CELEX: 62017CJ0248
Muutoksenhaku
Yhteinen ulko- ja turvallisuuspolitiikka
Iranin islamilaiseen tasavaltaan kohdistuvat rajoittavat toimenpiteet
Varojen ja taloudellisten resurssien jäädyttäminen
Unionin yleinen tuomioistuin kumoaa luetteloon merkitsemisen
Uudelleen merkitseminen luetteloon
Merkitsemisperuste, joka koskee taloudellista tukea Iranin hallitukselle ja osallistumista kiellettyjen tuotteiden ja teknologian hankintaan
Ulottuvuus
Öljy- ja kaasualan hankkeiden rahoittaminen
Näyttö, joka koskee ensimmäistä luetteloon merkitsemistä edeltänyttä ajankohtaa
Tosiseikat, jotka olivat tiedossa ennen ensimmäistä luetteloon merkitsemistä
SEUT 266 artikla
Oikeusvoima
Ulottuvuus
Tehokas oikeussuoja

Bank Tejarat vaatii valituksessaan, että unionin tuomioistuin kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen 14.3.2017 antaman tuomion Bank Tejarat v. neuvosto (
T‑346/15
, ei julkaistu,
EU:T:2017:164
; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kanteen, jossa Bank Tejarat vaati kumoamaan Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä annetun neuvoston päätöksen 2010/413/YUTP muuttamisesta 7.4.2015 annetun neuvoston päätöksen (YUTP) 2015/556 (
EUVL 2015, L 92, s. 101
) sekä Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä annetun asetuksen (EU) N:o 267/2012 täytäntöönpanosta 7.4.2015 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2015/549 (
EUVL 2015, L 92, s. 12
) siltä osin kuin nämä toimet koskevat valittajaa (jäljempänä riidanalaiset toimet).
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston päätöslauselma 1929 ja päätöslauselma 2231 (2015)
Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvosto hyväksyi 9.6.2010 päätöslauselman 1929 (2010) (jäljempänä päätöslauselma 1929), jolla laajennettiin päätöslauselmilla 1737 (2006), 1747 (2007) ja 1803 (2008) määrättyjen rajoittavien toimenpiteiden ulottuvuutta ja otettiin käyttöön uusia Iranin islamilaiseen tasavaltaan kohdistuvia rajoittavia toimenpiteitä. Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvosto mainitsee tässä päätöslauselmassa muun muassa, että ”Iranin energia-alan tuottamien tulojen ja Iranin ydinalan toimien, joihin liittyy ydinaseiden levittämisen vaara, rahoituksen välillä on mahdollinen yhteys”.
Iranin islamilainen tasavalta yhtäältä ja Saksan liittotasavalta, Kiinan kansantasavalta, Amerikan yhdysvallat, Venäjän federaatio, Ranskan tasavalta ja Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta sekä Euroopan unionin ulkoasioiden ja turvallisuuspolitiikan korkea edustaja toisaalta hyväksyivät 14.7.2015 Wienissä yhteisen kattavan toimintasuunnitelman Iranin ydinalaa koskevasta pitkän aikavälin kattavasta ratkaisusta (jäljempänä yhteinen kattava toimintasuunnitelma).
Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvosto hyväksyi 20.7.2015 päätöslauselman 2231 (2015), jossa hyväksytään yhteinen kattava toimintasuunnitelma, kehotetaan suunnitelman täysimääräiseen täytäntöönpanoon toimintasuunnitelmassa asetetun aikataulun mukaisesti ja määrätään suunnitelman mukaisesti toteutettavista toimista.
Unionin oikeus
Eurooppa-neuvosto pyysi 17.6.2010 Euroopan unionin neuvostoa hyväksymään toimenpiteitä, joilla pannaan täytäntöön päätöslauselmaan 1929 sisältyvät toimenpiteet, sekä liitännäistoimenpiteitä, joilla tuettaisiin neuvotteluratkaisun löytämistä kaikkiin jäljellä oleviin ongelmiin, jotka koskevat Iranin islamilaisen tasavallan ydin- ja ohjusohjelmiensa tueksi kehittämiä arkaluonteisia teknologioita. Näiden toimenpiteiden oli määrä koskea erityisesti kaupan alaa, finanssialaa, Iranin kuljetusalaa sekä kaasu- ja öljyteollisuuden avainaloja.
Euroopan unionin neuvosto antoi 26.7.2010 Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä ja yhteisen kannan 2007/140/YUTP kumoamisesta päätöksen 2010/413/YUTP (
EUVL 2010, L 195, s. 39
), jonka liitteessä II luetellaan niiden henkilöiden ja yhteisöjen nimet, joiden varat on jäädytetty. Mainitun päätöksen 22 perustelukappaleessa viitataan päätöslauselmaan 1929 ja mainitaan, että tässä päätöslausemassa todetaan, että Iranin islamilaisen tasavallan energia-alan tuottamien tulojen ja sen ydinalan toimien, joihin liittyy joukkotuhoaseiden leviämisen vaara, rahoituksen välillä on mahdollinen yhteys.
Neuvosto antoi 25.10.2010 Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä ja asetuksen (EY) N:o 423/2007 kumoamisesta asetuksen (EU) N:o 961/2010 (
EUVL 2010, L 281, s. 1
) päätöksessä 2010/413 säädettyjen rajoittavien toimenpiteiden täytäntöönpanemiseksi Euroopan unionin osalta.
Neuvosto antoi päätöksen 2010/413 muuttamisesta 23.1.2012 päätöksen 2012/35/YUTP (
EUVL 2012, L 19, s. 22
). Tämän päätöksen 13 perustelukappaleen mukaan varojen ja taloudellisten resurssien jäädyttäminen olisi ulotettava eräisiin muihin henkilöihin ja yhteisöihin, jotka antavat Iranin hallitukselle tukea, jonka avulla se jatkaa ydinalan toimia, joihin liittyy joukkotuhoaseiden leviämisen vaara, tai ydinasejärjestelmien kehittämistä, erityisesti henkilöihin ja yhteisöihin, jotka antavat Iranin hallitukselle rahoitustukea tai logistista tai materiaalista tukea.
Kyseisellä päätöksellä muutettiin päätöksen 2010/413 20 artiklan1 kohdan, jossa säädetään henkilöiden ja yhteisöjen varojen jäädyttämisestä, b alakohtaa ja lisättiin kyseiseen säännökseen c alakohta, seuraavasti:
”b)
henkilöt ja yhteisöt, jotka eivät sisälly liitteeseen I ja jotka osallistuvat Iranin ydinalan toimintaan, johon liittyy joukkotuhoaseiden leviämisen vaara, tai ydinasejärjestelmien kehittämiseen, tai joilla on välitön yhteys tällaiseen toimintaan tai jotka antavat tukea tällaiselle toiminnalle, myös osallistumalla kiellettyjen tuotteiden, tavaroiden, laitteiden, aineiden ja teknologian hankintaan – – joiden luettelo on liitteessä II;
c)
muut henkilöt ja yhteisöt, jotka eivät sisälly liitteeseen I ja jotka antavat tukea Iranin hallitukselle, ja näitä lähellä olevat henkilöt ja yhteisöt, liitteessä II olevan luettelon mukaisesti.”
Neuvosto antoi 23.3.2012 Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä ja asetuksen (EU) N:o 961/2010 kumoamisesta asetuksen (EU) N:o 267/2012 (
EUVL 2012, L 88, s. 1
) päätöksessä 2012/35 säädettyjen rajoittavien toimenpiteiden täytäntöönpanemiseksi Euroopan unionin osalta.
Tämän asetuksen 23 artiklan 2 kohdassa säädetään asetuksen liitteessä IX lueteltujen sellaisten henkilöiden, yhteisöjen tai elinten varojen jäädyttämisestä, joista on päätöksen 2010/413 20 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdan mukaisesti todettu, että ne
”a)
osallistuvat tai ovat suoraan yhteydessä Iranin joukkotuhoaseiden leviämistä edistävään ydinenergia-alan toimintaan tai ydinasejärjestelmien kehittämiseen tai tukevat niitä, muun muassa osallistumalla kiellettyjen tuotteiden ja teknologian hankintaan, tai ovat tällaisen henkilön, yhteisön tai elimen omistuksessa tai määräysvallassa, myös silloin, kun tällainen omistus tai määräysvalta perustuu laittomiin keinoihin, tai toimivat niiden puolesta tai johdolla;
– –
d)
ovat muita henkilöitä, yhteisöjä tai elimiä, jotka antavat Iranin hallitukselle esimerkiksi rahoitus-, logistista ja aineellista tukea, ja näitä lähellä olevia henkilöitä ja yhteisöjä.”
Päätöksen 2010/413 muuttamisesta 15.10.2012 annetulla neuvoston päätöksellä 2012/635/YUTP (
EUVL 2012, L 282, s. 58
) muutettiin päätöksen 2010/413 20 artiklan 1 kohdan c alakohdan sanamuotoa seuraavasti:
”muut henkilöt ja yhteisöt, jotka eivät ole liitteessä I olevassa luettelossa, jotka antavat tukea Iranin hallitukselle, ja näiden omistamat tai määräysvallassa olevat yhteisöt, taikka henkilöt tai yhteisöt, joilla on yhteys näihin, siten kuin nämä on lueteltu liitteessä II”.
Asetuksen N:o 267/2012 muuttamisesta 21.12.2012 annetulla asetuksella (EU) N:o 1263/2012 (
EUVL 2012, L 356, s. 34
) neuvosto muutti asetuksen N:o 267/2012 23 artiklan 2 kohdan d alakohdan sanamuotoa seuraavasti:
”ovat muita henkilöitä, yhteisöjä tai elimiä, jotka antavat Iranin hallitukselle esimerkiksi rahoitus-, logistista ja aineellista tukea, tai näiden omistamia, määräysvallassa olevia tai näitä lähellä olevia henkilöitä ja yhteisöjä”.
Asian tausta
Valittaja Bank Tejarat on iranilainen pankki.
Neuvosto merkitsi 23.1.2012 päätöksellä 2012/35 ja asetuksen N:o 961/2010 täytäntöönpanosta annetulla täytäntöönpanoasetuksella (EU) N:o 54/2012 (
EUVL 2012, L 19, s. 1
) valittajan nimen päätöksen 2010/413 liitteessä II ja asetuksen N:o 961/2010 liitteessä VIII oleviin niiden henkilöiden ja yhteisöjen luetteloihin, joiden varat on jäädytetty. Näihin luetteloihin merkitsemisen perusteet olivat samanlaiset ja kuuluivat seuraavasti:
”Bank Tejarat on Iranin valtion omistama pankki, joka on välittömällä tavalla edistänyt Iranin ydinvoimaan liittyviä pyrkimyksiä. Esimerkiksi vuonna 2011 Bank Tejarat osallistui kymmenien miljoonien dollarien siirtoon avustaakseen YK:n nimeämää Iranin ydinenergiajärjestöä (AEOI) sen pyrkimyksissä hankkia uraanioksidia (yellowcake). AEOI on Iranin keskeinen ydinteknologian tutkimus- ja kehitysjärjestö, joka johtaa halkeamiskelpoisten aineiden tuotanto-ohjelmien toteuttamista.
Bank Tejarat on myös avustanut nimettyjä iranilaisia pankkeja kansainvälisten pakotteiden kiertämisessä, esimerkiksi osallistumalla liiketoimintaan yhdessä YK:n nimeämän Shahid Hemmat Industrial Groupin peiteyhtiöiden kanssa.
Bank Tejarat on myös tukenut Iranin islamilaisen vallankumouskaartin, YK:n nimeämän puolustusteollisuuden järjestön (Defense Industries Organisation, DIO) ja YK:n nimeämän MODAFL:n tytäryhtiöiden ja sivuyhtiöiden toimintaa suorittamalla viime vuosina rahoituspalveluja EU:n nimeämille Bank Mellatille ja Iranin vientikehityspankille (EDBI).”
Valittajan nimi merkittiin 23.3.2012 asetuksella N:o 267/2012 tämän asetuksen liitteessä IX olevaan luetteloon samojen perusteiden nojalla.
Päätöksen 2010/413 muuttamisesta 2.8.2012 annetulla neuvoston päätöksellä 2012/457/YUTP (
EUVL 2012, L 208, s. 18
) ja asetuksen N:o 267/2012 täytäntöönpanosta 2.8.2012 annetulla neuvoston täytäntöönpanoasetuksella (EU) 709/2012 (
EUVL 2012, L 208, s. 2
) muutettiin perusteita, joiden nojalla valittaja merkittiin niiden henkilöiden ja yhteisöjen luetteloon, joiden varat on jäädytetty, siten, että siinä täsmennettiin, että ”Bank Tejarat on Iranin valtion osittain omistama pankki”; perusteet säilyivät muilta osin muuttumattomina.
Unionin yleinen tuomioistuin kumosi 22.1.2015 antamallaan tuomiolla Bank Tejarat v. neuvosto (
T‑176/12
,
EU:T:2015:43
) päätöksen 2012/35, täytäntöönpanoasetuksen N:o 54/2012, asetuksen N:o 267/2012 ja täytäntöönpanoasetuksen N:o 709/2012 siltä osin kuin ne koskivat valittajaa, sillä perusteella, että neuvosto ei ollut osoittanut, että valittaja olisi tukenut ydinaseiden levittämistä ja auttanut muita henkilöitä ja yhteisöjä rikkomaan niitä koskevia rajoittavia toimenpiteitä tai kiertämään kyseisiä toimenpiteitä. Kyseisestä tuomiosta ei ole valitettu.
Neuvosto merkitsi 7.4.2015 riidanalaisilla toimilla valittajan nimen uudelleen yhtäältä päätöksen 2010/413 liitteessä II olevaan ja toisaalta asetuksen N:o 267/2012 liitteessä IX olevaan niiden henkilöiden ja yhteisöjen luetteloon, joiden varat on jäädytetty (jäljempänä riidanalaiset luettelot), seuraavin perustein:
”Bank Tejarat antaa huomattavaa tukea Iranin hallitukselle tarjoamalla rahoitusvaroja ja ‑palveluja öljy- ja kaasualan kehittämishankkeisiin. Öljy- ja kaasuala on Iranin hallitukselle huomattava rahoituksen lähde, ja Iranin hallituksen omistuksessa tai määräysvallassa olevien yhteisöjen tytäryhtiöt toteuttavat useita Bank Tejaratin rahoittamia hankkeita. Lisäksi Bank Tejarat on edelleen Iranin hallituksen osittain omistama ja siihen tiiviisti sidoksissa, joten Iranin hallitus voi vaikuttaa Bank Tejaratin päätöksiin, muun muassa Bank Tejaratin osallistumiseen Iranin hallituksen ensisijaisen tärkeiksi katsomien hankkeiden rahoittamiseen.
Lisäksi Bank Tejarat tarjoaa rahoitusta erilaisille raakaöljyn tuotanto- ja jalostushankkeille, joiden toteuttaminen edellyttää sellaisten keskeisten laitteiden ja teknologian hankkimista, joiden toimittaminen Iranissa käytettäväksi on kielletty. Tämän vuoksi Bank Tejaratin voidaan katsoa osallistuvan kiellettyjen tuotteiden ja teknologian hankintaan.”
Neuvosto antoi 18.10.2015 yhteisen kattavan toimintasuunnitelman täytäntöönpanon puitteissa yhtäältä päätöksen 2010/413 muuttamisesta päätöksen (YUTP) 2015/1863 (
EUVL 2015, L 274, s. 174
), jolla päätöksessä 2010/413 säädettyjen rajoittavien toimenpiteiden soveltaminen keskeytettiin valittajan osalta, sekä toisaalta asetuksen N:o 267/2012 täytäntöönpanosta täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2015/1862 (
EUVL 2015, L 274, s. 161
), jolla poistettiin valittajan nimi asetuksen N:o 267/2012 liitteessä IX olevasta luettelosta.
Päätöstä 2015/1863 ja täytäntöönpanoasetusta 2015/1862 sovelletaan 16.1.2016 lukien päätöksen 2015/1863 soveltamispäivästä 16.1.2016 annetun neuvoston päätöksen (YUTP) 2016/37 (
EUVL 2016, L 11
I, s. 1) nojalla ja asetuksen N:o 267/2012 muuttamisesta annetun neuvoston asetuksen (EU) 2015/1861 ja täytäntöönpanoasetuksen 2015/1862 soveltamispäivästä annetun ilmoituksen (
EUVL 2016, C 15
I, s. 1) nojalla.
Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
Valittaja nosti 18.6.2015 unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen, jossa se vaati riidanalaisten toimien kumoamista ja esitti seitsemän kanneperustetta, joista ensimmäinen koski SEUT 266 artiklan rikkomista, toinen menettelyn väärinkäyttöä, oikeusvoimaperiaatteen ja oikeusvarmuuden periaatteen ja tuomioistuinratkaisujen lopullisuuden periaatteen loukkaamista, kolmas oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan koskevan periaatteen loukkaamista ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 47 artiklan sekä ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn, Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 6 ja 13 artiklan rikkomista, neljäs harkintavallan väärinkäyttöä ja hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista, viides valittajan perusoikeuksien, erityisesti omaisuudensuojan ja maineen kunnioittamista koskevan oikeuden sekä suhteellisuusperiaatteen loukkaamista, kuudes perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä ja seitsemäs ilmeistä arviointivirhettä.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kaikki nämä kanneperusteet ja näin ollen kanteen kokonaisuudessaan.
Asianosaisten vaatimukset ja oikeudenkäynti unionin tuomioistuimessa
Valittaja vaatii, että unionin tuomioistuin
–
hyväksyy valituksen ja kumoaa valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman kaksi kohtaa
–
hyväksyy valittajan luetteloon uudelleen merkitsemistä vastaan suunnatun kanteen
–
kumoaa riidanalaiset toimet siltä osin kuin ne koskevat valittajaa
–
velvoittaa neuvoston korvaamaan valituksesta ja unionin yleisessä tuomioistuimessa käydystä menettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Neuvosto vaatii, että unionin tuomioistuin
–
jättää valituksen tutkimatta tai hylkää sen perusteettomana
–
toissijaisesti sen varalta, että unionin tuomioistuin päättää kumota valituksenalaisen tuomion ja ratkaista asian lopullisesti itse, hylkää riidanalaisia toimia koskevan kumoamiskanteen
–
velvoittaa Bank Tejaratin korvaamaan valituksesta aiheutuvat oikeudenkäyntikulut.
Valituksen tarkastelu
Valituksen tutkittavaksi ottaminen
Asianosaisten lausumat
Neuvosto väittää, että valittajalla ei ole intressiä käsiteltävänä olevan valituksen ratkaisemiseen ja että valitus on näin ollen jätettävä tutkimatta sen vuoksi, että päätöksellä 2015/1863 ja täytäntöönpanoasetuksella 2015/1862 poistettiin valittajaan kohdistetut rajoittavat toimenpiteet, ja sen vuoksi, että riidanalaiset toimet eivät ole vahingoittaneet sen mainetta.
Valittaja väittää, että sillä on todellinen intressi saada valituksenalainen tuomio ja riidanalaiset toimet kumotuiksi sen unionin yleisessä tuomioistuimessa nostaman korvauskanteen puitteissa, joka on rekisteröity asianumerolla T‑37/17, sekä saada todetuksi näiden toimien lainvastaisuus ja saada muu kuin hyvitysluonteinen korvaus maineelleen aiheutuneesta vahingosta.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan valittajalla on oikeussuojan tarve vain, jos valituksen lopputulos voi tuottaa valittajalle etua (tuomio 21.12.2011, Ranska v. People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on kuitenkin katsonut, että henkilöllä tai yhteisöllä, jonka nimi on kirjattu henkilöiden ja yhteisöjen, joiden varat on jäädytetty, luetteloon, on katsottava edelleen olevan vähintään muu kuin aineellinen intressi saada tämä merkitseminen kumotuksi, jotta saataisiin todetuksi unionin tuomioistuimissa, että sen nimeä ei olisi milloinkaan pitänyt merkitä kyseiseen luetteloon, kun otetaan huomioon sen maineelle aiheutuvat seuraukset, myös sen jälkeen, kun sen nimi on poistettu kyseisestä luettelosta tai sen varojen jäädyttäminen on keskeytetty (ks. vastaavasti tuomio 28.5.2013, Abdulrahim v. neuvosto ja komissio,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
,
–
kohta; tuomio 8.9.2016, Iranian Offshore Engineering & Construction v. neuvosto,
C‑459/15 P
, ei julkaistu,
EU:C:2016:646
,
kohta ja tuomio 15.6.2017, Al-Faqih ym. v. komissio,
C‑19/16 P
,
EU:C:2017:466
,
kohta).
Tästä seuraa, että valittajalla on vähintään muu kuin aineellinen intressi vaatia riidanalaisiin luetteloihin uudelleen merkitsemisen kumoamista, vaikka yhtäältä tästä uudelleen merkitsemisestä päätöksen 2010/413 liitteessä II olevaan luetteloon seurannut sen varojen jäädyttäminen keskeytettiin päätöksen 2015/1863 nojalla ja toisaalta sen nimi poistettiin asetuksen N:o 267/2012 liitteessä IX olevasta luettelosta täytäntöönpanoasetuksen 2015/1862 nojalla.
Valitus otetaan näin ollen tutkittavaksi.
Asiakysymys
Bank Tejarat esittää valituksensa tueksi neljä valitusperustetta.
Ensimmäinen ja toinen valitusperuste
–
Asianosaisten lausumat
Valittaja väittää ensimmäisessä valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen käsitellessään todisteita, jotka valittaja oli esittänyt riitauttaakseen nimensä uudelleen merkitsemisen riidanalaisiin luetteloihin, erityisesti sen vuoksi, että se ei ollut antanut riittävää painoarvoa valittajan johtajan todistajanlausunnolle valituksenalaisen tuomion 84–86 kohdassa. Näin tehdessään unionin yleinen tuomioistuin otti valittajan mukaan todisteet huomioon vääristyneellä tavalla ja asetti sille mahdottoman taakan, minkä vuoksi oikeudenkäynnistä tuli epäoikeudenmukainen.
Valittaja väittää toisessa valitusperusteessaan, joka koskee valituksenalaisen tuomion 83–114 kohtaa, että unionin yleinen tuomioistuin otti vääristyneellä tavalla huomioon esitetyt todisteet, joiden merkitys oli selvä, ja käänsi todistustaakan asettaen sen valittajalle ja vaatimalla siltä negatiivista näyttöä. Unionin yleinen tuomioistuin jätti siis ottamatta huomioon ratkaisevan todisteen eli valittajan johtajan todistajanlausunnon ja asetti etusijalle neuvoston toimittamien epätäsmällisten ja valikoivien lehtiartikkelien – joista eräät Iranin öljyministeriltä peräisin olevat olivat propagandaa – sisällön. Unionin yleinen tuomioistuin nojautui siis virheellisesti siihen, että Iranin hallitus oli valittajan vähemmistöomistaja. Unionin yleinen tuomioistuin ei siis ole tarkastellut neuvoston esittämiä todisteita täysimääräisesti ja tiukasti.
Neuvoston mielestä ensimmäinen valitusperuste ei ole perusteltu. Se toteaa toisesta valitusperusteesta, että valittaja tosiasiallisesti vaatii siinä unionin tuomioistuinta arvioimaan todisteita uudelleen ja että näin ollen tämä peruste olisi jätettävä tutkimatta tai toissijaisesti hylättävä perusteettomana.
–
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Valittaja väittää ensimmäisessä ja toisessa valitusperusteessaan, joita on syytä tarkastella yhdessä, ennen kaikkea, että arvioidessaan riidanalaisiin toimiin sisältyviä perusteita ja erityisesti sen osallistumista öljy- ja kaasualan eri hankkeiden rahoitukseen unionin yleinen tuomioistuin ei noudattanut todistustaakkaa koskevia sääntöjä ja otti todisteet huomioon vääristyneellä tavalla.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että muutoksenhaun yhteydessä unionin tuomioistuimella ei ole toimivaltaa määrittää asian tosiseikastoa eikä lähtökohtaisesti myöskään tarkastaa sitä selvitystä, johon unionin yleinen tuomioistuin on asian tosiseikastoa määrittäessään tukeutunut. Silloin, kun tämä selvitys on saatu asianmukaisesti ja todistustaakkaa sekä asian selvittämistä koskevia menettelysääntöjä ja yleisiä oikeusperiaatteita on noudatettu, ainoastaan unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida sille esitetyn selvityksen näyttöarvoa. Tämä arviointi ei siis ole unionin tuomioistuimen valvontaan kuuluva oikeudellinen kysymys, paitsi jos esitetyt todisteet on otettu unionin yleisessä tuomioistuimessa huomioon vääristyneellä tavalla. Sen sijaan unionin tuomioistuimen valta valvoa unionin yleisen tuomioistuimen tekemiä tosiseikkoja koskevia toteamuksia ulottuu mm. siihen, onko todistustaakkaa ja asian selvittämistä koskevia menettelysääntöjä noudatettu (tuomio 18.1.2017, Toshiba v. komissio,
C‑623/15 P
, ei julkaistu,
EU:C:2017:21
,
kohta ja tuomio 14.6.2018, Makhlouf v. neuvosto,
C‑458/17 P
, ei julkaistu,
EU:C:2018:441
,
kohta).
Siitä, onko unionin yleinen tuomioistuin jättänyt noudattamatta todistustaakkaa koskevia sääntöjä rajoittavien toimenpiteiden alalla, on palautettava mieleen, että rajoittavia toimenpiteitä koskevan valvonnan osalta unionin tuomioistuinten on niille perussopimuksessa myönnetyn toimivallan mukaisesti valvottava, pääsääntöisesti täysimääräisesti, kaikkien unionin toimien laillisuutta (ks. vastaavasti tuomio 18.7.2013, komissio ym. v. Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
,
kohta; tuomio 28.11.2013, neuvosto v. Fulmen ja Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
,
kohta ja tuomio 28.3.2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
kohta).
Perusoikeuskirjan 47 artiklassa taatun tuomioistuinvalvonnan tehokkuus edellyttää, että valvoessaan niiden perusteiden laillisuutta, joihin perustuu päätös merkitä henkilön nimi rajoittavien toimenpiteiden kohteena olevien henkilöiden luetteloon, unionin tuomioistuimet varmistuvat siitä, että tällainen päätös, joka koskee kyseistä henkilöä erikseen, perustuu riittävän vankkaan tosiseikastoon. Tämä edellyttää nyt käsiteltävässä asiassa riidanalaisten toimien taustalla olevassa perusteiden tiivistelmässä viitattujen tosiseikkojen tarkistamista siten, ettei tuomioistuinvalvonnassa rajoituta pelkästään arvioimaan esitettyjen perusteiden abstraktia todenperäisyyttä vaan että siinä tutkitaan, onko näille perusteille tai ainakin niistä yhdelle, jonka katsotaan sellaisenaan riittävän kyseisen päätöksen tueksi, näyttöä (ks. vastaavasti tuomio 18.7.2013, komissio ym. v. Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
,
kohta; tuomio 18.6.2015, Ipatau v. neuvosto,
C‑535/14 P
,
EU:C:2015:407
,
kohta ja tuomio 18.2.2016, neuvosto v. Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
,
kohta). Lisäksi juuri unionin toimivaltaisen viranomaisen asiana on osoittaa, mikäli asia riitautetaan, että kyseessä olevaa henkilöä vastaan esitetyt perusteet ovat perusteltuja; viimeksi mainitun asiana ei ole esittää negatiivista näyttöä siitä, etteivät kyseiset perusteet ole perusteltuja (tuomio 18.7.2013, komissio ym. v. Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
,
kohta ja tuomio 28.11.2013, neuvosto v. Fulmen ja Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
,
kohta).
Käsiteltävässä asiassa neuvosto on osoittaakseen riidanalaisten toimien sisältävien perusteiden perusteltavuuden muun muassa esittänyt erään jäsenvaltion ehdotuksen lisäksi joukon julkisia asiakirjoja, kuten useita lehtiartikkeleita, jotka on lueteltu valituksenalaisen tuomion 65 kohdassa, ja valittajan vuotta 2014 koskevan vuosikertomuksen, joka mainitaan kyseisen tuomion 108 kohdassa. Unionin yleinen tuomioistuin tarkasteli näiden asiakirjojen perusteella konkreettisesti valituksenalaisen tuomion 87–89, 107–109, 111 ja 112 kohdassa, oliko neuvosto esittänyt riittävästi tukea näille perusteille, ottaen samalla huomioon väitteet, joita valittaja oli esittänyt toimittamiensa todisteiden eli johtajansa todistajanlausunnon ja useiden sisäisten asiakirjojen tueksi.
On siis katsottava, että unionin yleinen tuomioistuin tutki kaikki sekä neuvoston että valittajan esittämät asiakirjat ja väitteet. Kun unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että valittajan esittämät todisteet eivät horjuttaneet neuvoston näistä todisteista tekemiä päätelmiä, se ei mitenkään kääntänyt todistustaakkaa eikä velvoittanut valittajaa esittämään negatiivista näyttöä.
Lisäksi unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 110 ja 114 kohdassa esittämä toteamus, jonka mukaan neuvosto saattoi tosiseikkoja koskevaa asiavirhettä ja ilmeistä arviointivirhettä tekemättä todeta, että valittaja rahoitti erilaisia öljy- ja kaasualan hankkeita, nojautuu, kuten valituksenalaisen tuomion 85–109 kohdasta ilmenee, siihen, että unionin yleinen tuomioistuin tarkisti riidanalaisten toimien perusteissa väitettyjen tosiseikkojen paikkansapitävyyden ja harjoitti täysimääräistä valvontaa, johon se on velvollinen edellä tämän tuomion 38 ja 39 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti.
Näissä olosuhteissa valittajan väite todistustaakan noudattamatta jättämisestä ja kääntämisestä merkitsee käytännössä sitä, että riitautetaan unionin yleisen tuomioistuimen suorittama tosiseikkojen ja näytön arviointi ja sen näytölle antama painoarvo. Tämä arviointi ei kuitenkaan edellä tämän tuomion 37 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan kuulu unionin tuomioistuimen valvonnan piiriin, jollei näitä seikkoja ole otettu huomioon vääristyneellä tavalla.
Näyttö on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, jos ilman uutta näyttöä on selvää, että olemassa olevaa näyttöä on arvioitu ilmeisen virheellisesti. Tämän vääristyneellä tavalla huomioon ottamisen on kuitenkin ilmettävä toimitetusta aineistosta selvästi ilman, että on tarpeen ryhtyä uudelleen arvioimaan tätä tosiseikastoa ja todisteita (tuomio 7.4.2016, Akhras v. neuvosto,
C‑193/15 P
,
EU:C:2016:219
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Lisäksi silloin, kun valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on ottanut näytön huomioon vääristyneellä tavalla, sen on ilmoitettava täsmällisesti ne seikat, jotka se katsoo unionin yleisen tuomioistuimen ottaneen huomioon vääristyneellä tavalla, ja näytettävä toteen ne arviointivirheet, joiden takia unionin yleinen tuomioistuin on valittajan mukaan päätynyt näiden seikkojen ottamiseen huomioon vääristyneellä tavalla (tuomio 3.12.2015, Italia v. komissio,
C‑280/14 P
,
EU:C:2015:792
,
kohta ja tuomio 19.10.2017, Yanukovych v. neuvosto, C‑598/16 P, ei julkaistu, 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tässä tapauksessa siltä osin kuin kyse on valituksenalaisen tuomion 83–86 kohtaan sisältyvistä valittajan johtajan todistajanlausuntoa koskevista toteamuksista sekä tähän todistajanlausuntoon perustuvista toteamuksista, on todettava, että valittaja ei ole mitenkään osoittanut, että nämä toteamukset perustuvat unionin yleisen tuomioistuin tarkasteluvirheeseen, joka olisi johtanut vääristyneellä tavalla huomioon ottamiseen. Vääristyminen ei myöskään ole ilmeistä valituksenalaisen tuomion 88 ja 89 kohdassa tarkoitettujen lehtiartikkelien osalta eikä unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 91–112 kohdassa esittämien tosiseikkoja koskevien toteamusten osalta. Nämä toteamukset päinvastoin osoittavat, että unionin yleinen tuomioistuin otti kyllä huomioon valittajan johtajan todistajanlausunnon ja täsmensi samalla syyt, joiden vuoksi tämä todistajanlausunto – jolle oli annettava vähäinen todistusarvo – ei heikentänyt valituksenalaisen tuomion 89 kohdassa esitettyä päätelmää, joka perustui neuvoston esittämiin asiakirjoihin.
Valittaja antaa vielä ymmärtää, että unionin yleinen tuomioistuin olisi ottanut mainitun todistajanlausunnon huomioon vääristyneellä tavalla katsoessaan, että sitä ei ollut pidettävä sen antamaan nähden erilaisena ja riippumattomana ja että sillä oli vähäinen todistusarvo siitä syystä, että se oli annettu valittajan pyynnöstä ensimmäisessä oikeusasteessa nostettua kannetta varten ja että se on peräisin henkilöltä, joka hoitaa valittajan johtajan tehtäviä. Tällä väitteellä ei kuitenkaan pyritä osoittamaan näytön huomioon ottamista vääristyneellä tavalla vaan riitauttamaan unionin yleisen tuomioistuimen tekemä tosiseikkojen ja näytön arviointi, mitä ei oteta tutkittavaksi muutoksenhakuvaiheessa.
Näin ollen ensimmäinen ja toinen valitusperuste on hylättävä.
Kolmas kanneperuste
–
Asianosaisten lausumat
Valittaja väittää kolmannessa valitusperusteessaan, jossa on kaksi osaa, että unionin yleinen tuomioistuin virheellisesti katsoi, että riidanalaiset perusteet, joiden nojalla sen nimi merkittiin uudelleen riidanalaisiin luetteloihin, täyttävät – vaikka ne olisivatkin perusteltuja – luetteloon merkitsemistä koskevat arviointiperusteet.
Valittaja väittää valitusperusteen ensimmäisessä osassa, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen valituksenalaisen tuomion 128 ja 129 kohdassa, kun se katsoi, että valittaja antoi suoraa taloudellista tukea Iranin hallitukselle ja että tämän vuoksi päätöksen 2010/413 20 artiklan 1 kohdan c alakohdassa ja asetuksen N:o 267/2012 23 artiklan 2 kohdan d alakohdassa säädetty tällaista tukea edellyttävä arviointiperuste täyttyi. Neuvoston esittämissä väitteissä korkeintaan ilmaistiin, että kyse oli välillisestä taloudellisesta tuesta, koska valittajaa moitittiin siitä, että se oli antanut varoja öljy- ja kaasualan kehityshankkeisiin liittyviin palveluihin ja rahoittanut niitä; eräitä näistä hankkeista toteuttivat Iranin hallituksen määräysvallassa olevien yhteisöjen tytäryhtiöt.
Valittaja esittää valitusperusteen toisessa osassa, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se päätti valituksenalaisen tuomion 133 kohdassa, että valittaja osallistui suoraan kiellettyjen tuotteiden ja teknologian hankintaan ja että päätöksen 2010/413 20 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja asetuksen N:o 267/2012 23 artiklan 2 kohdan a alakohdassa mainittu arviointiperuste täyttyi, vaikka valittaja ei ollut millään tavoin mukana minkäänlaisessa näiden tuotteiden tai teknologian hankinnassa.
Neuvosto katsoo, että kolmas valitusperuste ei ole perusteltu. Siltä osin kuin kyse on Iranin hallitukselle annettavaa taloudellista tukea koskevasta arviointiperusteesta, valittaja katsoo virheellisesti, että vain suora tuki voi oikeuttaa yhteisön nimen merkitsemisen riidanalaisiin luetteloihin, erityisesti kun otetaan huomioon päätöksellä 2010/413 ja asetuksella N:o 267/2012 tavoiteltu päämäärä. Kiellettyjen tuotteiden ja teknologian hankintaa koskeva arviointiperuste puolestaan edellyttää yksinkertaisesti henkilön tai yhteisön osallistumista tähän hankintaan.
–
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Kolmannen valitusperusteen ensimmäisestä osasta on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin muistutti perustellusti valituksenalaisen tuomion 122 kohdassa, että päätöksen 2010/413, sellaisena kuin se on muutettuna päätöksellä 2012/635, 20 artiklan 1 kohdan c alakohdassa ja asetuksen N:o 267/2012, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1263/2012, 23 artiklan 2 kohdan d alakohdassa mainittu Iranin hallitukselle annettavaa tukea koskeva arviointiperuste on ymmärrettävä siten, että sillä tarkoitetaan asianomaisen henkilön tai yhteisön omaa toimintaa, jolla tosin ei sellaisenaan ole mitään suoraa tai välillistä yhteyttä ydinaseiden levittämiseen mutta joka on kuitenkin omiaan edistämään sitä, koska siten Iranin hallitukselle tarjotaan resursseja tai aineellisia, rahoituksellisia tai logistisia välineitä siten, että sen on mahdollista jatkaa levittämistoimintaa (ks. vastaavasti tuomio 1.3.2016, National Iranian Oil Company v. neuvosto,
C‑440/14 P
,
EU:C:2016:128
,
ja
kohta ja tuomio 7.4.2016, Central Bank of Iran v. neuvosto,
C‑266/15 P
,
EU:C:2016:208
,
kohta).
Kuten 1.3.2016 annetun tuomion National Iranian Oil Company v. neuvosto (
C‑440/14 P
,
EU:C:2016:128
) 81 ja 82 kohdasta ilmenee, tässä arviointiperusteessa otetaan huomioon se mahdollinen yhteys Iranin energia-alan tuottamien tulojen ja Iranin ydinalan toimien, joihin liittyy ydinaseiden levittämisen vaara, rahoituksen välillä, joka todetaan muun muassa päätöslauselmassa 1929 ja päätöksen 2010/413 johdanto-osan 22 perustelukappaleessa, sen vaikeuttamiseksi, että Iranin hallitus rahoittaa Iranin ydinohjelmaa. Unionin lainsäätäjä itse on siis vahvistanut energia-alan ja ydinaseiden levittämisen yhteyden.
Lisäksi unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä seuraa, että tämä arviointiperuste, kun se luetaan neuvoston tavoittelemien päämäärien valossa, koskee sellaisia Iranin hallitukselle annettavan tuen muotoja, jotka määrällisen tai laadullisen merkittävyytensä vuoksi edistävät Iranin ydinenergia-alan toimintaa (ks. vastaavasti tuomio 1.3.2016, National Iranian Oil Company v. neuvosto,
C‑440/14 P
,
EU:C:2016:128
,
kohta ja määräys 4.4.2017, Sharif University of Technology v. neuvosto,
C‑385/16 P
, ei julkaistu,
EU:C:2017:258
,
kohta).
Näin ollen kun otetaan huomioon edellä 52 kohdassa mainittu päämäärä, merkityksellinen kysymys on, onko asianomaisen henkilön tai yhteisön oma toiminta omiaan edistämään ydinaseiden levittämistä määrällisen tai laadullisen merkittävyytensä vuoksi siten, että Iranin hallitukselle tarjotaan resursseja tai aineellisia, rahoituksellisia tai logistisia välineitä, mikä mahdollistaa sen levittämistoiminnan jatkamisen.
Käsiteltävässä asiassa unionin yleinen tuomioistuin totesi – kuten valituksenalaisen tuomion 125–128 kohdasta käy ilmi – tosiseikkoja koskevien toteamustensa perusteella, että valittaja oli osallistunut Iranissa öljy- ja kaasualalla useisiin laajoihin hankkeisiin, joiden tarkoituksena oli tiettyjen laitosten uusiminen tai uusien laitosten perustaminen ja joista eräät lisäsivät huomattavasti näiden laitosten ja siis Iranin islamilaisen tasavallan raakaöljyn tuotanto- ja jalostuskapasiteettia. Valittaja ei ole unionin yleisessä tuomioistuimessa kiistänyt tämän osallistumisen merkittävää laajuutta.
Tästä seuraa, että kun otetaan huomioon valittajan taloudellinen toiminta, joka oli erittäin laajojen hankkeiden rahoittaminen alalla, jonka yhteys ydinaseiden levittämiseen sovellettavassa säännöstössä on osoitettu, unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä, kun se katsoi, että valittaja antoi tukea Iranin hallitukselle, joten päätöksen 2010/413, sellaisena kuin se on muutettuna päätöksellä 2012/635, 20 artiklan 1 kohdan c alakohtaan ja asetuksen N:o 267/2012, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1263/2012, 23 artiklan 2 kohdan d alakohtaan sisältyvä arviointiperuste täyttyi. Niinpä kysymyksellä siitä, onko tätä tukea pidettävä suorana vai välillisenä, ei käsiteltävässä asiassa ole merkitystä.
Näin ollen siltä osin kuin riidanalaisilla toimilla merkittiin valittajan nimi uudelleen riidanalaisiin luetteloihin sillä perusteella, että se antaa tukea Iranin hallitukselle, valituksenalaisen tuomion tuomiolauselmaa on pidettävä perusteltuna.
Siltä osin kuin kyse on kolmannen valitusperusteen toisesta osasta, on todettava, että sillä pyritään osoittamaan, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se katsoi, että luetteloon merkitsemisen peruste, jonka mukaan valittajan voidaan katsoa osallistuvan kiellettyjen tuotteiden ja teknologian hankintaan, täyttää päätöksen 2010/413 20 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja asetuksen N:o 267/2012 23 artiklan 2 kohdan a alakohdassa vahvistetun arviointiperusteen.
Rajoittavien toimenpiteiden toteuttamisesta annetun päätöksen laillisuusvalvonnan osalta on unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan niin, että kun otetaan huomioon toimenpiteiden ennaltaehkäisevä luonne, jos unionin tuomioistuimet katsovat, että ainakin yksi esitetyistä perusteista on riittävän tarkka ja konkreettinen, että sille on näyttöä ja että se on sellaisenaan riittävä perusta kyseisen päätöksen tueksi, se, ettei näin olisi muiden perusteiden osalta, ei voi oikeuttaa kyseisen päätöksen kumoamista (tuomio 28.11.2013, neuvosto v. Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tältä osin on niin, että koska – kuten edellä 58 kohdasta ilmenee – valituksenalaisen tuomion tuomiolauselmaa on pidettävä perusteltuna siltä osin kuin riidanalaisilla toimilla merkittiin valittajan nimi uudelleen riidanalaisiin luetteloihin sillä perusteella, että hän oli antanut tukea Iranin hallitukselle, unionin yleisen tuomioistuimen kiellettyjen tuotteiden ja teknologian hankintaa koskevan perusteen osalta tekemä virhe, jos sellainen ilmenisi, ei voisi johtaa riidanalaisten toimien kumoamiseen, joten kolmannen valitusperusteen toinen osa on hylättävä tehottomana.
Edellä esitetyn perusteella valituksen kolmas valitusperuste on hylättävä.
Neljäs valitusperuste
–
Asianosaisten lausumat
Valittaja väittää neljännessä valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se katsoi, että neuvosto saattoi tehdä riidanalaisiin luetteloihin uudelleen merkitsemistä koskevan päätöksen sellaisten perusteiden nojalla, jotka viittaavat menneeseen käyttäytymiseen eivätkä uuteen tai hiljattain havaittuun käyttäytymiseen, vaikka näihin perusteisiin olisi voitu, ja niihin olisi pitänyt, vedota merkittäessä valittajaa luetteloon ensimmäistä kertaa. Kun neuvosto merkitsee henkilön tai yhteisön uudelleen sellaisten henkilöiden tai yhteisöjen luetteloon, joihin kohdistetaan rajoittavia toimenpiteitä, se ei voi rajoittua vain muuttamaan perusteita, joihin se nojautui, kun henkilö tai yhteisö alun perin merkittiin näihin luetteloihin. Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin katsoi siis virheellisesti erityisesti valituksenalaisen tuomion 31, 32, 36–40, 45, 47 ja 145 kohdassa, että neuvosto ei ollut rikkonut SEUT 266 artiklaa eikä loukannut oikeusvoiman ja oikeusvarmuuden eikä tuomioistuinratkaisujen lopullisuuden periaatetta eikä tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan oikeuden periaatetta ja tehokkuusperiaatetta, perusoikeuskirjan 47 artiklassa ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 ja 13 artiklassa vahvistettuja oikeuksia sekä valittajan oikeutta hyvään hallintoon.
Valittaja lisää, että sen uudelleen merkitseminen riidanalaisiin luetteloihin merkitsee – SEUT 266 artiklan vastaisesti – alkuperäisen luetteloon merkitsemisen korvaamista, toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin katsoi. Unionin yleisen tuomioistuimen olisi lisäksi pitänyt päätellä, että menettelyllään neuvosto sivuutti 22.1.2015 annetun tuomion Bank Tejarat v. neuvosto (
T‑176/12
,
EU:T:2015:43
) ja riisti täysin sen tehokkaan vaikutuksen ja teki kumoamiskanteesta tehottoman ja käytännössä turhan, mikä merkitsee menettelyn väärinkäyttöä. Valittaja väittää lisäksi, että sen tilannetta ei ole – perusoikeuskirjan 41 artiklan vastaisesti – käsitelty puolueettomasti, oikeudenmukaisesti ja kohtuullisessa ajassa, koska uudelleen merkitsemistä koskevaa menettelyä ei voida erottaa sitä edeltäneistä merkitsemisistä. Valittaja väittää lopuksi, että koska näitä oikeuksia ja periaatteita ei kunnioiteta, sen uudelleen merkitseminen loukkaa sen perusoikeuksia, erityisesti sen oikeutta omaisuudensuojaan ja suhteellisuusperiaatetta.
Neuvosto sen sijaan katsoo, että se ei ollut valittajan alkuperäisen luetteloon merkitsemisen ajankohtana velvollinen vetoamaan kaikkiin käytettävissä oleviin merkitsemistä koskeviin arviointiperusteisiin ja perusteisiin ja että sen jälkeen, kun on annettu tuomio, jolla kumotaan alkuperäistä merkitsemistä koskeva päätös, sillä on mahdollisuus antaa uudelleen merkitsemistä koskeva päätös, kunhan tätä uutta päätöstä eivät rasita samat asiasisältöä tai menettelyä koskevat virheet kuin tässä tuomiossa esiin tuodut.
–
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Neljännessä valitusperusteessa unionin oikeuden eri periaatteiden ja perusoikeuksien loukkaukset, joihin valittaja vetoaa, perustuvat ennen kaikkea väitteeseen, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se katsoi, että yhteisö, joka oli saanut siihen kohdistetut rajoittavat toimenpiteet kumotuiksi, voitiin merkitä uudelleen sellaisten yhteisöjen luetteloon, joiden varat on jäädytetty, koska uusissa perusteluissa ei viitata uuteen tai hiljattain havaittuun käyttäytymiseen, ja ne olisi näin ollen pitänyt esittää, kun kyseinen yhteisö merkittiin luetteloon ensimmäisen kerran.
Todettakoon ensiksi, että SEUT 266 artiklan nojalla toimielimen, jonka toimi on kumottu, on toteutettava tuomion, jolla kyseinen toimi kumotaan, täytäntöön panemiseksi tarvittavat toimenpiteet.
Kyseisessä määräyksessä todetaan, että siinä tapauksessa, että toimi on kumottu tai todettu pätemättömäksi, tämän toimen antaneen toimielimen on pelkästään toteutettava tämän tuomion täytäntöön panemiseksi tarvittavat toimenpiteet. Näin ollen toimielimillä on laaja harkintavalta päättäessään keinoista, joita ne käyttävät todetun lainvastaisuuden korjaamiseksi, kunhan nämä keinot soveltuvat yhteen kyseisen tuomion tuomiolauselman ja sen tarpeellisena tukena olevien perusteluiden kanssa (ks. vastaavasti tuomio 28.1.2016, CM Eurologistik ja GLS,
C‑283/14 ja C‑284/14
,
EU:C:2016:57
,
ja
kohta ja tuomio 15.3.2018, Deichmann,
C‑256/16
,
EU:C:2018:187
,
kohta).
Näin ollen SEUT 266 artikla ei sinällään anna vastausta kysymykseen siitä, voiko neuvosto vapaasti suorittaa uudelleen merkitsemisen muiden kuin kumotuissa toimissa olevien perusteiden nojalla. Sen sijaan tätä kysymystä, joka edellyttää sen ratkaisemista, rajoittaako kumoamistuomio neuvoston toimivaltaa suorittaa uudelleen merkitsemisiä, voidaan arvioida oikeusvoimaperiaatteen valossa.
Tästä periaatteesta on muistettava, että unionin tuomioistuinten antamilla kumoamistuomioilla on heti lopullisiksi tultuaan oikeusvoimavaikutus. Oikeusvoima ei liity ainoastaan tuomioistuimen antaman kumoamistuomion tuomiolauselmaan, vaan se ulottuu tuomion perusteluihin, jotka ovat tuomion tuomiolauselman tarpeellinen tuki ja joita ei tämän takia voida tuomiolauselmasta erottaa (ks. vastaavasti tuomio 15.11.2012, Al-Aqsa v. neuvosto ja Alankomaat v. Al-Aqsa,
C‑539/10 P ja C‑550/10 P
,
EU:C:2012:711
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan oikeusvoimavaikutus ulottuu ainoastaan niihin tosiseikka- ja oikeuskysymyksiin, jotka on tuomioistuinratkaisulla tosiasiallisesti tai väistämättä ratkaistu (tuomio 29.3.2011, ThyssenKrupp Nirosta v. komissio,
C‑352/09 P
,
EU:C:2011:191
,
kohta ja tuomio 13.9.2017, Pappalardo ym. v. komissio,
C‑350/16 P
,
EU:C:2017:672
,
kohta).
Tässä tapauksessa unionin yleinen tuomioistuin kumosi 22.1.2015 antamassaan tuomiossa Bank Tejarat v. neuvosto (
T‑176/12
,
EU:T:2015:43
) valittajan alkuperäisen luetteloon merkitsemisen ja katsoi kyseisen tuomion 60 kohdassa, että neuvoston esittämillä väitteillä ei voitu perustella sitä, että valittaja olisi antanut tukea ydinaseiden levittämiselle tai auttanut muita henkilöitä ja yhteisöjä rikkomaan niitä koskevia rajoittavia toimenpiteitä tai kiertämään kyseisiä toimenpiteitä. Mainittuun tuomioon johtaneessa menettelyssä – kuten kyseisen tuomion 40 ja 41 kohdasta käy ilmi – neuvosto ei ollut valittajaa koskevien rajoittavien toimenpiteiden perusteltavuuden osoittamiseksi esittänyt erään jäsenvaltion ehdotuksen lisäksi muuta kuin valittajalta peräisin olevan kirjeen liitteineen.
Juuri todisteiden, jotka neuvosto esitti tukeakseen toimien tosiseikkaperustaa, riittämättömyyden vuoksi nämä toimet kumottiin mainitulla tuomiolla. Tästä toteamuksesta, johon oikeusvoima ulottuu edellä tämän tuomion 71 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan, ei voida päätellä, että neuvosto ei voisi tämän jälkeen käyttää muuta näyttöä osoittaakseen perusteiden, joihin se on vedonnut, paikkansapitävyyden tai että se ei voisi milloinkaan osoittaa, että valittaja on tukenut ydinaseiden levittämistä tai auttanut muita henkilöitä ja yhteisöjä rikkomaan niitä koskevia rajoittavia toimenpiteitä tai kiertämään kyseisiä toimenpiteitä.
On todettava, että valittajan merkitseminen uudelleen riidanalaisiin luetteloihin riidanalaisilla toimilla perustuu merkitsemistä koskeviin eri arviointiperusteisiin kuin ne, jotka olivat pohjana sen alkuperäiselle merkitsemiselle, joka kumottiin 22.1.2015 annetulla tuomiolla Bank Tejarat v. neuvosto (
T‑176/12
,
EU:T:2015:43
), ja näin ollen eri oikeudelliselle perustalle, kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 36 kohdassa. Lisäksi riidanalaisiin toimiin ja toimiin, joilla valittaja alun perin merkittiin luetteloon, sisältyvät perustelut ja unionin yleiselle tuomioistuimelle esitetty näyttö eivät ole samat.
Valittaja väittää kuitenkin, että koska tosiseikat, joille neuvosto perusti päätöksensä valittajan uudelleen merkitsemisestä riidanalaisiin luetteloihin, olivat jo käytettävissä sitä koskevaa alkuperäistä merkintää tehtäessä, neuvostolla oli velvollisuus käyttää täysimääräisesti kaikki käytettävissään oleva näyttö ja oikeudelliset luonnehdinnat, jotka voivat oikeuttaa siihen kohdistettujen rajoittavien toimenpiteiden määräämisen, tämän ensimmäisen luetteloon merkitsemisen yhteydessä.
Tältä osin on riittävää todeta, että tämä väite ei voi johtaa toteamukseen siitä, että oikeusvoimaperiaatetta on loukattu, koska olettamana on, että koska tätä näyttöä ja näitä oikeudellisia luonnehdintoja ei otettu huomioon oikeusvoiman saaneessa ratkaisussa, ne eivät voi olla sellaisia tosiseikka- tai oikeuskysymyksiä, jotka on mainitulla ratkaisulla tosiasiallisesti tai väistämättä ratkaistu edellä tämän tuomion 71 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetuin tavoin.
Edellä esitetystä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin voi oikeudellista virhettä tekemättä katsoa, että neuvosto ei ollut loukannut 22.1.2015 annetun tuomion Bank Tejarat v. neuvosto (
T‑176/12
,
EU:T:2015:43
) oikeusvoimaisuutta, kun se antoi riidanalaiset toimet Iranin hallitukselle annettavaa tukea koskevien, edellä tämän tuomion 19 kohdassa mainittujen perusteiden nojalla.
Oikeusvarmuuden periaatteesta on todettava, että valittaja ei esitä valituksessaan täsmällistä väitettä sen tueksi, että tällä periaatteella annettaisiin käsiteltävässä asiassa laajempi suoja kuin se, joka seuraa oikeusvoimaperiaatteesta henkilölle tai yhteisölle, joka on saanut kumotuksi nimensä merkitsemisen niiden henkilöiden ja yhteisöjen luetteloon, joiden varat on jäädytetty, sellaisten uusien rajoittavien toimenpiteiden toteuttamista vastaan, jotka perustuvat muihin luetteloon merkitsemistä koskeviin arviointiperusteisiin tai perusteisiin.
Tehokkaan oikeussuojan periaatteesta todettakoon, että se on yleinen oikeusperiaate, joka nykyisin vahvistetaan perusoikeuskirjan 47 artiklassa. Tällä artiklalla taataan unionin oikeudessa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleessa ja 13 artiklassa vahvistettu suoja (tuomio 16.5.2017, Berlioz Investment Fund,
C‑682/15
,
EU:C:2017:373
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Mainitun 47 artiklan ensimmäisessä kohdassa edellytetään, että jokaisella, jonka unionin oikeudessa taattuja oikeuksia ja vapauksia on loukattu, on oltava tässä artiklassa määrättyjen edellytysten mukaisesti käytettävissään tehokkaat oikeussuojakeinot tuomioistuimessa.
Tehokkaan oikeussuojan periaate ei kuitenkaan voi estää neuvostoa merkitsemästä henkilöä tai yhteisöä uudelleen niiden henkilöiden ja yhteisöjen luetteloon, joiden varat on jäädytetty, muilla perusteilla kuin niillä, joihin tämän henkilön tai tämän yhteisön alkuperäinen merkitseminen nojautuu. Tällä periaatteella pyritään takaamaan se, että asianomaiselle vastainen toimi voidaan riitauttaa tuomioistuimessa, eikä sitä, ettei voitaisi antaa uutta asianomaiselle vastaista tointa, joka nojautuu eri perusteille.
Kuten unionin tuomioistuin on jo todennut, on niin, että silloin kun kanteen kohteena oleva unionin toimielimen päätös kumotaan, katsotaan, ettei päätös ole koskaan ollut olemassa, ja tämä toimielin, joka aikoo antaa uuden päätöksen, voi suorittaa täysimääräisen uudelleentarkastelun ja vedota muihin perusteisiin kuin niihin, joihin kumottu päätös perustui (ks. analogisesti tuomio 6.3.2003, Interporc v. komissio,
C‑41/00 P
,
EU:C:2003:125
,
kohta).
Näin ollen senkaltainen lainvastaisuus, jonka unionin yleinen tuomioistuin totesi 22.1.2015 antamassaan tuomiossa Bank Tejarat v. neuvosto (
T‑176/12
,
EU:T:2015:43
) siihen yhteyteen liittyen, jolloin valittaja merkittiin ensimmäistä kertaa niiden henkilöiden ja yhteisöjen luetteloon, joiden varat on jäädytetty, ei estä neuvostoa valittajan tilanteen uudelleentarkastelun jälkeen toteuttamasta uusia rajoittavia toimenpiteitä jo olemassa tai käytettävissä olevien tosiseikkojen perusteella.
On lisäksi todettava, että menettelyssä, joka johti 22.1.2015 annettuun tuomioon Bank Tejarat v. neuvosto (
T‑176/12
,
EU:T:2015:43
), josta on tullut lopullinen, valittaja vaati vuonna 2012 toteutettujen rajoittavien toimenpiteiden kumoamista ja hänen vaatimuksensa hyväksyttiin, joten ne poistettiin unionin oikeusjärjestyksestä, kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 45 kohdassa. Tästä seuraa, että valittaja voi vedota tähän tuomioon unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamansa korvauskanteen, joka on rekisteröity asianumerolla T‑37/17, tueksi. Valittajalla on lisäksi mahdollisuus, jota hän myös on käyttänyt, nostaa uusi kanne unionin tuomioistuimissa luetteloon uudelleen merkitsemistä koskevan päätöksen laillisuuden valvomiseksi tarvittaessa hänen alkuperäisen tilanteensa palauttamiseksi ennalleen ja korvauksen saamiseksi.
Tästä seuraa, että käsiteltävässä asiassa unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä, kun se katsoi, että riidanalaisten toimien toteuttaminen ei merkinnyt tehokkaan oikeussuojan periaatteen loukkausta, kuten valituksenalaisen tuomion 47 kohdasta ilmenee.
Valittaja ei myöskään ole esittänyt näyttöä sen osoittamiseksi, että perusoikeuskirjan 41 artiklassa vahvistettua hyvän hallinnon periaatetta olisi loukattu (ks. vastaavasti tuomio 8.5.2014, N.,
C‑604/12
,
EU:C:2014:302
,
kohta ja tuomio 17.7.2014, YS ym.,
C‑141/12 ja C‑372/12
,
EU:C:2014:2081
,
kohta). Tästä periaatteesta seuraavalla jokaisen oikeudella siihen, että unionin toimielimet käsittelevät hänen asiansa puolueettomasti, oikeudenmukaisesti ja kohtuullisessa ajassa, kun ne toteuttavat yksittäistapausta koskevan toimenpiteen, joka vaikuttaa häneen epäedullisesti, ei ole tarkoitus taata, että neuvosto ei tulevaisuudessa toteuta uusia rajoittavia toimenpiteitä, jotka nojautuvat eri perusteisiin.
Valittaja ei myöskään ole esittänyt näyttöä siitä, että neuvosto olisi syyllistynyt harkintavallan väärinkäyttöön. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä katsotaan, että tointa annettaessa harkintavaltaa on käytetty väärin ainoastaan, jos objektiivisten, asiaankuuluvien ja yhtäpitävien seikkojen perusteella on selvää, että toimi on annettu yksinomaan tai ainakin olennaisilta osin muita kuin niitä tarkoituksia varten, joihin kyseessä oleva toimivalta on annettu, tai perussopimuksissa asian käsittelyjärjestykseksi erityisesti määrätyn menettelyn välttämiseksi (tuomio 28.3.2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 144 kohdassa, että valittajan uudelleen merkitsemisellä riidanalaisiin luetteloihin pyrittiin päätöksen 2010/413 säännöksillä ja asetuksen N:o 267/2012 säännöksillä tavoiteltujen päämäärien toteuttamiseen. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi perustellusti harkintavallan väärinkäyttöä ja hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista koskevan kanneperusteen valituksenalaisen tuomion 146 kohdassa.
Valittaja väittää lopulta, että koska periaatteita ja oikeuksia, joihin se on vedonnut neljännessä perusteessaan, ei noudateta, sen uudelleen merkitseminen riidanalaisiin luetteloihin loukkaa sen perusoikeuksia, erityisesti sen oikeutta omaisuudensuojaan ja suhteellisuusperiaatetta. Edellä esitetyistä seikoista seuraa kuitenkin, että oikeuksia ja periaatteita, joihin valittaja vetoaa, ei ole loukattu. Valittaja ei myöskään riitauta valituksenalaisen tuomion 147–165 kohtaa, joissa unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valittajan perusteen, jonka mukaan neuvoston päätös valittajan uudelleen merkitsemisestä riidanalaisiin luetteloihin merkitsi sen perusoikeuksien, erityisesti sen oikeuden omaisuudensuojaan ja suhteellisuusperiaatteen, loukkausta.
Kaiken edellä esitetyn perusteella on hylättävä valituksen neljäs valitusperuste ja valitus kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdassa määrätään, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista. Saman työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan, jota sovelletaan sen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valituksen käsittelyyn, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska neuvosto on vaatinut valittajan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska valittaja on hävinnyt asian, valittaja velvoitetaan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan sekä korvaamaan neuvoston oikeudenkäyntikulut.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Valitus hylätään.

2)
Bank Tejarat vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Euroopan unionin neuvoston oikeudenkäyntikulut.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.