CELEX: 62018CJ0355
Præjudiciel forelæggelse
fri udveksling af tjenesteydelser
livsforsikring
direktiv 90/619/EØF, direktiv 92/96/EØF, direktiv 2002/83/EF og direktiv 2009/138/EF
opsigelsesret
ukorrekte oplysninger vedrørende betingelserne for udøvelse af opsigelsesretten
formkrav for opsigelseserklæringen
virkningerne på forsikringsselskabets forpligtelser
frist
udløb af opsigelsesretten
mulighed for opsigelse efter aftalens ophævelse
tilbagebetaling af aftalens tilbagekøbsværdi
tilbagebetaling af betalte præmier
ret til ordinære renter
forældelse

Anmodningerne om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 15, stk. 1, i Rådets andet direktiv 90/619/EØF af 8. november 1990 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte livsforsikringsvirksomhed, om fastsættelse af bestemmelser, der kan lette den faktiske gennemførelse af den fri udveksling af tjenesteydelser, og om ændring af direktiv 79/267/EØF (
EFT 1990, L 330, s. 50
), som ændret ved Rådets direktiv 92/96/EØF af 10. november 1992 (
EFT 1992, L 360, s. 1
) (herefter »direktiv 90/619«), artikel 31 i Rådets direktiv 92/96/EØF af 10. november 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte livsforsikringsvirksomhed og om ændring af direktiv 79/267/EØF og 90/619/EØF (tredje livsforsikringsdirektiv) (
EFT 1992, L 360, s. 1
), artikel 35, stk. 1, og artikel 36 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/83/EF af 5. november 2002 om livsforsikring (
EFT 2002, L 345, s. 1
) samt artikel 185, stk. 1, og artikel 186, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/138/EF af 25. november 2009 om adgang til og udøvelse af forsikrings- og genforsikringsvirksomhed (Solvens II) (
EUT 2009, L 335, s. 1
).
Anmodningerne er blevet indgivet i forbindelse med syv tvister, hvoraf tre verserer for Landesgericht Salzburg (den regionale domstol i Salzburg, Østrig) mellem henholdsvis Barbara Rust-Hackner, Christian Gmoser og Bettina Plackner på den ene side og Nürnberger Versicherung Aktiengesellschaft Österreich (herefter »Nürnberger«) på den anden side, og fire verserer for Bezirksgericht für Handelssachen Wien (distriktsdomstolen for handelssager i Wien, Østrig) mellem henholdsvis KL og UNIQA Österreich Versicherungen AG (herefter »UNIQA«), LK og DONAU Versicherung AG Vienna Insurance Group (herefter »DONAU«), MJ og Allianz Elementar Lebensversicherungs-Aktiengesellschaft (herefter »Allianz«) samt NI og Allianz vedrørende rækkevidden af og den præklusive frist for retten til at opsige en livsforsikringsaftale.
Retsforskrifter
EU-retten
Direktiv 90/619
Artikel 15, stk. 1, i direktiv 90/619, som er ophævet ved direktiv 2002/83, fastsatte:
»Hver medlemsstat bestemmer, at en forsikringstager, der tegner en individuel livsforsikring, har en frist på mellem 14 og 30 dage fra det tidspunkt, hvor han fik meddelelse om, at forsikringsaftalen er indgået, til at opsige aftalen.
Forsikringstagerens meddelelse om, at aftalen opsiges, medfører, at han fremover frigøres for alle forpligtelser i henhold til den pågældende aftale.
Betingelserne for opsigelse og de heraf affødte øvrige retsvirkninger bestemmes efter den lovgivning, der finder anvendelse på forsikringsaftalen, jf. artikel 4, navnlig hvad angår retningslinjerne for, hvorledes forsikringstageren underrettes om, at forsikringsaftalen er indgået.«
Direktiv 92/96
23. betragtning til direktiv 92/96, som ligeledes er ophævet ved direktiv 2002/83, havde følgende ordlyd:
»[I]nden for rammerne af det indre marked for forsikringsvirksomhed vil forbrugeren have et større og mere varieret udvalg af forsikringer end tidligere; for i fuldt omfang at kunne drage nytte af dette udvalg og den øgede konkurrence skal forbrugeren have adgang til de oplysninger, der er nødvendige for at kunne vælge den forsikring, der bedst dækker hans behov; dette behov for oplysninger er så meget desto større, som forpligtelserne kan være af meget lang varighed; derfor må der gennemføres en samordning af de minimumsbestemmelser, der er nødvendige for at sikre, at forbrugeren modtager klare og præcise oplysninger om de væsentligste træk ved de produkter, der tilbydes ham, og om de organer, der er bemyndiget til at behandle klager fra forsikringstagerne, de forsikrede eller de af forsikringen begunstigede.«
Artikel 31 i direktiv 92/96 bestemte:
»1.   Inden en forsikringsaftale indgås, skal der mindst forelægges forsikringstageren de i bilag II, punkt A, nævnte oplysninger.
[…]
4.   Gennemførelsesbestemmelserne til denne artikel og til bilag II fastsættes af den medlemsstat, hvor forpligtelsen består.«
Bilag II til dette direktiv med overskriften »Oplysninger til forsikringstageren« bestemte:
»Inden der indgås en forsikringsaftale (A) eller under aftalens løbetid (B), skal der forelægges forsikringstageren følgende skriftlige oplysninger, som skal være klart og præcist formuleret og affattet på et officielt sprog i den medlemsstat, hvor forpligtelsen består:
[…]
A. Inden forsikringsaftalen indgås
Oplysninger om forsikringsselskabet
Oplysninger om forsikringsforpligtelsen
[…]
[…]
a.13 Betingelser for udøvelse af opsigelsesretten
[…]«
Direktiv 2002/83
46. og 52. betragtning til direktiv 2002/83, som er ophævet ved direktiv 2009/138, havde følgende ordlyd:
»(46)
Inden for rammerne af det indre marked er det i forsikringstagerens interesse at have adgang til det størst mulige udvalg af forsikringsprodukter, der tilbydes i Fællesskabet, således at han kan vælge den forsikring, der passer bedst til hans behov. Det påhviler den medlemsstat, hvor forpligtelsen består, at påse, at der ikke findes nogen hindring for, at de forsikringsprodukter, der tilbydes i Fællesskabet, kan afsættes på dens område, forudsat at de ikke er i strid med gældende retsregler begrundet i almene hensyn i den medlemsstat, hvor forpligtelsen består, og såfremt disse hensyn ikke er beskyttet af hjemlandets retsregler, forudsat at disse retsregler anvendes ikke-diskriminerende på ethvert selskab, der udøver virksomhed i denne medlemsstat, er objektivt begrundet og står i et rimeligt forhold til det tilstræbte mål.
[…]
(52)
I et indre marked for forsikring vil forbrugeren have et større og mere varieret udvalg af forsikringer end tidligere. For i fuldt omfang at kunne drage nytte af dette udvalg og den øgede konkurrence skal forbrugeren have adgang til de oplysninger, der er nødvendige for at kunne vælge den forsikring, der bedst dækker hans behov. Dette behov for oplysninger er så meget desto større, som forpligtelserne kan være af meget lang varighed. Derfor må der gennemføres en samordning af de minimumsbestemmelser, der er nødvendige for at sikre, at forbrugeren modtager klare og præcise oplysninger om de væsentligste træk ved de produkter, der tilbydes ham, og om de organer, der er bemyndiget til at behandle klager fra forsikringstagerne, de forsikrede eller de af forsikringen begunstigede.«
Artikel 35 i direktiv 2002/83 med overskriften »Opsigelsesperiode« bestemte følgende i stk. 1:
»Hver medlemsstat bestemmer, at en forsikringstager, der tegner en individuel livsforsikring, har en frist på mellem 14 og 30 dage fra det tidspunkt, hvor han fik meddelelse om, at forsikringsaftalen er indgået, til at opsige aftalen.
Forsikringstagerens meddelelse om, at aftalen opsiges, medfører, at han fremover frigøres for alle forpligtelser i henhold til den pågældende aftale.
Betingelserne for opsigelse og de heraf affødte øvrige retsvirkninger bestemmes efter den lovgivning, der finder anvendelse på forsikringsaftalen, jf. artikel 32, navnlig hvad angår retningslinjerne for, hvorledes forsikringstageren underrettes om, at forsikringsaftalen er indgået.«
Dette direktivs artikel
med overskriften »Oplysninger til forsikringstageren« havde følgende ordlyd:
»1.   Inden en forsikringsaftale indgås, skal der mindst forelægges forsikringstageren de i bilag III, punkt A, nævnte oplysninger.
[…]
4.   Gennemførelsesbestemmelserne til denne artikel og til bilag III fastsættes af den medlemsstat, hvor forpligtelsen består.«
Bilag III til dette direktiv med overskriften »Oplysninger til forsikringstageren« bestemte:
»Inden der indgås en forsikringsaftale (A) eller under aftalens løbetid (B), skal der forelægges forsikringstageren følgende skriftlige oplysninger, som skal være klart og præcist formuleret og affattet på et officielt sprog i den medlemsstat, hvor forpligtelsen består.
[…]
A.
Inden forsikringsaftalen indgås
Oplysninger om forsikringsselskabet
Oplysninger om forsikringsforpligtelsen
[…]
[…]
a.13. Betingelser for udøvelse af opsigelsesretten
[…]«
Direktiv 2009/138
79. betragtning til direktiv 2009/138 er affattet således:
»I et indre marked for forsikring har forbrugerne et større og mere varieret udvalg af forsikringer end tidligere. Hvis forbrugerne skal kunne drage fuldt udbytte af denne diversitet og den øgede konkurrence, bør de forsynes med alle nødvendige oplysninger, inden aftalen indgås og i hele aftalens løbetid, således at de kan vælge den aftale, som bedst opfylder deres behov.«
Dette direktivs artikel 185 med overskriften »Oplysninger til forsikringstageren« fastsætter:
»1.   Inden en livsforsikringsaftale indgås, forelægges forsikringstageren mindst de i stk. 2, 3 og 4 nævnte oplysninger.
[…]
3.   Der meddeles følgende oplysninger vedrørende forpligtelsen:
[…]
j)
betingelser for udøvelse af opsigelsesretten
[…]
6.   Oplysningerne i stk. 2-5 skal forelægges skriftligt og være klart og præcist formuleret og affattet på et officielt sprog i den medlemsstat, hvor forpligtelsen består.
[…]
8.   Gennemførelsesbestemmelserne til stk. 1-7 fastsættes af den medlemsstat, hvor forpligtelsen består.«
Dette direktivs artikel 186 med overskriften »Opsigelsesperiode« bestemmer i stk. 1:
»Medlemsstaterne sørger for, at forsikringstagere, der tegner individuelle livsforsikringer, har en frist på mellem 14 og 30 dage fra det tidspunkt, hvor de fik meddelelse om, at forsikringsaftalen er indgået, til at opsige aftalen.
Forsikringstagernes meddelelse om, at aftalen opsiges, medfører, at de fremover frigøres for alle forpligtelser i henhold til den pågældende aftale.
Betingelserne for opsigelse og de heraf affødte øvrige retsvirkninger bestemmes efter den lovgivning, der finder anvendelse på forsikringsaftalen, navnlig hvad angår retningslinjerne for, hvorledes forsikringstageren underrettes om, at forsikringsaftalen er indgået.«
Østrigsk ret
§ 165a i Bundesgesetz über den Versicherungsvertrag (forbundslov om forsikringsaftaler) af 2. december 1958 (BGBl. 2/1959, herefter »VersVG«) i den affattelse, der var gældende i perioden fra den 1. januar 1997 til den 30. september 2004, bestemte:
»(1)   Forsikringstageren er berettiget til inden for to uger efter indgåelsen af aftalen at opsige denne aftale. Har forsikringsvirksomheden ydet midlertidig dækning, tilkommer der herfor forsikringsvirksomheden en præmie, der tilsvarer dækningens varighed.
(2)   Har forsikringsvirksomheden ikke opfyldt sin forpligtelse til at oplyse om sin adresse (§ 9a, stk. 1, nr. 1[, i Bundesgesetz über den Betrieb und die Beaufsichtigung der Vertragsversicherung (Versicherungsaufsichtsgesetz) (forbundslov om tilsyn med forsikringsselskaber) (forsikringstilsynsloven) af 18.10.1978 (BGBl. 569/1978)]), begynder fristen for opsigelse i henhold til stk. 1 ikke at løbe, før forsikringstageren får kendskab til denne adresse.
(3)   De foregående stykker gælder ikke for gruppeforsikringsaftaler eller for aftaler med en løbetid på højst seks måneder.«
VersVG’s § 165a i den affattelse, der var gældende i perioden fra den 1. januar 2007 til den 30. juni 2012, fastsatte:
»(1)   Forsikringstageren er berettiget til inden for 30 dage efter meddelelsen om indgåelsen af aftalen at opsige denne aftale.
(2)   Har forsikringsgiveren ikke opfyldt sin forpligtelse til at oplyse om sin adresse (§ 9a, stk. 1, nr. 1[, i forbundslov om tilsyn med forsikringsselskaber]), begynder fristen for opsigelse i henhold til stk. 1 ikke at løbe, før forsikringstageren får kendskab til denne adresse.
(3)   De foregående stykker gælder ikke for gruppeforsikringsaftaler eller for aftaler med en løbetid på højst seks måneder.«
VersVG’s § 165a i den affattelse, der var gældende i perioden fra den 1. juli 2012 til den 31. december 2015, bestemte:
»(1)   Forsikringstageren er berettiget til inden for 30 dage efter meddelelsen om indgåelsen af aftalen at opsige denne aftale. Har forsikringsvirksomheden ydet midlertidig dækning, tilkommer der herfor forsikringsvirksomheden en præmie, der tilsvarer dækningens varighed.
(2)   Har forsikringsvirksomheden ikke opfyldt sin forpligtelse til at oplyse om sin adresse (§ 9a, stk. 1, nr. 1[, i forbundslov om tilsyn med forsikringsselskaber]), begynder fristen for opsigelse i henhold til stk. 1 ikke at løbe, før forsikringstageren får kendskab til denne adresse.
(2a)   Er forsikringstageren forbruger (§ 1, stk. 1, nr. 2[, i Konsumentenschutzgesetz (lov om forbrugerbeskyttelse) af 8.3.1979 (BGBl. 140/1979)]), begynder fristen for opsigelse i henhold til stk. 1 og 2 først at løbe, når forsikringstageren også er blevet oplyst om denne opsigelsesret.
(3)   De foregående stykker gælder ikke for gruppeforsikringsaftaler eller for aftaler med en løbetid på højst seks måneder.«
VersVG’s § 176 du VersVG i den affattelse, der er offentliggjort i BGBl. 509/1994, fastsætter:
»(1)   Ophæves en kapitalforsikring mod dødsfald, der bestemmer, at forsikringsgiverens forpligtelse til at betale den aftalte kapital indtræder med sikkerhed, ved opsigelse, ophævelse eller anfægtelse, skal forsikringsgiveren tilbagebetale forsikringens tilbagekøbsværdi.
[…]
(3)   Tilbagekøbsværdien skal beregnes efter forsikringsmatematikkens alment anerkendte regler på grundlag af præmiekalkulationens regnskabsprincip for afslutningen af den løbende forsikringsperiode som forsikringens tidsværdi. Ubetalte præmier fratrækkes tilbagekøbsværdien.
(4)   Forsikringsgiveren er kun berettiget til et fradrag, hvis dette er aftalt og passende.«
§ 9a i forbundslov om tilsyn med forsikringsselskaber i den affattelse, der var gældende i perioden fra den 1. august 1996 til den 9. december 2007, bestemte:
»(1)   Forsikringstageren skal ved indgåelsen af en forsikringsaftale om en indenlandsk risiko inden indgåelsen af aftalen oplyses skriftligt om
1.
navn, adresse på hovedsædet og virksomhedsform for forsikringsselskabet, i givet fald også for den filial, gennem hvilken forsikringsaftalen indgås
[…]
6.
de omstændigheder, hvorunder forsikringstageren kan fortryde eller opsige forsikringsaftalen.«
§ 9a i forbundslov om tilsyn med forsikringsselskaber i den affattelse, der var gældende i perioden fra den 10. december 2007 til den 31. december 2015, bestemte:
»(1)   Forsikringstageren skal ved indgåelsen af en aftale om direkte forsikring af en indenlandsk risiko inden indgåelsen af aftalen oplyses skriftligt om
1.
navn, adresse på hovedsædet og virksomhedsform for forsikringsselskabet, i givet fald også for den filial, gennem hvilken forsikringsaftalen indgås
[…]
6.
de omstændigheder, hvorunder forsikringstageren kan fortryde eller opsige forsikringsaftalen.«
Tvisterne i hovedsagerne, de præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne ved Domstolen
Sagerne C-355/18 – C-357/18
Barbara Rust-Hackner, Christian Gmoser og Bettina Plackner indgik hos Nürnberger hver især en livsforsikringsaftale tilknyttet investeringsfonde. Det fremgår af anmodningerne om præjudiciel afgørelse, at hver af disse aftaler indeholder oplysning om, at opsigelse af forsikringsaftalen skal ske skriftligt for at være gyldig.
Barbara Rust-Hackner ophævede den 14. marts 2017 sin livsforsikringsaftale. Ved skrivelse af 23. maj 2017 meddelte hun sin opsigelse på grund af, at Nürnberger havde meddelt fejlagtige oplysninger om opsigelsesretten.
Christian Gmoser foretog i 2010 tilbagekøb af sin aftale indgået i 1998. Først den 3. maj 2017 meddelte han sin opsigelse, ligeledes begrundet med, at der var meddelt fejlagtige oplysninger om opsigelsesretten.
Af samme grund meddelte Bettina Plackner den 27. maj 2017 sin opsigelse af aftalen, som var indgået i 2000, og som stadig var gældende.
Den østrigske ret i første instans gav Barbara Rust-Hackner, Christian Gmoser og Bettina Plackner medhold i deres påstande om henholdsvis tilbagebetaling af de betalte præmier og om renter som følge af Nürnbergers ugrundede berigelse. Idet det ikke i østrigsk er foreskrevet, at opsigelse skal ske skriftligt, var Nürnbergers oplysning herom således ifølge denne ret fejlagtig. Som det fremgår af dom af 19. december 2013, Endress (
C-209/12
,
EU:C:2013:864
), svarer en fejlagtig oplysning til manglende oplysninger, hvilket gjorde, at den præklusive frist, som var fastsat for opsigelsesretten, ikke var begyndt at løbe, således at denne ret kunne udøves uden tidsmæssig begrænsning, herunder efter opsigelsen af denne aftale.
Appelinstansen, Landesgericht Salzburg (den regionale domstol i Salzburg), har rejst spørgsmålet om, hvorvidt oplysningerne om, at meddelelse om opsigelse skal ske skriftligt – til trods for, at sådanne oplysninger ikke er vildledende for forsikringstageren med hensyn til opsigelsesrettens beståen – ikke desto mindre kan anses for at være fejlagtige i forhold til artikel 15, stk. 1, i direktiv 90/619, således at opsigelsesretten bør gælde uden tidsbegrænsning.
Navnlig har denne ret anført, at i det foreliggende tilfælde var de meddelte oplysninger i overensstemmelse med lovkravene og anførte korrekt fristen for at udøve opsigelsesretten, således at forsikringstageren var oplyst om sin ret. Skriftlighedskravet er i øvrigt ikke forbudt i henhold til østrigsk ret og har til formål at værne om retssikkerheden, herunder i forsikringstagerens egen interesse. Angivelsen af, at opsigelse skal ske skriftligt, synes endvidere som udgangspunkt ikke at kunne afholde forsikringstageren fra en rettidig opsigelse.
Henset til både dom af 19. december 2013, Endress (
C-209/12
,
EU:C:2013:864
), og til det formål, der forfølges med meddelelse af oplysninger, som nævnt i 23. betragtning til direktiv 92/96, har Landesgericht Salzburg (den regionale domstol i Salzburg) rejst spørgsmålet om, hvorvidt en fortolkning af østrigsk ret i overensstemmelse med dette direktiv kræver, at forsikringstageren under sådanne omstændigheder må anses for at kunne udøve sin opsigelsesret uden tidsbegrænsning.
I forbindelse med sag C-355/18 og sag C-356/18 ønsker denne ret ligeledes oplyst, om en opsigelse af en livsforsikringsaftale på grund af afgivelse af fejlagtige oplysninger om opsigelsesretten stadig kan finde sted, efter at denne aftale er blevet ophævet som følge af dens ophør eller forsikringstagerens tilbagekøb.
Efter livsforsikringsaftalens ophør og den gensidige udveksling af de dertil knyttede ydelser eksisterer der nemlig ikke længere nogen form for forpligtelser på grundlag af aftalen, som forsikringstageren fremover kan fritages for som omhandlet i artikel 15, stk. 1, i direktiv 90/619. En opsigelse efter livsforsikringsaftalens ophør vil i øvrigt give forsikringstageren mulighed for at spekulere på forsikringsselskabets og forsikringsfællesskabets bekostning, hvilket ikke bidrager til den tilsigtede forbrugerbeskyttelse.
På denne baggrund har Landesgericht Salzburg (den regionale domstol i Salzburg) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen de følgende to præjudicielle spørgsmål i sag C-355/18 og sag C-356/18 og det første af disse spørgsmål i sag C-357/18:
»1)
Skal artikel 15, stk. 1, i direktiv [90/619], sammenholdt med artikel 31 i direktiv [92/96], fortolkes således, at meddelelsen om muligheden for opsigelse også skal indeholde en oplysning om, at opsigelsen ikke er undergivet særlige formkrav?
2)
Kan en opsigelse på grund af fejlagtig oplysning om opsigelsesretten også finde sted, efter at en livsforsikringsaftale er ophævet som følge af forsikringstagerens opsigelse (og tilbagekøb)?«
Sag C-479/18
Med henblik på anmodningen om præjudiciel afgørelse i sag C-479/18 har Bezirksgericht für Handelssachen Wien (distriktsdomstolen for handelssager i Wien) forenet de fire sager, der verserer for den, og har kaldt dem »sagerne A, B, C og D«.
»Sag A« omhandler KL mod UNIQA. KL indgik med retsforgængeren for UNIQA en livsforsikringsaftale med en løbetid fra den 1. august 1997 til den 1. august 2032. I ansøgningsformularen til denne aftale modtog KL oplysninger om, at aftalens opsigelse skulle ske skriftligt for at være gyldig.
Den 24. oktober 2017 meddelte KL UNIQA sin opsigelse af forsikringsaftalen. Idet sidstnævnte ikke udtrykkeligt accepterede denne opsigelse, har KL rejst krav om tilbagebetaling af samtlige de præmier, uden risikoomkostninger, som hun har betalt, med tillæg af renter.
»Sag B« omhandler LK mod DONAU. LK indgik med DONAU en livsforsikringsaftale med en løbetid fra den 1. december 2003 til den 1. december 2022. LK var ikke før indgåelsen af denne aftale blevet oplyst om sin opsigelsesret.
Efter i 2013 at have ophævet nævnte aftale, og således opnået dens tilbagekøbsværdi, meddelte LK den 4. januar 2018 DONAU sin opsigelse af samme forsikringsaftale med den begrundelse, at hun ikke havde været tilstrækkeligt informeret om sin opsigelsesret. Idet DONAU ikke reagerede herpå, har LK nu rejst krav om tilbagebetaling af samtlige de præmier, uden risikoomkostninger, som hun har betalt, med tillæg af renter, og med fradrag af den udbetaling af tilbagekøbsværdien, som hun modtog allerede i 2013.
»Sagerne C og D« omhandler henholdsvis MJ og NI mod Allianz. MJ og NI indgik hver med Allianz en livsforsikringsaftale med en løbetid fra den 1. december 2011 til den 1. december 2037. I ansøgningsformularen til disse aftaler oplyste Allianz MJ og NI om, at de havde ret til at opsige aftalen »skriftligt«.
I 2017 meddelte MJ og NI Allianz deres opsigelse af forsikringsaftalerne. Idet Allianz ikke udtrykkeligt accepterede disse opsigelser, har MJ og NI rejst krav om tilbagebetaling af samtlige de præmier, uden risikoomkostninger, som de har betalt, med tillæg af renter.
Bezirksgericht für Handelssachen Wien (distriktsdomstolen for handelssager i Wien) har anført, at gyldighedsbetingelser for opsigelse ud over dem, der er reguleret direkte i EU-lovgivningen, i henhold til denne lovgivning er reguleret i national ret. Ifølge denne ret er opsigelseserklæringen i henhold til østrigsk ret imidlertid ikke underlagt nogen særlige formkrav. Den ønsker således for det første oplyst, om fristen for udøvelse af opsigelsesretten kan begynde at løbe til trods for en fejlagtig oplysning om betingelserne for udøvelse heraf. Den nævnte ret har i denne henseende rejst tvivl om det hensigtsmæssige i – i den foreliggende sag – at anvende den retspraksis, der følger af dom af19. december 2013, Endress (
C-209/12
,
EU:C:2013:864
). I denne dom fastslog Domstolen, at når forsikringsselskabet ikke har givet nogen oplysninger til forsikringstageren om dennes opsigelsesret, kan det ikke over for sidstnævnte gøres gældende, at fristen for at udøve denne ret er udløbet. Herved opstår spørgsmålet, om dette også gælder i den situation, hvor forsikringstageren er blevet korrekt oplyst om sin opsigelsesret og om, hvilken frist der gælder i denne forbindelse, men er blevet ukorrekt oplyst om nødvendigheden af, at erklæringen skal afgives skriftligt.
Bezirksgericht für Handelssachen Wien (distriktsdomstolen for handelssager i Wien) ønsker for det andet oplyst, om fristen for at opsige aftalen under alle omstændigheder begynder at løbe fra det tidspunkt, hvor forsikringstageren faktisk får kendskab til denne opsigelsesrets beståen, til trods for en fejlagtig oplysning meddelt af forsikringsselskabet. En bekræftende besvarelse kan være begrundet, såfremt den i den foreliggende sag gældende EU-lovgivning har som eneste formål at sikre, at forsikringstageren kender sine rettigheder og således kan udøve disse. Anderledes forholder det sig imidlertid, hvis formålet med opsigelsesretten ligeledes er at tilskynde forsikringsselskaberne til at overholde deres oplysningsforpligtelser.
For det tredje og for så vidt angår »sag B«, hvor LK ophævede sin livsforsikringsaftale og opnåede dens tilbagekøbsværdi, således at der ikke for fremtiden var nogen aftalemæssige forpligtelser, har denne ret ligeledes rejst spørgsmålet, om opsigelsesretten ikke under alle omstændigheder er bortfaldet, henset til den omstændighed, at denne ret kun er tiltænkt at frigøre forsikringstageren for alle forpligtelser fremover i henhold til den pågældende aftale.
For det fjerde ønsker nævnte ret oplyst, om forsikringstageren i tilfælde af opsigelse som følge af forsinkede oplysninger om betingelserne for udøvelsen af denne opsigelsesret kun kan kræve tilbagebetaling af tilbagekøbsværdien af sin aftale, eller derimod tilbagebetaling af ethvert beløb, der er blevet betalt, med fradrag af præmier, der skyldes for den periode, hvor vedkommende var dækket. Denne ret er i denne henseende af den opfattelse, at opsigelsesretten således er overflødig, hvis forsikringstageren ved opsigelse ikke kan opnå mere end tilbagekøbsværdien.
Endelig ønsker Bezirksgericht für Handelssachen Wien (distriktsdomstolen for handelssager i Wien) i det væsentlige oplyst, om den almindelige forældelsesfrist på tre år kan anvendes på de ordinære renter, som er fastsat i tilfælde af tilbagebetaling af uretmæssigt betalte beløb, hvilket begrænser dette rentebeløb til den andel, som omfatter denne periode på tre år.
Denne ret har præciseret, at ifølge retspraksis fra Oberster Gerichtshof (øverste domstol, Østrig) skal VersVG’s § 165a, stk. 2 – for at sikre, at denne bestemmelse er forenelig med EU-retten – fortolkes således, at afgivelse af fejlagtige oplysninger om opsigelsesretten sidestilles med undladte oplysninger, og at afgivelse af sådanne oplysninger har til virkning, at forsikringstageren har mulighed for at udøve sin opsigelsesret uden tidsmæssig begrænsning.
På denne baggrund har Bezirksgericht für Handelssachen Wien (distriktsdomstolen for handelssager i Wien) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 15, stk. 1, i [direktiv 90/619], sammenholdt med artikel 31 i [direktiv 92/96] og artikel 35, stk. 1[, i direktiv 2002/83], sammenholdt med [dette direktivs] artikel 36, stk. 1 […], og artikel 185, stk. 1[, i direktiv2009/138], sammenholdt med [dette direktivs] artikel 186, stk. 1 […], fortolkes således, at – hvis der ikke er nationale bestemmelser om virkningerne af, at der er givet fejlagtige oplysninger om muligheden for opsigelse før indgåelsen af en aftale – fristen for udøvelsen af opsigelsesretten ikke begynder at løbe, hvis forsikringsvirksomheden oplyser, at udøvelsen af opsigelsesretten skal ske skriftligt, selv om opsigelsen i henhold til national ret ikke er undergivet særlige formkrav?
2)
[S]åfremt det første spørgsmål besvares bekræftende[, s]kal artikel 15, stk. 1, i [direktiv 90/619], sammenholdt med artikel 31 i [direktiv 92/96], [da] fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter fristen for udøvelsen af opsigelsesretten – såfremt der ikke er givet oplysninger eller er givet fejlagtige oplysninger om opsigelsesretten før indgåelsen af en aftale – begynder at løbe på det tidspunkt, hvor forsikringstageren – uanset på hvilken måde – har fået kendskab til sin opsigelsesret?
3)
Skal artikel 35, stk. 1, [i direktiv 2002/83], sammenholdt med [dette direktivs] artikel 36, stk. 1, […] fortolkes således, at forsikringstagerens ret til at opsige aftalen – hvis der ikke er nationale bestemmelser om virkningerne af, at der ikke er givet oplysninger eller er givet fejlagtige oplysninger vedrørende opsigelsesretten før indgåelsen af en aftale – senest ophører, når forsikringstageren på grund af sin opsigelse af aftalen har fået udbetalt tilbagekøbsværdien, og aftaleparterne dermed fuldstændig har opfyldt deres forpligtelser i henhold til aftalen?
4)
[S]åfremt det første spørgsmål besvares bekræftende og/eller det tredje spørgsmål besvares benægtende[, s]kal artikel 15, stk. 1, i [direktiv 90/619] og artikel 35, stk. 1, i [direktiv 2002/83] og artikel 186, stk. 1, i [direktiv 2009/138] [da] fortolkes således, at de er til hinder for nationale bestemmelser, i henhold til hvilke forsikringstageren, hvis denne udøver sin opsigelsesret, skal have udbetalt tilbagekøbsværdien (forsikringens dagsværdi beregnet i overensstemmelse med forsikringsmatematikkens alment anerkendte regler)?
5)
[S]åfremt det fjerde spørgsmål er blevet behandlet og besvaret bekræftende[, s]kal artikel 15, stk. 1, i [direktiv 90/619] og artikel 35, stk. 1, i [direktiv 2002/83] og artikel 186, stk. 1, i [direktiv 2009/138] [da] fortolkes således, at de er til hinder for nationale bestemmelser, i henhold til hvilke retten til en fast forrentning af de tilbagebetalte præmier – hvis opsigelsesretten udøves – som følge af forældelse kan begrænses til den andel, der omfatter de sidste tre år før indgivelsen af søgsmålet?«
Retsforhandlingerne ved Domstolen
Ved afgørelse truffet af Domstolens præsident den 22. juni 2018 er sagerne C-355/18 – C-357/18 blevet forenet med henblik på retsforhandlingernes mundtlige og skriftlige del samt dommen. Ved afgørelse truffet af Domstolen den 26. februar 2019 er disse tre sager blevet forenet med sag C-479/19 med henblik på retsforhandlingernes mundtlige del og dommen.
Ved processkrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 22. november 2019 har Nürnberger, UNIQA og Allianz anmodet om genåbning af retsforhandlingernes mundtlige del.
De har til støtte for deres anmodning gjort gældende, at procesdeltagerne for det første burde have mulighed for at drøfte dom af 11. september 2019, Romano (
C-143/18
,
EU:C:2019:701
), som blev afsagt to måneder, efter at generaladvokaten fremsatte forslag til afgørelse i de nærværende sager, for det andet, at argumentationen i dette forslag til afgørelse vedrørende formkravene for opsigelseserklæringen er ny og derfor også burde drøftes procesdeltagerne imellem, og for det tredje, at flere vigtige aspekter i forslaget er blevet kritiseret i den østrigske og schweiziske retslitteratur, bl.a. med hensyn til spørgsmålet om, hvilken del af forsikringspræmierne der skal tilbagebetales i tilfælde af forsikringsaftalens ophævelse.
Det skal i denne henseende for det første bemærkes, at der i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og i Domstolens procesreglement ikke er fastsat en mulighed for, at de berørte personer, der er omfattet af denne statuts artikel 23, kan afgive indlæg som svar på generaladvokatens forslag til afgørelse (dom af 6.3.2018, Achmea,
C-284/16
,
EU:C:2018:158
, præmis
, og af 19.11.2019, A.K. m.fl. (Den øverste domstols disciplinærafdelings uafhængighed),
C-585/18, C-624/18 og C-625/18
,
EU:C:2019:982
, præmis
).
For det andet skal generaladvokaten i medfør af artikel 252, stk. 2, TEUF fuldstændig upartisk og uafhængigt offentligt fremsætte begrundede forslag til afgørelse af de sager, der i overensstemmelse med statutten for Den Europæiske Unions Domstol kræver dennes deltagelse. Domstolen er hverken bundet af disse forslag til afgørelse eller af den begrundelse, hvorpå generaladvokaten har støttet disse. En parts uenighed med generaladvokatens forslag til afgørelse, uanset hvilke spørgsmål der undersøges heri, kan følgelig ikke i sig selv udgøre et forhold, som kan begrunde genåbning af retsforhandlingernes mundtlige del (dom af 6.3.2018, Achmea,
C-284/16
,
EU:C:2018:158
, præmis
, og af 19.11.2019, A.K. m.fl. (Den øverste domstols disciplinærafdelings uafhængighed),
C-585/18, C-624/18 og C-625/18
,
EU:C:2019:982
, præmis
).
Domstolen kan imidlertid i overensstemmelse med artikel 83 i Domstolens procesreglement til enhver tid efter at have hørt generaladvokaten ved kendelse bestemme, at retsforhandlingernes mundtlige del skal genåbnes, navnlig hvis den finder, at sagen er utilstrækkeligt oplyst, eller såfremt en part, efter at denne del af retsforhandlingerne er afsluttet, er fremkommet med nye oplysninger vedrørende sagens faktiske omstændigheder, som er af afgørende betydning for Domstolens afgørelse, eller såfremt sagen bør afgøres på grundlag af et argument, som ikke har været drøftet af de berørte personer.
I den foreliggende sag finder Domstolen imidlertid efter at have hørt generaladvokaten, at den anmodning om genåbning af retsforhandlingernes mundtlige del, der er blevet fremsat for Domstolen, ikke har vist, at der foreligger nye faktiske omstændigheder, som kunne have indflydelse på den afgørelse, Domstolen skal træffe i nærværende sager. Navnlig hvad angår dom af 11. september 2019, Romano (
C-143/18
,
EU:C:2019:701
), angik den en anmodning om præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af artikel 4, stk. 2, artikel 5, stk. 1, artikel 6, stk. 1, andet afsnit, andet led, artikel 6, stk. 2, litra c), artikel 6, stk. 6, og artikel 7, stk. 4, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/65/EF af 23. september 2002 om fjernsalg af finansielle tjenesteydelser til forbrugerne og om ændring af Rådets direktiv 90/619/EØF samt direktiv 97/7/EF og 98/27/EF (
EFT 2002, L 271, s. 16
), et direktiv, som på ingen måde er omhandlet i de foreliggende sager.
Endvidere er Domstolen af den opfattelse, at den efter retsforhandlingernes skriftlige og mundtlige del i disse sager råder over alle de oplysninger, der er nødvendige for at besvare de spørgsmål, som den er blevet forelagt, og at der ved besvarelsen af disse spørgsmål ikke skal tages hensyn til argumenter såsom dem, der er anført i nærværende doms præmis 47, der ikke har været drøftet mellem de berørte personer.
Det er herefter ufornødent at genåbne retsforhandlingernes mundtlige del.
Om Domstolens kompetence
Barbara Rust-Hackner, Christian Gmoser og Bettina Plackner og, med hensyn til det tredje og det femte af de forelagte spørgsmål i sag C-479/18, Allianz og UNIQA har bestridt, at Domstolen har kompetence til at besvare de spørgsmål, der kun vedrører national ret. For det første skal betingelserne for udøvelse af opsigelsesretten nemlig reguleres af medlemsstaterne. For det andet er der i gældende østrigsk ret netop fastsat en forpligtelse, som påhviler forsikringsselskabet, til inden indgåelsen af forsikringsaftalen skriftligt at oplyse forsikringstagerne om, under hvilke omstændigheder disse forsikringstagere kan fortryde eller opsige denne aftale.
Det er i denne henseende tilstrækkeligt at bemærke, således som generaladvokaten har fremhævet i punkt 23-25 i forslaget til afgørelse, at det ganske vist er korrekt, at artikel 15, stk. 1, tredje afsnit, i direktiv 90/619 og artikel 31, stk. 1 og 4, i direktiv 92/96, sammenholdt med punkt A, litra a.13, i bilag II hertil, giver medlemsstaterne ansvaret for at vedtage regler, der fastlægger betingelserne for udøvelse af opsigelsesretten, samt for informationen, herunder bl.a. oplysninger om udøvelsen af denne ret. Domstolen har imidlertid allerede haft lejlighed til at præcisere, at medlemsstaterne ved vedtagelsen af disse regler er forpligtede til at sikre de nævnte direktivers effektive virkning under hensyntagen til formålet med direktiverne (jf. i denne retning dom af 19.12.2013, Endress,
C-209/12
,
EU:C:2013:864
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det følger heraf, at Domstolen anmodes om at fortolke de EU-retlige bestemmelser, som finder anvendelse i de foreliggende sager, og at Domstolen derfor har kompetence til at besvare de spørgsmål, der er stillet i de foreliggende sager.
Om de præjudicielle spørgsmål
Spørgsmålet om, hvorvidt anmodningerne om præjudiciel afgørelse i sagerne C-355/18 – C-357/18 kan antages til realitetsbehandling
Barbara Rust-Hackner, Christian Gmoser og Bettina Plackner har rejst tvivl om, hvorvidt anmodningerne om præjudiciel afgørelse i sagerne C-355/18 – C-357/18 kan antages til realitetsbehandling med den begrundelse, at forelæggelsesafgørelserne i disse sager på utilstrækkelig vis redegør for den nationale retlige ramme i forhold til kravene i artikel 94 i Domstolens procesreglement.
Det bemærkes i denne henseende, at de præjudicielle spørgsmål, der er stillet i forbindelse med disse sager, direkte vedrører fortolkningen af EU-retlige bestemmelser, og at den forelæggende ret med sine spørgsmål ønsker en afklaring af grænserne for medlemsstaternes kompetence til at fastlægge betingelserne for udøvelse af den opsigelsesret, som disse bestemmelser fastsætter. Under disse omstændigheder hindrer redegørelsen af den nationale retlige ramme, som er indeholdt i de nævnte forelæggelsesafgørelser, på ingen måde hverken Domstolen eller de berørte personer i at forstå disse spørgsmål eller den sammenhæng, hvori de er stillet.
Det følger heraf, at anmodningerne om præjudiciel afgørelse kan antages til realitetsbehandling.
Det eneste spørgsmål i sag C-357/18 og det første spørgsmål i sag C-355/18, sag C-356/18 og sag C-479/18
Med det eneste spørgsmål i sag C-357/18 og det første spørgsmål i sag C-355/18, sag C-356/18 og sag C-479/18 ønsker de forelæggende retter nærmere bestemt oplyst, om artikel 15, stk. 1, i direktiv 90/619, sammenholdt med artikel 31 i direktiv 92/96, artikel 35, stk. 1, i direktiv 2002/83, sammenholdt med dette direktivs artikel 36, stk. 1, og artikel 185, stk. 1, i direktiv 2009/138, sammenholdt med dette direktivs artikel 186, stk. 1, skal fortolkes således, at fristen for at udøve retten til at opsige en livsforsikringsaftale begynder at løbe fra det tidspunkt, hvor forsikringstageren får meddelelse om, at aftalen er indgået, selv om de oplysninger, som forsikringsselskabet afgiver til denne forsikringstager, enten undlader at præcisere, at den nationale lovgivning, som finder anvendelse på aftalen, ikke fastsætter noget formkrav for udøvelse af denne opsigelsesret, eller angiver formkrav, som i realiteten ikke er påkrævet i henhold til den nationale lovgivning, som finder anvendelse på denne aftale.
Med henblik på besvarelsen af disse spørgsmål skal det indledningsvis bemærkes, at de nævnte EU-retlige bestemmelser, der finder anvendelse ratione temporis på tvisterne i hovedsagerne, alle i det væsentlige bestemmer dels, at en forsikringstager, der tegner en individuel livsforsikring, har en frist på mellem 14 og 30 dage fra det tidspunkt, hvor den pågældende fik meddelelse om, at forsikringsaftalen er indgået, til at opsige aftalen, idet en sådan opsigelse medfører, at forsikringstageren fremover frigøres for alle forpligtelser i henhold til den pågældende aftale, dels, at betingelserne for opsigelse og de heraf affødte øvrige retsvirkninger bestemmes efter den lovgivning, der finder anvendelse på forsikringsaftalen, navnlig hvad angår retningslinjerne for, hvorledes forsikringstageren underrettes om, at forsikringsaftalen er indgået.
Som det er anført i nærværende doms præmis 55, har Domstolen allerede haft lejlighed til i denne henseende at præcisere, at medlemsstaterne ganske vist har ret til at vedtage reglerne for de nærmere betingelser for udøvelse af opsigelsesretten, og at disse betingelser i sagens natur kan indeholde visse begrænsninger af denne ret. Ved vedtagelsen af disse regler er medlemsstaterne imidlertid forpligtede til at sikre den effektive virkning af direktiv 90/619 og direktiv 92/96 under hensyntagen til formålet med direktiverne.
Hvad angår formålet med de nævnte direktiver bemærkes det således, at 23. betragtning til direktiv 92/96 angav, at »inden for rammerne af det indre marked for forsikringsvirksomhed vil forbrugeren have et større og mere varieret udvalg af forsikringer end tidligere«. Det følger endvidere af denne betragtning, at »for i fuldt omfang at kunne drage nytte af dette udvalg og den øgede konkurrence [skulle nævnte forbruger] have adgang til de oplysninger, der er nødvendige for at kunne vælge den forsikring, der bedst [dækkede] hans behov«. Endelig præciseredes det i denne betragtning, at »dette behov for oplysninger [var] så meget desto større, som forpligtelserne [kunne] være af meget lang varighed« (dom af 19.12.2013, Endress,
C-209/12
,
EU:C:2013:864
, præmis
).
Med henblik på at virkeliggøre dette formål om oplysning bestemte artikel 31, stk. 1, i direktiv 92/96, sammenholdt med punkt A, litra a.13, i bilag II hertil, at »i det mindste« skulle »[b]etingelser[ne] for udøvelse af opsigelsesretten« meddeles forsikringstageren, og dette »[i]nden forsikringsaftalen indgås« (dom af 19.12.2013, Endress,
C-209/12
,
EU:C:2013:864
, præmis
).
Domstolen udledte heraf, at en national bestemmelse, der fastsætter udløbet af forsikringstagerens ret til at opsige en aftale på et tidspunkt, hvor den pågældende ikke er blevet oplyst om denne ret, strider imod virkeliggørelsen af et af de væsentlige formål med direktiv 90/619 og direktiv 92/96 og dermed direktivernes effektive virkning.
Disse samme betragtninger kan udvides til at omfatte direktiv 2002/83 og direktiv 2009/138, hvor henholdsvis 52. og 79. betragtning i det væsentlige angiver samme formål.
Heraf følger for det første, at når forsikringstageren ikke har modtaget nogen oplysninger om selve eksistensen af opsigelsesretten, kan den præklusive frist for udøvelsen af denne ret ikke begynde at løbe.
Idet forsikringstageren i et sådant tilfælde ikke er bekendt med, at der findes en sådan ret, har den pågældende nemlig ikke mulighed for at udøve den (jf. i denne retning dom af 19.12.2013, Endress,
C-209/12
,
EU:C:2013:864
, præmis
).
Endvidere kan forsikringsselskabet ikke gyldigt påberåbe sig retssikkerhedsgrunde for at afhjælpe en situation, der er forårsaget af, at selskabet ikke har opfyldt et krav i henhold til EU-retten om at forelægge en række nærmere fastsatte oplysninger, hvoriblandt findes navnlig oplysninger vedrørende forsikringstagers ret til at opsige aftalen (dom af 19.12.2013, Endress,
C-209/12
,
EU:C:2013:864
, præmis
).
For det andet bemærkes, at ikke alene skal forsikringstageren være informeret om, at der findes en opsigelsesret, men vedkommende skal ligeledes i henhold til punkt A, litra a.13, i bilag II til direktiv 92/96, punkt A, litra a.13, i bilag III til direktiv 2002/83 samt artikel 185, stk. 3, litra j), og artikel 185, stk. 6, i direktiv 2009/138 bl.a. modtage oplysninger om betingelserne for udøvelse af denne ret, idet disse oplysninger skal forelægges skriftligt og være klart og præcist formuleret.
Det følger således klart af de relevante bestemmelser i de nævnte direktiver, at de har til formål at sikre, at forsikringstageren modtager nøjagtige oplysninger, navnlig vedrørende den pågældendes opsigelsesret (jf. i denne retning dom af 19.12.2013, Endress,
C-209/12
,
EU:C:2013:864
, præmis
).
For så vidt som oplysninger om formkrav for opsigelseserklæringen er nødvendige, for at forsikringstageren kan udøve sin ret, skal vedkommende navnlig oplyses herom. Dette er således bl.a. tilfældet, når der i national ret ufravigeligt er fastsat sådanne betingelser for parterne i en livsforsikringsaftale. En opsigelseserklæring, der afgives under andre former end dem, der ufravigeligt er fastsat, kan nemlig anses for ikke at være gyldig.
Det fremgår i det foreliggende tilfælde af de sagsakter, der er fremlagt for Domstolen, at den østrigske lovgivning, der finder anvendelse på hovedsagerne, fastsatte, at udøvelse af opsigelsesretten ikke var underlagt nogen særlige formkrav. Derimod fremgår det ikke klart af disse sagsakter, om den østrigske lovgivning tillod forsikringsaftalens parter at underlægge udøvelsen af denne ret overholdelsen af formkrav.
I denne henseende bemærkes for det første, at hvis den østrigske lovgivning ikke tillod forsikringsaftalens parter at aftale et særligt formkrav for opsigelseserklæringen, ville det ikke være nødvendigt – for at sikre opsigelsesrettens effektive virkning – at kræve, at forsikringstageren obligatorisk skal oplyses om, at denne ret kan udøves, uanset i hvilken form det måtte være. I et sådant tilfælde kan forsikringstageren nemlig gyldigt give forsikringsselskabet meddelelse om, at vedkommende ønsker at opsige sin aftale i den form, som vedkommende selv måtte vælge, og derfor uden at dette forsikringsselskab kan kræve, at opsigelseserklæringen afgives i en bestemt form, således at udøvelsen af opsigelsesretten, som er fastsat i EU-lovgivningen, på ingen måde er begrænset. Vel at mærke bevarer forsikringsselskabet, selv i dette tilfælde, muligheden for at oplyse forsikringstageren om, at der ikke i national ret er fastsat formkrav.
Hvis aftaleparterne derimod ifølge østrigsk lovgivning kunne afvige fra det manglende formkrav i denne lovgivning, ville forsikringsmodtageren obligatorisk skulle modtage oplysninger om formkravene for opsigelsesretten.
Oplysninger om formkravene for opsigelsesretten, uanset om disse er obligatoriske eller fakultative, skal – for at være nøjagtige – for det andet være i overensstemmelse med national ret eller de aftalemæssige vilkår, der er aftalt mellem parterne under overholdelse af den for aftalen gældende lov.
Heraf følger, at oplysninger, der afgives af et forsikringsselskab, hvorefter opsigelseserklæringen skal overholde visse formkrav, skal anses for at være fejlagtige, når sådanne krav ikke er i overensstemmelse med de ufravigelige krav i den gældende lovgivning eller aftalevilkårene, hvilket det tilkommer de forelæggende retter at efterprøve.
Selv om videregivelsen af fejlagtige oplysninger med hensyn til formkravene for udøvelse af opsigelsesretten over for forsikringstageren ganske vist kan vildlede forsikringstageren om dennes opsigelsesret og derved kan sidestilles med, at oplysningen ikke er videregivet (jf. analogt dom af 10.4.2008, Hamilton,
C-412/06
,
EU:C:2008:215
, præmis
), kan det ikke antages, at enhver fejl med hensyn til nævnte formkrav, som er indeholdt i de oplysninger, som forsikringsselskabet afgiver over for forsikringstageren, svarer til, at der ikke er afgivet nogen oplysninger.
Idet endda fejlagtige oplysninger ikke fratager forsikringstageren dennes mulighed for at udøve sin opsigelsesret i det væsentlige på samme betingelser som dem, der havde været gældende, såfremt oplysningerne havde været nøjagtige, ville det navnlig være uforholdsmæssigt at give forsikringstageren mulighed for at frigøre sig fra de forpligtelser, der følger af en aftale indgået i god tro.
Den mulighed, der består for forsikringstageren – som er oplyst om sin opsigelsesret – for at udøve denne ret og bryde de forpligtelser, som vedkommende har påtaget sig, berøres i et sådant tilfælde ikke, således at formålet med direktiv 90/619, direktiv 92/96, direktiv 2002/83 og direktiv 2009/138, som er nævnt i nærværende doms præmis 63-66, på denne måde er sikret.
I hovedsagerne tilkommer det de forelæggende retter at efterprøve, om forsikringsselskaberne har videregivet oplysninger om formkrav for opsigelseserklæringen. I bekræftende fald tilkommer det ligeledes disse retter at bedømme, om disse oplysninger var nøjagtige eller så fejlagtige, at de på grundlag af en samlet vurdering – bl.a. under hensyn til den nationale retlige sammenhæng og de faktiske omstændigheder i hovedsagerne – fratog forsikringstagerne deres mulighed for at udøve opsigelsesretten i det væsentlige på samme betingelser som dem, der havde været gældende, såfremt disse oplysninger havde været nøjagtige.
Henset til det ovenstående skal det eneste spørgsmål i sag C-357/18 og det første spørgsmål i sag C-355/18, sag C-356/18 og sag C-479/18 besvares med, at artikel 15, stk. 1, i direktiv 90/619, sammenholdt med artikel 31 i direktiv 92/96, artikel 35, stk. 1, i direktiv 2002/83, sammenholdt med dette direktivs artikel 36, stk. 1, og artikel 185, stk. 1, i direktiv 2009/138, sammenholdt med dette direktivs artikel 186, stk. 1, skal fortolkes således, at fristen for at udøve retten til at opsige en livsforsikringsaftale begynder at løbe fra det tidspunkt, hvor forsikringstageren får meddelelse om, at aftalen er indgået, selv om de oplysninger, som forsikringsselskabet afgiver til denne forsikringstager
–
undlader at præcisere, at den nationale lovgivning, som finder anvendelse på aftalen, ikke fastsætter noget formkrav for udøvelse af denne opsigelsesret, eller
–
angiver formkrav, som i realiteten ikke er påkrævet i henhold til den nationale lovgivning, som finder anvendelse på denne aftale, eller i henhold til de aftalemæssige vilkår i nævnte aftale, for så vidt som en sådan angivelse ikke fratager forsikringstagerne deres mulighed for at udøve opsigelsesretten i det væsentlige på samme betingelser som dem, der havde været gældende, såfremt disse oplysninger havde været nøjagtige; det tilkommer de forelæggende retter – på grundlag af en samlet vurdering, bl.a. under hensyn til den nationale retlige sammenhæng og de faktiske omstændigheder i hovedsagerne – at efterprøve, om en fejl i de oplysninger, som er meddelt forsikringstageren, fratager vedkommende en sådan mulighed.
Det andet spørgsmål i sag C-479/18
Med det andet spørgsmål i sag C-479/18 ønsker Bezirksgericht für Handelssachen Wien (distriktsdomstolen for handelssager i Wien) nærmere bestemt oplyst, om artikel 15, stk. 1, i direktiv 90/619, sammenholdt med artikel 31 i direktiv 92/96, skal fortolkes således, at fristen for udøvelse af opsigelsesretten ikke løber, såfremt forsikringsselskabet ikke har afgivet nogen oplysninger til forsikringstageren om vedkommendes opsigelsesret, eller såfremt forsikringsselskabet har afgivet oplysninger, som er så fejlagtige, at de fratager forsikringstageren muligheden for at udøve sin opsigelsesret i det væsentlige på samme betingelser som dem, der havde været gældende, såfremt disse oplysninger havde været nøjagtige, selv om forsikringstageren på anden måde har fået kendskab til, at der består en opsigelsesret.
Med henblik på besvarelsen af dette spørgsmål skal det bemærkes, at hverken artikel 15, stk. 1, i direktiv 90/619 eller artikel 31 i direktiv 92/96 udtrykkeligt præciserer, at de oplysninger, som disse bestemmelser henviser til, skal meddeles forsikringstagerne af forsikringsselskaberne.
Domstolen har imidlertid allerede bemærket, at EU-retten pålægger forsikringsselskabet en forpligtelse til at forelægge forsikringstageren en række nærmere fastsatte oplysninger, hvoriblandt findes navnlig oplysninger vedrørende forsikringstagers ret til at opsige aftalen (dom af 19.12.2013, Endress,
C-209/12
,
EU:C:2013:864
, præmis
).
Under disse omstændigheder kan den omstændighed, at forsikringstageren på anden måde har modtaget det nøjagtige indhold af de oplysninger, som det påhviler forsikringsselskabet at meddele vedkommende, ikke afføde de samme retsvirkninger for opsigelsesfristen som dette selskabs meddelelse af disse samme oplysninger til forsikringstageren, som således frigøres fra enhver forpligtelse i denne henseende.
Først, hvis det forholdt sig anderledes, ville det nemlig stride mod formålet med direktiv 2002/83, som er nævnt i nærværende doms præmis 71, om at sikre, at forsikringstageren modtager de nøjagtige oplysninger, bl.a. med hensyn til opsigelsesretten, idet disse oplysninger skal afgives, således som det er præciseret i nærværende doms præmis 85, af forsikringsselskabet.
Dernæst, og således som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 65 i forslaget til afgørelse, kan ethvert kendskab til opsigelsesretten, der opnås uden for det kontraktmæssige forhold mellem forsikringstageren og forsikringsselskabet, give bevismæssige vanskeligheder, bl.a. med hensyn til det tidspunkt, hvor dette kendskab opnås, og dermed fastsættelse af fristen for, hvornår opsigelsesretten skal være udøvet.
Endelig, og således som Europa-Kommissionen har anført, ville forsikringsselskabet, såfremt det var frigjort fra sin oplysningsforpligtelse, fordi forsikringstageren på anden måde havde fået kendskab til indholdet af disse oplysninger, ikke have noget incitament til at overholde sin forpligtelse til at meddele forsikringstageren nøjagtige oplysninger.
Henset til det ovenstående skal det andet spørgsmål i sag C-479/18 besvares med, at artikel 15, stk. 1, i direktiv 90/619, sammenholdt med artikel 31 i direktiv 92/96, skal fortolkes således, at fristen for udøvelse af opsigelsesretten ikke løber, såfremt forsikringsselskabet ikke har afgivet nogen oplysninger til forsikringstageren om vedkommendes opsigelsesret, eller såfremt forsikringsselskabet har afgivet oplysninger, som er så fejlagtige, at de fratager forsikringstageren muligheden for at udøve sin opsigelsesret i det væsentlige på samme betingelser som dem, der havde været gældende, såfremt disse oplysninger havde været nøjagtige, selv om forsikringstageren på anden måde har fået kendskab til, at der består en opsigelsesret.
Det andet spørgsmål i sag C-355/18 og sag C-356/18 og det tredje spørgsmål i sag C-479/18
Med det andet spørgsmål i sag C-355/18 og sag C-356/18 og det tredje spørgsmål i sag C-479/18 ønsker de forelæggende retter nærmere bestemt oplyst, om artikel 15, stk. 1, i direktiv 90/619, sammenholdt med artikel 31 i direktiv 92/96, og artikel 35, stk. 1, i direktiv 2002/83, sammenholdt med dette direktivs artikel 36, stk. 1, skal fortolkes således, at forsikringstageren, når aftalen er ophævet, og alle forpligtelser i henhold til aftalen er opfyldt, herunder bl.a. forsikringsselskabets betaling af tilbagekøbsværdien, stadig kan udøve sin opsigelsesret, idet den lovgivning, der finder anvendelse på aftalen, ikke regulerer retsvirkningerne af, at der ikke meddeles oplysninger vedrørende opsigelsesretten, eller at der afgives fejlagtige oplysninger.
Med henblik på besvarelsen af dette spørgsmål skal det bemærkes, at i henhold til artikel 15, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 90/619 og artikel 35, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 2002/83 medfører forsikringstagerens meddelelse om, at aftalen opsiges, at den pågældende fremover frigøres for alle forpligtelser i henhold til den pågældende aftale.
Heraf følger, at når forsikringstageren har afgivet sin opsigelseserklæring inden for de herfor fastsatte frister, er vedkommende fremover frigjort for alle forpligtelser i henhold til den pågældende aftale, som forsikringsselskabet således ikke kan kræve udført.
Disse bestemmelser regulerer på ingen måde hverken de betingelser, hvorunder en opsigelseserklæring skal afgives, eller retsvirkningerne af denne opsigelse for forpligtelserne, herunder bl.a. tilbagebetaling, som i den nationale lovgivning kan pålægges forsikringsselskabet.
Sådanne betingelser og virkninger falder således uden for anvendelsesområdet for de nævnte bestemmelser og bestemmes i henhold til artikel 15, stk. 1, tredje afsnit, i direktiv 90/619 og artikel 35, stk. 1, tredje afsnit, i direktiv 2002/83 efter den lovgivning, der finder anvendelse på aftalen.
Det følger heraf, at disse bestemmelser ikke kan fortolkes således, at de pålægger medlemsstaterne at gøre muligheden for at opsige en aftale om livforsikring eller retsvirkningerne af en opsigelseserklæring af en sådan aftale, som er afgivet inden for de frister, der er fastsat herfor, såsom den eventuelle opståen af en tilbagebetalingsforpligtelse, afhængig af i hvilken grad aftalen er opfyldt. I de foreliggende sager kan opsigelsesretten således, såfremt østrigsk ret ikke indeholder bestemmelse herom, stadig udøves, selv efter at aftalen er ophævet, og alle forpligtelser i henhold hertil er blevet udført.
I modsætning til, hvad DONAU og den østrigske regering har gjort gældende i deres skriftlige indlæg, modsiges en sådan fortolkning af de nævnte bestemmelser ikke af dom af 10. april 2008, Hamilton (
C-412/06
,
EU:C:2008:215
), hvorved Domstolen fastslog, at fortrydelsesretten i Rådets direktiv 85/577/EØF af 20. december 1985 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgået uden for fast forretningssted (
EFT 1985, L 372, s. 31
) ikke kan udøves, når der ikke længere er nogen forpligtelser. Denne dom vedrører nemlig overensstemmelsen mellem dette direktiv og en national bestemmelse, hvorefter fortrydelsesretten ophørte en måned efter, at begge parter fuldstændig havde erlagt deres ydelser i henhold til kontrakten. De foreliggende hovedsager omhandler imidlertid ikke en sådan bestemmelse, eftersom den østrigske lovgiver ikke har vedtaget en sådan bestemmelse for så vidt angår livsforsikringer (jf. i denne retning dom af 19.12.2013, Endress,
C-209/12
,
EU:C:2013:864
, præmis
).
Det andet spørgsmål i sag C-355/18 og sag C-356/18 og det tredje spørgsmål i sag C-479/18 skal derfor besvares med, at artikel 15, stk. 1, i direktiv 90/619, sammenholdt med artikel 31 i direktiv 92/96, og artikel 35, stk. 1, i direktiv 2002/83, sammenholdt med dette direktivs artikel 36, stk. 1, skal fortolkes således, at forsikringstageren, når aftalen er ophævet, og alle forpligtelser i henhold til aftalen er opfyldt, herunder bl.a. forsikringsselskabets betaling af tilbagekøbsværdien, stadig kan udøve sin opsigelsesret, forudsat at den lovgivning, der finder anvendelse på aftalen, ikke regulerer retsvirkningerne af, at der ikke meddeles oplysninger vedrørende opsigelsesretten, eller at der afgives fejlagtige oplysninger.
Det fjerde spørgsmål i sag C-479/18
Med sit fjerde spørgsmål ønsker Bezirksgericht für Handelssachen Wien (distriktsdomstolen for handelssager i Wien) nærmere bestemt oplyst, om artikel 15, stk. 1, i direktiv 90/619, artikel 35, stk. 1, i direktiv 2002/83 og artikel 186, stk. 1, i direktiv 2009/138 skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, hvorefter forsikringsselskabet kun er forpligtet til at tilbagebetale en forsikringstager, der har udøvet sin opsigelsesret, tilbagekøbsværdien.
Med henblik på besvarelsen af dette spørgsmål skal det, som allerede anført i nærværende doms præmis 61, 62 og 66, bemærkes, at andre retsvirkninger af opsigelsen ud over dem, der er fastsat i de nævnte EU-retlige bestemmelser, bestemmes efter den lovgivning, der finder anvendelse på forsikringsaftalen, og at medlemsstaterne ved vedtagelsen af disse regler er forpligtede til at sikre den effektive virkning af direktiv 90/619, direktiv 92/96, direktiv 2002/83 og direktiv 2009/138 under hensyntagen til formålet med direktiverne.
I denne henseende, og som det allerede i det væsentlige er anført i nærværende doms præmis 63, er formålet med opsigelsesretten at give forsikringstageren mulighed for at vælge den forsikring, der bedst dækker vedkommendes behov, og således at opsige den aftale, som efter indgåelsen heraf og inden for den betænkningstid, der er fastsat for udøvelsen af opsigelsesretten, viser sig ikke at passe til forsikringstagerens behov.
Bestemmelserne i artikel 15, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 90/619, artikel 35, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 2002/83 og artikel 186, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 2009/138, hvorefter forsikringstageren, når denne har afgivet sin opsigelseserklæring inden for de herfor fastsatte frister, fremover er frigjort for alle forpligtelser i henhold til den pågældende aftale, opfylder netop kravet om at sikre en sådan valgfrihed.
Hvis forsikringstageren fremover forblev bundet af aftalen, også efter at have opsagt den, ville vedkommende nemlig kunne blive afskrækket fra at gøre sin opsigelsesret gældende, og ville således blive frataget muligheden for at vælge den forsikring, der bedst dækker vedkommendes behov.
De øvrige retsvirkninger som den lovgivning, der finder anvendelse på aftalen, knytter til udøvelsen af opsigelsesretten, skal ligeledes, for at sikre den effektive virkning heraf, være af en sådan art, at de ikke afskrækker forsikringstageren fra at udøve sin opsigelsesret.
I det foreliggende tilfælde, og således som det følger af forelæggelsesafgørelsen i sag C-479/18, bestemmer VersVG’s § 176 i den affattelse, der finder anvendelse på hovedsagerne, imidlertid i det væsentlige, at ophæves en forsikring som den i hovedsagerne omhandlede ved opsigelse, ophævelse eller anfægtelse, da skal forsikringsselskabet tilbagebetale forsikringens tilbagekøbsværdi.
En sådan bestemmelse regulerer derfor på samme måde dels situationen for en forsikringstager, som, idet vedkommende har fundet, at forsikringen dækker den pågældendes behov, har besluttet ikke at gøre sin opsigelsesret gældende og af andre grunde har besluttet at bringe aftalen til ophør, dels situationen for en forsikringstager, som idet vedkommende derimod har fundet, at forsikringsaftalen ikke passer til den pågældendes behov, har besluttet at udøve sin opsigelsesret.
For så vidt som den nævnte bestemmelse knytter de samme retsvirkninger til bl.a. opsigelsen og ophævelsen af aftalen, fratager den således den opsigelsesret, der er fastsat i EU-lovgivningen, enhver effektiv virkning.
En sådan fortolkning ændres ikke af den omstændighed, som bl.a. anført af Allianz, at de økonomiske ulemper især ville blive båret af forsikringsfællesskabet, hvis forsikringstageren havde ret til tilbagebetaling af de betalte beløb, og at Domstolen i dom af 15. april 2010, E. Friz (
C-215/08
,
EU:C:2010:186
), i et tilfælde vedrørende for sen opsigelse har anerkendt, at den berørte part skal påtage sig en del af risikoen.
Hvis forsikringsselskabet for det første giver forsikringstageren nøjagtige oplysninger om opsigelsesretten, har denne nemlig kun en relativ kort frist til at udøve sin opsigelsesret, således at de økonomiske konsekvenser af en eventuel opsigelse for forsikringsfællesskabet kan anses for at være en del af den almindelige styring af de forsikrede risici. Hvis opsigelsen derimod sker for sent på grund af manglende oplysninger eller oplysninger, som er så fejlagtige, at de fratager forsikringstageren muligheden for at udøve sin opsigelsesret i det væsentlige på samme betingelser som dem, der havde været gældende, såfremt disse oplysninger havde været nøjagtige, påhviler det – som anført i nærværende doms præmis 69 – forsikringsselskabet selv at afhjælpe en situation, der er forårsaget af, at selskabet ikke har opfyldt et krav i henhold til EU-retten om at meddele en række nærmere fastsatte oplysninger, hvoriblandt findes navnlig oplysninger vedrørende forsikringstagers ret til at opsige aftalen.
For det andet er rækkevidden af dom af 15. april 2010, E. Friz (
C-215/08
,
EU:C:2010:186
), i henhold til dens præmis 24 udtrykkeligt begrænset til en forbrugers indtrædelse i en lukket ejendomsfond i form af et personselskab og vedrører derfor ikke risikokontrakter i almindelighed.
Henset til ovenstående betragtninger skal det fjerde spørgsmål i sag C-479/18 besvares med, at artikel 15, stk. 1, i direktiv 90/619, artikel 35, stk. 1, i direktiv 2002/83 og artikel 185, stk. 1, i direktiv 2009/138 skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, hvorefter forsikringsselskabet kun er forpligtet til at tilbagebetale en forsikringstager, der har udøvet sin opsigelsesret, tilbagekøbsværdien.
Det femte spørgsmål i sag C-479/18
Med sit femte spørgsmål ønsker Bezirksgericht für Handelssachen Wien (distriktsdomstolen for handelssager i Wien) nærmere bestemt oplyst, om artikel 15, stk. 1, i direktiv 90/619, artikel 35, stk. 1, i direktiv 2002/83 og artikel 186, stk. 1, i direktiv 2009/138 skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, som fastsætter en forældelsesfrist på tre år for at kunne gøre krav på ordinære renter i forbindelse med tilbagebetaling af betalte, men ikke skyldige beløb, som kræves af en forsikringstager, der har udøvet sin opsigelsesret.
Med henblik på besvarelsen af dette spørgsmål skal det bemærkes, at de EU-retlige bestemmelser – idet de fastsætter, at en forsikringstager, der tegner en individuel livsforsikring, har en frist på mellem 14 og 30 dage fra det tidspunkt, hvor den pågældende fik meddelelse om, at forsikringsaftalen er indgået, til at opsige aftalen – giver denne forsikringstager en opsigelsesret.
Forsikringstageren erhverver således ret til at opsige aftalen om livforsikring blot ved at have indgået denne aftale, og forsikringsselskabets meddelelse til forsikringstageren om betingelserne for udøvelse af denne ret har alene til virkning at udløse den præklusive frist.
Det følger af de sagsakter, der i sag C-479/18 er indgivet til Domstolen, at for at regulere opsigelsens virkninger i overensstemmelse med de nævnte EU-retlige bestemmelser, er det i den østrigske lovgivning, der finder anvendelse på de i hovedsagerne omhandlede aftaler, fastsat dels, at udøvelsen af opsigelsesretten medfører en forpligtelse til at tilbagebetale foretagne betalinger, dels, at der for de beløb, der skal tilbagebetales, skal ske tillæg af ordinære renter. Retten til sådanne renter forældes desuden ved udløbet af en frist på tre år, idet denne frist er den ved Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch (borgerlig lovbog) almindelige frist fastsat for fordringer i forbindelse med udestående årlige ydelser.
Idet denne frist kun vedrører de ordinære renter, påvirker den imidlertid ikke direkte forsikringstagerens ret til at opsige aftalen.
Det tilkommer ikke desto mindre Bezirksgericht für Handelssachen Wien (distriktsdomstolen for handelssager i Wien) at efterprøve, om anvendelsen af en forældelsesfrist for at være berettiget til ordinære renter kan undergrave effektiviteten af selve den opsigelsesret, som de EU-retlige bestemmelser indrømmer forsikringstageren.
I denne henseende bemærkes for det første, og som Domstolen allerede har fastslået, at forsikringsaftaler er juridisk komplekse finansielle produkter, der kan afvige væsentligt, afhængig af hvilket forsikringsselskab der udbyder dem, og indebære væsentlige finansielle forpligtelser og potentielt være af en meget lang varighed (dom af 19.12.2013, Endress,
C-209/12
,
EU:C:2013:864
, præmis
).
Hvis den omstændighed, at renter, der er påløbet i mere end tre år, er forældede, måtte føre til, at forsikringstageren ikke udøver sin opsigelsesret, og dette selv om aftalen ikke passer til vedkommendes behov, kan en sådan frist under disse omstændigheder påvirke denne ret, bl.a. fordi denne forsikringstager ikke på nøjagtig vis er blevet meddelt betingelserne for udøvelse af denne ret.
Det skal for det andet fremhæves, at forsikringstagerens behov skal vurderes på det tidspunkt, hvor aftalen indgås, uden hensyntagen til de fordele, som forsikringstageren kan opnå ved en sen opsigelse, idet en sådan opsigelse ikke tilsigter at beskytte forsikringstagerens valgfrihed, men at give vedkommende mulighed for at opnå et større afkast eller endog at spekulere i forskellen mellem det faktiske afkast af aftalen og den ordinære rentesats.
Henset til det ovenstående skal det femte spørgsmål i sag C-479/18 besvares med, at artikel 15, stk. 1, i direktiv 90/619, artikel 35, stk. 1, i direktiv 2002/83 og artikel 186, stk. 1, i direktiv 2009/138 skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, som fastsætter en forældelsesfrist på tre år for at kunne gøre krav på ordinære renter i forbindelse med tilbagebetaling af betalte, men ikke skyldige beløb, som kræves af en forsikringstager, der har udøvet sin opsigelsesret, forudsat at fastsættelsen af en sådan frist ikke bringer effektiviteten af forsikringstagerens opsigelsesret i fare, hvilket det tilkommer den forelæggende ret i sag C-479/18 at efterprøve.
Sagsomkostninger
Da sagernes behandling i forhold til hovedsagernes parter udgør et led i de sager, der verserer for de forelæggende retter, tilkommer det disse at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tredje Afdeling) for ret:

1)
Artikel 15, stk. 1, i Rådets andet direktiv 90/619/EØF af 8. november 1990 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte livsforsikringsvirksomhed, om fastsættelse af bestemmelser, der kan lette den faktiske gennemførelse af den fri udveksling af tjenesteydelser, og om ændring af direktiv 79/267/EØF, som ændret ved Rådets direktiv 92/96/EØF af 10. november 1992, sammenholdt med artikel 31 i Rådets direktiv 92/96/EØF af 10. november 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte livsforsikringsvirksomhed og om ændring af direktiv 79/267/EØF og 90/619/EØF (tredje livsforsikringsdirektiv), artikel 35, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/83/EF af 5. november 2002 om livsforsikring, sammenholdt med dette direktivs artikel 36, stk. 1, og artikel 185, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/138/EF af 25. november 2009 om adgang til og udøvelse af forsikrings- og genforsikringsvirksomhed (Solvens II), sammenholdt med dette direktivs artikel 186, stk. 1, skal fortolkes således, at fristen for at udøve retten til at opsige en livsforsikringsaftale begynder at løbe fra det tidspunkt, hvor forsikringstageren får meddelelse om, at aftalen er indgået, selv om de oplysninger, som forsikringsselskabet afgiver til denne forsikringstager
–
undlader at præcisere, at den nationale lovgivning, som finder anvendelse på aftalen, ikke fastsætter noget formkrav for udøvelse af denne opsigelsesret, eller
–
angiver formkrav, som i realiteten ikke er påkrævet i henhold til den nationale lovgivning, som finder anvendelse på denne aftale, eller i henhold til de aftalemæssige vilkår i nævnte aftale, for så vidt som en sådan angivelse ikke fratager forsikringstagerne deres mulighed for at udøve opsigelsesretten i det væsentlige på samme betingelser som dem, der havde været gældende, såfremt disse oplysninger havde været nøjagtige; det tilkommer de forelæggende retter – på grundlag af en samlet vurdering, bl.a. under hensyn til den nationale retlige sammenhæng og de faktiske omstændigheder i hovedsagerne – at efterprøve, om en fejl i de oplysninger, som er meddelt forsikringstageren, fratager vedkommende en sådan mulighed.

2)
Artikel 15, stk. 1, i direktiv 90/619, som ændret ved direktiv 92/96, sammenholdt med artikel 31 i direktiv 92/96, skal fortolkes således, at fristen for udøvelse af opsigelsesretten ikke løber, såfremt forsikringsselskabet ikke har afgivet nogen oplysninger til forsikringstageren om vedkommendes opsigelsesret, eller såfremt forsikringsselskabet har afgivet oplysninger, som er så fejlagtige, at de fratager forsikringstageren muligheden for at udøve sin opsigelsesret i det væsentlige på samme betingelser som dem, der havde været gældende, såfremt disse oplysninger havde været nøjagtige, selv om forsikringstageren på anden måde har fået kendskab til, at der består en opsigelsesret.

3)
Artikel 15, stk. 1, i direktiv 90/619, som ændret ved direktiv 92/96, sammenholdt med artikel 31 i direktiv 92/96, og artikel 35, stk. 1, i direktiv 2002/83, sammenholdt med dette direktivs artikel 36, stk. 1, skal fortolkes således, at forsikringstageren, når aftalen er ophævet, og alle forpligtelser i henhold til aftalen er opfyldt, herunder bl.a. forsikringsselskabets betaling af tilbagekøbsværdien, stadig kan udøve sin opsigelsesret, forudsat at den lovgivning, der finder anvendelse på aftalen, ikke regulerer retsvirkningerne af, at der ikke meddeles oplysninger vedrørende opsigelsesretten, eller at der afgives fejlagtige oplysninger.

4)
Artikel 15, stk. 1, i direktiv 90/619, som ændret ved direktiv 92/96, artikel 35, stk. 1, i direktiv 2002/83 og artikel 185, stk. 1, i direktiv 2009/138 skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, hvorefter forsikringsselskabet kun er forpligtet til at tilbagebetale en forsikringstager, der har udøvet sin opsigelsesret, tilbagekøbsværdien.

5)
Artikel 15, stk. 1, i direktiv 90/619, som ændret ved direktiv 92/96, artikel 35, stk. 1, i direktiv 2002/83 og artikel 186, stk. 1, i direktiv 2009/138 skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, som fastsætter en forældelsesfrist på tre år for at kunne gøre krav på ordinære renter i forbindelse med tilbagebetaling af betalte, men ikke skyldige beløb, som kræves af en forsikringstager, der har udøvet sin opsigelsesret, forudsat at fastsættelsen af en sådan frist ikke bringer effektiviteten af forsikringstagerens opsigelsesret i fare, hvilket det tilkommer den forelæggende ret i sag C-479/18 at efterprøve.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tysk.