CELEX: 62012TJ0404
Konkurrence
karteller
markedet for projekter angående gasisoleret koblingsanlæg
afgørelse truffet som følge af Rettens delvise annullation af den oprindelige beslutning
bøder
ret til forsvar
begrundelsespligt
ligebehandling
udgangsbeløb
graden af bidrag til overtrædelsen

Sagens baggrund
Sagsøgeren, Toshiba Corp., er et japansk selskab, der driver virksomhed inden for forskellige industrisektorer, herunder gasisolerede koblingsanlæg (herefter »GIS«). I perioden fra oktober 2002 til april 2005 blev selskabets aktiviteter på GIS-området udført af joint venturet TM T&D Corp., som var ejet ligeligt med Mitsubishi Electric Corp. (herefter »Melco«), og opløst i 2005.
Den 24. januar 2007 vedtog Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber beslutning K(2006) 6772 endelig om en procedure i henhold til artikel 81 [EF] og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/F/38.899 – gasisolerede koblingsanlæg) (herefter »2007-beslutningen«).
I 2007-beslutningen fastslog Kommissionen, at der havde foreligget en samlet og vedvarende overtrædelse af artikel 81 EF og artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde på GIS-markedet på Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS) mellem den 15. april 1988 og den 11. maj 2004, og pålagde adressaterne for den pågældende beslutning, som var europæiske og japanske producenter af gasisolerede koblingsanlæg, bøder, hvis størrelse blev beregnet i henhold til metoden i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten (
EFT 1998 C 9, s. 3
, herefter »retningslinjer for beregningen af bøder«) samt i Kommissionens meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (
EFT 2002 C 45, s. 3
).
Den overtrædelse, der var omhandlet i 2007-beslutningen, omfattede tre væsentlige elementer:
—
En aftale undertegnet i Wien den 15. april 1988 (herefter »GQ-aftalen«), der havde til formål at tildele GIS-projekter på verdensplan efter aftalte regler med henblik på at fastholde kvoter, som i vidt omfang afspejlede de »anslåede historiske markedsandele«; aftalen, der fandt anvendelse på hele verden med undtagelse af USA, Canada og Japan samt 17 vesteuropæiske lande, beroede på en fordeling af en »samlet japansk kvote« til de japanske producenter og en »samlet europæisk kvote« til de europæiske producenter.
—
En parallel ordning (herefter »den fælles ordning«), hvorefter for det første GIS-projekterne i Japan og i de lande, hvor de europæiske medlemmer af kartellet var etableret, var forbeholdt henholdsvis de japanske medlemmer og de europæiske medlemmer af kartellet, og for det andet GIS-projekter i de øvrige europæiske lande ligeledes var forbeholdt den europæiske gruppe, idet de japanske producenter havde forpligtet sig til ikke at indgive bud på GIS-projekterne i Europa; til gengæld for denne forpligtelse skulle der imidlertid gives meddelelse om sådanne projekter til den japanske gruppe, og disse skulle henregnes til »den fælles europæiske kvote«, der var fastsat i GQ-aftalen.
—
En aftale undertegnet i Wien den 15. april 1988 med overskriften »E-Group Operation Agreement for GQ-Agreement« (herefter »EQ-aftalen«), der blev undertegnet af medlemmerne af den europæiske gruppe af producenter, og som havde til formål at fordele de GIS-projekter, der var tildelt den pågældende gruppe i henhold til GQ-aftalen.
I 2007-beslutningens artikel 1 fastslog Kommissionen, at sagsøgeren havde deltaget i overtrædelsen i perioden fra den 15. april 1988 til den 11. maj 2004.
For den i 2007-beslutningens artikel 1 konstaterede overtrædelse blev sagsøgeren i 2007-beslutningens artikel 2 pålagt en bøde på 90900000 EUR, hvoraf 4650000 EUR skulle betales solidarisk med Melco for den af TM T&D begåede overtrædelse.
Den 18. april 2007 anlagde sagsøgeren sag til prøvelse af 2007-beslutningen.
Ved dom af 12. juli 2011, Toshiba mod Kommissionen (
T-113/07
, Sml.,
EU:T:2011:343
), frifandt Retten for det første Europa-Kommissionen for en påstand om annullation af 2007-beslutningens artikel 1. For det andet annullerede den artikel 2, litra h) og i), i 2007-beslutningen, for så vidt som den vedrørte sagsøgeren, med støtte i den begrundelse, at Kommissionen havde tilsidesat ligebehandlingsprincippet ved i forbindelse med beregningen af bødens størrelse at have valgt et referenceår for sagsøgeren, der var et andet end det referenceår, der blev valgt for de europæiske deltagere i overtrædelsen.
Den 23. september 2011 iværksatte sagsøgeren appel for Domstolen til prøvelse af dom Toshiba mod Kommissionen, nævnt i præmis 8 ovenfor (
EU:T:2011:343
).
Den 15. februar 2012 fremsendte Kommissionen til sagsøgeren en sagsfremstillingsskrivelse, hvori anførtes, at Kommissionen havde til hensigt at vedtage en ny afgørelse, der pålagde sagsøgeren en bøde (herefter »sagsfremstillingsskrivelsen«). Kommissionen redegjorde for de faktiske omstændigheder, som ifølge Kommissionen var relevante for beregningen af bødens størrelse på baggrund af dom Toshiba mod Kommissionen, nævnt i præmis 8 ovenfor (
EU:T:2011:343
).
Den 7. og 23. marts 2012 fremsatte sagsøgeren sine bemærkninger til denne sagsfremstillingsskrivelse.
12. juni 2012 blev der afholdt et møde mellem sagsøgerens repræsentanter og de medarbejdere i Kommissionen, der havde ansvaret for sagen.
Ved Kommissionens afgørelse C(2012) 4381 af 27. juni 2012 om ændring af 2007-beslutningen, i det omfang den var rettet til Melco og sagsøgeren (sag COMP/39.966 – Gasisolerede koblingsanlæg – Bøder) (herefter »den anfægtede afgørelse«), blev artikel 2 i 2007-beslutningen ændret ved tilføjelsen af de nye punkter litra h) og i). Ved litra h) blev sagsøgeren pålagt en bøde på 4650000 EUR, som skulle betales solidarisk med Melco. Ved litra i) blev sagsøgeren pålagt en bøde på 56793000 EUR, som den var eneansvarlig for.
Med henblik på at afhjælpe den forskelsbehandling, der blev kritiseret af Retten i dom Toshiba mod Kommissionen, nævnt i præmis 8 ovenfor (
EU:T:2011:34
), støttede Kommissionen sig i den anfægtede afgørelse på den samlede omsætning for GIS i 2003. For så vidt som sagsøgerens og Melcos aktiviteter på GIS-området i løbet af dette år blev udøvet af TM T&D, tog Kommissionen hensyn til dette selskabs omsætning for 2003 (59. og 60. betragtning til den anfægtede afgørelse).
For det første foretog Kommissionen således inden for rammerne af den differentierede behandling, der tilsigtede at afspejle de respektive bidrag fra de forskellige deltagere i kartellet, en beregning af TM T&D’s markedsandel i 2003 for så vidt angår GIS (15-20%) og klassificerede selskabet i den anden kategori i henhold til den kategorisering, der blev foretaget i 482.-488. betragtning til 2007-beslutningen. Der blev således fastsat et hypotetisk udgangsbeløb på 31000000 EUR for TM T&D (61. betragtning til den anfægtede afgørelse).
For det andet blev der med henblik på at afspejle sagsøgerens og Melcos ulige mulighed for at bidrage til overtrædelsen i perioden forud for oprettelsen af TM T&D foretaget en fordeling af dette selskabs udgangsbeløb blandt dets aktionærer i forhold til deres respektive salg af GIS i 2001, der var det sidste hele år forud for oprettelsen af TM T&D. Følgelig blev der fastsat et udgangsbeløb for sagsøgeren på 10863199 EUR og for Melco på 20136801 EUR (62. og 63. betragtning til den anfægtede afgørelse).
For det tredje anvendte Kommissionen med henblik på at sikre bødens afskrækkende virkning en afskrækkelsesfaktor på 2 på sagsøgeren på grundlag af selskabets omsætning for 2005 (69.-71. betragtning til den anfægtede afgørelse).
For det fjerde blev sagsøgerens udgangsbeløb forhøjet med 140% med henblik på at afspejle overtrædelsens varighed i den periode, der lå forud for oprettelsen af TM T&D (73.-76. betragtning til den anfægtede afgørelse).
For det femte blev sagsøgeren og Melco solidarisk pålagt et beløb, der svarede til 15% af TM T&D’s hypotetiske udgangsbeløb, med henblik på at afspejle overtrædelsens varighed i perioden for TM T&D’s aktivitet (77. betragtning til den anfægtede afgørelse).
Afslutningsvis og for det sjette blev størrelsen af den solidariske bøde multipliceret med sagsøgerens afskrækkelsesfaktor, og det beløb, der fulgte af denne multiplikation, som oversteg størrelsen af den solidariske bøde, blev pålagt sagsøgeren individuelt (78. betragtning til den anfægtede afgørelse).
Retsforhandlinger og parternes påstande
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 12. september 2012 har sagsøgeren anlagt nærværende sag.
Ved kendelse afsagt den 2. maj 2013 af formanden for Rettens Fjerde Afdeling blev behandlingen af sagen udsat, indtil der var afsagt dom i sag C-498/11 P, Toshiba Corp. mod Kommissionen.
Da sammensætningen af Rettens afdelinger er blevet ændret, er den refererende dommer blevet tilknyttet Første Afdeling, hvorfor sagen er blevet henvist til denne afdeling.
Ved dom af 19. december 2013, Siemens mod Kommissionen (
C-239/11 P, C-489/11 P og C-498/11 P
,
EU:C:2013:866
), forkastede Domstolen den appel, sagsøgeren havde iværksat til prøvelse af dom Toshiba mod Kommissionen, nævnt i præmis 8 ovenfor (
EU:T:2011:343
). Forhandlingerne i den foreliggende sag blev derfor genoptaget.
På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Første Afdeling) den 3. februar 2015 besluttet at indlede den mundtlige forhandling og har som led i foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse i henhold til artikel 64 i Rettens procesreglement af 2. maj 1991 opfordret parterne til at indlevere et dokument og stillet dem visse skriftlige spørgsmål. Parterne har efterkommet disse anmodninger fra Retten.
Ved skrivelse af 15. april 2015, der blev tilført sagens akter, har sagsøgeren fremsat sine bemærkninger til Kommissionens besvarelse af de af Retten stillede spørgsmål. Sagsøgeren fremsendte som bilag til denne skrivelse et resumé, der blev udarbejdet af sagsøgerens advokater efter mødet den 12. juni 2012.
Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret Rettens spørgsmål i retsmødet den 21. april 2015.
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
—
Den anfægtede afgørelse annulleres.
—
Subsidiært nedsættes bøden.
—
Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder omkostninger forbundet med bankgarantien.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
—
Frifindelse, da søgsmålet delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er ugrundet.
—
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Retlige bemærkninger
Den principale påstand om annullation af den anfægtede afgørelse
Sagsøgeren har i stævningen påberåbt sig fem anbringender til støtte for sin principale påstand. Det første vedrører tilsidesættelse af principperne om god forvaltningsskik og proportionalitet. Det andet anbringende vedrører en tilsidesættelse af retten til forsvar. Det tredje vedrører en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet for så vidt angår bødens udgangsbeløb. Det fjerde anbringende vedrører en tilsidesættelse af begrundelsespligten. Det femte anbringende vedrører en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet for så vidt angår fastlæggelsen af sagsøgerens ansvar i forhold til overtrædelsens europæiske deltagere.
Sagsøgeren erklærede som svar på det skriftlige spørgsmål fra Retten, at selskabet efter afsigelsen af dom Siemens mod Kommissionen, nævnt i præmis 24 ovenfor (
EU:C:2013:866
), frafaldt sit første anbringende. Det er følgelig kun fornødent at undersøge det andet til det femte anbringende. I denne forbindelse finder Retten det hensigtsmæssigt at undersøge de anbringender, der vedrører den procedure, der førte til vedtagelsen af den anfægtede afgørelse, og begrundelsen for denne afgørelse, dvs. det andet og det fjerde anbringende, inden det tredje og det femte anbringende behandles, hvilke anbringender vedrører rigtigheden af beregningen af størrelsen af den bøde, der blev pålagt i den pågældende afgørelse.
Det andet anbringende vedrørende tilsidesættelse af sagsøgerens ret til forsvar
Sagsøgeren har gjort gældende, at Kommissionen tilsidesatte selskabets ret til forsvar, for så vidt som den dels ikke fremsendte en ny klagepunktsmeddelelse inden vedtagelsen af den anfægtede afgørelse, dels ikke i sagsfremstillingsskrivelsen behandlede alle de oplysninger, der var væsentlige for beregningen af størrelsen af den pålagte bøde.
Kommissionen har bestridt sagsøgerens argumenter.
– Det andet anbringendes første led om den manglende nye klagepunktsmeddelelse
Med det andet anbringendes første led har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen i stedet for blot at fremsende sagsøgeren en sagsfremstillingsskrivelse skulle have fremsendt selskabet en ny klagepunktsmeddelelse inden vedtagelsen af den anfægtede afgørelse.
Sagsøgeren har i denne forbindelse anført, at klagepunktsmeddelelsen udgør en »væsentlig processuel beskyttelse«, som sikrer en ret for adressaten for Kommissionens afgørelse til at blive hørt, og sagsøgeren har gjort gældende, at en sagsfremstillingsmeddelelse ikke giver de samme garantier, navnlig eftersom den ikke giver mulighed for at anmode om en høring for en høringskonsulent, som er uafhængig af de medarbejdere, der er ansvarlige for sagen.
I denne forbindelse har Kommissionen ifølge sagsøgeren med urette gjort gældende, at en klagepunktsmeddelelse kun er nødvendig, såfremt der fremsættes nye klagepunkter. Ifølge retspraksis er en klagepunktsmeddelelse nemlig påkrævet med henblik på at give den berørte virksomhed mulighed for at forsvare sig ikke kun mod konstateringen af en tilsidesættelse, men ligeledes mod pålæggelsen af en ny bøde. Denne konklusion bekræftes af meddelelsen om bedste praksis ved behandlingen af konkurrencesager efter artikel 101 [TEUF] og 102 [TEUF] (
EUT 2011 C 308, s. 6
, herefter »meddelelsen om bedste praksis«) samt af nogle erklæringer fra Kommissionsmedlemmet med ansvar for konkurrencespørgsmål. Tilsvarende er en vedtagelse af en ny klagepunktsmeddelelse i overensstemmelse med Kommissionens afgørelsespraksis i sager – der kan sammenlignes med nærværende sag – hvor en afgørelse er blevet annulleret af Den Europæiske Unions retsinstanser.
Sagsøgeren har tilføjet, at det følger af fast retspraksis, at den procedure, der skal følges for at erstatte en annulleret procedure, i princippet skal genoptages på det præcise punkt, hvor ulovligheden indtrådte. I det foreliggende tilfælde er den fejl, der begrundede annullation af 2007-beslutningen, en materiel retlig fejl, som uundgåeligt påvirkede gyldigheden af beslutningens forberedende foranstaltninger, hvilket indebar, at en ny klagepunktsmeddelelse var fornøden.
Kommissionen er af den opfattelse, at en ny klagepunktsmeddelelse ikke var nødvendig i det foreliggende tilfælde, for så vidt som den ikke lagde sagsøgeren nye elementer til last.
Ifølge retspraksis skal klagepunktsmeddelelsen være formuleret i vendinger, der, selv om de er kortfattede, er tilstrækkeligt klare til, at parterne reelt kan forstå, hvilken adfærd Kommissionen lægger dem til last. Kun såfremt dette er tilfældet, har klagepunktsmeddelelsen opfyldt sin rolle i henhold til EU-reglerne, nemlig at give virksomhederne alle de oplysninger, der er nødvendige for, at de kan forsvare sig effektivt, før Kommissionen vedtager en endelig beslutning (jf. dom af 15.3.2006, BASF mod Kommissionen,
T-15/02
, Sml.,
EU:T:2006:74
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
For så vidt angår udøvelsen af retten til forsvar i forbindelse med bødepålæg fremgår det af fast retspraksis, at når Kommissionen i klagepunktsmeddelelsen udtrykkeligt anfører, at den vil undersøge, om de berørte virksomheder bør pålægges bøder, og den anfører de væsentligste faktiske og retlige faktorer, som kan medføre bødepålæg, herunder den formodede overtrædelses grovhed og varighed samt spørgsmålet om, hvorvidt den er begået »forsætligt eller uagtsomt«, opfylder den sine forpligtelser til at respektere virksomhedernes ret til at blive hørt. Dermed giver Kommissionen virksomhederne tilstrækkelige oplysninger til at kunne tage til genmæle ikke blot for så vidt angår konstateringen af, at der foreligger en overtrædelse, men også for så vidt angår bødepålægget (jf. dom BASF mod Kommissionen, nævnt i præmis 39 ovenfor,
EU:T:2006:74
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I denne sammenhæng er Kommissionen, når den har angivet de faktiske og retlige omstændigheder, den vil lægge til grund for bødeberegningen, ikke forpligtet til at angive, hvorledes den vil anvende hver enkelt af disse omstændigheder ved fastlæggelsen af bødeniveauet. Hvis Kommissionen afgav oplysninger om de påtænkte bøders størrelse, inden virksomhederne havde haft mulighed for at fremsætte deres bemærkninger til de klagepunkter, der er gjort gældende mod dem, ville det på utilladelig vis foregribe Kommissionens beslutning (jf. dom BASF mod Kommissionen, nævnt i præmis 39 ovenfor,
EU:T:2006:74
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det er i det foreliggende tilfælde ikke bestridt, at fremsendelsen den 20. april 2006 af en klagepunktsmeddelelse (herefter »2006-klagepunktsmeddelelsen«) til sagsøgeren lå forud for vedtagelsen af 2007-beslutningen. Henset til, at det i den anfægtede afgørelse udtrykkeligt er anført, at den udgør en ændringsafgørelse til 2007-beslutningen, udgør proceduren for dens vedtagelse en videreførelse af den procedure, der førte til vedtagelsen af 2007-beslutningen. Under disse omstændigheder kan der tages hensyn til indholdet af 2006-klagepunktsmeddelelsen ved efterprøvelsen af, om sagsøgerens ret til forsvar blev overholdt i den procedure, der førte til vedtagelsen af den anfægtede afgørelse, for så vidt som dette indhold ikke blev draget i tvivl ved dom Toshiba mod Kommissionen, nævnt i præmis 8 ovenfor (
EU:T:2011:343
).
I denne forbindelse tilkendegav Kommissionen under punkt 9.2 i 2006-klagepunktsmeddelelsen udtrykkeligt, at den tilsigtede at pålægge adressaterne for det pågældende dokument bøder (408. betragtning), og den præciserede de faktorer, der var væsentlige ved fastlæggelsen af disse bøders størrelse (409.-416. betragtning), herunder bl.a. overtrædelsens grovhed, dens forsætlige og varige art, kartellets hemmelige og institutionaliserede karakter, dets geografiske udstrækning, den relative betydning af den overtrædelse, der blev begået af de forskellige virksomheder, navnlig for så vidt angår varigheden af deres deltagelse og deres betydning på GIS-markedet og ønsket om at sikre bødernes afskrækkende virkning.
I modsætning til det af sagsøgeren under retsmødet hævdede opfylder 2006-klagepunktsmeddelelsen de krav, der er opstillet i retspraksis, og som er nævnt i præmis 40 ovenfor for så vidt angår overholdelsen af retten til forsvar.
Endvidere gælder, at selv om dom Toshiba mod Kommissionen, nævnt i præmis 8 ovenfor (
EU:T:2011:343
), annullerede 2007-beslutningen, for så vidt som der var blevet pålagt sagsøgeren en bøde, rejste den ikke tvivl om rigtigheden, relevansen eller berettigelsen af de retlige og faktiske omstændigheder vedrørende beregningen af bødens størrelse, der blev fremstillet i 2006-klagepunktsmeddelelsen, og som er sammenfattet i præmis 43 ovenfor.
Særligt kritiserede Retten hverken Kommissionens ønske om at sikre bøderne en afskrækkende virkning eller dens valg om at afspejle den relative betydning af den overtrædelse, som de forskellige virksomheder begik i forhold til deres betydning på GIS-markedet, eftersom den nøjedes med at anføre, at det ikke under omstændigheder som i den foreliggende sag var berettiget at basere denne fremgangsmåde på forskellige referenceår for forskellige virksomheder.
Følgelig er de konstateringer, der blev foretaget i dom Toshiba mod Kommissionen, nævnt i præmis 8 ovenfor (
EU:T:2011:343
), ikke til hinder for en hensyntagen til de angivelser, der blev fremsat i 2006-klagepunktsmeddelelsen vedrørende fastlæggelsen af bødens størrelse i forbindelse med prøvelsen af, om sagsøgerens ret til forsvar blev overholdt i forbindelse med den procedure, der førte til vedtagelsen af den anfægtede afgørelse.
De øvrige argumenter, som sagsøgeren har påberåbt sig til støtte for det andet anbringendes første led, kan ikke rejse tvivl om denne konklusion.
Sagsøgeren har således påberåbt sig retspraksis, hvorefter en klagepunktsmeddelelse er påkrævet med henblik på at give den berørte virksomhed mulighed for at forsvare sig ikke blot mod en konstatering af overtrædelsen, men også mod pålæggelsen af en bøde, som ikke er blevet nævnt i den tidligere klagepunktsmeddelelse (dom af 15.3.2000, Cimenteries CBR m.fl. mod Kommissionen,
T-25/95, T-26/95, T-30/95 – T-32/95, T-34/95 – T-39/95, T 42/95 – T-46/95, T-48/95, T50/95 – T-65/95, T-68/95 – T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 og T-104/95
, Sml.,
EU:T:2000:77
, præmis
).
Denne retspraksis vedrører imidlertid det tilfælde, hvor Kommissionen i den endelige afgørelse havde pålagt bøder både over for virksomheder og erhvervsorganisationer, mens klagepunktsmeddelelsen kun henviste til Kommissionens hensigt om at pålægge virksomheder bøder. De berørte erhvervsorganisationers ret til forsvar blev således tilsidesat, for så vidt som disse ikke under den administrative procedure blev opfordret til at fremsætte deres bemærkninger til Kommissionens eventuelle udøvelse af sin beføjelse til at pålægge dem en bøde (dom Cimenteries CBR m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 49 ovenfor,
EU:T:2000:77
, præmis
).
Til gengæld henviser 408. betragtning til 2006-klagepunktsmeddelelsen udtrykkeligt til Kommissionens hensigt om at pålægge adressaterne for det pågældende dokument, herunder sagsøgeren, bøder. Følgelig blev dom Cimenteries CBR m.fl.. mod Kommissionen, nævnt i præmis 49 ovenfor (
EU:T:2000:77
), afsagt under omstændigheder, der faktuelt var helt forskellige, og understøtter således ikke, at sagsøgerens argumenter er begrundede.
Samme konklusion skal gælder for så vidt angår den angivelige beslutningspraksis fra Kommissionen, som omfatter tre beslutninger.
For så vidt angår Kommissionens beslutning 94/215/EKSF af 16. februar 1994, der blev genvedtaget den 8. november 2006 (sag COMP/38.907 – stålbjælker), var grunden til fremsendelsen af klagepunktsmeddelelsen nemlig den, at den tidligere klagepunktsmeddelelse var blevet fremsendt til TradeArbed SA, selv om bøden i sidste ende blev pålagt selskabets moderselskab Arbed SA. Med hensyn til Kommissionens beslutning 98/247/EKSF af 21. januar 1998, der blev genvedtaget den20. december 2006 (Sag COMP/35.814 – Legeringstillæg, genvedtagelse), bestod ulovligheden i, at ThyssenKrupp Stainless AG i den endelige beslutning blev holdt ansvarlig for Thyssen Stahl AG’s deltagelse i kartellet, uden at denne tilregnelse var omtalt forudgående i klagepunktsmeddelelsen, og følgelig uden at ThyssenKrupp Stainless kunne forsvare sig i denne forbindelse. For så vidt angår Kommissionens beslutning af 20. december 2001, der blev genvedtaget den 23. juni 2010 (sag COMP/36.212 – karbonfrit papir), vedrørte ulovligheden derimod den omstændighed, at Bolloré SA ikke af den tidligere klagepunktsmeddelelse kunne udlede Kommissionens hensigt om at støtte sig på selskabets direkte involvering i kartellet og ikke kun på dets datterselskabs, Copigraph, involvering.
I de tre tilfælde fulgte fremsendelsen af en ny klagepunktsmeddelelse således af den omstændighed, at Kommissionen havde besluttet at tilregne virksomheder en adfærd, der ikke var omtalt i den tidligere klagepunktsmeddelelse. Dette er ikke tilfældet i det foreliggende tilfælde, hvilket sagsøgeren i øvrigt ikke har bestridt.
Hvad angår meddelelsen om bedste praksis er punkterne vedrørende klagepunktsmeddelelsens indhold for så vidt angår pålæggelse af bøder affattet som følger:
»84.
Det vil klart fremgå af klagepunktsmeddelelsen, om Kommissionen har til hensigt at pålægge virksomhederne bøder, hvis klagepunkterne fastholdes (artikel 23 i forordning (EF) nr. 1/2003). I sådanne tilfælde skal der i klagepunktsmeddelelsen henvises til de relevante principper i bøderetningslinjerne. I klagepunktsmeddelelsen vil Kommissionen angive de vigtigste faktiske og retlige omstændigheder, der kan føre til bødepålæg, herunder overtrædelsens varighed og grovhed, og om den blev begået forsætligt eller uagtsomt. Desuden vil det af klagepunktsmeddelelsen fremgå tilstrækkeligt klart, om nogle omstændigheder vil kunne blive betragtet som skærpende omstændigheder eller, om muligt, formildende omstændigheder.
85.
Selv om Kommissionen ikke har nogen juridisk forpligtelse hertil, vil den af gennemsigtighedshensyn bestræbe sig på i klagepunktsmeddelelsen også (ud fra de disponible oplysninger) at anføre andre forhold, der kan være relevante for en eventuel senere bødeudmåling, bl.a. de relevante omsætningstal, der vil blive lagt til grund, og for hvilke år. Sådanne oplysninger kan også gives til parterne efter klagepunktsmeddelelsen. I begge tilfælde vil parterne få lejlighed til at fremsætte deres bemærkninger.«
Først bemærkes, at som Kommissionen har gjort gældende, bestemmer punkt 7 i meddelelsen om bedste praksis imidlertid udtrykkeligt, at »[den pågældende] meddelelse [ikke] indebærer […] nogen nye rettigheder eller forpligtelser, ligesom den heller ikke ændrer de rettigheder eller forpligtelser, som følger af [EUF-] traktaten, forordning (EF) nr. 1/2003, gennemførelsesforordningen og Den Europæiske Unions Domstols retspraksis«. Meddelelsen om bedste praksis kan således under alle omstændigheder ikke fravige den retspraksis, der er nævnt i præmis 39-41 ovenfor.
Dernæst gælder denne konstatering så meget desto mere for så vidt angår de elementer, der er omhandlet i punkt 85 i meddelelsen om bedste praksis, eftersom Kommissionen udtrykkeligt præciserede, at henvisningen til disse i klagepunktsmeddelelsen ikke var en følge af en retlig forpligtelse, og at den under alle omstændigheder kunne meddele de berørte virksomheder disse elementer på et senere stadium.
Endelig svarer de elementer, der er omhandlet i punkt 84 i meddelelsen om bedste praksis til dem, der er omhandlet i den retspraksis, der er henvist til i præmis 39-41 ovenfor. Under disse omstændigheder fremgår det af den undersøgelse, der blev foretaget i præmis 43 og 44 ovenfor, at 2006-klagepunktsmeddelelsen opfyldte de krav, der er opstillet i punkt 84 i meddelelsen om bedste praksis.
Undersøgelsen af meddelelsen om bedste praksis understøtter således ikke det af sagsøgeren anførte.
Det samme gælder for så vidt angår de erklæringer af 14. april 2011 fra kommissionsmedlemmet med ansvar for konkurrencespørgsmål, som sagsøgeren har henvist til. Sådanne erklæringer kan nemlig for det første ikke forpligte Kommissionen i forbindelse med vedtagelsen af de afgørelser, hvorved der pålægges bøder for overtrædelse af konkurrencereglerne. For det andet henviser holdningen fra det pågældende kommissionsmedlem, således som det er refereret af sagsøgeren, til et fremadrettet tilsagn af politisk karakter og udtrykker ikke en gældende bindende retsregel.
Sagsøgeren har ligeledes gjort gældende, at den fejl, der begrundede annullationen af 2007-beslutningen, er en materiel retlig fejl, som uundgåeligt påvirkede gyldigheden af beslutningens forberedende foranstaltninger, hvilket indebar, at en ny klagepunktsmeddelelse var fornøden.
Sagsøgeren har imidlertid ikke præciseret, på hvilken måde de forberedende foranstaltninger i 2007-beslutningen blev påvirket af dom Toshiba mod Kommissionen, nævnt i præmis 8 ovenfor (
EU:T:2011:343
).
Endvidere og under alle omstændigheder vedrørte Rettens kritik i dom Toshiba mod Kommissionen, nævnt i præmis 8 ovenfor (
EU:T:2011:343
), som i det væsentlige allerede anført i præmis 45 og 46 hverken den faktuelle identifikation og retlige vurdering af den af sagsøgeren begåede overtrædelse eller fastlæggelsen af de faktorer, der skulle tages hensyn til i forbindelse med fastsættelsen af bødens størrelse. Retten ændrede udelukkende valget af de referenceoplysninger, der skulle anvendes til den detaljerede beregning, som følgelig er den eneste forberedende foranstaltning, der kan påvirkes af dom Toshiba mod Kommissionen, nævnt i præmis 8 ovenfor (
EU:T:2011:343
). Det fremgår imidlertid af den retspraksis, der er nævnt i præmis 39-41 ovenfor, at denne beregning ikke skulle foretages i klagepunktsmeddelelsen, idet det er tilstrækkeligt at angive de relevante faktorer med hensyn til de berørte virksomheders ret til forsvar. Følgelig godtgør argumentet vedrørende de forberedende foranstaltninger heller ikke, at det var nødvendigt med en ny klagepunktsmeddelelse i det foreliggende tilfælde.
På baggrund af det ovenstående skal det først konkluderes, at 2006-klagepunktsmeddelelsen gav sagsøgeren de oplysninger, der var nødvendige for, at denne effektivt kunne varetage sit forsvar, herunder for så vidt angår pålæggelsen af bøden, dernæst, at rigtigheden, relevansen og berettigelsen af disse oplysninger ikke blev påvirket af dom Toshiba mod Kommissionen, nævnt i præmis 8 ovenfor (
EU:T:2011:343
), og endelig, at Kommissionen i den anfægtede afgørelse ikke anvendte nye oplysninger over for sagsøgeren i forhold til dem, der blev anført i 2006-klagepunktsmeddelelsen.
Under disse omstændigheder var Kommissionen ikke forpligtet til at fremsende en ny klagepunktsmeddelelse til sagsøgeren, hvilket indebærer, at det andet anbringendes første led skal forkastes.
– Andet anbringendes andet led vedrørende en tilsidesættelse af sagsøgerens ret til at blive hørt for så vidt angår ekstrabeløbet
Sagsøgeren har med det andet anbringendes andet led gjort gældende, at selskabets ret til forsvar er blevet tilsidesat, for så vidt som sagsfremstillingsskrivelsen ikke vedrørte alle væsentlige elementer ved beregningen af den pålagte bødes størrelse til trods for Kommissionens pligt til at inddrage så mange detaljer som muligt for så vidt angår metoden for denne beregning.
Sagsfremstillingsskrivelsen nævnte nemlig ikke Kommissionens hensigt om at pålægge et ekstrabeløb i tillæg til bøden på 4,65 mio. EUR som følge af anvendelsen af den afskrækkelsesfaktor på sagsøgeren for perioden for TM T&D’s aktiviteter, der er omhandlet i præmis 20 ovenfor (herefter »ekstrabeløbet«).
Sagsøgeren har derfor gjort gældende, at selskabet ikke kunne fremsætte sine bemærkninger til anvendelsen af det ekstrabeløb, der er omhandlet i 78. betragtning til den anfægtede afgørelse, hvilket indebærer, at Kommissionen tilsidesatte sagsøgerens ret til forsvar.
Sagsøgeren er endvidere af den opfattelse, at pålæggelsen af ekstrabeløbet ud over den bøde, der blev pålagt TM T&D, er fejlagtig.
Kommissionen har bestridt sagsøgerens argumenter.
For så vidt angår klagepunktet om en tilsidesættelse af retten til forsvar bemærkes, at i henhold til retspraksis indebærer overholdelsen af denne ret, at den pågældende person under den administrative procedure gives lejlighed til at tage stilling dels til, om de fremførte faktiske forhold og andre omstændigheder faktisk foreligger, og hvilken betydning de har, dels til de dokumenter, som Kommissionen påberåber sig til støtte for, at der foreligger en overtrædelse af traktaten (dom af 7.1.2004, Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen,
C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P og C-219/00 P
, Sml.,
EU:C:2004:6
, præmis
).
Endvidere er det allerede anført i præmis 40 ovenfor, at når Kommissionen i meddelelsen af klagepunkter udtrykkeligt anfører, at den vil undersøge, om de berørte virksomheder bør pålægges bøder, og den anfører de væsentligste faktiske og retlige faktorer, som kan medføre bødepålæg, opfylder den sine forpligtelser til at respektere virksomhedernes ret til at blive hørt, eftersom den giver virksomhederne tilstrækkelige oplysninger til at kunne tage til genmæle ikke blot for så vidt angår konstateringen af, at der foreligger en overtrædelse, men også for så vidt angår bødepålægget (jf. dom BASF mod Kommissionen, præmis 39 ovenfor,
EU:T:2006:74
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde fremgår det udtrykkeligt af 78. betragtning til den anfægtede afgørelse, at ekstrabeløbet tilsigter at sikre den afskrækkende virkning af den bøde, der blev pålagt sagsøgeren. Som det blev fastslået i præmis 43 ovenfor, henvistes der i punkt 9.2 i 2006- klagepunktsmeddelelsen, som kan tages i betragtning i det foreliggende tilfælde, i passende omfang til ønsket om at sikre bødens afskrækkende virkning (jf. præmis 42 ovenfor). Følgelig blev de krav, der er opstillet i den retspraksis, der henvises til i præmis 40 og 72 ovenfor, overholdt af Kommissionen for så vidt angår ekstrabeløbet.
Denne konstatering er imidlertid med forbehold af den omstændighed, at Kommissionen i forlængelse af fremsendelsen af klagepunktsmeddelelsen i henhold til den retspraksis, der er nævnt i præmis 71 ovenfor, var forpligtet til at give sagsøgeren yderligere oplysninger for så vidt angår fremgangsmåden for gennemførelsen af dens hensigt om at sikre bødens afskrækkende virkning med henblik på at gøre det muligt for sagsøgeren effektivt at gøre sine synspunkter gældende i denne forbindelse, herunder for så vidt angår pålæggelsen af ekstrabeløbet.
I modsætning til, hvad sagsøgeren har ladet forstå, er det, for så vidt som sagsfremstillingsskrivelsen ikke har nogen særlig processuel status, imidlertid ikke nødvendigt, at de omhandlede elementer bliver belyst af Kommissionen i lige netop dette dokument. Det er snarere vigtigt at efterprøve, om sagsøgeren på baggrund af forløbet af den samlede procedure, der førte til vedtagelsen af den anfægtede afgørelse, blev sat i stand til i tilstrækkelig grad at forstå denne hensigt og at tage stilling dertil.
For det første skal det i denne forbindelse bemærkes, at de relevante elementer i denne sammenhæng fremgår af 2007-beslutningen. 491. betragtning til denne beslutning fastsætter den afskrækkelsesfaktor, der skal anvendes på sagsøgeren, mens 503. betragtning til beslutningen i modsætning til det af sagsøgeren under retsmødet hævdede udtrykkeligt bestemmer, at et ekstrabeløb, som beregnes på grundlag af denne samme faktor, skal pålægges sagsøgeren for perioden for TM T&D’s aktivitet. På baggrund af disse betragtninger var sagsøgeren således i stand til at forstå, at Kommissionen ønskede at sikre en afskrækkende virkning af bøden for så vidt angår perioden for TM T&D’s aktivitet.
For det andet er der intet i dom Toshiba mod Kommissionen, nævnt i præmis 8 ovenfor (
EU:T:2011:343
), der giver mulighed for at fastslå, at Kommissionens valg om at sikre, at den afskrækkende virkning af den bøde, der blev pålagt sagsøgeren, ligeledes gjaldt for perioden for TM T&D’s aktivitet, var ulovligt eller upassende, idet denne dom ikke behandler dette spørgsmål.
For det tredje fastslog Kommissionen i sagsfremstillingsskrivelsens punkt 20, at den ikke i den nye afgørelse, der skulle vedtages i forlængelse af dom Toshiba mod Kommissionen, nævnt i præmis 8 ovenfor (
EU:T:2011:343
), ville fremsætte nye klagepunkter mod sagsøgeren, og at beregningen af den nye bøde ville blive støttet på den bedømmelse af de faktiske omstændigheder, der blev foretaget i 2007-beslutningen, samtidig med, at de principper, der blev opstillet i dom Toshiba mod Kommissionen, nævnt i præmis 8 ovenfor (
EU:T:2011:343
), og i dom af 12. juli 2011, Mitsubishi Electric mod Kommissionen (
T-133/07
, Sml.,
EU:T:2011:345
), blev overholdt. I sagsfremstillingsskrivelsens punkt 22, 31 og 32 mindede Kommissionen om sin hensigt om at fastsætte bødens størrelse til et tilstrækkeligt højt niveau for at sikre dens afskrækkende virkning og præciserede, at dens bedømmelse i denne forbindelse ville blive støttet på sagsøgerens og Melcos samlede omsætning. I sagsfremstillingsskrivelsens punkt 21 og 41 opfordrede Kommissionen sagsøgeren og Melco til at fremsætte deres bemærkninger, navnlig for så vidt angår beregningsmetoden og de relevante parametre, og fastsatte i denne forbindelse en frist for dem.
Sagsøgeren var således ved en læsning af sagsfremstillingsskrivelsen i stand til at forstå dels, at parametrene for beregning af størrelsen af den bøde, der blev pålagt ved 2007-beslutningen, for så vidt som de var forenelige med dom Toshiba mod Kommissionen, nævnt i præmis 8 ovenfor (
EU:T:2011:343
), ville blive gentaget i den afgørelse, der skulle vedtages, dels, at disse parametre omfattede et ønske om at sikre bødens afskrækkende virkning. For så vidt som dette samme ønske havde ført til, at Kommissionen i 2007-beslutningen havde pålagt sagsøgeren et ekstrabeløb for perioden for TM T&D’s aktivitet, var sagsøgeren i stand til at forstå, at et tilsvarende ekstrabeløb kunne pålægges sagsøgeren af Kommissionen i den anfægtede afgørelse.
Sagsøgeren har i denne henseende gjort gældende, at sagsfremstillingsskrivelsen i punkt 31 og 32 ikke henviste til 2007-beslutningen for så vidt angår pålæggelsen af et ekstrabeløb, selv om den henviste dertil for så vidt angår andre aspekter af beregningen af bødens størrelse, bl.a. i punkt 26 og 39.
Uden at det er nødvendigt at behandle spørgsmålet, om dette argument, som er anfægtet af Kommissionen, kan antages til realitetsbehandling, er det tilstrækkeligt, som anført i præmis 78 og 79 ovenfor, at bemærke, at den omstændighed, at den afgørelse, der skulle vedtages, så vidt muligt skulle støttes på de parametre, der var lagt til grund i 2007-beslutningen, klart fremgik af sagsfremstillingsskrivelsen, og navnlig af dens punkt 20, til trods for den manglende udtrykkelige henvisning i 2007-beslutningen til den pågældende skrivelses punkt 31 og 32.
For det fjerde henviste sagsøgeren i punkt 21 og 22 i sine bemærkninger til sagsfremstillingsskrivelsen til den afskrækkelsesfaktor, der skulle anvendes på selskabet, uden at rejse spørgsmål om perioden, i forhold til hvilken den skulle anvendes. Sagsøgerens bemærkninger til sagsfremstillingsskrivelsen henviser ikke til usikkerheden vedrørende fastlæggelsen af denne periode.
For det femte er parterne uenige om spørgsmålet, om anvendelsen af en afskrækkelsesfaktor for perioden for TM T&D’s aktivitet blev nævnt under mødet den 12. juni 2012. Kommissionen har gjort gældende, at dette var tilfældet, idet den har støttet sig til det interne referat, som den udarbejdede af dette møde. Sagsøgeren har anfægtet Kommissionens fortolkning under henvisning til det resumé, der blev udarbejdet af selskabets advokater efter det pågældende møde, og som blev vedlagt som bilag til skrivelsen af 15. april 2015.
I denne forbindelse bemærkes, at selv om Kommissionens interne referat under andet led på s. 3 indeholder en passage, der eventuelt kan fortolkes som en henvisning til anvendelsen af en afskrækkelsesfaktor for perioden for TM T&D’s aktivitet, blev denne passage ikke affattet tilstrækkeligt klart, som Kommissionen selv har medgivet, hvilket indebærer, at der ikke kan tages hensyn dertil af Retten.
Ikke desto mindre fremgår det udtrykkeligt både af de øvrige dele af Kommissionens interne referat, der blev affattet klart og præcist, og af et resumé, som blev udarbejdet af sagsøgerens advokater, og som kan tages i betragtning, for så vidt som det udgør en reaktion på Kommissionens påstande, der blev fremsat som svar på nogle af Retten stillede spørgsmål (jf. i denne retning dom af 14.4.2005, Gaki-Kakouri mod Domstolen,
C-243/04 P
,
EU:C:2005:238
, præmis
), at der efter Kommissionens opfattelse ikke var grund til at ændre de parametre for beregning af bødens størrelse, der blev lagt til grund i 2007-beslutningen, som ikke var blevet kritiseret af Retten, og at den eneste ændring af metoden derfor skulle vedrøre referenceåret. Som det blev fastslået i præmis 76 og 77 ovenfor, blev afskrækkelsesfaktoren anvendt af Kommissionen på perioden for TM T&D’s aktivitet i 2007-beslutningen, uden at dette element ved beregningen af bødens størrelse efterfølgende blev kritiseret af Retten.
På denne baggrund må det lægges til grund, at den holdning, som Kommissionen gav udtryk for under mødet den 12. juni 2012, som den er afspejlet både i det interne referat og i det resumé, der blev udarbejdet af sagsøgerens advokater, understøttede de øvrige relevante elementer, hvoraf det fremgik, at den tilsigtede at anvende en afskrækkelsesfaktor på perioden for TM T&D’s aktivitet og følgelig pålægge sagsøgeren ekstrabeløbet.
På baggrund af det ovenstående må det konkluderes, at sagsøgeren fra tidspunktet for 2006-klagepunktsmeddelelsen var bekendt med, at Kommissionen tilsigtede at sikre den pålagte bødes afskrækkende virkning. Sagsøgeren var i det mindste på tidspunktet for 2007-beslutningen i stand til at forstå, at denne hensigt indebar pålæggelse af et ekstrabeløb for perioden for TM T&D’s aktivitet. Denne hensigt blev ikke draget i tvivl med dom Toshiba mod Kommissionen, præmis 8 ovenfor (
EU:T:2011:343
), og blev bekræftet såvel i sagsfremstillingsskrivelsen som i forbindelse med mødet den 12. juni 2012.
Under disse omstændigheder giver sagsøgerens argumenter ikke mulighed for at godtgøre, at selskabets ret til forsvar blev tilsidesat for så vidt angår Kommissionens hensigt om at pålægge det ekstrabeløbet. Det andet led skal derfor forkastes, for så vidt som det vedrører en tilsidesættelse af denne ret.
For så vidt som sagsøgeren endvidere har gjort gældende, at pålæggelsen af ekstrabeløbet følger af en fejl, skal det bemærkes, at sagsøgerens argument er irrelevant inden for dette anbringendes rammer, for så vidt som det ikke tilsigter at godtgøre, at der foreligger en tilsidesættelse af retten til forsvar.
Endvidere har sagsøgeren i denne forbindelse under alle omstændigheder nøjedes med at anføre, at ekstrabeløbet, for så vidt som der ved den anfægtede afgørelse blev pålagt forskellige bøder »til Toshiba« og »til TM T&D«, ikke kunne pålægges i tillæg til den anden bøde, eftersom TM T&D adskilte sig fra selskabets aktionærer, og at dets omsætning ikke var tilstrækkeligt stor til at begrunde anvendelsen af en afskrækkelsesfaktor. Dette argument beror imidlertid på en fejlagtig forudsætning, eftersom den anfægtede afgørelse ikke pålagde særskilte bøder »til sagsøgeren« og »til TM T&D«, men en samlet bøde til sagsøgeren for selskabets deltagelse i overtrædelsen. I øvrigt indebærer den omstændighed, at en del af den bøde, der blev pålagt sagsøgeren, svarer til perioden for TM T&D’s aktivitet, på ingen måde, at denne samme del af bøden ikke kan forhøjes med et ekstrabeløb med henblik på at sikre en afskrækkende virkning i forhold til sagsøgeren, som blev holdt ansvarlig for den overtrædelse, der blev begået af TM T&D.
På baggrund af det ovenstående må det andet anbringendes andet led forkastes, og dermed forkastes det andet anbringende i sin helhed.
Det fjerde anbringende om en tilsidesættelse af begrundelsespligten
Med det fjerde anbringende har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen ikke i tilstrækkeligt omfang begrundede det udgangsbeløb for TM T&D, der blev anvendt i den anfægtede afgørelse til beregning af udgangsbeløbet for sagsøgerens bøde, bøden, som relaterede sig til perioden for TM T&D’s aktivitet samt ekstrabeløbet. Sagsøgeren har i denne forbindelse præciseret, at det grundlag, hvorpå Kommissionen beregnede et udgangsbeløb på 31000000 EUR for TM T&D, ikke blev forklaret i 2007-beslutningen, og at den anfægtede afgørelse også anvender dette samme beløb, uden at der gives en yderligere forklaring. Kommissionen handlede derfor vilkårligt og tilsidesatte sin begrundelsespligt ved fastsættelsen af TM T&D's udgangsbeløb.
Kommissionen har bestridt sagsøgerens argumenter.
Ifølge retspraksis skal den begrundelse, der kræves i henhold til artikel 296 TEUF, klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt retsakten, har lagt til grund, dels således at de berørte personer kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, for at de kan forsvare deres rettigheder, dels således at Unionens retsinstanser kan udøve deres prøvelsesret (jf. analogt dom af 18.9.2003, Volkswagen mod Kommissionen,
C-338/00 P
, Sml.,
EU:C:2003:473
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Selv om det i medfør af artikel 296 TEUF påhviler Kommissionen at angive de faktiske og retlige omstændigheder, som ligger til grund for dens beslutning, og de retlige betragtninger, som har foranlediget den til at træffe denne, kræver bestemmelsen ikke, at Kommissionen behandler alle de faktiske og retlige spørgsmål, som er blevet behandlet under den administrative procedure (jf. analogt dom Volkswagen mod Kommissionen,
EU:C:2003:473
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Det nærmere indhold af begrundelseskravet skal fastlægges i lyset af den konkrete sags omstændigheder, navnlig indholdet af den pågældende retsakt, indholdet af de anførte grunde samt den interesse, som retsaktens adressater samt andre, der må anses for umiddelbart og individuelt berørt af retsakten, kan have i begrundelsen (jf. dom af 2.4.1998, Kommissionen mod Sytraval og Brink’s France,
C-367/95 P
, Sml.,
EU:C:1998:154
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Ovennævnte retspraksis finder analog anvendelse på Kommissionens afgørelser, der fastslår en overtrædelse af artikel 53, stk. 1, i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde.
I denne sammenhæng bemærkes, at den anfægtede afgørelse udtrykkeligt bestemmer, at den udgør en ændringsafgørelse til 2007-beslutningen for så vidt angår de bøder, der blev pålagt sagsøgeren og Melco. På denne baggrund kan der ved behandlingen af nærværende anbringende tages hensyn til begrundelsen for 2007-beslutningen, for så vidt som beslutningen ikke blev påvirket af dom Toshiba mod Kommissionen, nævnt i præmis 8 ovenfor (
EU:T:2011:343
), og for så vidt som den ikke modsiges af ordlyden af den anfægtede afgørelse.
I denne forbindelse fastslog Kommissionen i 57.-61. betragtning til den anfægtede afgørelse, at der, eftersom den pågældende overtrædelse var meget alvorlig, skulle foretages en differentieret behandling med henblik på at afspejle virksomhedernes forskellige evne til at skade konkurrencen mærkbart. Kommissionen fandt, at denne differentierede behandling skulle ske i form af en kategorisering af udgangsbeløbene på grundlag af den samlede omsætning af GIS i 2003 for de forskellige virksomheder, der deltog i overtrædelsen. Kommissionen anførte under henvisning til den kategorisering, der blev foretaget i 484.-488. betragtning til 2007-beslutningen, i 61. betragtning til den anfægtede afgørelse, at TM T&D’s samlede omsætning af GIS placerede selskabet i den anden kategori, hvilket indebar, at selskabets hypotetiske udgangsbeløb var på 31000000 EUR.
483. betragtning til 2007-beslutningen præciserer endvidere, at kategorierne blev fastlagt således, at forskellene mellem GIS-markedsandelene for virksomhederne i den samme kategori var mindre betydelige end forskellene i forhold til markedsandelene for de virksomheder, der var placeret i de forskellige kategorier.
I denne sammenhæng fremgår det endvidere af punkt 1 A i retningslinjerne for beregningen af bøder, at for så vidt angår de meget alvorlige overtrædelser var det påregnelige udgangsbeløb større end 20000000 EUR.
Disse elementer giver imidlertid sagsøgeren mulighed for at forstå de elementer i vurderingen, som gjorde det muligt for Kommissionen at måle den af sagsøgeren begåede overtrædelses grovhed, hvilket indebærer, at Kommissionen overholdt den begrundelsespligt, der påhviler den, og at den navnlig ikke havde pligt til i den anfægtede afgørelse at opstille en mere detaljeret redegørelse for metoden eller at angive taloplysninger vedrørende den præcise fastsættelse af TM T&D’s udgangsbeløb (jf. i denne retning dom af 29.4.2004, Tokai Carbon m.fl. mod Kommissionen,
T-236/01, T-244/01 – T-246/01, T-251/01 og T-252/01
, Sml.,
EU:T:2004:118
, præmis
).
Endvidere gælder, at selv om Kommissionen ikke i den anfægtede afgørelse angav grundene til, at den lige præcis valgte 31000000 EUR for virksomhederne i anden kategori, herunder TM T&D, kan dette valg ikke betegnes som arbitrært og går ikke ud over den skønsbeføjelse, den råder over på området (jf. analogt dom Tokai Carbon m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 99 ovenfor,
EU:T:2004:118
, præmis
), eftersom det blev foretaget på grundlag af de elementer, der er anført i præmis 96-98 ovenfor.
På denne baggrund må det fjerde anbringende forkastes.
Det tredje anbringende vedrørende en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet for så vidt angår bødens udgangsbeløb
Med det tredje anbringende har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen tilsidesatte ligebehandlingsprincippet ved at beregne den bøde, der blev pålagt sagsøgeren på grundlag af TM T&D’s udgangsbeløb og ikke på grundlag af sidstnævnte selskabs omsætning.
Sagsøgeren har i denne forbindelse gjort gældende, at Kommissionen i stedet for at fastsætte et hypotetisk udgangsbeløb for TM T&D og fordele det mellem dette selskab og Melco først skulle have fordelt TM T&D’s omsætning for 2003 blandt disse selskaber, dernæst have beregnet deres globale markedsandel i 2003 på grundlag af deres respektive andele af TM T&D’s omsætning og endelig have klassificeret dem i den korrekte gruppe for udgangsbeløb, som blev fastlagt i 2007-beslutningen på grundlag af de globale markedsandele. Sagsøgeren har gjort gældende, at selskabet på denne måde ville være blevet behandlet på samme måde som de europæiske producenter.
Sagsøgeren har understøttet sin holdning med fire rækker af argumenter.
For det første har sagsøgeren påberåbt sig 2007-beslutningen, dom Toshiba mod Kommissionen, nævnt i præmis 8 ovenfor (
EU:T:2011:343
), samt visse passager i den anfægtede afgørelse, hvoraf fremgår, at fastsættelsen af bødens størrelse skulle støttes på værdien af GIS-afsætningen i 2003.
For det andet har sagsøgeren påberåbt sig flere argumenter, der i det væsentlige omhandler en angivelig manglende sammenhæng mellem valget om at fastsætte et udgangsbeløb for TM T&D og den omstændighed, at bøderne blev pålagt sagsøgeren selv.
For det tredje har sagsøgeren kritiseret Kommissionens konstatering i 66. betragtning til den anfægtede afgørelse om, at den af sagsøgeren foreslåede metode ville have til følge, at dens virtuelle omsætning for 2001 skulle anvendes.
For det fjerde afviste Kommissionen ifølge sagsøgeren at følge den metode, selskabet foreslog, uden at give en passende begrundelse og navnlig uden at angive grundene til, at den pågældende metode var ukorrekt og uhensigtsmæssig.
Kommissionen har bestridt sagsøgerens argumenter.
Indledningsvis bemærkes, at Kommissionen har et vist skøn ved udmålingen af bødernes størrelse, for at virksomhederne tilskyndes til at overholde konkurrencereglerne (jf. dom Tokai Carbon m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 99 ovenfor,
EU:T:2004:118
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Kommissionen fastsætter bødebeløbet under hensyn til overtrædelsens grovhed og, hvis det er relevant, dens varighed. Overtrædelsens grovhed skal fastslås på grundlag af kriterier såsom sagens særlige omstændigheder, dens sammenhæng og bødernes afskrækkende virkning. Objektive faktorer, såsom den konkurrencebegrænsende adfærds indhold og varighed, dens hyppighed og dens intensitet, hvor stort det påvirkede marked er, og hvilken skade der er påført de samfundsøkonomiske interesser, skal tages i betragtning. Ved bedømmelsen skal der endvidere tages hensyn til de ansvarlige virksomheders relative størrelse og markedsandel såvel som til en eventuel gentagelsessituation (dom Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 71 ovenfor,
EU:C:2004:6
, præmis
-
).
Hver gang Kommissionen beslutter sig for at pålægge bøder i medfør af konkurrenceretten, skal den imidlertid overholde de almindelige retsprincipper, herunder principperne om ligebehandling og proportionalitet som fortolket af Unionens retsinstanser (dom af 27.9.2006, Archer Daniels Midland mod Kommissionen,
T-59/02
, Sml.,
EU:T:2006:272
, præmis
). Det følger af fast retspraksis, at ligebehandlingsprincippet eller princippet om forbud mod forskelsbehandling indebærer, at ensartede situationer ikke behandles forskelligt, og at forskellige situationer ikke behandles ens, medmindre en sådan behandling er objektivt begrundet (jf. dom af 14.5.1998, BPB de Eendracht mod Kommissionen,
T-311/94
, Sml.,
EU:T:1998:93
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde bemærkes indledningsvis, at sagsøgeren ikke har bestridt, at selskabet i referenceåret, dvs. 2003, ikke selv foretog noget GIS-salg, eftersom selskabet havde overdraget sine aktiviteter i denne sektor til TM T&D i 2002.
Denne omstændighed indebærer, at sagsøgerens bøde ikke kunne beregnes på nøjagtigt samme måde som bøden til de europæiske adressater for 2007-beslutningen, og at sagsøgerens situation på dette punkt således ikke var sammenlignelig med disse europæiske adressaters situation.
På denne baggrund var det med rette, at Kommissionen valgte at fastsætte et hypotetisk udgangsbeløb for TM T&D og at fordele det blandt selskabets aktionærer i stedet for at fordele TM T&D’s globale salg af GIS blandt selskabets aktionærer og at fastlægge deres individuelle udgangsbeløb på grundlag af deres respektive andele af de pågældende salg.
Som det fremgår af 2. betragtning til den anfægtede afgørelse og af 61. betragtning til 2007-beslutningen, var TM T&D nemlig et joint venture, der var fuldt ud ansvarligt for produktion og salg af GIS. TM T&D udgjorde således en enhed, der adskilte sig fra selskabets aktionærer, selv om selskabet blev kontrolleret af disse i forening.
Denne omstændighed fremgår endvidere af 2007-beslutningens punkt 7.2.7, som vedrører fastlæggelsen af beslutningens adressater. I 407. og 435. betragtning til den pågældende beslutning blev sagsøgeren og Melco nemlig udtrykkeligt holdt ansvarlige i deres egenskab af aktionærer for den »overtrædelse, som blev begået af TM T&D mellem den 1. oktober 2002 og den 11. maj 2004«.
Sagsøgerens argumenter kan ikke rejse tvivl om denne konklusion.
Sagsøgeren har nemlig med sin første række af argumenter, som er fremstillet i præmis 105 ovenfor, gjort gældende, at det fremgår af 2007-beslutningen, af dom Toshiba mod Kommissionen, nævnt i præmis 8 ovenfor (
EU:T:2011:343
), og af 59., 60., 62. og 66. betragtning til den anfægtede afgørelse, at fastlæggelsen af bødernes størrelse skulle have været støttet på værdien af selskabets egen GIS-afsætning og af Melcos GIS-afsætning i 2003.
Det fremgår imidlertid i det væsentlige af 59. og 60. betragtning til den anfægtede afgørelse, at i sagsøgerens tilfælde skal den hovedregel, der blev fulgt i 2007-beslutningen, og som Retten henviste til i dom Toshiba mod Kommissionen, nævnt i præmis 8 ovenfor (
EU:T:2011:343
), nemlig anvendelsen af 2003 som referenceår til at fastsætte værdien af afsætningen, anvendes i overensstemmelse med særlige regler, eftersom sagsøgeren i løbet af det pågældende år ikke selv foretog noget GIS-salg, henset til, at selskabet havde overdraget sine aktiviteter i denne sektor til TM T&D.
Denne fortolkning bekræftes både af 62. og 66. betragtning til den anfægtede afgørelse og af dom Toshiba mod Kommissionen, nævnt i præmis 8 ovenfor (
EU:T:2011:343
), hvori Retten udtrykkeligt henviste til den metode, der blev fulgt af Kommissionen i den anfægtede afgørelse, som et passende eksempel.
Hvad angår den anden række af argumenter, der er nævnt i præmis 106 ovenfor, har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen med urette henviste til »TM T&D’s andel i overtrædelsen«, eftersom det ikke påhvilede Kommissionen at fastsætte TM T&D's bøde, men for dette selskabs moderselskabers bøde. I denne sammenhæng udgjorde TM T&D’s omsætning summen af sagsøgerens og Melcos omsætning for så vidt angår GIS.
For det første, og som det fremgår det af præmis 117 ovenfor, er den omstændighed, at Kommissionen henviste til den overtrædelse, som TM T&D begik, fuldt ud sammenhængende med de konstateringer, der blev foretaget i 2007-beslutningen.
Dernæst, som følge af, at TM T&D er en særskilt enhed, er det med urette, at sagsøgeren har hævdet, at TM T&D’s omsætning blot udgør summen af omsætningen af GIS hos selskabets aktionærer.
Endelig og mere generelt kan den omstændighed, at de bøder, der blev pålagt i den anfægtede afgørelse, udelukkende blev pålagt sagsøgeren og Melco på baggrund af TM T&D's opløsning i 2005, ikke have til følge, at Kommissionen er forpligtet til at foretage en kunstig opdeling af dette sidstnævnte selskabs omsætning og se bort fra den omstændighed, at det var aktivt på markedet i referenceåret i sin egenskab af operatør, som adskilte sig fra sine aktionærer. En sådan tilgang ville faktisk svare til at opgive Kommissionens hensigt om at støtte sig på omsætningen i det pågældende år i forbindelse med fastlæggelsen af bødens størrelse.
Inden for rammerne af den tredje række af argumenter, der er nævnt i præmis 107 ovenfor, har sagsøgeren bestridt, at anvendelsen af den af sagsøgeren foreslåede metode ville indebære en anvendelse af en »virtuel omsætning for 2001«. Sagsøgeren har præciseret, at selskabet havde en reel omsætning i 2001, og at det under alle omstændigheder ikke tilkom Kommissionen at beregne dets virtuelle omsætning for 2001, men derimod for 2003, og dernæst at foretage en sammenligning af denne omsætning med den reelle omsætning hos andre deltagere i overtrædelsen.
I denne forbindelse må det medgives, at betydningen af femte punktum i 66. betragtning til den anfægtede afgørelse, hvorefter den af sagsøgeren foreslåede metode »er uhensigtsmæssig, for så vidt som den indebærer en sammenligning af Melcos og Toshibas virtuelle omsætning for 2001 med de øvrige virksomheders omsætning for 2003«, ikke er helt klar, bl.a. eftersom Kommissionen ikke definerede begrebet »virtuel omsætning for 2001«.
Imidlertid forklarede Kommissionen i tredje og fjerde punktum i 66. betragtning til den anfægtede afgørelse, at den af sagsøgeren foreslåede metode ikke gav mulighed for at afspejle TM T&D’s betydning for overtrædelsen i sin egenskab af enhed, der deltog heri. Læst i sammenhæng med de punktummer, der går forud herfor, udtrykker femte punktum i samme 66. betragtning således, at den af sagsøgeren foreslåede metode efter Kommissionens opfattelse ville have til følge, at der skulle foretages en kunstig opdeling af TM T&D’s omsætning, til trods for selskabets egenskab af enhed, der adskilte sig fra sine aktionærer, ved fastlæggelsen af disse sidstnævntes virtuelle omsætning. Som det fremgår af præmis 115-117 og præmis 123-125 ovenfor, er denne konstatering fra Kommissionen korrekt.
Med den fjerde række af argumenter, der er sammenfattet i præmis 108 ovenfor, har sagsøgeren klaget over, at Kommissionen ikke begrundede sin afvisning af den af sagsøgeren foreslåede metode, og navnlig ikke angav grundene til, at denne metode var ukorrekt eller uhensigtsmæssig.
For det første bemærkes, at eftersom dette anbringende ikke vedrører en tilsidesættelse af begrundelsespligten, er sagsøgerens argument imidlertid irrelevant i denne sammenhæng.
For det andet og under alle omstændigheder er det pågældende argument åbenbart grundløst. Som det er fremført i præmis 127 og 128 ovenfor, angav Kommissionen i 66. betragtning til den anfægtede afgørelse grundene til, at den anså den af sagsøgeren foreslåede metode for uhensigtsmæssig.
På baggrund af det ovenstående må det tredje anbringende forkastes.
Det femte anbringende om tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet for så vidt angår fastlæggelsen af sagsøgerens ansvar i forhold til de europæiske producenter
Sagsøgeren har gjort gældende, at Kommissionen tilsidesatte ligebehandlingsprincippet, da den ved fastsættelsen af bødens størrelse ikke tog hensyn til sagsøgerens mindre betydelige ansvar i forhold til ansvaret hos de europæiske producenter. Sagsøgeren har i stævningen i denne forbindelse forklaret, at mens de europæiske deltagere i overtrædelsen deltog i to overtrædelser, nemlig den fælles ordning og tildelingen af GIS-projekter i EØS, var de japanske producenter, herunder sagsøgeren selv, kun impliceret i den fælles ordning.
Sagsøgeren har gjort gældende, at den omstændighed, at en virksomhed ikke har deltaget i alle de elementer, kartellet består af, i henhold til retspraksis skal tages i betragtning ved vurderingen af overtrædelsens grovhed og fastsættelsen af bødens størrelse. Inden for rammerne af anvendelse af retningslinjer for beregningen af bøder skal denne vurdering imidlertid nødvendigvis ske på tidspunktet for fastsættelsen af udgangsbeløbet, eftersom en virksomhed, der kun har deltaget i et aspekt af et kartel, har begået en mindre alvorlig overtrædelse end den virksomhed, der har deltaget i flere aspekter af samme kartel.
Sagsøgeren har i replikken som svar på Kommissionens argumenter præciseret, at det femte anbringende hverken vedrører begrebet samlet og vedvarende overtrædelse eller den grovhed af sagsøgerens adfærd, der er omhandlet i præmis 260 i dom Toshiba mod Kommissionen, nævnt i præmis 8 ovenfor (
EU:T:2011:343
), men sagsøgerens bidrag til kartellet, som skal tages i betragtning i forbindelse med fastsættelsen af bødens størrelse.
Kommissionen har bestridt sagsøgerens argumenter. Den har navnlig gjort gældende, at den overtrædelse, der blev fastslået ved 2007-beslutningen, var en samlet og vedvarende overtrædelse, og at de japanske virksomheders, herunder sagsøgerens, deltagelse i denne overtrædelse ikke var mindre grov end de europæiske virksomheders deltagelse.
Det følger af retspraksis, at der, når en overtrædelse er begået af flere virksomheder, skal foretages en undersøgelse af, hvor intensiv den enkelte virksomheds deltagelse har været (jf. dom af 8.7.1999, Kommissionen mod Anic Partecipazioni,
C-49/92 P
, Sml.,
EU:C:1999:356
præmis 150 og den deri nævnte retspraksis). Det skal således ved vurderingen af overtrædelsens grovhed og udmålingen af bøden tages i betragtning, at en virksomhed ikke har deltaget i samtlige de elementer, som skal være til stede, for at der er tale om et kartel, eller at den eventuelt kun har spillet en mindre rolle i de elementer, som den har deltaget i (dom Kommissionen mod Anic Partecipazioni,
EU:C:1999:356
, præmis
).
For det første blev det i det foreliggende tilfælde anført i præmis 2-4 ovenfor, at Kommissionen i 2007-beslutningen havde fastslået, at der forelå en samlet og vedvarende overtrædelse, som omfattede den fælles ordning, GQ-aftalen og EQ-aftalen. Sagsøgeren har således med urette gjort gældende, at de europæiske virksomheder deltog i to overtrædelser, mens selskabet selv kun deltog i en enkelt overtrædelse.
For det andet var sagsøgerens bidrag til overtrædelsen, i modsætning til det af selskabet hævdede, ikke mindre som følge af, at selskabet ikke deltog i den tildeling af GIS-projekter i EØS, der var reguleret af EQ-aftalen.
I denne forbindelse er det ganske vist korrekt, at de japanske producenters og de europæiske producenters deltagelse i de aftaler og den samordnede praksis, der blev fastslået i 2007-beslutningen, og som omfattede EØS, ikke havde samme karakter. De japanske virksomheder, herunder sagsøgeren, havde nemlig ved den fælles ordning forpligtet sig til ikke at indtræde på EØS-markedet, og deres deltagelse bestod derfor i en undladelse af at handle. De europæiske virksomheder fordelte de forskellige GIS-projekter inden for samme marked mellem sig ved hjælp af aktive konkurrencebegrænsende handlinger (jf. i denne retning dom Toshiba mod Kommissionen, nævnt i præmis 8 ovenfor,
EU:T:2011:343
, præmis
).
Det skal imidlertid bemærkes, at de japanske virksomheders, herunder sagsøgerens, undladelse af at handle var en nødvendig forudsætning for, at GIS-projekterne i EØS kunne fordeles mellem de europæiske producenter i overensstemmelse med de til dette formål aftalte regler (jf. i denne retning dom Toshiba mod Kommissionen, nævnt i præmis 8 ovenfor,
EU:T:2011:343
, præmis
). De japanske virksomheder leverede således ved at overholde deres forpligtelser i henhold til den fælles ordning det nødvendige bidrag til overtrædelsens gennemførelse i sin helhed.
Det skal derfor konkluderes, at sagsøgerens bidrag til overtrædelsen kan sammenlignes med de europæiske virksomheders overtrædelse, hvilket indebærer, at Kommissionen ikke tilsidesatte ligebehandlingsprincippet.
På dette grundlag må det femte anbringende forkastes.
Eftersom alle de anbringender, der er fremsat til støtte for den principale påstand, er blevet forkastet, skal påstanden forkastes i sin helhed.
Den subsidiære påstand om nedsættelse af bødens størrelse
Sagsøgeren har anmodet Retten om at nedsætte størrelsen af den bøde, der blev pålagt selskabet i den anfægtede afgørelse. Sagsøgeren har i denne forbindelse henvist til en alternativ beregning, som den har vedlagt som bilag til stævningen.
Kommissionen har bestridt, at nærværende påstand kan antages til realitetsbehandling, idet den har gjort gældende, at den ikke er understøttet af noget anbringende.
Uden at det er fornødent at tage stilling til den af Kommissionen fremsatte formalitetsindsigelse bemærkes, at den af sagsøgeren fremlagte alternative beregning ikke er understøttet af andre argumenter end dem, der blev behandlet i forbindelse med den principale påstand, og at den i det væsentlige består i at anvende den metode, som sagsøgeren har argumenteret for inden for rammerne af det tredje anbringende. På baggrund af de ovenstående betragtninger og i mangel af andre oplysninger i det foreliggende tilfælde, der kan føre til en nedsættelse af størrelsen af den bøde, der blev pålagt sagsøgeren, kan der ikke under udøvelsen af Rettens fulde prøvelsesret gives medhold i den subsidiære påstand.
Kommissionen bør derfor frifindes i det hele.
Sagens omkostninger
Ifølge artikel 134, stk. 1, i Rettens procesreglement pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Sagsøgeren har tabt sagen og pålægges derfor at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med Kommissionens påstand herom.

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Første Afdeling):

1)
Europa-Kommissionen frifindes.

2)
Toshiba Corp. betaler sagens omkostninger.

Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 19. januar 2016.
Underskrifter
Indhold

Sagens baggrund

Retsforhandlinger og parternes påstande

Retlige bemærkninger

Den principale påstand om annullation af den anfægtede afgørelse

Det andet anbringende vedrørende tilsidesættelse af sagsøgerens ret til forsvar

– Det andet anbringendes første led om den manglende nye klagepunktsmeddelelse

– Andet anbringendes andet led vedrørende en tilsidesættelse af sagsøgerens ret til at blive hørt for så vidt angår ekstrabeløbet

Det fjerde anbringende om en tilsidesættelse af begrundelsespligten

Det tredje anbringende vedrørende en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet for så vidt angår bødens udgangsbeløb

Det femte anbringende om tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet for så vidt angår fastlæggelsen af sagsøgerens ansvar i forhold til de europæiske producenter

Den subsidiære påstand om nedsættelse af bødens størrelse

Sagens omkostninger
(
*1
)   Processprog: engelsk.