CELEX: 62016TJ0389
Ochranná známka Európskej únie
Konanie o vyhlásenie neplatnosti
Slovná ochranná známka Európskej únie MONTORSI F. & F.
Skoršia národná slovná ochranná známka Casa Montorsi
Relatívny dôvod neplatnosti
Pravdepodobnosť zámeny
Článok 53 ods. 1 písm. a) a článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009
Dohoda o koexistencii ochranných známok
Dosah
Článok 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009

Okolnosti predchádzajúce sporu
Spoločnosť Montorsi Francesco & Figli SpA podala 12. februára 2007 na Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO) prihlášku ochrannej známky Európskej únie podľa nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. EÚ ES L 11, 1994, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146) v znení zmien a doplnení [nahradeného nariadením Rady (ES) č. 207/2009 z 26. februára 2009 o ochrannej známke Európskej únie (
Ú. v. EÚ L 78, 2009, s. 1
)].
Prihláška ochrannej známky bola podaná na zápis slovného označenia MONTORSI F. & F.
Výrobky uvedené v prihláške patria do triedy 29 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení a zodpovedajú tomuto opisu: „Mäso, ryby, hydina a zverina; mäsové výťažky; konzervované, sušené a varené ovocie a zelenina; rôsoly, džemy, vajcia, mlieko a mliečne výrobky; jedlé oleje a tuky“.
Prihláška ochrannej známky Európskej únie bola uverejnená 30. júla 2007 vo
Vestníku ochranných známok Spoločenstva
č. 38/2007 a príslušná ochranná známka bola zapísaná 18. januára 2008.
Dňa 28. decembra 2010 vedľajší účastník konania, spoločnosť Casa Montorsi Srl, podala na základe článku 53 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009 návrh na vyhlásenie neplatnosti napadnutej ochrannej známky pre všetky výrobky uvedené v bode 3 vyššie.
Návrh na vyhlásenie neplatnosti sa zakladal na skoršej talianskej slovnej ochrannej známke Casa Montorsi, prihlásenej 24. februára 1995 a zapísanej 2. júna 1998 pod číslom 751820, pričom jej zápis bol následne obnovený a označovala najmä výrobky patriace do triedy 29 zodpovedajúce tomuto opisu: „Mäso, ryby, hydina a zverina; mäsové výťažky; konzervované, sušené a varené ovocie a zelenina; rôsoly, džemy, ovocné omáčky; vajcia, mlieko a mliečne výrobky; jedlé oleje a tuky“.
Dôvodom uvádzaným na podporu návrhu na vyhlásenie neplatnosti bol dôvod uvedený v článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 a zakladal sa na existencii pravdepodobnosti zámeny.
V priebehu správneho konania bola napadnutá ochranná známka prevedená na spoločnosť Negroni SpA, neskôr na žalobkyňu, spoločnosť Agricola italiana alimentare SpA (AIA).
Žalobkyňa navrhla zamietnutie návrhu na vyhlásenie neplatnosti z dôvodu, že bol v rozpore so súkromnou listinou, ktorú 4. mája 2000 podpísala s vedľajším účastníkom konania (ďalej len „dohoda“) a ktorou vyjadrili svoj súhlas s koexistenciou ich jednotlivých ochranných známok na talianskom trhu a vzájomne sa zaviazali, že nebudú brániť používaniu týchto ochranných známok. Žalobkyňa tiež požiadala o predloženie dôkazov o používaní skoršej ochrannej známky.
Dňa 20. marca 2014 zrušovacie oddelenie vyhlásilo napadnutú ochrannú známku za neplatnú pre výrobky „mäso, ryby, hydina a zverina, vajcia“, ale potvrdilo jej platnosť pre ostatné výrobky označené touto ochrannou známkou, a to „mäsové výťažky; konzervované, sušené a varené ovocie a zelenina; rôsoly, džemy, mlieko a mliečne výrobky; jedlé oleje a tuky“, ako aj pre ostatné výrobky, ktoré neboli uvedené na zozname výrobkov, na ktoré sa vzťahuje napadnutá ochranná známka.
Zrušovacie oddelenie konkrétne konštatovalo, že dohoda nebráni prípustnosti návrhu vedľajšieho účastníka konania na vyhlásenie neplatnosti preto, lebo túto dohodu, ktorá má nepresný obsah, pokiaľ ide o územie a dobu platnosti, nemožno považovať za výslovné vyjadrenie súhlasu v zmysle článku 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009. Čo sa týka dôkazu vedľajšieho účastníka konania o používaní skoršej ochrannej známky, zrušovacie oddelenie konštatovalo, že tento dôkaz bol predložený, ale len pre výrobky „šunka, saláma a mäsové výrobky“ patriace do podkategórie „mäso“. Pokiaľ ide o porovnanie výrobkov, uviedlo, že medzi výrobkami napadnutej ochrannej známky boli len výrobky „mäso, ryby, hydina a zverina, vajcia“ zhodné alebo podobné s výrobkami, pre ktoré sa skoršia ochranná známka používala, a to s výrobkami patriacimi do podkategórie „mäso“. V súvislosti s porovnaním označení zrušovacie oddelenie uviedlo, že napadnutá ochranná známka vykazuje stredný stupeň podobnosti so skoršou ochrannou známkou z dôvodu, že obe tieto ochranné známky obsahujú rovnaké priezvisko Montorsi. Nakoniec zrušovacie oddelenie konštatovalo, že vzhľadom na zhodnosť alebo podobnosť výrobkov a kolidujúcich ochranných známok existuje u talianskej verejnosti pravdepodobnosť zámeny, pokiaľ ide o výrobky „mäso, ryby, hydina a zverina; vajcia“, na ktoré sa vzťahuje napadnutá ochranná známka a že táto ochranná známka sa má vyhlásiť za neplatnú pre tieto výrobky.
Dňa 12. mája 2014 žalobkyňa podala proti rozhodnutiu zrušovacieho oddelenia odvolanie na EUIPO podľa článkov 58 až 64 nariadenia č. 207/2009, ktorým sa domáhala, aby napadnutá ochranná známka bola naďalej zapísaná pre výrobky „mäso, ryby, hydina a zverina; vajcia“.
Rozhodnutím z 28. apríla 2016 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) prvý odvolací senát EUIPO zamietol odvolanie.
Odvolací senát najprv uviedol, že žalobkyňa pred ním nespochybnila ani jedno posúdenie zrušovacieho oddelenia týkajúce sa dôkazu o používaní skoršej ochrannej známky, podobnosti označení a výrobkov a pravdepodobnosti zámeny. Jediné tvrdenie v rámci odvolania sa zakladalo na dohode, ktorá údajne podľa žalobkyne bráni návrhu na vyhlásenie neplatnosti napadnutej ochrannej známky z dôvodu pravdepodobnosti zámeny.
Odvolací senát konštatoval, že EUIPO nie je viazané dohodou, ktorá upravuje súkromné záujmy, ale že musí zistiť, či možno z tejto dohody vyvodiť existenciu daného „výslovného súhlasu so zápisom“, ako je uvedené v článku 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009, alebo koexistenciu kolidujúcich ochranných známok. Odvolací senát konštatoval, že dohoda neumožňuje preukázať takýto súhlas. Dodal, že ak by sa aj zohľadnila časť dohody, v ktorej strany „uznali, že ich jednotlivé ochranné známky môžu koexistovať“, malo by sa preukázať, že v prípade koexistencie neexistovala pravdepodobnosť zámeny vo vnímaní príslušnej skupiny verejnosti, čo predstavuje dôkaz, ktorý si vyžaduje preukázanie súbežného používania kolidujúcich ochranných známok v dostatočne dlhom období predchádzajúcom dňu podania prihlášky napadnutej ochrannej známky. Uvedený dôkaz o takomto súbežnom používaní nebol predložený, a teda sa ani nepreukázalo, že toto súbežné používanie nevyvoláva nijakú pravdepodobnosť zámeny. Odvolací senát odvolanie teda zamietol.
Návrhy účastníkov konania
Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zrušil napadnuté rozhodnutie,
–
uložil EUIPO povinnosť nahradiť trovy konania.
EUIPO a vedľajší účastník konania navrhujú, aby Všeobecný súd:
–
zamietol žalobu,
–
uložil žalobkyni povinnosť nahradiť trovy konania.
Právny stav
Žalobkyňa na podporu svojej žaloby uvádza dva žalobné dôvody, pričom prvý sa zakladá na porušení článku 53 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 8 ods. 1 písm. b) toho istého nariadenia, a druhý na porušení článku 53 ods. 3 tohto nariadenia.
Je potrebné začať preskúmaním druhého žalobného dôvodu.
O druhom žalobnom dôvode na vyhlásenie neplatnosti založenom na porušení článku 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009
Žalobkyňa tvrdí, že je nesporné, že strany dohody súhlasili s koexistenciou svojich jednotlivých v tom čase existujúcich a budúcich ochranných známok na talianskom trhu, čo vedľajšiemu účastníkovi konania bráni v podaní návrhu na vyhlásenie neplatnosti napadnutej ochrannej známky.
Žalobkyňa tvrdí, že vedľajší účastník konania v každom prípade nemôže zabrániť zápisu napadnutej ochrannej známky v akejkoľvek inej krajine Európskej únie než v Taliansku, ani dokonca, vzhľadom na dohodu, zápisu tejto ochrannej známky v Taliansku.
Žalobkyňa vytýka odvolaciemu senátu, že nezohľadnil „zásadu relatívnosti“ dôvodov neplatnosti vyplývajúcich zo skorších kolidujúcich práv. Relatívne dôvody zamietnutia údajne chránia len súkromné záujmy. Zatiaľ čo súhlas majiteľa skoršieho práva neumožňuje vyvrátiť absolútny dôvod zamietnutia, takýto súhlas to umožňuje, pokiaľ ide o relatívny dôvod zamietnutia. Z tohto dôvodu by sa kolízia medzi dvoma ochrannými známkami v súlade s judikatúrou Všeobecného súdu týkala len konkurujúcich podnikov a nie spotrebiteľov.
Pokiaľ ide osobitnejšie o porušenie článku 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009, žalobkyňa v prvom rade spochybňuje tvrdenie odvolacieho senátu v prvých dvoch vetách bodu 25 napadnutého rozhodnutia, podľa ktorého na to, aby došlo k súhlasu so zápisom ochrannej známky, je potrebné, aby označenie, ktoré je predmetom zápisu, bolo s presnosťou identifikované, čo však nie je prípad v prejednávanej veci.
Dohoda jasne odkazuje nie na ochrannú známku MONTORSI v pravom zmysle slova, ale na existujúce a budúce zápisy alebo používania výrazu „montorsi“ v súvislosti s rozlišujúcim označením, pokiaľ ide o výrobky patriace do triedy 29. Zúžený výklad tohto odkazu by bol irelevantný, pretože keď bola dohoda uzavretá, ani jedna zo strán tejto dohody nebola majiteľom ochrannej známky MONTORSI v užšom zmysle slova. Žalobkyňa na rozdiel od toho, čo uviedol odvolací senát v napadnutom rozhodnutí, preto tvrdí, že strany dohody výslovne dali svoj súhlas so zápisom a s používaním nielen ochrannej známky MONTORSI v užšom zmysle slova, ale aj každého rozlišujúceho označenia obsahujúceho výraz „montorsi“, ako je to v prípade ochrannej známky MONTORSI F. & F.
V druhom rade žalobkyňa považuje výklad odvolacieho senátu uvedený ďalej v bode 25 napadnutého rozhodnutia, podľa ktorého z dohody nemožno vyvodiť výslovne daný súhlas so zápisom napadnutej ochrannej známky ako ochrannej známky Európskej únie, za príliš formalistický. Platnosť dohody sa s určitosťou obmedzuje na talianske územie. V prejednávanej veci výslovne daný súhlas s talianskym územím však nevyhnutne znamená súhlas so zápisom napadnutej ochrannej známky na úrovni Únie. V rozsahu, v akom vedľajší účastník vyjadril svoj súhlas s koexistenciou ochranných známok na talianskom území, ktorý zahŕňa budúce zápisy ochranných známok obsahujúcich výraz „montorsi“, nebolo by teraz logické popierať tento súhlas, pokiaľ ide o napadnutú ochrannú známku, na základe hypotetickej kolízie presne obmedzenej na územie Talianska. Žalobkyňa by nemohla nič namietať, ak by sa vedľajší účastník konania pokúsil vyhlásiť zápis napadnutej ochrannej známky za neplatný na základe skorších práv vo Francúzsku, v Španielsku alebo v iných krajinách Únie než v Taliansku.
EUIPO, ktorého v konaní podporuje vedľajší účastník konania, usudzuje, že tvrdenie, podľa ktorého súhlas vyjadrený vedľajším účastníkom konania v dohode znemožňuje tejto osobe dovolávať sa svojich práv vyplývajúcich zo skoršej ochrannej známky, vyvracajú skutkové okolnosti. Žalobkyňa správne tvrdí, že v prípade relatívnych dôvodov zamietnutia majiteľ skoršieho práva sa môže rozhodnúť, či bude alebo nebude chrániť svoju ochrannú známku, a ak sa rozhodne, že bude, môže konať vo svojom výlučnom záujme. V prejednávanej veci vedľajší účastník konania sa zjavne rozhodol chrániť skoršiu ochrannú známku, pretože podal na EUIPO návrh na vyhlásenie neplatnosti napadnutej ochrannej známky. Skutočnosť, že vedľajší účastník konania predtým podpísal dohodu a mohlo by sa zdať, že si neplní svoje záväzky, ako sú stanovené v tejto súkromnej listine, sa týka súkromnej oblasti strán dohody, ktoré by prípadne mohli na vnútroštátnych civilných súdoch napadnúť akékoľvek neplnenie záväzkov.
Tvrdenie, podľa ktorého relatívne dôvody zamietnutia údajne chránia len súkromné záujmy, nemá vplyv na záver týkajúci sa požiadavky existencie výslovne daného súhlasu na účely uplatnenia článku 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009. Judikatúra uvádzaná žalobkyňou rieši odlišnú otázku, teda otázku týkajúcu sa aktívnej legitimácie osôb, ktoré majú v úmysle uplatniť relatívne dôvody zamietnutia zápisu ochrannej známky Európskej únie.
Pokiaľ ide o právomoc EUIPO, EUIPO mal skutočne zohľadniť dotknutú dohodu jednak preto, aby zistil, či je možné v takejto súkromnej listine dať jasný súhlas so zápisom napadnutej ochrannej známky v zmysle článku 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009, a jednak preto, aby preskúmal, či sú splnené podmienky koexistencie dotknutých ochranných známok na trhu ako relevantnej okolnosti v rámci článku 53 ods. 1 písm. a) v spojení s článkom 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009.
Okrem toho z dohody vôbec nevyplýva, že by vedľajší účastník konania výslovne dal súhlas k zápisu napadnutej ochrannej známky ako ochrannej známky Európskej únie. EUIPO pripomína, že článok 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009 predstavuje výnimku a musí sa teda vykladať striktne. Na to, aby dohoda vyjadrovala súhlas daný k zápisu napadnutej ochrannej známky, musela by preto jasne, zjavne a výslovne odkazovať na túto ochrannú známku, a dôkazné bremeno by prislúchalo strane, ktorá sa odvoláva na súhlas, pričom druhá strana dohody by nebola povinná preukázať svoj nesúhlas.
Dohoda neobsahuje nijaký jasný a presný súhlas so zápisom napadnutej ochrannej známky ako ochrannej známky Európskej únie z dôvodov, ktoré sú presne uvedené v napadnutom rozhodnutí. Dohoda sa zdá byť nejasná a nepresná. Územný rozsah a doba platnosti dohody nie sú presne vymedzené. Konkrétne ochranná známka MONTORSI F. & F. nie je v dohode náležite identifikovaná. V prvom rade ochranná známka sa nespomína v súkromnej listine. V druhom rade výraz „Spoločenstvo“ alebo „európsky“ sa nikdy neobjavil v dohode, ktorá sa zmieňuje len o talianskych zápisoch a spore na Tribunale di Modena (súd v Modene, Taliansko). Napokon bod 2 dohody uvádza, že „strany uznávajú, že ich rozlišujúce označenia, ktoré boli doteraz zapísané a/alebo používané pre výrobky patriace do medzinárodnej triedy 29, môžu koexistovať“. Vzhľadom na to, že zápis napadnutej ochrannej známky bol povolený 18. januára 2008, tento základný bod dohody tiež vedie k záveru, že napadnutá ochranná známka sa nemôže chápať tak, že s určitosťou bola predmetom dohody. Skôr sa zdá, že dohody, ktoré upravujú koexistenciu ochranných známok a ich zápis, sa preto vzťahujú len na talianske zápisy, ako bolo správne uvedené v napadnutom rozhodnutí. V každom prípade EUIPO zastáva názor, že skutočnosť, že napadnutá ochranná známka nebola jasne identifikovaná v dohode, je teda sama osobe dostatočným dôvod na to, aby sa vylúčilo, že vedľajší účastník konania dal svoj výslovný súhlas k zápisu tejto ochrannej známky v Únii.
Navyše na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobkyňa, medzi stranami dohody existuje nezrovnalosť, pokiaľ ide o výklad niektorých podstatných prvkov tejto dohody, konkrétne pokiaľ ide o otázku, či sa táto dohoda týka len národných ochranných známok alebo aj zahraničných a medzinárodných ochranných známok, či ochranných známok Európskej únie.
Nesúhlasný výklad dohody potvrdzuje aj správanie strán pred EUIPO a vnútroštátnymi súdmi. Tento postoj nezodpovedá jasnému, koherentnému a umiernenému postupu.
Na záver treba dodať, že z dohody nevyplýva „výslovne daný súhlas“ vedľajšieho účastníka konania so zápisom napadnutej ochrannej známky. Odvolací senát sa nedopustil nijakého porušenia článku 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009.
Vedľajší účastník konania tvrdí, ako to navyše potvrdzuje rozhodnutie zrušovacieho oddelenia a napadnuté rozhodnutie, že prípadné dohody uzavreté medzi stranami nie sú pre EUIPO v nijakom prípade záväzné. V tom zmysle neexistuje nijaký právny základ. Dôvodom je aj skutočnosť, že zmluvy majú medzi stranami relatívny účinok, a sú teda nezlučiteľné s účinkami
erga omnes
rozhodnutia o námietke alebo vyhlásení neplatnosti. Existuje teda verejný záujem, ktorý sa má chrániť. Odvolací senát teda správne konštatoval, že EUIPO nie je dohodou viazaný, ale že musí zistiť, či možno z nej vyvodiť existenciu súhlasu alebo koexistenciu ochranných známok.
Vedľajší účastník konania tiež tvrdí, že existencia súhlasu sa nepreukázala jednak najmä z dôvodu nepresneného znenia dohody, ako to uvádza odvolací senát, a jednak preto, lebo námietka, ktorú vzniesla žalobkyňa proti prihláške vedľajšieho účastníka konania podanej 15. apríla 2008 na zápis ochrannej známky CASA MONTORSI pod číslom 6832125 ako ochrannej známky Európskej únie, bola teda irelevantná. Tvrdenia žalobkyne sú v tejto súvislosti rozporuplné.
V každom prípade napadnutá ochranná známka sa výslovne v dohode neuvádza a ako je správne uvedené v napadnutom rozhodnutí, dohoda nespomína ani výrazy „ochranná známka Spoločenstva“, či „zápis Spoločenstva“ alebo „európska ochranná známka“. Súhlas nie je teda ani implicitný ani nemôže ísť o domnienku. Nemožno tvrdiť, že odvolací senát je „príliš formalistický“. Žalobkyňa by za každú cenu chcela vykladať dohodu vo svoj prospech.
Treba pripomenúť, že článok 53 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009 stanovuje najmä, že „ochranná známka [Európskej únie] sa vyhlási za neplatnú na základe návrhu podaného úradu… ak existuje skoršia ochranná známka, ako je uvedené v článku 8 ods. 2, a podmienky stanovené v odseku 1… daného článku sú splnené“.
Článok 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009 stanovuje, že „ochranná známka [Európskej únie] nemôže byť vyhlásená za neplatnú, ak majiteľ práva uvedeného v odsekoch 1 alebo 2 výslovne súhlasí so zápisom [tejto] ochrannej známky… pred podaním návrhu na vyhlásenie neplatnosti alebo vzájomného návrhu“.
Článok 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009 teda vyžaduje, že majiteľ skoršieho práva musí výslovne súhlasiť so zápisom ochrannej známky Európskej únie, aby sa mu mohlo neskôr zabrániť v podaní návrhu na vyhlásenie neplatnosti tejto ochrannej známky.
V spore, v ktorom majiteľ ochranných známok, ktoré boli napadnuté, tvrdí, že navrhovatelia vyhlásenia neplatnosti týchto ochranných známok z dôvodu pravdepodobnosti zámeny súhlasili s ich zápisom najmä prostredníctvom vyváženej koexistencie a dohody o koexistencii, Všeobecný súd pripomenul, že súhlas majiteľa práva musí byť výslovný, aby bolo možné povoliť zápis označenia, ktoré môže viesť k pravdepodobnosti zámeny. Všeobecný súd z toho na jednej strane vyvodil, že vyvážená koexistencia ochranných známok sa nemôže považovať za výslovný súhlas v zmysle článku 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009. Na druhej strane, pokiaľ ide o dohodu o koexistencii, Všeobecný súd po tom, čo konštatoval, že predmetom tejto dohody neboli napadnuté ochranné známky, ale iná ochranná známka, uviedol, že táto dohoda sa nemôže vykladať spôsobom, ktorý ide nad rámec jej uplatnenia, bez výslovného súhlasu strán v zmysle článku 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009. Všeobecný súd konštatoval, že tento výslovný súhlas chýbal [rozsudok z 3. júna 2015, Pensa Pharma/ÚHVT – Ferring a Farmaceutisk Laboratorium Ferring (PENSA PHARMA a pensa),
T‑544/12 a T‑546/12
, neuverejnený,
EU:T:2015:355
, body
,
,
,
a
].
V prejednávanej veci sa dohoda vo svojej úvodnej časti (body A až C) zmieňuje o spore medzi stranami na Tribunale di Modena (súd v Modene) v súvislosti s používaním výrazu „montorsi“ v odvetví sušeného mäsa, ako aj o rokovaniach strán s cieľom vyriešiť tento spor a zabrániť do budúcna sporom týkajúcim sa tohto výrazu, pokiaľ ide o všetky výrobky patriace do triedy 29. Táto úvodná časť poukazuje na talianske ochranné známky obsahujúce výraz „montorsi“.
Bod 2 prvý odsek dohody stanovuje, že „strany uznávajú, že ich jednotlivé rozlišujúce označenia, ktoré boli doteraz zapísané a/alebo používané pre výrobky patriace do medzinárodnej triedy 29 (najmä pokiaľ ide o mäso, ryby, hydinu a zverinu, mäsové výťažky, konzervované, sušené a varené ovocie a zeleninu, rôsoly, džemy, ovocné omáčky, vajcia, mlieko a mliečne výrobky, jedlé oleje a tuky), môžu koexistovať“. Bod 2 druhý odsek dohody stanovuje, že „samotné strany a ich právni nástupcovia sa preto navzájom vzdávajú možnosti napadnúť jednotlivé zápisy týchto označení ako ochranných známok, ako aj možnosti napadnúť používanie týchto označení, a to či už by išlo o názov podniku, ochrannej známky, označenia alebo inej netypickej funkcie druhou stranou“. Bod 3 dohody okrem toho stanovuje, že „strany sa vzdávajú akéhokoľvek nároku, ktorý by mohli uplatniť v súvislosti s používaním rozlišujúceho označenia MONTORSI druhou stranou“.
Ako uvádza EUIPO, dohoda sa zmieňuje o talianskych označeniach a zápisoch a o určitom spore, ku ktorému došlo v Taliansku. Vôbec neodkazuje na Úniu ani na právo Únie. Dohoda uvádza výraz „montorsi“, ale nie slovné označenie MONTORSI F. & F. dotknuté vo veci samej. Okrem toho koexistencia ochranných známok a upustenie od výhrad, ako stanovuje dohoda, sa vzťahujú na označenia „doteraz“ zapísané alebo používané označenia, t. j. do 4. mája 2000. Napokon, podľa dohody sa strany vzdávajú akéhokoľvek nároku, ktorý by mohli uplatniť v súvislosti s „doterajším“ používaním „rozlišujúceho označenia MONTORSI druhou stranou“.
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, ako v podstate uviedlo zrušovacie oddelenie a odvolací senát, že je zrejmé, že dohoda sa obmedzuje na označenia, ktoré boli zapísané či používané do dňa, keď bola uzavretá, a spadá do talianskeho kontextu. Ako správne uviedol odvolací senát, znenie dohody nevyhnutne vedie k predpokladu, že dohody týkajúce sa koexistencie ochranných známok a ich zápisu sa týkajú len talianskych ochranných známok. Dohoda neuvádza označenie MONTORSI F. & F. dotknuté vo veci samej a dokonca nespomína ani zápis tohto označenia v budúcnosti, a navyše ani akéhokoľvek iného označenia obsahujúceho výraz „montorsi“ ako ochrannej známky Európskej únie.
Vzhľadom na tieto skutočnosti, ktoré prinajmenšom poukazujú na to, že dohoda neobsahuje stanovisko strán k otázke zápisu ochranných známok obsahujúcich výraz „montorsi“ na úrovni Únie, a vzhľadom na skutočnosť, že súhlas stanovený v článku 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009 musí byť výslovný, odvolací senát správne dospel k záveru, že z dohody nemožno vyvodiť výslovný súhlas vedľajšieho účastníka konania so zápisom označenia MONTORSI F. & F. ako ochrannej známky Európskej únie.
Tento záver odvolacieho senátu nie je na rozdiel od tvrdenia žalobkyne príliš formalistický. Vyplýva zo znenia dohody a požiadaviek článku 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009. Okrem toho samotná žalobkyňa priznáva, že platnosť dohody sa obmedzuje na talianske územie. Ako v podstate uvádza vedľajší účastník konania, žalobkyňa má v úmysle priznať dohode význam, ktorý ide nad rámec jej znenia.
Žalobkyňa však zastáva názor, že tento záver nie je veľmi logický, pretože môže dať zapísať napadnutú ochrannú známku v akejkoľvek inej krajine Únie než v Taliansku, lebo ako vyplýva z dohody, vedľajší účastník konania nie je majiteľom skorších práv v týchto krajinách, ani dokonca v Taliansku. Žalobkyňa dodáva, že by bolo nelogické vyhlásiť napadnutú ochrannú známku, ktorá je zapísaná na úrovni Únie, za neplatnú z dôvodu pravdepodobnosti zámeny, ktorá bola namietaná a konštatovaná v Taliansku, pretože dohodou sa vedľajší účastník konania konkrétne vzdal možnosti napadnúť ochrannú známku v Taliansku, a teda výslovne prevzal zodpovednosť za prípadnú pravdepodobnosť zámeny v Taliansku.
Tieto tvrdenia žalobkyne svojou povahou nemôžu spochybniť stanovisko odvolacieho senátu.
Skutočnosť, že vedľajší účastník konania z vlastných ekonomických, strategických alebo iných dôvodov skôr uprednostnil dať žalobkyni súhlas s koexistenciou ich jednotlivých označení a ochranných známok v Taliansku, ktoré existovali ku dňu uzavretia dohody, než viesť s ňou spor, totiž neznamená, že vedľajší účastník konania sa vzdal možnosti namietať proti ochrannej známke Európskej únie. Z takéhoto súhlasu nevyplýva, že by sa prípadná pravdepodobnosť zámeny, ktorá bola zmluvne schválená v kontexte Talianska a v medziach dohody o koexistencii, mala tiež považovať za schválenú mimo tohto kontextu, a navyše konkrétne v prípade ochrannej známky Európskej únie. Vo vzťahu k tejto ochrannej známke, ktorej rozsah platnosti a účinky sú širšie, než v prípade národnej ochrannej známky, vedľajší účastník konania si najmä z dôvodu neexistencie výslovného súhlasu so zápisom tejto ochrannej známky zachoval právo namietať pravdepodobnosť zámeny.
Navyše treba uviesť, že žalobkyňa, ktorá poprela toto právo vedľajšiemu účastníkovi konania, ho však sama uplatnila. Ako totiž vyplýva zo spisu EUIPO a ako uvádza EUIPO a vedľajší účastník konania, žalobkyňa tým, že v prejednávanej veci popiera vedľajšiemu účastníkovi právo podať návrh na vyhlásenie neplatnosti napadnutej ochrannej známky, neváhala namietať proti prihláške vedľajšieho účastníka konania na zápis označenia CASA MONTORSI ako ochrannej známky Európskej únie. Z dohody pritom vôbec nevyplýva, že stanovuje rozdielne záväzky medzi stranami. Naopak, dohoda upravuje vzájomný súhlas strán s koexistenciou ich jednotlivých označení a ochranných známok existujúcich ku dňu uzavretia tejto dohody.
Ďalej, pokiaľ ide o tvrdenie, podľa ktorého relatívne dôvody zamietnutia chránia len súkromné záujmy a podľa ktorého súhlas majiteľa skoršieho práva je teda pre EUIPO záväzný, stačí uviesť, že v každom prípade takýto súhlas so zápisom napadnutej ochrannej známky nebol daný.
Okrem toho a ako v podstate uvádza EUIPO a vedľajší účastník konania, rozsudok, na ktorý poukazuje žalobkyňa na podporu tohto tvrdenia, sa netýka otázky dosahu dohody o koexistencii ochranných známok na EUIPO. Tento rozsudok sa týka otázky, ktorá, pokiaľ ide o prejednávanú vec, je odlišná a irelevantná, ktoré osoby môžu uplatniť absolútny či relatívny dôvod zamietnutia zápisu ochrannej známky Európskej únie [rozsudok z 8. júla 2008, Lancôme/ÚHVT – CMS Hasche Sigle (COLOR EDITION),
T‑160/07
,
EU:T:2008:261
, body
až
].
Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že druhý žalobný dôvod na vyhlásenie neplatnosti je nedôvodný a musí byť zamietnutý.
O prvom žalobnom dôvode na vyhlásenie neplatnosti založenom na porušení článku 53 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 8 ods. 1 písm. b) toho istého nariadenia
Žalobkyňa tvrdí, že posúdenie odvolacieho senátu, podľa ktorého mala preukázať nielen súhlas s koexistenciou ochranných známok, ale aj skutočnosť, že táto koexistencia je založená na neexistencii pravdepodobnosti zámeny, je nesprávne.
Účelom článku 53 ods. 1 písm. a) a článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 totiž nie ochrana záujmov spotrebiteľov, ale ochrana záujmov majiteľov skorších práv. Existencia prípadnej pravdepodobnosti zámeny nie je relevantná, pretože, ako v prejednávanej veci, majiteľ skoršieho práva výslovne súhlasil s koexistenciou ochranných známok v Taliansku. V prípade relatívnych dôvodov zamietnutia sa majiteľ skoršieho práva môže rozhodnúť, či bude alebo nebude chrániť svoju ochrannú známku, a ak sa rozhodne, že ju bude chrániť, bude konať vo svojom vlastnom záujme. Prípadný verejný prospech by bol len vedľajším účinkom opravného prostriedku majiteľa práva.
V každom prípade úspech tejto žaloby, a teda zachovanie napadnutej ochrannej známky pre výrobky „mäso, ryby, hydina a zverina; vajcia“ nezmenia situáciu na talianskom trhu, na ktorom skoršia ochranná známka a talianska ochranná známka MONTORSI F. & F. budú naďalej koexistovať.
EUIPO a vedľajší účastník konania spochybňujú tvrdenia žalobkyne.
EUIPO tvrdí, že ak by mohla koexistencia dvoch ochranných známok na trhu prípadne znížiť pravdepodobnosť zámeny medzi týmito dvoma ochrannými známkami, takáto možnosť môže byť zohľadnená, len ak by prinajmenšom v rámci správneho konania prihlasovateľ ochrannej známky Európskej únie preukázal, že uvedená koexistencia spočíva na neexistencii pravdepodobnosti zámeny. Okrem toho doba koexistencie by musela byť dostatočne dlhá na to, aby bolo možné ovplyvniť vnímanie spotrebiteľa.
Žalobkyňa mala teda preukázať, že príslušní talianski spotrebitelia čelili súbežnému používaniu ochranných známok obsahujúcich výraz „montorsi“, a že toto používanie nespôsobilo zámenu. Vzhľadom na to, že koexistencia kolidujúcich ochranných známok na trhu, ani skutočnosť, že táto koexistencia spočívala na neexistencii pravdepodobnosti zámeny, neboli dostatočne preukázané, nemožno koexistenciu, na ktorú sa odvoláva žalobkyňa, považovať za okolnosť, ktorú možno zohľadniť pri posudzovaní pravdepodobnosti zámeny.
Okrem toho posúdenie existencie či neexistencie pravdepodobnosti zámeny spočíva na zohľadnení všetkých relevantných okolností, medzi ktorými sa nenachádza len koexistencia dotknutých ochranných známok, ale aj stupeň podobnosti ochranných známok a výrobkov.
Vedľajší účastník konania tvrdí, že odôvodnenie žalobkyne, podľa ktorého pravdepodobnosť zámeny nie je relevantná, pretože ide len o otázku ochrany súkromných záujmov majiteľa ochrannej známky, spočíva na nesprávnom tvrdení, a to, že relatívne dôvody zamietnutia nemajú za cieľ chrániť záujmy spotrebiteľov, ale len záujmy majiteľov skorších práv.
Vedľajší účastník konania navyše uvádza, že predpoklad koexistencie ochranných známok spravidla implikuje existenciu pravdepodobnosti zámeny vo vnímaní verejnosti z dôvodu prípadného vzájomného ovplyvňovania označení na trhu a že neexistujú nijaké pochybnosti o tom, že dohoda o koexistencii nesmie mať vplyv na cieľ spočívajúci v ochrane spotrebiteľov, ktorí nesmú byť vystavení pravdepodobnosti zámeny.
Nezávisle od týchto úvah treba poznamenať, že návrh na vyhlásenie neplatnosti sa v prejednávanej veci týkal ochrannej známky Európskej únie, ktorá je zo všetkých hľadísk zahraničnou ochrannou známkou na rozdiel od národnej ochrannej známky a ktorá je platná vo všetkých krajinách Únie, a že navyše národnou ochrannou známkou možno platne namietať proti ochrannej známke Európskej únie. Relevantným územím v tomto spore nie je Taliansko, ale Únia. Nijaká „právna úvaha“ nemôže byť natoľko nelogická, aby viedla k usúdeniu, že prípadný súhlas so zápisom len pre jednu z týchto krajín by sám osebe rozšíril svoju pôsobnosť na ďalších 27 členských štátov.
Okrem toho prihláška napadnutej ochrannej známky bola podaná 12. februára 2007, takže k prípadnej premene tejto ochrannej známky na taliansku národnú ochrannú známku podľa článku 112 nariadenia č. 207/2009 by v každom prípade došlo po uzavretí dohody. Z toho vyplýva, že národná ochranná známka, ktorá by vznikla po takejto premene, by v každom prípade nemohla koexistovať s „rozlišujúcimi označeniami, ktoré boli doteraz zapísané a/alebo používané každou [zo strán] pre výrobky patriace do medzinárodnej triedy 29“ (bod 2 dohody), lebo v čase podpísania dohody, teda 4. mája 2000, neexistovala. V tejto súvislosti odkaz na zhodnú taliansku ochrannú známku žalobkyne, ktorá je predmetom národného zápisu pod číslom 1205683, je neúčinný, pretože tiež ide o ochrannú známku, ktorá vznikla po uzavretí dohody a ktorej prihláška bola podaná 22. novembra 2006 a bola zapísaná 1. júla 2009, a nepatrí teda medzi „rozlišujúce označenia, ktoré boli doteraz zapísané a/alebo používané každou [zo strán] pre výrobky patriace do medzinárodnej triedy 29“.
Napokon treba zdôrazniť, že žalobkyňa svojím odôvodnením, podľa ktorého dohoda platí len v Taliansku a návrh na vyhlásenie neplatnosti je neprípustný, lebo sa zakladá na skorších talianskych ochranných známkach, žalobkyňa pripúšťa, že jej ochranné známky, ktoré boli prihlásené alebo zapísané mimo štátneho územia, môže vedľajší účastník konania v zásade voľne napadnúť, čo je dôkazom toho, že problém sa netýka platnosti či prípustnosti návrhu na vyhlásenie neplatnosti ako takého, teda uplatnenia zásady ochrany verejného záujmu, ale len prípadného porušenia súkromného záujmu založeného na existencii súkromnej dohody, v prípade ktorej EUIPO nemôže mať právomoc.
Pri preskúmaní druhého žalobného dôvodu už bolo konštatované, že dohoda neobsahuje nijaký výslovný súhlas vedľajšieho účastníka konania so zápisom napadnutej ochrannej známky ako ochrannej známky Európskej únie. Ďalej bolo uvedené, že článok 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009 nebráni tomu, aby vedľajší účastník konania podal návrh na vyhlásenie neplatnosti napadnutej ochrannej známky z dôvodu pravdepodobnosti zámeny. Žalobkyňa teda neúspešne v rámci tohto žalobného dôvodu opätovne tvrdí, že vyslovenie súhlasu s koexistenciou ochranných známok v Taliansku bráni účinnému odvolaniu sa na pravdepodobnosť zámeny proti napadnutej ochrannej známke.
Okrem predchádzajúcich úvah žalobkyňa tvrdí, že posúdenie odvolacieho senátu, podľa ktorého na to, aby vyvrátila návrh na vyhlásenie neplatnosti, mala preukázať nielen vyslovenie súhlasu s koexistenciou ochranných známok, ale aj skutočnosť, že táto koexistencia spočíva na neexistencii pravdepodobnosti zámeny, je nesprávne.
Toto tvrdenie žalobkyne nemôže obstáť.
V prvom rade treba zdôrazniť, že odvolací senát neuviedol, že žalobkyňa má preukázať vyslovenie súhlasu s koexistenciou ochranných známok, ale uviedol, že žalobkyňa má preukázať koexistenciu týchto ochranných známok.
V druhom rade je potrebné uviesť, že podľa judikatúry, hoci nie je vylúčené, že by koexistencia skorších ochranných známok na trhu mohla prípadne znížiť pravdepodobnosť zámeny medzi dvoma kolidujúcimi ochrannými známkami, nič to nemení na skutočnosti, že takáto možnosť sa dá zohľadniť, len ak v rámci konania na EUIPO majiteľ napadnutej ochrannej známky Európskej únie náležite preukáže, že uvedená koexistencia spočíva na neexistencii pravdepodobnosti zámeny vo vnímaní príslušnej skupiny verejnosti medzi skoršími ochrannými známkami, ktorých sa dovoláva, a skoršou ochrannou známkou, ktorá je predmetom návrhu na vyhlásenie neplatnosti, a s výhradou, že dotknuté skoršie ochranné známky a kolidujúce ochranné známky sú zhodné [pozri v tomto zmysle rozsudky z 11. mája 2005, Grupo Sada/ÚHVT – Sadia (GRUPO SADA),
T‑31/03
,
EU:T:2005:169
, bod
; zo 7. novembra 2007, NV Marly/ÚHVT – Erdal (Top iX),
T‑57/06
, neuverejnený,
EU:T:2007:333
, bod
; z 20. januára 2010, Nokia/ÚHVT – Medion (LIFE BLOG),
T‑460/07
,
EU:T:2010:18
, bod
, a z 10. apríla 2013, Höganäs/ÚHVT – Haynes (ASTALOY),
T‑505/10
, neuverejnený,
EU:T:2013:160
, bod
].
Odvolací senát teda správne konštatoval, že žalobkyňa na to, aby mohla spochybniť návrh na vyhlásenie neplatnosti založený na pravdepodobnosti zámeny, mala preukázať nielen koexistenciu ochranných známok, ale aj skutočnosť, že táto koexistencia spočíva na neexistencii pravdepodobnosti zámeny, a to predložením dôkazov, akými sú prieskum mienky, vyhlásenia združení spotrebiteľov alebo iné dôkazy, čo však neurobila.
Tento žalobný dôvod sa teda musí zamietnuť.
Keďže žaloba nie je ani v jednom z týchto žalobných dôvodov dôvodná, je opodstatnené ju zamietnuť.
O trovách
Podľa článku 134 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Keďže žalobkyňa nemala vo veci úspech, je opodstatnené uložiť jej povinnosť nahradiť trovy konania v súlade s návrhmi EUIPO a vedľajšieho účastníka konania.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (ôsma komora)
rozhodol takto:

1.
Žaloba sa zamieta.

2.
Agricola italiana alimentare SpA (AIA) je povinná nahradiť trovy konania.

Collins
Kănčeva
Passer
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 13. júla 2017.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: taliančina.