CELEX: 62020CJ0047
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Doprava
Vodičský preukaz
Odobratie vodičského preukazu na území iného členského štátu, ako je členský štát vydania
Obnovenie vodičského preukazu členským štátom vydania po prijatí rozhodnutia o jeho odobratí
Neexistencia automatickej povahy vzájomného uznávania

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 2 ods. 1, článku 7 ods. 3 druhého pododseku a článku 11 ods. 4 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/126/ES z 20. decembra 2006 o vodičských preukazoch (
Ú. v. EÚ L 403, 2006, s. 18
).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi F, nemeckým štátnym príslušníkom, ktorý je držiteľom vodičského preukazu vydaného v Španielsku, a Stadt Karlsruhe (mesto Karlsruhe, Nemecko) vo veci rozhodnutia príslušných nemeckých orgánov, ktorým mu bolo odmietnuté oprávnenie používať jeho vodičský preukaz na nemeckom území.
Právny rámec
Právo Únie
Odôvodnenie 2 smernice 2006/126 uvádza:
„Predpisy o vodičských preukazoch sú základnými prvkami spoločnej dopravnej politiky, prispievajú k zlepšeniu bezpečnosti cestnej premávky a uľahčujú voľný pohyb osôb usadzujúcich sa v inom členskom štáte ako v štáte, v ktorom bol vydaný vodičský preukaz. Vzhľadom na význam jednotlivých dopravných prostriedkov držba vodičského preukazu riadne uznaného v hostiteľskom členskom štáte podporí voľný pohyb osôb a slobodu usadiť sa. …“
Podľa článku 2 ods. 1 tejto smernice „vodičské preukazy vydané členskými štátmi sa vzájomne uznávajú“.
Článok 7 uvedenej smernice stanovuje:
„1.   Vodičské preukazy sa vydajú len žiadateľom,
a)
ktorí zložili skúšku zručností a správania a teoretickú skúšku a ktorí spĺňajú podmienky zdravotnej spôsobilosti v súlade s ustanoveniami príloh II a III;
…
e)
ktorí majú obvyklé bydlisko na území členského štátu vydávajúceho vodičský preukaz, alebo môžu poskytnúť dôkaz, že tam študujú aspoň šesť mesiacov.
2.
a)
Od 19. januára 2013 majú vodičské preukazy vydávané členskými štátmi pre skupiny AM, A1, A2, A, B, B1 a BE platnosť 10 rokov.
Členský štát sa môže rozhodnúť vydávať takéto vodičské preukazy s platnosťou až na 15 rokov.
…
3.   Obnovenie vodičských preukazov po uplynutí ich platnosti je podmienen[é]:
a)
pretrvávajúcim splnením minimálnych požiadaviek telesnej a duševnej spôsobilosti pre vedenie vozidla, stanovených v prílohe III pre vodičské preukazy skupín C, CE, C1, C1E, D, DE, D1, D1E; a
b)
obvyklým bydliskom na území členského štátu vydávajúceho vodičský preukaz, alebo dôkazom o tom, že tam žiadateľ študuje aspoň šesť mesiacov.
Členské štáty môžu pri obnovení vodičských preukazov skupín AM, A, A1, A2, B, B1 a BE vyžadovať prehliadku s cieľom uplatňovať minimálne požiadavky telesnej a duševnej spôsobilosti na vedenie motorového vozidla uvedené v prílohe III.
…
5.   …
Bez toho, aby bol dotknutý článok 2, členské štáty, ktoré vydávajú vodičský preukaz, musia venovať zvýšené úsilie na zabezpečenie toho, aby osoba spĺňala požiadavky uvedené v odseku 1 tohto článku a uplatňujú svoje vnútroštátne ustanovenia na zrušenie alebo odobratie práva viesť vozidlo, ak sa potvrdí, že vodičský preukaz bol vydaný bez splnenia týchto požiadaviek.“
Článok 11 smernice 2006/126 znie:
„1.   Ak držiteľ platného vodičského preukazu vydaného členským štátom má obvyklé bydlisko v inom členskom štáte, môže požiadať, aby bol jeho vodičský preukaz vymenený za rovnocenný preukaz. Členský štát vykonávajúci výmenu skontroluje, pre akú skupinu je predložený vodičský prekaz v skutočnosti ešte platný.
…
4.   Členský štát odmietne vydať vodičský preukaz žiadateľovi, ktorého vodičský preukaz bol obmedzený, pozastavený alebo odobratý v inom členskom štáte.
Členský štát odmietne uznať platnosť akéhokoľvek vodičského preukazu vydaného iným členským štátom osobe, ktorej vodičský preukaz je obmedzený, pozastavený alebo odobratý na území tohoto štátu.
Členský štát môže tiež odmietnuť vydať vodičský preukaz žiadateľovi, ktorého vodičský preukaz je zrušený v inom členskom štáte.
5.   Náhradu vodičského preukazu, ktorý bol napríklad stratený alebo odcudzený, môžu vykonať príslušné orgány členského štátu, v ktorom má držiteľ obvyklé bydlisko; tieto orgány poskytnú náhradu na základe informácie, ktorú majú, alebo, ak je to vhodné, na základe dôkazu od príslušných orgánov členského štátu, ktorý pôvodný preukaz vydal.
…“
Podľa článku 12 prvého odseku tejto smernice:
„Na účely tejto smernice ‚obvyklé bydlisko‘ je miesto, kde osoba zvyčajne býva najmenej 185 dní v každom kalendárnom roku, z dôvodu jej osobných a pracovných väzieb, alebo v prípade osoby, ktorá nemá pracovné väzby, z dôvodu osobných väzieb preukazujúcich úzke spojenie medzi touto osobou a miestom, kde býva.“
Nemecké právo
§ 13 Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr – Fahrerlaubnis‑Verordnung (vyhláška o vodičských oprávneniach) z 13. decembra 2010 (BGBl. 2010 I, s. 1980) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „FeV“) stanovuje:
„Orgán poverený vydávaním vodičských preukazov na účely preskúmania rozhodnutí týkajúcich sa vydania alebo predĺženia platnosti vodičského preukazu alebo uloženia obmedzení alebo podmienok nariadi
…
2.   predloženie lekársko‑psychologického posudku, ak
…
c)
bola u vodiča vozidla v premávke na verejných pozemných komunikáciách nameraná hodnota alkoholu vyššia alebo rovnajúca sa 1,6 promile alebo koncentrácia alkoholu v dychu vyššia alebo rovnajúca sa 0,8 mg/l,
…“
§ 29 FPV stanovuje:
„1.   Držitelia zahraničného vodičského preukazu môžu v rozsahu dovolenom ich vodičským preukazom viesť motorové vozidlá v tuzemsku, ak tu nemajú obvyklé bydlisko v zmysle § 7. …
…
3.   Oprávnenie podľa bodu 1 neplatí pre držiteľov zahraničných vodičských oprávnení,
…
(3)
ktorým bolo vodičské oprávnenie v tuzemsku predbežne alebo s konečnou platnosťou odobraté súdom alebo s okamžitou účinnosťou alebo trvalo správnym orgánom, alebo ktorých vodičské oprávnenie bolo trvale zamietnuté, alebo ktorým nebolo vodičské oprávnenie odobraté z jednoduchého dôvodu, že sa ho medzitým vzdali.
…
… Prvá veta bodov 3 a 4 [odseku 3] sa vzťahuje na vodičské preukazy [Európskej únie] alebo [Európskeho hospodárskeho priestoru (EHS)] len vtedy, ak v nich uvedené opatrenia boli zapísané do registra spôsobilosti viesť motorové vozidlo a neboli vyškrtnuté podľa § 29 [Straßenverkehrsgesetz (zákona o cestnej premávke, ďalej len ‚StVG‘)].
4.   Oprávnenie používať zahraničný vodičský preukaz v tuzemsku priznané po vydaní niektorého z rozhodnutí uvedených v odseku 3 bodoch 3 a 4 sa udelí na žiadosť, ak už pominuli dôvody jeho odobratia.“
§ 3 ods. 6 StVG stanovuje:
„Predpisy týkajúce sa vydania nového vodičského preukazu po odobratí alebo vzdaní sa sa analogicky uplatnia na udelenie oprávnenia znovu používať zahraničný preukaz v tuzemsku po odobraní alebo vzdaní sa, pokiaľ majú osoby svoj obvyklý pobyt v zahraničí.“
Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
F je nemecký štátny príslušník. Od roku 1992 má bydlisko v Španielsku a ďalšie bydlisko v Karlsruhe (Nemecko). Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania však vyplýva, že toto ďalšie bydlisko nie je obvyklým bydliskom v zmysle § 7 FeV a v zmysle článku 12 prvého odseku smernice 2006/126.
F. bol v rokoch 1987, 1990, 1995 a 2000 v Nemecku odsúdený za vedenie motorového vozidla pod vplyvom alkoholu. V roku 1990 mu bol v dôsledku toho odobratý jeho nemecký vodičský preukaz. Dňa 21. októbra 1992 mu bol v Španielsku vydaný vodičský preukaz okrem iného pre skupiny A a B.
Z dôvodu vedenia motorového vozidla pod vplyvom alkoholu, ku ktorému došlo 12. decembra 2008 v Nemecku, bol F. vykonateľným trestným rozkazom z 20. januára 2009 odsúdený na zaplatenie peňažného trestu. Tým istým trestným rozkazom bol F. z dôvodu nespôsobilosti viesť motorové vozidlá tiež pozbavený oprávnenia viesť motorové vozidlá v Nemecku so svojím španielskym vodičským preukazom a na obdobie štrnástich mesiacov mu bolo zakázané žiadať o vydanie nového vodičského preukazu. Napokon vodičský preukaz, ktorý mu bol vydaný 22. októbra 2007 v Španielsku, mu bol odobratý a odovzdaný príslušným španielskym orgánom. Tieto orgány následne v krátkom čase tento doklad vrátili F.
Okrem toho 23. novembra 2009, teda počas uvedenej doby zákazu v dĺžke štrnástich mesiacov, španielske orgány vydali pre F. nový vodičský preukaz, ktorého doba platnosti zodpovedala dobe platnosti pôvodného španielskeho vodičského preukazu. Tento vodičský preukaz, obnovený v rokoch 2012, 2014 a 2016, je v súčasnosti platný až do 22. októbra 2021. Dátumom začiatku platnosti uvedeným na všetkých vydaných dokladoch je 21. október 1992, čiže dátum vydania pôvodného španielskeho vodičského preukazu.
Dňa 20. januára 2014 podal F. žiadosť o uznanie platnosti jeho španielskeho vodičského preukazu na nemeckom území adresovanú mestu Karlsruhe. Táto žiadosť bola zamietnutá z dôvodu, že mu bol v Nemecku odobratý jeho španielsky vodičský preukaz pre vedenie motorového vozidla pod vplyvom alkoholu, čo ho definitívne zbavilo možnosti viesť motorové vozidlo na nemeckom území až dovtedy, kým jeho spôsobilosť viesť motorové vozidlá nebude znovu overená. Nemecké orgány pritom uviedli, že po uplynutí doby zákazu žiadať o vydanie nového vodičského preukazu, ktorý mu bol uložený, F. nezískal v Španielsku žiaden nový vodičský preukaz, ktorého platnosť by mali nemecké orgány uznať, ale mu boli vydané iba doklady obnovujúce jeho pôvodný vodičský preukaz. Mesto Karlsruhe sa domnievalo, že F. je podľa § 13 prvej vety bodu 2 písm. c) FeV povinný predložiť lekársko‑psychologický posudok na účely odstránenia pochybností o jeho spôsobilosti viesť motorové vozidlá. Keďže nedošlo k predloženiu takéhoto posudku, mesto Karlsruhe usúdilo, že podľa § 11 ods. 8 FeV ho možno považovať za nespôsobilého viesť motorové vozidlá. Sťažnosť, ktorú F. proti tomuto rozhodnutiu podal, bola z tých istých dôvodov zamietnutá.
F. následne podal proti tomuto rozhodnutiu žalobu o neplatnosť, ktorá bola zamietnutá tak v prvostupňovom, ako aj v odvolacom konaní.
Podľa odvolacieho súdu dôvod vylúčenia stanovený v § 29 ods. 3 prvej vete bodu 3 FeV v spojení s § 29 ods. 3 treťou vetou tohto bodu bráni udeleniu vodičského oprávnenia na vnútroštátnej úrovni podľa § 29 FeV.
Tento súd sa domnieval, že vodičské oprávnenie F. bolo s konečnou platnosťou odobraté nemeckými orgánmi v nadväznosti na jeho vedenie vozidla pod vplyvom alkoholu z decembra 2008. Toto opatrenie odobratia vodičského preukazu, ktoré nebolo vymazané a ktoré sa uplatňuje aj na súčasný španielsky vodičský preukaz F., je preto stále zapísané v registri spôsobilosti viesť motorové vozidlá. Podľa § 29 bodu 4 FeV v spojení s § 3 ods. 6 StVG je F na to, aby mohol opäť používať svoj španielsky vodičský preukaz v Nemecku, povinný podať žiadosť o uznanie platnosti tohto preukazu na nemecký orgán poverený vydávaním vodičských preukazov.
Odvolací súd sa domnieval, že rovnako ani článok 2 ods. 1 smernice 2006/126 nepriznáva F. oprávnenie viesť motorové vozidlá v Nemecku na základe jej španielskeho vodičského preukazu. Skutočnosť, že španielske orgány mu jednak vrátili pôvodný vodičský preukaz krátko po jeho odobratí nemeckými orgánmi a jednak, že 23. novembra 2009 nahradili tento vodičský preukaz, nepredstavuje opatrenia zakladajúce povinnosť orgánov členského štátu uznať platnosť vodičského preukazu vydaného orgánmi iného členského štátu. Tieto opatrenia boli španielskymi orgánmi prijaté počas trvania doby zákazu F. žiadať o vydanie nového vodičského preukazu, ktorý bol uložený nemeckým trestným rozkazom z 20. januára 2009, a to bez toho, aby bolo jasné, či im predchádzalo overenie jeho spôsobilosti viesť motorové vozidlá. Tento súd ešte doplnil, že španielske orgány nevydali F. nový vodičský preukaz, ale len obnovili pôvodný vodičský preukaz v súlade s článkom 7 ods. 2 a 3 smernice 2006/126 po uplynutí doby jeho platnosti.
Takéto obnovenie, ako uvádza, však podlieha jedinej podmienke, ktorou je bydlisko držiteľa, ako to vyplýva z článku 7 ods. 3 prvého pododseku písm. b) smernice 2006/126. Obnovenie vodičského preukazu má tak rovnakú povahu ako nahradenie vodičského preukazu podľa článku 11 ods. 5 tejto smernice, keďže tieto dve opatrenia sa obmedzujú iba na vydanie nového dokladu potvrdzujúceho existujúci vodičský preukaz. Členský štát, ktorý sa tak ako Španielske kráľovstvo rozhodol podmieniť pravidelné obnovovanie vodičského preukazu lekárskou prehliadkou, nie je povinný, ak osobitné predpisy neuvádzajú niečo iné, vykonať preskúmanie zdravotného stavu každého držiteľa vodičského preukazu, aby mohol určiť, či sú stále splnené všetky minimálne požiadavky týkajúce sa zdravotného stavu stanovené v prílohe III smernice 2006/126. Lekárska prehliadka súvisiaca s vekom by sa mala spravidla obmedziť na vyšetrenie zraku, sluchu a reakčných schopností, ako aj na zjavné zdravotné postihnutia. Bezpodmienečné uznanie platnosti vodičského preukazu ostatnými členskými štátmi by v takejto situácii bolo v rozpore s cieľom zlepšiť bezpečnosť cestnej premávky.
Uvedený odvolací súd takisto zamietol návrh F., aby sa orgánu poverenému vydávať vodičské preukazy uložila povinnosť prijať na základe § 29 bodu 4 FeV rozhodnutie o uznaní platnosti jeho španielskeho vodičského preukazu. Domnieval sa, že dôvody odobratia tohto oprávnenia doteraz nepominuli, keďže F. nepredložil lekársko‑psychologický posudok požadovaný vzhľadom na to, že mu pri kontrole bola zistená hladina alkoholu vo výške 2,12 promile. Dodáva, že zásada proporcionality uplatniteľná v práve Únie nebráni požiadavke takéhoto posudku stanovenej pre prípad, ak hladina alkoholu vodiča na verejných pozemných komunikáciách presiahne určitú hodnotu vzhľadom na riziká pre bezpečnosť cestnej premávky, ktoré predstavuje konzumácia alkoholu.
F. podal na Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd, Nemecko) opravný prostriedok „Revision“, v ktorom tvrdí, že § 29 body 3 a 4 FeV v rozsahu, v akom z neho vyplýva prijatie rozhodnutia nemeckými orgánmi o uznaní platnosti preukazov vydaných orgánmi iných členských štátov, porušuje právo Únie. Domnieva sa, že sa svojvoľne a bez právneho základu predpokladalo, že tri správne akty, ktorými španielske orgány obnovili jeho vodičský preukaz, nie sú aktmi, ktorými bol vydaný vodičský preukaz v zmysle článku 2 ods. 1 smernice 2006/126, ale predĺžením platnosti pôvodného vodičského preukazu vydaného 21. októbra 1992. Podľa navrhovateľa tvrdenie, že pri obnovení vodičského preukazu sa prenáša existujúca nezrovnalosť na aktuálny vodičský preukaz, takisto nemá právny základ. Uvádza, že v tomto smere navyše neexistuje žiaden rozsudok Súdneho dvora. Domnieva sa, že len španielske orgány majú právomoc určiť, či je opätovne spôsobilý viesť motorové vozidlo. Nemecké orgány nie sú podľa jeho názoru oprávnené kontrolovať rozhodnutia španielskych orgánov v tomto smere.
Vnútroštátny súd má pochybnosti o tom, v akom rozsahu sa zásada vzájomného uznávania vodičských preukazov upravená v článku 2 ods. 1 smernice 2006/126 uplatňuje aj na prípady obnovenia vodičského preukazu podľa článku 7 ods. 3 druhého pododseku smernice 2006/126, ktoré uskutočnil členský štát obvyklého bydliska po tom, čo členský štát dočasného pobytu odobral dotknutej osobe oprávnenie používať vodičský preukaz na jeho území z dôvodu vedenia motorového vozidla pod vplyvom alkoholu a z toho vyplývajúcej nespôsobilosti viesť motorové vozidlá.
Za týchto podmienok Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Bráni článok 2 ods. 1 a článok 11 ods. 4 druhý pododsek smernice [2006/126] členskému štátu, na ktorého území bolo držiteľovi vodičského preukazu Európskej únie skupín A a B vydaného iným členským štátom odobraté z dôvodu jazdy pod vplyvom alkoholu oprávnenie viesť motorové vozidlá s týmto vodičským preukazom v prvom uvedenom členskom štáte, aby odmietol uznať vodičský preukaz pre tieto skupiny, ktorý bol dotknutej osobe vydaný v druhom uvedenom členskom štáte po tomto odobratí, a to formou obnovenia podľa článku 7 ods. 3 druhého pododseku smernice [2006/126]?“
O prejudiciálnej otázke
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 2 ods. 1 a článok 11 ods. 4 druhý pododsek smernice 2006/126 majú vykladať v tom zmysle, že bránia členskému štátu, na ktorého území bolo držiteľovi vodičského preukazu EÚ skupín A a B vydaného iným členským štátom odobraté vodičské oprávnenie z dôvodu protiprávneho správania, ku ktorému došlo pri dočasnom pobyte na tomto území po vydaní uvedeného preukazu a z toho vyplývajúcej nespôsobilosti viesť motorové vozidlá podľa vnútroštátnych predpisov prvého členského štátu, aby odmietol následne uznať platnosť tohto vodičského preukazu po tom, čo bol podľa článku 7 ods. 3 druhého pododseku tejto smernice vodičský preukaz obnovený členským štátom, v ktorom sa nachádza obvyklé bydlisko držiteľa uvedeného preukazu v zmysle článku 12 prvého odseku uvedenej smernice.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry stanovuje článok 2 ods. 1 smernice 2006/126 vzájomné uznávanie vodičských preukazov vydaných členskými štátmi bez akýchkoľvek formalít. Toto ustanovenie ukladá členským štátom jasnú a presnú povinnosť, ktorá neponecháva nijakú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o prijímanie opatrení na zabezpečenie súladu s touto povinnosťou (rozsudky z 23. apríla 2015, Aykul,
C‑260/13
,
EU:C:2015:257
, bod
a citovaná judikatúra, a z 28. októbra 2020, Kreis Heinsberg,
C‑112/19
,
EU:C:2020:864
, bod
a citovaná judikatúra).
Okrem toho z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že členskému štátu vydávajúcemu vodičský preukaz prináleží overiť, či sú splnené minimálne požiadavky uložené právom Únie, najmä tie, ktoré sú upravené v článku 7 ods. 1 smernice 2006/126, týkajúce sa bydliska a spôsobilosti viesť motorové vozidlá, a teda či je vydanie vodičského preukazu odôvodnené (rozsudok z 23. apríla 2015, Aykul,
C‑260/13
,
EU:C:2015:257
, bod
a citovaná judikatúra).
Pokiaľ teda orgány členského štátu vydali vodičský preukaz v súlade s článkom 1 ods. 1 smernice 2006/126, ostatné členské štáty nie sú oprávnené overovať dodržanie požiadaviek na jeho vydanie, ktoré sú uvedené v tejto smernici. Držba vodičského preukazu vydaného členským štátom musí byť totiž považovaná za dôkaz toho, že jeho držiteľ splnil ku dňu jeho vydania uvedené požiadavky (rozsudok z 23. apríla 2015, Aykul,
C‑260/13
,
EU:C:2015:257
, bod
a citovaná judikatúra).
Vzhľadom na to, že navyše článok 2 ods. 1 smernice 2006/126 nerozlišuje podľa spôsobu vydania vodičského preukazu, a to medzi vydaním po úspešnom zložení skúšok stanovených v článku 7 smernice 2006/126 a vydaním na základe výmeny podľa článku 11 ods. 1 tejto smernice alebo na základe obnovenia podľa článku 7 ods. 3 tejto smernice, platí zásada vzájomného uznávania tiež v prípade vodičského preukazu vydaného na základe takéhoto obnovenia s výhradou výnimiek stanovených uvedenou smernicou (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. októbra 2020, Kreis Heinsberg,
C‑112/19
,
EU:C:2020:864
, bod
).
Súdny dvor však v bode 71 rozsudku z 23. apríla 2015, Aykul (
C‑260/13
,
EU:C:2015:257
), konštatoval, že článok 2 ods. 1 a článok 11 ods. 4 druhý pododsek smernice 2006/126 sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia tomu, aby členský štát, na ktorého území sa držiteľ vodičského preukazu vydaného iným členským štátom dočasne zdržiava, odmietol uznať platnosť tohto vodičského preukazu v nadväznosti na protiprávne správanie jeho držiteľa, ku ktorému došlo na tomto území po vydaní uvedeného vodičského preukazu a ktoré môže mať podľa vnútroštátneho právneho poriadku prvého členského štátu za následok nespôsobilosť viesť motorové vozidlá.
Súdny dvor v tejto súvislosti v bode 60 uvedeného rozsudku konštatoval, že článok 11 ods. 4 druhý pododsek smernice 2006/126 umožňuje členskému štátu, ktorý nie je členským štátom obvyklého bydliska držiteľa vodičského preukazu vydaného v inom členskom štáte, aby prijal podľa svojich vnútroštátnych právnych predpisov a v nadväznosti na protiprávne správanie tohto držiteľa na jeho území opatrenia, ktorých rozsah je obmedzený na toto územie a ktorých účinok sa obmedzuje na odmietnutie uznať na tomto území platnosť uvedeného preukazu.
Takisto usúdil, že v takejto situácii, v ktorej spôsobilosť viesť motorové vozidlá je spochybnená nie v štádiu vydania vodičského preukazu, ale v dôsledku protiprávneho správania, ktorého sa dopustil držiteľ tohto preukazu po jeho vydaní a v prípade ktorého sa účinky trestu vzťahujú na územie členského štátu, v ktorom k tomuto protiprávnemu správaniu došlo, má uvedený členský štát právomoc stanoviť podmienky, ktorým sa držiteľ tohto preukazu musí podriadiť, aby znovu nadobudol právo viesť motorové vozidlá na jeho území (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. apríla 2015, Aykul,
C‑260/13
,
EU:C:2015:257
, body
a
).
Súdny dvor však spresnil, že vnútroštátnemu súdu prináleží preskúmať, či dotknutý členský štát uplatňovaním svojich vlastných pravidiel v skutočnosti natrvalo nebráni uznaniu vodičského preukazu vydaného iným členským štátom a že v tejto súvislosti mu prináleží overiť, či podmienky stanovené právnymi predpismi prvého členského štátu v súlade so zásadou proporcionality nepresahujú hranice toho, čo je primerané a nevyhnutné na dosiahnutie cieľa sledovaného smernicou 2006/126, ktorý spočíva v zlepšení bezpečnosti cestnej premávky (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. apríla 2015, Aykul,
C‑260/13
,
EU:C:2015:257
, bod
).
Je pravda, ako to zdôraznila Európska komisia vo svojich písomných pripomienkach, že z judikatúry Súdneho dvora tiež vyplýva, že členský štát nemôže viazať uznanie platnosti vodičského preukazu vydaného v inom členskom štáte na splnenie podmienky stanovenej právnou úpravou prvého členského štátu pre vydanie vodičského preukazu, akou je predloženie lekársko‑psychologického posudku, ak bol tento preukaz vydaný po odobratí predchádzajúceho vodičského preukazu prvým členským štátom a po uplynutí prípadnej doby zákazu žiadať o nový preukaz [pozri v tomto zmysle, pokiaľ ide o smernicu Rady 91/439/EHS z 29. júla 1991 o vodičských preukazoch (
Ú. v. ES L 237, 1991, s. 1
; Mim. vyd. 07/001, s. 317), ktorá bola nahradená smernicou 2006/126, rozsudok z 19. februára 2009, Schwarz,
C‑321/07
,
EU:C:2009:104
, bod
a citovanú judikatúru, ako aj, pokiaľ ide o smernicu 2006/126, rozsudok z 26. apríla 2012, Hofmann,
C‑419/10
,
EU:C:2012:240
, bod
].
V takejto situácii totiž nespôsobilosť viesť motorové vozidlá, sankcionovaná odobratím vodičského preukazu v prvom členskom štáte, bola konvalidovaná preskúmaním spôsobilosti uskutočneným iným členským štátom pri neskoršom vydaní vodičského preukazu. Pri tejto príležitosti musí členský štát vydania najmä overiť, ako je zdôraznené v bode 27 tohto rozsudku, či v súlade s článkom 7 ods. 1 smernice 2006/126 uchádzač spĺňa minimálne požiadavky telesnej a duševnej spôsobilosti pre vedenie vozidiel (pozri v tomto zmysle, pokiaľ ide o článok 7 ods. 1 smernice 91/439, ktorý zodpovedá článku 7 ods. 1 smernice 2006/126, rozsudok z 19. februára 2009, Schwarz,
C‑321/07
,
EU:C:2009:104
, body
a
).
V prejednávanej veci však predmetný vodičský preukaz po tom, čo bol odobratý členským štátom, v ktorom sa jeho držiteľ dočasne zdržiaval, nebol následne vydaný členským štátom obvyklého bydliska v zmysle článku 12 prvého odseku smernice 2006/126, ale len obnovený týmto štátom. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania totiž vyplýva, že vodičský preukaz bol F. pôvodne vydaný v roku 1992 a neskôr po jeho odobratí nemeckými orgánmi bol viackrát španielskymi orgánmi jednoducho obnovený a že v súčasnosti je platný do 22. októbra 2021.
V takejto situácii pritom jednoduché obnovenie vodičského preukazu skupín A a B podľa článku 7 ods. 3 smernice 2006/126 členským štátom obvyklého bydliska jeho držiteľa nemožno stotožňovať s vydaním nového vodičského preukazu v zmysle článku 7 ods. 1 tejto smernice, keďže podmienky obnovenia a vydania nie sú rovnaké. Ako totiž uviedla Komisia vo svojich písomných pripomienkach, na to, aby bolo možné uskutočniť takéto stotožnenie, bolo by potrebné, aby nespôsobilosť viesť motorové vozidlá konštatovaná v členskom štáte dočasného pobytu bola odstránená obnovením, ku ktorému došlo v členskom štáte obvyklého bydliska.
V tejto súvislosti, pokiaľ ide o vodičské preukazy skupín AM, A, A1, A2, B, B1 a BE, článok 7 ods. 3 prvý pododsek smernice 2006/126 stanovuje ako minimálne harmonizovanú podmienku pre obnovenie vodičského preukazu v čase skončenia administratívnej platnosti vodičského preukazu existenciu obvyklého bydliska na území členského štátu vydania vodičského preukazu alebo dôkaz o tom, že tam žiadateľ študuje aspoň šesť mesiacov. Hoci je pravda, že členské štáty môžu, ako vyplýva z druhého pododseku tohto ustanovenia, podmieniť aj obnovenie takýchto preukazov overením minimálnych požiadaviek telesnej a duševnej spôsobilosti viesť motorové vozidlá, ako sú uvedené v prílohe III tejto smernice, treba konštatovať, že ide len o možnosť ponechanú členským štátom.
Naopak, pokiaľ ide o vydanie vodičských preukazov, článok 7 ods. 1 smernice 2006/126 stanovuje, že vodičský preukaz sa môže vydať len žiadateľom, ktorí spĺňajú nielen podmienku obvyklého bydliska na území členského štátu vydania alebo môžu poskytnúť dôkaz, že tam študujú aspoň šesť mesiacov, ale ktorí navyše zložia skúšku zručností a správania a teoretickú skúšku a ktorí spĺňajú podmienky zdravotnej spôsobilosti v súlade s ustanoveniami príloh II a III tejto smernice. Vydanie vodičského preukazu tak podlieha overeniu spôsobilosti viesť motorové vozidlo v súlade s ustanoveniami prílohy III uvedenej smernice.
Treba však pripomenúť, že uloženie povinnosti vzájomného uznávania vodičských preukazov vydaných členskými štátmi na základe smernice 2006/126 je dôsledkom toho, že táto smernica zaviedla minimálne požiadavky na vydanie vodičského preukazu Európskej únie (rozsudok z 28. februára 2019, Meyn,
C‑9/18
,
EU:C:2019:148
, bod
).
V tejto súvislosti, ako vyplýva najmä z judikatúry pripomenutej v bodoch 27 a 28 tohto rozsudku a ako vnútroštátny súd uviedol v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, Súdny dvor viackrát zdôraznil súvislosť existujúcu medzi minimálnymi požiadavkami na vydanie vodičského preukazu harmonizovanými v práve Únie, overením týchto požiadaviek členským štátom vydania a povinnosťou ostatných členských štátov uznať platnosť tohto preukazu.
Vzhľadom na to, že podľa článku 7 ods. 3 druhého pododseku smernice 2006/126 nie sú členské štáty povinné pri obnovení vodičského preukazu skupín AM, A, A1, A2, B, B1 a BE overovať splnenie minimálnych požiadaviek telesnej a duševnej spôsobilosti viesť motorové vozidlá, tak ako sú uvedené v prílohe III tejto smernice, členský štát, na ktorého území si držiteľ vodičského preukazu týchto skupín, ktorý bola iba obnovený, želá viesť motorové vozidlo po odobratí vodičského oprávnenia na tomto území v nadväznosti na dopravný priestupok spáchaný na tomto území, môže v rámci výnimky stanovenej v článku 11 ods. 4 druhom pododseku smernice 2006/126, a teda odchýliac sa od zásady vzájomného uznávania vodičských preukazov uvedenej v bode 29 tohto rozsudku, odmietnuť uznať platnosť tohto preukazu po uplynutí prípadnej doby zákazu žiadať o nový preukaz, ak podmienky stanovené vnútroštátnym právnym poriadkom pre opätovné nadobudnutie vodičského oprávnenia na uvedenom území nie sú splnené.
Za týchto okolností sa totiž povinnosť členských štátov, stanovená smernicou 2006/126, vzájomne uznávať platnosť vodičských preukazov skupín AM, A, A1, A2, B, B1 a BE vydaných inými členskými štátmi nemôže uplatňovať
ex offo
na obnovenie týchto vodičských preukazov, keďže podmienky obnovenia sa môžu medzi členskými štátmi líšiť.
Hoci takáto povinnosť vzájomného uznávania nemôže závisieť od overenia členským štátom, na ktorého území sa držiteľ vodičského preukazu vydaného a obnoveného v inom členskom štáte dočasne zdržiava, podmienok, za ktorých bol tento vodičský preukaz obnovený, musí byť držiteľovi preukazu, ktorý si po uplynutí prípadnej doby zákazu žiadať o nový vodičský preukaz želá znovu získať vodičské oprávnenie v prvom členskom štáte, umožnené predložiť orgánom tohto štátu dôkaz, že jeho spôsobilosť viesť motorové vozidlá podľa ustanovení prílohy III smernice 2006/126 bola overená pri obnovení jeho preukazu v druhom členskom štát, a že s ohľadom na judikatúru spomenutú v bode 35 tohto rozsudku bola tak nespôsobilosť viesť motorové vozidlá konštatovaná prvým členským štátom konvalidovaná týmto obnovením, za predpokladu, že predmet tohto overenia sa zhodoval s predmetom overenia vyžadovaného právnymi predpismi prvého členského štátu.
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že článok 2 ods. 1 a článok 11 ods. 4 druhý pododsek smernice 2006/126 v zásade nebránia tomu, aby orgány členského štátu odmietli v situácii, o akú ide vo veci samej, uznať platnosť vodičského preukazu skupín A a B, ktorý bol iba obnovený v inom členskom štáte na základe článku 7 ods. 3 smernice 2006/126, pričom tento prvý členský štát má právomoc stanoviť podmienky, ktorým sa musí držiteľ vodičského preukazu podradiť, aby opäť nadobudol vodičské oprávnenie na území tohto štátu.
V tejto súvislosti treba konštatovať, že umožnenie orgánom členského štátu, aby v takejto situácii podriadili z dôvodu dopravného priestupku spáchaného na ich území uznanie platnosti vodičského preukazu vydaného a obnoveného v inom členskom štáte určitým podmienkam, môže znížiť riziko vzniku dopravných nehôd a zodpovedá tak cieľu spočívajúcemu v zlepšení bezpečnosti cestnej premávky, ktorý sleduje smernica 2006/126, a ktorý je pripomenutý v jej odôvodnení 2.
Vnútroštátnemu súdu však prináleží overiť, či v súlade so zásadou proporcionality pravidlá zavedené právnou úpravou prvého členského štátu a stanovujúce podmienky, ktorým sa držiteľ vodičského preukazu, ktorému bolo z dôvodu protiprávneho správania odobraté vodičské oprávnenie na jeho území, kde sa dočasne zdržiaval, musí podriadiť, aby znovu nadobudla oprávnenie viesť vozidlo na uvedenom území, nepresahujú hranice toho, čo je primerané a nevyhnutné na dosiahnutie cieľa sledovaného smernicou 2006/126, ktorý spočíva v zlepšení bezpečnosti cestnej premávky (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. apríla 2015, Aykul,
C‑260/13
,
EU:C:2015:257
, bod
), čo by bolo tak najmä v prípade, ak by tieto pravidlá bránili tomu, aby tento držiteľ mohol predložiť dôkaz, že jeho spôsobilosť viesť motorové vozidlá bola po uplynutí prípadnej doby zákazu žiadať o vydanie nového preukazu predmetom preskúmania v súlade s ustanoveniami prílohy III smernice 2006/126 pri obnovení jeho vodičského preukazu v členskom štáte jeho obvyklého bydliska a že predmet toho preskúmania zodpovedá predmetu preskúmania nariadeného právnym poriadkom prvého členského štátu.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy je potrebné na položenú otázku odpovedať tak, že článok 2 ods. 1 a článok 11 ods. 4 druhý pododsek smernice 2006/126 sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia členskému štátu, na ktorého území bolo držiteľovi vodičského preukazu skupín A a B vydaného iným členským štátom odobraté vodičské oprávnenie z dôvodu protiprávneho správania, ku ktorému došlo pri dočasnom pobyte na tomto území po vydaní uvedeného preukazu, aby odmietol následne uznať platnosť tohto vodičského preukazu po tom, čo bol podľa článku 7 ods. 3 tejto smernice obnovený členským štátom, v ktorom sa nachádza obvyklé bydlisko držiteľa uvedeného preukazu v zmysle článku 12 prvého odseku uvedenej smernice. Vnútroštátnemu súdu však prináleží overiť, či v súlade so zásadou proporcionality pravidlá zavedené právnym poriadkom prvého členského štátu a stanovujúce podmienky, ktorým sa držiteľ vodičského preukazu musí podriadiť, aby znovu nadobudol oprávnenie viesť vozidlo na jeho území, nepresahujú hranice toho, čo je primerané a nevyhnutné na dosiahnutie cieľa sledovaného smernicou 2006/126, ktorý spočíva v zlepšení bezpečnosti cestnej premávky.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

Článok 2 ods. 1 a článok 11 ods. 4 druhý pododsek smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/126/ES z 20. decembra 2006 o vodičských preukazoch sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia členskému štátu, na ktorého území bolo držiteľovi vodičského preukazu skupín A a B vydaného iným členským štátom odobraté vodičské oprávnenie z dôvodu protiprávneho správania, ku ktorému došlo pri dočasnom pobyte na tomto území po vydaní uvedeného preukazu, aby odmietol následne uznať platnosť tohto vodičského preukazu po tom, čo bol tento preukaz podľa článku 7 ods. 3 tejto smernice obnovený členským štátom, v ktorom sa nachádza obvyklé bydlisko držiteľa uvedeného preukazu v zmysle článku 12 prvého odseku uvedenej smernice. Vnútroštátnemu súdu však prináleží overiť, či v súlade so zásadou proporcionality pravidlá zavedené právnym poriadkom prvého členského štátu a stanovujúce podmienky, ktorým sa držiteľ vodičského preukazu musí podriadiť, aby znovu nadobudol oprávnenie viesť vozidlo na jeho území, nepresahujú hranice toho, čo je primerané a nevyhnutné na dosiahnutie cieľa sledovaného smernicou 2006/126, ktorý spočíva v zlepšení bezpečnosti cestnej premávky.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.