CELEX: 62019CJ0193
Zahtjev za prethodnu odluku
Područje slobode, sigurnosti i pravde
Granična kontrola, azil i useljavanje
Konvencija o provedbi Schengenskog sporazuma
Provjera Schengenskog informacijskog sustava (SIS) prilikom ispitivanja zahtjeva za dozvolu boravka koji je podnio državljanin treće zemlje za kojeg je u njemu izdano upozorenje u svrhu zabrane ulaska
Članak 25. stavak 1.
Zakonik o schengenskim granicama
Uvjeti ulaska za državljane trećih zemalja
Članak 6. stavci 1. i 5.
Povelja Europske unije o temeljnim pravima
Članak 7. i članak 24. stavak 2.
Odbijanje produljenja dozvole boravka u svrhu spajanja obitelji zato što identitet podnositelja zahtjeva nije nedvojbeno utvrđen

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma od 14. lipnja 1985. između vlada država Gospodarske unije Beneluksa, Savezne Republike Njemačke i Francuske Republike o postupnom ukidanju kontrola na zajedničkim granicama, koja je potpisana u Schengenu (Luksemburg) 19. lipnja 1990. i stupila na snagu 26. ožujka 1995. (
SL 2000., L 239, str. 19
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 9., str. 12. i ispravak
SL 2018., L 41, str. 15
.), kako je izmijenjena Uredbom (EU) br. 265/2010 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. ožujka 2010. (
SL 2010., L 85, str. 1
.) (u daljnjem tekstu: CISA), i Uredbe (EU) 2016/399 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o Zakoniku Unije o pravilima kojima se uređuje kretanje osoba preko granica (Zakonik o schengenskim granicama) (
SL 2016., L 77, str. 1
., u daljnjem tekstu: Zakonik o schengenskim granicama).
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe A, gambijskog državljanina, i Migrationsverketa (Ured za migracije, Švedska) u vezi s odlukom potonjeg da odbije zahtjev za produljenje dozvole boravka u svrhu spajanja obitelji koji je podnijela osoba A jer njezin identitet nije mogao biti nedvojbeno utvrđen.
Pravni okvir
Pravo Unije
CISA
Članak 25. stavak 1. CISA‑e propisuje:
„Kad država članica razmatra izdavanje [dozvole boravka], mora provesti sustavno pretraživanje [SIS‑a]. Kad država članica razmatra izdavanje [dozvole boravka] strancu, za kojeg je izdano upozorenje zbog zabrane ulaska, mora se najprije savjetovati sa zemljom koja je izdala upozorenje i pritom uzeti u obzir njezine interese; [dozvola boravka] izdaje se samo zbog bitnih razloga, ponajprije humanitarnih ili zbog razloga koji proizlaze iz međunarodnih obveza.
Kad je izdana [dozvola boravka], država članica koja izdaje upozorenje povlači upozorenje, međutim, može ime stranca staviti na svoj nacionalni popis upozorenja.”
Zakonik o schengenskim granicama
U skladu s člankom 1. drugim stavkom Zakonika o schengenskim granicama, on ima za cilj „utvrditi pravila nadzora državne granice u odnosu na osobe koje prelaze vanjske granice država članica Unije.”
Članak 6. tog zakonika, naslovljen „Uvjeti ulaska državljana trećih zemalja”, propisuje:
„1.   Za planirani boravak na državnom području država članica u trajanju od ne više od 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana, koje podrazumijeva uzimanje u obzir razdoblja od 180 dana koje prethodi svakom danu boravka, uvjeti ulaska za državljane trećih zemalja su sljedeći:
(a)
[da] imaju valjanu putnu ispravu koja nositelju omogućuje prelazak granice […];
[…]
(d)
da nisu osobe za koje je u SIS‑u izdano upozorenje u svrhu zabrane ulaska;
(e)
da ne predstavljaju prijetnju za javni poredak, unutarnju sigurnost, javno zdravlje ili međunarodne odnose bilo koje od država članica, a posebno ako u nacionalnim bazama podataka država članica nije izdano upozorenje u svrhu zabrane ulaska iz istih razloga.
[…]
5.   Odstupajući od stavka 1.:
[…]
(c)
državljanima trećih zemalja koji ne ispunjavaju jedan ili više uvjeta iz stavka 1. država članica može dopustiti ulazak na svoje državno područje iz humanitarnih razloga, zbog nacionalnog interesa ili zbog međunarodnih obveza. Ako je za dotičnog državljanina treće zemlje izdano upozorenje iz stavka 1. točke (d), država članica koja mu dopušta ulazak na njezino državno područje o tome na odgovarajući način obavješćuje ostale države članice.”
Švedsko pravo
Članak 1. poglavlja 2. utlänningslaga (Zakon o strancima) (SFS 2005., br. 716) predviđa:
„Stranac koji ulazi u Švedsku ili u njoj boravi mora imati putovnicu.”
Članak 3. prvi stavak poglavlja 5. tog zakona određuje:
„Podložno odredbama članaka 17. do 17.b, dozvola boravka izdaje se:
1.
svakom stranom državljaninu čiji bračni ili izvanbračni drug boravi ili mu je izdana dozvola boravka u Švedskoj.
[…]”
Članak 8. poglavlja 5. navedenog zakona propisuje:
„Dozvola boravka izdana strancu na temelju članka 3. prvog stavka točke 1. […] vremenski se ograničava u trenutku donošenja prve odluke, osim
1.
ako stranac već dulje vrijeme živi u inozemstvu sa svojim bračnim drugom ili partnerom; ili
2.
ako je na drugi način očito da je odnos dobro uspostavljen.
[…]”
Članak 16. prvi stavak poglavlja 5. Zakona o strancima glasi kako slijedi:
„Stranac kojemu se na temelju članka 8. izda privremena dozvola boravka zbog obiteljskog odnosa može dobiti novu privremenu ili trajnu dozvolu boravka zbog tog razloga samo ako predmetni odnos i dalje postoji.”
Članak 17.a prvi i drugi stavak poglavlja 5. tog zakona određuje:
„U slučajevima iz članka 3. izdavanje dozvole boravka može se odbiti:
1.
ako su namjerno dane netočne informacije ili namjerno prešućene okolnosti, kada su te informacije i okolnosti bitne za ishođenje dozvole boravka; [ili]
2.
ako je do posvajanja, sklapanja braka ili izvanbračne zajednice stranca došlo s isključivim ciljem njegova stjecanja prava boravka; ili
3.
ako stranac predstavlja opasnost za javni poredak ili javnu sigurnost.
Izdavanje dozvole boravka može se također odbiti u slučajevima iz članka 3. prvog stavka točke 1. […] ako:
1.
bračni ili izvanbračni drugovi ne žive zajedno ili nemaju namjeru živjeti zajedno;
[…]”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Švedska su tijela 9. prosinca 2013. osobi A, gambijskom državljaninu, izdala privremenu dozvolu boravka kako bi se pridružio svojoj supruzi švedskoj državljanki.
Osoba A podnijela je prije svojeg ulaska na švedsko državno područje zahtjev za dozvolu boravka i opravdala je dokaz o svojem identitetu podnošenjem putovnice svoje zemlje podrijetla.
Osoba A podnijela je 9. studenoga 2015. Uredu za migracije zahtjev za produljenje te privremene dozvole boravka.
Tijekom ispitivanja tog zahtjeva Ured za migracije dobio je informacije od norveških tijela prema kojima je dotična osoba bila u pritvoru u Norveškoj i tamo je upotrebljavala više pseudonima. Osim toga, dotična osoba je pod jednim od tih identiteta bila osuđena u Norveškoj na kaznu zatvora zbog posjedovanja i prodaje opojnih sredstava, doživotno je protjerana s državnog područja te je u SIS‑u izdano upozorenje u svrhu zabrane ulaska u schengensko područje. Usto, jedan drugi zahtjev za izdavanje dozvole boravka, podnesen u Dakaru (Senegal), registriran je u Švedskoj pod tim identitetom te je odbijen zato što se temeljio na fiktivnom braku.
Iz odgovora suda koji je uputio zahtjev na zahtjeve za pojašnjenje Suda također proizlazi da su od 13. veljače 2018. osoba A i njegova supruga švedska državljanka razvedeni i da nemaju zajedničke djece. Taj sud navodi da osoba A sada živi u izvanbračnoj zajednici s norveškom državljankom s kojom ima dvoje maloljetne djece, koja su također norveški državljani.
Sud koji je uputio zahtjev također pojašnjava, u svojim odgovorima na zahtjeve za pojašnjenje, da norveški državljani u Švedskoj imaju „gotovo ista prava boravka kao i švedski državljani”, na temelju Nordijske unije putnih isprava, čije su članice osobito Kraljevina Švedska i Kraljevina Norveška, i da je na dan na koji je podnesen zahtjev za produljenje dozvole boravka jedina poveznica na koju se poziva osoba A ona koja postoji s tim norveškim državljanima. Dodaje da, iako je u nacionalnim registrima stanovništva naznačeno da potonji nemaju prebivalište u Švedskoj, ta informacija „može se izmijeniti u bilo kojem trenutku i stoga nije nužno točna”, „više razloga mož[e] objasniti činjenicu da su se registrirali kao da su emigrirali”. Nasuprot tomu, pojašnjava da je osoba A i dalje registrirana kao da ima prebivalište u Malmöu (Švedska).
Odlukom od 2. lipnja 2017. Ured za migracije odbio je zahtjev za produljenje privremene dozvole boravka koji je podnijela osoba A, među ostalim, zbog toga što njezin identitet nije bio dokazan.
Osoba A podnijela je žalbu protiv te odluke Förvaltningsrätten i Malmö – Migrationsdomstolenu (Upravni sud u Malmöu, Migracijski sud, Švedska).
Sud koji je uputio zahtjev pita se o zahtjevima koji proizlaze iz prava Unije u području utvrđivanja identiteta državljanina treće zemlje čiji se zahtjev za izdavanje dozvole boravka, podnesen kada se on već nalazi na državnom području, ne temelji ni na razlozima međunarodne zaštite ni na humanitarnim razlozima, nego na cilju spajanja obitelji podnositelja zahtjeva. Taj sud osobito pita zahtijeva li pravo Unije da identitet državljanina treće zemlje koji podnosi zahtjev bude nedvojbeno utvrđen kako bi mu se izdala takva dozvola, čak i ako već ima domicil na državnom području.
Taj sud navodi da je u švedskom pravu izdavanje dozvole boravka koje se ne temelji ni na razlozima međunarodne zaštite ni na humanitarnim razlozima uvjetovano dokazivanjem da je identitet podnositelja zahtjeva nedvojbeno utvrđen putovnicom koja vrijedi za vrijeme trajanja zatražene dozvole boravka. Međutim, iznimke od tog pravila dopuštene su u situacijama koje ne odgovaraju onoj o kojoj je riječ u glavnom postupku.
Sud koji je uputio zahtjev ističe da je Migrationsöverdomstolen (Vrhovni migracijski sud, Švedska) presudio, s jedne strane, u presudi MIG 2011:11 od 12. svibnja 2011., da izdavanje državljaninu treće zemlje dozvole boravka na određeno vrijeme na temelju poveznice s Kraljevinom Švedskom, osobito braka, pretpostavlja da identitet podnositelja zahtjeva mora biti nedvojbeno utvrđen s obzirom na to da je taj uvjet nužan za ispunjavanje obveza koje proizlaze iz CISA‑e i Zakonika o schengenskim granicama. S druge strane navodi da je taj vrhovni sud ukinuo presudu Förvaltningsrätten i Stockholm – Migrationsdomstolena (Upravni sud u Stockholmu, Migracijski sud, Švedska), presudivši da CISA i Zakonik o schengenskim granicama sprečavaju primjenu nižeg standarda dokazivanja identiteta dopuštenu člankom 16.f lag om tillfälliga begränsningar av möjligheten att få uppehållstillstånd i Sverige (Zakon o privremenim ograničenjima mogućnosti ishođenja dozvole boravka u Švedskoj) (SFS 2016., br. 752), koji se posebno odnosi na dodjelu dozvole boravka u svrhu školovanja u okviru srednjoškolskog obrazovanja. Migrationsöverdomstolen (Vrhovni migracijski sud) također je pojasnio da se obveza nedvojbenog utvrđivanja identiteta, navedena u njegovoj presudi MIG 2011:11 od 12. svibnja 2011., primjenjuje samo na zahtjeve za dozvolu boravka koje podnesu državljani trećih zemalja koji se još ne nalaze na švedskom državnom području.
U tim okolnostima, Förvaltningsrätten i Malmö – Migrationsdomstolen (Upravni sud u Malmöu, Migracijski sud, Švedska) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Sprečavaju li odredbe [CISA‑e], osobito [odredbe] o sustavnom pretraživanju [SIS‑a], i odredbe Zakonika o schengenskim granicama, osobito u njima utvrđena obveza posjedovanja valjane putne isprave, dodjelu dozvole boravka na temelju zahtjeva podnesenog u Švedskoj, a koji se ne temelji na humanitarnim razlozima ili pružanju zaštite, ako identitet podnositelja zahtjeva nije nedvojbeno utvrđen?
2.
U slučaju potvrdnog odgovora, može li iznimka od utvrđivanja identiteta biti uređena nacionalnim pravom ili sudskom praksom?
3.
Ako je odgovor na drugo pitanje niječan, propisuje li pravo Unije iznimku i ako da, koju?”
Postupak pred Sudom
Budući da je odlučio donijeti odluku bez održavanja rasprave zbog zdravstvenih rizika povezanih s pandemijom virusa SARS‑CoV-2, Sud je strankama i zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta Suda Europske unije uputio nekoliko pitanja za pisani odgovor, na koja su odgovorili osoba A, Ured za migracije, švedska vlada i Europska komisija.
Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku
Švedska vlada tvrdi da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten jer, s jedne strane, odluka kojom se upućuje prethodno pitanje ne sadržava dovoljan prikaz činjeničnog i pravnog okvira glavnog postupka koji bi Sudu omogućio da na koristan način odgovori na pitanja koja su mu postavljena. S druge strane, iz te odluke ne proizlazi veza između zatraženog tumačenja prava Unije i činjeničnog stanja ili predmeta glavnog spora, tim više što u tom sporu mjerodavni nacionalni propisi zahtijevaju da podnositelj zahtjeva za dozvolu boravka podnese pouzdan dokaz o svojem identitetu s obzirom na to da nisu ispunjeni uvjeti pod kojima se priznaje identitet koji nije nedvojbeno utvrđen. Naposljetku, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku također nije jasno vidljiva veza koja postoji između odredbi prava Unije čije se tumačenje traži i odredaba nacionalnog prava primjenjivih na glavni postupak, pa je stoga teško shvatiti relevantnost prethodnih pitanja za njegovo rješavanje.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru suradnje između njega i nacionalnih sudova uspostavljene u članku 267. UFEU‑a isključivo je na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, kada se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je u načelu dužan donijeti odluku (vidjeti osobito presude od 19. studenoga 2019., A. K. i dr. (Neovisnost disciplinskog vijeća Vrhovnog suda),
C‑585/18, C‑624/18 i C‑625/18
,
EU:C:2019:982
, t.
97.
i od 19. prosinca 2019., Junqueras Vies,
C‑502/19
,
EU:C:2019:1115
, t.
55.
i navedenu sudsku praksu).
Iz toga slijedi da pitanja vezana uz tumačenje prava Unije koja uputi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (vidjeti osobito presude od 19. prosinca 2019., Airbnb Ireland,
C‑390/18
,
EU:C:2019:1112
, t.
29.
i od 24. listopada 2018., XC i dr.,
C‑234/17
,
EU:C:2018:853
, t.
16.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju, sud koji je uputio zahtjev iznio je razloge zbog kojih smatra da je tumačenje odredbi, kako CISA‑e o pretraživanjima u SIS‑u tako i Zakonika o schengenskim granicama kojim se zahtijeva da svaki državljanin treće zemlje ima valjanu putnu ispravu za cijelo trajanje zatraženog boravka, potrebno za rješavanje spora koji se pred njim vodi. Također je Sudu dostavio dostatne činjenične i pravne elemente kako bi on korisno odgovorio na postavljena pitanja. Stoga nije očito da pitanja o tumačenju tih odredaba nemaju nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku ili da se odnose na hipotetski problem. Osim toga, veza između odredaba prava Unije čije se tumačenje traži i nacionalnih odredbi primjenjivih u glavnom postupku, koje se odnose na zahtjeve dokazivanja identiteta podnositelja zahtjeva za dozvolu boravka, jasna je s obzirom na nacionalnu sudsku praksu koja se odnosi na te zahtjeve, navedenu u točki 21. ove presude, čiji je cilj, koji navodi sam sud koji je uputio zahtjev, ispuniti obveze koje proizlaze iz CISA‑e i Zakonika o schengenskim granicama.
Iz toga slijedi da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odredbe CISA‑e, osobito njezin članak 25. stavak 1. i/ili Zakonika o schengenskim granicama, tumačiti na način da im se protivi propis države članice koji dopušta izdavanje, produljenje ili obnavljanje dozvole boravka u svrhu spajanja obitelji, koje je s državnog područja te države članice zatražio državljanin treće zemlje za kojeg je u SIS‑u izdano upozorenje u svrhu zabrane ulaska u schengensko područje i čiji identitet nije mogao biti utvrđen valjanom putnom ispravom.
Kao prvo, članak 25. stavak 1. prvi podstavak CISA‑e predviđa da država članica koja razmatra izdavanje dozvole boravka mora sustavno pretraživati SIS i, ako je za podnositelja zahtjeva izdano upozorenje u svrhu zabrane ulaska u schengensko područje, ta mu država može izdati takvu dozvolu samo „zbog bitnih razloga, ponajprije humanitarnih ili zbog razloga koji proizlaze iz međunarodnih obveza”, nakon savjetovanja s državom članicom koja je izdala upozorenje i uzimajući u obzir njezine interese. Iz drugog podstavka te odredbe proizlazi da, kada je izdana ta dozvola boravka, država članica koja je izdala upozorenje povlači upozorenje u SIS‑u, ali ipak može staviti podnositelja zahtjeva na svoj nacionalni popis upozorenja.
Te odredbe stoga imaju za cilj spriječiti situacije u kojima bi se državljaninu treće zemlje izdala dozvola boravka iako je u SIS‑u izdano upozorenje u svrhu zabrane ulaska u schengensko područje (vidjeti osobito presudu od 16. siječnja 2018., E,
C‑240/17
,
EU:C:2018:8
, t.
38.
).
Nasuprot tomu, odredbama članka 25. stavka 1. CISA‑e ne određuju se zakonski uvjeti koje takav državljanin mora zadovoljiti kako bi ušao u schengensko područje i boravio u njemu, uključujući utvrđivanje njegova identiteta.
Osim toga, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 62. svojeg mišljenja, mehanizam prethodnog savjetovanja predviđen u članku 25. stavku 1. CISA‑e nema za posljedicu sustavno odbijanje zahtjeva za izdavanje dozvole boravka koji je podnio državljanin treće zemlje za kojeg je u SIS‑u izdano upozorenje u svrhu zabrane ulaska u schengensko područje. Naime, država članica u kojoj je taj državljanin podnio takav zahtjev zadržava, nakon što je uzela u obzir interese države članice koja je izdala upozorenje, mogućnost izdavanja te dozvole boravka predmetnom državljaninu isključivo zbog „bitnih razloga”.
U tom pogledu, iako iz samog teksta te odredbe proizlazi da je njezin cilj ograničiti razloge zbog kojih država članica državljaninu treće zemlje za kojeg je u SIS‑u izdano upozorenje u svrhu zabrane ulaska u schengensko područje može izdati dozvolu boravka samo na „bitne razloge” i da se među njima izričito navode „humanitarni[…] [razlozi] ili [razlozi] koji proizlaze iz međunarodnih obveza”, iz toga ipak ne proizlazi da su ta dva razloga ograničavajuća. Naime, budući da tim razlozima prethodi prilog „ponajprije”, oni ne mogu biti iscrpni.
Kao što je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 66. svojeg mišljenja, razlozi koji se odnose na poštovanje temeljnih prava dotičnog državljanina treće zemlje, osobito prava na poštovanje obiteljskog života i prava djeteta, kako su utvrđeni u člancima 7. i 24. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, čije se poštovanje nameće državama članicama prilikom provedbe CISA‑e, koji je sastavni dio prava Unije, u skladu s Protokolom br. 19 o schengenskoj pravnoj stečevini uključenoj u okvir Europske unije, priloženim Ugovorima (
SL 2010., C 83, str. 290
.), vjerojatno spadaju u pojam „bitnih razloga” u smislu te odredbe.
Iz toga slijedi da se članak 25. stavak 1. CISA‑e ne može tumačiti na način da se njime državama članicama uskraćuje mogućnost izdavanja dozvole boravka zbog razloga koji se odnose na spajanje obitelji samo zato što se identitet dotičnog državljanina treće zemlje ne može nedvojbeno utvrditi valjanom putnom ispravom.
Osim toga, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 58. svojeg mišljenja, članak 25. stavak 1. CISA‑e treba tumačiti na način da se primjenjuje ne samo na zahtjev za izdavanje dozvole boravka nego i na zahtjev za produljenje ili obnavljanje takve dozvole koji je podnio državljanin treće zemlje koji se već nalazi na državnom području predmetne države članice.
Stoga nadležno nacionalno tijelo mora provjeriti SIS prije produljenja ili obnavljanja dozvole boravka i, ako je u odnosu na podnositelja zahtjeva u SIS‑u navedeno upozorenje u svrhu zabrane ulaska u schengensko područje, mora se savjetovati s državom članicom koja je izdala upozorenje i uzeti u obzir njezine interese s obzirom na to da se takva dozvola boravka može produljiti ili obnoviti samo zbog „bitnih razloga” u smislu članka 25. stavka 1. CISA‑e kako se tumači u točki 35. ove presude.
Sa svoje strane, nadležno tijelo države članice koja je izdala upozorenje obvezno je, u skladu s načelom lojalne suradnje iz članka 4. stavka 3. UEU‑a, zauzeti stav o izdavanju, produljenju ili obnavljanju dozvole boravka dotičnog državljanina treće zemlje, i to u razumnom roku, prilagođenom okolnostima slučaja, koji je takav da mu ostavlja nužno vrijeme za prikupljanje relevantnih informacija (vidjeti u tom smislu presudu od 16. siječnja 2018., E,
C‑240/17
,
EU:C:2018:8
, t.
53.
).
Kao drugo, kad je riječ o Zakoniku o schengenskim granicama, valja podsjetiti na to da članak 6. stavak 1. točka (a) tog zakonika državljanima trećih zemalja nalaže da prilikom prelaska vanjskih granica država članica za boravak u schengenskom prostoru „u trajanju od ne više od 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana” imaju valjanu putnu ispravu koja nositelju omogućuje prelazak granice.
Iz toga proizlazi da Zakonik o schengenskim granicama ne uređuje položaj državljana trećih zemalja, kao što je tužitelj u glavnom postupku, koji se već nalaze na državnom području države članice i imaju dozvolu boravka u svrhu spajanja obitelji (vidjeti u tom smislu presudu od 22. listopada 2009., Zurita García i Choque Cabrera,
C‑261/08 i C‑348/08
,
EU:C:2009:648
, t.
45.
).
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti:
–
članak 25. stavak 1. CISA‑e treba tumačiti na način da mu se ne protivi propis države članice kojim se dopušta izdavanje, produljenje ili obnavljanje dozvole boravka u svrhu spajanja obitelji, koje je s državnog područja te države članice zatražio državljanin treće zemlje za kojeg je u SIS‑u izdano upozorenje u svrhu zabrane ulaska u schengensko područje i čiji identitet nije mogao biti utvrđen valjanom putnom ispravom kada su interesi države članice koja je izdala upozorenje, s kojom se prethodno savjetovalo, bili uzeti u obzir i kada se dozvola boravka može izdati, produljiti ili obnoviti samo zbog „bitnih razloga” u smislu te odredbe;
–
Zakonik o schengenskim granicama, osobito njegov članak 6. stavak 1. točku (a), treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na državljanina treće zemlje koji se nalazi u takvoj situaciji.
Drugo i treće pitanje
Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, na drugo i treće pitanje nije potrebno odgovoriti.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

Članak 25. stavak 1. Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma od 14. lipnja 1985. između vlada država Gospodarske unije Beneluksa, Savezne Republike Njemačke i Francuske Republike o postupnom ukidanju kontrola na zajedničkim granicama, koja je potpisana u Schengenu (Luksemburg) 19. lipnja 1990. i stupila na snagu 26. ožujka 1995., kako je izmijenjena Uredbom (EU) br. 265/2010 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. ožujka 2010., treba tumačiti na način da mu se ne protivi propis države članice kojim se dopušta izdavanje, produljenje ili obnavljanje dozvole boravka u svrhu spajanja obitelji, koje je s državnog područja te države članice zatražio državljanin treće zemlje za kojeg je u Schengenskom informacijskom sustavu izdano upozorenje u svrhu zabrane ulaska u schengensko područje i čiji identitet nije mogao biti utvrđen valjanom putnom ispravom kada su interesi države članice koja je izdala upozorenje, s kojom se prethodno savjetovalo, bili uzeti u obzir i kada se dozvola boravka može izdati, produljiti ili obnoviti samo zbog „bitnih razloga” u smislu te odredbe.

Uredbu (EU) 2016/399 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o Zakoniku Unije o pravilima kojima se uređuje kretanje osoba preko granica (Zakonik o schengenskim granicama) i osobito njezin članak 6. stavak 1. točku (a) treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na državljanina treće zemlje koji se nalazi u takvoj situaciji.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: švedski