CELEX: 62016TJ0389
Eiropas Savienības preču zīme
Spēkā neesamības atzīšanas process
Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “MONTORSI F. & F.”
Agrāka valsts vārdiska preču zīme “Casa Montorsi”
Relatīvs spēkā neesamības pamats
Sajaukšanas iespēja
Regulas (EK) Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
Vienošanās par preču zīmju līdzāspastāvēšanu
Tvērums
Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punkts

Tiesvedības priekšvēsture
2007. gada 12. februārī
Montorsi Francesco & Figli SpA
, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (
OV 1994, L 11, 1. lpp.
) (aizstāta ar Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu Nr. 207/2009 par Eiropas Savienības preču zīmi (
OV 2009, L 78, 1. lpp.
)), iesniedza Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojam (
EUIPO
) Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikumu.
Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir vārdisks apzīmējums “MONTORSI F. & F.”.
Preces, attiecībā uz kurām tika pieteikta reģistrācija, ietilpst 29. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un atbilst šādam aprakstam: “Gaļa, zivis, mājputni un medījumi; gaļas ekstrakti; konservēti žāvēti (kaltēti) un termiski apstrādāti augļi un dārzeņi; želejas, ievārījumi, olas, piens un piena produkti; pārtikas eļļas un tauki”.
Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts 2007. gada 30. jūlija
Bulletin des marques communautaires
[Kopienas Preču Zīmju Biļetenā] Nr. 38/2007, un attiecīgā preču zīme tika reģistrēta 2008. gada 18. janvārī.
2010. gada 28. decembrī persona, kas iestājusies lietā,
Casa Montorsi Srl
, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta a) apakšpunktu, lūdza atzīt apstrīdēto preču zīmi par spēkā neesošu attiecībā uz visām šā sprieduma 3. punktā uzskaitītajām precēm.
Pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu bija balstīts uz agrāku Itālijas vārdisku preču zīmi “Casa Montorsi”, kas pieteikta reģistrācijai 1995. gada 24. februārī, reģistrēta 1998. gada 2. jūnijā ar numuru 751820 un pēc tam pagarināta un ar ko tiek apzīmētas tostarp preces, kuras ietilpst 29. klasē un atbilst šādam aprakstam: “Gaļa, zivis, mājputni un medījumi; gaļas ekstrakti; konservēti žāvēti (kaltēti) un termiski apstrādāti augļi un dārzeņi; želejas, ievārījumi; kompoti; olas, piens un piena produkti; pārtikas eļļas un tauki”.
Pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu bija balstīts uz Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunktā minēto pamatu, kas attiecas uz sajaukšanas iespēju.
Administratīvā procesa gaitā apstrīdētā preču zīme tika nodota
Negroni SpA
un pēc tam prasītājai –
Agricola italiana alimentare SpA (AIA)
.
Prasītāja lūdza noraidīt pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu, jo tas esot pretrunā privāttiesiskajam aktam, kuru prasītāja un persona, kas iestājusies lietā, ir parakstījušas 2000. gada 4. maijā (turpmāk tekstā – “vienošanās”) un ar kuru tās ir akceptējušas to attiecīgo preču zīmju līdzāspastāvēšanu Itālijas tirgū un uzņēmušās savstarpējās saistības neiebilst pret šo preču zīmju izmantošanu. Prasītāja tāpat pieprasīja sniegt agrākās preču zīmes izmantošanas pierādījumus.
2014. gada 20. martā Anulēšanas nodaļa atzina apstrīdētās preču zīmes spēkā neesamību attiecībā uz precēm “gaļa, zivis, mājputni un medījumi; olas”, taču apstiprināja tās spēkā esamību attiecībā uz pārējām ar šo preču zīmi aptvertajām precēm, proti, “gaļas ekstraktiem; konservētiem žāvētiem (kaltētiem) un termiski apstrādātiem augļiem un dārzeņiem; želejām, ievārījumiem, pienu un piena produktiem; pārtikas eļļām un taukiem”, kā arī citām precēm, kas nav minētas ar apstrīdēto preču zīmi aptverto preču sarakstā.
Konkrēti, Anulēšanas nodaļa uzskatīja, ka vienošanās nerada šķērsli personas, kas iestājusies lietā, pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu pieņemamībai, jo šī vienošanās, kuras saturs nav konkrēts attiecībā uz teritoriju un ilgumu, nevarot tikt uzskatīts par skaidru piekrišanu Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punkta izpratnē. Saistībā ar personas, kas iestājusies lietā, pierādījumiem par agrākās preču zīmes izmantošanu Anulēšanas nodaļa secināja, ka šie pierādījumi ir sniegti, bet tikai attiecībā uz precēm “šķiņķis, salami un gaļas izstrādājumi”, kas ietilpst apakškategorijā “gaļa”. Saistībā ar preču salīdzināšanu tā norādīja, ka ar apstrīdēto preču zīmi aptverto preču starpā tikai preces “gaļa, zivis, mājputni un medījumi; olas” ir identiskas vai līdzīgas precēm, kurām tikusi izmantota agrākā preču zīme, proti, precēm, kas ietilpst apakškategorijā “gaļa”. Attiecībā uz apzīmējumu salīdzināšanu tā norādīja, ka apstrīdētajai preču zīmei piemīt vidējas pakāpes līdzība ar agrāko preču zīmi, jo abas šīs preču zīmes ietver vienu un to pašu uzvārdu “Montorsi”. Visbeidzot Anulēšanas nodaļa secināja, ka, ņemot vērā preču un konfliktējošo preču zīmju identiskumu vai līdzību, Itālijas sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja attiecībā uz precēm “gaļa, zivis, mājputni un medījumi; olas”, kas aptvertas ar apstrīdēto preču zīmi, un ka šī preču zīme ir jāatzīst par spēkā neesošu attiecībā uz šīm precēm.
2014. gada 12. maijā prasītāja, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 58.–64. pantu, iesniedza
EUIPO
apelācijas sūdzību par Anulēšanas nodaļas lēmumu, cenšoties panākt, lai apstrīdētā preču zīme paliktu reģistrēta attiecībā uz precēm “gaļa, zivis, mājputni un medījumi; olas”.
Ar 2016. gada 28. aprīļa lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”)
EUIPO
Apelācijas pirmā padome noraidīja apelācijas sūdzību.
Apelācijas padome vispirms norādīja, ka prasītāja procesā šajā padomē nav apstrīdējusi nevienu no Anulēšanas nodaļas vērtējumiem, kas attiecas uz agrākās preču zīmes izmantošanas pierādījumiem, apzīmējumu un preču līdzību un sajaukšanas iespēju. Vienīgais apelācijas sūdzībā izvirzītais arguments esot bijis balstīts uz vienošanos, kas prasītājas ieskatā liek noraidīt pieteikumu par apstrīdētās preču zīmes spēkā neesamības atzīšanu sajaukšanas iespējas dēļ.
Apelācijas padome secināja, ka
EUIPO
nav saistoša šī vienošanās, kas reglamentē privātas intereses, bet ka šai padomei ir jānoskaidro, vai no šīs vienošanās varētu tikt izsecināta “skaidra piekrišana reģistrēšanai”, kāda ir paredzēta Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punktā, vai konfliktējošo preču zīmju līdzāspastāvēšana. Apelācijas padome uzskatīja, ka vienošanās neļauj konstatēt šādu piekrišanu. Tā piebilda, ka, pat ja tiktu ņemta vērā vienošanās daļa, kurā vienošanās puses “atzīst, ka to attiecīgās preču zīmes var līdzāspastāvēt”, vēl ir jāpierāda, ka līdzāspastāvēšana ir sajaukšanas iespējas neesamības rezultāts konkrētās sabiedrības daļas uztverē, un ka šī pierādīšana nozīmē, ka būtu jāapliecina, ka konfliktējošās preču zīmes ir vienlaicīgi izmantotas pietiekami ilgā laikposmā pirms apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma. Šie pierādījumi par šādu vienlaicīgu izmantošanu nav sniegti, un vēl jo mazāk tikuši sniegti pierādījumi par to, ka šāda vienlaicīga izmantošana neizraisītu nekādu sajaukšanas iespēju. Līdz ar to Apelācijas padome noraidīja apelācijas sūdzību.
Lietas dalībnieku prasījumi
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
piespriest
EUIPO
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
EUIPO
un personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
prasību noraidīt;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Prasības pamatošanai prasītāja izvirza divus pamatus, kas attiecas, pirmkārt, uz Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta a) apakšpunkta, to aplūkojot kopsakarā ar šīs pašas regulas 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, pārkāpumu un, otrkārt, šīs regulas 53. panta 3. punkta pārkāpumu.
Būtu jāsāk ar otrā pamata izskatīšanu.
Par otro atcelšanas pamatu – Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punkta pārkāpumu
Prasītāja norāda, ka nav apstrīdams, ka vienošanās puses ir akceptējušas to attiecīgo – pastāvošo un nākotnes – preču zīmju līdzāspastāvēšanu Itālijas tirgū, un tas liedz personai, kas iestājusies lietā, lūgt atzīt apstrīdēto preču zīmi par spēkā neesošu.
Prasītāja apgalvo, ka persona, kas iestājusies lietā, katrā ziņā nevar liegt reģistrēt apstrīdēto preču zīmi katrā Eiropas Savienības valstī, kas nav Itālija, nedz, ņemot vērā vienošanos, reģistrēt šo preču zīmi Itālijā.
Prasītāja pārmet Apelācijas padomei, ka tā nav ņēmusi vērā spēkā neesamības pamatu, kas izriet no konfliktējošām agrākām tiesībām, “relativizācijas principu”. Relatīvi atteikuma pamati aizsargājot vienīgi privātas intereses. Lai gan agrāku tiesību īpašnieka piekrišana neļaujot pārvarēt absolūtu atteikuma pamatu, tomēr šāda piekrišana ļaujot pārvarēt relatīvu atteikuma pamatu. Šajā ziņā atbilstoši Vispārējās tiesas judikatūrai divu preču zīmju konflikts skarot konkurējošus uzņēmumus, nevis patērētājus.
Konkrētāk, runājot par Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punkta pārkāpumu, prasītāja, pirmkārt, apstrīd apstrīdētā lēmuma 25. punkta pirmajos divos teikumos ietverto Apelācijas padomes apgalvojumu, ka, lai tiktu konstatēta piekrišana kādas preču zīmes reģistrācijai, reģistrējamajam apzīmējumam ir jābūt precīzi identificētam un tas konkrētajā gadījumā tā neesot.
Vienošanās tekstā esot ietverta skaidra norāde nevis uz preču zīmi “MONTORSI” kā tādu, bet gan uz vārda “montorsi” esošām vai nākotnes reģistrācijām vai izmantošanu saistībā ar kādu atšķirtspējīgu apzīmējumu attiecībā uz 29. klasē ietilpstošajām precēm. Šādas norādes šaurai interpretācijai neesot nekādas jēgas, jo tad, kad tika noslēgta vienošanās, neviena šīs vienošanās puse vēl nebija preču zīmes “MONTORSI” īpašniece
sensu stricto
. Līdz ar to prasītāja norāda, ka pretēji tam, ko Apelācijas padome apgalvojusi apstrīdētajā lēmumā, vienošanās puses ir skaidri piekritušas ne tikai preču zīmes “MONTORSI”
sensu stricto
, bet arī jebkāda atšķirtspējīga apzīmējuma, kas ietver vārdu “montorsi”, kā tas ir preču zīmes “MONTORSI F. & F.” gadījumā, reģistrācijai un izmantošanai.
Otrkārt, prasītāja uzskata par pārlieku formālistisku apstrīdētā lēmuma 25. punkta turpinājumā Apelācijas padomes sniegto interpretāciju, saskaņā ar kuru no vienošanās nevar tikt izsecināta skaidra piekrišana apstrīdētās preču zīmes kā Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijai. Esot taisnība, ka vienošanās spēkā esamība attiecas tikai uz Itālijas teritoriju. Tomēr konkrētajā gadījumā skaidrā piekrišana, kas sniegta attiecībā uz Itālijas teritoriju, noteikti nozīmējot piekrišanu apstrīdētās preču zīmes reģistrācijai Savienības līmenī. Tā kā persona, kas iestājusies lietā, esot sniegusi savu piekrišanu preču zīmju, tostarp preču zīmju, kas ietver vārdu “montorsi”, reģistrācijas nākotnē līdzāspastāvēšanai Itālijas teritorijā, neesot loģiski tagad noliegt šo piekrišanu attiecībā uz preču zīmi, kas apstrīdēta, balstoties uz hipotētisku konfliktu, kurš tieši esot ierobežots ar Itālijas teritoriju. Prasītājai nebūtu ko teikt, ja persona, kas iestājusies lietā, būtu mēģinājusi panākt apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas atzīšanu par spēkā neesošu, pamatojoties uz agrākām tiesībām Francijā, Spānijā vai citās Savienības valstīs, kas nav Itālija.
EUIPO
, kuru atbalsta persona, kas iestājusies lietā, uzskata, ka apgalvojums, ka vienošanās tekstā personas, kas iestājusies lietā, sniegtā piekrišana nozīmē, ka šī persona nevar atsaukties uz savām tiesībām uz agrāko preču zīmi, neatbilst faktiskajiem apstākļiem. Prasītāja pareizi norādot, ka relatīvu atteikuma pamatu gadījumā agrāko tiesību īpašnieks var izvēlēties aizstāvēt vai neaizstāvēt savu preču zīmi un, ja tas nolemj to aizstāvēt, rīkoties tikai savās interesēs. Tomēr konkrētajā gadījumā persona, kas iestājusies lietā, acīmredzami esot nolēmusi aizstāvēt agrāko preču zīmi, jo tā esot iesniegusi
EUIPO
pieteikumu par apstrīdētās preču zīmes spēkā neesamības atzīšanu. Apstāklis, ka persona, kas iestājusies lietā, agrāk ir parakstījusi vienošanos un, varētu šķist, nav izpildījusi savus šajā privāttiesiskajā aktā paredzētos pienākumus, attiecoties uz vienošanās pušu privāto sfēru, un tās attiecīgā gadījumā varētu atsaukties uz šādas iespējamas pienākumu neizpildes sekām valsts tiesās, kurām ir kompetence civillietās.
Arguments, ka relatīvie atteikuma pamati aizsargā tikai privātās intereses, neietekmējot secinājumu, kas attiecas uz skaidras piekrišanas prasību Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punkta piemērošanas nolūkā. Prasītājas minētā judikatūra attiecoties uz atšķirīgu jautājumu, proti, personu, kas vēlas atsaukties uz relatīviem Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas atteikuma pamatiem, rīcībspēju.
Runājot par
EUIPO
kompetenci, tam patiešām esot jāņem vērā konkrētā vienošanās, lai, pirmkārt, pārbaudītu, vai šajā aktā ir iespējams atrast skaidru piekrišanu apstrīdētās preču zīmes reģistrācijai Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punkta izpratnē, un, otrkārt, pārbaudītu, vai attiecīgo preču zīmju līdzāspastāvēšanas tirgū nosacījumi – kā nozīmīgs faktors saistībā ar Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta a) apakšpunktu, to aplūkojot kopsakarā ar 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, – ir izpildīti.
Turklāt no vienošanās nekādā ziņā neizrietot, ka persona, kas iestājusies lietā, būtu skaidri piekritusi apstrīdētās preču zīmes kā Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijai.
EUIPO
atgādina, ka Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punktam ir izņēmuma raksturs un līdz ar to tas ir interpretējams šauri. Tātad, lai vienošanās varētu tikt uzskatīta par piekrišanu apstrīdētās preču zīmes reģistrācijai, vienošanās tekstā būtu jābūt skaidrai, acīmredzamai un tiešai norādei uz šo preču zīmi un pierādīšanas pienākums ir tam, kurš atsaucas uz piekrišanu, – otrai vienošanās pusei nav jāpierāda, ka tā tam nav piekritusi.
Vienošanās tekstā neesot ietverta nekāda skaidra un precīza piekrišana apstrīdētās preču zīmes kā Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijai tieši to iemeslu dēļ, kas izklāstīti apstrīdētajā lēmumā. Vienošanās esot neskaidra un nekonkrēta. Vienošanās teritoriālais tvērums un piemērošanas periods neesot konkrēti norādīti. It īpaši preču zīme “MONTORSI F. & F.” neesot pareizi identificēta vienošanās tekstā. Proti, pirmkārt, tā neesot minēta konkrētajā privāttiesiskajā aktā. Otrkārt, vienošanās tekstā nekur neesot lietoti vārdi “Kopienas” vai “Eiropas”, bet tajā esot minētas vienīgi Itālijas reģistrācijas un tiesvedība
Tribunale di Modena
(Modēnas tiesa, Itālija). Visbeidzot, vienošanās 2. punktā esot paredzēts, ka “puses atzīst, ka katras puses atšķirtspējīgie apzīmējumi, kas līdz šim brīdim reģistrēti un/vai izmantoti attiecībā uz 29. starptautiskajā klasē ietilpstošajām precēm, var līdzāspastāvēt”. Ņemot vērā, ka apstrīdētās preču zīmes reģistrācija tika atļauta 2008. gada 18. janvārī, šis ļoti svarīgais vienošanās noteikums tātad liekot secināt, ka apstrīdētā preču zīme noteikti nevar tikt uzskatīta par šīs vienošanās daļu. Līdz ar to šķiet, ka vienošanās par preču zīmju līdzāspastāvēšanu un to reģistrāciju, kā tas esot pareizi norādīts apstrīdētajā lēmumā, drīzāk attiecās vienīgi uz Itālijas reģistrācijām. Katrā ziņā
EUIPO
uzskata, ka apstāklis, ka apstrīdētā preču zīme nav skaidri identificēta vienošanās tekstā, pats par sevi vien ir pietiekams pamats noraidīt apgalvojumu, ka persona, kas iestājusies lietā, ir sniegusi skaidru piekrišanu šīs preču zīmes reģistrācijai Savienībā.
Turklāt – pretēji prasītājas apgalvojumiem – starp vienošanās pusēm pastāvot strīds par noteiktu būtisku šīs vienošanās noteikumu interpretāciju, it īpaši par jautājumu, vai tā attiecas tikai uz valsts preču zīmēm, vai arī uz ārvalsts, starptautiskajām vai Eiropas Savienības preču zīmēm.
To, ka vienošanās tiek interpretēta atšķirīgi, apliecinot pušu rīcība procesā
EUIPO
un valsts tiesās. Šī rīcība neatbilstot skaidrai, saskanīgai un miermīlīgai pieejai.
Secinot, vienošanās neliecinot par personas, kas iestājusies lietā, “skaidru piekrišanu” apstrīdētās preču zīmes reģistrācijai. Apelācijas padome neesot pieļāvusi nekādu Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punkta pārkāpumu.
Persona, kas iestājusies lietā, norāda, ka iespējamās privāttiesiskās vienošanās starp pusēm – kā tas apstiprināts arī Anulēšanas nodaļas lēmumā un apstrīdētajā lēmumā – nekādā gadījumā nav saistošas
EUIPO
. Tam neesot nekāda juridiska pamata. Turklāt to apstiprinot fakts, ka līgumiem ir relatīvs spēks attiecībās starp pusēm un tātad tie nav salīdzināmi ar
erga omnes
iedarbību, ko radot iebildumu vai spēkā neesamības atzīšanas procesā pieņemtais lēmums. Tātad nepastāvot sabiedrības intereses, kas būtu jāaizsargā. Līdz ar to Apelācijas padome esot pareizi norādījusi, ka
EUIPO
nav saistoša vienošanās, bet ka tam būtu jānoskaidro, vai no šīs vienošanās varētu tikt izsecināta piekrišanas esamība vai preču zīmju līdzāspastāvēšana.
Tāpat persona, kas iestājusies lietā, apgalvo, ka piekrišanas esamība neesot konstatēta, pirmkārt, lielākoties tāpēc, ka vienošanās formulējums, kā to norādījusi Apelācijas padome, nav konkrēts, un, otrkārt, tāpēc, ka tad nebūtu nekādas jēgas iebildumiem, ko prasītāja cēlusi pret personas, kas iestājusies lietā, 2008. gada 15. aprīlī iesniegto pieteikumu par preču zīmes “CASA MONTORSI” kā Eiropas Savienības preču zīmes reģistrāciju ar numuru 6832125. Šajā ziņā prasītājas argumenti esot neloģiski.
Katrā ziņā apstrīdētā preču zīme neesot konkrēti minēta vienošanās tekstā un, kā pareizi norādīts apstrīdētajā lēmumā, tajā tāpat neesot ietverti izteicieni “Kopienas preču zīme”, “Kopienas reģistrācija” vai “Eiropas [Savienības] preču zīme”. Līdz ar to netieša piekrišana nevarot tikt nedz konstatēta, nedz arī prezumēta. Tā neesot Apelācijas padome, kas ir “pārlieku formālistiska”. Prasītāja gribot par katru cenu interpretēt vienošanos sev par labu.
Ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta a) apakšpunktā tostarp ir noteikts, ka “[Eiropas Savienības] preču zīmi paziņo par spēkā neesošu, ja Birojā iesniegts attiecīgs iesniegums [..], ja pastāv 8. panta 2. punktā minēta agrāka preču zīme un ir izpildīti 8. panta 1.[..] punkta nosacījumi”.
Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punktā ir paredzēts, ka “[Eiropas Savienības] preču zīmi nevar paziņot par spēkā neesošu, ja 1. vai 2. punktā minēto tiesību īpašnieks skaidri piekrīt [šīs] preču zīmes reģistrēšanai pirms pieteikuma par spēkā neesamības paziņošanu vai pretprasības iesniegšanas”.
Tātad Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punktā ir prasīts, lai agrāko tiesību īpašnieks būtu skaidri piekritis Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijai, lai tam vēlāk būtu liegts iesniegt pieteikumu par šīs preču zīmes atzīšanu par spēkā neesošu.
Piemēram, kādā lietā, kurā apstrīdēto preču zīmju īpašnieks apgalvoja, ka personas, kas lūdza atzīt šīs preču zīmes par spēkā neesošām sajaukšanas iespējas dēļ, bija piekritušas to reģistrācijai, tostarp ar mierīgu līdzāspastāvēšanu vai ar vienošanos par līdzāspastāvēšanu, Vispārējā tiesa atgādināja, ka vienošanās ar tiesību īpašnieku raksturam ir jābūt tiešam, lai pieļautu apzīmējuma, kas var radīt sajaukšanas iespēju, reģistrāciju. Vispārējā tiesa no tā secināja, pirmkārt, ka preču zīmju mierīga līdzāspastāvēšana nevar aizstāt skaidru piekrišanu Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punkta izpratnē. Otrkārt, runājot par vienošanos par līdzāspastāvēšanu, Vispārējā tiesa pēc tam, kad tā bija konstatējusi, ka šīs vienošanās priekšmets bija nevis apstrīdētās preču zīmes, bet gan kāda cita preču zīme, nosprieda, ka šī vienošanās nevar tikt interpretēta tādējādi, ka tiktu pārsniegta tās piemērošanas joma, pusēm nesniedzot tam skaidru piekrišanu, Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punkta izpratnē. Vispārējā tiesa konstatēja, ka šāda skaidra piekrišana nebija sniegta (spriedums, 2015. gada 3. jūnijs, Pensa Pharma/ITSB – Ferring un Farmaceutisk Laboratorium Ferring (PENSA PHARMA un pensa),
T‑544/12 un T‑546/12
, nav publicēts,
EU:T:2015:355
,
35.
,
37.
,
40.
,
49.
un
51.
punkts).
Aplūkojamajā gadījumā vienošanās ievaddaļā (A līdz C punkts) ir ietverta atsauce uz pušu strīdu, kas tiek izskatīts tiesvedībā
Tribunale di Modena
(Modēnas tiesa), attiecībā uz vārds “montorsi” lietošanu žāvētas gaļas nozarē, kā arī uz šo pušu sarunām nolūkā atrisināt šīs domstarpības un izvairīties nākotnē no strīdiem saistībā ar šo vārdu attiecībā uz visām 29. klasē ietilpstošajām precēm. Šajā vienošanās ievaddaļā ir minētas Itālijas preču zīmes, kas ietver vārdu “montorsi”.
Vienošanās 2. punkta pirmajā daļā ir noteikts, ka “puses atzīst, ka katras puses atšķirtspējīgie apzīmējumi, kas līdz šim brīdim reģistrēti un/vai izmantoti attiecībā uz 29. starptautiskajā klasē ietilpstošajām precēm (tostarp attiecībā uz gaļu, zivīm, mājputniem un medījumiem, gaļas ekstraktiem, konservētiem žāvētiem (kaltētiem) un termiski apstrādātiem augļiem un dārzeņiem, želejām, ievārījumiem, kompotiem, olām, pienu un piena produktiem, pārtikas eļļām un taukiem), var līdzāspastāvēt”. Vienošanās 2. punkta otrajā daļā ir noteikts, ka “līdz ar to puses – savā vārdā un to tiesību pārņēmēju vārdā – savstarpēji apņemas neapstrīdēt attiecīgās šo apzīmējumu kā preču zīmju reģistrācijas un apņemas neiebilst pret to, ka otra puse izmanto šos apzīmējumus – kā uzņēmuma nosaukumu, preču zīmi, zīmolu vai kādā citā neparastā veidā”. Vienošanās 3. punktā turklāt ir paredzēts, ka “puses atsakās no jebkādām pretenzijām, kas varētu tām būt saistībā ar atšķirtspējīgā apzīmējuma “MONTORSI” izmantošanu, ko cita puse ir veikusi līdz šim brīdim”.
Kā to norādījis
EUIPO
, vienošanās tekstā ir minēti Itālijas apzīmējumi un reģistrācijas un viena tiesvedība Itālijā. Tajā nav ietvertas nekādas norādes ne uz Savienību, ne Savienības tiesībām. Vienošanās tekstā ir minēts vārds “montorsi”, bet nav minēts vārdisks apzīmējums “MONTORSI F. & F.”, kas tiek aplūkots šajā lietā. Turklāt preču zīmju līdzāspastāvēšana un atteikšanās no apstrīdēšanas, kas ir minētas vienošanās tekstā, attiecas uz apzīmējumiem, kuri ir reģistrēti vai izmantoti “līdz šim brīdim”, proti, līdz 2000. gada 4. maijam. Visbeidzot saskaņā ar vienošanos puses atsakās no jebkādām pretenzijām, kas varētu tām būt saistībā ar “atšķirtspējīgā apzīmējuma “MONTORSI” izmantošanu, ko cita puse ir veikusi līdz šim brīdim”.
No iepriekš izklāstītā izriet, kā to būtībā norādījušas Anulēšanas nodaļa un Apelācijas padome, ka vienošanās, šķiet, attiecas tikai uz apzīmējumiem, kas reģistrēti vai izmantoti pirms tās noslēgšanas datuma un Itālijas kontekstā. Kā pamatoti norāda Apelācijas padome, vienošanās formulējums noteikti liek pieņemt, ka vienošanās par preču zīmju līdzāspastāvēšanu un to reģistrāciju attiecas vienīgi uz Itālijas [intelektuālā īpašuma] objektiem. Vienošanās tekstā nav minēts šajā lietā aplūkojamais apzīmējums “MONTORSI F. & F.” un, vēl jo mazāk, šī apzīmējuma – tāpat kā vispār jebkāda apzīmējuma, kas ietvertu vārdu “montorsi”, – reģistrācija par Eiropas Savienības preču zīmi.
Ņemot vērā šos apstākļus, kas liecina vismaz par to, ka vienošanās tekstā nav noteikta pušu nostāja par jautājumu saistībā ar preču zīmju, kas ietver vārdu “montorsi”, reģistrēšanu Savienības līmenī, un ņemot vērā, ka Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punktā paredzētajai piekrišanai ir jābūt skaidrai, Apelācijas padome pamatoti secināja, ka no vienošanās nevar tikt izsecināta personas, kas iestājusies lietā, skaidra piekrišana apzīmējuma “MONTORSI F. & F.” kā Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijai.
Pretēji prasītājas apgalvotajam šis Apelācijas padomes secinājums nav pārlieku formālistisks. Tas izriet no vienošanās formulējuma un no Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punktā paredzētajām prasībām. Turklāt prasītāja pati atzīst, ka vienošanās derīgums ir ierobežots ar Itālijas teritoriju. Kā to būtībā norāda persona, kas iestājusies lietā, tieši prasītāja cenšas vienošanās nozīmi padarīt lielāku par no tās teksta izrietošo nozīmi.
Prasītāja tomēr apgalvo, ka šāds secinājums neesot visai loģisks, jo tā varētu turklāt reģistrēt apstrīdēto preču zīmi katrā no Savienības valstīm, kas nav Itālija, ņemot vērā, ka personai, kas iestājusies lietā, šajās valstīs nepieder agrākas tiesības, un pat Itālijā – vienošanās dēļ. Prasītāja piebilst, ka būtu neloģiski atzīt par spēkā neesošu apstrīdēto preču zīmi, kas reģistrēta Savienības līmenī, tādas sajaukšanas iespējas dēļ, uz ko atsaucas un kas konstatēta tikai Itālijā, jo saskaņā ar vienošanos persona, kas iestājusies lietā, ir tieši atteikusies apstrīdēt preču zīmi Itālijā un tātad ir skaidri uzņēmusies potenciālo sajaukšanas iespējas risku Itālijā.
Šie prasītājas argumenti nevar atspēkot Apelācijas padomes nostāju.
Proti, apstāklis, ka ekonomisku, stratēģisku vai kādu citu iemeslu, kuri attiecināmi uz personu, kas iestājusies lietā, dēļ tā ir izvēlējusies nevis turpināt tiesvedību pret prasītāju, bet vienoties ar to par viņu attiecīgo apzīmējumu un preču zīmju, kas pastāvēja vienošanās noslēgšanas datumā, līdzāspastāvēšanu Itālijā, nenozīmē personas, kas iestājusies lietā, apņemšanos neiebilst pret Eiropas Savienības preču zīmi. Šāda piekrišana nenozīmē, ka potenciālā sajaukšanas iespēja, kas līgumiski akceptēta Itālijas kontekstā un vienošanās par līdzāspastāvēšanu robežās, būtu jāuzskata par akceptētu arī ārpus šā konteksta, konkrēti, Eiropas Savienības preču zīmes gadījumā. Saistībā ar šādu preču zīmi, kuras tvērums un sekas ir plašākas nekā valsts preču zīmei, persona, kas iestājusies lietā, ja nav skaidri izteiktas piekrišanas šīs preču zīmes reģistrācijai, joprojām ir tiesīga atsaukties uz sajaukšanas iespēju.
Turklāt ir jānorāda, ka prasītāja, noliedzot šādas tiesības personai, kas iestājusies lietā, tās ir izmantojusi sev par labu. Proti, kā izriet no
EUIPO
lietas materiāliem un kā to norāda
EUIPO
un persona, kas iestājusies lietā, prasītāja, kaut arī tā konkrētajā gadījumā noliedz personas, kas iestājusies lietā, tiesības lūgt atzīt apstrīdēto preču zīmi par spēkā neesošu, pati nav vilcinājusies iebilst pret personas, kas iestājusies lietā, pieteikumu par apzīmējuma “CASA MONTORSI” kā Eiropas Savienības preču zīmes reģistrāciju. Taču no vienošanās nekādi nav secināms, ka tajā pusēm būtu paredzētas asimetriskas saistības. Gluži pretēji, vienošanās paredz pušu savstarpējo piekrišanu to attiecīgo apzīmējumu un preču zīmju, kas pastāvēja tās noslēgšanas datumā, līdzāspastāvēšanai.
Tālāk saistībā ar apgalvojumu, ka relatīvi atteikuma pamati aizsargājot vienīgi privātas intereses un ka agrāko tiesību īpašnieka piekrišana līdz ar to esot saistoša
EUIPO
, pietiek norādīt, ka katrā ziņā konkrētajā gadījumā šāda piekrišana apstrīdētās preču zīmes reģistrācijai nav sniegta.
Turklāt, kā to būtībā norāda
EUIPO
un persona, kas iestājusies lietā, spriedums, uz kuru atsaukusies prasītāja minētā apgalvojuma pamatošanai, neattiecas uz jautājumu par vienošanās par preču zīmju līdzāspastāvēšanu darbības jomu attiecībā pret
EUIPO
. Minētais spriedums attiecas uz citu jautājumu, kuram nav nozīmes šajā lietā, proti, par personām, kas var izvirzīt absolūtu vai relatīvu Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas atteikuma pamatu (spriedums, 2008. gada 8. jūlijs, Lancôme/ITSB – CMS Hasche Sigle (COLOR EDITION),
T‑160/07
,
EU:T:2008:261
,
20.
–
26.
punkts).
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka otrais atcelšanas pamats nav pamatots un ir noraidāms.
Par pirmo atcelšanas pamatu – Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta a) apakšpunkta, to aplūkojot kopsakarā ar šīs pašas regulas 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, pārkāpumu
Prasītāja norāda, ka Apelācijas padomes vērtējums, saskaņā ar kuru prasītājai esot bijusi jāpierāda ne tikai preču zīmju līdzāspastāvēšanas akceptēšana, bet arī fakts, ka šī līdzāspastāvēšana ir sajaukšanas iespējas neesamības rezultāts, esot kļūdains.
Proti, Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta a) apakšpunkta un 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta mērķis esot nevis patērētāju interešu, bet gan agrāko tiesību īpašnieku interešu aizsardzība. Potenciālas sajaukšanas iespējas esamībai neesot nozīmes tad, ja – kā tas esot šajā lietā – agrāko tiesību īpašnieks skaidri ir akceptējis preču zīmju līdzāspastāvēšanu Itālijā. Relatīvu atteikuma pamatu gadījumā agrāko tiesību īpašnieks varot izvēlēties aizstāvēt vai neaizstāvēt savu preču zīmi un, ja tas nolemj to aizstāvēt, tas rīkojoties tikai savās interesēs. Iespējamie labumi sabiedrībai esot tikai šī īpašnieka rīcības blakus iedarbība.
Katrā ziņā, ja šī prasība tiktu apmierināta un tātad apstrīdētā preču zīme tiktu saglabāta attiecībā uz precēm “gaļa, zivis, mājputni un medījumi; olas”, faktiskā situācija Itālijas tirgū nemainītos, jo tur joprojām līdzāspastāvētu agrākā preču zīme un Itālijas preču zīme “MONTORSI F. & F.”.
EUIPO
un persona, kas iestājusies lietā, apstrīd prasītājas argumentus.
EUIPO
norāda, ka, lai gan divu preču zīmju līdzāspastāvēšana tirgū, iespējams, varētu mazināt šo abu preču zīmju sajaukšanas iespēju, tomēr šāda iespējamība varētu tikt ņemta vērā tikai tad, ja vismaz administratīvā procesa laikā Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs būtu pierādījis, ka minētā līdzāspastāvēšana ir balstīta uz sajaukšanas iespējas neesamību. Turklāt, lai varētu tikt ietekmēta patērētāja uztvere, līdzāspastāvēšanas periodam esot jābūt pietiekami ilgam.
Tātad prasītājai esot bijis jāpierāda, ka konkrētie Itālijas patērētāji ir sastapušies ar preču zīmju, kas ietver vārdu “montorsi”, vienlaicīgu izmantošanu un ka šī izmantošana nav izraisījusi sajaukšanu. Tā kā neesot sniegti pietiekami pierādījumi par konfliktējošo preču zīmju līdzāspastāvēšanu tirgū un par to, ka šī līdzāspastāvēšana bija sajaukšanas iespējas neesamības rezultāts, prasītājas minētā līdzāspastāvēšana nevarot tikt uzskatīta par faktoru, kas būtu ņemams vērā, izvērtējot sajaukšanas iespēju.
Turklāt novērtējums par sajaukšanas iespējas esamību vai neesamību nozīmējot, ka būtu jāņem vērā visi nozīmīgie fakti, tostarp ne tikai konkrēto preču zīmju līdzāspastāvēšana, bet arī preču zīmju un preču līdzības pakāpe.
Persona, kas iestājusies lietā, norāda, ka prasītājas argumentācija, saskaņā ar kuru sajaukšanas iespēja nav tāds jautājums, kuram būtu nozīme, jo runa ir tikai par preču zīmes īpašnieka privāto interešu aizsardzību, esot balstīts uz kļūdainu premisu, proti, ka relatīvu atteikuma pamatu mērķis ir aizsargāt nevis patērētāju intereses, bet gan tikai agrāko tiesību īpašnieku intereses.
Persona, kas iestājusies lietā, turklāt norāda, ka preču zīmju līdzāspastāvēšanas gadījums parasti nozīmējot, ka sabiedrības uztverē, ņemot vērā iespējamo apzīmējumu mijiedarbību tirgū, pastāv sajaukšanas iespēja, un ka neesot nekādu šaubu, ka vienošanās par līdzāspastāvēšanu nedrīkst kaitēt mērķim aizsargāt patērētājus, kuri nevarot tikt pakļauti sajaukšanas iespējas riskam.
Papildus iepriekš minētajiem apsvērumiem esot jāatzīmē, ka konkrētajā gadījumā pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu priekšmets ir Eiropas Savienības preču zīme, kura visos aspektos ir uzskatāma par ārvalsts preču zīmi – pretstatā valsts preču zīmei – un kura ir spēkā visās Savienības valstīs, un ka – vēl jo vairāk – valsts preču zīme var likumīgi tikt izmantota, lai pamatotu iebildumus pret Eiropas Savienības preču zīmi. Atbilstošā teritorija konkrētajā gadījumā esot nevis Itālija, bet gan Savienība. Nekādi “juridiski apsvērumi” nevarot būt tik neloģiski, lai liktu secināt, ka iespējamā piekrišana reģistrācijai vienā vienīgajā valstī pati par sevi tiktu attiecināta uz 27 citām dalībvalstīm.
Turklāt apstrīdētās preču zīmes pieteikšanas datums esot 2007. gada 12. februāris, un līdz ar to iespējamā šīs preču zīmes pārvēršana par Itālijas valsts preču zīmi saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 112. pantu katrā ziņā notiktu pēc šīs vienošanās noslēgšanas. No tā izrietot, ka valsts preču zīme, kas rastos no šādas pārvēršanas, katrā ziņā nevarētu līdzāspastāvēt ar “[katras puses] atšķirtspējīgajiem apzīmējumiem, kas līdz šim brīdim reģistrēti un/vai izmantoti attiecībā uz 29. starptautiskajā klasē ietilpstošajām precēm” (vienošanās 2. punkts), jo vienošanās parakstīšanas laikā, t.i., 2000. gada 4. maijā, tā vēl neesot pastāvējusi. Šajā ziņā atsauce uz identisku prasītājas Itālijas preču zīmi, kas reģistrēta valsts līmenī ar numuru 1205683, neesot iedarbīga, jo runa tātad esot par preču zīmi, kas esot vēlāka par vienošanos, proti, tā tika pieteikta 2006. gada 22. novembrī un reģistrēta 2009. gada 1. jūlijā, un tātad tā neesot daļa no “[katras puses] atšķirtspējīgajiem apzīmējumiem, kas līdz šim brīdim reģistrēti un/vai izmantoti attiecībā uz 29. starptautiskajā klasē ietilpstošajām precēm”.
Visbeidzot, esot jāuzsver, ka ar savu argumentāciju, saskaņā ar kuru vienošanās ir derīga tikai Itālijā un pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu nav pieļaujams, jo tas ir balstīts uz agrākām tiesībām Itālijā, prasītāja esot atzinusi, ka persona, kas iestājusies lietā, var brīvi apstrīdēt prasītājas preču zīmes, kas ir pieteiktas vai reģistrētas ārpus valsts teritorijas, un tas liecinot, ka problēma nav par pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu likumību vai pieņemamību pašu par sevi, proti, piemērojot sabiedrības interešu aizsardzības principu, bet gan vienīgi par iespējamo tādu privāto interešu pārkāpumu, kuras balstītas uz privātas vienošanās esamību, attiecībā uz kuru
EUIPO
nevarot būt kompetences.
Izvērtējot otro atcelšanas pamatu, jau ir konstatēts, ka vienošanās neietver nekādu personas, kas iestājusies lietā, skaidru piekrišanu apstrīdētās preču zīmes kā Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijai. Līdz ar to tika norādīts, ka Regulas Nr. 207/2009 53. panta 3. punkts neliedz personai, kas iestājusies lietā, lūgt atzīt apstrīdēto preču zīmi par spēkā neesošu, balstoties uz sajaukšanas iespēju. Tātad saistībā ar šī prasības pamata izskatīšanu prasītāja veltīgi vēlreiz apgalvo, ka preču zīmju līdzāspastāvēšanas Itālijā akceptēšana liedz, iebilstot pret apstrīdēto preču zīmi, lietderīgi atsaukties uz sajaukšanas iespēju.
Papildus iepriekš norādītajam prasītāja apgalvo, ka Apelācijas padome ir pieļāvusi kļūdu, secinot, ka prasītājai, lai atspēkotu pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu, ir bijusi jāpierāda ne tikai preču zīmju līdzāspastāvēšanas akceptēšana, bet arī fakts, ka šī līdzāspastāvēšana ir sajaukšanas iespējas neesamības rezultāts.
Šai prasītājas nostājai nevar piekrist.
Pirmkārt, ir jānorāda, ka Apelācijas padome ir minējusi nevis to, ka prasītājai bija jāpierāda preču zīmju līdzāspastāvēšanas akceptēšana, bet gan to, ka prasītājai bija jāpierāda šo preču zīmju līdzāspastāvēšana.
Otrkārt, ir jānorāda, ka saskaņā ar judikatūru, lai gan nevar tikt izslēgts, ka agrāku preču zīmju līdzāspastāvēšana tirgū varētu eventuāli samazināt sajaukšanas iespēju starp divām konfliktējošām preču zīmēm, tomēr šāda iespējamība var tikt ņemta vērā tikai tad, ja procesā
EUIPO
Eiropas Savienības preču zīmes īpašnieks ir pienācīgi pierādījis, ka šī līdzāspastāvēšana balstās uz to, ka konkrētās sabiedrības daļas apziņā nepastāv sajaukšanas iespēja starp agrākajām preču zīmēm, uz ko tas atsaucas, un agrāko preču zīmi, kas ir pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu pamatā, un ja attiecīgās agrākās preču zīmes un konfliktējošās preču zīmes ir identiskas (šajā ziņā skat. spriedumus, 2005. gada 11. maijs, Grupo Sada/ITSB – Sadia (GRUPO SADA),
T‑31/03
,
EU:T:2005:169
,
86.
punkts; 2007. gada 7. novembris, NV Marly/ITSB – Erdal (Top iX),
T‑57/06
, nav publicēts,
EU:T:2007:333
,
97.
punkts; 2010. gada 20. janvāris, Nokia/ITSB – Medion (LIFE BLOG),
T‑460/07
,
EU:T:2010:18
,
68.
punkts, un 2013. gada 10. aprīlis, Höganäs/ITSB – Haynes (ASTALOY),
T‑505/10
, nav publicēts,
EU:T:2013:160
,
48.
punkts).
Tātad Apelācijas padome pamatoti ir secinājusi, ka, lai apstrīdētu uz sajaukšanas iespēju balstītu pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu, prasītājai bija – bet tā to nav izdarījusi – jāpierāda ne tikai preču zīmju līdzāspastāvēšana, bet arī tas, ka šī līdzāspastāvēšana ir sajaukšanas iespējas neesamības rezultāts, un tas bija jādara, iesniedzot tādus pierādījumus kā viedokļu aptaujas, patērētāju apvienību paziņojumi vai citi.
Šis pamats tātad ir jānoraida.
Tā kā neviens no šīs prasības pamatiem nav pamatots, prasība ir noraidāma.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.
Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus atbilstoši
EUIPO
un personas, kas iestājusies lietā, prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
nospriež:

1)
prasību noraidīt;

2)
Agricola italiana alimentare SpA (AIA)
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

Collins
Kancheva
Passer
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2017. gada 13. jūlijā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.