CELEX: 62016CJ0436
Преюдициално запитване
Съдебно сътрудничество по граждански дела
Съдебна компетентност и изпълнение на съдебни решения по граждански и търговски дела
Регламент (ЕО) № 44/2001
Член 23
Клауза за предоставяне на компетентност
Клауза за пророгация на компетентност, съдържаща се в договор, сключен между две дружества
Иск за обезщетение
Солидарна отговорност на представителите на едно от дружествата за непозволено увреждане
Неотменимост на тази клауза от посочените представители

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 23, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (
ОВ L 12, 2001 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74, наричан по-нататък „Регламент Брюксел I“).
Запитването е отправено в рамките спор между Georgios Leventis и Nikolaos Vafeias, представители на Brave Bulk Transport ltd., дружество за корабно чартиране, и Malcon Navigation Co. ltd. (наричан по-нататък „Malcon Navigation“), по повод иска за обезщетение, предявен от последното дружество солидарно срещу Brave Bulk Transport ltd. и г‑дата Leventis и Vafeias, като по иска за обезщетение се оспорва компетентността на гръцките съдилища.
Правна уредба
Правото на Съюза
Съгласно съображение 11 от Регламент „Брюксел I“:
„Правилата за компетентността трябва да са във висока степен предвидими и основани на принципа, че компетентността по правило се основава на местоживеенето на ответника и винаги трябва да е налице на това основание, освен в няколко ясно определени ситуации, когато основанието на спора или автономията на страните изисква или предполага различен свързващ фактор […]“.
В глава II от този регламент, озаглавена „Компетентност“, член 2 от раздел 1, озаглавен „Общи разпоредби“, предвижда в параграф 1:
„При условията на настоящия регламент, искове срещу лицата, които имат местоживеене в държава членка, независимо от тяхното гражданство, се предявяват пред съдилищата на тази държава членка“.
Член 6 от посочения регламент, съдържащ се в раздел 2, озаглавен „Специална компетентност“, част от глава II, предвижда:
„Срещу лице с местоживеене в държава членка може, също така, да бъде предявен иск:
1)
когато то е един от множество ответници, в съдилищата по местоживеенето на всеки от тях, при условие че исковете са в такава тясна връзка, че е целесъобразно те да бъдат разгледани и решени заедно, за да се избегне рискът от противоречащи си съдебни решения, постановени в отделни производства;
[…]“.
Раздел 7 от същата глава, озаглавен „Пророгация на компетентност“, съдържа по-специално член 23, който има следната редакция:
„1.   Ако страните, една или повече от които имат местоживеене в държава членка, са се договорили, че съд или съдилищата на държава членка са компетентни за разрешаване на всякакви спорове, които са възникнали или които могат да възникнат във връзка с определено правоотношение, този съд или тези съдилища имат компетентност. Тази компетентност е изключителна, освен ако страните са уговорили друго. Споразумението за предоставяне на компетентност се сключва:
а)
писмено или устно, потвърдено с писмени доказателства; или
б)
във форма, която е съобразена с практиките, които страните са установили помежду си; или
в)
в международната търговия, във форма, която е съобразена с обичая, който страните познават или е трябвало да познават и който в тази търговска дейност е широко известен на страните и редовно се съблюдава от страните по договори от вида, приложим в конкретната търговска дейност.
[…]“.
Раздел 9 от глава II, озаглавен „Висящ процес (Lis pendens) — свързани искове“, включва по-специално членове 27 и 28. Посоченият член 27 предвижда:
„1.   Когато дела с един и същ предмет и между същите страни, са заведени в съдилищата на различни държави членки, всеки съд, различен от първия сезиран съд, спира разглеждането на делото служебно, докато бъде установена компетентността на първия сезиран съд.
2.   Когато бъде установи компетентността на първия сезиран съд, всеки друг съд, различен от първия сезиран съд, се отказва от компетентност в полза на този съд“.
Съгласно член 28 от Регламент „Брюксел I“:
„1.   Когато свързани искове са висящи пред съдилища от различни държави членки, всеки съд, различен от първия сезиран съд, може да спре разглеждането на делото.
2.   Когато тези искове са висящи на първа инстанция, всеки съд, различен от първия сезиран съд, може също така, по молба на една от страните да се откаже от компетентност, ако първия сезиран съд е компетентен по отношение на въпросните искове и правото му допуска тяхното обединяване.
3.   За целите на настоящия член исковете се смятат за свързани, когато те се намират в такава тясна връзка помежду си, че е целесъобразно да бъдат разгледани и решени заедно, за да се избегне рискът от противоречащи си съдебни решения, постановени в отделни производства“.
Членове 33—37 от Регламент „Брюксел I“ уреждат признаването на съдебните решения. Член 33 от посочения регламент установява принципа, че съдебно решение, което е постановено в държава членка, се признава в другата държава членка, без да се изисква каквато и да е специална процедура. Членове 34 и 35 от посочения регламент изброяват причините, поради които постановено в държава членка съдебно решение по изключение може да не бъде признато в друга държава членка.
В това отношение член 34 от същия регламент предвижда:
„Съдебно решение не се признава:
[…]
3)
ако то противоречи на съдебно решение, постановено по спор между същите страни в държавата членка, в която се иска признаване;
4)
ако то противоречи на по-рано постановено съдебно решение, постановено в друга държава членка или в трета държава по същия предмет и между същите страни, при условие че по-ранното съдебно решение отговаря на условията, необходими за признаването му в сезираната държава членка“.
Гръцкото право
Съгласно член 71 от Гражданския кодекс:
„Юридическото лице отговаря за действията и бездействията на органите, които го представляват, когато действието или бездействието е допуснато при изпълнение на възложените им функции и поражда задължение за обезщетяване. При това въпросното лице отговаря солидарно“.
Глава 39 от Кодекса, озаглавена „Непозволено увреждане“, съдържа член 926, който на свой ред е озаглавен „Вреда, причинена от няколко лица“, предвиждащ:
„Ако настъпилата вреда е причинена от действие, извършено от няколко лица, или за една и съща вреда отговарят едновременно повече от едно лице, всички те отговарят солидарно. Същото е положението и когато няколко лица са действали едновременно или последователно и не е възможно да се посочи лицето, чието действие е причинило вредата“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
Видно от всички сведения, с които разполага Съдът, Malcon Navigation, дружество със седалище по регистрация в Малта и действително седалище в Амарусио (Гърция), е собственик на кораб, плаващ под малтийски флаг с наименование
Sea Pride
, управляван от Hellenic Star Shipping Company SA, дружество със седалище в Панама, разполагащо с офиси и в Амарусио.
Запитващата юрисдикция посочва също, че седалището по регистрация на Brave Bulk Transport е в Малта, а действителното му седалище е в Амарусио, че г‑н Leventis е единствен член на управителния съвет и законен представител на това дружество, и че г‑н Vafeias е негов едноличен генерален директор и действителен представител. Местоживеенето на г‑н Leventis и г‑н Vafeias (наричани по-нататък „представители на Brave Bulk Transport“) е съответно в Пирея и Кифисия (Гърция).
На 9 юни 2006 г. Malcon Navigation сключва договор за чартиране в частна писмена форма с Brave Bulk Transport, съгласно който първото дружество отдава под наем корабът
Sea Pride
на второто дружество. Впоследствие Brave Bulk Transport преотдава под наем въпросния кораб на иракското министерство на търговията за превоз на товар от пшеница от Хамбург (Германия) до Ирак.
Корабът е върнат със закъснение от пет месеца в сравнение с предвидения срок в договора за чартиране.
На 17 февруари 2007 г. Malcon Navigation предявява иск в арбитражен съд в Лондон (Обединено кралство) срещу Brave Bulk Transport за обезщетение като неустойка за забава (демюрейдж) и дължимо навло.
От своя страна Brave Bulk Transport предявява иск за обезщетение срещу иракското правителство, тъй като забавата при връщането на кораба на Malcon Navigation се дължи на забава при връщането на кораба от страна на иракското правителство.
На 14 ноември 2007 г. Malcon Navigation и Brave Bulk Transport сключват договор в частна писмена форма. Договорът предвижда, че висящото арбитражно производство ще бъде спряно за шест месеца, че Brave Bulk Transport ще осведомява Malcon Navigation за хода на производството срещу иракското правителство, и че в случай на споразумение с това правителство, Malcon Navigation ще получи поне 20% от размера на сумата, платена от иракското правителство на Brave Bulk Transport. Член 10 от посочения договор предвижда, че той „се урежда от английското право“ и е от „компетентността на английските съдилища“, като „всички спорове, които произтичат от него или са свързани с него, [ще бъдат] от изключителната компетентност на High Court of Justice (England & Wales) [Върховен съд (Англия и Уелс)]“.
През ноември 2008 г. Malcon Navigation узнава, че още на 20 май 2008 г. Brave Bulk Transport е сключил споразумение с иракското правителство и е получил предвидената в това споразумение сума. При това положение Malcon Navigation продължава арбитражното производство и на 29 септември 2009 г. в негова полза е постановено арбитражно решение, с което му се присъжда обезщетение.
Malcon Navigation упреква представителите на Brave Bulk Transport, че са лишили дружеството от имуществото му и по този начин са възпрепятствали получаването на обезщетението от Malcon Navigation.
На 22 септември 2010 г. Malcon Navigation предявява иск за обезщетение пред Polymeles Protodikeio Peiraios (Първоинстанционен съд на Пирея, Гърция) срещу Brave Bulk Transport и представителите му на основание членове 71 и 926 от Гражданския кодекс с оглед ангажиране на солидарната им отговорност за непозволено увреждане. Съгласно клаузата за пророгация на компетентност, съдържаща се в договора от 14 ноември 2007 г., посочената юрисдикция отхвърля иска по отношение на Brave Bulk Transport. Въпреки това, що се отнася до представителите на това дружество, посочената юрисдикция се обявява за компетентна и уважава иска.
Efeteio Peiraios (Апелативен съд Пирея, Гърция), пред който представителите на Brave Bulk Transport обжалват решението на Polymeles Protodikeio Peiraios (Първоинстанционен съд на Пирея), потвърждава становището на последната юрисдикция в частта му относно въпросите за компетентността.
На 31 юли 2014 г. представителите на Brave Bulk Transport подават касационна жалба пред Areios Pagos (Касационен съд, Гърция).
Запитващата юрисдикция посочва, че първата и въззивната инстанция са се обявили за компетентни да разгледат спора в главното производство по отношение на представителите на Brave Bulk Transport с мотива, че според тях тези представители, които не са страни по договора от 14 ноември 2007 г., не са обвързани от съдържащата се в него клауза за пророгация на компетентност.
В това отношение запитващата юрисдикция приема, от една страна, че видно от член 23 от Регламент „Брюксел I“, както и от практиката на Съда договорът за предоставяне на компетентност поначало е противопоставим само между сключилите го страни, но по изключение може да се прави позоваване на този договор в полза и срещу страна по спора, която е била трето лице към момента на неговото сключване.
Запитващата юрисдикция подчертава, от друга страна, че когато ответниците са няколко, член 6, точка 1 от посочения регламент предвижда, че срещу лице с местоживеене в държава членка може също така да бъде предявен иск в съдилищата по местоживеенето на всеки от тях, при условие че исковете са в такава тясна връзка, че е целесъобразно те да бъдат разгледани и решени заедно, за да се избегне рискът от противоречащи си съдебни решения, постановени в отделни производства. Посочената юрисдикция обаче приема, че подобен риск съществува в хипотезата, когато един от тези няколко ответници е договорил пророгация на компетентност.
С оглед на изложеното посочената юрисдикция изпитва съмнения относно правилността на преценката на юрисдикциите по съществото на спора, що се отнася до обхвата на клаузата за предоставяне на компетентност, съдържаща се в договора от 14 ноември 2007 г.
При тези условия Areios Pagos (Касационен съд) решава да спре производството и да отправи до Съда следния преюдициален въпрос:
„Прилага ли се клаузата за предоставяне на компетентност — договорена съгласно член 23, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 44/2001 между две дружества, а именно Malcon Navigation и Brave Bulk Transport и съдържаща се в конкретния случай в договор, сключен на 14 ноември 2007 г. в частна писмена форма, чийто член 10 предвижда, че „настоящото споразумение се урежда от английското право и е от компетентността на английските съдилища, като всички спорове, които произтичат от него или са свързани с него, са от изключителната компетентност на High Court of of Justice (England & Wales) [Върховен съд (Англия и Уелс)]“ — във връзка с действията или бездействията на органите, представляващи Brave Bulk Transport, които ангажират неговата отговорност по смисъла на член 71 от гръцкия граждански кодекс, и спрямо отговорните лица, които са действали в изпълнение на задълженията си и които съгласно посочения член 71 във връзка с член 926 от гръцкия граждански кодекс, носят солидарна отговорност с дружеството като юридическо лице?“.
По преюдициалния въпрос
С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 23 от Регламент „Брюксел I“ трябва да се тълкува в смисъл, че клаузата за предоставяне на компетентност, включена в договор, сключен между две дружества, може да се изтъква от представителите на едното от тях, за да се оспори компетентността на дадена юрисдикция да разгледа иска за обезщетение, с който се търси ангажиране на солидарната им отговорност за твърдяно непозволено увреждане при изпълнението на функциите им.
В самото начало следва да се припомни, че доколкото Регламент „Брюксел I“ заменя в отношенията между държавите членки Конвенцията от 27 септември 1968 година относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела (
ОВ L 299, 1972 г., стр. 32
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 10, стр. 3), изменена с последователните споразумения във връзка с присъединяването на новите държави членки към тази конвенция, даденото от Съда тълкуване на разпоредбите на тази конвенция важи и за разпоредбите на този регламент, когато разпоредбите на тези актове могат да се квалифицират като еквивалентни, а това положение е налице по отношение на член 23 от Регламент „Брюксел I“, който възпроизвежда член 17, първа алинея от посочената конвенция (вж. в този смисъл решение от 7 юли 2016 г., Hőszig,
C‑222/15
,
EU:C:2016:525
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
Така, тъй като в системата на Регламент „Брюксел I“ компетентността на юрисдикциите на държавата членка, на чиято територия се намира местоживеенето на ответника, представлява общият принцип, прогласен в член 2, параграф 1 от този регламент, посочените правила за компетентност, които дерогират правилата, предвидени в член 23 от посочения регламент, не биха могли да се тълкуват по начин, излизащ извън изрично предвидените в същия регламент хипотези (вж. в този смисъл решение от 17 септември 2009 г., Vorarlberger Gebietskrankenkasse,
C‑347/08
,
EU:C:2009:561
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
Член 23 от Регламент „Брюксел I“ обаче ясно посочва, че приложното му поле се ограничава до случаите, в които страните „са се договорили“ за компетентния съд. Видно от съображение 11 от посочения регламент, именно това съвпадение на волите между страните оправдава даденото предимство, в името на принципа на автономия на волята, на избора на съд, различен от този, който евентуално би бил компетентен по силата на посочения регламент (решения от 21 май 2015 г., El Majdoub,
C‑322/14
,
EU:C:2015:334
, т.
и цитираната съдебна практика, и от 20 април 2016 г., Profit Investment SIM,
C‑366/13
,
EU:C:2016:282
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следователно Съдът постановява, че сезираният съд е длъжен да разгледа, in limine litis, дали клаузата за предоставяне на компетентност действително е била предмет на съгласие между страните, което трябва да е изразено ясно и точно, и че целта на формалните изисквания по член 23, параграф 1 от Регламент „Брюксел I“ в това отношение е да се гарантира, че действително е било постигнато съгласие (решение от 7 юли 2016 г., Hőszig,
C‑222/15
,
EU:C:2016:525
, т.
и цитираната съдебна практика).
По този начин записаната в договор клауза, с която се учредява компетентност, може по принцип да произвежда последици единствено в отношенията между страните, дали своето съгласие за сключването на този договор (решение от 21 май 2015 г., CDC Hydrogen Peroxide,
C‑352/13
,
EU:C:2015:335
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая разглежданата в главното производство клауза за предоставяне на компетентност се противопоставя не от страна по договор, в който тази клауза се съдържа, а от трети лица по отношение на този договор.
В случая, освен че представителите на Brave Bulk Transport не са изразили воля за сключване на договор за предоставяне на компетентност, и Malcon Navigation не е давал съгласие да бъде обвързан с тези лица чрез такъв договор.
Впрочем, както страните по главното производство, така и запитващата юрисдикция не изтъкват данни или признаци, позволяващи да се приеме, че представителите на Brave Bulk Transport и Malcon Navigation са сключили договор за предоставяне на компетентност, съдържащ клауза за пророгация на компетентност като разглежданата в главното производство в една от формите, предвидени в член 23, параграф 1, букви б) и в) от Регламент „Брюксел I“.
Що се отнася до член 6 от Регламент „Брюксел I“ във връзка с компетентността на съда при няколко ответници, следва да се отбележи, че определените в разпоредбите на член 23 от Регламент „Брюксел I“ условия трябва да се тълкуват стеснително, доколкото тези разпоредби изключват както компетентността на съда по местоживеенето на ответника, произтичаща от провъзгласения в член 2 общ принцип, така и специалната компетентност по членове 5—7 (решение от 21 май 2015 г., El Majdoub,
C‑322/14
,
EU:C:2015:334
, т.
и цитираната съдебна практика).
По-специално със сключването на договор за предоставяне на компетентност съгласно член 23, параграф 1 от Регламент „Брюксел I“ страните могат да дерогират не само общата компетентност, предвидена в член 2 от този регламент, но и специалните компетентности, предвидени в членове 5 и 6 от него. Следователно сезираният съд по принцип може да бъде обвързан от клауза за предоставяне на компетентност, която дерогира предвидените в членове 5 и 6 от Регламент № 44/2001 компетентности и която страните са уговорили в съответствие с член 23, параграф 1 (вж. в този смисъл решение от 21 май 2015 г., CDC Hydrogen Peroxide,
C‑352/13
,
EU:C:2015:335
, т.
и
).
На последно място, за да се отговори на опасенията, изразени от запитващата юрисдикция във връзка с евентуалния риск от постановяване на противоречиви съдебни решения, е важно да се припомни, че Регламент „Брюксел I“ разполага с различни механизми, предназначени да предотвратят подобни положения.
Същото се отнася по-специално и за членове 27 и 28 от посочения регламент относно, съответно, висящи спорове и свързани искове, които позволяват да се избегне постановяването на противоречиви съдебни решения и за член 34, точки 3 и 4 от посочения регламент, който позволява поправянето на подобно положение.
С оглед на изложените съображения на преюдициалния въпрос следва да се отговори, че член 23, параграф 1 от Регламент „Брюксел I“ трябва да се тълкува в смисъл, че клаузата за предоставяне на компетентност, включена в договор, сключен между две дружества, не може да се изтъква от представителите на едното от тях, за да се оспори компетентността на дадена юрисдикция да разгледа иска за обезщетение, с който се търси ангажиране на солидарната им отговорност за твърдяно непозволено увреждане при изпълнението на функциите им.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (седми състав) реши:

Член 23, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела трябва да се тълкува в смисъл, че клаузата за предоставяне на компетентност, включена в договор, сключен между две дружества, не може да се изтъква от представителите на едното от тях, за да се оспори компетентността на дадена юрисдикция да разгледа иска за обезщетение, с който се търси ангажиране на солидарната им отговорност за твърдяно непозволено увреждане при изпълнението на функциите им.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: гръцки.