CELEX: 62019CJ0530
Zahtjev za prethodnu odluku
Zračni prijevoz
Uredba (EZ) br. 261/2004
Članci 5. i 9.
Obveza zračnog prijevoznika da putnicima čiji je let otkazan ponudi smještaj u hotelu
Šteta koju je putnik pretrpio tijekom svojeg boravka u hotelu koji pruža smještaj
Mogućnost pozivanja na odgovornost zračnog prijevoznika zbog nepažnje osoblja hotela

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 9. stavka 1. točke (b) Uredbe (EZ) br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91 (
SL 2004., L 46, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku poglavlje 7., svezak 26., str. 21. i ispravak
SL 2019., L 119, str. 202
.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe NM, u svojstvu likvidatora NIKI Luftfahrt GmbH, društva za zračni prijevoz, i osobe ON povodom zahtjeva za naknadu štete koji je potonja podnijela radi naknade štete koju je pretrpjela u okolnom prostoru hotela u kojem ju je NIKI Luftfahrt smjestio nakon otkazivanja njezina leta.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uvodne izjave 1., 2., 13. i 19. Uredbe br. 261/2004 navode:
„1.
Aktivnost [Europske unije] u području zračnog prijevoza usmjerena je, pored ostalih stvari, na osiguravanje visoke razine zaštite putnika. Uz to, u potpunosti bi trebalo voditi računa o obvezama zaštite potrošača općenito.
2.
Uskraćivanje ukrcaja i otkazivanje ili kašnjenje leta uzrokuju ozbiljne probleme i neugodnosti putnicima.
[…]
13.
Putnici čiji je let otkazan trebali bi moći ili ostvariti povrat novca vrijednosti karte ili ostvariti preusmjeravanje po zadovoljavajućim uvjetima i trebali bi biti zbrinuti na odgovarajući način dok čekaju kasniji let.
[…]
19.
Stvarni zračni prijevoznici dužni su udovoljiti posebnim potrebama osoba sa smanjenom pokretljivošću kao i osoba u njihovoj pratnji.”
Članak 1. stavak 1. te uredbe predviđa:
„Ovom se Uredbom utvrđuju, prema ovdje navedenima uvjetima, minimalna prava koja imaju putnici kada:
[…]
(b)
im je let otkazan;
[…]”
Članak 2. te uredbe propisuje:
„Za potrebe ove Uredbe:
[…]
(i)
‚osoba sa smanjenom pokretljivošću’ znači svaka osoba čija je pokretljivost smanjena pri korištenju prijevoza, zbog bilo koje fizičke nesposobnosti (osjetilnog ili lokomotornog, trajnog ili privremenog) ili intelektualnog oštećenja, zbog starosti ili iz bilo kojeg drugog razloga nesposobnosti i čija situacija zahtijeva posebnu pažnju i prilagodbu usluga dostupnih svim putnicima, potrebama dotične osobe;
[…]”
U skladu s člankom 5. stavkom 1. Uredbe br. 261/2004:
„U slučaju otkazivanja leta, dotični putnici:
[…]
(b)
imaju pravo na pomoć od strane stvarnog zračnog prijevoznika u skladu s člankom 9. stavkom 1. točkom (a) i člankom 9. stavkom 2., kao i, u slučaju preusmjeravanja kada je predviđeno vrijeme polaska novog leta najmanje jedan dan nakon vremena polaska koje je bilo planirano za otkazani let, na pomoć navedenu u članku 9. stavku 1. točki (b) i članku 9. stavku 1. točki (c); i
[…]”
Članak 9. te uredbe, naslovljen „Pravo na skrb”, glasi:
„1.   Pozivanjem na ovaj članak, putnici ostvaruju pravo na besplatne:
[…]
(b)
smještaj u hotelu u slučajevima
–
kada je potrebno ostati jednu ili više noći,
[…]
2.   Uz navedeno, putnici imaju pravo na dva besplatna telefonska poziva, telefaks poruke ili elektroničke poruke.
3.   U primjeni ovog članka, stvarni zračni prijevoznik posebno vodi računa o potrebama osoba sa smanjenom pokretljivošću i svim osobama u njihovoj pratnji, kao i o potrebama djece bez pratnje.”
Članak 12. navedene uredbe, naslovljen „Dodatna odšteta”, u stavku 1. predviđa:
„Ova se Uredba primjenjuje ne dovodeći u pitanje prava putnika na dodatnu odštetu. Odšteta dodijeljena putniku ovom Uredbom može se odbiti od iznosa takve odštete.”
Austrijsko pravo
Članak 1313.a Allgemeines bürgerliches Gesetzbucha (Opći građanski zakonik) glasi kako slijedi:
„Strana koja se obvezala na činidbu drugoj strani snosi odgovornost za krivnju svojeg zakonskog zastupnika i osoba koje je uključila u ispunjenje [svoje obveze] isto kao i za vlastitu krivnju.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
U okviru putovanja u paket aranžmanu osoba ON je imala rezervaciju za let iz Mallorce (Španjolska) u Beč (Austrija), koji je trebao pružiti NIKI Luftfahrt. Nakon otkazivanja tog leta navedena rezervacija je izmijenjena te je polazak iz Mallorce odgođen za sutradan navečer. Zbog tog je otkazivanja društvo NIKI Luftfahrt osobi ON ponudilo besplatan smještaj u lokalnom hotelu.
Tijekom boravka u tom hotelu osoba ON, koja se kreće u invalidskim kolicima, je pala i teško se ozlijedila nakon što su prednji kotači njezinih invalidskih kolica zapeli u poprečnom odvodnom žlijebu na asfaltnom putu.
Osoba ON podnijela je tužbu pred Landesgericht Korneuburg (Zemaljski sud u Korneuburgu, Austrija) tražeći da se osobi NM naloži plaćanje naknade štete koju je pretrpjela. U tom je pogledu tvrdila da se nezgoda dogodila u okolnom prostoru navedenog hotela i da je osoblje upravitelja tog istog hotela postupilo s nepažnjom time što nije uklonilo navedeni odvodni žlijeb niti ga osiguralo.
Presudom od 21. studenoga 2018. taj je sud odbio tužbu s obrazloženjem da je zračni prijevoznik bio dužan samo pružiti smještaj s obzirom na to da Uredba br. 261/2004 ne predviđa nikakvu odgovornost za štetu nastalu zbog navodne nepažnje osoblja hotela u kojem se nudi smještaj na temelju te uredbe.
Osoba ON je protiv te presude podnijela žalbu Oberlandesgerichtu Wien (Visoki zemaljski sud u Beču, Austrija), koji je rješenjem od 14. veljače 2019. ukinuo navedenu presudu. Prema mišljenju tog suda, u skladu s nacionalnim pravom, koje se primjenjuje usporedno s Uredbom br. 261/2004 na temelju članka 12. te uredbe, zračni prijevoznik odgovoran je za nepažljivo postupanje osoblja hotela koje je angažirao kako bi ispunio svoju obvezu pružanja usluga iz članka 9. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 261/2004. Tako je Oberlandesgericht Wien (Visoki zemaljski sud u Beču) vratio predmet prvostupanjskom sudu na ponovno odlučivanje radi ispitivanja konkretnih okolnosti nesreće o kojoj je riječ u glavnom postupku.
Osoba NM je stoga podnijela žalbu u kasacijskom postupku pred Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija) kako bi se utvrdilo da je NIKI Luftfahrt ispunio svoju obvezu na temelju članka 9. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 261/2004 time što je osobi ON besplatno osigurao smještaj s obzirom na to da zračni prijevoznik, kako bi izbjegao nastanak svoje odgovornosti, među ostalim, nije bio dužan provjeriti hotelske objekte koje nudi.
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, kao prvo, iz sudske prakse Suda proizlazi da nepoštovanje te obveze pružanja smještaja za putnika dovodi do prava na naknadu štete, koje se izravno temelji na Uredbi br. 261/2004, kad je riječ o iznosima koji se pokažu nužnima, primjerenima i razumnima kako bi se nadoknadio propust zračnog prijevoznika pri preuzimanju skrbi za navedenog putnika (presude od 13. listopada 2011., Sousa Rodríguez i dr.,
C‑83/10
,
EU:C:2011:652
, t.
44.
, i od 31. siječnja 2013., McDonagh,
C‑12/11
,
EU:C:2013:43
, t.
51.
). Međutim, nije isključeno da bi Sud mogao neuredno ispunjenje navedene obveze izjednačiti s neispunjenjem obveze, te i u tom slučaju priznati pravo na naknadu štete izravno na temelju Uredbe br. 261/2004, iako bi se, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, u slučaju neurednog ispunjenja te iste obveze radilo o naknadi štete plaćanjem iznosa koji je viši od troška smještaja i koja bi, u skladu sa strukturom Uredbe br. 261/2004, stoga mogla bila obuhvaćena područjem primjene njezina članka 12.
Kao drugo, taj sud pojašnjava da bi se zračnog prijevoznika također moglo smatrati odgovornim za postupanje osoblja hotela koje pruža smještaj na temelju članka 1313.a Općeg Građanskog zakonika, ali pod uvjetom da je to osoblje djelovalo u okviru ispunjavanja obveze tog prijevoznika. U tu bi svrhu bilo ključno utvrditi narav obveze navedenog prijevoznika na temelju članka 9. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 261/2004. Ako bi tu obvezu trebalo razumjeti na način da je zračni prijevoznik dužan ponuditi samo smještaj hotela i platiti njegov trošak, zračni prijevoznik bi stoga bio odgovoran samo za odabir hotela, a ne za postupanje osoblja tog hotela.
S druge strane, moguće je također šire tumačenje te odredbe prema kojem je zračni prijevoznik odgovoran za smještaj kao takav. U tim okolnostima, u skladu s austrijskim pravom, zračni prijevoznik je odgovoran za nepažnju osoblja hotela koji nudi smještaj, pri čemu zračni prijevoznik mora dokazati nepostojanje krivnje osoblja zbog objektivnog nedostatka u okolnom prostoru hotela.
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, iako je točno da tekst članka 9. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 261/2004 zahtijeva samo „pravo na besplatan” smještaj u hotelu, cilj jamčenja visoke razine zaštite putnika, naveden u uvodnoj izjavi 1. te uredbe, ide u prilog širem tumačenju obveze pružanja smještaja, osobito zato što bi putnik imao mogućnost pokrenuti sudski postupak protiv tog zračnog prijevoznika kako bi dobio naknadu štete koju je pretrpio u okolnom prostoru tog hotela. U tom slučaju odgovornost tog prijevoznika ne bi bila neproporcionalna jer bi se on mogao obratiti upravitelju navedenog hotela u skladu s ugovorom koji ih povezuje. Budući da se obveza smještaja putnika u hotelu mora ispuniti samo u slučaju propusta zračnog prijevoznika, prirodno je da zračni prijevoznik, a ne putnik, snosi rizik sudskog postupka pred sudom države članice različite od one u kojoj se nalazi njegovo sjedište.
U tim je okolnostima Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Snosi li zračni prijevoznik, koji u skladu s člankom 5. stavkom 1. točkom (b) [Uredbe br. 261/2004] mora pružiti pomoć predviđenu člankom 9. stavkom 1. točkom (b) te uredbe, na temelju iste uredbe odgovornost za štete koje proizlaze iz povrede nanesene putniku koje je potonji putnik pretrpio zbog nepažnje djelatnika hotela u kojem mu je zračni prijevoznik osigurao smještaj?
2.
U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje:
Ograničava li se obveza zračnog prijevoznika predviđena člankom 9. stavkom 1. točkom (b) [Uredbe br. 261/2004] samo na osiguravanje hotela za putnika i preuzimanje troškova smještaja ili zračni prijevoznik ima obvezu pružanja smještaja kao takvog?”
O prethodnim pitanjima
Uvodno valja istaknuti da se prvo pitanje u biti odnosi na posljedice koje bi Uredba br. 261/2004 mogla imati za neuredno ispunjenje obveze skrbi koju zračni prijevoznik ima na temelju članka 9. stavka 1. točke (b) te uredbe, dok je cilj drugog pitanja odrediti sadržaj te obveze, tako da najprije valja ispitati drugo pitanje.
Drugo pitanje
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati treba li članak 9. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 261/2004 tumačiti na način da obveza zračnog prijevoznika na temelju te odredbe da putnicima na koje se odnosi besplatno ponudi smještaj u hotelu ne podrazumijeva samo to da je taj prijevoznik dužan za njih pronaći hotelsku sobu i platiti njezine troškove, nego i snositi odgovornost za uvjete smještaja kao takve.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, u svrhu tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst već i kontekst te ciljeve propisa kojeg je ona dio (presuda od 18. siječnja 2017., NEW WAVE CZ,
C‑427/15
,
EU:C:2017:18
, t.
19.
i navedena sudska praksa).
Što se tiče teksta predmetne odredbe, valja istaknuti da članak 9. Uredbe br. 261/2004, naslovljen „Pravo na skrb”, u stavku 1. točki (b) predviđa da putnicima o kojima je riječ, među kojima su i oni iz članka 5. navedene uredbe, koji se odnosi na otkazivanje leta, imaju pravo na besplatan smještaj u hotelu osobito u slučaju kada je potrebno ostati jednu noć ili više noći. Tako izraz „pravo na besplatan […] smještaj u hotelu” odgovara volji zakonodavca Unije da izbjegne da putnici koji nakon otkazivanja leta moraju provesti noć u hotelu čekajući polazak novog leta sami snose teret traženja hotelske sobe i plaćanja troškova, pri čemu zračni prijevoznik mora preuzeti skrb za te putnike i mora poduzeti potrebne mjere u tu svrhu. S druge strane, iz teksta te odredbe ne proizlazi izričito da je zakonodavac Unije želio zračnim prijevoznicima nametnuti, uz skrb za putnike, također, izravno ili oslanjajući se na hotele koje su oni angažirali, obvezu skrbi o uvjetima smještaja kao takvih.
Kontekst članka 9. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 261/2004 potvrđuje tumačenje prema kojem zračni prijevoznici nisu dužni sami organizirati stvarni pronalazak smještaja. Naime, članak 9. stavak 2. te uredbe predviđa da su zračni prijevoznici, u okviru prava dotičnih putnika na skrb, dužni ponuditi, među ostalim, mogućnost dvaju besplatnih telefonskih poziva ili besplatnog slanja dviju elektroničkih poruka. Međutim, iako iz te odredbe proizlazi da zračni prijevoznik mora putnicima stvarno besplatno osigurati sredstva za poduzimanje tih radnji, iz toga se ne može zaključiti da je taj prijevoznik stoga dužan na vlastitu odgovornost organizirati ostvarenje telekomunikacijskih djelatnosti koje su potrebne u tu svrhu.
To je tumačenje, osim toga, potkrijepljeno ciljem koji se želi postići Uredbom br. 261/2004, kojom se, u skladu s njezinim uvodnim izjavama 1. i 13., nastoji osigurati visoka razina zaštite putnika, i to osobito tako da se osigura odgovarajuća skrb za vrijeme čekanja kasnijeg leta onima čiji je let otkazan. U tu svrhu Uredbom br. 261/2004 se navedenim putnicima daje pravo na standardizirane i trenutačne kompenzacijske mjere, kao što su, ovisno o slučaju, ponuda besplatnog smještaja u hotelu iz članka 9. stavka 1. točke (b) navedene uredbe, pri čemu te mjere imaju za cilj osigurati trenutačne potrebe putnika na licu mjesta, bez obzira na uzrok otkazivanja predmetnog leta (vidjeti u tom smislu presudu od 10. siječnja 2006., IATA i ELFAA,
C‑344/04
,
EU:C:2006:10
, t.
86.
).
S obzirom na taj cilj, ne može se prihvatiti tumačenje članka 9. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 261/2004 prema kojem bi zračni prijevoznik sam morao, pod vlastitom odgovornošću, preuzeti skrb za uvjete smještaja dotičnih putnika s obzirom na to da radnje koje su potrebne za sigurno rukovođenje takvom skrbi prelaze okvir sustava standardizirane i trenutačne pomoći na licu mjesta koju je zakonodavac Unije namjeravao uspostaviti u korist putnika.
Valja dodati da tumačenje prema kojem zračni prijevoznik nije dužan sam preuzeti skrb o uvjetima smještaja ne dovodi u pitanje okolnost, koju osoba ON smatra neprihvatljivom, da bi takvo tumačenje moglo značiti da će putnik postati ugovorni partner upravitelja hotela koji pruža navedeni smještaj. U tom pogledu dovoljno je utvrditi da članak 9. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 261/2004 samo propisuje obvezu zračnog prijevoznika da putnicima o kojima je riječ besplatno ponudi smještaj u hotelu a da se pritom ne utvrđuju uvjeti koji uređuju ugovorne odnose koji mogu proizaći iz ispunjenja te obveze.
Nadalje, suprotno onomu što u biti tvrdi osoba ON, to tumačenje ne lišava obvezu zračnog prijevoznika iz članka 9. stavka 3. Uredbe br. 261/2004 njezine biti da se, primjenjujući taj članak, posebno vodi računa o potrebama osoba sa smanjenom pokretljivošću. Naime, iako zračni prijevoznik ne mora sam skrbiti o uvjetima smještaja u hotelu putnika čiji je let otkazan, činjenica je da im on mora pružiti odgovarajuću skrb, kao što je to navedeno u uvodnoj izjavi 13. navedene uredbe, što znači da zračni prijevoznik mora pažljivo odabrati hotel nakon što se uvjerio u to da taj hotel može ispuniti razumna očekivanja u pogledu kvalitete i sigurnosti, te, kada je riječ o osobama ograničene pokretljivosti kao što je osoba ON, da je navedeni hotel opremljen na način da ih može prihvatiti u dobrim uvjetima, uz obavijest, po potrebi, istom hotelu o ograničenoj pokretljivosti dotičnih putnika.
Naposljetku, iako bi se, kao što to ističe sud koji je uputio zahtjev, s obzirom na cilj zaštite putnika, moglo predvidjeti šire tumačenje obveze skrbi koju imaju zračni prijevoznici, prema kojem su oni sami dužni preuzeti skrb o uvjetima smještaja u hotelu svojih putnika, s obzirom na to da potonji mogu imati mogućnost, ovisno o okolnostima i uvjetima kojima se u nacionalnom pravu uređuje građanskopravna odgovornost, protiv svojih zračnih prijevoznika pokrenuti sudski postupak kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, treba istaknuti da je Uredba br. 261/2004 ograničila tu zaštitu uvodeći sustav standardizirane i trenutačne pomoći kao što je to navedeno u točki 26. ove presude.
S obzirom na prethodno navedeno, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 9. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 261/2004 treba tumačiti na način da obveza zračnog prijevoznika na temelju te odredbe da putnicima na koje se ona odnosi besplatno ponudi smještaj u hotelu ne znači da je taj prijevoznik dužan preuzeti skrb o uvjetima smještaja kao takvima.
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Uredbu br. 261/2004 tumačiti na način da zračni prijevoznik koji je na temelju članka 9. stavka 1. točke (b) te uredbe ponudio smještaj u hotelu putniku čiji je let otkazan može biti dužan, samo na temelju te uredbe, nadoknaditi štetu tom putniku uzrokovanu pogreškom osoblja navedenog hotela.
U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev smatra da iz sudske prakse navedene u točki 16. ove presude proizlazi da nepoštovanje obveze pružanja smještaja za putnika stvara pravo na naknadu štete, koje se izravno temelji na Uredbi br. 261/2004, kada je riječ o iznosima koji se pokažu nužnima, primjerenima i razumnima kako bi se nadoknadio propust zračnog prijevoznika pri preuzimanju skrbi za navedenog putnika. Prema mišljenju tog suda, iz toga bi moglo proizaći da se pravo na naknadu štete također odnosi na neuredno ispunjenje obveze zračnog prijevoznika.
Najprije valja istaknuti da se odgovornost zračnog prijevoznika, na kojoj se temelji prvo pitanje, temelji na pretpostavci da obveza skrbi koju na temelju članka 9. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 261/2004 ima taj prijevoznik, obuhvaća i preuzimanje skrbi o uvjetima smještaja dotičnih putnika, tako da eventualna pogreška hotela koji je navedeni prijevoznik angažirao u tom kontekstu može dovesti do neurednog ispunjenja te obveze od strane tog prijevoznika te do njegove odgovornosti.
Uzimajući u obzir odgovor na drugo pitanje, tu pretpostavku treba smatrati pogrešnom.
U svakom slučaju, valja utvrditi, kao što to navodi sud koji je uputio zahtjev, da se pravo na naknadu štete koju imaju putnici u slučaju kada zračni prijevoznik nije ispunio obvezu skrbi iz članka 9. Uredbe br. 261/2004 odnosi isključivo na naknadu iznosa za koje se, s obzirom na okolnosti svojstvene svakom pojedinom slučaju, pokaže da su nužni, primjereni i razumni kako bi se nadoknadio propust zračnog prijevoznika u tom pružanju skrbi.
Stoga je pravo na povrat navedenih iznosa u potpunosti u skladu s logikom sustava standardiziranih i trenutačnih kompenzacijskih mjera naknade uvedenog navedenom uredbom u korist putnika kao iznosa namijenjenih naknadi troškova tih putnika radi dobivanja istih standardiziranih i trenutačnih usluga poput onih koje im je zračni prijevoznik trebao pružiti, pri čemu u tu svrhu nije potrebno da se za svaki pojedinačni slučaj ocijeni specifična situacija svakog putnika.
Nasuprot tomu, naknada pojedinačne štete nastale zbog pogreške koju je počinilo osoblje hotela koji je odabrao zračni prijevoznik u svrhu smještaja iz članka 9. Uredbe br. 261/2004 nužno bi zahtijevala ocjenu obujma navedene štete od slučaja do slučaja te bi prelazila okvir standardiziranih i trenutačnih mjera naknade predviđenih Uredbom br. 261/2004.
U tom pogledu Sud je već presudio da Uredba br. 261/2004 ne predviđa naknadu pojedinačnih šteta, čija naknada nužno zahtijeva da se od slučaja do slučaja procijeni obujam prouzročene štete (vidjeti u tom smislu presudu od 29. srpnja 2019., Rusu,
C‑354/18
,
EU:C:2019:637
, t.
31.
).
S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti da Uredbu br. 261/2004 treba tumačiti na način da zračni prijevoznik koji je na temelju članka 9. stavka 1. točke (b) te uredbe ponudio smještaj u hotelu putniku čiji je let otkazan ne može biti dužan, samo na temelju te uredbe, nadoknaditi štetu tom putniku prouzročenu pogreškom koju je počinilo osoblje navedenog hotela.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

1.
Članak 9. stavak 1. točku (b) Uredbe (EZ) br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta u polasku te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91 treba tumačiti na način da obveza zračnog prijevoznika na temelju te odredbe da putnicima na koje se ona odnosi besplatno ponudi smještaj u hotelu ne znači da je taj prijevoznik dužan preuzeti skrb o uvjetima smještaja kao takvima.

2.
Uredbu br. 261/2004 treba tumačiti na način da zračni prijevoznik koji je na temelju članka 9. stavka 1. točke (b) te uredbe ponudio smještaj u hotelu putniku čiji je let otkazan ne može biti dužan, samo na temelju te uredbe, nadoknaditi štetu tom putniku prouzročenu pogreškom koju je počinilo osoblje navedenog hotela.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački