CELEX: 62021CJ0203
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās
Pamatlēmums 2005/212/TI
Piemērojamība
Finansiālas sankcijas piemērošana juridiskai personai par nodokļu parādu nemaksāšanu
Jēdziens “konfiskācija”
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 48., 49. un 52. pants
Krimināltiesiska rakstura sankcijas
Nevainīguma prezumpcijas, noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības un samērīguma principi
Tiesības uz aizstāvību
Kriminālsoda piemērošana juridiskai personai par šīs juridiskās personas pārstāvja izdarītu noziedzīgu nodarījumu
Vienlaicīgs nepabeigts kriminālprocess pret šo pārstāvi
Samērīgums

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Pamatlēmuma 2005/212/TI (2005. gada 24. februāris) par noziedzīgi iegūtu līdzekļu, nozieguma rīku un īpašuma konfiskāciju (
OV 2005, L 68, 49. lpp.
) 4. un 5. pantu, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 49. pantu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā, kas sākta pret
DELTA STROY 2003 EOOD
(turpmāk tekstā – “
Delta Stroy
”), lai šai sabiedrībai uzliktu finansiālu sankciju par noziedzīgu nodarījumu saistībā ar pievienotās vērtības nodokli (PVN), par ko tiek vainota tās vadītāja un pārstāve.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Pamatlēmums 2005/212
Pamatlēmuma 2005/212 1. pantā “Definīcijas” ir noteikts:
“Šajā pamatlēmumā:
–
“noziedzīgi iegūti līdzekļi” ir jebkāds ekonomisks izdevīgums, ko dod noziedzīgi nodarījumi. Tie var sastāvēt no jebkura īpašuma veida, kā noteikts nākamajā ievilkumā,
–
“īpašums” ietver jebkādu īpašumu, neatkarīgi no tā, vai tas ir ķermenisks vai neķermenisks, kustams vai nekustams, un juridiskus dokumentus vai instrumentus, kas apliecina īpašumtiesības uz tādu īpašumu vai uz peļņu, ko tas dod,
–
“nozieguma rīki” ir jebkāds īpašums [priekšmets], kas jebkā, pilnīgi vai daļēji izmantots vai ko paredzēts izmantot, lai izdarītu noziedzīgu nodarījumu vai noziedzīgus nodarījumus,
–
“konfiskācija” ir pēc tiesvedības par noziedzīgu nodarījumu vai noziedzīgiem nodarījumiem tiesas uzlikts sods vai pasākums, kas beidzas ar galīgu īpašuma atņemšanu,
[..].”
Minētā pamatlēmuma 2. pantā “Konfiskācija” ir noteikts:
“1.   Katra dalībvalsts veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai tā varētu pilnībā vai daļēji konfiscēt nozieguma rīkus un līdzekļus, kas iegūti no noziedzīgiem nodarījumiem, par kuriem sods ir brīvības atņemšana uz laiku, kas ilgāks par vienu gadu, vai arī konfiscēt īpašumu, kura vērtība atbilst šādu līdzekļu vērtībai.
2.   Attiecībā uz nodarījumiem nodokļu jomā, lai noziegumu izdarītājiem liegtu iespēju izmantot noziedzīgi iegūtus līdzekļus, dalībvalstis var izmantot procedūras, kas nav kriminālprocesi.”
Minētā pamatlēmuma 4. pantā “Tiesiskās aizsardzības līdzekļi” ir noteikts:
“Katra dalībvalsts veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka ieinteresētām pusēm, ko skar 2. un 3. pantā paredzētie pasākumi, ir pieejami efektīvi tiesiskas aizsardzības līdzekļi, lai sargātu to tiesības.”
Minētā pamatlēmuma 5. pantā “Aizsardzības pasākumi” ir noteikts:
“Šis pamatlēmums negroza pienākumu ievērot pamattiesības un pamatprincipus, jo īpaši ietverot nevainīguma prezumpciju, kā paredzēts Līguma par Eiropas Savienību 6. pantā.”
Pamatlēmums 2005/214/TI
Padomes Pamatlēmums 2005/214/TI (2005. gada 24. februāris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz finansiālām sankcijām (
OV 2005, L 76, 16. lpp.
) 1. pantā “Definīcijas” ir noteikts:
“Šajā pamatlēmumā:
[..]
b)
“finansiāla sankcija” ir pienākums maksāt:
i)
ar lēmumu noteikto naudas summu sakarā ar notiesāšanu par nodarījumu;
[..].
Finansiāla sankcija neietver:
–
lēmumus par noziedzīga nodarījuma izdarīšanas rīku vai noziedzīgi iegūtu līdzekļu konfiskāciju,
[..].”
Direktīva 2014/42/ES
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/42/ES (2014. gada 3. aprīlis) par nozieguma rīku un noziedzīgi iegūtu līdzekļu iesaldēšanu un konfiskāciju Eiropas Savienībā (
OV 2014, L 127, 39. lpp.
) 2. pantā ir noteikts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
1)
“noziedzīgi iegūti līdzekļi” ir jebkāds ekonomisks ieguvums, kas tieši vai netieši gūts, izdarot noziedzīgu nodarījumu; tas var būt jebkāda veida īpašums un ietver tiešu noziedzīgi iegūtu līdzekļu turpmāku atkārtotu ieguldīšanu vai pārveidošanu un jebkādus vērtīgus labumus;
2)
“īpašums” ir jebkāds īpašums neatkarīgi no tā, vai tā ir ķermeniska vai bezķermeniska, kustama vai nekustama manta, un juridiski dokumenti vai instrumenti, kas apliecina īpašumtiesības uz šo mantu vai cita veida tiesības uz to;
[..]
4)
“konfiskācija” ir īpašuma galīga atņemšana, ko tiesa norīkojusi saistībā ar noziedzīgu nodarījumu;
[..].”
Šīs direktīvas 14. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Neskarot dalībvalstu saistības attiecībā uz minēto pamatlēmumu transponēšanai valstu tiesību aktos noteikto termiņu, ar šo direktīvu attiecībā uz dalībvalstīm, kurām tā ir saistoša, aizstāj [Padomes] Vienoto rīcību 98/699/TI [(1998. gada 3. decembris) par nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu un nozieguma rīku un nelikumīgi iegūtu līdzekļu identifikāciju, meklēšanu, iesaldēšanu, arestu un konfiskāciju (
OV 1998, L 333, 1. lpp.
), kas pieņemta, pamatojoties uz K3. pantu Līgumā par Eiropas Savienību], [Padomes] Pamatlēmuma 2001/500/TI [(2001. gada 26. jūnijs) par noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu un nozieguma rīku un noziedzīgi iegūto līdzekļu identifikāciju, meklēšanu, iesaldēšanu, arestēšanu un konfiskāciju (
OV 2001, L 182, 1. lpp.
)] 1. panta a) punktu un 3. un 4. pantu un Pamatlēmuma 2005/212/TI 1. panta pirmos četrus ievilkumus un 3. pantu.”
Bulgārijas tiesības
Zann
Zakon za administrativnite narushenia i nakazania
(Administratīvo pārkāpumu un sodu likums; 1969. gada 28. novembra
DV
Nr. 92), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “
Zann
”), ir ietverta 4. nodaļa “Administratīvie sodi ar krimināltiesisku raksturu, ko piemēro juridiskām personām un individuāliem komersantiem”, kurā savukārt ir ietverts šī likuma 83., 83.a, 83.b un 83.d – 83.g pants.
Šā likuma 83. pantā ir noteikts:
“(1)   Gadījumos, kas paredzēti attiecīgajā likumā, Ministru padomes lēmumā vai pašvaldības domes rīkojumā juridiskajām personām un individuāliem komersantiem var tikt piemērota finansiāla sankcija par to, ka tie, veicot savu darbību, nav izpildījuši savus pienākumus pret valsti vai pašvaldību.
(2)   Iepriekšējā punktā minēto sodu piemēro saskaņā ar šajā likumā paredzēto kārtību, ja attiecīgajā normatīvajā aktā nav noteikts citādi.”
Tā paša likuma 83.a pantā ir paredzēts:
“(1)   Jebkuru juridisku personu, kas ir iedzīvojusies vai var iedzīvoties tāda noziedzīga nodarījuma dēļ, kas paredzēts Kriminālkodeksa 255. [..] pantā, kā arī tāda noziedzīga nodarījuma dēļ, ko organizētas noziedzīgas grupas vārdā vai pēc tās iniciatīvas ir izdarījusi:
1.
persona, kas ir pilnvarota juridiskās personas vārdā uzņemties saistības;
2.
persona, kas pārstāv juridisko personu;
3.
persona, kas ievēlēta juridiskās personas kontroles vai uzraudzības struktūrā, vai
4.
darba ņēmējs vai darbinieks, kam juridiskā persona ir uzticējusi īpašu uzdevumu, ja noziedzīgais nodarījums izdarīts šī uzdevuma izpildes laikā vai saistībā ar to,
piemēro finansiālu sankciju, kas ir vismaz līdzvērtīga ieguvumam, bet ne lielāka par 1000000 [Bulgārijas levas (BGN), apmēram 511000 EUR], ja runa ir par mantisku ieguvumu [..].
(2)   Finansiālu sankciju piemēro arī ikvienai juridiskai personai, kuras juridiskā adrese nav Bulgārijas Republikā, ja 1. punktā minētais noziedzīgais nodarījums ir izdarīts Bulgārijas Republikas teritorijā.
(3)   Finansiālu sankciju juridiskai personai uzliek pat tad, ja 1. punkta 1., 2. un 3. apakšpunktā minētās personas ir veicinājušas norādītos noziedzīgos nodarījumus vai ir bijušas to līdzdalībnieces, kā arī ja nodarījums nav pārsniedzis mēģinājuma stadiju.
(4)   Finansiālu sankciju piemēro neatkarīgi no tā, vai personām, kas piedalījušās 1. punktā minētajā noziedzīgajā nodarījumā, faktiski ir iestājusies kriminālatbildība.
(5)   Tiešu vai netiešu labumu, ko juridiskā persona ir guvusi 1. punktā minētā noziedzīgā nodarījuma dēļ, konfiscē par labu valstij, ja tas nav jāatlīdzina vai jāatmaksā, vai arī to konfiscē saskaņā ar Kriminālkodeksu. Ja īpašums vai aktīvi, kas ir noziedzīgā nodarījuma priekšmets, ir pazuduši vai tikuši atsavināti, tiek piešķirta naudas summa apmērā, kas līdzvērtīgs to vērtībai levās (BGN).
[..]”
Saskaņā ar
Zann
83.b pantu:
“(1)   Šā likuma 83.a pantā minēto procesu sāk, pamatojoties uz prokurora, kura kompetencē ir izskatīt lietu vai dokumentus par attiecīgo noziedzīgo nodarījumu, argumentētu priekšlikumu,
Okrazhen sad
(apgabaltiesa), kuras tiesu apgabalā atrodas juridiskās personas juridiskā adrese, un – 83.a panta 2. punktā minētajos gadījumos –
Sofiyski gradski sad
(Sofijas pilsētas tiesa):
1.
pēc tam, kad tiesā ir iesniegts apsūdzības raksts, rīkojums, kurā ierosināts atbrīvot noziedzīgā nodarījuma izdarītāju no kriminālatbildības un piemērot tam administratīvo sodu, vai vienošanās par sodu;
[..]
(2)   Priekšlikumā jāiekļauj:
1.
noziedzīgā nodarījuma apraksts, jānorāda tā izdarīšanas apstākļi un jānorāda, ka pastāv cēloņsakarība starp nodarījumu un juridiskās personas ieguvumu;
2.
norāde par ieguvuma veidu un apmēru;
3.
norāde par juridiskās personas vadītāju uzvārdu, darbības priekšmetu, juridisko adresi un atrašanās vietu;
4.
norādīt juridiskās personas pārstāvja personas datus;
5.
personu, kuras apsūdzētas noziedzīgajā nodarījumā vai notiesātas par to, personas dati;
6.
to rakstveida dokumentu saraksts, kuros konstatēti 1. un 2. punktā minētie apstākļi, vai šādu dokumentu apliecinātas kopijas;
7.
uzaicināmo personu saraksts;
8.
priekšlikuma sagatavošanas datumu un vietu, kā arī prokurora uzvārdu, amatu un parakstu.
[..]”
Šī likuma 83.d pantā ir noteikts:
“[..]
(2)   Tiesa viena tiesneša sastāvā izskata priekšlikumu atklātā tiesas sēdē, kurā piedalās prokuratūra un uz kuru ir uzaicināta juridiskā persona.
(3)   Juridiskās personas pārstāvja neierašanās, ja tiesas pavēste ir izsniegta likumīgi, nav šķērslis tam, lai tiesa izskatītu lietu.
(4)   Tiesa ievāc pierādījumus pēc savas ierosmes vai pēc pušu lūguma.
(5)   Tiesa izskata lietu un, pamatojoties uz savāktajiem pierādījumiem, izvērtē:
1.
vai attiecīgā juridiskā persona ir guvusi nelikumīgu ieguvumu;
2.
vai pastāv saikne starp noziedzīgā nodarījuma izdarītāju un juridisko personu;
3.
vai pastāv saikne starp noziedzīgo nodarījumu un juridiskās personas ieguvumu;
4.
kāds ir ieguvuma veids un apmērs, vai tas ir mantisks.
(6)   Tiesa pieņem nolēmumu, ar kuru:
1.
tā piemēro finansiālu sankciju, [vai]
2.
tā atsakās piemērot finansiālu sankciju.
(7)   Šā panta 6. punkta 1. apakšpunktā minētajā lēmumā iekļauj:
1.
juridiskās personas datus;
2.
datus par ieguvuma izcelsmi, būtību un apmēru;
3.
piemērotās finansiālās sankcijas summu;
4.
īpašuma aprakstu, kas vajadzības gadījumā tiek konfiscēts valsts labā;
5.
norādi par tiesāšanās izdevumu noteikšanu.
[..]”
Saskaņā ar minētā likuma 83.e pantu:
“[..]
(1)   Saskaņā ar 83.d panta 6. punktu pieņemtu
Okrazhen sad
[(apgabaltiesa)] nolēmumu var apstrīdēt ar [sodītās personas] pārsūdzību vai ar [prokuratūras] sūdzību (protestu)
Apelativen sad
(apelācijas tiesa)] 14 dienu laikā no tā izsniegšanas pusēm.
(2)   Lieta tiek izskatīta atklātā tiesas sēdē, kurā piedalās prokuratūra. Uz tiesas sēdi tiek uzaicināta arī juridiskā persona.
(3)   Tiesvedībā [..] ir atļauti vienīgi rakstveida pierādījumi.
(4)
Apelativen sad
[(apelācijas tiesa)] pieņem nolēmumu, ar kuru tā var:
1.
atcelt
Okrazhen sad
[(apgabaltiesa)] nolēmumu un nodot lietu jaunai izskatīšanai, ja tiesvedībā pirmajā instancē ir pieļauti būtiski procesuālo noteikumu pārkāpumi;
2.
atcelt
Okrazhen sad
[(apgabaltiesa)] nolēmumu un piemērot finansiālu sankciju;
3.
atcelt
Okrazhen sad
[(apgabaltiesa)] nolēmumu un atteikties piemērot finansiālu sankciju;
4.
grozīt
Okrazhen sad
[(apgabaltiesa)] nolēmumu;
5.
atstāt
Okrazhen sad
[(apgabaltiesa)] nolēmumu negrozītu.
(5)
Apelativen sad
[(apelācijas tiesa)] nolēmums ir galīgs.”
Zann
83.f pants ir formulēts šādi:
“[..]
(1)   Tiesvedību, kurā
Okrazhen sad
[(apgabaltiesa)] vai
Apelativen sad
[(apelācijas tiesa)] ir pieņēmusi galīgu nolēmumu, var atjaunot, ja:
1.
ar nolēmumu vai ar spriedumu, kas ir ieguvis
res judicata
spēku, ir konstatēts, ka daži no rakstveida pierādījumiem, uz kuru pamata tika pieņemts nolēmums, ir nepatiesi vai satur nepatiesu informāciju;
2.
ar nolēmumu vai ar spriedumu, kas ir ieguvis
res judicata
spēku, ir konstatēts, ka tiesnesis, prokuratūra, puse vai persona, kas iestājusies lietā, ir izdarījusi pārkāpumu saistībā ar savu dalību procesā;
3.
pēc tam, kad stājies spēkā nolēmums par finansiālas sankcijas piemērošanu juridiskai personai, 83.a panta 1. punkta 1.–4. apakšpunktā minētā persona ir attaisnota ar tiesas spriedumu, kas ir ieguvis
res judicata
spēku, vai prokuratūra ir izbeigusi apturēto pirmstiesas procedūru Kriminālprocesa kodeksa 24. panta 1. punkta 1. apakšpunktā minētajos gadījumos;
4.
pēc nolēmuma stāšanās spēkā tiek atklāti apstākļi vai pierādījumi, kuri pusei un tiesai nebija zināmi un kuriem ir būtiska nozīme lietā;
5.
ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas nolēmumu ir konstatēts Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas pārkāpums, kam ir būtiska nozīme lietā;
6.
tiesvedības gaitā ir pieļauts būtisks procesuālo tiesību normu pārkāpums.
(2)   Pieteikumu par tiesvedības atjaunošanu var iesniegt sešu mēnešu laikā no dienas, kad kļuvis zināms, ka tam ir radies pamats, un 1. punkta 6. apakšpunktā minētajos gadījumos – no
Okrazhen sad
[(apgabaltiesas)] vai
Apelativen sad
[(apelācijas tiesas)] nolēmuma spēkā stāšanās dienas.
(3)   Pieteikums par tiesvedības atjaunošanu neaptur nolēmuma, kurš stājies spēkā, izpildi, ja vien tiesa nenolemj citādi.
(4)   Pieteikumu par tiesvedības atjaunošanu var iesniegt:
1.
apgabala prokuratūras prokurors;
2.
juridiskā persona, kurai piemērota finansiāla sankcija.
(5)   Pieteikumu par tiesvedības atsākšanu izskata tā tiesu apgabala
Apelativen sad
[(apelācijas tiesa)], kurā atrodas iestāde, kas pieņēmusi spēkā stājušos nolēmumu.
(6)
Apelativen sad
[(apelācijas tiesa)] izskata pieteikumu trīs tiesnešu sastāvā. Ja pieteikums attiecas uz
Apelativen sad
[(apelācijas tiesa)] nolēmumu, pieteikumu par tiesvedības atjaunošanu izskata cita šīs
Apelativen sad
[(Apelācijas tiesa)] palāta.
(7)   Lieta tiek izskatīta atklātā tiesas sēdē, piedaloties prokuratūrai. Uz tiesas sēdi tiek uzaicināta arī juridiskā persona.
(8)   Ja
Apelativen sad
[(apelācijas tiesa)] uzskata, ka pieteikums ir pamatots, tā atceļ lēmumu un nodod lietu atkārtotai izskatīšanai, norādot procesuālo aktu, sākot no kura lietas izskatīšana ir jāatsāk.”
Šā likuma 83.g pantā ir noteikts:
“Attiecībā uz jautājumiem, kas nav reglamentēti 83.b un 83.d–83.f pantā, piemēro Kriminālprocesa kodeksa noteikumus.”
Kriminālkodekss
Nakazatelen kodeks
(Kriminālkodekss) 255. panta 1. punktā ir noteikts:
“Jebkuru personu, kas izvairās no liela apmēra nodokļu saistību aprēķināšanas vai samaksas tādējādi, ka:
[..]
2.
tā sniedz nepatiesu informāciju vai slēpj patiesu informāciju tās iesniegtajā deklarācijā,
3.
tā neiesniedz rēķinu vai citu grāmatvedības dokumentu,
[..]
soda ar brīvības atņemšanu uz laiku no viena līdz sešiem gadiem un ar naudas sodu līdz 2000 [BGN].”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
ZK ir sabiedrības
Delta Stroy
, kas reģistrēta Burgasā (Bulgārija), vadītāja un pārstāve. Šādā statusā 2019. gada 5. augustā ZK tika uzradīta apsūdzība par to, ka turpināta noziedzīga nodarījuma apstākļos tā ir izvairījusies no nodokļu saistību nomaksas par kopējo summu 11388,98 BGN (aptuveni 5800 EUR), kas atbilst PVN parādam par 2009. gada martu, aprīli un jūliju. Šis pārkāpums ir paredzēts un sodāms saskaņā ar Kriminālkodeksa 255. panta 1. punkta 2. un 3. apakšpunktu. Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegšanas brīdī šo kriminālprocesu izskatīja
Okrazhen sad – Burgas
(Burgasas apgabaltiesa, Bulgārija).
2020. gada 9. decembrī
okrazhna prokuratura – Burgas
(Burgasas apgabala prokuratūra, Bulgārija) tajā pašā tiesā atsevišķā tiesvedībā ierosināja piemērot finansiālu sankciju
Delta Stroy
, pamatojoties uz
Zann
83.a un nākamajiem pantiem, tāpēc ka šī sabiedrība ir guvusi mantisku ieguvumu no ZK pastrādātā noziedzīgā nodarījuma. Šim priekšlikumam tika pievienots apsūdzības raksts pret ZK.
Okrazhen sad – Burgas
(Burgasas apgabaltiesa) ir šaubas par
Zann
83.a un nākamo pantu atbilstību Pamatlēmumam 2005/212, kā arī noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības principam, kas nostiprināts Hartas 49. pantā, jo tie krimināllietu tiesai ļauj juridiskai personai piemērot finansiālu sankciju par noziedzīgu nodarījumu, par kuru ierosināta paralēla krimināllieta, kas vēl nav galīgi pabeigta.
Minētā tiesa vispirms atgādina, ka atbilstošo
Zann
tiesību normu iepriekšējā redakcijā bija paredzēts, ka juridiskai personai par noziedzīgu nodarījumu, ko izdarījusi fiziska persona saistībā ar šīs juridiskās personas darbību, var piemērot finansiālu sankciju tikai pēc tam, kad tiesas nolēmums, ar kuru minētā fiziskā persona ir notiesāta, ir stājies likumīgā spēkā. Šo tiesību normu grozījumu dēļ šāda prasība tika atcelta.
Minētā tiesa paskaidro, ka šajā lietā ir sāktas divas paralēlas tiesvedības – viena pret ZK, pamatojoties uz Kriminālkodeksa 255. panta 1. punktu, par tās pastrādāto noziedzīgo nodarījumu nodokļu jomā, bet otra – pret
Delta Stroy
, pamatojoties uz
Zann
83.a un nākamajiem pantiem, un pēdējā minētajā tiek lūgts šai sabiedrībai piemērot finansiālu sankciju apmērā, kas līdzvērtīgs ieguvuma no šī noziedzīgā nodarījuma apmēram. Šī pati tiesa norāda, ka
Zann
nav paredzēta iespēja apturēt tiesvedību, kas ierosināta saskaņā ar tā 83.a un nākamajiem pantiem, līdz brīdim, kad pret ZK ierosinātais kriminālprocess būs pabeigts.
Vēl minētā tiesa uzskata, ka tādas finansiālas sankcijas piemērošana juridiskai personai – tā iemesla dēļ, ka fiziskā persona ir pastrādājusi noziedzīgu nodarījumu, – kuras apmērs atbilst ieguvuma, ko fiziskā persona ir guvusi vai varētu gūt no šī nodarījuma, apmēram, ir visu vai daļas no noziedzīgā nodarījuma dēļ gūto līdzekļu konfiskācija Pamatlēmuma 2005/212 2. panta 1. punkta izpratnē.
Visbeidzot iesniedzējtiesa atgādina, ka Hartas 49. pantā ir nostiprināts noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības princips, kas aizliedz piemērot sodu, pirms ir konstatēts, ka noziedzīgais nodarījums patiešām ir izdarīts. Attiecībā uz
Zann
jānorāda, ka jautājums, vai fiziskā persona patiesām ir izdarījusi noziedzīgo nodarījumu, neesot viens no elementiem, kas tiesai, kura izskata krimināllietu, būtu saskaņā ar šī likuma 83.d panta 5. punktu jāizvērtē, lai juridiskai personai piemērotu iespējamu finansiālu sankciju.
Tādējādi process saskaņā ar
Zann
83.a un nākamajiem pantiem praksē ļaujot juridiskai personai piemērot sodu, pamatojoties vienīgi uz apsūdzībām, kas izvirzītas pret šīs juridiskās personas pārstāvi un vadītāju par konkrētu noziedzīgu nodarījumu, kura pastāvēšana vēl nav pierādīta ar tiesas nolēmumu, kas stājies likumīgā spēkā.
Šādos apstākļos
Okrazhen sad – Burgas
(Burgasas apgabaltiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Pamatlēmuma [2005/212] 4. un 5. pants, kā arī [Hartas] 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru šīs valsts tiesa tādā tiesvedībā kā pamatlieta var juridiskai personai piespriest sodu par konkrētu noziedzīgu nodarījumu, kura izdarīšana vēl nav konstatēta, jo par šo noziedzīgo nodarījumu paralēli notiek vēl nepabeigts kriminālprocess?
2)
Vai Pamatlēmuma [2005/212] 4. un 5. pants, kā arī [Hartas] 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru šīs valsts tiesa tādā tiesvedībā kā pamatlieta var juridiskai personai piespriest sodu, soda apmēru nosakot tāda ieguvuma apmērā, kas varētu būt iegūts konkrēta tāda noziedzīga nodarījuma rezultātā, kura izdarīšana vēl nav konstatēta, jo par šo noziedzīgo nodarījumu paralēli notiek vēl nepabeigts kriminālprocess?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ievada apsvērumi
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā noteiktajā valstu tiesu un Tiesas sadarbībā Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai lietderīga atbilde, kas ļautu atrisināt strīdu, kuru izskata valsts tiesa. Šajā nolūkā Tiesai vajadzības gadījumā ir jāpārformulē tai uzdotie jautājumi. Proti, Tiesas uzdevums ir interpretēt visas Savienības tiesību normas, kas vajadzīgas valstu tiesām, lai izlemtu tajās iesniegtās lietas, pat ja šīs tiesību normas nav tieši norādītas jautājumos, kurus tai ir nosūtījušas šīs tiesas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 7. jūlijs, Pensionsversicherungsanstalt (Bērnu audzināšanas periodi ārvalstīs),
C‑576/20
,
EU:C:2022:525
,
35.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā, pirmkārt, ir jānorāda, ka, lai gan ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa jautā par Pamatlēmuma 2005/212 4. un 5. panta interpretāciju, kas attiecas uz noziedzīgi iegūtu līdzekļu, nozieguma rīku un īpašuma konfiskāciju, pamatlieta neattiecas uz šādu konfiskācijas procedūru.
Vispirms, runājot par jēdzienu “konfiskācija”, ir jāatsaucas nevis uz Pamatlēmuma 2005/212 1. panta ceturtajā ievilkumā ietverto definīciju, bet gan uz definīciju, kas ietverta Direktīvas 2014/42 2. panta 4. punktā, jo saskaņā ar šīs direktīvas 14. panta 1. punktu ar šo direktīvu tostarp ir aizstāti šī pamatlēmuma 1. panta pirmie četri ievilkumi. Saskaņā ar pēdējo minēto definīciju konfiskācija ir “īpašuma galīga atņemšana, ko tiesa norīkojusi saistībā ar noziedzīgu nodarījumu”.
Turpinot – Pamatlēmuma 2005/212 2. panta 1. punktā ir paredzēts, ka katra dalībvalsts veic pasākumus, kuri vajadzīgi, lai tā varētu pilnībā vai daļēji konfiscēt nozieguma rīkus un līdzekļus, kas iegūti no noziedzīgiem nodarījumiem, par kuriem sods ir brīvības atņemšana uz laiku, kas ilgāks par vienu gadu, vai arī konfiscēt īpašumu, kura vērtība atbilst šādu līdzekļu vērtībai.
Visbeidzot – no Direktīvas 2014/42 2. panta 1. punkta izriet, ka “noziedzīgi iegūti līdzekļi” ir jebkāds ekonomisks ieguvums, kas tieši vai netieši gūts, izdarot noziedzīgu nodarījumu, un tas var būt jebkāda veida īpašums.
Šajā ziņā, ja naudas summa ir “īpašums”, ko var konfiscēt (šajā nozīmē skat. 2021. gada 21. oktobra spriedumu Okrazhna prokuratura – Varna,
C‑845/19 un C‑863/19
,
EU:C:2021:864
,
58.
punkts), šādam īpašumam, piemērojot Pamatlēmuma 2005/212 2. panta 1. punktu, var tikt piemērots konfiskācijas pasākums tikai tad, ja tas atbilst ieguvumam no noziedzīga nodarījuma, proti, šī noziedzīgā nodarījuma dēļ noziedzīgi iegūtajiem līdzekļiem vai šī nodarījuma rīkam, proti, priekšmetam, kas izmantots vai ko paredzēts izmantot, lai izdarītu minēto noziedzīgo nodarījumu.
Savukārt Pamatlēmuma 2005/214 1. panta b) punkta i) apakšpunktā definētais jēdziens “finansiāla sankcija” apzīmē jebkuru pienākumu samaksāt ar lēmumu noteikto naudas summu notiesāšanas par nodarījumu dēļ. Šajā tiesību normā ir precizēts, ka šis jēdziens tostarp neattiecas uz lēmumiem par noziedzīga nodarījuma izdarīšanas rīku vai noziedzīgi iegūtu līdzekļu konfiskāciju.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka finansiālas sankcijas apmērs ne vienmēr atbilst ieguvumam no noziedzīga nodarījuma, par kuru šī sankcija tiek piemērota. Šādu sankciju var noteikt tādā apmērā, kas ir zemāks, vienāds vai lielāks par ieguvuma apmēru, un to var piemērot pat tad, ja šāda ieguvuma nav vai vienlaikus ar šā noziedzīgā nodarījuma dēļ iegūtu līdzekļu konfiskāciju. Turklāt šāda finansiāla sankcija arī nav pielīdzināma rīku, ar kuriem izdarīts attiecīgais nodarījums, konfiskācijai.
Tādējādi šķiet, ka Savienības likumdevējs, pieņemot Pamatlēmumus 2005/212 un 2005/214, ir vēlējies nošķirt ar tāda īpašuma konfiskāciju saistītus pasākumus, kas ir noziedzīgi iegūti līdzekļi vai nozieguma rīki, no pasākumiem saistībā ar finansiālo sankciju, kas saistīta ar šādiem nodarījumiem.
Šajā lietā iesniedzējtiesa uzskata – tas, ka saistībā ar fiziskas personas izdarītu noziedzīgu nodarījumu uzliek juridiskai personai finansiālu sankciju, kas atbilst ieguvumam, kuru juridiskā persona ir guvusi vai varētu gūt no šī noziedzīgā nodarījuma, ir visu noziedzīgi iegūto līdzekļu vai to daļas konfiskācija Pamatlēmuma 2005/212 izpratnē. Tomēr tā precizē, ka Bulgārijas tiesībās ir atļauts piemērot šādu finansiālu sankciju pat tad, ja faktiski nav nekāda ieguvuma vai ja ieguvums nav mantisks, un piebilst, ka
Zann
83.a un nākamajos pantos paredzētā procedūra neattiecas tikai uz nelikumīgi iegūtu mantu. Turklāt no 83.a panta 1. punkta izriet, ka piemērojamās finansiālās sankcijas apmērs var pārsniegt ieguvuma apmēru.
Ņemot vērā iepriekš minēto, tāda finansiāla sankcija kā
Zann
83.a panta 1. punktā paredzētā nav konfiskācijas pasākums Pamatlēmuma 2005/212 un Direktīvas 2014/42 izpratnē, pat ja šīs sankcijas apmērs atbilst mantiskā ieguvuma no nozieguma vērtībai.
No tā izriet, ka šis pamatlēmums nav piemērojams pamatlietā un ka tāpēc šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvaros nav jāinterpretē tā 4. un 5. pants.
Otrkārt, attiecībā uz iesniedzējtiesas šaubām par
Zann
83.a un nākamo pantu saderību ar Hartas 49. pantu, pirmām kārtām, ir jākonstatē, ka pamatlietas priekšmets ir finansiālas sankcijas piemērošana sabiedrībai par to, ka tā guvusi nelikumīgu mantisku ieguvumu no tāda noziedzīgā nodarījuma, kuru esot izdarījusi tās pārstāve un vadītāja PVN deklarēšanas jomā.
Tiesa jau ir nospriedusi, ka, tā kā valsts nodokļu iestāžu uzlikto administratīvo sodu un kriminālprocesu, kas sākti par noziedzīgiem nodarījumiem PVN jomā, mērķis ir nodrošināt pareizu PVN iekasēšanu un apkarot krāpšanu, tie ir uzskatāmi par Savienības tiesību īstenošanu Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 26. februāris, Åkerberg Fransson,
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
,
26.
un
27.
punkts, kā arī 2022. gada 5. maijs, BV,
C‑570/20
,
EU:C:2022:348
,
26.
punkts). Tas pats attiecas uz sodiem, ko tiesa ir uzlikusi saistībā ar šādiem kriminālprocesiem. No tā izriet, ka Harta ir piemērojama pamatlietā.
Otrām kārtām, nav strīda par to, ka pamatlietā aplūkotajam sankciju režīmam ir krimināltiesisks raksturs. Iesniedzējtiesa it īpaši norāda, ka
Zann
83.a un nākamo pantu procesam piemīt visas kriminālprocesa iezīmes.
Trešām kārtām, Hartas 49. pantā tostarp ir nostiprināts noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības princips un, kā izriet no paskaidrojumiem attiecībā uz Pamattiesību hartu (
OV 2007, C 303, 17. lpp.
), šis pants atbilst 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 7. pantam.
Saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu, ciktāl tajā ir ietvertas tiesības, kuras atbilst ECPAK garantētajām tiesībām, šo tiesību nozīme un apjoms ir tādi paši kā šajā konvencijā noteiktajiem. Tiesai līdz ar to ir jāgādā, lai tās veiktā Hartas 49. panta interpretācija nodrošinātu aizsardzības līmeni, kas atbilstu ECPAK 7. pantā – kā to ir interpretējusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa – garantētajam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 23. novembris, IS (Rīkojuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu prettiesiskums),
C‑564/19
,
EU:C:2021:949
,
101.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Kā iesniedzējtiesa pati ir norādījusi, Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir nospriedusi, ka ECPAK 7. pantam ir pretrunā tas, ka indivīdam var tikt piemērota krimināltiesiska rakstura sankcija, ja iepriekš nav konstatēta un atzīta viņa personiskā kriminālatbildība – pretējā gadījumā netiktu ievērota arī ECPAK 6. panta 2. punktā garantētā nevainīguma prezumpcija (ECT, 2018. gada 28. jūnijs,
G
.
I
.
E
.
M. s.r.l
. u.c. pret Itāliju, CE:ECHR:2018:0628JUD000182806, 251. punkts).
Tā kā Hartas 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ir ietvertas tādas pašas prasības kā tās, kas izriet no ECPAK 7. panta un kas ir minētas iepriekšējā punktā, šim 49. pantam ir nozīme, sniedzot atbildi uz pirmo prejudiciālo jautājumu.
Tomēr, kā apstiprināts šā sprieduma 45. punktā atgādinātajā judikatūrā, šādas prasības ir līdzvērtīgas arī tām, kādas izriet no ECPAK 6. panta 2. punktā paredzētā nevainīguma prezumpcijas principa, kurš ir skaidri nostiprināts Hartas 48. panta 1. punktā.
Tādējādi, ņemot vērā šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu priekšmetu, kas būtībā attiecas uz kriminālatbildības prezumpciju juridiskai personai tās pārstāvja un vadītāja rīcības dēļ, atbildē uz šo jautājumu pietiek atsaukties nevis uz Hartas 49. pantu, bet uz 48. panta 1. punktu, kurš – tāpat kā šī sprieduma 44. punktā minētā judikatūra – ir jāinterpretē, nodrošinot ECPAK 6. pantā garantētajam aizsardzības līmenim līdzvērtīgu aizsardzību.
Arī Hartas 48. panta 2. punktam, kurā nostiprināts tiesību uz aizstāvību ievērošanas princips, šķiet, ir nozīme, sniedzot iesniedzējtiesai lietderīgu atbildi.
Tādēļ pirmais jautājums jāpārformulē tā, ka ar to būtībā tiek lūgts noteikt, vai Hartas 48. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru valsts tiesa var uzlikt juridiskai personai kriminālsodu par noziedzīgu nodarījumu, par ko ir atbildīga fiziskā persona, kurai ir pilnvaras šīs juridiskās personas vārdā uzņemties saistības vai to pārstāvēt, ja šī atbildība vēl nav galīgi konstatēta.
Par lietas būtību
Atbilstoši Hartas 48. panta 1. punktam ikvienu apsūdzēto uzskata par nevainīgu, kamēr vaina nav pierādīta saskaņā ar likumu. Šis princips ir piemērojams, nosakot Savienības tiesībās paredzētu pārkāpumu veidojošos objektīvos elementus, kuru dēļ var tikt uzlikti administratīvi sodi ar krimināltiesisku raksturu (spriedums, 2021. gada 9. septembris, Adler Real Estate u.c.,
C‑546/18
,
EU:C:2021:711
,
46.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), kā tas ir šajā lietā un kā ir konstatēts šī sprieduma 42. punktā.
Turklāt Hartas 48. panta 2. punktā ir noteikts, ka ikvienam apsūdzētajam tiek garantētas tiesības uz aizstāvību. Tiesa jau ir nospriedusi, ka tiesību uz aizstāvību ievērošana visās procedūrās, kuru dēļ var tikt noteiktas sankcijas, ir Savienības tiesību pamatprincips (spriedumi, 2010. gada 14. septembris, Akzo Nobel Chemicals un Akcros Chemicals/Komisija u.c.,
C‑550/07 P
,
EU:C:2010:512
,
92.
punkts, kā arī 2021. gada 15. jūlijs, Komisija/Polija (Disciplinārie pasākumi pret tiesnešiem),
C‑791/19
,
EU:C:2021:596
,
204.
punkts).
Iesniedzējtiesa uzskata, ka no
Zann
83.a panta 1. punkta kopsakarā ar tā 83.b un 83.f pantu izriet, ka juridiskai personai – gadījumā, ja tā ir iedzīvojusies vai var iedzīvoties tādas fiziskas personas izdarīta noziedzīgs nodarījuma rezultātā, kura ir tiesīga uzņemties saistības šīs fiziskās personas vārdā vai to pārstāvēt, – var tikt piemērots kriminālsods pat pirms šī fiziskā persona ar galīgu spriedumu ir notiesāta par šo nodarījumu.
Turklāt no lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka tiesai, kurā saskaņā ar
Zann
83.a panta 1. punktu kompetentais prokurors iesniedzis piedāvājumu piemērot finansiālu sankciju juridiskai personai, atbilstoši šī likuma 83.d panta 5. punktam ir jāizskata lieta, pamatojoties tikai uz pēdējā minētā tiesību normā norādītajiem elementiem, proti, vai attiecīgā juridiskā persona ir guvusi prettiesisku labumu, vai pastāv saikne starp noziedzīgā nodarījuma subjektu un juridisko personu, vai pastāv saikne starp noziedzīgo nodarījumu un iegūto labumu, kā arī kāda ir ieguvuma būtība un apmērs un vai tas ir mantisks ieguvums. Iesniedzējtiesa uzsver, ka visi šie elementi ir balstīti uz pieņēmumu, ka ir izdarīts noziedzīgs nodarījums, un tā piebilst, ka tiesa, kas saņēmusi kompetentā prokurora priekšlikumu, nav tiesīga apstrīdēt šī pieņēmuma atbilstību patiesībai, jo tikai pret attiecīgo fizisko personu sāktajā krimināllietā ir iespējams noskaidrot, vai ir izdarīts noziedzīgs nodarījums.
Visbeidzot, no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem nekādi neizriet, ka juridiskai personai būtu iespēja celt neierobežotas kompetences prasību, kas tai ļautu vēlākā procesa – kurš pret to sākts – posmā apstrīdēt, ka noziedzīgs nodarījums faktiski ir izdarīts.
Proti, lai gan šī juridiskā persona var saskaņā ar
Zann
83.e pantu iesniegt apelācijas sūdzību par notiesājošo spriedumu, nešķiet, ka arī apelācijas instances tiesa varētu izvērtēt minētā pieņēmuma atbilstību patiesībai.
Tāpat tikai noteiktos ļoti īpašos apstākļos tiesvedību, kuras rezultātā juridiskajai personai piemērots kriminālsods, var atjaunot saskaņā ar šī likuma 83.f pantu. Tādēļ, pat nelemjot par jautājumu, vai šie tiesvedības atjaunošanas iemesli piešķir tiesai, kas izskata lietu, plašāku jurisdikciju nekā tā, kas tai bija brīdī, kad tā pirmajā instancē vai apelācijas instancē pieņēma nolēmumu, pietiek konstatēt, ka runa ir par ārkārtas tiesību aizsardzības līdzekli, kuru juridiskā persona, kam piespriests kriminālsods, nevar izmantot
ipso jure
saskaņā ar minētā likuma 83.a un nākamajiem pantiem.
No tā izriet – kā to būtībā norādījis ģenerāladvokāts secinājumu 50. un 52. punktā –, ka juridiskai personai ar galīgu spriedumu var piemērot sodu par noziedzīgu nodarījumu, kurā vainojama fiziskā persona, kam ir tiesības fiziskās personas vārdā uzņemties saistības vai to pārstāvēt, bet kompetentā tiesa nevar izvērtēt, vai šis noziedzīgais nodarījums faktiski ir izdarīts, un juridiskā persona šajā ziņā nevar lietderīgi paust savus apsvērumus.
Šāda situācija var acīmredzami nesamērīgi apdraudēt nevainīguma prezumpcijas principu, kā arī tiesības uz aizstāvību, kas šai juridiskajai personai ir garantētas saskaņā ar Hartas 48. pantu.
Proti, lai gan ir taisnība, ka Hartas 48. pantam nav pretrunā tas, ka dalībvalsts ievieš faktu vai tiesību prezumpcijas, šai dalībvalstij ir pienākums iekļaut krimināltiesībās sastopamās faktu un tiesību prezumpcijas saprātīgās robežās, ņemot vērā izskatāmās lietas nopietnību un saglabājot tiesības uz aizstāvību, – pretējā gadījumā nesamērīgi tiktu pārkāpts šī panta 1. punktā nostiprinātais nevainīguma prezumpcijas princips (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 9. septembris, Adler Real Estate u.c.,
C‑546/18
,
EU:C:2021:711
,
47.
punkts).
Tāpat Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir nospriedusi, ka līgumslēdzējas valstis ar zināmiem nosacījumiem var tostarp noteikt, ka sodāms ir pats materiāltiesiskais vai objektīvais fakts. Tomēr krimināltiesību jomā ECT tām uzliek pienākumu ievērot noteiktu slieksni. Šis slieksnis tiek pārsniegts, ja prezumpcijas dēļ personai tiek liegta jebkāda iespēja atspēkot pret viņu izvirzītās apsūdzības, tādējādi tai liedzot ECPAK 6. panta 2. punkta aizsardzību (šajā nozīmē skat. ECT spriedumu, 2018. gada 28. jūnijs,
G
.
I
.
E. M s.r.l
u.c. pret Itāliju, CE:ECHR:2018:0628JUD000182806, 243. punkts un tajā minētā judikatūra).
Kā uzsvērts šī sprieduma 54. punktā, tiesa, kurai lūgts noteikt sodu juridiskajai personai, ir pilnvarota lemt tikai par noteiktiem precīziem apstākļiem, un tā nevar izvērtēt, vai noziedzīgais nodarījums, kas var būt šādas sankcijas pamatā, patiešām ir izdarīts. No tā izriet, ka šī juridiskā persona nevar lietderīgi īstenot savas tiesības uz aizstāvību, jo tā nevar apstrīdēt, ka šis noziedzīgais nodarījums patiešām ir izdarīts, un tai galu galā ir jācieš tādēļ, ka pastāv atsevišķs process, kas sākts pret fizisku personu, kurai ir tiesības tās vārdā uzņemties saistības vai to pārstāvēt.
Šajā saistībā jāatgādina, ka tiesībām uz aizstāvību ir subjektīvs raksturs, līdz ar to tieši pašiem lietas dalībniekiem ir jāspēj tās faktiski īstenot (spriedums, 2021. gada 9. septembris, Adler Real Estate u.c.,
C‑546/18
,
EU:C:2021:711
,
59.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Turklāt nekādi nevar izslēgt, ka juridiskās personas intereses var atšķirties no tādas fiziskās personas interesēm, kurai ir tiesības tās vārdā uzņemties saistības vai to pārstāvēt.
Šādu secinājumu nevar atspēkot ar iespēju juridiskai personai saskaņā ar
Zann
83.f pantu lūgt atjaunot tiesvedību, lai panāktu tai piemērotās finansiālās sankcijas atcelšanu, it īpaši gadījumā, ja fiziskā persona, kurai ir tiesības tās vārdā uzņemties saistības vai to pārstāvēt, tiek attaisnota par tai izvirzītajām apsūdzībām. Kā norādīts šī sprieduma 55. punktā, šādu tiesību aizsardzības līdzekli nevar pielīdzināt neierobežotas kompetences prasībai, ko šī juridiskā persona varētu īstenot
ipso jure
.
Turklāt, lai gan ir taisnība, ka ar
Zann
83.a un nākamajiem pantiem ieviestais process ļauj aizsargāt Savienības finanšu intereses, nodrošinot pareizu PVN iekasēšanu, tomēr ar šādu mērķi nevar attaisnot Hartas 48. pantā ietverto garantiju nesamērīgu aizskārumu (pēc analoģijas skat. ECT spriedumu, 2006. gada 23. novembris,
Jussila
pret Somiju, CE:ECHR:2006:1123JUD007305301, 36. punkts). Turklāt nav pierādīts, ka tāds process kā pamatlietā aplūkotais būtu nepieciešams, lai novērstu sistēmisku nesodāmības risku.
No tā izriet, ka tāds process, kāds paredzēts
Zann
83.a un nākamajos pantos, acīmredzami nesamērīgi aizskar Hartas 48. pantā nostiprinātās tiesības.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Hartas 48. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru valsts tiesa juridiskai personai var uzlikt kriminālsodu par noziedzīgu nodarījumu, par ko ir atbildīga fiziskā persona, kurai ir tiesības tās vārdā uzņemties saistības vai to pārstāvēt, ja juridiskajai personai nav bijusi iespēja apstrīdēt, ka šāds noziedzīgais nodarījums faktiski ir izdarīts.
Par otro jautājumu
Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, uz otro jautājumu nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 48. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru valsts tiesa juridiskai personai var uzlikt kriminālsodu par noziedzīgu nodarījumu, par ko ir atbildīga fiziskā persona, kurai ir tiesības tās vārdā uzņemties saistības vai to pārstāvēt, ja juridiskajai personai nav bijusi iespēja apstrīdēt, ka šāds noziedzīgais nodarījums faktiski ir izdarīts.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – bulgāru.