CELEX: 62018TJ0341
Konkurencija
Karteliai
Aliuminio ir tantalo elektrolitinių kondensatorių rinka
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas SESV 101 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio pažeidimas
Kainų derinimas visoje EEE
Patronuojamosios bendrovės padaryto pažeidimo inkriminavimas jos patronuojančiajai bendrovei
2006 m. baudų apskaičiavimo gairės
Pažeidimo sunkumas
Baudos dydžio padidinimas už recidyvą
Proporcingumas
Neribota jurisdikcija

)
Ginčo aplinkybės
Ieškovė ir atitinkamas sektorius
Ieškovė
Nec Corp
. yra Japonijoje įsteigta bendrovė, gaminanti ir parduodanti tantalo elektrolitinius kondensatorius.
Nuo 2009 m. rugpjūčio 1 d. iki 2013 m. sausio 31 d. ieškovei priklausė 100 %
Nec Tokin Corporation
, tapusios
Tokin Corp
., kapitalo.
Nagrinėjamas pažeidimas susijęs su aliuminio ir tantalo elektrolitiniais kondensatoriais. Kondensatoriai yra elektriniai komponentai, kurie elektrostatiniu būdu kaupia energiją elektros lauke. Elektrolitiniai kondensatoriai naudojami beveik visuose elektronikos gaminiuose, kaip antai asmeniniuose kompiuteriuose, planšetėse, telefonuose, oro kondicionieriuose, šaldytuvuose, skalbimo mašinose, automobiliams skirtuose gaminiuose ir pramonės įrenginiuose. Taigi klientai yra labai įvairūs. Elektrolitiniai kondensatoriai, konkrečiau – aliuminio ir tantalo elektrolitiniai kondensatoriai, yra gaminiai, kurių svarbų konkurencinį parametrą sudaro kaina.
Administracinė procedūra
2013 m. spalio 4 d.
Panasonic
ir jos patronuojamosios įmonės kreipėsi į Europos Komisiją su prašymu suteikti žymeklį pagal Komisijos pranešimo dėl atleidimo nuo baudų ir baudų sumažinimo kartelių bylose (
OL C 298, 2006, p. 17
, toliau – 2006 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo) 14 ir 15 punktus ir pateikė informacijos dėl įtariamo pažeidimo elektrolitinių kondensatorių sektoriuje.
2014 m. kovo 28 d. remdamasi 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [SESV 101 ir 102] straipsniuose, įgyvendinimo (
OL L 1, 2003, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 18 straipsniu Komisija paprašė elektrolitinių kondensatorių sektoriuje veikiančių įvairių įmonių, taip pat ieškovės, pateikti informacijos.
2014 m. gegužės 21 d. ieškovė kartu su
Tokin
pateikė Komisijai prašymą sumažinti baudą pagal 2006 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo.
2015 m. lapkričio 4 d. Komisija priėmė pranešimą apie kaltinimus, kuris buvo skirtas, be kita ko, ieškovei.
Pranešimo apie kaltinimus adresates, taip pat ieškovę, Komisija išklausė per 2016 m. rugsėjo 12 ir 14 d. vykusią apklausą.
Ginčijamas sprendimas
2018 m. kovo 21 d. Komisija priėmė Sprendimą C(2018) 1768
final
dėl procedūros pagal SESV 101 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (AT.40136 – Kondensatoriai) (toliau – ginčijamas sprendimas).
Pažeidimas
Ginčijamame sprendime Komisija konstatavo, kad egzistuoja vienas ir tęstinis SESV 101 straipsnio ir Europos Ekonominės Erdvės (EEE) susitarimo 53 straipsnio pažeidimas elektrolitinių kondensatorių rinkoje, kurį darant dalyvavo devynios įmonės ar įmonių grupės, t. y.
Elna
,
Hitachi AIC
,
Holy Stone
,
Matsuo
,
Nichicon
,
Nippon Chemi-Con
,
Rubycon
,
Sanyo
(reiškianti
Sanyo
ir
Panasonic
kartu),
Tokin
ir ieškovė, toliau kartu –
NEC Tokin
(toliau kartu – kartelio dalyviai) (ginčijamo sprendimo 1 konstatuojamoji dalis ir 1 straipsnis).
Komisija iš esmės pažymėjo, kad aptariamas pažeidimas buvo daromas nuo 1998 m. birželio 26 d. iki 2012 m. balandžio 23 d. visoje EEE teritorijoje, o jo esmė buvo susitarimai ir (arba) suderinti veiksmai, kuriais siekta derinti kainų politiką dėl aliuminio ir tantalo elektrolitinių kondensatorių tiekimo (ginčijamo sprendimo 1 konstatuojamoji dalis).
Kartelis iš esmės buvo organizuojamas daugiašaliais susitikimais, kurie įprastai vykdavo Japonijoje kiekvieną arba kas antrą mėnesį pardavimo vadovų lygmeniu, ir kas šešis mėnesius vadovų, įskaitant prezidentus, lygmeniu (ginčijamo sprendimo 63, 68 ir 738 konstatuojamosios dalys).
Iš pradžių, nuo 1998 m. iki 2003 m., daugiašaliai susitikimai buvo organizuojami juos vadinant „elektrolitinių kondensatorių susitikimais“, „elektrolitinių kondensatorių konferencijomis“ arba ECC susitikimais“. Vėliau, nuo 2003 m. iki 2005 m., jie buvo organizuojami kaip „aliuminio–tantalo konferencijos“, „aliuminio arba tantalo kondensatorių grupė“ arba „ATC susitikimai“. Galiausiai nuo 2005 m. iki 2012 m. tie susitikimai organizuoti kaip „rinkos tyrimo grupė“, „rinkodaros grupė“ arba „MK susitikimai“. Lygiagrečiai su MK susitikimais ir juos papildant nuo 2006 m. iki 2008 m. buvo organizuojami „sąnaudų didėjimo“ arba „kondensatorių didėjimo“ susitikimai (toliau – CUP susitikimai) (ginčijamo sprendimo 69 konstatuojamoji dalis).
Be šių daugiašalių susitikimų, kartelio dalyviai prireikus taip pat organizavo dvišalius ir trišalius
ad hoc
susitikimus (ginčijamo sprendimo 63, 75 ir 739 konstatuojamosios dalys).
Per antikonkurencinius susitikimus kartelio dalyviai iš esmės keitėsi informacija apie kainas ir ateityje taikysimas kainas, apie būsimus kainų mažinimus ir tų mažinimų viršutinės ir apatines ribas, apie pasiūlą ir paklausą, įskaitant būsimą pasiūlą ir paklausą, ir tam tikrais atvejais sudarė, taikė ir laikėsi susitarimų dėl kainų (ginčijamo sprendimo 62, 715, 732 ir 741 konstatuojamosios dalys).
Komisija nusprendė, kad kartelio dalyvių veiksmai yra susitarimo ir (arba) suderintų veiksmų forma, kuria siekta bendro tikslo – išvengti konkurencijos kainomis ir derinti būsimus veiksmus dėl elektrolitinių kondensatorių pardavimo bei taip sumažinti netikrumą rinkoje (ginčijamo sprendimo 726 ir 731 konstatuojamosios dalys).
Komisija padarė išvadą, kad tais veiksmais buvo siekiama vieno antikonkurencinio tikslo (ginčijamo sprendimo 743 konstatuojamoji dalis).
„Tokin“ ir ieškovės atsakomybė
Komisija pripažino
Tokin
atsakinga už tiesioginį dalyvavimą kartelyje nuo 2003 m. sausio 29 d. iki 2012 m. balandžio 23 d., išskyrus dalyvavimą CUP susitikimuose (ginčijamo sprendimo 944 ir 1022 konstatuojamosios dalys ir 1 straipsnio e punktas).
Be to, Komisija pripažino, kad atsakovė, kaip patronuojančioji bendrovė, kuriai priklauso visas
Tokin
įstatinis kapitalas, atsakinga už pažeidimo laikotarpį nuo 2009 m. rugpjūčio 1 d. iki 2012 m. balandžio 23 d., išskyrus dalyvavimą CUP susitikimuose (ginčijamo sprendimo 945 ir 1022 konstatuojamosios dalys ir 1 straipsnio e punktas).
Ieškovei skirtos baudos
Ginčijamo sprendimo 2 straipsnio f ir h punktuose skirta, viena vertus, 5036000 eurų dydžio bauda
Tokin
„solidariai“ su ieškove ir, kita vertus, 2595000 eurų dydžio bauda ieškovei.
Baudų dydžio apskaičiavimas
Apskaičiuodama baudų dydį Komisija taikė Pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies a punktą skirtų baudų apskaičiavimo gairėse (
OL C 210, 2006, p. 2
, toliau – 2006 m. gairės) nustatytą metodą (ginčijamo sprendimo 980 konstatuojamoji dalis).
Pirma, nustatydama ieškovei skirtų baudų bazinį dydį Komisija atsižvelgė į pardavimų vertę paskutiniais visais dalyvavimo darant pažeidimą metais, kaip nustatyta 2006 m. gairių 13 punkte (ginčijamo sprendimo 989 konstatuojamoji dalis).
Pardavimų vertę Komisija skaičiavo remdamasi aliuminio ir tantalo elektrolitinių kondensatorių pardavimu, už kurį sąskaitos faktūros išrašytos EEE įsisteigusiems klientams (ginčijamo sprendimo 990 konstatuojamoji dalis).
Be to, Komisija atskirai apskaičiavo abiejų prekių kategorijų, t. y. aliuminio elektrolitinių kondensatorių ir tantalo elektrolitinių kondensatorių, reikšmės turinčią pardavimų vertę ir pritaikė skirtingus dauginimo koeficientus pagal trukmę (ginčijamo sprendimo 991 konstatuojamoji dalis).
Kiek tai susiję su ieškove, Komisija nustatė 2,72 dydžio dauginimo koeficientą už trukmę, kiek tai susiję su laikotarpiu nuo 2009 m. rugpjūčio 1 d. iki 2012 m. balandžio 23 d. (ginčijamo sprendimo 1007 konstatuojamojoje dalyje pateikta 1 lentelė).
Komisija nustatė, kad už pažeidimo sunkumą bus taikomas 16 % nuo pardavimo vertės procentinis dydis. Šiuo klausimu ji nusprendė, kad horizontalieji kainų koordinavimo „susitarimai“ dėl paties jų pobūdžio yra priskiriami prie sunkiausių SESV 101 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio pažeidimų ir kad kartelis apėmė visą EEE teritoriją (ginčijamo sprendimo 1001–1003 konstatuojamosios dalys).
Komisija pritaikė papildomą 16 % dydį pagal 2006 m. gairių 25 punktą, kad būtų užtikrintas pakankamas skirtos baudos atgrasantis poveikis (ginčijamo sprendimo 1009 konstatuojamoji dalis).
Todėl Komisija nustatė, kad
Tokin
solidariai su ieškove skirtinos bazinės baudos dydis yra 6108000 eurų (ginčijamo sprendimo 1010 konstatuojamojoje dalyje pateikta 2 lentelė).
Antra, dėl baudų bazinio dydžio tikslinimo reikia pažymėti, kad, viena vertus,
Tokin
ir ieškovei skirtos baudos bazinį dydį Komisija sumažino 3 % dėl lengvinančių aplinkybių, nes jų dalyvavimas CUP susitikimuose nebuvo įrodytas ir nėra jokių duomenų, kad apie tuos susitikimus joms buvo žinoma (ginčijamo sprendimo 1022 konstatuojamoji dalis).
Kita vertus, Komisija nusprendė, kad tuo metu, kai buvo daromas aptariamas pažeidimas, ieškovė jau buvo pripažinta atsakinga už antikonkurencinį elgesį nuo 1998 m. liepos 1 d. iki 2002 m. birželio 15 d. derinant kainas „didiesiems tiekėjams (OEM), veikiantiems asmeninių kompiuterių ir (arba) serverių srityje“. Šis pirmasis pažeidimas buvo konstatuotas 2010 m. gegužės 19 d. Komisijos sprendimu C(2011) 180/09
final
dėl procedūros pagal SESV 101 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (byla COMP/38.511 – DRAM) (toliau – DRAM sprendimas). Dėl tos priežasties Komisija nusprendė, kad ieškovei skirtos baudos bazinis dydis turi būti padidintas 50 % už sunkinančias aplinkybes dėl recidyvo (ginčijamo sprendimo 1011–1013 konstatuojamosios dalys).
Trečia, už bendradarbiavimą pagal 2006 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo Komisija 15 % sumažino
Tokin
ir ieškovei skirtos baudos dydį, palyginti su bauda, kuri kitu atveju būtų skirta už pažeidimą (ginčijamo sprendimo 1104 ir 1105 konstatuojamosios dalys).
Taigi Komisija nustatė, kad
Tokin
ir ieškovei bus skirta iš viso 16445000 eurų dydžio bauda (ginčijamo sprendimo 1139 konstatuojamojoje dalyje pateikta 3 lentelė).
[Praleista]
Procesas ir šalių reikalavimai
2018 m. gegužės 31 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo šį ieškovės ieškinį.
2018 m. rugsėjo 26 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo Komisijos atsiliepimą į ieškinį.
Dublikas ir triplikas buvo pateikti Bendrojo Teismo kanceliarijai atitinkamai 2018 m. lapkričio 22 d. ir 2019 m. sausio 29 d.
Antrosios kolegijos siūlymu Bendrasis Teismas, remdamasis Procedūros reglamento 28 straipsniu, nusprendė perduoti bylą nagrinėti išplėstinei kolegijai.
Pakeitus Bendrojo Teismo kolegijų sudėtį, remiantis Procedūros reglamento 27 straipsnio 5 dalimi, teisėja pranešėja buvo paskirta į devintąją išplėstinę kolegiją ir jai dėl šios priežasties paskirta ši byla.
Teisėjos pranešėjos siūlymu Bendrasis Teismas (devintoji išplėstinė kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį ir, taikydamas Procedūros reglamento 89 straipsnyje numatytas proceso organizavimo priemones, pateikė šalims klausimų raštu. Į šiuos klausimu šalys atsakė per nustatytus terminus, o per 2020 m. spalio 12 d. posėdį buvo išklausytos šalių kalbos ir jų atsakymai į Bendrojo Teismo pateiktus klausimus.
2021 m. rugpjūčio 1 d. mirus teisėjui B. Berke, trys šį sprendimą pasirašę teisėjai tęsė pasitarimus pagal Procedūros reglamento 22 straipsnį ir 24 straipsnio 1 dalį.
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
–
visų pirma, panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnio e punktą, kiek jame konstatuota, kad ji asmeniškai dalyvavo darant ginčijamame sprendime nagrinėtą pažeidimą,
–
nepatenkinus šio prašymo, panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnio h punktą, kiek tai susiję su vien tik jai skirtu baudos padidinimu už recidyvą,
–
nepatenkinus ir šio reikalavimo, sumažinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnio f ir h punktuose jai skirtų baudų dydį,
–
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–
atmesti ieškinį,
–
priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Dėl teisės
Ieškovė pateikia tris pagrindus, kuriais grindžia tiek pagrindinį reikalavimą iš dalies panaikinti ginčijamą sprendimą, tiek papildomus reikalavimus panaikinti arba sumažinti jai skirtų baudų dydį. Tie pagrindai grindžiami įvairiomis Komisijos padarytomis klaidomis ir pažeidimais, kiek jie atitinkamai susiję su pirmuoju pagrindu – dėl baudos padidinimo už recidyvą, su antruoju – dėl ieškovės atsakomybės darant pažeidimą kvalifikavimo ir su trečiuoju – dėl ieškovei skirtų baudų dydžio apskaičiavimo.
Dėl reikalavimų panaikinti ginčijamą sprendimą
[Praleista]
Dėl pirmojo pagrindo dėl baudos padidinimo už recidyvą
Dėstydama pirmąjį pagrindą ieškovė teigia, kad ginčijamo sprendimo 2 straipsnio h punkte, kiek jame skiriamas baudos padidinimas už recidyvą, yra teisės ir vertinimo klaidų, jis yra nemotyvuotas ir juo pažeidžiamas proporcingumo principas. Šį pagrindą iš esmės sudaro trys dalys.
[Praleista]
Komisija ginčija šiuos argumentus.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad recidyvo sąvoka, kaip ji suprantama tam tikrose nacionalinės teisės sistemose, reiškia, jog asmuo naujų pažeidimų padarė po to, kai jau buvo nubaustas už panašius pažeidimus (žr. 2014 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Eni / Komisija,
T‑558/08
,
EU:T:2014:1080
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Už Sąjungos konkurencijos teisės pažeidimus baudos bazinis dydis gali būti didinamas, jei Komisija konstatuoja sunkinančias aplinkybes. Viena iš sunkinančių aplinkybių yra recidyvas, kuris 2006 m. gairių 28 punkto pirmoje įtraukoje apibrėžtas kaip tokio paties ar panašaus pažeidimo tęsimas ar pakartojimas po to, kai Komisija ar nacionalinė konkurencijos institucija konstatavo, kad tam tikra įmonė pažeidė SESV 101 ar 102 straipsnių nuostatas. Tokiu atveju bazinis baudos dydis gali būti padidintas iki 100 % už kiekvieną konstatuotą pažeidimą.
Atsižvelgimu į recidyvą siekiama įmones, kurios linkusios nesilaikyti konkurencijos taisyklių, skatinti pakeisti savo elgesį. Dėl to Komisija kiekvienu atveju gali atsižvelgti į tokį polinkį patvirtinančius įrodymus, įskaitant, pavyzdžiui, laiką tarp nagrinėjamų pažeidimų (žr. 2011 m. birželio 7 d. Sprendimo Arkema France ir kt. / Komisija,
T‑217/06
,
EU:T:2011:251
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Šioje byloje, kaip galima teigti remiantis ginčijamo sprendimo 2 straipsnio h punktu, Komisija ieškovei skyrė baudos padidinimą už recidyvą. Šiuo klausimu remiantis ginčijamo sprendimo 1011–1013 konstatuojamosiomis dalimis galima teigti, kad Komisija konstatavo, jog tuo metu, kai nagrinėjamas pažeidimas buvo daromas, DRAM sprendime ieškovė jau buvo pripažinta atsakinga už antikonkurencinį elgesį. Todėl Komisija nusprendė, kad ieškovei skirtos baudos bazinis dydis turi būti padidintas 50 % dėl recidyvo (žr. šio sprendimo 30 punktą).
Ieškovės argumentus reikia nagrinėti atsižvelgiant būtent į šiuos konstatavimus.
–
Dėl pirmojo pagrindo pirmos dalies dėl teisės klaidos, nes baudos padidinimas už recidyvą prieštarauja ieškovės išvestinei atsakomybei
Ieškovė teigia, kad baudos padidinimas už recidyvą prieštarauja jos, kaip
Tokin
patronuojančiosios bendrovės išvestinei atsakomybei.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad patronuojančiosios bendrovės atsakomybė yra tik išvestinė, kai ji kaltinama tik už patronuojamosios bendrovės tiesioginį dalyvavimą darant pažeidimą. Šiuo atveju atsakomybė kyla iš patronuojamosios bendrovės neteisėto elgesio, kuris patronuojančiajai bendrovei priskiriamas dėl to, kad šios bendrovės sudaro ekonominį vienetą. Todėl patronuojančiosios bendrovės atsakomybė neišvengiamai grindžiama patronuojamosios bendrovės padarytą pažeidimą sudarančiais faktais, nuo kurių jos atsakomybė neatsiejama (2017 m. balandžio 27 d. Sprendimo Akzo Nobel ir kt. / Komisija,
C‑516/15 P
,
EU:C:2017:314
,
EU:C:2017:314
,
punktas).
Būtent dėl šios priežasties Teisingumo Teismas pažymėjo, kad tuo atveju, kai patronuojančiosios bendrovės atsakomybė kyla tik dėl patronuojamosios bendrovės atsakomybės ir nėra jokio kito veiksnio, individualiai apibūdinančio patronuojančiajai bendrovei inkriminuojamus veiksmus, šios bendrovės atsakomybė neturi viršyti jos patronuojamosios bendrovės atsakomybės (žr. 2017 m. sausio 19 d. Sprendimo Komisija / Total ir Elf Aquitaine,
C‑351/15 P
,
EU:C:2017:27
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Dėl tų pačių priežasčių Teisingumo Teismas pažymėjo, kad tuo atveju, kai jokios aplinkybės nėra individualiai būdingos elgesiui, kuriuo kaltinama patronuojančioji bendrovė, patronuojamajai bendrovei solidariai su jos patronuojančiąja bendrove skirtos baudos sumažinimas, jei įvykdyti atitinkami procedūriniai reikalavimai, iš principo turi būti taikomas ir patronuojančiajai bendrovei (žr. 2017 m. balandžio 27 d. Sprendimo Akzo Nobel ir kt. / Komisija,
C‑516/15 P
,
EU:C:2017:314
,
EU:C:2017:314
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Vis dėlto toje jurisprudencijoje taip pat nustatyta, kad patronuojančiajai bendrovei būdingi veiksniai gali pagrįsti jos ir jos patronuojamosios bendrovės atsakomybės diferencijuotą vertinimą, nors pirmosios bendrovės atsakomybė išimtinai grindžiama antrosios neteisėtu elgesiu (šiuo klausimu žr. 2017 m. balandžio 27 d. Sprendimo Akzo Nobel ir kt. / Komisija,
C‑516/15 P
,
EU:C:2017:314
,
EU:C:2017:314
,
punktą).
Šiuo atveju byloje, kurioje keliamas klausimas dėl grupę bendrovių, iš kurių kai kurios tiesiogiai dalyvavo karteliuose, kontroliuojančios bendrovės atsakomybės, Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad aplinkybė, jog tam tikroms bendrovėms sankcijos nebegali būti skirtos dėl suėjusio senaties termino, nedraudžia pradėti procesinių veiksmų dėl kitos bendrovės, kuri laikoma asmeniškai ir solidariai su jomis atsakinga už tuos pačius antikonkurencinius veiksmus ir kuriai senaties terminas dar nesuėjo (2017 m. balandžio 27 d. Sprendimo Akzo Nobel ir kt. / Komisija,
C‑516/15 P
,
EU:C:2017:314
,
EU:C:2017:314
,
,
ir
punktai).
Konkrečiau kalbant apie baudos didinimą už recidyvą, reikia pasakyti, kad Bendrasis Teismas jau yra nusprendęs, kad nors įmonės vieningas elgesys rinkoje reiškia, jog konkurencijos taisyklių pažeidimo atveju įvairios bendrovės, kurios pažeidimo laikotarpiu priklausė įmonei, būtų iš principo visos pripažintos solidariai atsakingos už tos pačios baudos sumokėjimą, išimtis turėtų būti taikoma tuo atveju, kai yra sunkinančių arba lengvinančių aplinkybių ir, kalbant apskritai, baudos bazinio dydžio koregavimą pateisinančių aplinkybių, kurios taikytinos tik kai kurioms iš jų. Remdamasis tuo Bendrasis Teismas nusprendė, kad subjektas, kuriam sunkinanti aplinkybė dėl recidyvo nebuvo pritaikyta, negali būti laikomas kartu su kitu subjektu, kuriam ši aplinkybė buvo pritaikyta, solidariai atsakingu dėl baudos dalies, kuria bauda padidėja dėl recidyvo (šiuo klausimu žr. 2014 m. sausio 23 d. Sprendimo Evonik Degussa ir AlzChem / Komisija,
T‑391/09
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2014:22
,
punktą).
Bendrasis Teismas taip pat nusprendė, kad patronuojančiosios ar patronuojamosios bendrovės padėčiai būdingos savybės gali lemti diferencijuotus dydžius, kaip antai tuo atveju, kai atsižvelgiama į sunkinančią aplinkybę dėl recidyvo, taikomą patronuojančiajai, o ne patronuojamajai bendrovei (šiuo klausimu žr. 2016 m. vasario 29 d. Sprendimo UTi Worldwide ir kt. / Komisija,
T‑264/12
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:112
,
punktą).
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, viena vertus, Komisija pripažino, jog ieškovė tik kaip patronuojančioji bendrovė yra atsakinga už patronuojamosios bendrovės, su kuria ji sudaro vieną įmonę pagal SESV 101 straipsnį, padarytą konkurencijos teisės pažeidimą (žr. šio sprendimo 63 punktą). Kita vertus, ginčijamo sprendimo 2 straipsnio h punkte padidinimą už recidyvą Komisija nustatė tik ieškovei, nes DRAM sprendime ji jau buvo pripažinta atsakinga už panašų antikonkurencinį elgesį (žr. šio sprendimo 30 ir 78 punktus).
Tuo remiantis darytina išvada, kad Komisijos nustatyta sunkinanti aplinkybė už recidyvą yra aplinkybė, kuri taikoma tik ieškovei ir netaikoma jos patronuojamajai bendrovei. Taigi Komisija pagrįstai diferencijuotai įvertino ieškovės ir jos patronuojamosios bendrovės atsakomybę, o dėl tokio vertinimo baudos dydis gali skirtis nuo patronuojamajai bendrovei skirtos baudos dydžio.
Iš tiesų, remiantis šio sprendimo 83–87 punktuose priminta jurisprudencija, darytina išvada, kad recidyvas gali būti patronuojančiosios bendrovės veiksmus individualiai apibūdinantis veiksnys, pagrindžiantis tai, kad jos atsakomybė yra didesnė už jos patronuojamosios bendrovės atsakomybę, iš kurios ji visapusiškai kyla (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 2018 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Deutsche Telekom / Komisija,
T‑827/14
,
EU:T:2018:930
,
punktą).
Taigi reikia pripažinti, kad baudos padidinimas už recidyvą neprieštarauja ieškovės išvestinei atsakomybei.
[Praleista]
Tuo remiantis darytina išvada, kad pirmojo pagrindo pirma dalis turi būti atmesta.
–
Dėl pirmojo pagrindo antros dalies dėl teisės klaidos, nes laikotarpį iki DRAM sprendimo apimantis baudos padidinimas už recidyvą prieštarauja recidyvo sąvokos atgrasomajam poveikiui
Iš pradžių reikia pateikti kelis patikslinimus dėl teiginio, kad baudos padidinimas už recidyvą „apima“ laikotarpį iki DRAM sprendimo.
Taigi reikia konstatuoti, kad, pirma, Komisija pripažino, jog ieškovė, kaip
Tokin
patronuojančioji bendrovė, yra atsakinga už laikotarpį nuo 2009 m. rugpjūčio 1 d. iki 2012 m. balandžio 23 d., išskyrus CUP susitikimus (žr. šio sprendimo 19 punktą). Todėl tam, kad apskaičiuotų
Tokin
solidariai su ieškove skirtinos baudos bazinį dydį, už tą pažeidimo laikotarpį ir atsižvelgdama į pažeidimo trukmę Komisija nustatė 2,72 dauginimo koeficientą (žr. šio sprendimo 25 punktą).
Paskui Komisija ieškovės atveju nustatė sunkinančią aplinkybę už recidyvą, nes jai jau skirta bausmė 2010 m. gegužės 19 d. DRAM sprendimu, kuriame nagrinėtas nuo 1998 m. liepos 1 d. iki 2002 m. birželio 15 d. darytas pažeidimas, ir vėliau nusprendė, kad ieškovei skirtinos baudos bazinis dydis turi būti padidintas 50 % už recidyvą (žr. šio sprendimo 30 punktą).
Galiausiai apskaičiuodama padidinimą už recidyvą Komisija pritaikė 50 % procentinį dydį baudos baziniams dydžiui, kaip nustatyta 2006 m. gairių 28 punkte. Šiuo klausimu Komisija nusprendė, kad recidyvas yra vienas iš aspektų, į kuriuos reikia atsižvelgti analizuojant nagrinėjamo pažeidimo sunkumą, ir kad jis savaime nėra susijęs su pažeidimo trukme. Taigi Komisija nusprendė, kad baudos padidinimas už recidyvą neturėtų būti skaičiuojamas remiantis tik laikotarpiu, kuriuo ta sunkinant aplinkybė egzistavo: padidinimo procentinė dalis už recidyvą turi būti taikoma visam ieškovės atsakomybės už pažeidimą laikotarpiui (žr. ginčijamo sprendimo 1013 ir 1021 konstatuojamąsias dalis).
Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad už ieškovės pirmąjį pažeidimą, padarytą anksčiau, nei šioje byloje nagrinėjamas pažeidimas, sankcija buvo skirta tuo metu, kai buvo daromas šis pažeidimas. Be to, kadangi baudos padidinimo už recidyvą procentinė dalis buvo taikoma baudos baziniam dydžiui, taikant tą padidinimą buvo atsižvelgta į pažeidimo laikotarpį, remiantis kuriuo apskaičiuotas tas baudos dydis. Tuo remiantis galima teigti, kad recidyvas, kaip baudos bazinio dydžio padidinimas, apima visą ieškovei inkriminuojamo pažeidimo laikotarpį, į kurį patenka beveik devynių mėnesių laikotarpis iki DRAM sprendimo priėmimo 2010 m. gegužės 19 d.
Vis dėlto, priešingai, nei teigia ieškovė, baudos padidinimas už recidyvą šios bylos aplinkybėmis neprieštarauja logikai, kuria grindžiama recidyvo sąvoka.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Komisija turi diskreciją rinktis veiksnius, į kuriuos ji turi atsižvelgti, kai nustato baudų dydį, kaip antai, be kita ko, į konkrečias bylos aplinkybes, jos kontekstą ir baudų atgrasomąjį poveikį, ir nėra reikalo numatyti privalomo ar baigtinio kriterijų, į kuriuos būtinai reikia atsižvelgti, sąrašo (žr. 2007 m. vasario 8 d. Sprendimo Danone / Komisija,
C‑3/06 P
,
EU:C:2007:88
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Vis dėlto konkrečių recidyvo savybių konstatavimas ir vertinimas priskiriamas Komisijos diskrecijai (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 2007 m. vasario 8 d. Sprendimo Danone / Komisija,
C‑3/06 P
,
EU:C:2007:88
,
punktą). Kaip priminta šio sprendimo 77 punkte, atsižvelgimu į recidyvą siekiama įmones, kurios linkusios nesilaikyti konkurencijos taisyklių, skatinti pakeisti savo elgesį. Komisija kiekvienu atveju gali atsižvelgti į tokį polinkį patvirtinančius įrodymus, įskaitant, pavyzdžiui, prabėgusį laiką tarp nagrinėjamų pažeidimų.
Dėl maksimalaus laiko tarpo įmonės recidyvui konstatuoti jau buvo nuspręsta, kad mažesnis nei 10 metų laiko tarpas nuo vieno iki kito pažeidimo konstatavimo liudija įmonės polinkį nedaryti atitinkamų išvadų, Komisijai konstatavus jos padarytą konkurencijos taisyklių pažeidimą (šiuo klausimu žr. 2007 m. vasario 8 d. Sprendimo Danone / Komisija,
C‑3/06 P
,
EU:C:2007:88
,
punktą).
Be to, dėl minimalaus laiko tarpo recidyvui konstatuoti Bendrasis Teismas nusprendė, kad šio sprendimo 105 punkte priminta jurisprudencija juo labiau taikoma tuo atveju, kai sprendimas, kuriuo konstatuojamas pirmasis pažeidimas, priimamas tuo pat metu, kai daromas antrasis pažeidimas. Taigi bylose, kuriose priimtas 2008 m. liepos 8 d. Sprendimas BPB / Komisija (
T‑53/03
,
EU:T:2008:254
) ir 2008 m. liepos 8 d. Sprendimas Lafarge / Komisija (
T‑54/03
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2008:255
), Bendrasis Teismas nusprendė, kad ieškovių padarytų konstatuotų pažeidimų istorija liudija jų polinkį nedaryti atitinkamų išvadų po to, kai buvo konstatuotas jų padarytas konkurencijos taisyklių pažeidimas, nes ieškovės, kurioms Komisija jau anksčiau pritaikė priemones priimdama sprendimus, kuriais konstatuotas pirmasis pažeidimas, ir toliau daugiau negu ketverius metus po to, kai joms buvo pranešta apie tuos sprendimus, aktyviai dalyvavo šioje byloje nagrinėjamame kartelyje (2008 m. liepos 8 d. Sprendimo BPB / Komisija,
T‑53/03
,
EU:T:2008:254
,
punktas ir 2008 m. liepos 8 d. Sprendimo Lafarge / Komisija,
T‑54/03
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2008:255
,
punktas).
Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad už pirmąjį pažeidimą sankcija ieškovei iš tikrųjų buvo skirta po to, kai pradėtas daryti šioje byloje nagrinėjamas pažeidimas. Vis dėlto taip pat reikia konstatuoti, kad nuo 2010 m. gegužės 19 d. iki 2012 m. balandžio 23 d. ieškovė ir toliau dalyvavo kartelyje po to, kai jai buvo pranešta apie sprendimą, kuriuo konstatuotas pirmasis pažeidimas.
Tokiomis aplinkybėmis reikia pažymėti, kad Komisija nepadarė vertinimo klaidos, kai nusprendė, kad tai, jog ieškovė tęsė neteisėtus veiksmus po to, kai jai buvo skirta pirma sankcija, rodo jos polinkį nedaryti atitinkamų išvadų konstatavus jos padarytą konkurencijos taisyklių pažeidimą. Iš tiesų, nors DRAM sprendime Komisija ieškovei jau anksčiau buvo pritaikiusi priemones, ieškovė beveik dvejus metus toliau dalyvavo nagrinėjamame kartelyje po to, kai apie tą sprendimą jau buvo pranešta. Šios išvados nepaneigia vienintelė aplinkybė, kad ieškovė kartu su
Tokin
Komisijai pateikė prašymą sumažinti baudos dydį pagal 2006 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, nes ta aplinkybė nepaneigia fakto, kad po to, kai ieškovei buvo skirta pirmoji sankcija, ji dalyvavo darant antrą pažeidimą.
Be to, šios išvados nepaneigia aplinkybė, kad ginčijamame sprendime ieškovės atsakomybė pripažinta tik kaip patronuojančiosios įmonės atsakomybė už jos patronuojamosios įmonės dalyvavimą kartelyje, kaip galima teigti remiantis šio sprendimo 91 punktu. Iš tiesų būtų trukdoma pasiekti tikslą nutraukti konkurencijos taisyklėms prieštaraujančius veiksmus ir, taikant atgrasomąsias sankcijas, užkirsti kelią jų pasikartojimui, jei su pirmuoju pažeidimu susijusi įmonė, pakeitusi teisinę struktūrą ir įsigijusi patronuojamąją bendrovę, kurios negalima persekioti dėl pirmojo pažeidimo, tačiau kuri dalyvauja darant naują pažeidimą, turėtų galimybę užkirsti kelią sankcijai už recidyvą, padaryti ją labai sudėtingą, todėl jos išvengti (šiuo klausimu žr. 2015 m. kovo 5 d. Sprendimo Komisija ir kt. / Versalis ir kt.,
C‑93/13 P ir C‑123/13 P
,
EU:C:2015:150
,
punktą).
Be to, 1999 m. kovo 11 d. Sprendime Thyssen Stahl / Komisija (
T‑141/94
,
EU:T:1999:48
), kuriuo remiasi ieškovė, jos pozicija niekaip nepagrindžiama. Tame sprendime Bendrasis Teismas nusprendė, kad Komisijos sprendime yra teisės klaida, nes didžioji dalis pažeidimo laikotarpio, į kurią buvo atsižvelgta ieškovės atveju, apėmė laikotarpį iki sprendimo, kuriuo jai skirta sankcija už panašius pažeidimus, priėmimo (1999 m. kovo 11 d. Sprendimo Thyssen Stahl / Komisija,
T‑141/94
,
EU:T:1999:48
,
ir
punktai).
Priešingai nei byloje, kurioje priimtas 1999 m. kovo 11 d. Sprendimas Thyssen Stahl / Komisija (
T‑141/94
,
EU:T:1999:48
), šioje byloje reikia konstatuoti, kad, atsižvelgiant į tai, jog nuo 2009 m. rugpjūčio 1 d. iki 2012 m. balandžio 23 d. ieškovė dalyvavo darant nagrinėjamą pažeidimą, o DRAM sprendimas buvo priimtas 2010 m. gegužės 19 d., nagrinėjamo pažeidimo didžioji dalis vyko po to, kai buvo priimtas šis sprendimas, nes kai ieškovei buvo pranešta apie tą sprendimą, ji dar beveik dvejus metus dalyvavo darant pažeidimą (žr. šio sprendimo 107 ir 108 punktus).
Taigi Komisija nepadarė klaidos, kai nusprendė, jog tai, kad jau buvo konstatuotas ieškovės padarytas pažeidimas ir kad nepaisydama to konstatavimo bei skirtos sankcijos ji beveik dvejus metus toliau dalyvavo darant kitą panašų tos pačios SESV nuostatos pažeidimą, yra recidyvo įrodymai.
Tuo remiantis darytina išvada, kad pirmojo pagrindo antra dalis turi būti atmesta.
–
Dėl pirmojo pagrindo trečios dalies dėl proporcingumo principo pažeidimo, nes baudos padidinimas už recidyvą apėmė laikotarpį iki DRAM sprendimo
Dėl padidinimo už recidyvą skaičiavimo reikia pažymėti, kad Komisijos taikytas ieškovei skirtos baudos bazinio dydžio padidinimas už recidyvą neprieštarauja 2006 m. gairėms. Iš tiesų remiantis tų gairių 28 ir 29 punktais galima nedviprasmiškai teigti, kad tiek sunkinančios aplinkybės, kaip antai recidyvas, tiek lengvinančios aplinkybės yra aplinkybės, pagrindžiančios baudos bazinio dydžio koregavimą, t. y. to dydžio didinimą arba mažinimą. Taigi recidyvas yra sunkinanti aplinkybė, pagrindžiant baudos bazinio dydžio padidinimą, kuris išreikštas bazinio dydžio didinimo procentine dalimi.
Dėl padidinimo proporcingumo reikia priminti, kad, remiantis suformuota jurisprudencija, nustatydama kiekvienos baudos dydį, Komisija turi diskreciją ir neprivalo tuo tikslu taikyti tikslios matematinės formulės (žr. 2010 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Trioplast Wittenheim / Komisija,
T‑26/06
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2010:387
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Be to, recidyvas yra aplinkybė, kuria grindžiamas didelis baudos bazinio dydžio padidinimas. Tai yra įrodymas, kad anksčiau paskirta sankcija nebuvo pakankamai atgrasanti (žr. 2008 m. liepos 8 d. Sprendimo BPB / Komisija,
T‑53/03
,
EU:T:2008:254
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Be to, reikia pažymėti, kad proporcingumo principas reikalauja, kad vertinant įmonės polinkį nesilaikyti konkurencijos taisyklių būtų atsižvelgta į laikotarpį nuo nagrinėjamo pažeidimo iki ankstesnio šių taisyklių nesilaikymo. Taigi vykdant Komisijos aktų konkurencijos teisės srityje teisminę kontrolę Bendrajam Teismui ir tam tikrais atvejais Teisingumo Teismui gali tekti patikrinti, ar Komisija laikėsi to principo, už recidyvą didindama skirtą baudą, ir, konkrečiai kalbant, ar toks padidinimas buvo reikalingas atsižvelgiant, be kita ko, į laikotarpį nuo nagrinėjamo pažeidimo iki ankstesnio konkurencijos taisyklių nesilaikymo (2010 m. birželio 17 d. Sprendimo Lafarge / Komisija,
C‑413/08 P
,
EU:C:2010:346
,
punktas).
Šiuo atveju ieškovės argumentai, kuriais siekiama įrodyti, kad baudos padidinimas už recidyvą buvo neproporcingas, grindžiami, pirma, tuo, kad ji jau buvo nubausta už tą pažeidimą.
Šį argumentą iš karto reikia atmesti. Kaip priminta šio sprendimo 75 ir 77 punktuose, baudos padidinimas už recidyvą viena vertus reiškia, kad asmuo padarė naujų pažeidimų po to, kai jam buvo skirta sankcija už panašius pažeidimus, ir, kita vertus, tuo padidinimu siekiama būtent užtikrinti Komisijos veiksmų atgrasomąjį poveikį. Todėl baudos padidinimas už recidyvą pridedamas prie baudos, skirtos už pažeidimą.
Antra, ieškovės argumentai grindžiami trumpu laiko tarpu (devyni mėnesiai), prabėgusiu nuo momento, kai ieškovė tapo
Tokin
patronuojančioji įmonė, iki DRAM sprendimo priėmimo, todėl ieškovė negalėjo išvengti jos patronuojamosios įmonės dalyvavimo kartelyje. Ieškovė, jos teigimu, taip pat yra atsakinga už kartelį tik tiek, kad ji įsigijo patronuojamąją bendrovę ir tik trumpą laiko tarpą dalyvavo darant tą pažeidimą, nors jos patronuojamoji bendrovė jau daug metų dalyvavo jį darant.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad dėl to, jog nuo 2009 m. rugpjūčio 1 d. iki 2013 m. sausio 31 d. ieškovei priklausė visos
Tokin
akcijos, ji buvo laikoma visą tą laikotarpį darančia lemiamą įtaką tai patronuojamajai bendrovei, nes ieškovė ir jos patronuojamoji bendrovė sudarė vieną įmonę, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnį (žr. šio sprendimo 62 punktą). Beje, šiuo atveju ieškovė neginčija prezumpcijos, kad aptariamu pažeidimo laikotarpiu ji tikrai darė lemiamą įtaką patronuojamajai bendrovei (žr. šio sprendimo 58 punktą). Taigi ieškovė galėjo išvengti tolesnio
Tokin
dalyvavimo kartelyje po to, kai buvo priimtas DRAM sprendimas.
Be to, kaip pažymėta šio sprendimo 108 punkte, tai, kad ieškovė tęsė aptariamus neteisėtus veiksmus, liudija jos polinkį nedaryti atitinkamų išvadų konstatavus jos padarytą konkurencijos taisyklių pažeidimą, nes DRAM sprendimu Komisijai jau anksčiau jai taikė priemonės, tačiau ji vis tiek beveik dvejus metus toliau dalyvavo nagrinėjamame kartelyje po to, kai jai buvo pranešta apie tą sprendimą.
Be to, kaip priminta šio sprendimo 109 punkte, būtų trukdoma pasiekti tikslą nutraukti konkurencijos taisyklėms prieštaraujančius veiksmus, jei su pirmuoju pažeidimu susijusi įmonė, pakeitusi teisinę struktūrą ir įsigijusi patronuojamąją bendrovę, kurios negalima persekioti dėl pirmojo pažeidimo, tačiau kuri dalyvauja darant naują pažeidimą, turėtų galimybę užkirsti kelią sankcijai už recidyvą, padaryti ją labai sudėtingą, todėl jos išvengti.
Kadangi šiomis aplinkybėmis Komisija konkrečiai konstatavo, kad ieškovė linkusi nesilaikyti konkurencijos taisyklių ir kad remiantis 2006 m. gairių 28 punkto pirma įtrauka reikia taikyti padidinimą už recidyvą, dėl kurio baudos bazinis dydis gali padidėti iki 100 %, reikia pripažinti, kad Komisija nepažeidė proporcingumo principo, kai nustatė, jog ieškovei skirtinos baudos dydis turi būti padidintas 50 %.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, reikia atmesti pirmojo pagrindo trečią dalį, taigi, ir visą pirmąjį pagrindą.
Dėl trečiojo pagrindo dėl ieškovei skirtų baudų dydžio apskaičiavimo
[Praleista]
–
Dėl trečiojo pagrindo pirmojo kaltinimo, kad už recidyvą ieškovei skirta bauda nebuvo sumažinta 3 %
Dėstydama trečiojo pagrindo pirmąjį kaltinimą ieškovė iš esmės teigia, kad Komisija padarė klaidą, kai atsisakė 3 % sumažinti už recidyvą jai skirtos baudos dydį, nors
Tokin
solidariai su ieškove skirtos baudos dydžiui toks sumažinimas buvo pritaikytas. Šio sumažinimo netaikymas visų pirma prieštarauja išvestinei ieškovės, kaip patronuojančiosios bendrovės, atsakomybei, taip pat tas netaikymas lėmė pernelyg didelę baudą, t. y. daugiau nei pusė baudos, kuri jai skirta solidariai su
Tokin
, galiausiai jis nepakankamai motyvuotas.
Komisija ginčija šiuos argumentus.
Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad, viena vertus, baudos padidinimas už recidyvą 50 % nuo
Tokin
solidariai su ieškove skirtos baudos bazinio dydžio, kurį Komisija sumažino 15 % už jų bendradarbiavimą pagal 2006 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, yra skirtas už sunkinančią aplinkybę, kaip ji suprantama pagal 2006 m. gairių 28 punktą (žr. šio sprendimo 31 punktą).
Kita vertus,
Tokin
solidariai su ieškove skirtos baudos bazinio dydžio sumažinimas 3 % už tai, kad jų dalyvavimas CUP susitikimuose nebuvo įrodytas, ir dėl to, kad nėra duomenų, įrodančių, kad joms apie juos buvo žinoma, yra skirtas už lengvinančią aplinkybę, kaip ji suprantama pagal 2006 m. gairių 29 punktą (žr. šio sprendimo 29 punktą).
Vis dėlto, kaip priminta šio sprendimo 114 punkte, tiek sunkinančios, tiek lengvinančios aplinkybės pagrindžia baudos bazinio dydžio koregavimą, t. y. to dydžio didinimą arba mažinimą. Šie koregavimai negali būti taikomi vieni kietiems.
Šioje byloje recidyvas, kaip sunkinanti aplinkybė, pagrindžia baudos bazinio dydžio padidinimą. Taigi Komisija pagrįstai apskaičiavo baudos padidinimą 50 % už recidyvą, pritaikydama jį
Tokin
solidariai su ieškove skirtos baudos baziniam dydžiui ir neatsižvelgdama į galimus šio bazinio dydžio sumažinimus už lengvinančias aplinkybes, šiuo atveju į sumažinimą 3 % dėl to, kad nebuvo įrodyta, jog ieškovė ir jos patronuojamoji įmonė dalyvavo CUP susitikimuose.
Šios išvados nepaneigia ieškovės argumentas dėl jos, kaip patronuojančiosios bendrovės, išvestinės atsakomybės. Kaip nurodyta šio sprendimo 86 ir 87 punktuose, recidyvas yra veiksnys, individualiai apibūdinantis ieškovės veiksmus ir galintis pagrįsti sunkesnės sankcijos jai skyrimą, palyginti su sankcija, skirta jai inkriminavus jos patronuojamosios bendrovės padarytą pažeidimą.
Be to, negalima pritarti ieškovės teiginiui, kad jai skirtos baudos už recidyvą dydis yra pernelyg didelis dėl to, kad jis yra didesnis už pusę jai solidariai su
Tokin
skirtos baudos bazinį dydį. Iš tiesų ieškovės teiginys grindžiamas klaidinga prielaida, kad baudos bazinio dydžio sumažinimas 3 % gali būti taikomas baudos bazinio dydžio padidinimui 50 % (žr. šios sprendimo 134 ir 13 punktus).
Be to, ieškovė nepateikia jokio konkretaus argumento pagrįsti kaltinimui dėl galimo pareigos motyvuoti pažeidimo. Bet kuriuo atveju tik ieškovei skirtos baudos padidinimas už recidyvą vienareikšmiškai apskaičiuotas ginčijamo sprendimo 1011–1013 punktuose, aiškinamuose atsižvelgiant į 2006 m. gairių 28 punktą, į kurį tose konstatuojamosiose dalyse daroma nuoroda.
Taigi trečiojo pagrindo pirmas kaltinimas turi būti atmestas.
[Praleista]

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (devintoji išplėstinė kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Nec Corp
.
padengia savo ir Europos Komisijos patirtas bylinėjimosi išlaidas
.

Costeira
Gratsias
Kancheva
Paskelbta 2021 m. rugsėjo 29 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.
(
)	Pateikiami tik tie šio sprendimo punktai, kuriuos Bendrasis Teismas mano tikslinga paskelbti.