CELEX: 62018CJ0002
Zahtjev za prethodnu odluku
Zajednička poljoprivredna politika
Zajednička organizacija tržišta
Mlijeko i mliječni proizvodi
Uredba (EU) br. 1308/2013
Članak 148. stavak 4.
Ugovor o isporuci sirovog mlijeka
Slobodno pregovaranje o cijenama
Suzbijanje nepoštenih poslovnih praksi
Zabrana plaćanja različitih cijena proizvođačima sirovog mlijeka iz skupine grupirane s obzirom na dnevno prodanu količinu i zabrana neopravdanog snižavanja cijena

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 148. stavka 4. Uredbe (EU) br. 1308/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o uspostavljanju zajedničke organizacije tržišta poljoprivrednih proizvoda i stavljanju izvan snage uredbi Vijeća (EEZ) br. 922/72, (EEZ) br. 234/79, (EZ) br. 1037/2001 i (EZ) br. 1234/2007 (
SL 2013., L 347, str. 671
.), kako je izmijenjena Uredbom (EU) 2017/2393 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2017. (
SL 2017., L 350, str. 15
.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 1308/2013).
Zahtjev je podnesen u okviru postupka nadzora ustavnosti Lietuvos Respublikos Ūkio subjektų, perkančių-parduodančių žalią pieną ir prekiaujančių pieno gaminiais, nesąžiningų veiksmų draudimo įstatymasa Nr. XII‑1907 (Zakon br. XII‑1907 Republike Litve o zabrani nepoštenih praksi gospodarskih subjekata prilikom kupnje i prodaje sirovog mlijeka i stavljanja mliječnih proizvoda na tržište), od 25. lipnja 2015. (TAR, 2015, br. 2015‑11209), kako je izmijenjen Zakonom od 22. prosinca 2015. (TAR 2015, br. 2015‑20903) (u daljnjem tekstu: Zakon o zabrani nepoštenih praksi), osobito njegovih članaka 3. i 5., koji je pokrenula Lietuvos Respublikos Seimo narių grupė (skupina članova parlamenta Republike Litve).
Pravni okvir
Pravo Unije
U uvodnim izjavama 127., 128. i 138. Uredbe br. 1308/2013 određeno je:
„(127)
U slučaju da ne postoji zakonodavstvo Unije koje uređuje formalizirane, pisane ugovore, države članice mogu, u okviru nacionalnog ugovornog prava, odlučiti propisati obveznu uporabu takvih ugovora, pod uvjetom da se pri tome poštuje pravo Unije te da se posebice poštuje nesmetano funkcioniranje unutarnjeg tržišta i zajednička organizacija tržišta. S obzirom na različite okolnosti u Uniji takva bi odluka, u interesu supsidijarnosti, morala biti prepuštena državama članicama. Međutim, u sektoru mlijeka i mliječnih proizvoda, kako bi se osigurali odgovarajući minimalni standardi za takve ugovore, pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta i zajednička organizacija tržišta, na razini Unije trebalo bi utvrditi neke osnovne uvjete za primjenu takvih ugovora. O svim tim osnovnim uvjetima trebalo bi slobodno pregovarati. Budući da neke mljekarske zadruge možda imaju u svojim statutima određena prava sa sličnim učinkom, njih bi trebalo zbog jednostavnosti izuzeti iz obveze sklapanja ugovora. Kako bi se povećala učinkovitost svakog takvog sustava ugovora, države članice trebale bi odlučiti da li bi se oni trebali također primjenjivati i u slučajevima kada posrednici prikupljaju mlijeko od poljoprivrednika da bi ga isporučili prerađivačima.
(128)
Kako bi se osigurao održiv razvoj proizvodnje i na taj način primjeren životni standard za proizvođače mlijeka, trebalo bi ojačati njihovu sposobnost pogađanja u odnosu na prerađivače, što bi trebalo dovesti do pravednije raspodjele dodane vrijednosti u dobavnom lancu. Kako bi se ostvarili ti ciljevi [zajedničke poljoprivredne politike], potrebno je donijeti odredbu u skladu s člankom 42. i člankom 43. stavkom 2. UFEU‑a kojom bi se organizacijama proizvođača, sastavljenim od proizvođača mlijeka ili njihovih udruženja, omogućilo da kolektivno pregovaraju o ugovornim uvjetima, uključujući o cijeni, za dio proizvodnje ili za cijelu proizvodnju sirovog mlijeka svojih članova. Kako bi se očuvalo učinkovito tržišno natjecanje na tržištu mlijeka, za tu bi mogućnost trebala vrijediti odgovarajuća količinska ograničenja. Dakle, da se ne bi podrivalo učinkovito funkcioniranje zadruga i zbog jasnoće, trebalo bi navesti da, kad članstvo poljoprivrednika u zadruzi podrazumijeva obvezu u odnosu na sve ili na dio proizvodnje mlijeka tog poljoprivrednika, dostavu sirovog mlijeka, uvjeti koji su navedeni u zadružnom statuta ili pravilima i odluke koje se na njima temelje ne bi trebali biti predmet pregovora preko organizacije proizvođača.
[…]
(138)
Budući da je korištenje [tipskih] pisanih ugovora u sektoru mlijeka obuhvaćeno posebnim odredbama, korištenje takvih ugovora također može pomoći da se pojača odgovornost gospodarskih subjekata u drugim sektorima i poveća njihova svijest o potrebi ozbiljnijeg uzimanja u obzir signala s tržišta, da se poboljša prijenos cijene i prilagodi opskrbu prema potrebama, kao i da se izbjegnu određene nepoštene poslovne prakse. U slučaju da ne postoji zakonodavstvo Unije koje se odnosi na takve ugovore, države članice mogu, u okviru nacionalnog ugovornog prava, odlučiti da propišu obveznu uporabu takvih ugovora, pod uvjetom da se pri tome poštuje pravo Unije te da se posebice poštuje nesmetano funkcioniranje unutarnjeg tržišta i zajednička organizacija tržišta.”
Članak 1. te uredbe, naslovljen „Područje primjene”, glasi:
„1.   Ovom Uredbom uspostavlja se zajednička organizacija tržištâ poljoprivrednih proizvoda, što podrazumijeva sve proizvode navedene u Prilogu I. Ugovorima […]
2.   Poljoprivredni proizvodi definirani u stavku 1. dijele se na sljedeće sektore, kao što je navedeno u odgovarajućim dijelovima Priloga I.:
[…]
(p)
mlijeko i mliječni proizvodi, dio XVI.;
[…]”
Člankom 148. navedene uredbe naslovljenim „Ugovorni odnosi u sektoru mlijeka i mliječnih proizvoda”, određeno je:
„1.   Ako država članica odluči da svaka isporuka sirovog mlijeka na njezinom području od poljoprivrednika prema prerađivaču sirovog mlijeka mora biti pokrivena pisanim ugovorom između tih strana i/ili odluči da prvi kupci moraju napraviti pisanu ponudu ugovora za dostavu sirovog mlijeka od strane poljoprivrednika, takav ugovor i/ili takva ponuda ugovora moraju ispuniti uvjete iz stavka 2.
Ako država članica odluči da isporuke sirovog mlijeka od proizvođača prema prerađivaču sirovog mlijeka mora biti obuhvaćena pisanim ugovorom između tih strana, ona također odlučuje koju fazu ili koje faze isporuke pokriva takav ugovor ako dotične proizvode isporučuje jedan ili više posrednika.
Za potrebe ovog članka, ,otkupljivač' znači poduzeće koje prevozi sirovo mlijeko od poljoprivrednika ili drugog sakupljača do prerađivača sirovog mlijeka ili drugog otkupljivača, pri čemu se u svakoj fazi prenosi vlasništvo sirovog mlijeka.
[…]
2.   Ugovor i/ili ponuda ugovora iz stavaka 1. […]:
(a)
sastavljaju se prije isporuke,
(b)
sastavljaju se u pisanom obliku, i
(c)
posebno uključuju sljedeće elemente:
i.
cijenu isporuke koja je:
–
statična i određena ugovorom i/ili
–
izračunava se zbrajanjem različitih faktora utvrđenih u ugovoru, koji mogu uključivati tržišne pokazatelje koji pokazuju promjene tržišnih uvjeta, isporučenu količinu te kvalitetu ili sastav isporučenog sirovog mlijeka,
ii.
količinu sirovog mlijeka koja se može i/ili mora isporučiti i vrijeme takvih isporuka,
iii.
trajanje ugovora koji može biti ili na određeno ili na neodređeno vrijeme uz odredbe o raskidu,
iv.
pojedinosti o razdoblju plaćanja i postupcima,
v.
načine otkupljivanja ili isporuke sirovog mlijeka i
vi.
pravila koja se primjenjuju u slučaju više sile.
[…]
4.   Stranke slobodno pregovaraju o svim elementima ugovora za isporuku sirovog mlijeka koje sklapaju poljoprivrednici, otkupljivači ili prerađivači sirovog mlijeka, uključujući elemente iz stavka 2. točke (c).
Neovisno o prvom podstavku, primjenjuje se jedno ili više od sljedećega:
(a)
ako država članica odluči da je u skladu sa stavkom 1. obvezan pisani ugovor za isporuku sirovog mlijeka, ona može utvrditi:
i.
obvezu stranaka da postignu dogovor […] o odnosu između određene isporučene količine i cijene koja se plaća za tu isporuku;
ii.
minimalno trajanje koje je primjenjivo samo na pisane ugovore između poljoprivrednika i prvog kupca sirovog mlijeka; takvo minimalno trajanje iznosi najmanje šest mjeseci te se njime ne smije narušavati pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta;
(b)
ako država članica odluči da prvi kupac sirovog mlijeka mora sastaviti pisanu ponudu ugovora za poljoprivrednika sukladno stavku 1., ona može odrediti da ponuda mora uključivati minimalno trajanje ugovora, utvrđeno nacionalnim zakonom u ovu svrhu; takvo minimalno trajanje iznosi najmanje šest mjeseci i ne narušava pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta.
Drugim podstavkom ne dovodi se u pitanje pravo poljoprivrednika da odbije takvo minimalno trajanje ako to učini pismenim putem. U tom slučaju strane imaju pravo pregovarati o svim elementima ugovora, uključujući elemente iz stavka 2. točke (c).
[…]”
Sukladno članku 149. Uredbe br. 1308/2013, naslovljenom „[Pregovori o ugovorima] u sektoru mlijeka i mliječnih proizvoda”:
„1.   Organizacija proizvođača iz sektora mlijeka i mliječnih proizvoda koja je priznata na temelju članka 161. stavka 1. može u ime svojih članova poljoprivrednika u odnosu na njihovu cjelokupnu zajedničku proizvodnju ili njezin dio, u pregovorima dogovoriti ugovore za isporuku sirovog mlijeka od strane poljoprivrednika prerađivaču sirovog mlijeka ili otkupljivaču u smislu članka 148. stavka 1. trećeg podstavka.
2.   Pregovori preko organizacije proizvođača mogu se odvijati:
(a)
bez obzira na to radi li se o prijenosu vlasništva nad sirovim mlijekom od poljoprivrednika na organizaciju proizvođača;
(b)
bez obzira na to je li dogovorena cijena ista što se tiče zajedničke proizvodnje nekih ili svih članova poljoprivrednika;
[…]”
Člankom 152. te uredbe naslovljenim „Organizacija proizvođača”, određeno je:
„1.   Države članice mogu, na zahtjev, priznati organizacije proizvođača koje:
(a)
su osnovali proizvođači iz bilo kojeg sektora iz članka 1. stavka 2., te ih kontroliraju u skladu s člankom 153. stavkom 2. točkom (c);
[…]”
Uvodna izjava 50. Uredbe 2017/2393 glasi:
„Uporabom ugovora u sektoru mlijeka i mliječnih proizvoda može se pomoći u jačanju odgovornosti gospodarskih subjekata i povećanju njihove svijesti o tome da treba bolje uzeti u obzir signale s tržišta, poboljšati prijenos cijene i prilagoditi ponudu potražnji, kao i pomoći u izbjegavanju određen[ih] nepoštenih poslovnih praksi. Kako bi se potakla uporaba takvih ugovora u sektoru mlijeka i mliječnih proizvoda kao i u drugim sektorima, proizvođači, organizacije proizvođača ili udruženja organizacija proizvođača trebali bi imati pravo zatražiti pisani ugovor, čak i ako dotična država članica nije uvela obvezu uporabe takvih ugovora.”
Sukladno uvodnoj izjavi 8. Uredbe (EU) br. 261/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. ožujka 2012. o izmjeni Uredbe Vijeća (EZ) br. 1234/2007 u pogledu ugovornih odnosa u sektoru mlijeka i mliječnih proizvoda (
SL 2012., L 94, str. 38
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 59., str. 236.), pri čemu je potonja stavljena izvan snage Uredbom br. 1308/2013:
„Korištenje formalnih pisanih ugovora sklopljenih prije isporuke, a u kojima su sadržani osnovni elementi, nije rašireno. Međutim, takvim bi se ugovorima mogla povećati odgovornost sudionika u lancu mljekarstva i povećati svijest o potrebi da se bolje uzmu u obzir signali s tržišta, poboljša prenošenje cijena i bolje prilagodi ponuda prema potražnji, kao i da se doprinese sprečavanju određenih nepravednih postupaka u trgovini.”
Članak 13. Direktive (EU) 2019/633 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. travnja 2019. o nepoštenim trgovačkim praksama u odnosima među poduzećima u lancu opskrbe poljoprivrednim i prehrambenim proizvodima (
SL 2019., L 111, str. 59
.), naslovljen „Prenošenje”, u svojem stavku 1. određuje:
„Države članice do 1. svibnja 2021. donose i objavljuju zakone i druge propise koji su potrebni radi usklađivanja s ovom Direktivom. One Komisiji odmah dostavljaju tekst tih mjera.
One počinju primjenjivati te mjere najkasnije 1. studenoga 2021.
[…]”
Sukladno članku 14. te direktive:
„Ova Direktiva stupa na snagu petog dana od dana objave u
Službenom listu Europske unije
.”
Litavsko pravo
Na temelju članka 46. prvog stavka litavskog Ustava, litavsko gospodarstvo temelji se na pravu privatnog vlasništva, slobodi poduzetništva i slobodi inicijative pojedinačnih gospodarskih djelatnosti.
U skladu s člankom 2. stavkom 5. Zakona o zabrani nepoštenih praksi, prodavatelji sirovog mlijeka klasificiraju se u deset skupina s obzirom na dnevno prodanu količinu sirovog mlijeka s prirodnim udjelom masti, izraženu u kilogramima (kg). Ta količina je za prvu skupinu do uključivo 100 kg, za drugu skupinu veća od 100 kg do uključivo 200 kg, za treću skupinu veća od 200 kg do uključivo 300 kg, za četvrtu skupinu veća od 300 kg do uključivo 500 kg, za petu skupinu veća od 500 kg do uključivo 1000 kg, za šestu skupinu veća od 1000 kg do uključivo 2000 kg, za sedmu skupinu veća od 2000 kg do uključivo 4000 kg, za osmu skupinu veća od 4000 kg do uključivo 10000 kg, za devetu skupinu veća od 10000 kg do uključivo 20000 kg i za desetu skupinu veća od 20000 kg.
Člankom 2. stavkom 7. tog zakona kupovna cijena sirovog mlijeka definirana je kao iznos dogovoren između kupca i prodavatelja koji se plaća za sirovo mlijeko koje zadovoljava osnovne pokazatelje sastava sirovog mlijeka, ne uključujući dodatke, premije ili odbitke, utvrđene Uredbom ministra poljoprivrede
Članak 3. navedenog zakona, naslovljen „Zabrana nepoštenih praksi gospodarskih subjekata”, u svojem stavku 3. predviđa:
„Kupcu sirovog mlijeka zabranjene su sljedeće nepoštene prakse:
1.
određivanje različitih kupovnih cijena sirovog mlijeka u ugovorima o kupoprodaji sirovog mlijeka koje ispunjava zahtjeve kvalitete utvrđene uredbom litavskog ministra poljoprivrede kada ga kupuje od iste skupine prodavatelja sirovog mlijeka te mu se isporučuje istom metodom (sirovo mlijeko isporučeno u stanici za otkup sirovog mlijeka, sirovo mlijeko nabavljeno izravno od poljoprivrednog gospodarstva, sirovo mlijeko izravno isporučeno društvu za preradu mlijeka), osim kada sirovo mlijeko kupuje od prodavatelja koji prodaju sirovo mlijeko koje su sami proizveli te koji pripadaju organizaciji proizvođača mlijeka priznatih na temelju pravilâ uredbe litavskog ministra poljoprivrede, pri čemu primijenjena kupovna cijena sirovog mlijeka ne smije biti niža od cijene koja se primjenjuje u odnosu na danu skupinu prodavatelja sirovog mlijeka.
[…]
3.
neopravdano sniženje kupovne cijene sirovog mlijeka.”
Člankom 5. tog zakona, naslovljenim „Obveza opravdanja sniženja kupovne cijene sirovog mlijeka”, određeno je:
„1.   Ako kupac sirovog mlijeka kupovnu cijenu sirovog mlijeka utvrđenu u ugovoru o kupoprodaji sirovog mlijeka smanji za više od 3 %, mora obrazložiti to smanjenje i dostaviti ga Agenciji za regulaciju tržišta.
2.   U skladu sa smjernicama odobrenima uredbom litavskog ministra poljoprivrede, Agencija za regulaciju tržišta, nakon što u roku od pet radnih dana razmotri obrazloženje smanjenja kupovne cijene sirovog mlijeka iz stavka 1. ovog članka, odlučuje, u roku od tri radna dana, je li smanjenje kupovne cijene sirovog mlijeka za više od 3 % opravdano.
3.   Ako Agencija za regulaciju tržišta odluči, u skladu sa smjernicama navedenima u stavku 2. ovog članka, da smanjenje kupovne cijene sirovog mlijeka za više od 3 % nije opravdano, kupcu sirovog mlijeka zabranjuje se smanjenje kupovne cijene sirovog mlijeka utvrđene u ugovoru o kupoprodaji sirovog mlijeka.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Skupina članova litavskog parlamenta podnijela je 28. lipnja 2016. Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismau (Ustavni sud Republike Litve) zahtjev za ocjenu sukladnosti osobito članaka 3. i 5. Zakona o zabrani nepoštenih praksi s člankom 46. prvim stavkom litavskog Ustava.
U potporu svojem zahtjevu ta skupina ističe da taj zakon ograničava pravo strana ugovora o kupoprodaji sirovog mlijeka da definiraju njegove bitne elemente poput cijene ili količine i stoga ne osigurava slobodu ugovaranja zajamčenu u navedenom članku 46. prvom stavku.
Litavski parlament, sa svoje strane, tvrdi da ta sloboda nije apsolutna i da ju je moguće ograničiti kako radi zaštite javnog interesa tako i radi osiguranja pravičnosti i pravednosti. On je istaknuo da u Litvi postoji neravnoteža između pregovaračkog položaja koji imaju, s jedne strane, proizvođači sirovog mlijeka i, s druge strane, prerađivači ili kupci, u korist potonjih i da je cilj obveznih pravila iz članaka 3. i 5. Zakona o zabrani nepoštenih praksi obrana prava i legitimnih interesa ugovorne strane koja se smatra slabijom, odnosno proizvođačâ sirovog mlijeka.
Europos teisės departamentas prie Lietuvos Respublikos teisingumo ministerijos (Odjel za europsko pravo Ministarstva pravosuđa Republike Litve) i Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba (Vijeće za tržišno natjecanje Republike Litve), koji su također podnijeli očitovanja sudu koji je uputio zahtjev, sa svoje su strane isticali da članci 3. i 5. tog zakona povrjeđuju načelo slobode pregovaranja iz članka 148. stavka 4. Uredbe br. 1308/2013, osobito što se tiče određivanja cijene sirovog mlijeka.
Sud koji je uputio zahtjev navodi da, s obzirom na to da su unutarnje tržište i poljoprivreda područja podijeljene nadležnosti između Unije i država članica, nacionalni propis o tim područjima, uključujući litavski Ustav i njegov članak 46. prvi stavak, treba tumačiti u skladu s propisima Unije o navedenim područjima. Slijedom toga, on traži tumačenje članka 148. stavka 4. Uredbe br. 1308/2013, radi donošenja odluke o sukladnosti članka 3. stavka 3. točaka 1 i 3. i članka 5. Zakona o zabrani nepoštenih praksi s člankom 46. prvim stavkom Ustava.
S tim u vezi, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da litavsko zakonodavstvo predmetnim gospodarskim subjektima nameće obvezu sklapanja pisanog ugovora prilikom kupnje sirovog mlijeka. Taj sud dodaje da je, u skladu s objašnjenjem uz nacrt Zakona o zabrani nepoštenih praksi, njegov cilj, s jedne strane, osigurati ravnotežu između legitimnih interesa kupaca i prodavatelja sirovog mlijeka i, s druge strane, ograničiti prerađivače mlijeka koji imaju tržišnu moć na tom tržištu u njezinu ostvarivanju te ograničiti nepošteno stečenu dobit koju gospodarski subjekti koji prodaju mliječne proizvode ostvaruju snižavanjem veleprodajnih cijena tih proizvoda.
Sud koji je uputio zahtjev također navodi da iz spisa kojim raspolaže proizlazi da je sektor mlijeka jedan od najvećih sektora poljoprivredne proizvodnje u Litvi i čini 2 % ukupnog bruto domaćeg proizvoda te zemlje. Međutim, pregovarački položaj proizvođača iznimno je ograničen zbog toga što su mali u odnosu na prerađivače. S tim u vezi on pojašnjava da, sukladno podacima podnesenima za 2015., 74 % litavskih proizvođača sirovog mlijeka ima 1 do 5 krava, dok šest poduzetnika prerađuju 97 % tog mlijeka. Usto, suradnja između tih proizvođača tradicionalno je slabo razvijena, unatoč naporima poduzetima u svrhu njezina jačanja, samo njih 15 % sudjeluje u stvarnoj suradnji a dobavlja tek 18 % ukupne količine sirovog mlijeka kupljenog u Litvi. Ne postoji nikakva organizacija proizvođača sirovog mlijeka priznata na temelju članka 152. i sljedećih Uredbe br. 1308/2013. Prosječna kupovna cijena sirovog mlijeka u Litvi među najnižima je u čitavoj Europskoj uniji.
Osim toga, taj sud navodi da su prije donošenja Zakona o zabrani nepoštenih praksi kupci samo obavještavali proizvođače sirovog mlijeka o cijeni po kojoj kupuju sirovo mlijeko, a pritom o toj cijeni nisu prethodno pregovarali.
Sud koji je uputio zahtjev ističe da članak 148. Uredbe br. 1308/2013 državama članicama koje su odlučile nametnuti upotrebu pisanih ugovora za sve isporuke sirovog mlijeka na njihovu području, izričito ne dodjeljuje ovlast ograničavanja načela slobodnog pregovaranja u nacionalnom pravu. Međutim, on se pita može li se to načelo ograničiti radi jačanja pregovaračkog položaja poljoprivrednika iz sektora mlijeka u odnosu na kupce mlijeka i sprječavanja nepoštenih poslovnih praksi, uzimajući u obzir okolnosti poput strukturnih značajki svojstvenih sektoru mlijeka i mliječnih proizvoda, nepostojanja organizacija proizvođača ili razvoja tržišta mlijeka.
U tim je okolnostima Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas (Ustavni sud Republike Litve) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Može li se članak 148. stavak 4. Uredbe br. 1308/2013 tumačiti na način da, u svrhu osnaživanja pregovaračkog položaja proizvođača sirovog mlijeka, sprječavanja nepoštenih poslovnih praksi i uzimanja u obzir određenih strukturnih posebnosti sektora mlijeka i mliječnih proizvoda države članice i promjena na tržištu mlijeka, ne zabranjuje uspostavu nacionalnog pravnog okvira koji ograničava slobodu ugovornih stranaka da pregovaraju o kupovnoj cijeni sirovog mlijeka u smislu da kupac sirovog mlijeka ne smije prodavateljima sirovog mlijeka iz iste skupine, grupirane s obzirom na količinu prodanog mlijeka, koji ne pripadaju priznatoj organizaciji proizvođača, za sirovo mlijeko iste kvalitete i sastava kao ono isporučeno kupcu istom metodom plaćati različite cijene, što znači da stranke ne mogu dogovoriti različitu kupovnu cijenu sirovog mlijeka uzimajući u obzir ikoje druge faktore?
2.
Može li se članak 148. stavak 4. Uredbe br. 1308/2013 tumačiti na način da, u svrhu osnaživanja pregovaračkog položaja proizvođača sirovog mlijeka, sprječavanja nepoštenih poslovnih praksi i uzimanja u obzir određenih strukturnih posebnosti sektora mlijeka i mliječnih proizvoda države članice i promjena na tržištu mlijeka, ne zabranjuje uspostavu nacionalnog pravnog okvira koji ograničava slobodu ugovornih stranaka da pregovaraju o kupovnoj cijeni sirovog mlijeka u smislu da kupac sirovog mlijeka ne smije neopravdano smanjiti kupovnu cijenu sirovog mlijeka, a smanjenje cijene za više od 3 % moguće je samo ako institucija koju je država ovlastila prizna takvo smanjenje kao opravdano?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 148. stavak 4. Uredbe br. 1308/2013 tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis poput onoga iz članka 3. stavka 3. točke 1. Zakona o zabrani nepoštenih praksi koji kupcima sirovog mlijeka zabranjuje da plaćaju različitu kupovnu cijenu prodavateljima za koje treba smatrati da pripadaju istoj skupini s obzirom na dnevnu količinu prodanog mlijeka, koje ima istovjetni sastav i kvalitetu te se na isti način isporučuje.
Uvodno valja utvrditi da, u okviru zajedničke poljoprivredne politike koja je, u skladu s člankom 4. stavkom 2. točkom (d) UFEU‑a, obuhvaćena podijeljenom nadležnošću između Unije i država članica, potonje imaju zakonodavnu ovlast koja im, kao što proizlazi iz članka 2. stavka 2. UFEU‑a, omogućuje da izvršavaju svoju nadležnost u mjeri u kojoj Unija ne izvršava svoju (presuda od 19. rujna 2013., Panellinios Syndesmos Viomichanion Metapoiisis Kapnou,
C‑373/11
,
EU:C:2013:567
, t.
26.
).
Usto, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, ako u određenom području postoji propis o zajedničkoj organizaciji tržišta, države članice dužne su ne poduzimati nikakve mjere kojima bi se moglo odstupiti od takve organizacije ili joj nanijeti štetu. Također nisu usklađeni sa zajedničkom organizacijom tržišta propisi koji sprječavaju njezino dobro funkcioniranje, čak i ako ta organizacija opsežno ne uređuje to područje (presuda od 26. svibnja 2005., Kuipers,
C‑283/03
,
EU:C:2005:314
, t.
37.
i navedena sudska praksa).
Međutim, uspostava zajedničke organizacije tržišta ne sprječava države članice da primijene nacionalna pravila kojima se nastoji postići cilj od općeg interesa različit od onih obuhvaćenih tom zajedničkom organizacijom tržišta, čak i ako ta pravila mogu utjecati na funkcioniranje zajedničkog tržišta u sektoru o kojem je riječ (presuda 23. prosinca 2015., Scotch Whisky Association i dr.,
C‑333/14
,
EU:C:2015:845
, t.
26.
i navedena sudska praksa).
U predmetnom slučaju, kao što proizlazi iz njezina članka 1. stavka 2. točke (p), Uredbom br. 1308/2013 uspostavlja se zajednička organizacija tržištâ za sve poljoprivredne proizvode navedene u Prilogu I. UEU‑a i UFEU‑a, koji obuhvaćaju i sektor mlijeka i mliječnih proizvoda.
Člankom 148. stavkom 1. te uredbe određeno je da, ako država članica odluči da svaka isporuka sirovog mlijeka na njezinu području od poljoprivrednika prema prerađivaču sirovog mlijeka mora biti pokrivena pisanim ugovorom između tih strana, takav ugovor mora ispuniti uvjete iz stavka 2. tog članka. U skladu s člankom 148. stavkom 2. točkom (c) navedene uredbe, navedeni ugovor obuhvaća, kao što proizlazi iz točke i. te odredbe, cijenu isporuke koja je statična i određena ugovorom i/ili se izračunava zbrajanjem različitih faktora utvrđenih u ugovoru, koji mogu uključivati tržišne pokazatelje koji pokazuju promjene tržišnih uvjeta, isporučenu količinu te kvalitetu ili sastav isporučenog sirovog mlijeka iz točke ii. navedene odredbe, količinu sirovog mlijeka koja se može i/ili mora isporučiti.
Člankom 148. stavkom 4. prvim podstavkom te uredbe određeno je da stranke slobodno pregovaraju o svim elementima ugovora za isporuku sirovog mlijeka koje sklapaju poljoprivrednici, otkupljivači ili prerađivači sirovog mlijeka, uključujući elemente iz stavka 2. točke (c).
Na temelju članka 148. stavka 4. drugog podstavka Uredbe br. 1308/2013, država članica može utvrditi obvezu stranaka da postignu dogovor o odnosu između određene isporučene količine i cijene koja se plaća za tu isporuku i odrediti minimalno trajanje koje je primjenjivo samo na pisane ugovore između poljoprivrednika i prvog kupca sirovog mlijeka.
Iz tih odredbi proizlazi da članak 148. stavak 4. prvi podstavak Uredbe br. 1308/2013 uspostavlja pravilo u skladu s kojim se slobodno pregovara o svim elementima ugovora za isporuku sirovog mlijeka, uključujući cijene, pri čemu su u drugom podstavku navedenog stavka 4. predviđene iznimke od tog pravila.
Iz toga slijedi da strane trebaju imati mogućnost odrediti prodajnu cijenu sirovog mlijeka nakon što su o tome slobodno pregovarale a osobito nakon usporedbe ponude i potražnje na predmetnom tržištu.
Kao što je Sud podsjetio, ako ne postoji mehanizam određivanja cijena, slobodno određivanje prodajnih cijena na temelju slobodnog tržišnog natjecanja sastavni je dio Uredbe br. 1308/2013 te je odraz načela slobodnog kretanja robe u uvjetima stvarnog tržišnog natjecanja (vidjeti u tom smislu presudu od 23. prosinca 2015., Scotch Whisky Association i dr.,
C‑333/14
,
EU:C:2015:845
, t.
20.
).
U predmetnom slučaju iz navoda sadržanih u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje i iz očitovanja litavske vlade proizlazi da na litavskom tržištu sirovog mlijeka nisu ispunjeni uvjeti stvarnog tržišnog natjecanja zbog nepoštenih poslovnih praksi kupaca čija je razina koncentracije visoka, s obzirom na to da šest poduzetnika prerađuju 97 % sirovog mlijeka koje proizvode više od 20000 vrlo malih proizvođača. Prije stupanja na snagu Zakona o zabrani nepoštenih praksi kupci sirovog mlijeka samo su obavještavali proizvođače o kupovnoj cijeni tog mlijeka a da o tome nisu prethodno pregovarali i da potonji nisu imali drugu mogućnost osim prihvaćanja nametnutih uvjeta. Taj pritisak na litavske proizvođače sirovog mlijeka i slab razvoj njihove međusobne suradnje objašnjavaju to da je prosječna kupovna cijena sirovog mlijeka u Litvi jedna od najnižih u Uniji i da je sektoru mliječnih proizvoda prijetio stečaj. Ta situacija, kojoj je svojstvena neravnoteža između pregovaračkih položaja proizvođača sirovog mlijeka i prerađivača, nagnala je nacionalnog zakonodavca da donese taj zakon, čiji je cilj obrana prava i legitimnih interesa slabije ugovorne strane, odnosno proizvođačâ sirovog mlijeka, zabranjivanjem nepoštenih praksi gospodarskim subjektima i propisivanjem određenog broja s time povezanih zahtjeva.
Litavska vlada dodaje da navedeni zakon omogućuje da strane slobodno pregovaraju o kupovnoj cijeni sirovog mlijeka i da se ponovno uspostavi stvarno tržišno natjecanje na tom tržištu.
Prema navodima suda koji je uputio zahtjev, a koje je ta vlada potvrdila, s tim u vezi, članak 2. stavak 7. Zakona o zabrani nepoštenih praksi definira kupovnu cijenu sirovog mlijeka kao iznos dogovoren između kupca i prodavatelja koji se plaća za sirovo mlijeko koje zadovoljava osnovne pokazatelje sastava sirovog mlijeka, utvrđene Uredbom ministra poljoprivrede.
Stoga, iako je ta osnovna cijena utvrđena s obzirom na sve proizvođače iz iste skupine grupirane s obzirom na dnevno prodanu količinu sirovog mlijeka, u skladu s člankom 3. stavkom 3. točkom 1. i člankom 2. točkom 5. Zakona o zabrani nepoštenih praksi, konačna cijena koju je potrebno platiti izračunat će se s obzirom na dodatke, premije, odbitke ili načine isporuke o kojima se slobodno i pojedinačno pregovaralo u toj fazi.
Valja ispitati je li Unija, time što je donijela Uredbu br. 1308/2013, a osobito njezin članak 148., iscrpno izvršila svoju nadležnost u području ugovornih odnosa između strana ugovora o isporuci sirovog mlijeka i konkretnije postupka pregovaranja o tom ugovoru.
Najprije, iz teksta članka 148. stavka 1. Uredbe br. 1308/2013, a osobito iz izraza „ako država članica odluči” da o svakoj isporuci sirovog mlijeka strane moraju sklopiti pisani ugovor, proizlazi da je odluka države članice o određivanju obveze sklapanja pisanog ugovora njezina puka ovlast. To je tumačenje potvrđeno uvodnom izjavom 127. te uredbe, u skladu s kojom države članice „mogu” odlučiti propisati obveznu uporabu pisanih i formaliziranih ugovora i „[da bi ta odluka] morala biti prepuštena državama članicama”.
U toj uvodnoj izjavi određeno je da bi, „kako bi se osigurali odgovarajući minimalni standardi za takve ugovore […], na razini Unije trebalo […] utvrditi neke osnovne uvjete za primjenu takvih ugovora”. Cilj članka 148. te uredbe, tumačenog s obzirom na navedenu uvodnu izjavu, je ustanoviti minimalna pravila koja se primjenjuju na predmetne ugovore, pri čemu se državama članicama ne zabranjuje da predvide druge, što potvrđuje tekst tog članka, a osobito izraz ugovor „posebno uključuje sljedeće elemente” iz stavka 2. točke (c) navedenog članka.
Iz tih elemenata proizlazi da Unija, time što je donijela Uredbu br. 1308/2013, a osobito njezin članak 148., nije iscrpno izvršila svoju nadležnost u području ugovornih odnosa između strana ugovora o isporuci sirovog mlijeka pa se navedenu uredbu ne može tumačiti tako da državama članicama načelno zabranjuje donošenje bilo kakvih mjera u tom području.
Što se tiče propisa o kojem je riječ u glavnom postupku, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je njegov glavni cilj suzbijanje nepoštenih poslovnih praksi kupaca sirovog mlijeka u odnosu na stranu koja se smatra slabijom, odnosno proizvođače mlijeka. Osobito, cilj Zakona o zabrani nepoštenih praksi je zabrana prodavateljima i kupcima sirovog mlijeka da koriste takve prakse prilikom prodaje ili kupnje sirovog mlijeka, podvrgavanje stavljanja na tržište mliječnih proizvoda u Litvi određenim zahtjevima, određivanje tijela nadležnih za nadzor poštovanja odredbi tog zakona i predviđanje odgovornosti u slučaju povrede.
Tako je u objašnjenju uz nacrt Zakona o zabrani nepoštenih praksi navedeno da je njegov cilj osigurati ravnotežu između legitimnih interesa kupaca i prodavatelja sirovog mlijeka, ograničiti tržišnu moć prerađivača mlijeka koji imaju moć na tom tržištu te ograničiti nepošteno stečenu dobit koju gospodarski subjekti koji prodaju mliječne proizvode ostvaruju snižavanjem veleprodajnih cijena tih proizvoda.
Točno je da iz uvodne izjave 138. Uredbe br. 1308/2013 proizlazi da, s obzirom na to da je korištenje tipskih pisanih ugovora u sektoru mlijeka obuhvaćeno posebnim odredbama, korištenje takvih ugovora također može pomoći da se pojača odgovornost gospodarskih subjekata u drugim sektorima kao i da se među ostalim izbjegnu „određene nepoštene poslovne prakse”. Osim toga, valja istaknuti da Uredba br. 261/2012, koja u propise Unije unosi odredbu koja odgovara trenutnom članku 148. Uredbe br. 1308/2013, također u svojoj uvodnoj izjavi 8. određuje da ti ugovori „[isto tako mogu doprinijeti] sprečavanju određenih nepravednih postupaka u trgovini”. Ta je formulacija usto sadržana u uvodnoj izjavi 50. Uredbe 2017/2393, kojom je izmijenjena ranija verzija Uredbe br. 1308/2013, u kojoj je navedeno da se uporabom ugovora u sektoru mlijeka i mliječnih proizvoda može, među ostalim, pomoći u izbjegavanju „određen[ih] nepoštenih poslovnih praksi”.
Međutim, na temelju tih upućivanja na određene nepoštene prakse nije moguće utvrditi da je cilj suzbijanja nepoštene poslovne prakse koji nastoji ostvariti propis o kojem je riječ u glavnom postupku obuhvaćen Uredbom br. 1308/2013, s obzirom na to da se ta uredba ne odnosi na te prakse u cijelosti, ne uređuje ih niti identificira.
Usto, kao što proizlazi iz uvodne izjave 128. navedene uredbe, potonjom se nastoji ostvariti cilj osiguranja održivog razvoja proizvodnje i primjerenog životnog standarda za proizvođače mlijeka, u skladu s ciljevima zajedničke poljoprivredne politike kako su utvrđeni u članku 39. stavku 1. UFEU‑a. Međutim, tumačiti članak 148 Uredbe br. 1308/2013 na način da državama članicama zabranjuje donošenje bilo kakvih mjera čiji je cilj suzbijanje nepoštenih praksi u sektoru mlijeka i mliječnih proizvoda bilo bi u suprotnosti s tim ciljem i onim koji se sastoji u osiguranju očuvanja stvarnog tržišnog natjecanja na tržištima poljoprivrednih proizvoda, koji je isto tako jedan od ciljeva zajedničke poljoprivredne politike (vidjeti u tom smislu presudu od 19. rujna 2013., Panellinios Syndesmos Viomichanion Metapoiisis Kapnou,
C‑373/11
,
EU:C:2013:567
, t.
37.
).
K tomu, valja istaknuti da, u području koje je uređeno zajedničkom organizacijom tržišta mlijeka i mliječnih proizvoda, nacionalna tijela u načelu ostaju nadležna za primjenu njihova nacionalnog prava tržišnog natjecanja na zadrugu proizvođača mlijeka koja ima položaj moći na nacionalnom tržištu (vidjeti u tom smislu presudu od 9. rujna 2003., Milk Marque i National Farmers’ Union,
C‑137/00
,
EU:C:2003:429
, t.
67.
).
Nedavno donošenje Direktive 2019/633, koja je na temelju njezina članka 14. stupila na snagu 30. travnja 2019., potvrđuje da prilikom donošenja nacionalnih odredbi o kojima je riječ u glavnom postupku područje suzbijanja nepoštenih poslovnih praksi u lancu opskrbe poljoprivrednim i prehrambenim proizvodima nije bilo iscrpno usklađeno.
Posljedično, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 30. ove presude, valja smatrati da države članice imaju supsidijarnu nadležnost za donošenje mjera u području suzbijanja nepoštenih poslovnih praksi, čiji je učinak uređenje postupka slobodnog pregovaranja o cijenama, čak i ako te mjere utječu na načelo slobodnog pregovaranja o cijenama koje se plaćaju za isporuku sirovog mlijeka iz članka 148. Uredbe br. 1308/2013 i tako na funkcioniranje unutarnjeg tržišta u predmetnom sektoru.
Člankom 13. stavkom 1. Direktive 2019/633 određeno je da države članice do 1. svibnja 2021. donose i objavljuju zakone i druge propise koji su potrebni radi usklađivanja s tom direktivom, a one počinju primjenjivati te odredbe najkasnije 1. studenoga 2021. Budući da je sud koji je uputio zahtjev potonji uputio prije stupanja na snagu navedene direktive, valja utvrditi da Sudu nije postavljeno pitanje o njoj.
Međutim, valja podsjetiti na to da se, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, u roku koji je propisan za prenošenje direktive, države članice kojima je ona upućena moraju suzdržati od donošenja odredbi koje bi mogle ozbiljno ugroziti postizanje rezultata koje propisuje ta direktiva (presude od 18. prosinca 1997., Inter‑Environnement Wallonie,
C‑129/96
,
EU:C:1997:628
, t.
45.
; od 22. studenoga 2005., Mangold,
C‑144/04
,
EU:C:2005:709
, t.
67.
i od 23. travnja 2009., VTB‑VAB i Galatea,
C‑261/07 i C‑299/07
,
EU:C:2009:244
, t.
38.
). Iako je u predmetnom slučaju Zakon o zabrani nepoštenih praksi donesen prije stupanja na snagu Direktive 2019/633, nacionalna tijela i sudovi trebaju se koliko je to moguće suzdržati od tumačenja tog zakona na način koji bi, nakon isteka roka za prijenos te direktive, mogao ozbiljno ugroziti cilj koji se njome želi postići (vidjeti u tom smislu presudu od 27. listopada 2016., Milev,
C‑439/16 PPU
,
EU:C:2016:818
, t.
32.
i navedenu sudsku praksu).
U tom kontekstu valja posjetiti da nacionalni propis poput onoga iz točke 53. ove presude ipak treba biti prikladan za osiguranje ostvarenja postavljenog cilja i ne prekoračivati ono što je nužno za njegovo postizanje (vidjeti analogijom presude od 11. lipnja 2015., Berlington Hungary i dr.,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
, t.
64.
i od 23. prosinca 2015., Scotch Whisky Association i dr.,
C‑333/14
,
EU:C:2015:845
, t.
28.
i navedenu sudsku praksu).
To ispitivanje proporcionalnosti treba izvršiti vodeći računa, osobito, o ciljevima zajedničke poljoprivredne politike kao i o dobrom funkcioniranju zajedničke organizacije tržišta, što nameće uravnoteženje tih ciljeva i cilja navedenog propisa, koji se sastoji u suzbijanju nepoštenih poslovnih praksi (vidjeti u tom smislu presudu od 23. prosinca 2015., Scotch Whisky Association i dr.,
C‑333/14
,
EU:C:2015:845
, t.
28.
).
Što se tiče, kao prvo, toga može li navedeni propis osigurati ostvarivanje cilja koji se njime želi postići, valja podsjetiti na to da Zakon o zabrani nepoštenih praksi u svojem članku 2. stavku 5. proizvođače sirovog mlijeka raspodjeljuje u deset skupina s obzirom na dnevnu količinu prodanog sirovog mlijeka, pri čemu je ta količina manja od 100 kg za prvu skupinu a veća od 20000 kg za posljednju. Članak 3. stavak 3. točka 1. tog zakona kupcu sirovog mlijeka koje ispunjava zahtjeve kvalitete zabranjuje određivanje različite osnovne cijene proizvođačima koji pripadaju istoj skupini, kada su načini isporuke isti.
Tako je učinak te odredbe osiguranje toga da kupac ponudi istovjetnu osnovnu cijenu svim proizvođačima koji se nalaze u usporedivoj situaciji s obzirom na objektivni kriterij koji se sastoji u dnevnoj količini prodanog mlijeka. Takav kriterij je usto dopušten člankom 148. stavkom 4. drugim podstavkom točkom (a) Uredbe br. 1308/2013, koji omogućuje državama članicama da utvrde obvezu ugovornih strana da postignu dogovor o odnosu između određene isporučene količine i cijene.
Kao što proizlazi iz spisa kojim raspolaže Sud, članak 3. stavak 3. točka 1. navedenog zakona omogućuje osiguranje toga da proizvođači mlijeka koji ne pripadaju priznatoj organizaciji proizvođača mlijeka zbog neravnoteže pregovaračkih položaja ne budu prisiljeni pristati na uvjete kupnje sirovog mlijeka koje im nameću prerađivači te prihvatiti vrlo niske cijene, dok drugi proizvođači, iako iste veličine, imaju više cijene koje proizlaze iz uravnoteženijeg pregovaranja. Ta im odredba usto omogućuje da se na tržištu ne nađu u vrlo nepovoljnoj situaciji u odnosu na te druge proizvođače. Navedena odredba također može ojačati pregovarački položaj malih proizvođača, koji su stoga dio skupine, tako da ih ohrabri na više dogovaranja i na uravnoteženje njihovih snaga prilikom pregovora.
Kao što proizlazi iz uvodne izjave 128. Uredbe br. 1308/2013, radi jačanja pregovaračkog položaja proizvođača mlijeka članak 149. te uredbe usto omogućuje organizacijama i udruženjima proizvođača kolektivno pregovaranje o ugovornim odredbama, uključujući o cijeni, za dio proizvodnje ili za cijelu proizvodnju sirovog mlijeka svojih članova.
S obzirom na sve te elemente, propis o kojem je riječ u glavnom postupku prikladan je za sprječavanje opasnosti od toga da strana koja se smatra slabijom bude prisiljena prihvatiti neopravdana sniženja cijena i tako za suzbijanje eventualnih nepoštenih poslovnih praksi, provjera čega je na sudu koji je uputio zahtjev.
Kad je riječ, kao drugo, o tome prekoračuje li propis o kojem je riječ u glavnom postupku ono što je nužno, valja, s jedne strane, voditi računa o posebnostima sektora mlijeka i litavskog tržišta sirovog mlijeka, koje su navedene u točkama 22. do 24. i 38. ove presude. Te posebnosti odnose se na nepostojanje stvarnog tržišnog natjecanja na litavskom tržištu sirovog mlijeka zbog nepoštenih poslovnih praksi, na prirodu sirovog mlijeka koje je kvarljiv proizvod koji proizvođačima ne omogućuje da u praski odgode prodaju u slučaju nepoštenih poslovnih praksi niti da uđu u sukob s tim kupcima zbog opasnosti od ugrožavanja poslovnog odnosa, kao i na nepostojanje dovoljne suradnje između proizvođača mlijeka na navedenom tržištu. Kao što je istaknuo sud koji je uputio zahtjev, prije donošenja Zakona o zabrani nepoštenih praksi kupci su obavještavali proizvođače o cijeni po kojoj su kupovali sirovo mlijeko, a tome nije prethodila mogućnost pregovora.
Usto, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da, unatoč naporima poduzetima radi jačanja suradnje između proizvođača mlijeka različitim sredstvima, nedovoljno njih surađuje tako da se nije mogla osnovati nijedna organizacija proizvođača sirovog mlijeka u smislu Uredbe br. 1308/2013.
S druge strane, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da, kako bi se sirovo mlijeko moglo prodavati, ono mora ispunjavati određene zahtjeve kvalitete koji su utvrđeni ministarskom uredbom a odnose se na njegov sadržaj mliječne masti i bjelančevina te pokazatelje njegove kvalitete, poput boje, mirisa, konzistencije, temperature, okusa, kiselosti, čistoće, gustoće te sredstva za neutralizaciju i inhibitorne tvari.
U skladu s navodima iz te odluke, ako mlijeko ne zadovoljava druge pokazatelje kvalitete mlijeka, poput broja mikroorganizama, broja somatskih stanica i inhibitornih tvari te točke ledišta, provode se odbici od iznosa predviđenog navedenim pravilima. Usto, za mlijeko visoke kvalitete mogu biti predviđeni dodaci ili premije koji su prema navodima litavske vlade bez ograničenja.
Kao što to ističe sud koji je uputio zahtjev, iz toga proizlazi da kupovna cijena plaćena određenom proizvođaču sirovog mlijeka koji ne pripada priznatoj organizaciji proizvođača mlijeka može ovisiti o skupini proizvođača u koju je grupiran s obzirom na količinu prodanog mlijeka, načine njegove isporuke te sastav i kvalitetu tog proizvoda.
S tim u vezi, kako je navedeno u točki 32. ove presude, iz članka 148. stavka 2. točke (c) podtočke i. Uredbe br. 1308/2013 proizlazi da se cijena može izračunati zbrajanjem različitih faktora utvrđenih u ugovoru, koji mogu uključivati, među ostalim, kvalitetu ili sastav isporučenog sirovog mlijeka.
U tim okolnostima i uzimajući u obzir ciljeve zajedničke poljoprivredne politike te dobro funkcioniranje zajedničke organizacije tržišta, propis o kojem je riječ u glavnom postupku ne prekoračuje ono što je nužno za ostvarivanje njime postavljenih ciljeva. Međutim, na sudu je koji je uputio zahtjev, koji jedini ima izravna saznanja o spou koji se pred njime vodi, da provjeri ne prekoračuju li mjere donesene radi suzbijanja nepoštenih poslovnih praksi jačanjem pregovaračkog položaja proizvođača mlijeka – koji ne pripadaju priznatoj organizaciji proizvođača mlijeka i stoga radi doprinosa održivom razvoju proizvodnje osiguranjem primjerenog životnog standarda za proizvođače mlijeka ograničenjima načela slobodnog pregovaranja o cijenama – ono što je nužno.
S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 148. stavak 4. Uredbe br. 1308/2013 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis poput onoga iz članka 3. stavka 3. točke 1. Zakona o zabrani nepoštenih praksi, koji, radi suzbijanja nepoštenih poslovnih praksi, kupcima sirovog mlijeka zabranjuje da plaćaju različitu kupovnu cijenu prodavateljima za koje treba smatrati da pripadaju istoj skupini s obzirom na dnevnu količinu prodanog mlijeka, koje ima istovjetni sastav i kvalitetu te se na isti način isporučuje, u mjeri u kojoj je navedeni propis prikladan za osiguranje ostvarenja postavljenog cilja i ne prekoračuje ono što je nužno za njegovo postizanje, provjera čega je na sudu koji je uputio zahtjev.
Drugo pitanje
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 148. stavak 4. Uredbe br. 1308/2013 tumačiti na način da mu se protiv nacionalni propis, poput onoga iz članka 3. stavka 3. točke 3. i članka 5. Zakona o zabrani nepoštenih praksi, koji kupcu sirovog mlijeka zabranjuje da neopravdano snizi cijenu koju je dogovorio s proizvođačem i koji svako sniženje cijene veće od 3 % uvjetuje odobrenjem nadležnog nacionalnog tijela.
Kao prvo, kao što proizlazi iz točaka 43. do 45. i 48. do 54. ove presude, valja podsjetiti na to da se članku148. Uredbe br. 1308/2013 ne protivi to da države članice donose mjere u području suzbijanja nepoštenih poslovnih praksi, čiji je učinak uređenje postupka slobodnog pregovaranja o cijenama, čak i ako te mjere utječu na načelo slobodnog pregovaranja o cijenama koje se plaćaju za isporuku sirovog mlijeka i tako na funkcioniranje unutarnjeg tržišta u predmetnom sektoru.
Međutim, kao što je istaknuto u točki 56. ove presude, takav propis treba biti prikladan za osiguranje ostvarenja postavljenog cilja i ne smije prekoračivati ono što je nužno za njegovo postizanje.
U predmetnom slučaju cilj propisa o kojem je riječ u glavnom postupku je poglavito, kao što je to utvrđeno u točki 46. ove presude, suzbijanje nepoštenih poslovnih praksi kupaca sirovog mlijeka u odnosu na stranu koja se smatra slabijom, odnosno proizvođače mlijeka.
S tim u vezi, litavska je vlada pojasnila da je svrha članka 3. stavka 3. točke 3. i članka 5. Zakona o zabrani nepoštenih praksi, bila uspostaviti jamstva u pogledu toga da, nakon što je sklopljen ugovor između kupca i prodavatelja sirovog mlijeka i nakon što je u tom ugovoru utvrđena cijena koju su oni dogovorili, više nije moguće nepošteno sniziti tu cijenu bez objektivnih razloga.
Kao drugo, kao što su to primijetile ta vlada i njemačka vlada, čini se da te odredbe ne utječu na načelo slobodnog pregovaranja o cijenama iz članka 148. Uredbe br. 1308/2013. Naime, čini se da se navedene odredbe ne odnose na samo pregovaranje o cijenama ni pregovaranje o drugim elementima ugovora, nego na izmjenu navedene cijene od strane jedne od ugovornih strana nakon sklapanja tog ugovora jednostrano i bez ikakvog sporazuma i ugovornih odredbi, prilikom izvršenja navedenog ugovora, provjera čega je na sudu koji je uputio zahtjev.
Kao treće, kad je riječ o tome jesu li navedene odredbe prikladne za osiguranje ostvarenja postavljenog cilja a da pritom ne prekoračuju ono što je nužno za njegovo postizanje, valja istaknuti da članak 3. stavak 3. točka 3. i članak 5. Zakona o zabrani nepoštenih praksi mogu osigurati kupčevo poštovanje cijene dogovorene s proizvođačem ako ne postoji objektivni element koji može opravdati sniženje te cijene. Usto, te odredbe omogućuju sprječavanje pokušaja pritiska kupaca na proizvođače mlijeka kako bi ponovo snizili tu cijenu i zaštitu potonjih protiv nametanja samovoljnih izmjena navedene cijene. Učinak navedenih odredbi je također slijedom toga pridonijeti osiguranju dobrog izvršenja pisanog ugovora koji su sklopile strane, uz određenu stabilnost cijena sirovog mlijeka.
S obzirom na te elemente, propis o kojem je riječ u glavnom postupku prikladan je za postizanje postavljenog cilja.
Naposljetku, što se tiče toga ne prekoračuje li taj propis ono što je nužno, kao što proizlazi iz točke 63. ove presude, valja voditi računa o posebnostima sektora mlijeka te litavskog tržišta sirovog mlijeka, koje se među ostalim odnose na nepostojanje stvarnog tržišnog natjecanja na tom tržištu i kvarljivost sirovog mlijeka, koje u praksi ne omogućuju proizvođačima da odgode isporuku u slučaju nepoštenih poslovnih praksi niti da dođu u sukob s tim kupcima zbog opasnosti od ugrožavanja poslovnog odnosa.
Isto tako valja istaknuti da članak 3. stavak 3. točka 3. i članak 5. Zakona o zabrani nepoštenih praksi ne zabranjuju svako sniženje ugovorene cijene, nego samo predviđaju da ta sniženja trebaju biti objektivno opravdana, a u slučaju većih sniženja, biti odobreno od strane nadležnog upravnog tijela. Usto, čini se da te odredbe ne mogu spriječiti strane da u ugovor unesu odredbe koje omogućuju sniženje utvrđene cijene u slučaju pojave novih objektivnih elementa o kojima su se sporazumjele.
Osim toga, valja primijetiti da članak 148. stavak 4. drugi podstavak Uredbe br. 1308/2013 ovlašćuje države članice da, kao iznimku od načela slobodnog pregovaranja o svim elementima ugovora o isporuci sirovog mlijeka, uključujući cijene, odrede minimalno šestomjesečno trajanje koje je primjenjivo samo na pisane ugovore između poljoprivrednika i prvog kupca sirovog mlijeka.
Uzimajući u obzir prethodno navedeno, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 148. stavak 4. Uredbe br. 1308/2013 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis poput onoga iz članka 3. stavka 3. točke 3. i članka 5. Zakona o zabrani nepoštenih praksi, koji, radi suzbijanja nepoštenih poslovnih praksi, kupcu sirovog mlijeka zabranjuje da neopravdano snizi cijenu koju je dogovorio s proizvođačem i koji svako sniženje cijene veće od 3 % uvjetuje odobrenjem nadležnog nacionalnog tijela.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

1.
Članak 148. stavak 4. Uredbe (EU) br. 1308/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o uspostavljanju zajedničke organizacije tržišta poljoprivrednih proizvoda i stavljanju izvan snage uredbi Vijeća (EEZ) br. 922/72, (EEZ) br. 234/79, (EZ) br. 1037/2001 i (EZ) br. 1234/2007, kako je izmijenjena Uredbom (EU) 2017/2393 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2017., treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis poput onoga iz članka 3. stavka 3. točke 1. Lietuvos Respublikos Ūkio subjektų, perkančių-parduodančių žalią pieną ir prekiaujančių pieno gaminiais, nesąžiningų veiksmų draudimo įstatymasa Nr. XII‑1907 (Zakon br. XII‑1907 Republike Litve o zabrani nepoštenih praksi gospodarskih subjekata prilikom kupnje i prodaje sirovog mlijeka i stavljanja mliječnih proizvoda na tržište od 25. lipnja 2015., kako je izmijenjen Zakonom od 22. prosinca 2015.), koji, radi suzbijanja nepoštenih poslovnih praksi, kupcima sirovog mlijeka zabranjuje da plaćaju različitu kupovnu cijenu prodavateljima za koje treba smatrati da pripadaju istoj skupini s obzirom na dnevnu količinu prodanog mlijeka, koje ima istovjetni sastav i kvalitetu te se na isti način isporučuje, u mjeri u kojoj je navedeni propis prikladan za osiguranje ostvarenja postavljenog cilja i ne prekoračuje ono što je nužno za njegovo postizanje, provjera čega je na sudu koji je uputio zahtjev.

2.
Članak 148. stavak 4. Uredbe br. 1308/2013, kako je izmijenjena Uredbom 2017/2393, treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis poput onoga iz članka 3. stavka 3. točke 3. i članka 5. Zakona br. XII‑1907 Republike Litve o zabrani nepoštenih praksi gospodarskih subjekata prilikom kupnje i prodaje sirovog mlijeka i stavljanja mliječnih proizvoda na tržište od 25. lipnja 2015., kako je izmijenjen Zakonom od 22. prosinca 2015., koji, radi suzbijanja nepoštenih poslovnih praksi, kupcu sirovog mlijeka zabranjuje da neopravdano snizi cijenu koju je dogovorio s proizvođačem i koji svako sniženje cijene veće od 3 % uvjetuje odobrenjem nadležnog nacionalnog tijela.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: litavski