CELEX: 62015CJ0139
Överklagande
Sammanhållningsfonden
Nedsättning av finansiellt stöd
Förfarande för antagande av Europeiska kommissionens beslut
Förekomsten av en frist
Den föreskrivna fristen har inte iakttagits
Följder

Europeiska kommissionen har genom sitt överklagande yrkat upphävande av den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 20 januari 2015, Spanien/kommissionen (
T‑109/12
, ej publicerad,
EU:T:2015:29
) (nedan kallad den överklagade domen), i vilken tribunalen ogiltigförklarade kommissionens beslut K(2011) 9992 av den 22 december 2011 om nedsättning av Sammanhållningsfondens finansiella stöd till projekten ”Åtgärder som ska vidtas inom ramen för genomförandet av fas 2 i huvudplanen för hantering av fast hushållsavfall i den autonoma regionen Extremadura” (CCI 2001.ES.16.C.PE.020); Utlopp: ”mellersta avrinningsområdet Getafe och nedre avrinningsområdet Arroyo del Culebro (avrinningsområde Tajo-sanering)” (CCI 2002.ES.16.C.PE.002); ”Återanvändning av spillvatten för konstbevattning av grönområdena i Santa Cruz de Tenerife” (CCI 2003.ES.16.C.PE.003) och ”Tekniskt bistånd till undersökningen och utarbetandet av projektet för utbyggnad och försörjning av vatten till Algodors Mancomunidad” (CCI 2002.ES.16.C.PE.040) (nedan kallat det omtvistade beslutet).
I –
Tillämpliga bestämmelser
I artikel 2.1 i rådets förordning (EG) nr 1164/94 av den 16 maj 1994 om inrättandet av en sammanhållningsfond (
EGT L 130, 1994, s. 1
; svensk specialutgåva, område 14, volym 1, s. 189), i dess lydelse enligt rådets förordning (EG) nr 1264/1999 av den 21 juni 1999 (
EGT L 161, 1999, s. 57
) och rådets förordning (EG) nr 1265/1999 av den 21 juni 1999 (
EGT L 161, 1999, s. 62
) (nedan kallad förordning nr 1164/94 i dess ändrade lydelse) föreskrivs följande:
”Fonden skall ge finansiellt stöd till projekt som bidrar till att uppnå de mål som fastlagts i Fördraget om Europeiska unionen på områdena miljö och transeuropeiska transportinfrastrukturnätverk i medlemsstater med en bruttonationalprodukt (BNP) per invånare, mätt i köpkraftenheter, som är lägre än 90 % av genomsnittet i gemenskapen och som har ett program som leder till uppfyllandet av de villkor om ekonomisk konvergens som avses i artikel [126 FEUF].”
I artikel 8.1 i förordning nr 1164/94 i dess ändrade lydelse föreskrivs följande:
”Projekt som finansieras av fonden skall vara förenliga med bestämmelserna i fördragen, med de styrmedel som antagits till följd av dessa och med gemenskapens politik, inklusive politiken i fråga om miljöskydd, transporter, transeuropeiska nätverk, konkurrens och offentlig upphandling.”
Artikel 12 i förordning nr 1164/94 i dess ändrade lydelse har följande lydelse:
”1.   Utan att det påverkar kommissionens ansvar för genomförandet av Europeiska gemenskapernas allmänna budget, skall ansvaret för den finansiella kontrollen av projekt i första hand ligga hos medlemsstaterna. I detta syfte skall medlemsstaterna vidta följande åtgärder:
…
c)
Säkerställa att projekten förvaltas i enlighet med alla tillämpliga gemenskapsbestämmelser och att de medel som ställs till deras förfogande används i överensstämmelse med principerna för en sund ekonomisk förvaltning.
…”
I bilaga II till förordning nr 1164/94 i dess ändrade lydelse avseende ”[t]illämpningsföreskrifter” finns en artikel H som har rubriken ”Finansiella korrigeringar”, i vilken föreskrivs följande:
”1.
Om kommissionen efter att ha avslutat de nödvändiga kontrollerna kommer fram till att
a)
genomförandet av ett projekt varken motiverar hela eller delar av det beviljade stödet, bl.a. genom att det inte uppfyller ett av villkoren i beslutet om att bevilja stöd och i synnerhet innebär någon väsentlig förändring som påverkar arten av och villkoren för genomförandet av projektet för vilken kommissionens godkännande inte har sökts, eller
b)
det finns en oegentlighet gällande stöd från fonden och att den berörda medlemsstaten inte har vidtagit de nödvändiga korrigerande åtgärderna,
skall kommissionen dra in stödet för det berörda projektet och med angivande av sina skäl, begära att medlemsstaten lägger fram sina kommentarer inom en fastställd tidsperiod.
Om medlemsstaten har invändningar mot kommissionens anmärkningar, skall medlemsstaten bjudas in till en hearing av kommissionen, vid vilken båda parter skall sträva efter att nå en överenskommelse om anmärkningarna och de slutsatser som kan dras av dessa.
2.
Vid utgången av den tidsperiod som fastställts av kommissionen skall kommissionen, om ingen överenskommelse har nåtts inom tre månader, med iakttagande av vederbörligt förfarande och med beaktande av medlemsstatens kommentarer, besluta att
…
b)
vidta de nödvändiga finansiella korrigeringarna. Detta skall innebära en indragning av hela eller delar av stödet som beviljats projektet.
Dessa beslut skall respektera proportionalitetsprincipen. Kommissionen skall när den fastställer med vilket belopp korrigeringen skall göras ta hänsyn till oegentlighetens eller ändringens art och till omfattningen av de potentiella finansiella konsekvenserna av eventuella brister i förvaltnings- eller kontrollsystemen. Varje nedsättning eller indragning skall leda till att de utbetalade beloppen återbetalas.
…
4.
Kommissionen skall fastställa närmare föreskrifter för tillämpningen av punkterna 1–3 och skall informera medlemsstaterna och Europaparlamentet om dessa.”
I artikel 18 i kommissionens förordning (EG) nr 1386/2002 av den 29 juli 2002 om genomförandebestämmelser till förordning nr 1164/94 beträffande förvaltnings- och kontrollsystemen och förfarandet för finansiella korrigeringar rörande stöd från sammanhållningsfonden (
EGT L 201, 2002, s. 5
) föreskrivs följande:
”1.   Den tidsfrist inom vilken den berörda medlemsstaten enligt artikel H.1 första stycket i bilaga II till förordning (EG) nr 1164/94 får lämna sina synpunkter skall vara två månader, utom i vederbörligen motiverade fall då kommissionen kan samtycka till en längre frist.
2.   Om kommissionen föreslår en finansiell korrigering som fastställts genom extrapolering eller schablonmässigt, skall medlemsstaten ges möjlighet att, genom en undersökning av de berörda akterna, visa att oegentlighetens faktiska omfattning var mindre än enligt kommissionens bedömning. Efter överenskommelse med kommissionen får medlemsstaten begränsa omfattningen av undersökningen till en lämplig andel eller ett lämpligt urval av de berörda akterna.
Utom i vederbörligen motiverade fall får tidsfristen för denna undersökning inte överskrida en ytterligare period av två månader efter den tvåmånadersperiod som anges i punkt 1. Resultaten av en sådan undersökning skall granskas på det sätt som anges i artikel H.1 andra stycket i bilaga II till förordning (EG) nr 1164/94. Kommissionen skall ta hänsyn till det bevismaterial som medlemsstaterna tillhandahåller inom tidsfristerna.
3.   När medlemsstaten invänder mot kommissionens anmärkningar och en överläggning äger rum enligt artikel H.1 andra stycket i bilaga II till förordning (EG) nr 1164/94, skall den tremånadersfrist inom vilken kommissionen kan fatta ett beslut enligt artikel H.2 i bilaga II till den förordningen börja löpa från och med dagen för överläggningen.”
Ordalydelsen i artikel H.2 i bilaga II till förordning nr 1164/94 i dess ändrade lydelse skiljer sig åt i de olika språkversionerna av denna bestämmelse. Enligt den franska språkversionen, i vilken det föreskrivs att kommissionen, om ingen överenskommelse har nåtts mellan parterna, ska fatta beslut ”inom tre månader”, avser nämligen tremånadersfristen den tid inom vilken beslutet om finansiell korrigering ska antas. I övriga språkversioner av samma bestämmelse är tremånadersfristen i stället knuten till avsaknaden av överenskommelse mellan parterna.
I artikel 18.3 i förordning nr 1386/2002, i vilken det uttryckligen hänvisas till artikel H.2 i bilaga II till förordning nr 1164/94 i dess ändrade lydelse, föreskrivs att kommissionen enligt nämnda artikel H.2 har tre månader på sig för att fatta ett beslut om finansiell korrigering och att denna frist börjar löpa från och med dagen för överläggningen. Det framgår av samtliga språkversioner av nämnda artikel 18.3 att lydelsen av denna bestämmelse inte skiljer sig åt i de olika språkversionerna.
Förordning nr 1164/94 i dess ändrade lydelse var tillämplig under åren 2000–2006. Förordning nr 1386/2002 var i enlighet med artikel 1 i nämnda förordning tillämplig på åtgärder som godkänts för första gången efter den 1 januari 2000.
Enligt artikel 16.1 i förordning nr 1164/94 i dess ändrade lydelse skulle den förordningen ses över senast den 31 december 2006.
Förordning nr 1164/94 i dess ändrade lydelse upphävdes således genom rådets förordning (EG) nr 1084/2006 av den 11 juli 2006 om inrättande av Sammanhållningsfonden och om upphävande av förordning (EG) nr 1164/94 (
EUT L 210, 2006, s. 79
).
Artikel 5 i förordning nr 1084/2006 har följande lydelse: ”[d]enna förordning skall inte påverka vare sig fullföljande eller ändring, inklusive helt eller delvis upphävande, av projekt eller andra stödformer som har godkänts av kommissionen på grundval av förordning (EG) nr 1164/94, som följaktligen skall fortsätta att tillämpas på detta stöd eller berörda projekt tills de har avslutats”.
Enligt artikel 6 i förordning nr 1084/2006 ska förordning nr 1164/94 i dess ändrade lydelse upphöra att gälla ”[u]tan att det påverkar tillämpningen av bestämmelserna i artikel 105.1 i rådets förordning (EG) nr 1083/2006 av den 11 juli 2006 om allmänna bestämmelser för Europeiska regionala utvecklingsfonden, Europeiska socialfonden och Sammanhållningsfonden samt om upphävande av förordning (EG) nr 1260/1999 (
EUT L 210, 2006, s. 25
) och artikel 5 i den här förordningen”.
Artikel 100 i förordning nr 1083/2006, som har rubriken ”Förfarande”, har följande lydelse:
”1.   Innan kommissionen fattar beslut om en finansiell korrigering, skall den inleda förfarandet genom att underrätta medlemsstaten om sina preliminära slutsatser och begära att medlemsstaten lämnar synpunkter inom två månader.
Om kommissionen föreslår en finansiell korrigering som grundar sig på en extrapolering eller ett schablonbelopp, skall medlemsstaten ges möjlighet att genom en granskning av den berörda dokumentationen, visa att oegentlighetens faktiska omfattning var mindre än enligt kommissionens bedömning. I samförstånd med kommissionen får medlemsstaten begränsa omfattningen av granskningen till en lämplig andel eller ett lämpligt urval av den berörda dokumentationen. Utom i motiverade fall får tidsfristen för denna granskning inte överskrida ytterligare en tvåmånadersperiod efter den tvåmånadersperiod som avses i första stycket.
2.   Kommissionen skall ta hänsyn till det bevismaterial som medlemsstaterna tillhandahåller inom de tidsfrister som anges i punkt 1.
3.   Om medlemsstaten invänder mot kommissionens preliminära slutsatser, skall den inbjudas till överläggningar hos kommissionen, där båda parter i ett samarbete grundat på partnerskapet skall anstränga sig att nå en uppgörelse om synpunkterna och de slutsatser som kan dras av dessa.
4.   Om en överenskommelse nås får medlemsstaten använda de berörda gemenskapsmedlen på nytt i överensstämmelse med artikel 98.2 andra stycket.
5.   Om ingen överenskommelse nås, skall kommissionen fatta beslut om den finansiella korrigeringen inom sex månader från dagen för överläggningarna, med beaktande av all information och alla synpunkter som lagts fram under förfarandets gång. Om det inte hålls några överläggningar, skall sexmånadersperioden börja löpa två månader efter dateringen av den inbjudan som skickades av kommissionen.”
Artikel 105 i förordning nr 1083/2006, med rubriken ”Övergångsbestämmelser”, har följande lydelse:
”1.   Denna förordning skall inte påverka vare sig fullföljande eller ändring, inklusive helt eller delvis upphävande, av stöd som medfinansieras av strukturfonderna eller av ett projekt som medfinansieras av Sammanhållningsfonden och som kommissionen har godkänt på grundval av förordningarna (EEG) nr 2052/88 …, (EEG) nr 4253/88 …, … nr 1164/94 … och (EG) nr 1260/1999 eller varje annan lagstiftning som gäller för det stödet den 31 december 2006 och som följaktligen skall fortsätta att gälla för det stödet eller dessa projekt tills de har avslutats.
2.   När kommissionen fattar beslut om operativa program skall den ta hänsyn till allt stöd som medfinansieras av strukturfonderna eller alla projekt som medfinansieras av Sammanhållningsfonden och som rådet eller kommissionen redan har godkänt innan denna förordning träder i kraft och som har ekonomiska återverkningar under den period som omfattas av dessa operativa program.
3.   Med avvikelse från artiklarna 31.2, 32.4 och 37.1 i förordning (EG) nr 1260/1999 skall delbelopp som anslagits till stöd som medfinansieras av [Europeiska regionala utvecklingsfonden (ERUF)] eller [Europeiska socialfonden (ESF)] och som kommissionen har godkänt mellan den 1 januari 2000 och den 31 december 2006, för vilka attesterade utgiftsdeklarationer om utgifter som faktiskt har betalats, slutrapporten om genomförandet och den deklaration som avses i artikel 38.1 f i den förordningen inte har sänts till kommissionen inom 15 månader efter slutdatumet för utgiftens stödberättigande enligt beslutet om beviljande av bidrag från fonderna, automatiskt återtas av kommissionen senast sex månader efter den tidsfristen, varvid felaktigt utbetalade belopp skall återbetalas.
Belopp som avser insatser eller program som har skjutits upp till följd av rättsliga förfaranden eller administrativa överklaganden med uppskjutande verkan skall inte beaktas vid beräkningen av det belopp som automatiskt skall återtas.”
I första och andra styckena i artikel 108 i förordning nr 1083/2006, med rubriken ”Ikraftträdande”, föreskrivs följande:
”Denna förordning träder i kraft dagen efter det att den har offentliggjorts i
Europeiska unionens officiella tidning
.
Bestämmelserna i artiklarna 1–16, 25–28, 32–40, 47–49, 52–54, 56, 58–62, 69–74, 103–105 samt 108 skall tillämpas från och med dagen för förordningens ikraftträdande endast för program för perioden 2007–2013. Övriga bestämmelser skall tillämpas från och med den 1 januari 2007.”
Förordning nr 1083/2006 upphävdes genom Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1303/2013 av den 17 december 2013 om fastställande av gemensamma bestämmelser för Europeiska regionala utvecklingsfonden, Europeiska socialfonden, Sammanhållningsfonden, Europeiska jordbruksfonden för landsbygdsutveckling och Europeiska havs- och fiskerifonden, om fastställande av allmänna bestämmelser för Europeiska regionala utvecklingsfonden, Europeiska socialfonden, Sammanhållningsfonden och Europeiska havs- och fiskerifonden samt om upphävande av rådets förordning (EG) nr 1083/2006 (
EUT L 347, 2013, s. 320
, och rättelse i
EUT L 200, 2016, s. 140
).
I artikel 145 i förordning nr 1303/2013 föreskrivs följande:
”1.   Innan kommissionen fattar beslut om en finansiell korrigering, ska den inleda förfarandet genom att underrätta medlemsstaten om sina preliminära slutsatser från granskningen och begära att medlemsstaten lämnar synpunkter inom två månader.
2.   Om kommissionen föreslår en finansiell korrigering som grundar sig på en extrapolering eller ett schablonbelopp, ska medlemsstaten ges möjlighet att genom en granskning av den berörda dokumentationen visa att oriktighetens faktiska omfattning är mindre än vad kommissionen bedömt. Efter överenskommelse med kommissionen får medlemsstaten begränsa granskningen till att omfatta en lämplig andel eller ett urval av berörd dokumentation. Utom i vederbörligen motiverade fall får tidsfristen för den granskningen inte överskrida ytterligare en tvåmånadersperiod efter den tvåmånadersperiod som avses i punkt 1.
3.   Kommissionen ska beakta det bevismaterial som lämnas av medlemsstaterna inom de tidsfrister som anges i punkterna 1 och 2.
4.   Om medlemsstaten inte godtar kommissionens preliminära slutsatser ska den inbjudas till överläggningar hos kommissionen, för att säkerställa att alla relevanta uppgifter och synpunkter är tillgängliga och beaktas när kommissionen ska dra sina slutsatser om att göra en finansiell korrigering.
5.   Om en överenskommelse nås och utan att det påverkar punkt 7 i den här artikeln får medlemsstaten använda berörda medel eller [Europeiska havs- och fiskerifonden (EHFF)] på nytt i enlighet med artikel 143.3.
6.   För att göra en finansiell korrigering ska kommissionen genom genomförandeakter fatta beslut inom sex månader efter överläggningarna eller efter att ha mottagit kompletterande uppgifter, om medlemsstaten går med på att lämna in sådana kompletterande uppgifter efter överläggningarna. Kommissionen ska beakta alla uppgifter och synpunkter som framkommit under förfarandet. Om det inte hålls några överläggningar ska sexmånadersperioden börja löpa två månader efter dateringen av kommissionens inbjudan till överläggningar.
7.   Om kommissionen, vid utförandet av sina uppgifter enligt artikel 75, eller Europeiska revisionsrätten upptäcker oriktigheter som visar på allvarliga brister i förvaltnings- och kontrollsystemens förmåga att fungera effektivt ska den finansiella korrigeringen leda till att stödet från fonderna eller EHFF till det operativa programmet minskas.
Det första stycket ska inte tillämpas på allvarliga brister i ett förvaltnings- och kontrollsystems sätt att fungera som, fram till den dag då de upptäcks av kommissionen eller Europeiska revisionsrätten,
a)
angetts i den förvaltningsförklaring, den årliga kontrollrapport eller det revisionsuttalande, som lämnats in till kommissionen i enlighet med artikel 59.5 i budgetförordningen, eller i andra revisionsrapporter från den förvaltande myndigheten till kommissionen eller som varit föremål för lämpliga åtgärder, eller
b)
som varit föremål för lämpliga korrigerande åtgärder från medlemsstatens sida.
Bedömningen av allvarliga brister i förvaltnings- och kontrollsystemens sätt att fungera ska grunda sig på den lagstiftning som var tillämplig när de relevanta förvaltningsförklaringarna, årliga kontrollrapporterna och revisionsuttalandena lämnades in.
När kommissionen beslutar om en finansiell korrigering ska den
a)
respektera proportionalitetsprincipen genom att ta hänsyn till den allvarliga arten och omfattningen av bristen ett förvaltnings- och kontrollsystems sätt att fungera samt dess ekonomiska följder för unionens budget,
b)
när det gäller tillämpningen av en schablonsats eller extrapolerad korrigering, utesluta oriktiga utgifter som tidigare upptäckts av medlemsstaten som har varit föremål för en anpassning av räkenskaperna i enlighet med artikel 139.10 samt utgifter som är föremål för en pågående granskning av huruvida de är lagliga och korrekta enligt artikel 137.2,
c)
ta hänsyn till schablonsatser eller extrapolerade korrigeringar som tillämpats på utgifterna av medlemsstaten på grund av andra allvarliga brister som upptäckts av medlemsstaten vid fastställandet av den kvarstående risken för unionens budget.
8.   De fondspecifika bestämmelserna för EHFF får innehålla ytterligare krav på finansiella korrigeringar som avses i artikel 144.7.”
Enligt artikel 154 andra stycket i förordning nr 1303/2013, ska artikel 145 i samma förordning tillämpas från och med den 1 januari 2014.
II –
Bakgrund till tvisten och det omtvistade beslutet
Tvistens bakgrund redovisas i punkterna 1–9 i den överklagade domen och kan sammanfattas enligt följande.
Genom besluten K(2001) 531 av den 16 mars 2001, K(2002) 4269 av den 4 december 2002, K(2003) 1545 av den 6 maj 2003 och K(2002) 4692 av den 27 december 2002, beviljade kommissionen finansiellt stöd från Sammanhållningsfonden till fyra projekt som genomförts av Konungariket Spanien.
Det rör sig om följande projekt:
—
”[å]tgärder som ska vidtas inom ramen för genomförandet av fas 2 i huvudplanen för hantering av fast hushållsavfall i den autonoma regionen Extremadura” (CCI 2000.ES.16.C.PE.020) (nedan kallat det första projektet);
—
”[u]tlopp: mellersta avrinningsområdet Getafe och nedre avrinningsområdet Arroyo del Culebro (avrinningsområdet Tajo-sanering)” (CCI 2002.ES.16.C.PE.002) (nedan kallat det andra projektet);
—
”[å]teranvändning av spillvatten för konstbevattning av grönområdena i Santa Cruz de Tenerife” (CCI 2003.ES.16.C.PE.003) (nedan kallat det tredje projektet), och
—
”[t]eknisk bistånd till undersökningen och utarbetandet av projektet för utbyggnad och försörjning av vatten till Algodors Mancomunidad” (CCI 2002.ES.16.C.PE.040) (nedan kallat det fjärde projektet).
Efter att från de spanska myndigheterna ha mottagit en deklaration om att vart och ett av dessa projekt hade avslutats översände kommissionen genom skrivelser av den 29 maj 2007, den 9 juni 2008, samt av den 4 maj respektive den 27 november 2009, ett förslag om avslutande till nämnda myndigheter, vilket i vart och ett av fallen innehöll en finansiell korrigering som motiverats med att det med hänsyn till tillämplig lagstiftning inom området för offentlig upphandling förekom oegentligheter.
Efter det att de spanska myndigheterna hade underrättat kommissionen om att de motsatte sig förslagen om avslutande och hade översänt ytterligare uppgifter i detta hänseende översände kommissionen kompletterande synpunkter till dem genom skrivelser av den 21 januari respektive den 21 juni 2010. Kommissionen bjöd därefter in de spanska myndigheterna till överläggningar, vilka ägde rum den 14 juli 2010.
Eftersom dessa överläggningar inte ledde till att parterna nådde en överenskommelse i samtliga de frågor som tagits upp översände de spanska myndigheterna genom skrivelser av den 15 respektive den 17 september 2010 nya uppgifter till kommissionen.
Den 22 december 2011 antog kommissionen det omtvistade beslutet.
Kommissionen påpekade inledningsvis i det beslutet att en granskning av den dokumentation avseende de aktuella projekten, vilken kommissionen tagit emot, hade gjort det möjligt för den att finna att det med hänsyn till unionslagstiftningen och nationell lagstiftning inom området för offentlig upphandling förekom oegentligheter.
Kommissionen angav därefter de oegentligheter som identifierats. Dessa oegentligheter avser:
—
vad gäller de kontrakt som omfattas av det första projektet, den omständigheten att Konungariket Spanien har tillämpat tilldelningskriterier som strider dels mot artikel 30 i rådets direktiv 93/37/EEG av den 14 juni 1993 om samordning av förfarandena vid offentlig upphandling av byggentreprenader (
EGT L 199, 1993, s. 54
), dels mot en bestämmelse i spansk nationell rätt,
—
vad gäller de kontrakt som omfattas av det andra projektet, den omständigheten att Konungariket Spanien har tillämpat ett förhandlat förfarande utan offentliggörande i strid med artikel 7.3 d i direktiv 93/37,
—
vad gäller de kontrakt som omfattas av det tredje projektet, den omständigheten att Konungariket Spanien har tillämpat ett förhandlat förfarande utan offentliggörande i strid med artikel 7.3 d och artikel 6 i direktiv 93/37, och
—
vad gäller de kontrakt som omfattas av det fjärde projektet, den omständigheten att Konungariket Spanien har tillämpat ett förhandlat förfarande utan offentliggörande i strid med artikel 11.3 d och e i rådets direktiv 92/50/EEG av den 18 juni 1992 om samordning av förfarandena vid offentlig upphandling av tjänster (
EGT L 209, 1992, s. 1
; svensk specialutgåva:, område 6, volym 3, s. 139).
Med hänsyn till nämnda oegentligheter minskades det finansiella stöd som beviljats från Sammanhållningsfonden genom det omtvistade beslutet med följande belopp:
—
623135,74 euro avseende det första projektet,
—
1010179,66 euro avseende det andra projektet,
—
546192,66 euro avseende det tredje projektet,
—
30199,32 euro avseende det fjärde projektet.
III –
Talan vid tribunalen och den överklagade domen
Konungariket Spanien väckte talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 7 mars 2012.
Till stöd för sin talan åberopade Konungariket Spanien tre grunder. Dessa grunder avsåg åsidosättande av artikel 18.3 i förordning nr 1386/2002 respektive artikel H i bilaga II till förordning nr 1164/94 i dess ändrade lydelse och åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar.
Tribunalen ogiltigförklarade det omtvistade beslutet genom den överklagade domen.
Tribunalen påpekade i detta hänseende för det första i punkt 22 i den överklagade domen att domstolen redan hade fastställt att det av en systematisk tolkning av den relevanta förordningen följde att kommissionen sedan år 2000 är skyldig att iaktta en viss frist, vars längd varierar beroende på tillämpliga bestämmelser, när den antar ett beslut om finansiell korrigering avseende Sammanhållningsfonden (se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen,
C‑192/13 P
,
EU:C:2014:2156
, punkterna
,
,
,
och
, och dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen,
C‑197/13 P
,
EU:C:2014:2157
, punkterna
,
,
,
och
).
Tribunalen fann vidare i punkterna 23–25 i den överklagade domen att en frist vid vars utgång kommissionen var skyldig att anta ett beslut om finansiell korrigering – med tillämpning av artikel H.2 i bilaga II till förordning nr 1164/94 i dess ändrade lydelse jämförd med artikel 18.3 i förordning nr 1386/2002 – var tre månader, räknat från dagen för överläggningarna (dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen,
C‑192/13 P
,
EU:C:2014:2156
, punkt
, och dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen,
C‑197/13 P
,
EU:C:2014:2157
, punkt
). Tribunalen fann att kommissionen enligt artikel 100.5 i förordning nr 1083/2006 ska fatta beslut om den finansiella korrigeringen inom sex månader från dagen för överläggningarna. Om det inte hålls några överläggningar ska sexmånadersperioden enligt samma bestämmelse börja löpa två månader efter dateringen av det brev med inbjudan till överläggningar som skickades till den berörda medlemsstaten av kommissionen (dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen,
C‑192/13 P
,
EU:C:2014:2156
, punkt
, och dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen,
C‑197/13 P
,
EU:C:2014:2157
, punkt
). Tribunalen påpekade även att kommissionen enligt artikel 145.6 i förordning nr 1303/2013 ska fatta beslut inom sex månader efter överläggningarna eller efter att ha mottagit kompletterande uppgifter, om medlemsstaten går med på att lämna in sådana kompletterande uppgifter efter överläggningarna. Om det inte hålls några överläggningar ska sexmånadersperioden börja löpa två månader efter dateringen av det brev med inbjudan till överläggningar som skickades till den berörda medlemsstaten av kommissionen (dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen,
C‑192/13 P
,
EU:C:2014:2156
, punkt
, och dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen,
C‑197/13 P
,
EU:C:2014:2157
, punkt
).
Tribunalen preciserade i detta sammanhang i punkterna 26 och 27 i den överklagade domen att även om förordning nr 1265/1999 om ändring av förordning nr 1164/94 trädde i kraft den 1 januari 2000, följer det emellertid av artikel 108 andra stycket i förordning nr 1083/2006 att artikel 100 i samma förordning är tillämplig sedan den 1 januari 2007, även på program före perioden 2007–2013. Tribunalen erinrade om att detta för övrigt var förenligt med den princip enligt vilken handläggningsregler blir omedelbart tillämpliga efter det att de har trätt i kraft (dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen,
C‑192/13 P
,
EU:C:2014:2156
, punkt
, och dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen,
C‑197/13 P
,
EU:C:2014:2157
, punkt
). Tribunalen påpekade även att artikel 145 i förordning nr 1303/2013, enligt artikel 154 andra stycket i samma förordning, är tillämplig sedan den 1 januari 2014 (dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen,
C‑192/13 P
,
EU:C:2014:2156
, punkt
, och dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen,
C‑197/13 P
,
EU:C:2014:2157
, punkt
).
Tribunalen fann för det andra i punkt 28 i den överklagade domen att domstolen hade fastställt att kommissionens underlåtenhet att iaktta dessa frister utgör ett åsidosättande av väsentliga formföreskrifter, vilket unionsdomstolen ska pröva ex officio (se dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen,
C‑192/13 P
,
EU:C:2014:2156
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen,
C‑197/13 P
,
EU:C:2014:2157
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Tribunalen konstaterade i punkt 29 i den överklagade domen att överläggningarna i förevarande fall hade hållits den 14 juli 2010 och att kommissionen hade antagit det omtvistade beslutet den 22 december 2011, vilket innebär att denna institution inte hade iakttagit den sexmånadersfrist som föreskrivs i artikel 100.5 i förordning nr 1083/2006.
Tribunalen tillade i punkterna 30 och 31 i den överklagade domen att den slutsats som den kommit fram till ovan inte påverkades av de synpunkter som kommissionen hade anfört som svar på en fråga som tribunalen hade ställt till kommissionen avseende följderna i det aktuella målet av den dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen (
C‑192/13 P
,
EU:C:2014:2156
) och den dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen (
C‑197/13 P
,
EU:C:2014:2157
) som domstolen hade meddelat under tiden för förfarandet vid tribunalen. Kommissionen hade i synpunkterna hävdat följande avseende nämnda domar: ”den allmänna principen om att det finns en frist som börjar löpa från den dag då överläggningarna äger rum fastställs däri utan att emellertid omfattningen eller det ändamål som eftersträvas med den bestämmelse som fastställer
dies a quo
när överläggningarna äger rum prövas däri eller den omständigheten att det kan vara möjligt att avbryta fristen”. Kommissionen hade i detta hänseende hävdat att domstolens resonemang, som tribunalen hade erinrat om i punkterna 22–27 i den överklagade domen, endast är tillämpligt under ”normala” omständigheter när den berörda medlemsstatens ståndpunkt är slutligt fastställd den dag då de överläggningar som ombesörjs av kommissionen äger rum, omständigheter då kommissionen således förfogar över samtliga argument och sakomständigheter, vilka den berörda medlemsstaten har anfört för att stödja sin ståndpunkt och då kommissionen följaktligen är i stånd att fatta ett beslut. Det är emellertid vanligt förekommande att kommissionen på den berörda medlemsstatens begäran och i nämnda medlemsstats intresse, godtar att dialogen fortsätter efter överläggningarna och det ska i ett sådant fall anses att den fortsatta dialogen mellan parterna avbryter den frist inom vilken kommissionen ska anta sitt beslut och att fristen inte börjar löpa förrän efter det att dialogen har avslutats.
Tribunalen godtog inte det argumentet på grund av följande skäl, vilka anges i punkterna 32–36 i den överklagade domen.
För det första, hade kommissionen själv medgett att artikel 100.5 i förordning nr 1083/2006 var tillämplig i tiden (
ratione temporis
) i det aktuella fallet.
För det andra, ålägger den bestämmelsen kommissionen att i allmänhet, vilket även följer av domen av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen (
C‑192/13 P
,
EU:C:2014:2156
) och domen av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen (
C‑197/13 P
,
EU:C:2014:2157
), anta ett beslut om finansiell korrigering inom sex månader från dagen för de överläggningar som hållits med den berörda medlemsstaten. I den bestämmelsen föreskrivs endast ett undantag från den regeln, nämligen det fall då det inte har hållits några överläggningar. Det finns däremot inget tillämpligt undantag enligt den bestämmelsen i de fall när kommissionen och den berörda medlemsstaten vill fortsätta sin dialog efter överläggningarna. Nämnda bestämmelse skiljer sig således från artikel 145.6 i förordning nr 1303/2013, i vilken det fall som kommissionen har angett uttryckligen stadgas. Den artikeln är dock endast tillämplig sedan den 1 januari 2014.
För det tredje, framgår det tydligt av en systematisk tolkning av de aktuella bestämmelser som domstolen prövat att även om den frist inom vilken kommissionen ska fatta ett beslut har ändrats flera gånger genom den tillämpliga lagstiftningen har unionslagstiftaren varje gång velat ålägga kommissionen en exakt frist, eftersom nämnda lagstiftare ansåg att det låg såväl i unionens som i medlemsstaternas intresse att slutet på förfarandet för finansiell korrigering var förutsebart, vilket förutsätter att det på förhand fastställs en frist för antagande av ett slutligt beslut, samtidigt som kommissionen måste ges tillräckligt med tid för att anta nämnda beslut (se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen,
C‑192/13 P
,
EU:C:2014:2156
, punkterna
–
och
, och dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen,
C‑197/13 P
,
EU:C:2014:2157
, punkterna
–
och
).
Av det ovan anförda följer att även om kommissionen och den berörda medlemsstaten avser att fortsätta sin dialog efter överläggningarna bör ett slutligt beslut om finansiell korrigering fattas inom sex månader från dagen för överläggningarna i alla de fall då artikel 100.5 i förordning nr 1083/2006 är tillämplig i tiden (
ratione temporis
), till skillnad från de fall som omfattas av artikel 145.6 i förordning nr 1303/2013.
För det fjärde, framgår det av domen av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen (
C‑192/13 P
,
EU:C:2014:2156
, punkterna
–
), och domen av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen (
C‑197/13 P
,
EU:C:2014:2157
, punkterna
–
), att dialogen mellan parterna fortsatte efter överläggningarna i de två målen och att kommissionen i ett av de målen hade antagit det omtvistade beslutet mindre än sex månader efter det att dialogen hade avslutats, omständigheter som domstolen uppenbart hade beaktat om den hade haft för avsikt att begränsa omfattningen av den tolkning som gjorts i de målen.
Tribunalen fastställde i punkt 37 i den överklagade domen att det omtvistade beslutet, med hänsyn till vad som anförts ovan, inte hade antagits med giltig verkan och att det således skulle ogiltigförklaras.
IV –
Parternas yrkanden och förfarandet vid domstolen
Kommissionen har yrkat att domstolen ska
—
upphäva den överklagade domen,
—
återförvisa målet till tribunalen för avgörande, och
—
förplikta Konungariket Spanien att ersätta rättegångskostnaderna.
Konungariket Spanien har yrkat att domstolen ska
—
ogilla överklagandet, och
—
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Genom beslut av ordföranden på tionde avdelningen av den 27 januari 2016 tilläts Konungariket Nederländerna att intervenera till stöd för Konungariket Spaniens yrkanden.
V –
Prövning av överklagandet
Till stöd för sitt överklagande har kommissionen åberopat två grunder. Dessa grunder rör tribunalens felaktiga rättstillämpning i första hand avseende fastställandet av en frist för antagande av beslutet om finansiell korrigering och i andra hand avseende fastställandet av fristens beskaffenhet och följderna av att nämnda frist inte har iakttagits.
A –
Den första grunden
1. Parternas argument
Kommissionen har genom den första grunden gjort gällande att det var fel av tribunalen att finna att institutionen var tvungen att anta beslutet om finansiell korrigering inom en viss frist, vars längd hade fastställts av den förordning som var gällande den dag då överläggningarna mellan kommissionen och den berörda medlemsstaten hade ägt rum.
Denna grund består av två delar. Kommissionen har hävdat att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning när den fann att artikel 100 i förordning nr 1083/2006 var tillämplig i det aktuella målet vad gäller det förfarande som ska tillämpas – och särskilt den frist som ska iakttas – när det ska fattas ett beslut om finansiell korrigering, trots att den bestämmelse som skulle ha tillämpats i det aktuella fallet för det första var artikel H.2 i bilaga II till förordning nr 1164/94 i dess ändrade lydelse och att det för det andra inte föreskrivs någon frist inom vilken kommissionen ska anta ett beslut om finansiell korrigering i den relevanta unionslagstiftningen.
Kommissionen klandrar genom den första grundens första del tribunalen för att felaktigt ha tolkat och tillämpat övergångsbestämmelserna i de aktuella förordningarna. Tribunalen har således felbedömt räckvidden av artikel 105.1 i förordning nr 1083/2006. Det framgår av den bestämmelsen att projekt som medfinansierats inom ramen för ett regelverk som var gällande före det att en ny grundförordning antogs år 2006 ska fortsätta att i sin helhet omfattas av det regelverket tills de har avslutats, oavsett om det rör sig om fullföljande eller ändring, inklusive helt eller delvis upphävande. Tribunalen har vidare gjort en felaktig tolkning av artikel 108 andra stycket i förordning nr 1083/2006.
Kommissionen anser att det i artikel 105 i förordning nr 1083/2006, som har rubriken ”Övergångsbestämmelser” föreskrivs att rättsakter avseende Sammanhållningsfonden ska avlösa varandra i tiden. Det framgår av artikel 108 i den förordningen, vilken rör nämnda förordnings ikraftträdande att endast de medfinansierade projekt som godkänts enligt de nya bestämmelserna under perioden 2007–2013 omfattas av den förordningen. Syftet med artikel 108 är att flytta fram tillämpningen av vissa bestämmelser i den nya grundförordningen till ett senare datum, det vill säga den 1 januari 2007, än det datum då de träder i kraft, vilket fastställts till den 1 augusti 2006 för program för perioden 2007–2013. De bestämmelser i förordning nr 1083/2006 som är tillämpliga från förordningens ikraftträdande avser således i huvudsak programplanering medan de bestämmelser som inte kan tillämpas förrän från den 1 januari 2017 huvudsakligen rör ekonomisk förvaltning och budgetförvaltning.
Dessa särskilda övergångsbestämmelser kan förklaras av att det i de grundläggande rättsakter som rör Sammanhållningsfonden hänvisas till de efterföljande programplaneringsperioderna (2000–2006, 2007–2013, 2014–2020) på olika sätt. Nämnda perioder är relaterade till unionens finansieringsramar. Dessa grundläggande rättsakter innehåller dessutom materiella regler och handläggningsregler avseende programplanering, genomförande och kontroll av de ekonomiska bidrag som unionen betalar ut inom ramen för sammanhållningspolitiken och dessa bestämmelser utgör för varje programplaneringsperiod en icke särskiljbar normativ enhet.
Enligt kommissionen var det under dessa omständigheter fel av tribunalen att i punkt 26 i den överklagade domen finna att artikel 100 i förordning nr 1083/2006 enligt artikel 108 andra stycket i den förordningen ”ska tillämpas från och med den 1 januari 2007, även på program före perioden 2007–2013”. Den handläggningsbestämmelse som enligt artikel 105 i förordning nr 1083/2006 är tillämplig i tiden (
ratione temporis
) avseende en korrigering av ett godkänt projekt inom ramen för programplaneringsperiod 2000–2006, som i förevarande fall, är nämligen inte artikel 100.5 i nämnda förordning utan artikel artikel H.2 i bilaga II till förordning nr 1164/94 i dess ändrade lydelse.
Kommissionen har genom den första grundens andra del betonat att lydelsen i artikel 100 i förordning nr 1083/2006 skiljer sig från den i artikel H i bilaga II till förordning nr 1164/94 i dess ändrade lydelse.
Det följer av artikel 100.5 i förordning nr 1083/2006 att om ingen överenskommelse nås mellan kommissionen och medlemsstaten ”skall kommissionen fatta beslut om den finansiella korrigeringen inom sex månader från dagen för överläggningarna”.
Det framgår däremot av den spanska språkversionen av artikel H.2 i bilaga II till förordning nr 1164/94 i dess ändrade lydelse att ”[v]id utgången av en frist som fastställts av kommissionen skall kommissionen, om ingen överenskommelse har nåtts inom tre månader, … besluta”.
I den bestämmelsen föreskrivs således ingen frist inom vilken kommission ska fatta sitt beslut utan däri fastställs endast en frist inom vilken kommissionen och den berörda medlemsstaten ska försöka nå en överenskommelse. Det förhållandet att det inte finns någon frist för att anta ett slutligt beslut om finansiell korrigering stöds av flera av domstolens avgöranden avseende Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ).
Tribunalen gjorde således en felaktig rättstillämpning när den i punkt 22 i den överklagade domen fann att kommissionen var skyldig att anta ett beslut om finansiell korrigering inom en fastställd tidsperiod.
Konungariket Spanien anser att den första grundens andra del inte kan tas upp till prövning, eftersom kommissionen inte har anfört något rättsligt argument som kan styrka att rättstillämpningen i punkterna 22–27 i den överklagade domen är felaktig, utan har endast hävdat att den inte var skyldig att anta det omtvistade beslutet inom en viss tidsperiod.
Nämnda medlemsstat anser under alla omständigheter att överklagandet inte kan bifallas på denna delgrund.
Denna grunds första del är verkningslös, eftersom domslutet i den överklagade domen är tillräckligt motiverat i rättsligt hänseende oavsett om den frist som är tillämplig i förevarande fall är den på tre månader som föreskrivs i artikel H.2 i bilaga II till förordning nr 1164/94 i dess ändrade lydelse eller den på sex månader enligt artikel 100.5 i förordning nr 1083/2006. Överklagandet kan inte heller bifallas på denna delgrund.
2. Domstolens bedömning
Domstolen ska först pröva den första grundens andra del avseende att tribunalens rättstillämpning var felaktig när den fann att kommissionen från år 2000 var skyldig att rätta sig efter en viss frist när den antar ett beslut om finansiell korrigering som rör strukturfonderna. Prövningen av den första grundens första del som rör tribunalens påstådda åsidosättande av unionsrätten vad gäller det sätt som nämnda frist tillämpats på kommer i förevarande fall att ske därefter.
a) Den första grundens andra del
i) Upptagande till prövning
Vad gäller frågan huruvida den första grundens andra del kan tas upp till prövning kan domstolen inte godta den av Konungariket Spanien åberopade invändningen om rättegångshinder.
Det följer visserligen av fast rättspraxis att det i ett överklagande klart ska anges på vilka punkter den överklagade domen ifrågasätts samt de rättsliga grunder som åberopas till stöd för yrkandet om upphävande (se, bland annat, dom av den 4 juli 2000, Bergaderm och Goupil/kommissionen,
C‑352/98 P
,
EU:C:2000:361
, punkt
, dom av den 6 mars 2003, Interporc/kommissionen,
C‑41/00 P
,
EU:C:2003:125
, punkt
, och dom av den 12 september 2006, Reynolds Tobacco m.fl./kommissionen,
C‑131/03 P
,
EU:C:2006:541
, punkt
).
I förevarande fall har kommissionen emellertid inte enbart skriftligen upprepat eller återgett de grunder och argument som den åberopat vid tribunalen utan den har vid domstolen bestritt den tolkning och tillämpning av unionsrätten som tribunalen har gjort i den överklagade domen.
Kommissionen har nämligen till stöd för den andra delen i den första grund som åberopats till stöd för överklagandet hävdat att tribunalen åsidosatte unionsrätten när den fann att det däri föreskrivs en frist som den institutionen är skyldig att iaktta när den gör en finansiell korrigering och har i överklagandet angett de rättsliga grunder som den åberopar i detta hänseende.
Härav följer att den andra delen i den första grund som kommissionen har åberopat kan tas upp till prövning.
ii) Prövning i sak
Angående huruvida överklagandet kan bifallas såvitt avser den första grundens andra del ska det erinras om att domstolen vid upprepade tillfällen har fastställt att även om det i de unionsbestämmelser som var i kraft fram till slutet av år 1999 inte fastställs någon frist inom vilken kommissionen ska anta ett beslut om finansiell korrigering, föreskrivs det däremot en sådan lagstadgad frist i de unionsbestämmelser som är tillämpliga sedan år 2000 (se dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen,
C‑192/13 P
,
EU:C:2014:2156
, punkterna
–
, dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen,
C‑197/13 P
,
EU:C:2014:2157
, punkterna
–
, dom av den 22 oktober 2014, Spanien/kommissionen,
C‑429/13 P
,
EU:C:2014:2310
, punkt
, dom av den 4 december 2014, Spanien/kommissionen,
C‑513/13 P
, ej publicerad,
EU:C:2014:2412
, punkt
, dom av den 24 juni 2015, Tyskland/kommissionen,
C‑549/12 P och C‑54/13 P
,
EU:C:2015:412
, punkt
, och dom av den 24 juni 2015, Spanien/kommissionen,
C‑263/13 P
,
EU:C:2015:415
, punkt
).
Domstolen har dessutom i sin dom av den 24 juni 2015, Tyskland/kommissionen (
C‑549/12 P och C‑54/13 P
,
EU:C:2015:412
, punkt
) och i sin dom av den 24 juni 2015, Spanien/kommissionen (
C‑263/13 P
,
EU:C:2015:415
, punkt
), fastställt att denna praxis ska anses utgöra ”fast” rättspraxis.
När tribunalen i punkt 22 i den överklagade domen fann att kommissionen sedan år 2000 är skyldig att iaktta en viss frist när den antar ett beslut om finansiell korrigering avseende Sammanhållningsfonden gjorde den inte en felaktig rättstillämpning utan en riktig tillämpning av domstolens praxis på området.
Det ska i detta sammanhang klargöras att de argument som anförts av kommissionen i syfte att ifrågasätta denna rättspraxis inte kan godtas.
För det första är kommissionens påstående att institutionens skyldighet sedan år 2000 att iaktta en lagstadgad frist när den antar ett beslut om finansiell korrigering som rör strukturfonderna motsägs av flera avgöranden från domstolen, irrelevant vad gäller bedömningen av huruvida ett beslut som det som är i fråga i det aktuella fallet är formellt riktigt. Enligt kommissionen följer det av dessa avgöranden att domstolen inte har godtagit det argument som hade anförts av flera olika medlemsstater om att kommissionen hade överskridit den frist som föreskrevs i detta hänseende när den antog det beslut som nämnda medlemsstater angripit.
Domen av den 27 januari 1988, Danmark/kommissionen (
349/85
,
EU:C:1988:34
, punkt
), domen av den 6 oktober 1993, Italien/kommissionen (
C‑55/91
,
EU:C:1993:832
, punkt
), domen av den 4 juli 1996, Grekland/kommissionen (
C‑50/94
,
EU:C:1996:266
, punkt
), och domen av den 22 april 1999, Nederländerna/kommissionen (
C‑28/94
,
EU:C:1999:191
, punkt
), som åberopats av kommissionen i detta hänseende rör nämligen unionsbestämmelserna avseende EUGFJ, vilka således inte innehåller någon bestämmelse som kan anses jämförbar med de unionsbestämmelser som fått domstolen att göra det konstaterande som nämnts i punkten ovan.
De relevanta bestämmelser som rör EUGFJ i de mål som åberopats av kommissionen var dessutom tillämpliga långt före år 2000, vilket medför att de domar som domstolen meddelade i dessa mål inte har någon betydelse i förhållande till den rättspraxis som kommissionen har velat ifrågasätta i det aktuella överklagandet.
Vad vidare gäller beslutet av den 22 januari 2010, Grekland/kommissionen (
C‑43/09 P
, ej publicerat,
EU:C:2010:36
) som också åberopats av kommissionen räcker det att påpeka att varken förordning nr 1386/2002 eller förordning nr 1083/2006 var tillämpliga i tiden (
ratione temporis
) i det mål i vilket nämnda beslut meddelades.
Det ska för det andra konstateras att kommissionens påstående grundas på lydelsen i den spanska språkversionen av artikel H.2 i bilaga II till förordning nr 1164/94 i dess ändrade lydelse, enligt vilket den tremånadersfrist som föreskrivs däri är knuten till avsaknaden av överenskommelse mellan parterna.
Innebörden av nämnda bestämmelse skiljer sig emellertid, såsom domstolen har betonat i punkterna 52 och 53 i domen av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen (
C‑192/13 P
,
EU:C:2014:2156
) och domen av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen (
C‑197/13 P
,
EU:C:2014:2157
), åt i de olika språkversionerna av bestämmelsen, eftersom det framgår av den franska språkversionen, att den tremånadersfrist som föreskrivs däri avser den tid inom vilken beslutet om finansiell korrigering ska antas.
Domstolen fann i detta hänseende i punkt 55 i de domarna att för att säkerställa en enhetlig tillämpning och tolkning av en text där de olika språkversionerna skiljer sig åt ska den aktuella bestämmelsen inte tolkas med hänsyn till en bestämd språkversion utan med hänsyn till sammanhanget och ändamålet med de föreskrifter i vilka den ingår.
Domstolen tolkade dessutom de relevanta unionsbestämmelserna som att kommissionen från och med år 2000 var skyldig att iaktta en lagstadgad frist när den antar ett beslut om finansiell korrigering, efter att ha genomfört en systematisk prövning av nämnda bestämmelser (se dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen,
C‑192/13 P
,
EU:C:2014:2156
, punkterna
–
, och dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen,
C‑197/13 P
,
EU:C:2014:2157
, punkterna
–
).
För det tredje är kommissionens ståndpunkt motsägelsefull.
Denna institution har nämligen vid flera tidigare tillfällen förespråkat en ståndpunkt som står i diametral motsats till den som nämnda institution har gjort gällande inom ramen för det aktuella överklagandet.
Artikel 18 i förordning nr 1386/2002, i enlighet med vilken kommissionen har fastställt genomförandebestämmelserna till förordning nr 1164/94 i dess ändrade lydelse, kan endast förstås, såsom domstolen redan har haft tillfälle att slå fast i domen av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen (
C‑192/13 P
,
EU:C:2014:2156
, punkt
) och domen av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen (
C‑197/13 P
,
EU:C:2014:2157
, punkt
), som att den bekräftar att det finns en lagstadgad frist för antagande av ett beslut om finansiell korrigering.
En identisk tolkning framgår dessutom även, såsom domstolen har fastställt i punkt 83 i de domarna, av den lydelse som kommissionen har använt sig av i sitt meddelande till Europaparlamentet, rådet och revisionsrätten om Europeiska unionens årsredovisning – Budgetåret 2010 (
EUT C 332, 2011, s. 1
), i vilken det på sidan 63 i fråga om genomförande av finansiella korrigeringar under sammanhållningspolitiken anges att när medlemsstaten har invändningar mot den korrigering som krävts eller föreslagits av kommissionen efter ett formellt kontradiktoriskt förfarande tillsammans med medlemsstaten som inbegriper uppskjutande av betalningar till programmet ”har kommissionen tre månader på sig för att, från dagen för ett formellt förhör med medlemsstaten (sex månader för de program som avser 2007–2013), anta ett formellt beslut om finansiell korrigering och utfärda ett betalningskrav för återbetalning från medlemsstaten”.
Mot bakgrund av det ovan anförda kan överklagandet inte bifallas såvitt avser den första grundens andra del.
b) Den första grundens första del
Vad gäller den första grundens första del avser den frågan huruvida artikel H.2 i bilaga II till förordning nr 1164/94 i dess ändrade lydelse, i kraft från år 2000-år 2006, såsom kommissionen har hävdat, reglerar det förfarande som är tillämpligt i tiden (r
atione temporis
) på det omtvistade beslutet, även om tribunalen felaktigt tillämpade artikel 100 i förordning nr 1083/2006 som ersatt förordning nr 1164/94 i dess ändrade lydelse.
Det argument som kommissionen anfört till stöd för sitt överklagande i detta hänseende kan inte godtas.
Det ska erinras om att domstolen vid flera tillfällen har fastställt att det framgår av artikel 108 i förordning nr 1083/2006 att artikel 100 i samma förordning är tillämplig sedan den 1 januari 2007, även på program som godkänts före det datumet men som fortfarande pågår (se dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen,
C‑192/13 P
,
EU:C:2014:2156
, punkt
, dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen,
C‑197/13 P
,
EU:C:2014:2157
, punkt
, dom av den 22 oktober 2014, Spanien/kommissionen,
C‑429/13 P
,
EU:C:2014:2310
, punkt
, dom av den 4 december 2014, Spanien/kommissionen,
C‑513/13 P
, ej publicerad,
EU:C:2014:2412
, punkt
, dom av den 24 juni 2015, Tyskland/kommissionen,
C‑549/12 P och C‑54/13 P
,
EU:C:2015:412
, punkt
, och dom av den 24 juni 2015, Spanien/kommissionen,
C‑263/13 P
,
EU:C:2015:415
, punkt
).
Det ska i detta sammanhang preciseras att innebörden och omfattningen av artikel 108 andra stycket i nämnda förordning klart och tydligt framgår av dess lydelse. Enligt artikelns första mening ska de bestämmelser som anges däri således tillämpas från och med den 1 augusti 2006”endast för program för perioden 2007–2013”. Det följer däremot av lydelsen i artikelns andra mening att ”övriga bestämmelser skall tillämpas från och med den 1 januari 2007” utan att någon annan upplysning ges och följaktligen ska detta gälla i allmänhet.
Artikel 100 i förordning nr 1083/2006 ingår emellertid bland de ”övriga bestämmelser” i den mening som avses i andra meningen i artikel 108 andra stycket i den förordningen och ska således som sådan tillämpas sedan den 1 januari 2007.
En sådan tillämpning av artikel 100 som har rubriken ”Förfarande”, är än mer motiverad då den är förenlig med den princip enligt vilken handläggningsregler blir omedelbart tillämpliga (se dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen,
C‑192/13 P
,
EU:C:2014:2156
, punkt
, och dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen,
C‑197/13 P
,
EU:C:2014:2157
, punkt
).
I förevarande fall framgår det dessutom inte av någon omständighet i målet att en ny rättsregel hade tillämpats på en rättslig situation som hade uppkommit och blivit bestående under den tid då den äldre lagen var i kraft. Tvärtom inledde inte kommissionen förfarandet för finansiell korrigering förrän efter det datum då förordning nr 1083/2006 trädde i kraft och överläggningarna mellan parterna hölls dessutom nästan tre och ett halvt år efter det datum då artikel 100 i nämnda förordning skulle börja tillämpas.
I den mån kommissionen har hänvisat till artikel 105.1 i förordning nr 1083/2006 ska det betonas att den bestämmelsen har till syfte att fastställa övergångsarrangemangen för de strukturfonder som godkänts enligt unionsbestämmelser som var i kraft fram till den 31 december 2006 men vilka fortfarande är relevanta efter det datumet och som inte kommer att avslutas förrän vid ett senare datum.
Härav följer att de föreskrivna övergångsarrangemangen, såsom även framgår av användningen av begreppen ”stöd” och ”projekt” i artikel 105, liksom av innebörden av artikel 105.2 och 105.3, avser de materiella bestämmelser som är tillämpliga i detta hänseende och inte handläggningsbestämmelserna, vilka bör omfattas av den princip som nämnts i punkt 92 ovan.
Den övergångsbestämmelse som föreskrivs i artikel 105 i förordning nr 1083/2006 är följaktligen inte tillämplig på den frist rörande förfarandet som kommissionen är skyldig att iaktta när den antar ett beslut om finansiell korrigering enligt nämnda förordning.
Det ska vidare tilläggas att det från en både logisk och praktisk synvinkel inte skulle vara logiskt att artikel 100 i förordning nr 1083/2006 – genom vilken kommissionen åläggs skyldigheten att anta sitt beslut om finansiell korrigering inom sex månader från dagen för överläggningarna – var tillämplig sedan den 1 januari 2007 men endast för programåren 2007–2013, såsom kommissionen har gjort gällande. Vad gäller programåren 2007–2013 uppkommer frågan om finansiell korrigering nämligen inte år 2007 utan enbart flera år senare när projekten avslutas. Tillämpningen av denna preskriptionsfrist, såsom den föreskrivs i artikel 100 i nämnda förordning, sedan början på år 2007 har således endast ändamålsenlig verkan i den mån denna bestämmelse avser ett program som redan är pågående vid den tidpunkten.
Domstolen konstaterar under dessa förhållanden att tribunalen inte åsidosatte unionsrätten när den i punkt 29 i den överklagade domen tillämpade artikel 100.5 i förordning nr 1083/2006.
Även om inte bestämmelserna i artikel 100.5 i förordning nr 1083/2006 utan bestämmelserna i artikel H.2 i bilaga II till förordning nr 1164/94 i dess ändrade lydelse, jämförd med artikel 18.3 i förordning nr 1386/2002 skulle ha varit tillämpliga i förevarande fall, såsom kommissionen har hävdat, är det emellertid uppenbart att denna institution inte uppfyllde kraven avseende den frist som föreskrivs i de två sistnämnda bestämmelserna när den antog det omtvistade beslutet.
Det framgår nämligen av domstolens praxis att det i artikel H.2 i bilaga II till förordning nr 1164/94 i dess ändrade lydelse, jämförd med artikel 18.3 i förordning nr 1386/2002 föreskrivs att kommissionen är skyldig att iaktta en tremånadersfrist, räknat från dagen för överläggningarna när den antar ett beslut om finansiell korrigering (se dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen,
C‑192/13 P
,
EU:C:2014:2156
, punkterna
och
, och dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen,
C‑197/13 P
,
EU:C:2014:2157
, punkterna
och
).
Överklagandet kan således inte heller bifallas såvitt avser den första grundens första del. Härav följer att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser den första grunden i sin helhet.
B –
Den andra grunden
1. Parternas argument
Kommissionen har genom den andra grunden hävdat att tribunalens rättstillämpning var felaktig när den fann att den frist som ålagts denna institution för att anta ett beslut om finansiell korrigering var tvingande och att den omständigheten att den inte iakttas utgör ett åsidosättande av väsentliga formföreskrifter, vilket medför att ett beslut som antas efter fristen är ogiltigt.
Kommissionen har preciserat att den endast åberopar denna grund i andra hand för det fall att domstolen antingen skulle finna att överklagandet inte kan bifallas enligt den första grunden på grund av att denna institution skulle ha antagit det omtvistade beslutet inom den frist som fastställs i artikel 100.5 i förordning nr 1083/2006 eller skulle finna att kommissionens tolkning är riktig, enligt vilken nämnda förordning inte är tillämplig i tiden (
ratione temporis
), men ändå skulle fastställa att det i artikel H.2 i bilaga II till förordning nr 1164/94 i dess ändrade lydelse åläggs en frist för att anta beslutet.
Kommissionen har i båda dessa fall motsatt sig motiveringen i den överklagade domen avseende beskaffenheten av den frist som nämnda institution är skyldig att iaktta när den antar ett beslut om finansiell korrigering.
Kommissionen anser att punkterna 28, 30, 31 och 33–36 i den överklagade domen avviker från domstolens ”traditionella” praxis som tribunalen tidigare hade följt. Kommissionen har i detta hänseende hänvisat till flera av de domar som domstolen har meddelat angående EUGFJ. Enligt kommissionen framgår det av dessa domar att det inte finns någon tvingande frist för att anta beslut om finansiell korrigering. Ett sådant tillvägagångssätt är förenligt med det huvudsakliga syftet med ett beslut om finansiell korrigering, vilket består i att skydda unionens ekonomiska intressen, vilket medför att kommissionen är skyldig att säkerställa att de kostnader som uppkommer i detta sammanhang är förenliga med unionsrätten.
Den omständigheten att det inte föreskrivs någon påföljd om fristen inte iakttas ska enligt kommissionens uppfattning tolkas så, att den inte är tvingande utan endast vägledande.
Det förhållandet att fristen inte har iakttagits påverkar således enligt kommissionen inte lagenligheten av dess beslut, såvida inte medlemsstaten styrker att den omständigheten att beslutet har tagits efter fristens utgång har medfört att dess intressen har skadats. Att beslutet fattas efter fristens utgång beror emellertid som huvudregel på att det varit nödvändigt att fortsätta dialogen med den berörda medlemsstaten och att nämnda medlemsstat har inkommit med nya uppgifter efter det att överläggningarna har ägt rum, vilket medför att medlemsstatens intressen beaktas i vederbörlig mån. Konungariket Spanien har i förevarande fall inte styrkt på vilket sätt åsidosättandet av fristen har vållat det skada och den omständigheten att fristen inte har iakttagits kan i vilket fall som helst inte anses vara orimlig.
Kommissionen har hävdat att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning när den ogiltigförklarade det omtvistade beslutet på grund av att kommissionen hade antagit beslutet efter det att fristen hade löpt ut.
Konungariket Spanien har som svar på detta gjort gällande att överklagandet inte kan bifallas såvitt avser den andra grund som åberopats av kommissionen.
2. Domstolens bedömning
Det ska i syfte att avgöra huruvida överklagandet kan bifallas på denna grund som kommissionen har åberopat i andra hand, påpekas att det argument som denna institution har gjort gällande med stöd av domen av den 27 januari 1988, Danmark/kommissionen (
349/85
,
EU:C:1988:34
, punkt
), domen av den 6 oktober 1993, Italien/kommissionen (
C‑55/91
,
EU:C:1993:832
, punkt
), domen av den 4 juli 1996, Grekland/kommissionen (
C‑50/94
,
EU:C:1996:266
, punkt
), och domen av den 22 april 1999, Nederländerna/kommissionen (
C‑28/94
,
EU:C:1999:191
, punkt
), är utan betydelse av samma skäl som de som anges i punkterna 74–76 ovan.
Det ska i övrigt konstateras att tribunalen i den överklagade domen tillämpade principer som ligger till grund för den rättspraxis som domstolen har fastställt i domen av den 4 september 2014 (Spanien/kommissionen,
C‑192/13 P
,
EU:C:2014:2156
) och domen av den 4 september 2014 (Spanien/kommissionen,
C‑197/13 P
,
EU:C:2014:2157
).
Denna praxis från domstolen vilar inte endast på en analys av systematiken och ändamålet med samtliga unionsbestämmelser som rör strukturfonderna (punkterna 56–84 i de domarna) utan även på andra överväganden, såsom en rationell och omsorgsfull förvaltning av både unionens och medlemsstaternas budget, samt iakttagandet av principen om god förvaltning och principen om lojalt samarbete mellan institutionerna och medlemsstaterna (punkterna 86–88 i nämnda domar). Domstolen vinnlade sig även om att betona att den tolkning som den har gjort däri inte på något sätt kan medföra några praktiska svårigheter, eftersom den gett kommissionen tillräckligt med tid för att anta sitt beslut med giltig verkan (punkt 85 i nämnda domar).
Vad närmare bestämt gäller följden av att kommissionen underlåter att iaktta den frist inom vilken den är skyldig att anta ett beslut om finansiell korrigering, har domstolen fastställt i punkt 102 i domen av den 4 september 2014 (Spanien/kommissionen,
C‑192/13 P
,
EU:C:2014:2156
) och domen av den 4 september 2014 (Spanien/kommissionen,
C‑197/13 P
,
EU:C:2014:2157
), att – i motsats till vad kommissionen har påstått – är det irrelevant att det i den tillämpliga unionslagstiftningen inte uttryckligen föreskrivs att kommissionen förlorar möjligheten att anta ett beslut om finansiell korrigering om den underlåter att iaktta den föreskrivna fristen för att anta ett sådant beslut. Det är tillräckligt att det föreskrivs en frist inom vilken ett sådant beslut ska antas.
Domstolen betonade vidare i punkt 103 i nämnda domar att underlåtenhet att iaktta handläggningsregler för antagande av en rättsakt som går någon emot utgör ett åsidosättande av väsentliga formföreskrifter, vilket unionsdomstolen ska pröva även ex officio. Den omständigheten att kommissionen inte antog det omtvistade beslutet inom den frist som fastställts av unionslagstiftaren utgör ett åsidosättande av väsentliga formföreskrifter.
Denna rättspraxis har därefter bekräftats vid flera tillfällen av domstolen, såsom bland annat framgår av domen av den 22 oktober 2014, Spanien/kommissionen (
C‑429/13 P
,
EU:C:2014:2310
), domen av den 4 december 2014, Spanien/kommissionen (
C‑513/13 P
,
EU:C:2014:2412
), domen av den 24 juni 2015, Tyskland/kommissionen (
C‑549/12 P och C‑54/13 P
,
EU:C:2015:412
), och domen av den 24 juni 2015, Spanien/kommissionen (
C‑263/13 P
,
EU:C:2015:415
).
Det ska i detta sammanhang preciseras att unionslagstiftaren klart och tydligt har fastställt den aktuella fristen och att det i förordning nr 1083/2006 i detta hänseende, till skillnad från vad som föreskrivs i förordning nr 1303/2013, inte tas någon hänsyn till att dialogen mellan parterna fortsätter efter överläggningarna.
Det ankommer således på domstolarna inom en rättslig union att övervaka att en sådan allmän regel iakttas och att i förekommande fall även ex officio pröva varje åsidosättande av den regeln. Legalitetsprincipen och rättssäkerhetsprincipen utgör nämligen hinder för att en frist som föreskrivs i en unionsförordning för antagandet av en rättsakt som går någon emot endast ska anses vara vägledande och för att ett icke-iakttagande av fristen av den institution som är upphovsman till rättsakten inte påverkar inte dess giltighet.
Tribunalen kan under dessa omständigheter inte klandras för felaktig rättstillämpning när den med stöd av domstolens fasta praxis på detta område ogiltigförklarade det omtvistade beslutet på grund av åsidosättande av väsentliga formföreskrifter. Överklagandet kan således inte bifallas såvitt avser den andra grunden.
Eftersom överklagandet inte kan vinna bifall på någon av kommissionens grunder, ska det ogillas i dess helhet.
VI

Rättegångskostnader
Enligt artikel 184.2 i domstolens rättegångsregler ska domstolen besluta om rättegångskostnaderna när överklagandet ogillas.
Artikel 138 i rättegångsreglerna ska enligt artikel 184.1 i dessa regler tillämpas i mål om överklagande. Enligt artikel 138.1 ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Konungariket Spanien har yrkat att kommissionen ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom kommissionen har tappat målet, ska Konungariket Spaniens yrkande bifallas.
I artikel 140.1 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 184.1 i dessa regler ska tillämpas i mål om överklagande, föreskrivs att medlemsstater och institutioner som har intervenerat ska bära sina rättegångskostnader.
Konungariket Nederländerna ska således bära sina rättegångskostnader.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tionde avdelningen) följande:

1)
Överklagandet ogillas.

2)
Europeiska kommissionen ska ersätta rättegångskostnaderna.

3)
Konungariket Nederländerna ska bära sina rättegångskostnader.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: spanska.