CELEX: 62021CJ0401
Muutoksenhaku
Koheesiorahasto ja Euroopan aluekehitysrahasto (EAKR)
Asetus (EU) N:o 1303/2013
Sovellettava osarahoitusosuus
Osuuden muuttuminen lopullisen välimaksupyynnön esittämisen ja tilien hyväksymisen välisenä aikana
Kirjanpidon vuotuisuusperiaate ja taannehtivuuskiellon periaate

Romania vaatii valituksellaan unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 14.4.2021 antaman tuomion Romania v. komissio (
T‑543/19
,
EU:T:2021:193
) (jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi Romanian kanteen, jossa vaadittiin kumoamaan osittain 23.5.2019 tehty komission päätös C(2019) 4027 final (jäljempänä riidanalainen päätös), joka koski tilien hyväksymistä sekä laajoja infrastruktuureja koskevalle toimenpideohjelmalle CCI 2014RO16M1OP001 koheesiorahastosta ja Euroopan aluekehitysrahastosta (EAKR) tilivuoden 2017/2018 osalta maksettavan määrän laskemista soveltamalla kyseisen toimenpideohjelman ensimmäiseen ja toiseen toimintalinjaan 75 prosentin osarahoitusosuutta 85 prosentin osarahoitusosuuden sijaan.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Euroopan aluekehitysrahastoa, Euroopan sosiaalirahastoa, koheesiorahastoa, Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahastoa ja Euroopan meri‑ ja kalatalousrahastoa koskevista yhteisistä säännöksistä sekä Euroopan aluekehitysrahastoa, Euroopan sosiaalirahastoa, koheesiorahastoa ja Euroopan meri‑ ja kalatalousrahastoa koskevista yleisistä säännöksistä sekä neuvoston asetuksen (EY) N:o 1083/2006 kumoamisesta 17.12.2013 annetun neuvoston asetuksen (EU) N:o 1303/2013 (
EUVL 2013, L 347, s. 320
), sellaisena kuin se on muutettuna 18.7.2018 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU, Euratom) 2018/1046 (
EUVL 2018, L 193, s. 1
) (jäljempänä asetus N:o 1303/2013), 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa annetaan yhteiset säännöt, jotka koskevat Euroopan aluekehitysrahastoa (EAKR), Euroopan sosiaalirahastoa (ESR), koheesiorahastoa, Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahastoa, jäljempänä ’maaseuturahasto’, sekä Euroopan meri‑ ja kalatalousrahastoa, jotka toimivat yhteisen kehyksen puitteissa, jäljempänä ’Euroopan rakenne‑ ja investointirahastot’ – ’ERI‑rahastot’. – –
Kolmannessa osassa annetaan EAKR:ää, ESR:ää, jäljempänä yhdessä ’rakennerahastot’, ja koheesiorahastoa koskevat yleiset säännöt rakennerahastojen ja koheesiorahaston, jäljempänä ’rahastot’, tehtävistä, ensisijaisista tavoitteista ja rahastojen rakenteista sekä perusteista, jotka jäsenvaltioiden ja alueiden on täytettävä voidakseen saada tukea rahastoista, käytettävissä olevista rahoitusvaroista ja niiden jakoperusteista.
Neljännessä osassa annetaan rahastoihin sekä Euroopan meri‑ ja kalatalousrahastoon sovellettavat yleiset säännöt, jotka koskevat hallintoa ja valvontaa, varainhoitoa, kirjanpitoa ja rahoitusoikaisuja.
– –”
Kyseisen asetuksen 2 artiklan 4 alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa tarkoitetaan:
– –
4) ’rahastokohtaisilla säännöillä’ säännöksiä, jotka on annettu tämän asetuksen kolmannessa tai neljännessä osassa tai 1 artiklan neljännessä kohdassa luetellussa, yhtä tai useampaa ERI‑rahastoa koskevassa asetuksessa taikka niiden pohjalta”.
Mainitun asetuksen 120 artiklassa, jonka otsikko on ”Osarahoitusosuuden määrittäminen”, säädetään seuraavaa:
”1.   Toimenpideohjelman hyväksymisestä annettavassa [Euroopan] komission päätöksessä vahvistetaan kullekin toimintalinjalle myönnetyn rahastojen tuen osarahoitusosuus ja enimmäismäärä. Jos toimintalinja koskee useampaa kuin yhtä alueluokkaa tai useampaa kuin yhtä rahastoa, komission päätöksessä vahvistetaan tarvittaessa osarahoitusosuus kunkin alueluokan ja rahaston osalta.
2.   Komission päätöksessä määritetään toimintalinjakohtaisesti, sovelletaanko toimintalinjan osarahoitusosuutta
a)
tukikelpoisten menojen kokonaismäärään julkiset ja yksityiset menot mukaan lukien; tai
b)
tukikelpoisiin julkisiin menoihin.
3.   Investoinnit kasvuun ja työpaikkoihin ‑tavoitteen mukaisissa toimenpideohjelmissa osarahoitusosuus saa olla kunkin toimintalinjan tasolla enintään
a)
85 prosenttia koheesiorahaston osalta,
– –
Komissio tekee selvityksen arvioidakseen perusteita toisessa alakohdassa tarkoitetun osarahoitusosuuden säilyttämiselle 30 päivän kesäkuuta 2017 jälkeen ja tekee tarvittaessa lainsäädäntöehdotuksen viimeistään 30 päivänä kesäkuuta 2016.
– –”
Saman asetuksen 130 artiklan, jonka otsikko on ”Välimaksujen ja loppumaksun laskentaa koskevat yhteiset säännöt”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Komissio maksaa välimaksuna 90 prosenttia määrästä, joka saadaan sovellettaessa toimenpideohjelman hyväksymistä koskevassa päätöksessä säädettyä kunkin prioriteetin osarahoitusosuutta kyseisen prioriteetin osalta tukikelpoisiin menoihin, jotka on ilmoitettu maksatushakemuksessa. Komissio määrittelee jäljellä olevat välimaksuina korvattavat tai 139 artiklan mukaisesti takaisinperittävät määrät.”
Asetuksen N:o 1303/2013 131 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Maksatushakemuksiin on sisällyttävä kunkin prioriteetin osalta
a)
toimien toteuttamisesta tuensaajille aiheutuneiden ja maksettujen tukikelpoisten menojen kokonaismäärä, joka on viety todentamisviranomaisen kirjanpitojärjestelmään;
b)
toimien toteuttamisesta aiheutuneiden julkisten menojen kokonaismäärä, joka on viety todentamisviranomaisen kirjanpitojärjestelmään.
– –”
Kyseisen asetuksen 135 artiklassa, jonka otsikko on ”Välimaksupyyntöjen esittämistä ja niiden maksamista koskevat määräajat”, säädetään seuraavaa:
”1.   Todentamisviranomaisen on esitettävä säännöllisesti 131 artiklan 1 kohdan mukainen välimaksupyyntö, joka kattaa kyseisen viranomaisen kirjanpitojärjestelmään viedyt määrät kyseiseltä tilivuodelta. Todentamisviranomainen voi kuitenkin sisällyttää tällaiset määrät seuraavina tilivuosina esitettäviin maksatushakemuksiin, jos se pitää tätä tarpeellisena.
2.   Todentamisviranomaisen on esitettävä välimaksua koskeva lopullinen maksupyyntö viimeistään edellisen tilivuoden päätymistä seuraavan heinäkuun 31 päivänä, ja joka tapauksessa ennen kuin se esittää ensimmäisen välimaksupyynnön seuraavalta tilivuodelta.
3.   Ensimmäistä välimaksupyyntöä ei saa tehdä ennen kuin komissiolle on ilmoitettu hallinto‑ ja todentamisviranomaisten nimeämisestä 124 artiklan mukaisesti.
4.   Välimaksuja ei saa suorittaa toimenpideohjelmalle, paitsi jos komissiolle on toimitettu vuotuinen täytäntöönpanokertomus rahastokohtaisten sääntöjen mukaisesti.
5.   Komissio suorittaa välimaksun käytettävissä olevien varojen rajoissa viimeistään 60 päivän kuluttua siitä päivästä, jona maksatushakemus on kirjattu komissiossa.”
Mainitun asetuksen 137 artiklassa, joka koskee tilityksen laatimista, säädetään seuraavaa:
”1.   [Unionin yleiseen talousarvioon sovellettavista varainhoitosäännöistä ja neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1605/2002 kumoamisesta 25.10.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU, Euratom) N:o 966/2012 (
EUVL 2012, L 298, s. 1
)] 63 artiklan 5 kohdan a alakohdassa ja 6 kohdassa tarkoitettu tilitys toimitetaan komissiolle kunkin toimenpideohjelman osalta. Tilityksen on katettava tilivuosi ja sisällettävä kunkin toimintalinjan ja tarvittaessa rahaston ja alueluokan tasolla
a)
todentamisviranomaisen kirjanpitojärjestelmään viety tukikelpoisten menojen kokonaismäärä, joka on sisällytetty komissiolle esitettyihin maksatushakemuksiin 131 artiklan ja 135 artiklan 2 kohdan mukaisesti tilivuoden päätymistä seuraavan heinäkuun 31 päivään mennessä, toimien toteuttamisesta aiheutuneiden vastaavien julkisten menojen kokonaismäärä sekä tuensaajille 132 artiklan 1 kohdan mukaisesti suoritettujen vastaavien maksujen kokonaismäärä;
– –
d)
kunkin prioriteetin osalta edellä olevan a alakohdan nojalla todettujen menojen ja saman tilivuoden osalta maksatushakemuksissa ilmoitettujen menojen välinen täsmäytys sekä selvitys mahdollisista eroista.
2.   Jos jäsenvaltio jättää tilityksestään pois välimaksatushakemukseen tilivuoden osalta aiemmin sisältyneitä menoja siksi, että näiden menojen laillisuuden ja asianmukaisuuden arviointi on meneillään, tällaiset menot tai niiden osat, jotka myöhemmin todetaan laillisiksi ja asianmukaisiksi, voidaan sisällyttää kokonaan tai osittain jotakin seuraavaa tilivuotta koskevaan välimaksatushakemukseen.
– –”
Saman asetuksen 139 artiklassa, jonka otsikko on ”Tilien tarkastus ja hyväksyminen”, säädetään seuraavaa:
”1.   Komissio tarkastaa jäsenvaltion 138 artiklan mukaisesti toimittamat asiakirjat. Jäsenvaltion on komission pyynnöstä toimitettava kaikki tarvittavat lisätiedot, jotta komissio voi todeta tilien täydellisyyden, oikeellisuuden ja totuudenmukaisuuden 84 artiklan 1 kohdassa vahvistetussa määräajassa.
2.   Komissio hyväksyy tilit, jos se voi todeta niiden täydellisyyden, oikeellisuuden ja totuudenmukaisuuden. Komissio päätyy tällaiseen toteamukseen, jos tarkastusviranomainen on antanut ilman huomautuksia olevan tarkastuslausunnon tilien täydellisyydestä, oikeellisuudesta ja totuudenmukaisuudesta, paitsi jos komissiolla on erityiset todisteet tilejä koskevan tarkastuslausunnon epäluotettavuudesta.
– –
6.   Komissio laskee hyväksyttyjen tilien perusteella rahastoista ja Euroopan meri‑ ja kalatalousrahastosta tilivuoden osalta maksettavan määrän ja vastaavat mukautukset jäsenvaltiolle suoritettaviin maksuihin. Komissio ottaa huomioon seuraavat:
a)
137 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetut tilityksessä ilmoitetut määrät, joihin sovelletaan kunkin prioriteetin osarahoitusosuutta;
b)
komission kyseisen tilivuoden aikana suorittamien maksujen kokonaismäärä, joka käsittää seuraavat:
i)
komission 130 artiklan 1 kohdan ja 24 artiklan mukaisesti suorittamien välimaksujen määrä; ja
ii)
134 artiklan 2 kohdan mukaisesti maksetun vuotuisen ennakkomaksun määrä.
7.   Edellä 6 kohdassa mainitun laskennan jälkeen komissio tarkastaa ja hyväksyy vastaavan vuosittaisen ennakkomaksun ja suorittaa mahdolliset lisämaksut 30 päivän kuluessa tilien hyväksymisestä. Jos jäsenvaltiolta on perittävä takaisin jokin määrä, komissio antaa siitä perintämääräyksen, joka toteutetaan mahdollisuuksien mukaan kuittaamalla määrä jäsenvaltiolle samassa toimenpideohjelmassa myöhemmin suoritettavia maksuja vastaan. Tällainen takaisinperintä ei muodosta rahoitusoikaisua eikä vähennä rahastojen ja Euroopan meri‑ ja kalatalousrahaston tukea toimenpideohjelmalle. Takaisin peritty määrä on [asetuksen N:o 966/2012] 177 artiklan 3 kohdan mukaista käyttötarkoitukseensa sidottua tuloa.
– –”
Asian tausta
Unionin yleinen tuomioistuin selostaa valituksenalaisen tuomion 1–10 kohdassa asian taustaa, josta voidaan tehdä nyt käsiteltävää asiaa varten seuraava yhteenveto.
Komissio hyväksyi asetuksen N:o 1303/2013 29 artiklan 4 kohdan ja 96 artiklan 10 kohdan perusteella 9.7.2015 antamallaan täytäntöönpanopäätöksellä C(2015) 4823 final (jäljempänä vuoden 2015 täytäntöönpanopäätös) erinäisiä osia laajoja infrastruktuureja koskevasta toimenpideohjelmasta CCI 2014RO16M1OP001 investointeja kasvuun ja työpaikkoihin Romaniassa koskevan tavoitteen mukaisen tuen antamiseksi Euroopan aluekehitysrahastosta (EAKR) ja koheesiorahastosta 1.1.2014–31.12.2020 (jäljempänä toimenpideohjelma). Toimenpideohjelmassa oli kahdeksan toimintalinjaa.
Vuoden 2015 täytäntöönpanopäätöksen 4 artiklan 3 kohdassa, luettuna yhdessä saman päätöksen liitteen II kanssa, asetettiin kyseisen ohjelman ensimmäisen ja toisen toimintalinjan osarahoitusosuudeksi 75 prosenttia ja täsmennettiin, että kyseistä osuutta sovellettiin tukikelpoisiin julkisiin menoihin.
Romanian viranomaiset toimittivat toimenpideohjelmaan liittyvän välimaksua koskevan lopullisen maksupyynnön tilivuoden 2017/2018 osalta komissiolle 6.7.2018 asetuksen N:o 1303/2013 135 artiklan 2 kohdan mukaisesti.
Asetuksen N:o 1303/2013 96 artiklan 10 kohdan nojalla 12.12.2018 annetulla täytäntöönpanopäätöksellä C(2018) 8890 final (jäljempänä vuoden 2018 täytäntöönpanopäätös) komissio muun muassa muutti vuoden 2015 täytäntöönpanopäätöksen liitettä II korottamalla toimintaohjelman ensimmäisen ja toisen toimintalinjan osarahoitusosuuden 85 prosentiksi.
Romanian viranomaiset vaativat niiden ja komission välillä 15.1.2019 pidetyssä kokouksessa, että toimenpideohjelman ensimmäiseen ja toiseen toimintalinjaan oli sovellettava tilivuoden 2017/2018 osalta vuoden 2015 täytäntöönpanopäätöksessä asetetun 75 prosentin osarahoitusosuuden sijaan vuoden 2018 täytäntöönpanopäätöksessä asetettua 85 prosentin osarahoitusosuutta. Vastauksena tähän vaatimukseen komissio toi esille, että sen laatiman asiakirjan ”Ohjeita jäsenvaltioille tilityksen laatimisesta sekä tilien tarkastuksesta ja hyväksymisestä”3.12.2018 hyväksytyssä versiossa annetut ohjeet estivät vuoden 2018 täytäntöönpanopäätöksessä asetetun 85 prosentin osarahoitusosuuden soveltamisen kyseisen tilivuoden osalta.
Romanian viranomaiset toimittivat toimenpideohjelman tilityksen tilivuodelta 2017/2018 komissiolle 15.2.2019 asetuksen N:o 1303/2013 138 artiklan a alakohdan mukaisesti.
Romanian viranomaiset toistivat 8.3.2019 ja 13.5.2019 päivätyissä kirjeissä komissiolle vaatimuksensa 85 prosentin osarahoitusosuuden soveltamisesta toimenpideohjelman ensimmäiseen ja toiseen toimintalinjaan tilivuoden 2017/2018 osalta.
Komissio vahvisti Romanian viranomaisille 17.5.2019 päivätyllä kirjeellä, ettei toimenpideohjelman ensimmäisen ja toisen toimintalinjan 85 prosentin osarahoitusosuutta voitu soveltaa tilivuoden 2017/2018 osalta. Komissio selitti erityisesti, että ohjelmakaudella 2014–2020 kaikkia osarahoitusosuuksiin tehtyjä muutoksia sovellettiin tämän tuomion 15 kohdassa mainittujen komission ohjeiden mukaisesti ainoastaan meneillään oleviin ja tuleviin tilivuosiin vuotuisuusperiaatteen mukaisesti.
Komissio antoi 23.5.2019 riidanalaisen päätöksen, jolla kyseinen toimielin yhtäältä hyväksyi asetuksen N:o 1303/2013 139 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaisesti toimenpideohjelman tilit tilivuodelta 2017/2018 ja toisaalta laski hyväksyttyjen tilien perusteella koheesiorahastosta ja EAKR:stä mainitun tilivuoden osalta maksettavan määrän kyseisen asetuksen 139 artiklan 6 kohdan mukaisesti. Päätöksen liitteestä ilmenee, että kyseistä määrää laskiessaan komissio sovelsi toimenpideohjelman ensimmäiseen ja toiseen toimintalinjaan 75 prosentin osarahoitusosuutta, joka on asetettu vuoden 2015 täytäntöönpanopäätöksessä.
Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
Romania vaati unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 30.7.2019 toimittamallaan kannekirjelmällä riidanalaisen päätöksen osittaista kumoamista siltä osin kuin komissio sovelsi toimenpideohjelman ensimmäisen ja toisen toimintalinjan osalta 75 prosentin eikä 85 prosentin osarahoitusosuutta.
Romania vetosi kanteensa tueksi kahteen kanneperusteeseen, joista ensimmäinen koski asetuksen N:o 1303/2013 120 artiklan 3 kohdan ja 139 artiklan 6 kohdan rikkomista sekä luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista ja toinen SEUT 296 artiklan toisessa kohdassa määrätyn perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä ja hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisessa tuomiossa, että nämä kanneperusteet olivat perusteettomia, ja hylkäsi kanteen kokonaisuudessaan.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi muun muassa ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisen osan, joka koski asetuksen N:o 1303/2013 120 artiklan 3 kohdan ja 139 artiklan 6 kohdan noudattamatta jättämistä, tulkittuaan ensin valituksenalaisen tuomion 29–51 kohdassa viimeksi mainittua säännöstä sanamuodon mukaisesti, kontekstuaalisesti ja teleologisesti ja tutkittuaan sen jälkeen valituksenalaisen tuomion 53–71 kohdassa perustelut, jotka Romania oli esittänyt tukeakseen väitettä, jonka mukaan asetuksen N:o 1303/2013 139 artiklan 6 kohdan a alakohdan nojalla sovellettava osarahoitusosuus on tilien hyväksymisen ajankohtana voimassa oleva osarahoitusosuus.
Asianosaisten vaatimukset
Romania vaatii valituksessaan, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen tuomion
–
ratkaisee lopullisesti unionin yleisessä tuomioistuimessa nostetun kanteen ja kumoaa osittain riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin komissio on soveltanut toimenpideohjelman ensimmäiseen ja toiseen toimintalinjaan 75 prosentin eikä 85 prosentin osarahoitusosuutta, ja toissijaisesti palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen, jotta tämä ratkaisee kyseisen kanteen, ja
–
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–
hylkää valituksen
–
velvoittaa Romanian korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Valituksen tarkastelu
Valittaja esittää valituksensa tueksi kolme valitusperustetta, joista ensimmäinen koskee oikeudellista virhettä asetuksen N:o 1303/2013 139 artiklan 6 kohdan a alakohdan tulkinnassa ja soveltamisessa, kun sitä luetaan yhdessä kyseisen asetuksen 137 artiklan 1 kohdan a ja d alakohdan ja 2 kohdan, 131 artiklan, 135 artiklan 2 kohdan ja 139 artiklan 1, 2 ja 7 kohdan kanssa, toinen valitusperuste koskee oikeudellista virhettä kirjanpidon vuotuisuusperiaatteen tulkinnassa ja soveltamisessa ja kolmas valitusperuste oikeudellista virhettä taannehtivuuskiellon periaatteen tulkinnassa ja soveltamisessa.
Ensimmäinen valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Ensimmäisellä valitusperusteellaan Romania moittii unionin yleistä tuomioistuinta lähinnä siitä, että se on tulkinnut ja soveltanut virheellisesti asetuksen N:o 1303/2013 139 artiklan 6 kohdan a alakohtaa, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen 137 artiklan 1 kohdan a ja d alakohdan ja 2 kohdan, 131 artiklan, 135 artiklan 2 kohdan ja 139 artiklan 1, 2 ja 7 kohdan kanssa, kun se on katsonut, että koheesiorahastosta ja EAKR:stä tietyn tilivuoden osalta maksettavan rahamäärän laskentaan sovellettava osarahoitusosuus on asianomaisen jäsenvaltion kyseiseltä tilivuodelta esittämän välimaksuja koskevan lopullisen maksupyynnön esittämispäivänä voimassa oleva osarahoitusosuus, kun otetaan huomioon yhtäältä, että kaikki komission kyseisistä rahastoista maksettavien määrän laskennassa huomioon ottamat tukikelpoiset menot ovat lopullisessa välimaksupyynnössä esitettyjä menoja, ja toisaalta, että tukikelpoiset menot ja näihin menoihin sovellettava osarahoitusosuus ovat kaksi toisiinsa kiinteästi liittyvää seikkaa, joiden perusteella mainituista rahastoista maksettava rahamäärä lasketaan.
Valittaja arvostelee ensinnäkin unionin yleistä tuomioistuinta erityisesti siitä, että se on katsonut valituksenalaisen tuomion 38, 39, 60 ja 68 kohdassa, että lopulliseen välimaksupyyntöön merkitty menojen määrä on koheesiorahastosta ja EAKR:stä maksettavan määrän laskennan peruste, vaikka valittajan mukaan kyseinen määrä voidaan määrittää ainoastaan hyväksytyissä tileissä ilmoitettujen menojen perusteella, koska ainoastaan nämä tilit osoittavat tukikelpoiset menot tyhjentävästi ja lopullisesti.
Unionin yleinen tuomioistuin on siten virheellisesti rinnastanut tukikelpoisten menojen kokonaismäärän, joka sisältyy lopulliseen välimaksupyyntöön, joka vastaa yhtä tilivuotta, ja tukikelpoisten menojen kokonaismäärän, joka sisältyy kyseistä tilivuotta koskeviin hyväksyttyihin tileihin, vaikka nämä kaksi määrää ovat eri asia ja vaikka asetuksen N:o 1303/2013 139 artiklan 6 kohdan mukaisesti komissio laskee koheesiorahastosta ja EAKR:stä maksettavan määrän hyväksyttyjen tilien perusteella.
Se, että asetuksen N:o 1303/2013 137 artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltio voi jättää tilityksestään pois välimaksatushakemukseen tilivuoden osalta aiemmin sisältyneitä menoja siksi, että näiden menojen laillisuuden ja asianmukaisuuden arviointi on meneillään, osoittaa valittajan mukaan, että lopullinen välimaksupyyntö ja komission hyväksymät tilit voivat osoittaa eri menoja.
Toiseksi valittaja katsoo, että unionin yleisen tuomioistuimen suorittama rinnastus on vastoin moitteettoman varainhoidon periaatetta, asetuksen N:o 1303/2013 säännöksiä tilien toimittamisesta ja hyväksymisestä sekä niitä menettelyllisiä takeita, jotka liittyvät koheesiorahaston ja EAKR:n integriteetin varmistamista koskevaan tilien hyväksymismenettelyn vaiheeseen.
Tässä yhteydessä valittaja riitauttaa valituksenalaisen tuomion 59 kohtaan sisältyvän unionin yleisen tuomioistuimen arvioinnin, jonka mukaan tiettyä tilivuotta koskeva tilien laatimista, tarkastamista ja hyväksymistä koskeva menettely on ”muodollinen”.
Kolmanneksi valittaja vetoaa siihen, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen todetessaan valituksenalaisen tuomion 40 kohdassa, että komissio ottaa maksettavaa määrää laskiessaan huomioon myös tilivuoden aikana suorittamiensa maksujen kokonaismäärän, joka käsittää erityisesti komission asetuksen N:o 1303/2013 130 artiklan 1 kohdan mukaisesti suorittamien välimaksujen kokonaismäärän.
Yhtäältä nimittäin maksettava määrä on kumulatiivinen määrä, joka muodostaa koheesiorahaston ja EAKR:n tuen kokonaismäärän tilivuoden osalta ja joka lasketaan soveltamalla voimassa olevaa rahoitusosuutta tileissä todennettujen ja komission hyväksymien menojen kokonaismäärään siten, että maksettavan määrän määrittäminen edellyttää uutta laskelmaa, joka on täysin riippumaton tilivuoden aikana aikaisemmin suoritetuista maksuista. Toisaalta välimaksut ovat vain yksi niistä seikoista, jotka otetaan huomioon määritettäessä jäljellä olevaa maksettavaa määrää. Näin ollen tilivuoden aikana suoritetut maksut, välimaksut mukaan luettuina, vähennetään maksettavasta kokonaismäärästä, ja näin on mahdollista määrittää rahamäärä, joka koheesiorahaston ja EAKR:n on vielä maksettava jäsenvaltioille tai päinvastoin jäsenvaltioiden palautettava näille rahastoille.
Komissio kiistää valittajan perustelut.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäiseksi on syytä täsmentää, että valituksenalaisen tuomion 37 kohdassa, jota valittaja ei ole riitauttanut, unionin yleinen tuomioistuin totesi ensin, että välimaksua koskeva lopullinen maksupyyntö tietyn tilivuoden osalta on esitettävä asianomaisen tilivuoden päätyttyä, ja sitten, että mainittua pyyntöä ”käytetään tilitysten laatimisen sekä koheesiorahastosta ja EAKR:stä maksettavien määrien laskennan perusteena”.
Kyseisen kohdan sanamuodosta ja erityisesti tätä toteamusta seuraavasta sanasta ”nimittäin” ilmenee, että toteamus perustuu kyseisen kohdan toiseen virkkeeseen sisältyvään unionin yleisen tuomioistuimen arvioon eli siihen, että välimaksua koskevan lopullisen maksupyynnön perusteella määritetään sekä ne menot, jotka komissio ottaa huomioon asetuksen N:o 1303/2013 139 artiklan 6 kohdan a alakohdan nojalla, että niiden välimaksujen kokonaismäärä, jotka komissio ottaa huomioon mainitun 6 kohdan b alakohdan nojalla.
Kuten valituksenalaisen tuomion 38–41 kohdasta ilmenee, kyseisen tuomion 38 ja 39 kohtaan, jotka valittaja riitauttaa, sisältyvät perustelut sille arvioinnille, jonka mukaan välimaksua koskeva lopullinen maksupyyntö muodostaa perustan komission asetuksen N:o 1303/2013 139 artiklan 6 kohdan a alakohdan nojalla huomioon ottamien menojen määrittämiselle. Erityisesti viimeksi mainituissa kohdissa unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut kyseistä säännöstä sen asiayhteyden valossa, johon se liittyy.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että asetuksen N:o 1303/2013 139 artiklan 6 kohdan a alakohdan mukaan koheesiorahastosta ja EAKR:stä tilivuoden osalta maksettavan määrän laskemiseksi komissio ottaa huomioon 137 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetut tilityksessä ilmoitetut määrät, joihin sovelletaan kunkin prioriteetin osarahoitusosuutta.
Asetuksen N:o 1303/2013 137 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään, että tilityksen on katettava tilivuosi ja sisällettävä muun muassa todentamisviranomaisen kirjanpitojärjestelmään viety tukikelpoisten menojen kokonaismäärä, joka on sisällytetty komissiolle esitettyihin maksatushakemuksiin kyseisen asetuksen 131 artiklan ja 135 artiklan 2 kohdan mukaisesti tilivuoden päätymistä seuraavan heinäkuun 31. päivään mennessä.
Mainitun asetuksen 131 artiklan 1 kohdassa säädetään, että maksatushakemuksiin on sisällyttävä kunkin prioriteetin osalta yhtäältä toimien toteuttamisesta tuensaajille aiheutuneiden ja maksettujen tukikelpoisten menojen kokonaismäärä, joka on viety todentamisviranomaisen kirjanpitojärjestelmään, ja toisaalta toimien toteuttamisesta aiheutuneiden julkisten menojen kokonaismäärä, joka on viety mainitun viranomaisen kirjanpitojärjestelmään.
Asetuksen N:o 1303/2013 135 artiklan 1 ja 2 kohdassa puolestaan säädetään yhtäältä, että todentamisviranomaisen on esitettävä säännöllisesti kyseisen asetuksen 131 artiklan 1 kohdan mukainen välimaksatushakemus, joka kattaa sen kirjanpitojärjestelmään viedyt määrät kyseiseltä tilivuodelta, ja toisaalta, että kyseisen viranomaisen on esitettävä lopullinen välimaksatushakemus viimeistään edellisen tilivuoden päättymistä seuraavan heinäkuun 31. päivänä, ja joka tapauksessa ennen kuin se esittää ensimmäisen välimaksatushakemuksen seuraavalta tilivuodelta.
Tämän tuomion 39–42 kohdassa selostetuista säännöksistä ilmenee ensinnäkin, että tiettyä tilivuotta koskevat tilit voivat käsittää vain ne tukikelpoiset menot, jotka on maksettu ja kirjattu todentamisviranomaisen kirjanpitojärjestelmään tilivuoden aikana ja jotka tämä on ilmoittanut komissiolle esitetyillä välimaksupyynnöillä.
Toiseksi jokaiseen välimaksupyyntöön on otettu alusta alkaen laskelma tilivuoden aikana maksetuista ja todentamisviranomaisen kirjanpitojärjestelmään kirjatuista tukikelpoisista menoista siten, että viimeisessä välimaksatuspyynnössä, joka on esitettävä viimeistään kyseisen tilivuoden päättymistä seuraavan heinäkuun 31. päivänä, vahvistetaan kyseisen tilivuoden aikana ilmoitettujen tukikelpoisten menojen yhteenlaskettu kokonaismäärä, kuten unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 38 ja 68 kohdassa ja kuten valittaja itsekin myöntää valituksessaan.
Kolmanneksi välimaksuja koskeva lopullinen maksupyyntö päättää asianomaista tilivuotta koskevien tukikelpoisten menojen ilmoittamisessa noudatettavan menettelyn, sillä lopullisen maksupyynnön esittämisen jälkeen kyseinen jäsenvaltio ei voi enää esittää tukikelpoisia menoja maksettaviksi asianomaisen tilivuoden osalta, kuten unionin yleinen tuomioistuin on myös todennut valituksenalaisen tuomion 38 kohdassa. Tästä seuraa, että kaikki tietylle tilivuodelle kuuluvat maksettaviksi erääntyneet menot, jotka voidaan sisällyttää kyseisen tilivuoden hyväksyttyihin tileihin ja joiden perusteella koheesiorahastosta ja EAKR:stä maksettava määrä lasketaan kyseisen tilivuoden osalta, ovat ne, jotka on mainittu välimaksua koskevassa lopullisessa maksupyynnössä.
Näin ollen asetuksen N:o 1303/2013 139 artiklan 6 kohdan a alakohdasta, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen 131 artiklan 1 kohdan, 135 artiklan 1 ja 2 kohdan ja 137 artiklan 1 kohdan a alakohdan kanssa, seuraa, että välimaksuja koskeva lopullinen maksupyyntö on peruste niiden menojen määrittämiselle, jotka komissio ottaa huomioon mainitun asetuksen 139 artiklan 6 kohdan a alakohdan nojalla, ja siten myös koheesiorahastosta ja EAKR:stä maksettavien määrien laskennalle, kuten unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 37 kohdassa, joten tiettyä tilivuotta vastaavaan välimaksuja koskevaan lopulliseen maksupyyntöön sisältyvien tukikelpoisten menojen kokonaismäärä muodostaa lähtökohdan kyseisistä rahastoista kyseiseltä tilivuodelta maksettavan määrän laskennalle.
Kun valituksenalaisen tuomion 37–41 kohtaa tarkastellaan kokonaisuutena, voidaan todeta, että, unionin yleinen tuomioistuin päätyi juuri tähän päätelmään kyseisen tuomion 39 kohdassa todetessaan, että kun asetuksen N:o 1303/2013 139 artiklan 6 kohdan a alakohtaa luetaan yhdessä kyseisen asetuksen 137 artiklan 1 kohdan a alakohdan ja 135 artiklan 2 kohdan kanssa, joissa viitataan toisiinsa, käy ilmi, että tukikelpoiset menot, jotka komissio ottaa huomioon laskiessaan koheesiorahastosta ja EAKR:stä maksettavan määrän, ovat todentamisviranomaisen kirjanpitojärjestelmään asianomaisena tilivuonna vietyjä, välimaksuja koskevassa lopullisessa maksupyynnössä esitettyjä menoja.
Valittaja on sitä paitsi esittänyt tämän toteamuksen myös valituksensa 46 kohdassa, jossa se on todennut, että ”[koheesiorahastosta ja EAKR:stä] maksettavan määrän määrittämiseksi on aluksi laskettava todentamisviranomaisen kirjanpitojärjestelmään kirjattujen menojen kokonaismäärä, joka on sisällytetty komissiolle esitettyihin välimaksuhakemuksiin”, ja että ”koska jokaisessa välimaksupyynnössä on alusta lähtien toistettu laskelma kirjanpitojärjestelmiin kirjatuista menoista, välimaksuja koskevasta lopullisesta maksupyynnöstä pitäisi ilmetä kaikki tilivuoden aikana ilmoitetut menot”. Näin ollen valittaja itse katsoo samoista syistä kuin unionin yleinen tuomioistuin, että välimaksuja koskeva lopullinen maksupyyntö on koheesiorahastosta ja EAKR:stä maksettavan määrän laskennan lähtökohta, mutta tämä ei kuitenkaan merkitse tässä hakemuksessa mainittujen menojen rinnastamista hyväksyttyihin tileihin sisältyviin menoihin.
Lopuksi on todettava, että tukeutuessaan siihen, että kaikki tiettyyn tilivuoteen liittyvät tukikelpoiset menot on vahvistettu kyseisen tilivuoden välimaksuja koskevan lopullisen maksupyynnön ajankohtana, unionin yleinen tuomioistuin on päätellyt valituksenalaisen tuomion 39 kohdassa, että asetuksen N:o 1303/2013 systematiikan kannalta on johdonmukaista, että mainittuihin menoihin sovellettava osarahoitusosuus määritellään samaa logiikkaa noudattaen niin, että sovellettavaksi tulee osuus, joka on voimassa viimeistään välimaksuja koskevan lopullisen maksupyynnön esittämispäivänä.
Näin ollen se, että unionin yleinen tuomioistuin ottaa sovellettavan osarahoitusosuuden määrittämiseksi huomioon välimaksuja koskevan lopullisen maksupyynnön esittämispäivän, johtuu yksinomaan unionin yleisen tuomioistuimen asianmukaisesti tekemistä toteamuksista, joiden mukaan yhtäältä välimaksuja koskevassa lopullisessa maksupyynnössä kiteytetään todentamisviranomaisen kirjanpitojärjestelmään asianomaisena tilivuonna vietyjen ja kyseisen tilivuoden aikana maksettaviksi esitettyjen tukikelpoisten menojen yhteenlaskettu kokonaismäärä ja toisaalta mainittu maksupyyntö päättää asianomaista tilivuotta koskevien tukikelpoisten menojen ilmoittamisessa noudatettavan menettelyn, sillä lopullisen maksupyynnön esittämisen jälkeen kyseinen jäsenvaltio ei voi enää esittää tukikelpoisia menoja maksettaviksi asianomaisen tilivuoden osalta.
Tässä yhteydessä on syytä korostaa, että se seikka, että jokin välimaksuja koskevassa lopullisessa maksupyynnössä mainituista tukikelpoisista menoista voidaan mahdollisesti jättää pois tileistä muun muassa sen sääntöjenvastaisuuden vuoksi, ei unionin yleinen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 68 kohdassa asianmukaisesti esittämän toteamuksen mukaisesti muuta millään tavalla tämän tuomion edellisessä kohdassa esitettyjä toteamuksia, joihin unionin yleinen tuomioistuin on nojautunut päätyäkseen valituksenalaisen tuomion 39 kohdassa esitettyyn johtopäätökseen.
Toisin kuin valittaja väittää, valituksenalaisen tuomion 38, 39 ja 68 kohdassa esitettyjen perustelujen perusteella ei näin ollen voida katsoa, että unionin yleinen tuomioistuin olisi rinnastanut toisiinsa tietyn tilivuoden välimaksuja koskevaan lopulliseen maksupyyntöön sisältyvien tukikelpoisten menojen kokonaismäärän ja kyseisen tilivuoden hyväksyttyihin tileihin sisältyvien tukikelpoisten menojen kokonaismäärän ja että se olisi näin ollen implisiittisesti antanut mainittuun pyyntöön sisältyvien tukikelpoisten menojen kokonaismäärälle lopullisen luonteen. Näistä perusteluista ei myöskään voida päätellä, että unionin yleinen tuomioistuin olisi nojautunut tällaiseen rinnastukseen päätyessään johtopäätökseen, jonka mukaan tiettynä tilivuotena sovellettavan osarahoitusosuuden määrittämisessä huomioon otettava ajankohta on tätä tilivuotta vastaavan välimaksuja koskevan lopullisen pyynnön esittämispäivä. Sama koskee valituksenalaisen tuomion 60 kohtaa, jossa toistetaan kyseisen tuomion 39 kohdassa esitetty päätelmä.
Näin ollen valittajan väitteet, jotka on esitetty tiivistetysti tämän tuomion 28–30 kohdassa, eivät ole perusteltuja.
Toiseksi myöskään se valittajan väite ei ole perusteltu, jonka mukaan välimaksuja koskevan lopullisen maksupyynnön jättämispäivän huomioon ottaminen sovellettavan osarahoitusosuuden määrittämiseksi vaarantaisi tilien laatimiseen, toimittamiseen, tarkastamiseen ja hyväksymiseen liittyvät menettelyt sekä koheesiorahaston ja EAKR:n integriteetin varmistamiseen liittyvän tilien hyväksymisen menettelylliset takeet.
On nimittäin riittävää todeta, että näiden menettelyjen on joka tapauksessa tapahduttava asetuksen N:o 1303/2013 säännösten ja moitteettoman varainhoidon periaatteen mukaisesti ja että näin ollen merkitystä ei ole sillä, onko päivämäärä, joka otetaan huomioon edellä mainittuja tarkoituksia varten, välimaksuja koskevan lopullisen pyynnön esittämispäivä vai tilien hyväksymispäivä.
Toisin kuin valittaja antaa ymmärtää, unionin yleinen tuomioistuin ei myöskään ole millään tavoin aliarvioinut kirjanpidon laatimista, tarkastamista ja hyväksymistä koskevan menettelyn merkitystä tietyn tilivuoden osalta koheesiorahastosta ja EAKR:stä maksettavan määrän laskemiseksi, kun se on katsonut tämän menettelyn olevan luonteeltaan muodollinen.
Sen lisäksi, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 58 kohdassa nimenomaisesti myöntänyt, että kyseinen menettely on ”ensiarvoisen tärkeä” näiden tarkoitusten kannalta siksi, että kyseisen menettelyn avulla komissio pystyy valittajan toteamin tavoin varmistamaan asianomaisen jäsenvaltion esittämän tilityksen täydellisyyden, oikeellisuuden ja totuudenmukaisuuden, valituksenalaisen tuomion 59 kohdasta ilmenee, että unionin yleisen tuomioistuimen kyseiselle menettelylle antama ”muodollinen” luonne liittyy yksinomaan siihen unionin yleisen tuomioistuimen asianmukaisesti toteamaan seikkaan, että tässä menettelyssä on kyse jäsenvaltioiden välimaksupyyntöihin tietyn tilivuoden osalta sisältyvien menojen tarkastamisesta jälkikäteen, joten tämä menettely ei voi johtaa siihen, että kirjanpitoon vietäisiin menoja, joista ei ole esitetty tällaista pyyntöä.
Kolmanneksi ja viimeiseksi on todettava valittajan väitteestä, jolla riitautetaan valituksenalaisen tuomion 40 kohta, että koska kyseisessä kohdassa vain muistutetaan asetuksen N:o 1303/2013 139 artiklan 6 kohdan b alakohdan ja kyseisen asetuksen 130 artiklan 1 kohdan sisällöstä, on todettava, että tässä kohdassa ei voi olla oikeudellista virhettä.
Tämän vuoksi ensimmäinen valitusperuste on hylättävä.
Toinen valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Toisessa valitusperusteessaan valittaja katsoo lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut ja soveltanut kirjanpidon vuotuisuusperiaatetta virheellisesti katsoessaan valituksenalaisen tuomion 50 kohdassa, että olisi vastoin kyseistä periaatetta soveltaa tilivuoden aikana syntyneisiin ja kirjanpitojärjestelmään vietyihin menoihin osarahoitusosuutta, joka on asetettu välimaksuja koskevan lopullisen maksupyynnön jälkeen.
Valittaja katsoo, että se, että tietyn tilivuoden osalta sovelletaan osarahoitusosuutta, joka on vuoden 2018 täytäntöönpanopäätöksessä vahvistetun osarahoitusosuuden tavoin vahvistettu kyseisen tilivuoden välimaksuja koskevan lopullisen pyynnön esittämisen jälkeen mutta ennen mainitun tilivuoden tilien päättämistä, noudattaa kirjanpidon vuotuisuusperiaatetta.
Valittajan mukaan on niin, että vaikka menot ilmoitetaan vaiheittain välimaksuja koskevilla hakemuksilla, ne yhdistetään tilien toimittamishetkellä tilien hyväksymiseksi ja koheesiorahastosta ja EAKR:stä maksettavan määrän, joka liittyy tilivuoden aikana kirjattujen tukikelpoisten menojen kokonaismäärään, laskemiseksi, mikä mahdollistaa osarahoitusosuuden päivityksen milloin tahansa tilien hyväksymisen ja erääntyneen määrän laskennan ajankohtaan mennessä siten, ettei päivitetyn osarahoitusosuuden soveltaminen anna aihetta komission jo suorittamien välimaksujen uudelleenlaskentaan.
Komissio kiistää valittajan perustelut.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Kuten unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 34 ja 35 kohdassa, joita valittaja ei ole riitauttanut, asetuksella N:o 1303/2013 käyttöön otettu rakennerahastojen ja Euroopan investointirahastojen yhteishallinnointijärjestelmä perustuu kirjanpidon vuotuisuusperiaatteeseen, mikä merkitsee muun muassa sitä, että kyseisessä asetuksessa säädetyt menettelyt, jotka koskevat sekä koheesiorahaston ja EAKR:n vastattavaksi ottamien menojen varainhoitoa että tilien laatimista, tarkastamista ja hyväksymistä, liittyvät toisiinsa tämän periaatteen perusteella siten, että niiden ainoana viiteajanjaksona on tilivuosi.
Kirjanpidon vuotuisuusperiaatteen soveltaminen edellyttää näin ollen, että niiden seikkojen, jotka on otettava huomioon koheesiorahastosta ja EAKR:stä tietyltä tilivuodelta maksettavan määrän laskemiseksi, eli asetuksen N:o 1303/2013 139 artiklan 6 kohdan a ja b alakohdan mukaisesti tukikelpoisten menojen, sovellettavan osarahoitusosuuden ja komission suorittamien maksujen on liityttävä kyseiseen tilivuoteen, jollei unionin lainsäätäjä ole toisin säätänyt.
Näin ollen kirjanpidon vuotuisuusperiaatteen mukaisesti voidaan yhtäältä ainoastaan ne tukikelpoiset menot, jotka on kirjattu todentamisviranomaisen kirjanpitojärjestelmään ”tilivuoden aikana” ja jotka on esitetty komissiolle maksun suorittamiseksi välimaksupyynnöillä, ottaa huomioon koheesiorahastosta ja EAKR:stä kyseiseltä tilivuodelta maksettavan määrän laskemiseksi, kuten asetuksen N:o 1303/2013 139 artiklan 6 kohdan a alakohdasta, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen 137 artiklan 1 kohdan a alakohdan, 131 artiklan 1 kohdan ja 135 artiklan kanssa, ilmenee. Toisaalta ainoastaan ”kyseisen tilivuoden aikana” suoritetut maksut on otettava huomioon mainittuja tarkoituksia varten, kuten mainitun asetuksen 139 artiklan 6 kohdan b alakohdasta ilmenee.
Sovellettavasta osarahoitusosuudesta on todettava, että tämä osuus tarkoittaa viime kädessä unionin vastattavaksi otettavaa prosenttiosuutta niiden tukikelpoisten menojen kokonaismäärästä, jotka ovat aiheutuneet kyseiselle jäsenvaltiolle tilivuoden aikana.
Vaikka asetuksessa N:o 1303/2013 ei tosin täsmennetä, mitä osarahoitusosuutta sovelletaan koheesiorahastosta ja EAKR:stä tietyltä tilivuodelta maksettavan määrän laskemiseksi, jos vahvistettua osarahoitusosuutta muutetaan kyseistä tilivuotta vastaavan välimaksuja koskevan lopullisen pyynnön esittämisen jälkeen mutta ennen samaa tilivuotta koskevien tilien hyväksymistä, on kuitenkin niin, että asetuksen N:o 1303/2013 taustalla olevan kirjanpidon vuotuisuusperiaatteen mukaisesti sovellettava osarahoitusosuus voi olla vain kyseisen tilivuoden aikana voimassa ollut eli tässä tapauksessa vuoden 2015 täytäntöönpanopäätöksessä vahvistettu osarahoitusosuus.
Se, että koheesiorahastosta ja EAKR:stä tietyltä tilivuodelta maksettava määrä lasketaan kyseisen tilivuoden tilien hyväksymisen jälkeen ja näin ollen kyseisen tilivuoden päättymisen jälkeen, ei näin ollen vaikuta mitenkään kyseiseen tilivuoteen sovellettavan osarahoitusosuuden määrittämiseen, eikä tällä seikalla ole myöskään mitään vaikutusta niiden tukikelpoisten menojen ja komission suorittamien maksujen määrittämiseen, jotka on otettava huomioon tässä laskelmassa.
Tämä johtuu nimittäin siitä, että komission on sille unionin talousarvion täytäntöönpanosta vastaavana tahona kuuluvien velvoitteiden mukaisesti varmistuttava siitä, että jäsenvaltiot käyttävät Euroopan rakenne‑ ja investointirahastoja laillisesti ja asianmukaisesti, eikä se voi käyttää näiden rahastojen varoja tarkastamatta etukäteen, että kyseisten rahastojen myöntämälle tuelle asetettuja edellytyksiä, sellaisina kuin niistä säädetään asetuksessa N:o 1303/2013, noudatetaan. Nämä tarkastustoimet voidaan kuitenkin jo luonteensa puolesta toteuttaa vasta kyseisen tilivuoden päättymisen jälkeen kyseistä tilivuotta koskevien tilien tarkastamista ja hyväksymistä koskevassa menettelyssä.
Tämän tuomion 68 kohdassa esitetty päätelmä on tehtävä sitäkin suuremmalla syyllä, koska – kuten asetuksen N:o 1303/2013 130 artiklan 1 kohdasta ilmenee – komission jäsenvaltiolle välimaksupyyntöjen johdosta tilivuoden aikana suoritettuina välimaksuina suorittamat korvaukset lasketaan soveltamalla hakemuksiin merkittyihin tukikelpoisiin menoihin hakemusten tekohetkellä voimassa ollutta osarahoitusosuutta, mitä valittaja ei kiistä.
Olisi epäjohdonmukaista laskea koheesiorahastosta ja EAKR:stä tilivuodelta maksettava määrä soveltamalla asianomaiselle jäsenvaltiolle kyseisen tilivuoden aikana aiheutuneisiin tukikelpoisiin menoihin erisuuruista rahoitusosuutta kuin se, jota on sovellettu koko tämän tilivuoden ajan komission jo maksamien näihin menoihin liittyvien välimaksujen laskennassa.
Unionin yleinen tuomioistuin on näin ollen oikeudellista virhettä tekemättä todennut valituksenalaisen tuomion 50 kohdassa, että olisi olennaisilta osin vastoin vuotuisuusperiaatetta soveltaa tilivuoden aikana syntyneisiin, kirjanpitojärjestelmään vietyihin menoihin osarahoitusosuutta, joka on asetettu välimaksuja koskevan lopullisen maksupyynnön jälkeen.
Toinen valitusperuste on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Kolmas valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Valittaja moittii kolmannessa valitusperusteessaan unionin yleistä tuomioistuinta lähinnä siitä, että se tulkitsi ja sovelsi taannehtivuuskiellon periaatetta virheellisesti, kun se katsoi valituksenalaisen tuomion 65 kohdassa, että vuoden 2018 täytäntöönpanopäätöksessä vahvistetun osarahoitusosuuden soveltaminen tilivuoteen 2017/2018 johtaisi kyseisen päätöksen taannehtivuuteen.
Tältä osin on ensinnäkin todettava, että vaikka valittaja myöntää, että tilivuosi 2017/2018 päättyi 30.6.2018 ja että välimaksuja koskeva lopullinen maksupyyntö toimitettiin heinäkuun 2018 alussa, se väittää, että toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin totesi, Romanian oikeusaseman ei voida katsoa tulleen lopulliseksi 12.12.2018, jolloin vuoden 2018 täytäntöönpanopäätös annettiin, ja että tähän tilanteeseen voi sitä vastoin tulla muutoksia vielä tilien hyväksymispäivään saakka.
Tästä on osoituksena se, että tilivuoteen liittyvät hallinnolliset menettelyt jatkuvat sen ajanjakson jälkeen, johon sisältyy tällainen tilivuosi, ja ne voivat mahdollisesti muuttaa jäsenvaltion ja komission välille välimaksua koskevan lopullisen pyynnön perusteella syntynyttä oikeussuhdetta aina tilien hyväksymiseen asti.
Toiseksi valittaja katsoo, että tilien esittäminen ja niiden hyväksyminen ovat välimaksuja koskevien pyyntöjen myöhempiä vaikutuksia tilivuoden osalta, ja vetoaa siihen, että vaikka jäsenvaltion oikeusaseman olisi katsottava tulleen lopulliseksi välimaksua koskevan lopullisen pyynnön esittämishetkellä, taannehtivuuskiellon periaatteen soveltaminen edellyttäisi uuden osarahoitusosuuden soveltamista, koska tämän periaatteen mukaisesti uutta oikeussääntöä sovelletaan välittömästi aikaisemman lainsäädännön voimassa ollessa syntyneen oikeudellisen tilanteen tuleviin vaikutuksiin.
Kolmanneksi valittaja katsoo, että osarahoitusosuuden taannehtiva soveltaminen edellyttää todellisuudessa niiden määrien laskemista, joita voidaan vaatia maksettaviksi sellaisilta tilivuosilta, joiden tilit on jo päätetty ja joita jäsenvaltion ja komission välisiä oikeussuhteita muuttavat hallinnolliset toimet eivät enää koske, mistä ei ole kyse nyt käsiteltävässä asiassa.
Komissio kiistää valittajan perustelut.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On todettava, että katsottuaan, että asetuksen N:o 1303/2013 sanamuodon mukaisesta, kontekstuaalisesta ja teleologisesta tulkinnasta seuraa, että koheesiorahastosta ja EAKR:stä maksettavan määrän laskemiseen kyseisen asetuksen 139 artiklan 6 kohdan a alakohdan mukaisesti sovellettava osarahoitusosuus on osarahoitusosuus, joka oli voimassa sinä päivänä, jona asianomainen jäsenvaltio esitti kyseisen tilivuoden osalta välimaksua koskevan lopullisen pyynnön, unionin yleinen tuomioistuin tutki ja hylkäsi valituksenalaisen tuomion 52–71 kohdassa perustelut, jotka Romania oli esittänyt tukeakseen väitettä, jonka mukaan asetuksen N:o 1303/2013 mainitussa 139 artiklan 6 kohdan a alakohdassa tarkoitettu sovellettava osarahoitusosuus on tilien hyväksymisen ajankohtana voimassa oleva osarahoitusosuus.
Unionin yleinen tuomioistuin on erityisesti valituksenalaisen tuomion 57–65 kohdassa tarkastellut väitettä, jonka mukaan tiettyä tilivuotta koskevat menettelyt ovat edelleen käytettävissä tilien hyväksymiseen ja koheesiorahastosta ja EAKR:stä maksettavan määrän laskentaan saakka.
Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 58–60 kohdassa tämän väitteen ja totesi kyseisen tuomion 59 kohdassa, että vaikka tilien hyväksymistä koskeva vaihe on tärkeä, sen tarkoituksena on kuitenkin vain asianomaisen jäsenvaltion välimaksupyyntöihin tietyn tilivuoden osalta sisältyvien menojen tarkastaminen jälkikäteen, joten tämä vaihe ei voi johtaa siihen, että kirjanpitoon vietäisiin menoja, jotka eivät sisälly kyseiseen lopulliseen maksupyyntöön.
Unionin yleinen tuomioistuin lisäsi valituksenalaisen tuomion 60 kohdassa, että kuten se on todennut kyseisen tuomion 39 kohdassa, komission koheesiorahastosta ja EAKR:stä maksettavaa määrää laskiessaan huomioon ottamat menot ovat tästä syystä ne menot, jotka on kirjattu todentamisviranomaisen kirjanpitojärjestelmään asianomaisen tilivuoden aikana ja jotka on esitetty välimaksuja koskevassa lopullisessa maksupyynnössä. Unionin yleinen tuomioistuin on siten päätellyt, että näihin menoihin sovellettavan osarahoitusosuuden olisi noudatettava samaa logiikkaa, koska unionin lainsäätäjä ei ole tältä osin muuta täsmentänyt. Toisin sanoen sovellettavan osarahoitusosuuden olisi oltava se, joka oli voimassa välimaksuja koskevan lopullisen maksupyynnön esittämisajankohtana, kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 39 kohdassa.
Valituksenalaisen tuomion 61–65 kohdasta ja erityisesti kyseisen tuomion 61 kohdassa käytetystä sanasta ”lisäksi” ilmenee, että näissä kohdissa esitetyt perustelut, joiden tarkoitus on tukea saman tuomion 60 kohdasta ilmenevää päätelmää, ovat ylimääräisiä saman tuomion 58–60 kohdassa esitettyihin perusteluihin nähden.
Koska ensimmäinen ja toinen valitusperuste on hylätty ja koska valituksenalaisen tuomion 39, 59 ja 60 kohta on näin ollen vahvistettu, kolmas valitusperuste on hylättävä tehottomana.
Koska yhtäkään valittajan valituksensa tueksi esittämistä valitusperusteista ei ole hyväksytty, valitus on hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista, jos valitus on perusteeton.
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan, jota työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla sovelletaan valituksen käsittelyyn, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska komissio on vaatinut valittajan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja valittaja on hävinnyt asian, sen on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan ja se on lisäksi velvoitettava korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (seitsemäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Valitus hylätään.

2)
Romania vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Euroopan komission oikeudenkäyntikulut.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: romania.