CELEX: 62016CJ0431
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums
Regula (EEK) Nr. 1408/71
12., 46.a
46.c pants
Tāda paša veida pabalsti
Jēdziens
Noteikums par pārklāšanās novēršanu
Jēdziens
Nosacījumi
Valsts tiesību noteikums, ar kuru paredzēta piemaksa pie pilnīgas pastāvīgas darbnespējas pensijas darba ņēmējiem vecumā no 55 gadiem
Piemaksas apturēšana nodarbinātības gadījumā vai vecuma pensijas saņemšanas gadījumā

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Regulas (EEK) Nr. 1408/71 (1971. gada 14. jūnijs) par sociālā nodrošinājuma shēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenes locekļiem, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes Regulu (EK) Nr. 118/97 (1996. gada 2. decembris) (
OV 1997, L 28, 1. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 592/2008 (2008. gada 17. jūnijs) (
OV 2008, L 177, 1. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”), 4., 12. un 46.a–46.c pantu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EEK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (
OV 2004, L 166, 1. lpp.
) 3., 10. un 53.–55. pantu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
Instituto Nacional de la Seguridad Social
(
INSS
) (Valsts sociālā nodrošinājuma iestāde, Spānija, turpmāk tekstā – “
INSS
”) un
Tesorería General de la Seguridad Social
(
TGSS
) (Sociālā nodrošinājuma valsts kase, Spānija; turpmāk tekstā – “
TGSS
”), no vienas puses, un
José Blanco Marqués
, no otras puses, par
INSS
lēmumu apturēt piemaksas pie pilnīgas pastāvīgas invaliditātes pensijas maksāšanu viņam tādēļ, ka viņš Šveicē saņem vecuma pensiju.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 preambulas divdesmit pirmo apsvērumu: “lai aizsargātu migrējošos darba ņēmējus un viņus kā apgādniekus zaudējušos pret pārmērīgi stingru attiecīgo valstu noteikumu piemērošanu attiecībā uz samazināšanu, apturēšanu vai atsaukšanu, ir jāiekļauj noteikumi, kuros izklāstītas stingras normas attiecībā uz šo noteikumu piemērošanu”.
Šīs regulas 1. panta j) punktā termins “tiesību akti” ir definēts kā tāds, kas attiecībā uz katru dalībvalsti nozīmē “likumus un citus normatīvos aktus, kā arī visus pārējos pastāvošas vai turpmākas ieviešanas pasākumus, kas attiecas uz [..] sociālā nodrošinājuma jomām un sistēmām”.
Minētās regulas 4. panta “Jautājumi, uz kuriem attiecas šī regula” 1. punktā ir noteikts:
“Šī regula attiecas uz visiem tiesību aktiem, kuri skar šādas sociālā nodrošinājuma jomas:
a)
slimības un maternitātes pabalsti;
b)
invaliditātes pabalsti, to skaitā pabalsti, kuru uzdevums ir saglabāt vai uzlabot pelnītspēju;
c)
vecuma pabalsti;
d)
pabalsti apgādnieka zaudējuma gadījumā;
e)
pabalsti attiecībā uz nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām;
f)
apbedīšanas pabalsti;
g)
bezdarbnieka pabalsti;
h)
ģimenes pabalsti.”
Šīs pašas regulas 12. pantā “Pabalstu pārklāšanās novēršana” ir noteikts:
“1.   Šī regula nevar nedz piešķirt, nedz uzturēt spēkā tiesības uz vairākiem viena un tā paša veida pabalstiem par vienu un to pašu obligātās apdrošināšanas laika posmu. Tomēr šis noteikums neattiecas uz invaliditātes pabalstiem, vecuma pabalstiem, pēcnāves pabalstiem (pensijām) vai pabalstiem par arodslimību, kurus ir piešķīrušas vienas vai vairāku dalībvalstu institūcijas saskaņā ar 41. pantu, 43. panta 2. un 3. punktu, 46., 50. un 51. pantu vai 60. panta 1. punkta b) apakšpunktu.
2.   Ja vien šajā regulā nav noteikts citādi, tad dalībvalsts tiesību aktus, kas reglamentē pabalstu samazināšanu, apturēšanu vai atsaukšanu gadījumā, kad tie pārklājas ar citiem sociālās nodrošināšanas pabalstiem vai jebkāda cita veida ienākumiem, var izmantot, pat neraugoties uz to, ka tiesības uz šādiem pabalstiem iegūtas saskaņā ar kādas citas dalībvalsts tiesību aktiem vai ka šādi ienākumi radušies kādā citā dalībvalstī.
3.   Dalībvalsts tiesību aktus pabalsta samazināšanai, apturēšanai vai atsaukšanai gadījumā, kad kāda persona, kas saņem invaliditātes pabalstu vai priekšlaicīgu vecuma pabalstu, nodarbojas ar brīvās profesijas darbību vai arodu, var pielietot pret šādu personu, pat neraugoties uz to, ka šī persona darbojas kādā citā dalībvalstī.
[..]”
Regulas Nr. 1408/71 46. pantā ir paredzēts:
“1.   Ja ir izpildīti kādi dalībvalsts tiesību aktu nosacījumi par tiesībām uz pabalstiem un tam nav bijis nepieciešams piemērot 45. pantu vai 40. panta 3. punktu, tad piemēro šādus noteikumus:
a)
kompetentā institūcija aprēķina to pabalsta summu, ko varētu saņemt:
i)
no vienas puses, vienīgi saskaņā ar tiesību aktiem, ko tā piemēro;
ii)
no otras puses, saskaņā ar 2. punktu;
[..].”
Šīs regulas 46.a pantā “Vispārēji samazināšanas, apturēšanas vai atsaukšanas noteikumi, kas piemērojami attiecībā uz invaliditātes, vecuma vai apgādnieka zaudējuma pabalstiem saskaņā ar dalībvalstu tiesību aktiem” ir noteikts:
“1.   Šajā nodaļā viena veida pabalstu pārklāšanās ir: visa tādu pabalstu pārklāšanās attiecībā uz invaliditāti, vecumu un apgādnieka zaudējumu, kas aprēķināti vai nodrošināti, pamatojoties uz apdrošināšanas un/vai dzīvesvietas laika posmiem, kurus pabeigusi viena un tā pati persona.
2.   Šajā nodaļā atšķirīga veida pabalstu pārklāšanās ir visa tādu pabalstu pārklāšanās, kurus nevar uzskatīt par viena veida pabalstiem 1. punkta nozīmē.
3.   Gadījumos, kad pabalsts attiecībā uz invaliditāti, vecumu vai apgādnieka zaudējumu pārklājas ar šā paša veida pabalstu vai atšķirīga veida pabalstu, vai citiem ienākumiem, uz dalībvalsts tiesību aktos izklāstītu samazināšanas, apturēšanas vai atsaukšanas noteikumu piemērošanu attiecas šādi noteikumi:
a)
pabalstus, kas iegūti saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, vai citus ienākumus, kas iegūti citā dalībvalstī, ņem vērā tikai tad, ja pirmās dalībvalsts tiesību aktos ir noteikts ņemt vērā pabalstus vai ienākumus, ko iegūst ārzemēs;
b)
pabalstu summu, kas pienākas no citas dalībvalsts, ņem vērā pirms nodokļu, sociālā nodrošinājuma iemaksu vai citu individuālu nodokļu vai atskaitījumu atvilkuma;
c)
neņem vērā to pabalstu summu, kas iegūti saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem un ko piešķir, balstoties uz brīvprātīgo apdrošināšanu vai brīvprātīgo tālākapdrošināšanu;
d)
ja saskaņā ar vienīgi vienas dalībvalsts tiesību aktiem ir piemērojami samazināšanas, apturēšanas vai atsaukšanas noteikumi, pamatojoties uz faktu, ka attiecīgā persona saņem tāda paša vai atšķirīga veida pabalstus, kas izmaksājami saskaņā ar citu dalībvalstu tiesību aktiem, vai citus ienākumus, kas iegūti citās dalībvalstīs, tad pabalstu, kas izmaksājams saskaņā ar pirmās dalībvalsts tiesību aktiem, var samazināt vienīgi tādu pabalstu summu robežās, kas izmaksājamas saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem vai to teritorijā iegūtu ieņēmumu robežās.”
Saskaņā ar minētās regulas 46.b pantu “Īpaši noteikumi, ko piemēro gadījumā, kad pārklājas viena veida pabalsti saskaņā ar divu vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem”:
“1.   Noteikumus attiecībā uz samazināšanu, apturēšanu, vai atsaukšanu, kas noteikti kādas dalībvalsts tiesību aktos, nepiemēro pabalstiem, kuri aprēķināti saskaņā ar 46. panta 2. punktu.
2.   Noteikumus attiecībā uz samazināšanu, apturēšanu, vai atsaukšanu, kas noteikti kādas dalībvalsts tiesību aktos, pabalstiem, kuri aprēķināti saskaņā ar 46. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļu, piemēro vienīgi tad, ja attiecīgais pabalsts ir:
a)
vai nu IV pielikuma D daļā minēts pabalsts, kura summa nav atkarīga no pabeigto apdrošināšanas vai dzīvesvietas laika posmu ilguma,
vai
[..]
Pabalsti, kas minēti a) un b) apakšpunktā, un nolīgumi ir nosaukti IV pielikuma D daļā.”
Regula Nr. 1408/71 no 2010. gada 1. maija ir aizstāta ar Regulu Nr. 883/2004. Tomēr saskaņā ar pēdējās minētās regulas 90. panta 1. punktu Regula Nr. 1408/71 palika spēkā un tās tiesiskās sekas tika saglabātas, “lai piemērotu [1992. gada 2. maija Eiropas Ekonomikas zonas līgumu ([
OV 1994, L 1, 3. lpp.
]), Nolīgumu par personu brīvu pārvietošanos starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses[, kurš parakstīts Luksemburgā, 1999. gada 21. jūnijā un Eiropas Kopienas vārdā apstiprināts ar Padomes un Komisijas Lēmumu 2002/309/EK, Euratom (2002. gada 4. aprīlis) attiecībā uz nolīgumu par zinātnisku un tehnoloģisku sadarbību par septiņu nolīgumu noslēgšanu ar Šveices Konfederāciju (
OV 2002, L 114, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “EK un Šveices nolīgums”)] un citus tādus nolīgumus, kuros ietverta atsauce uz Regulu (EEK) Nr. 1408/71, kamēr šie nolīgumi nav [tikuši] mainīti, ņemot vērā šo regulu”.
EK un Šveices nolīguma 8. pantā ir noteikts:
“Līgumslēdzējas puses saskaņā ar II pielikumu paredz sociālā nodrošinājuma sistēmu saskaņošanu, lai jo īpaši:
a)
nodrošinātu vienādu attieksmi;
b)
noteiktu piemērojamos tiesību aktus;
c)
veiktu kopsummas aprēķināšanu, lai iegūtu un saglabātu tiesības uz pabalstiem un uz šādu pabalstu aprēķināšanu, ņemot vērā visus laikposmus, ievērojot attiecīgo valstu tiesību aktus;
d)
izmaksātu pabalstus personām, kas uzturas Līgumslēdzēju pušu teritorijā;
e)
veicinātu savstarpējo administratīvo palīdzību un sadarbību starp iestādēm un struktūrām.”
EK un Šveices nolīguma 20. pantā ir noteikts:
“Ja vien saskaņā ar II pielikumu nav paredzēts citādi, līdz ar šā nolīguma stāšanos spēkā divpusējos sociālās nodrošināšanas nolīgumus starp Šveici un Eiropas Kopienas dalībvalstīm atceļ, ciktāl minētie nolīgumi skar vienu un to pašu priekšmetu.”
EK un Šveices nolīguma II pielikuma par sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšanu 1. pantā ir paredzēts:
“1.   Attiecībā uz sociālā nodrošinājuma sistēmu koordināciju līgumslēdzējas puses vienojas par to, ka tās savā starpā piemēro Eiropas Savienības tiesību aktus, uz kuriem sniegtas atsauces un kuros izdarīti grozījumi šā pielikuma A iedaļā, vai šādiem tiesību aktiem līdzvērtīgus noteikumus.
2.   Šā pielikuma A iedaļā minētajos tiesību aktos lietoto terminu “dalībvalsts(‑is)” saprot tādējādi, ka papildus valstīm, uz kurām attiecas Eiropas Savienības attiecīgie tiesību akti, tajā ir ietverta arī Šveice.”
Minētā pielikuma A iedaļa ietver atsauci tostarp uz Regulu Nr. 1408/71.
EK un Šveices nolīguma II pielikums tika aktualizēts ar Apvienotās komitejas, kas izveidota saskaņā ar Nolīgumu starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos, Lēmumu Nr. 1/2012 (2012. gada 31. marts) (
OV 2012, L 103, 51. lpp.
).
Šādi grozītais II pielikums stājās spēkā 2012. gada 1. aprīlī, tajā ir atsauce ne tikai uz Regulu Nr. 883/2004, bet arī uz Regulu Nr. 1408/71, “kad [Regulā Nr. 883/2004] ir atsauces uz šo regulu, kā arī attiecībā uz vēsturiskiem gadījumiem”.
Atbilstošās Spānijas tiesību normas
Ley General de la Seguridad Social
(Vispārējais sociālā nodrošinājuma likums), konsolidēts teksts, kas apstiprināts ar 1994. gada 20. jūnija
Real Decreto Legislativo 1/1994
(Karaļa leģislatīvais Dekrēts 1/1994;
BOE
Nr. 154, 29.6.1994., 20658. lpp.) un kas ir piemērojams pamatlietā (turpmāk tekstā – “
LGSS
”), 136. un 137. pantā sociālā nodrošinājuma vajadzībām pilnīgas pastāvīgas nespējas strādāt savā ierastajā profesijā gadījumā ir paredzēta mūža pensija, lai aizsargātu darba ņēmējus, kuri pēc arodslimības vai nelaimes gadījuma darbā vai cita iemesla dēļ zaudē spēju strādāt savā ierastajā profesijā, bet ir spējīgi veikt citu darbu.
Saskaņā ar
LGSS
139. panta 2. punktu:
“Naudas pabalsts par pilnīgu pastāvīgu darbnespēju ir mūža pensija, kuru izņēmuma kārtā var aizvietot ar paušālu atlīdzību, ja tās saņēmējs nav sasniedzis 60 gadu vecumu.
Deklarētie darba ņēmēji ar pilnīgu pastāvīgu nespēju strādāt savā ierastajā profesijā saņem pensiju, kas paredzēta iepriekšējā punktā, pieskaitot konkrētu procentu, kas noteikts saskaņā ar piemērojamo tiesisko regulējumu, ja viņu vecums, vispārējo vai specializēto prasmju trūkums un viņu dzīvesvietas sociālā un profesionālā vide liecina par grūtībām atrast darbu kādā citā nozarē, nevis savā iepriekšējā ierastajā profesijā.
[..]”
No 1972. gada 23. jūnija
Real Decreto 1646/1972
para la aplicación de la Ley 24/1972, de 21 de junio, en materia de prestaciones del Régimen General de la Seguridad Social
(Karaļa Dekrēts 1646/1972, ar ko īsteno 1972. gada 21. jūnija Likumu 24/1972 par pabalstiem no sociālās nodrošinājuma shēmas; turpmāk tekstā – “Dekrēts 1646/1972”) 6. panta 1.–3. punkta izriet, ka pilnīgas pastāvīgas nespējas strādāt savā ierastajā profesijā pensija tiek palielināta ar piemaksu 20 % apmērā no aprēķina bāzes, kas ņemta vērā, lai noteiktu pensijas apmēru (turpmāk tekstā – “20 % piemaksa”), ja darba ņēmējs ir vismaz 55 gadus vecs.
Tomēr, ņemot vērā, ka šīs piemaksas pamatā ir pieņēmums, ka personām vecumā no 55 gadiem ir īpaši sarežģīti atrast darbu citā profesijā, nevis iepriekš īstenotajā, attiecībā uz kuru tās tikušas atzītas par pilnīgi pastāvīgi darbnespējīgām, saskaņā ar Dekrēta 1646/1972 6. panta 4. punktu minētā piemaksa “tiek apturēta uz laikposmu, kurā darba ņēmējs ir nodarbināts”.
Turpretī pilnīgas pastāvīgas darbnespējas pensijas saņemšana pati par sevi ir saderīga ar darbu citā profesijā.
Saskaņā ar
LGSS
143. panta 4. punktu, kad pastāvīgas darbnespējas pensijas saņēmējs sasniedz 65 gadu vecumu, šī pensija kļūst par vecuma pensiju. Šī nosaukuma maiņa tomēr neskar šī pabalsta piemērošanas nosacījumus.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
J. Blanco Marqués
, dzimis 1943. gada 3. februārī, saņem Spānijas pensiju sakarā ar pilnīgu pastāvīgu nespēju strādāt kvalificēta raktuvju elektriķa profesijā, pamatojoties uz viņa slimību, kura nav arodslimība, bet kuru tiesa atzina ar 1998. gada 3. jūnija lēmumu, kas stājās spēkā 1998. gada 13. janvārī. Lai noteiktu tiesības uz šo pensiju un aprēķinātu tās apmēru, vērā tika ņemtas tikai Spānijas sociālā nodrošinājuma shēmā veiktās iemaksas. Tā kā šā lēmuma spēkā stāšanās dienā ieinteresētā persona bija vecāka par 55 gadiem, viņam saskaņā ar Dekrēta 1646/1972 6. panta 1.–3. punktu tika piešķirta 20 % piemaksa.
Sasniedzot 65 gadu vecumu,
J. Blanco Marqués
no 2008. gada 1. marta ieguva tiesības saņemt Šveices sociālā nodrošinājuma sistēmā noteikto vecuma pensiju. Šī vecuma pensija viņam tika piešķirta, ņemot vērā vienīgi sociālā nodrošinājuma iemaksas, ko viņš bija veicis Šveices obligātajā sistēmā.
Ar 2015. gada 24. februāra lēmumu
INSS
no 2015. gada 1. februāra atcēla 20 % piemaksu, ko saņēma
J. Blanco Marqués
, jo šī piemaksa neesot bijusi saderīga ar vecuma pensijas saņemšanu, un pieprasīja viņam atmaksāt 17340,95 EUR, kas ir summa, kura viņam izmaksāta kā piemaksa laikposmā no 2011. gada 1. februāra līdz 2015. gada 31. janvārim un par kuru nebija iestājies noilgums.
J. Blanco Marqués
cēla prasību par šo lēmumu
Juzgado de lo Social n
o
1 de Ponferrada
(Ponferradas Darba un sociālo lietu tiesa Nr. 1, Spānija). Ar 2015. gada 28. septembra spriedumu šī tiesa atcēla minēto lēmumu, jo uzskatīja, ka 20 % piemaksa bija saderīga ar vecuma pensijas saņemšanu Šveicē, jo, piemērojot Regulas Nr. 1408/71 46.a panta 3. punkta a) apakšpunktu vai Regulas Nr. 883/2004 53. panta 3. punkta a) apakšpunktu, tā var būt nesaderīga tikai tad, ja valsts tiesību aktos ir paredzēts, ka šīs piemaksas vajadzībām ir jāņem vērā ārzemēs saņemtie pabalsti un ienākumi. Tomēr šādas tiesību normas Spānijas tiesībās nav.
INSS
pārsūdzēja šo spriedumu apelācijas kārtībā
Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León
(Kastīlijas un Leonas autonomās kopienas Augstākā tiesa, Spānija), norādot, ka saskaņā ar
Tribunal Supremo
(Augstākā tiesa, Spānija) judikatūru 20 % piemaksa tiek apturēta ne tikai Dekrēta 1646/1972 6. panta 4. punktā skaidri norādītajos gadījumos, proti, kad saņēmējs ir nodarbināts, bet arī gadījumā, kad viņš saņem vecuma pensiju citā dalībvalstī vai Šveicē, jo šī vecuma pensija ir darba ienākumus aizstājoši ienākumi.
Šādos apstākļos
Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León
(Kastīlijas un Leonas autonomās kopienas Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai tāds valsts tiesību noteikums kā [Dekrēta 1646/1972] 6. panta 4. punktā ietvertais, ar kuru paredz, ka 20 % piemaksa no aprēķina bāzes sakarā ar pilnīgu pastāvīgu nespēju strādāt savā ierastajā profesijā pensionāriem, kuri ir vecāki par 55 gadiem, “tiek apturēta uz laikposmu, kurā darba ņēmējs tiek nodarbināts”, ir uzskatāms par nepārklāšanās noteikumu [Regulas Nr. 1408/71] 12. un 46.a–46.c panta un Regulas [Nr. 883/2004] 5. un 53.–55. panta nozīmē, ņemot vērā, ka
Tribunal Supremo
(Augstākā tiesa) ir uzskatījusi, ka šajā valsts tiesību noteikumā ietvertais nesaderīgums attiecas ne tikai uz nodarbinātību, bet arī uz vecuma pensijas saņemšanu?
2)
Apstiprinošas atbildes uz iepriekšējo jautājumu gadījumā, vai Regulas [Nr. 1408/71] 46.a panta 3. punkta a) apakšpunkts un Regulas [Nr. 883/2004] 53. panta 3. punkta a) apakšpunkts ir interpretējami tādējādi, ka noteikums par strīdīgā pabalsta un citas Eiropas Savienības dalībvalsts vai Šveices pensijas nepārklāšanos var tikt piemērots tikai tad, ja Spānijas tiesībās ir noteikums, kuram ir likuma spēks un kurā ir skaidri noteikta sociālā nodrošinājuma pabalstu invaliditātes, vecuma un apgādnieka zaudējuma gadījumā nesaderība ar pabalstiem vai ienākumiem, ko pabalsta saņēmējs ir guvis ārzemēs? Vai arī nepārklāšanās noteikums var tikt piemērots attiecībā uz citas Eiropas Savienības dalībvalsts vai Šveices pensiju saskaņā ar Regulas [Nr. 1408/71] 12. pantu un Regulas [Nr. 883/2004] 5. pantu, ja nav konkrētas tiesību normas, bet valsts judikatūrā ir veikta interpretācija, saskaņā ar kuru strīdīgais pabalsts nav saderīgs ar Spānijas tiesībās noteikto vecuma pensiju?
3)
Ja ar atbildi uz iepriekšējo jautājumu tiktu apstiprināta Spānijas nepārklāšanās noteikuma piemērošana (paplašinot tās piemērošanas jomu, pamatojoties uz judikatūru) šajā lietā, lai gan nav konkrētas tiesību normas par ārzemēs gūtiem pabalstiem vai ienākumiem, vai ir jāuzskata, ka attiecīgā piemaksa ir uzskatāma par tāda paša vai cita veida pabalstu, salīdzinot ar vecuma pensiju, kura ir noteikta Šveices sociālā nodrošinājuma sistēmā? Vai Regulas [Nr. 1408/71] 4. panta 1. punktā un Regulas [Nr. 883/2004] 3. panta 1. punktā minētā dažādo sociālā nodrošinājuma jomu definīcija ir piemērojama visā Kopienā vai arī ir jābalstās uz valsts tiesību aktos noteikto definīciju attiecībā uz katru konkrēto pabalstu? Gadījumā, ja šī definīcija ir piemērojama visā Kopienā, vai attiecīgā piemaksa ir uzskatāma par invaliditātes pabalstu vai bezdarbnieka pabalstu, ņemot vērā, ka runa ir par piemaksu pie pilnīgas pastāvīgas nespējas strādāt savā ierastajā profesijā pensijas, jo personām, kuras ir vecākas par 55 gadiem, ir grūti atrast citu darbu, un ka minētās piemaksas maksāšana ir apturēta gadījumā, ja pabalsta saņēmējs tiek nodarbināts?
4)
Ja abus minētos pabalstus uzskata par tāda paša veida pabalstiem un ņemot vērā, ka ne Spānijas darbnespējas pensijas, ne tās piemaksas apmēra noteikšanā netiek ņemti vērā citā valstī veiktie iemaksu periodi, vai attiecīgajai piemaksai ir piemērojams nepārklāšanās noteikumi, ņemot vērā, ka tās apmērs nav atkarīgs no apdrošināšanas vai dzīvesvietas periodiem Regulas [Nr. 1408/71] 46.b panta 2. punkta a) apakšpunkta un Regulas [Nr. 883/2004] 54. panta 2. punkta a) apakšpunkta nozīmē? Vai var piemērot nepārklāšanās noteikumu, pat ja minētais pabalsts nav norādīts ne Regulas [Nr. 1408/71] IV pielikuma D daļā, ne Regulas [Nr. 883/2004] IX pielikumā?
5)
Apstiprinošas atbildes uz iepriekšējo jautājumu gadījumā, vai ir piemērojams Regulas [Nr. 1408/71] 46.a panta 3. punkta d) apakšpunktā un Regulas [Nr. 883/2004] 53. panta 3. punkta d) apakšpunktā minētais noteikums, saskaņā ar kuru Spānijas sociālā nodrošinājuma sistēmā noteiktais pabalsts var tikt samazināts “vienīgi tādu pabalstu summu robežās, kas izmaksājamas saskaņā ar citas dalībvalsts, šajā gadījumā Šveices, tiesību aktiem”?
6)
Ja atzītu, ka abi minētie ir dažāda veida pabalsti, ņemot vērā, ka nav pierādīts, ka Šveice piemērotu jebkādus nepārklāšanās noteikumus, vai saskaņā ar Regulas [Nr. 1408/71] 46.c pantu un Regulas [Nr. 883/2004] 55. pantu samazinājums var tikt pilnībā piemērots attiecībā uz attiecīgo piemaksu vai arī tas ir attiecīgi jādala? Jebkurā no abiem gadījumiem, vai ir piemērojams Regulas [Nr. 1408/71] 46.a panta 3. punkta d) apakšpunktā un Regulas [Nr. 883/2004] 53. panta 3. punkta d) apakšpunktā noteiktais ierobežojums, saskaņā ar kuru Spānijas sociālā nodrošinājuma sistēmā noteiktais pabalsts var tikt samazināts “vienīgi tādu pabalstu summu robežās, kas izmaksājamas saskaņā ar citas dalībvalsts, šajā gadījumā Šveices, tiesību aktiem”?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ievada apsvērumi
Ņemot vērā, ka iesniedzējtiesa prejudiciālajos jautājumos atsaucas gan uz Regulas Nr. 1408/71, gan uz Regulas Nr. 883/2004 noteikumiem, vispirms ir jānosaka, kura regula ir piemērojama pamatlietai
rationae temporis
.
Šajā saistībā no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka lēmums, ar kuru piešķirta Spānijas pilnīgas pastāvīgas darbnespējas pensija, un lēmums, ar kuru tika piešķirta Šveices vecuma pensija, ir tikuši pieņemti attiecīgi 1998. un 2008. gadā. Tā kā šie abi lēmumi, kas ir attiecīgo pensiju pamatā, tika pieņemti pirms Regulas Nr. 883/2004 stāšanās spēkā, pamatlietā nozīme ir tikai Regulas Nr. 1408/71 noteikumiem.
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Spānijas noteikums Dekrēta 1646/1972 6. panta 4. punktā, kā to ir interpretējusi
Tribunal Supremo
(Augstākā tiesa), saskaņā ar kuru 20 % piemaksa tiek apturēta uz laikposmu, kurā darba ņēmējs tiek nodarbināts vai saņem vecuma pensiju, ir samazināšanas klauzula Regulas Nr. 1408/71 12. panta izpratnē.
Ievadam ir jākonstatē, ka valsts tiesību akti, kuros ir paredzēta tāda piemaksa pie pilnīgas pastāvīgas darbnespējas pensijas kā 20 % piemaksa, ietilpst Regulas Nr. 1408/71 materiālajā piemērošanas jomā.
Proti, saskaņā ar šīs regulas 4. panta 1. punkta b) apakšpunktu tā ir piemērojama visiem “invaliditātes pabalstiem, to skaitā pabalstiem, kuru uzdevums ir saglabāt vai uzlabot pelnītspēju”.
Turklāt saskaņā ar minētās regulas 1. panta t) punktu termini “pabalsti” un “pensijas” ir jāsaprot plašāk, kā tādi, kas nozīmē visus pabalstus un pensijas, ietverot visus to sastāvā ietilpstošus elementus, kas maksājami no sabiedriskiem līdzekļiem, revalorizācijas pieaugumus vai papildu pabalstus.
Runājot par jēdzienu “[samazināšanas klauzula]” Regulas Nr. 1408/71 12. panta 2. punkta izpratnē, no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka valsts tiesību norma par tādu ir kvalificējama, ja aprēķina, kas tajā ir paredzēts, rezultātā tiek samazināts pensijas apmērs, uz ko ieinteresētajai personai ir tiesības tādēļ, ka tā saņem pabalstu citā dalībvalstī (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2002. gada 7. marts, Insalaca,
C‑107/00
,
EU:C:2002:147
,
16.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2013. gada 7. marts, van den Booren,
C‑127/11
,
EU:C:2013:140
,
28.
punkts).
Šajā lietā no lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka saskaņā ar Dekrēta 1646/1972 6. panta 4. punktu, kā tas interpretēts
Tribunal Supremo
(Augstākā tiesa) judikatūrā, 20 % piemaksa tiek apturēta ne tikai tad, ja saņēmējs gūst ienākumus no darba, bet arī tad, kad tas saņem vecuma pensiju, jo tā tiek uzskatīta par ienākumus no darba aizstājošiem ienākumiem. Turklāt saskaņā ar šo pašu judikatūru nav jānošķir valsts vecuma pensija no pensijas, kas tiek saņemta citā dalībvalstī vai Šveicē, un tādēļ, piemērojot šo noteikumu, gan viena, gan otra ir jāņem vērā vienādi.
Līdz ar to attiecīgais valsts noteikums pamatlietā ir jāuzskata par tādu, kas attiecas uz pabalstiem, ko ieinteresētā persona saņem citā dalībvalstī vai Šveicē, jo, runājot par pēdējo minēto valsti, Šveices Konfederācija, piemērojot Regulu Nr. 1408/71, ir jāpielīdzina Savienības dalībvalstij (spriedums, 2010. gada 18. novembris, Xhymshiti,
C‑247/09
,
EU:C:2010:698
,
31.
punkts).
Turklāt nav strīda par to, ka, piemērojot šo valsts noteikumu, tiek samazināts kopējais pabalsta apmērs, uz ko attiecīgajai personai ir tiesības.
Tiesa jau ir nospriedusi, ka valsts tiesību norma, kurā ir paredzēts, ka piemaksa pie strādnieka vecuma pensijas tiek samazināta par vecuma pensijas summu, uz ko attiecīgajai personai ir tiesības atbilstoši citas dalībvalsts sistēmai, ir samazināšanas klauzula Regulas Nr. 1408/71 12. panta 2. punkta izpratnē (spriedums, 1998. gada 22. oktobris, Conti,
C‑143/97
,
EU:C:1998:501
,
30.
punkts).
Šajā saistībā, runājot par
INSS
un
TGSS
izvirzīto argumentu, ka attiecīgais valsts noteikums pamatlietā neietilpstot Regulas Nr. 1408/71 piemērošanas jomā tādēļ, ka tajā ir vien noteikts noteikums par nesaderību, Tiesa ir precizējusi, ka valsts tiesību normas par pabalstu samazināšanu nevar tikt atrautas no Regulā Nr. 1408/71 paredzētajām prasībām un ierobežojumiem to piemērošanai tādējādi, ka tās varētu tikt klasificētas kā tiesību normas pabalsta aprēķināšanai vai pierādīšanai (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1998. gada 22. oktobris, Conti,
C‑143/97
,
EU:C:1998:501
,
24.
punkts, un 1999. gada 18. novembris, Van Coile,
C‑442/97
,
EU:C:1999:560
,
27.
punkts).
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka tāds valsts tiesību noteikums kā pamatlietā aplūkotais, saskaņā ar kuru piemaksa pie pilnīgas pastāvīgas darbnespējas pensijas tiek apturēta uz laikposmu, kurā šīs pensijas saņēmējs saņem vecuma pensiju citā dalībvalstī vai Šveicē, ir samazināšanas klauzula Regulas Nr. 1408/71 12. panta 2. punkta izpratnē.
Par otro jautājumu
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1408/71 46.a panta 3. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ietvertais jēdziens “pirmās dalībvalsts tiesību akti” ir jāsaprot šauri vai arī tajā ietilpst arī interpretācija, ko tai piešķir valsts augstākā tiesa.
Saskaņā ar šo tiesību normu “pabalstus, kas iegūti saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, vai citus ienākumus, kas iegūti citā dalībvalstī, ņem vērā tikai tad, ja pirmās dalībvalsts tiesību aktos ir noteikts ņemt vērā pabalstus vai ienākumus, ko iegūst ārzemēs”.
Turklāt atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 1. panta j) punktam termins “tiesību akti” ir definēts kā tāds, kas attiecībā uz katru dalībvalsti nozīmē likumus un citus normatīvos aktus, kā arī visus pārējos pastāvošas vai turpmākas ieviešanas pasākumus, kas attiecas uz sociālā nodrošinājuma jomām un sistēmām.
Kā izriet no šī sprieduma 27. punkta, lai arī Dekrēta 1646/1972 6. panta formulējumā ir tikai paredzēts apturēt 20 % piemaksu gadījumā, ja pilnīgas pastāvīgas darbnespējas pensijas saņēmējs tiek nodarbināts, valsts judikatūrā šī tiesību norma ir interpretēta tādējādi, ka tajā paredzētā apturēšana attiecas arī uz gadījumu, kad viņš saņem vecuma pensiju vai nu no valsts sociālā nodrošinājuma sistēmas, vai no citas dalībvalsts vai Šveices sistēmas.
Runājot par to, vai augstākās tiesas veikta tiesību normas interpretācija ir kvalificējama kā tiesību akti Regulas Nr. 1408/71 1. panta j) punkta izpratnē, ir jāatgādina, ka valsts normatīvo vai administratīvo tiesību normu piemērojamība ir jāizvērtē, ņemot vērā valstu tiesu sniegto interpretāciju (spriedums, 1994. gada 8. jūnijs, Komisija/Apvienotā Karaliste,
C‑382/92
,
EU:C:1994:233
,
36.
punkts).
Lai arī nevar ņemt vērā izolētus vai mazākumā esošus tiesas nolēmumus, citādi ir augstākas tiesas apstiprinātas, judikatūrā ietvertas interpretācijas gadījumā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2003. gada 9. decembris, Komisija/Itālija,
C‑129/00
,
EU:C:2003:656
,
32.
punkts).
Šādos apstākļos uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1408/71 46.a panta 3. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ietvertais jēdziens “pirmās dalībvalsts tiesību akti” ir jāsaprot kā tāds, kurā ietilpst interpretācija, ko valsts tiesību normai piešķir valsts augstākā tiesa.
Par trešo jautājumu
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai 20 % piemaksa, kas piešķirta darba ņēmējam, kurš saņem pilnīgas pastāvīgas darbnespējas pensiju atbilstoši Spānijas tiesību aktiem, un vecuma pensija, ko šis pats darba ņēmējs saņem Šveicē, ir uzskatāmi par tāda paša veida vai atšķirīgiem pabalstiem Regulas Nr. 1408/71 izpratnē.
Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru sociālā nodrošinājuma pabalsti jāuzskata par tāda paša veida pabalstiem, ja to nolūks un mērķis, kā arī aprēķina bāze un piešķiršanas nosacījumi ir identiski. Savukārt iezīmes, kas ir tikai formālas, nevar tikt uzskatītas par klasifikācijai būtiskiem kritērijiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1983. gada 5. jūlijs, Valentini,
171/82
,
EU:C:1983:189
,
13.
punkts; 1995. gada 11. augusts, Schmidt,
C‑98/94
,
EU:C:1995:273
,
24.
un
31.
punkts, kā arī 2006. gada 18. jūlijs, De Cuyper,
C‑406/04
,
EU:C:2006:491
,
25.
punkts).
Šajā lietā, runājot par 20 % piemaksas priekšmetu un mērķi, no lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka šī piemaksa ir paredzēta, lai aizsargātu īpašu, sevišķi neaizsargātu darba ņēmēju kategoriju, proti, darba ņēmējus vecumā no 55 līdz 65 gadiem, kuriem ir tikusi atzīta pilnīga pastāvīga darbnespēja un kuriem ir grūti atrast darbu profesijā, kas atšķiras no iepriekš īstenotās.
Lai sasniegtu šo mērķi, šiem darba ņēmējiem tiek piešķirta tāda piemaksa pie pilnīgas pastāvīgas darbnespējas pensijas, kuras summa tiek noteikta, pamatojoties uz aprēķina bāzi, kas ņemta vērā, lai noteiktu darbnespējas pensijas apmēru.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka 20 % piemaksai, kā arī pilnīgas pastāvīgas darbnespējas pensijai, kurai tā veido pilnīgi likumīgu papildinājumu, ir vecuma pabalstam analoģiskas īpašības, jo vecuma pabalsts ir vērsts uz to, lai nodrošinātu aizstājošus līdzekļus darba ņēmējiem, kuri tikuši deklarēti kā pilnīgi pastāvīgi nespējīgi strādāt savā ierastajā profesijā un kuriem, sasniedzot noteiktu vecumu, turklāt ir grūtības atrast darbu citā jomā, nevis ierastajā profesijā.
Turklāt tieši šādi pilnīgas pastāvīgas darbnespējas pensija un 20 % piemaksa arī atšķiras no bezdarbnieka pabalsta, kurš ir paredzēts, lai segtu risku saistībā ar ienākumu zaudēšanu, kas rodas darba ņēmējam pēc darba zaudēšanas, lai arī viņš joprojām ir darbnespējīgs (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2006. gada 18. jūlijs, De Cuyper,
C‑406/04
,
EU:C:2006:491
,
27.
punkts).
Proti, pretēji bezdarbnieka pabalstam, kura mērķis ir ļaut ieinteresētajai personai palikt darba tirgū laikposmā, kad viņš nav nodarbināts, pilnīgas pastāvīgas darbnespējas pensija un 20 % piemaksa ir paredzētas, lai tā saņēmējam sniegtu naudas līdzekļus, kas tam ļautu sevi uzturēt laikposmā no brīža, kad konstatēta pilnīga pastāvīga darbnespēja līdz pensijas vecumam.
Tādējādi gadījumā, ja pilnīgas pastāvīgas darbnespējas pensijas saņēmējs spēj no jauna ienākt darba tirgu citā darbā, nevis iepriekš īstenotajā, pilnīgas pastāvīgas darbnespējas pensijas piešķīrums tam paliek garantēts, un tikai 20 % piemaksa tiek apturēta tādēļ, ka viņš strādā šajā jaunajā darbā, kurš tam ļauj segt daļu trūkstošu profesionālo ienākumu.
Līdz ar to 20 % piemaksas apturēšana ir paredzēta tikai, lai pielāgotu pilnīgas pastāvīgas darbnespējas pensijas piešķiršanas nosacījumus saņēmēja situācijai, un tādēļ šā pabalsta raksturs neatšķiras no šā sprieduma 53. punktā konstatētā.
Šo secinājumu apstiprina tas, ka Spānijas tiesību aktos, sasniedzot pensijas vecumu, pilnīgas pastāvīgas darbnespējas pensija fiktīvi tiek pielīdzināta vecuma pensijai.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka, ja darba ņēmējs saņem invaliditātes pabalstus, kas saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem tiek pārveidoti par vecuma pensiju, un invaliditātes pabalstus, kas vēl nav pārveidoti par vecuma pensiju saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, ir jāuzskata, ka vecuma pensija un invaliditātes pabalsti ir tāda paša veida pabalsti (spriedumi, 1981. gada 2. jūlijs, Celestre u.c.,
116/80, 117/80 un no 119/80 līdz 121/80
,
EU:C:1981:159
,
11.
punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 1989. gada 18. aprīlis, Di Felice,
128/88
,
EU:C:1989:153
,
13.
punkts).
No tā izriet, ka ir jāuzskata, ka 20 % piemaksa, kas tiek piešķirta darba ņēmējam, kurš saņem pilnīgas pastāvīgas darbnespējas pensiju saskaņā ar Spānijas tiesību aktiem, un vecuma pensija, ko šis pats darba ņēmējs saņem Šveicē, ir tāda paša veida pabalsti, un tā tas ir laikposmā no pilnīgas pastāvīgas darbnespējas konstatēšanas kopš 55 gadu vecuma līdz pensijas vecuma sasniegšanas brīdim, kā arī tad, kad ir sasniegts pensijas vecums.
Līdz ar to uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka piemaksa pie pilnīgas pastāvīgas darbnespējas pensijas, kas piešķirta darba ņēmējam saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību aktiem, tāda kā pamatlietā aplūkotā, un vecuma pensija, ko šis pats darba ņēmējs ir ieguvis Šveicē, ir jāuzskata par tāda paša veida pabalstiem Regulas Nr. 1408/71 izpratnē.
Par ceturto un piekto jautājumu
Ar ceturto un piekto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, kādi konkrēti Regulas Nr. 1408/71 noteikumi ir jāpiemēro, ja pārklājas tāda paša veida pabalsti, gadījumā, ja ir jāuzskata, ka abi attiecīgie pabalsti ir tāda paša veida pabalsti.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 12. panta 2. punktu noteikumi par pārklāšanās novēršanu, kas paredzēti dalībvalsts tiesību aktos, ja vien šajā regulā nav noteikts citādi, ir piemērojami personām, kas saņem pabalstu, ko maksā šī dalībvalsts, ja tās var saņemt citus sociālā nodrošinājuma pabalstus, un tā tas ir pat gadījumā, ja šie pabalsti tiek saņemti saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem (spriedumi, 2002. gada 7. marts, Insalaca,
C‑107/00
,
EU:C:2002:147
,
22.
punkts, un 2013. gada 7. marts, van den Booren,
C‑127/11
,
EU:C:2013:140
,
29.
punkts).
Runājot par konkrētajiem noteikumiem, kas ir piemērojami pabalstiem invaliditātes, vecuma un apgādnieka zaudējuma gadījumā, Regulas Nr. 1408/71 46.b panta 2. punkta a) apakšpunktā ir noteikts, ka valsts tiesību aktos paredzētie noteikumi par pārklāšanās novēršanu ir piemērojami pabalstam, kas tiek aprēķināts atbilstoši šīs regulas 46. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļai, tikai tad, ja ir izpildīti divi kumulatīvi nosacījumi, proti, ja, pirmkārt, pabalsta apmērs nav atkarīgs no apdrošināšanas periodu vai dzīvesvietas ilguma un ja, otrkārt, pabalsts ir minēts šīs regulas IV pielikuma D daļā.
Šajā lietā no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka pamatlietā aplūkotie pabalsti atbilst Regulas Nr. 1408/71 46. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļā noteiktajam kritērijam, jo abas pensijas aprēķina attiecīgās valsts iestādes tikai atbilstoši tām tiesību normām, kuras tās piemēro, un nav vajadzības piemērot summēšanas vai dalīšanas mehānismu.
Attiecībā uz abiem kumulatīvajiem nosacījumiem ir jānorāda, ka, lai arī lietas dalībnieki, kas iesnieguši rakstveida apsvērumus, nav vienisprātis par to, vai 20 % piemaksa ir atkarīga no segtajiem apdrošināšanas periodiem, un tādēļ iesniedzējtiesai tas ir jāpārbauda, tomēr nav strīda par to, ka šāda veida pabalsts nav skaidri norādīts Regulas Nr. 1408/71 IV pielikuma D daļā.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz ceturto un piekto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1408/71 46.b panta 2. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds valsts noteikums par pabalstu nepārklāšanos kā tas, kas izriet no Dekrēta 1646/1972 6. panta, nav piemērojams pabalstam, kurš tiek aprēķināts saskaņā ar minētās regulas 46. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļu, ja šis pabalsts nav skaidri norādīts šīs pašas regulas IV pielikuma D daļā.
Par sesto jautājumu
Ņemot vērā uz diviem iepriekšējiem jautājumiem sniegto atbildi, uz sesto jautājumu atbilde nav jāsniedz.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:

1)
Tāds valsts tiesību noteikums kā pamatlietā aplūkotais, saskaņā ar kuru piemaksa pie pilnīgas pastāvīgas darbnespējas pensijas tiek apturēta uz laikposmu, kurā šīs pensijas saņēmējs saņem vecuma pensiju citā dalībvalstī vai Šveicē, ir samazināšanas klauzula Padomes Regulas (EEK) Nr. 1408/71 (1971. gada 14. jūnijs) par sociālā nodrošinājuma shēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenes locekļiem, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes Regulu (EK) Nr. 118/97 (1996. gada 2. decembris), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 592/2008 (2008. gada 17. jūnijs), 12. panta 2. punkta izpratnē.

2)
Regulas Nr. 1408/71, redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes Regulu Nr. 118/97, kas grozīta ar Regulu Nr. 592/2008, 46.a panta 3. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ietvertais jēdziens “pirmās dalībvalsts tiesību akti” ir jāsaprot kā tāds, kurā ietilpst interpretācija, ko valsts tiesību normai piešķir valsts augstākā tiesa.

3)
Piemaksa pie pilnīgas pastāvīgas darbnespējas pensijas, kas piešķirta darba ņēmējam saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību aktiem, tāda kā pamatlietā aplūkotā, un vecuma pensija, ko šis pats darba ņēmējs ir ieguvis Šveicē, ir jāuzskata par tāda paša veida pabalstiem Regulas Nr. 1408/71, redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes Regulu Nr. 118/97, kas grozīta ar Regulu Nr. 592/2008, izpratnē.

4)
Regulas Nr. 1408/71, redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes Regulu Nr. 118/97, kas grozīta ar Regulu Nr. 592/2008, 46.b panta 2. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds valsts noteikums par pabalstu nepārklāšanos kā tas, kas izriet no 1972. gada 23. jūnija
Decreto 1646/1972
para la aplicación de la Ley 24/1972, de 21 de junio, en materia de prestaciones del Régimen General de la Seguridad Social
(Dekrēts 1646/1972, ar ko īsteno 1972. gada 21. jūnija Likumu 24/1972 par pabalstiem no sociālās nodrošinājuma shēmas) 6. panta, nav piemērojams pabalstam, kurš tiek aprēķināts saskaņā ar minētās regulas 46. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļu, ja šis pabalsts nav skaidri norādīts šīs pašas regulas IV pielikuma D daļā
.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – spāņu.