CELEX: 62016TJ0389
Znamka Evropske unije
Postopek za ugotovitev ničnosti
Besedna znamka Evropske unije MONTORSI F. & F.
Prejšnja nacionalna besedna znamka Casa Montorsi
Relativni razlog za ničnost
Verjetnost zmede
Člen 53(1)(a) in člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009
Sporazum glede soobstoja znamk
Obseg
Člen 53(3) Uredbe št. 207/2009

Dejansko stanje
Tožeča stranka, družba Montorsi Francesco & Figli SpA, je 12. februarja 2007 na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 146), kakor je bila spremenjena (nadomeščena z Uredbo Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Evropske unije (
UL 2009, L 78, str. 1
)) pri Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) vložila zahtevo za registracijo znamke Evropske unije.
Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je besedni znak MONTORSI F. & F.
Proizvodi, za katere se zahteva registracija, spadajo v razred 29 v smislu Niškega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen, in ustrezajo opisu: „Meso, ribe, perutnina in divjačina; mesni ekstrakti; konzervirana, sušena in kuhana sadje in zelenjava; želeji, marmelade, jajca, mleko in mlečni izdelki; jedilno olje in maščoba“.
Prijava znamke Evropske unije je bila objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 38/2007 z dne 30. julija 2007 in ustrezna znamka je bila registrirana 18. januarja 2008.
Intervenientka, družba Casa Montorsi Srl, je 28. decembra 2010 na podlagi člena 53(1)(a) Uredbe št. 207/2009 zahtevala ugotovitev ničnosti sporne znamke za vse proizvode, navedene v točki 3 zgoraj.
Zahteva za ugotovitev ničnosti je temeljila na prejšnji italijanski besedni znamki Casa Montorsi, vloženi 24. februarja 1995, registrirani 2. junija 1998 pod številko 751820 in nato podaljšani, pri čemer je ta znamka označevala med drugim proizvode iz razreda 29, ki ustrezajo temu opisu: „Meso, ribe, perutnina in divjačina; mesni ekstrakti; konzervirana, sušena in kuhana sadje in zelenjava; želeji, marmelade, kompoti; jajca, mleko in mlečni izdelki; jedilno olje in maščoba“.
Razlog, naveden v utemeljitev zahteve za ugotovitev ničnosti, je bil tisti iz člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009 in se je nanašal na obstoj verjetnosti zmede.
Med upravnim postopkom je bila sporna znamka prenesena na družbo Negroni SpA, nato pa na tožečo stranko, družbo Agricola italiana alimentare SpA (AIA).
Tožeča stranka je predlagala, naj se zahteva za ugotovitev ničnosti zavrne, ker naj bi bila v nasprotju z zasebno listino, ki jo je z intervenientko podpisala 4. maja 2000 (v nadaljevanju: sporazum) in s katero naj bi privolili v soobstoj njunih znamk na italijanskem trgu ter se vzajemno zavezali, da ne bosta nasprotovali izkoriščanju teh znamk. Tožeča stranka je tudi zahtevala predložitev dokazov o uporabi prejšnje znamke.
Oddelek za izbris je 20. marca 2014 razglasil ničnost sporne znamke za proizvode „meso, ribe, perutnina in divjačina; jajca“, vendar je potrdil njeno veljavnost za druge proizvode, na katere se nanaša ta znamka, in sicer „mesni ekstrakti; konzervirana, sušena in kuhana sadje in zelenjava; želeji, marmelade, kompoti; jajca, mleko in mlečni izdelki; jedilno olje in maščoba“, ter za druge proizvode, ki niso navedeni na seznamu proizvodov, zajetih s sporno znamko.
Natančneje, oddelek za izbris je menil, da sporazum ni bil ovira za dopustnost zahteve intervenientke za ugotovitev ničnosti, ker tega sporazuma z nenatančno vsebino glede ozemlja in trajanja ni bilo mogoče šteti za izrecno soglašanje v smislu člena 53(3) Uredbe št. 207/2009. Oddelek za izbris je v zvezi z dokazom intervenientke o uporabi prejšnje znamke štel, da je bil ta dokaz predložen, vendar le za proizvode „šunke, salame in mesnine“ iz podkategorije „meso“. V zvezi s primerjavo proizvodov je poudaril, da so med proizvodi sporne znamke le proizvodi „meso, ribe, perutnina in divjačina; jajca“ enaki ali podobni tistim, za katere se je uporabljala prejšnja znamka, in sicer tiste iz podkategorije „meso“. V zvezi s primerjavo znakov je poudaril, da je sporna znamka povprečno podobna prejšnji znamki, ker sta ti znamki vsebovali isti priimek Montorsi. Nazadnje je oddelek za izbris menil, da obstaja v italijanski javnosti ob upoštevanju enakosti oziroma podobnosti proizvodov in nasprotujočih si znamk verjetnost zmede glede proizvodov „meso, ribe, perutnina in divjačina; jajca“, ki jih zajema sporna znamka, in da je treba razglasiti ničnosti te znamke za navedene proizvode.
Tožeča stranka je 12. maja 2014 na podlagi členov od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009 zoper odločbo oddelka za izbris vložila pritožbo pri EUIPO, da bi sporna znamka ostala registrirana za proizvode „meso, ribe, perutnina in divjačina; jajca“.
Z odločbo z dne 28. aprila 2016 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) je prvi odbor za pritožbe pri EUIPO pritožbo zavrnil.
Odbor za pritožbe je najprej poudaril, da tožeča stranka pred njim ne izpodbija nobene presoje oddelka za izbris glede dokaza o uporabi prejšnje znamke, glede podobnosti znakov in proizvodov ter glede verjetnosti zmede. Edina trditev iz pritožbe je temeljila na sporazumu, ki po mnenju tožeče stranke nasprotuje zahtevi za ugotovitev ničnosti sporne znamke zaradi verjetnosti zmede.
Odbor za pritožbe je menil, da EUIPO ni bil zavezan na podlagi sporazuma, ki je urejal zasebne interese, moral bi pa raziskati, ali je iz tega sporazuma mogoče sklepati na obstoj „izrecn[ega] soglaša[nja] z registracijo“, kot je navedeno v členu 53(3) Uredbe št. 207/2009, ali na soobstoj nasprotujočih si znamk. Odbor za pritožbe je štel, da na podlagi sporazuma ni mogoče ugotoviti takega soglašanja. Dodal je, da tudi če bi se upošteval del sporazuma, v katerem sta stranki sporazuma „priznali, da lahko njuni znamki obstajata hkrati“, bi bilo treba dokazati, da je soobstoj mogoč zaradi neobstoja verjetnosti zmede v upoštevni javnosti, kar je dokaz, ki bi zahteval prikaz sočasne uporabe nasprotujočih si znamk v dovolj dolgem obdobju pred datumom vložitve zahteve za registracijo sporne znamke. Ta dokaz o sočasni uporabi naj ne bi bil predložen, niti dokaz o tem, da ta sočasna uporaba ne bi povzročila nikakršne verjetnosti zmede. Odbor za pritožbe je pritožbo zato zavrnil.
Predlogi strank
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano odločbo razveljavi;
–
EUIPO naloži plačilo stroškov.
EUIPO in intervenientka Splošnemu sodišču predlagata, naj:
–
tožbo zavrne;
–
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Pravo
Tožeča stranka v utemeljitev tožbe navaja dva tožbena razloga, ki se nanašata, prvič, na kršitev člena 53(1)(a) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členom 8(1)(b) iste uredbe, in drugič, na kršitev člena 53(3) te uredbe.
Najprej je treba preučiti drugi tožbeni razlog.
Drugi razlog za razglasitev ničnosti: kršitev člena 53(3) Uredbe št. 207/2009
Tožeča stranka trdi, da ni sporno, da sta stranki sporazuma privolili v soobstoj njunih sedanjih in prihodnjih znamk na italijanskem trgu, kar naj bi intervenientki prepovedovalo vložiti zahtevo za ugotovitev ničnosti sporne znamke.
Tožeča stranka trdi, da intervenientka v nobenem primeru ne more preprečiti registracije sporne znamke v vseh državah Evropske unije, razen v Italiji, ob upoštevanju sporazuma pa niti registracije te znamke v Italiji.
Tožeča stranka odboru za pritožbe očita, da ni upošteval „načela relativizacije“ razlogov ničnosti, ki izhajajo iz prejšnjih nasprotujočih si pravic. Relativni razlogi za zavrnitev naj bi varovali zgolj zasebne interese. Medtem ko naj soglašanje imetnika prejšnje pravice ne bi moglo izničiti absolutnega razloga za zavrnitev, pa naj bi tako soglašanje to omogočalo, kadar gre za relativne razlog za zavrnitev. V zvezi s tem naj bi se v skladu s sodno prakso Splošnega sodišča nasprotovanje med dvema znamkama nanašalo le na podjetja, ki si konkurirajo, in ne na potrošnike.
Natančneje, v zvezi s kršitvijo člena 53(3) Uredbe št. 207/2009 tožeča stranka na prvem mestu izpodbija trditev odbora za pritožbe v prvih dveh stavkih točke 25 izpodbijane odločbe, da je za nastanek soglašanja z registracijo nujno, da se znak, ki naj bi se registriral, opredeli natančno, kar v obravnavani zadevi ni bilo storjeno.
Sporazum naj se ne bi jasno skliceval na znamko MONTORSI v pravem pomenu besede, temveč na registracije oziroma sedanje ali prihodnje uporabe izraza „montorsi“ v kontekstu razlikovalnega znaka, kar zadeva proizvode iz razreda 29. Ozka razlaga tega sklicevanja naj ne bi imela nobenega smisla, kajti ob sklenitvi sporazuma naj nobena od strank tega sporazuma ne bi bila imetnica znamke MONTORSI v ožjem pomenu. Zato tožeča stranka trdi, da sta stranki sporazuma, drugače od tega, kar odbor za pritožbe zatrjuje v izpodbijani odločbi, podali svoje izrecno soglašanje z registracijo in uporabo ne le znamke MONTORSI v ožjem pomenu, temveč tudi vsakega razlikovalnega znaka, ki vsebuje izraz „montorsi“, kot v primeru znamke MONTORSI F. & F.
Tožeča stranka na drugem mestu meni, da je razlaga odbora za pritožbe v nadaljevanju točke 25 izpodbijane odločbe, v skladu s katero na podlagi sporazuma ni mogoče sklepati na izrecno soglašanje z registracijo sporne znamke kot znamke Evropske unije, preveč formalistična. Veljavnost sporazuma naj bi bila sicer res omejena na italijansko ozemlje. Vendar naj bi v obravnavani zadevi izrecno podano soglašanje za italijansko ozemlje nujno vsebovalo soglašanje z registracijo sporne znamke na ravni Unije. Ker naj bi intervenientka podala svoje soglašanje s soobstojem znamk na italijanskem ozemlju, kar naj bi vključevalo prihodnje registracije znamk, ki vsebujejo izraz „montorsi“, naj ne bi bilo logično zanikati tega soglašanja v sedanjosti, kar zadeva sporno znamko na podlagi hipotetičnega nasprotovanja, ki je posebej omejeno na italijansko ozemlje. Tožeča stranka naj ne bi mogla ugovarjati, če bi intervenientka poskušala doseči razglasitev ničnosti registracije sporne znamke na podlagi prejšnjih pravic v Franciji, Španiji ali v drugih državah Unije, ki niso Italija.
EUIPO ob podpori intervenientke meni, da trditev, da soglašanje, ki ga je intervenientka izrecno podala v sporazumu, pomeni, da je zadnjenavedeni onemogočeno uveljavljanje njenih pravic na prejšnji znamki, ni podprta z dejstvi. Tožeča stranka naj bi pravilno trdila, da se imetnik prejšnje pravice lahko v primeru relativnih razlogov za zavrnitev odloči, da bo branil svojo znamko, in če se za to odloči, lahko deluje izključno v svojem interesu. Vendar naj bi se intervenientka v obravnavani zadevi očitno odločila braniti prejšnjo znamko, saj je pri EUIPO vložila zahtevo za ugotovitev ničnosti sporne znamke. Dejstvo, da je intervenientka predhodno podpisala sporazum in da se morda zdi, da ni izpolnila svojih obveznosti, kakršne so tiste iz te zasebne listine, naj bi spadalo v zasebno sfero strank sporazuma, ki bi posledice vsakršne morebitne neizpolnitve obveznosti eventualno lahko uveljavljale pred nacionalnimi civilnimi sodišči.
Trditev, da relativni razlogi za zavrnitev varujejo zgolj zasebne interese, naj ne bi vplivala na ugotovitev v zvezi z zahtevo izrecno podanega soglašanja za namene uporabe člena 53(3) Uredbe št. 207/2009. Sodna praksa, ki jo navaja tožeča stranka, naj bi se nanašala na drugačno vprašanje, in sicer vprašanje sposobnosti oseb, ki se nameravajo sklicevati na relativne razloge za zavrnitev registracije znamke Evropske unije.
Kar zadeva sposobnost EUIPO, bi ta moral dejansko upoštevati zadevni sporazum, prvič, da bi preveril, ali je iz tega akta mogoče razbrati jasno soglašanje z registracijo sporne znamke v smislu člena 53(3) Uredbe št. 207/2009, in drugič, da bi preveril, ali so izpolnjeni pogoji za soobstoj zadevnih znamk na trgu kot upoštevni dejavnik v okviru člena 53(1)(a) v povezavi s členom 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009.
Poleg tega naj iz sporazuma nikakor ne bi bilo razvidno, da je intervenientka izrecno podala svoje soglašanje z registracijo sporne znamke kot znamke Evropske unije. EUIPO opozarja, da ima člen 53(3) Uredbe št. 207/2009 naravo odstopanja in ga je treba torej razlagati ozko. Zato bi se moral sporazum, da bi odražal soglašanje z registracijo sporne znamke, na to znamko sklicevati jasno, očitno in izrecno, dokazno breme pa naj bi nosil tisti, ki uveljavlja to soglašanje, saj druga stranka sporazuma ni dolžna dokazati svojega nestrinjanja.
Sporazum naj ne bi vseboval nikakršnega jasnega in natančnega soglašanja z registracijo sporne znamke kot znamke Evropske unije iz razlogov, ki so bili natančno predstavljeni v izpodbijani odločbi. Sporazum naj bi bil očitno ohlapen in nenatančen. Ozemeljski obseg in obdobje uporabe sporazuma naj ne bi bila izrecno določena. Natančneje, znamka MONTORSI F. & F. naj ne bi bila pravilno opredeljena v sporazumu. Na prvem mestu, omenjena naj namreč ne bi bila v zasebni listini. Na drugem mestu, beseda „Skupnost“ ali „evropski“ naj ne bi bili nikoli navedeni v sporazumu, ki naj bi omenjal zgolj italijanske registracije in viseči spor pred Tribunale di Modena (sodišče v Modeni, Italija). Nazadnje, v točki 2 sporazuma naj bi bilo navedeno, da „stranki priznavata, da lahko njuna razlikovalna znaka, ki sta bila do zdaj registrirana in/ali uporabljana za proizvode iz mednarodnega razreda 29, obstajata hkrati“. Ker naj bi bila registracija sporne znamke odobrena 18. januarja 2008, naj bi ta temeljna točka sporazuma pripeljala do ugotovitve, da ni mogoče šteti, da je sporna znamka zagotovo del tega sporazuma. Zato naj bi se kvečjemu zdelo, da sporazumi, ki se nanašajo na soobstoj znamk in na njihove registracije, zajemajo le italijanske registracije, kot naj bi bilo pravilno ugotovljeno v izpodbijani odločbi. EUIPO vsekakor meni, da je že samo dejstvo, da sporna znamka v sporazumu ni bila jasno opredeljena, zadosten razlog za izključitev, da je intervenientka podala svojo izrecno privolitev v registracijo te znamke v Uniji.
Poleg tega naj bi v nasprotju s trditvami tožeče stranke med strankami sporazuma obstajal spor glede razlage nekaterih bistvenih elementov tega sporazuma, zlasti v zvezi s tem, ali se ta nanaša samo na nacionalne znamke ali tudi na tuje, mednarodne znamke ali znamke Evropske unije.
Nesložno razlago sporazuma naj bi potrjevalo vedenje strank pred EUIPO in nacionalnimi sodišči. To ravnanje naj ne bi ustrezalo jasnemu, doslednemu in miroljubnemu obnašanju.
Nazadnje, iz sporazuma naj ne bi bilo razvidno „izrecno podano soglašanje“ intervenientke z registracijo sporne znamke. Odbor za pritožbe naj ne bi nikakor kršil člena 53(3) Uredbe št. 207/2009.
Intervenientka trdi, da morebitni zasebni sporazumi med strankami EUIPO nikakor ne zavezujejo, kar naj bi sicer potrjevali tudi odločba oddelka za izbris in izpodbijana odločba. Za to naj ne bi obstajala nikakršna pravna podlaga. To velja tudi zato, ker naj bi pogodbe med strankami učinkovale relativno in naj bi bile torej nezdružljive z učinki erga omnes odločbe o ugovoru ali ničnosti. Obstajal naj bi torej javni interes, ki ga je treba varovati. Odbor za pritožbe naj bi tako pravilno trdil, da EUIPO ne zavezuje sporazum, moral bi pa raziskati, ali je bilo iz tega sporazuma mogoče sklepati na obstoj soglašanja ali na soobstoj znamk.
Intervenientka poleg tega trdi, da obstoj soglašanja ni bil dokazan, prvič, predvsem zaradi nenatančne formulacije sporazuma, kot naj bi poudaril odbor za pritožbe, in drugič, ker ugovor, ki ga je tožeča stranka vložila zoper zahtevo intervenientke, ki je bila vložena 15. aprila 2008 in ki se je nanašala na registracijo znamke CASA MONTORSI kot znamke Evropske unije pod številko 6832125, tako sploh ni smiseln. V trditvah tožeče stranke naj bi bila nedoslednost.
Sporna znamka naj sploh ne bi bila posebej omenjena v sporazumu, in kot naj bi bilo pravilno navedeno v izpodbijani odločbi, sporazum naj ne bi vseboval niti besednih zvez „blagovna znamka Skupnosti“, „registracija Skupnosti“ ali „evropska blagovna znamka“. Soglašanje naj ne bi moglo biti niti implicitno niti predpostavljeno. Odbor za pritožbe naj ne bi bil „preveč formalističen“. Tožeča stranka naj bi za vsako ceno želela sporazum razlagati izključno sebi v prid.
Opozoriti je treba, da člen 53(1)(a) Uredbe št. 207/2009 med drugim določa, da se „[b]lagovna znamka [Evropske unije] […] razglasi za nično na podlagi zahteve, vložene pri Uradu, […] če obstaja prejšnja blagovna znamka iz člena 8(2) in so izpolnjeni pogoji iz odstavka 1 […] omenjenega člena“.
Člen 53(3) Uredbe št. 207/2009 določa, da se „[b]lagovne znamke [Evropske unije] […] ne sme razglasiti za nično, če imetnik pravice iz odstavka 1 in 2 izrecno soglaša z registracijo [te] blagovne znamke pred vložitvijo zahteve za ugotovitev ničnosti ali nasprotne tožbe“.
S členom 53(3) Uredbe št. 207/2009 se torej za to, da bi bila imetniku prejšnje pravice onemogočena vložitev zahteve za ugotovitev ničnosti znamke Evropske unije, zahteva, da je ta izrecno soglašal z registracijo te znamke.
V zadevi, v kateri je imetnik spornih znamk trdil, da so stranke, ki so zahtevale ugotovitev ničnosti teh znamk zaradi verjetnosti zmede, privolile v njihovo registracijo med drugim z miroljubnim soobstojem in sporazumom o soobstoju, je Splošno sodišče opozorilo, da mora biti privolitev imetnika pravice izrecna, da se lahko omogoči registracijo znaka, ki lahko pripelje do verjetnosti zmede. Splošno sodišče je na podlagi tega na eni strani ugotovilo, da miroljuben soobstoj znamk ne more nadomestiti izrecnega soglašanja v smislu člena 53(3) Uredbe št. 207/2009. Na drugi strani je Splošno sodišče v zvezi s sporazumom o soobstoju, potem ko je ugotovilo, da njegov predmet niso bile sporne znamke, temveč druga znamka, navedlo, da tega sporazuma ni mogoče razlagati tako, da se preseže njegovo področje uporabe, brez izrecnega soglašanja strank v smislu člena 53(3) Uredbe št. 207/2009. Splošno sodišče je ugotovilo, da to izrecno soglašanje ni bilo podano (sodba z dne 3. junija 2015, Pensa Pharma/UUNT – Ferring in Farmaceutisk Laboratorium Ferring (PENSA PHARMA in pensa),
T‑544/12 in T‑546/12
, neobjavljena,
EU:T:2015:355
, točka
,
,
,
in
).
V obravnavani zadevi je v uvodnem delu sporazuma (točke od A do C) omenjen spor med strankama pred Tribunale di Modena (sodišče v Modeni) v zvezi z uporabo izraza „montorsi“ v sektorju sušenega mesa ter pogajanjem med njima za rešitev tega nesoglasja in za preprečitev prihodnjih sporov v zvezi s tem izrazom za vse proizvode iz razreda 29. V tem uvodnem delu sporazuma so omenjene italijanske znamke, ki vsebujejo izraz „montorsi“.
V točki 2, prvi odstavek, sporazuma je navedeno, da „stranki priznavata, da lahko njuni razlikovalni znaki, ki so bili do zdaj registrirani in/ali uporabljani za proizvode iz mednarodnega razreda 29 (zlasti za meso, ribe, perutnino in divjačino, mesne ekstrakte; konzervirano, sušeno in kuhano sadje in zelenjavo; želeje, marmelade, kompote, jajca, mleko in mlečne izdelke, jedilno olje in maščobo), obstajajo hkrati“. V točki 2, drugi odstavek, sporazuma je navedeno, da „se stranki zato v svojem imenu in v imenu svojih pravnih naslednikov vzajemno odpovedujeta izpodbijanju registracij teh znakov kot znamk in nasprotovanju uporabi teh znakov – naj gre za ime podjetja, znamko, napis ali drugo netipično funkcijo – s strani druge stranke“. V točki 3 sporazuma je še navedeno, da „se stranki odpovedujeta vsakršnemu zahtevku, ki bi ga lahko imeli v zvezi z uporabo razlikovalnega znaka MONTORSI s strani druge stranke do zdaj“.
Kot je navedel EUIPO, so v sporazumu omenjeni italijanski znaki in registracije ter spor v Italiji. Nikjer nista navedena niti Unija niti pravo Unije. V sporazumu je omenjen izraz „montorsi“, ni pa omenjen besedni znak MONTORSI F. & F., ki se obravnava v tej zadevi. Poleg tega se soobstoj znamk in odpoved izpodbijanju iz sporazuma nanašata na razlikovalne znake, ki so bili registrirani ali uporabljani „do zdaj“, to je do 4. maja 2000. Nazadnje, v skladu s sporazumom se stranki odpovedujeta vsakršnemu zahtevku, ki bi ga lahko imeli v zvezi z uporabo „razlikovalnega znaka MONTORSI s strani druge stranke do zdaj“.
Iz navedenega izhaja, kot sta v bistvu poudarila oddelek za izbris in odbor za pritožbe, da je sporazum očitno omejen na znake, ki so bili registrirani ali uporabljani do datuma njegove sklenitve v italijanskem okviru. Kot je pravilno poudaril odbor za pritožbe, je na podlagi formulacije sporazuma mogoče neizogibno domnevati, da se privolitve v zvezi s soobstojem znamk in njihovo registracijo nanašajo samo na italijanske naslove. V sporazumu ni omenjen znak MONTORSI F. & F., ki se obravnava v tej zadevi, še manj pa prihodnja registracija tega znaka – prav tako ne kakršnega koli znaka, ki vsebuje izraz „montorsi“ – kot znamke Evropske unije.
Ob upoštevanju elementov, ki odražajo vsaj neobstoj oblikovanega stališča strank v sporazumu glede vprašanja registracije znamk, ki vsebujejo izraz „montorsi“, na ravni Unije, in ob upoštevanju, da mora biti soglašanje iz člena 53(3) Uredbe št. 207/2009 izrecno, je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da na podlagi sporazuma ni mogoče sklepati na izrecno soglašanje intervenientke z registracijo znaka MONTORSI F. & F. kot znamke Evropske unije.
Ta ugotovitev odbora za pritožbe v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, ni preveč formalistična. Izhaja iz pogojev sporazuma in iz zahtev člena 53(3) Uredbe št. 207/2009. Poleg tega se tožeča stranka strinja, da je veljavnost sporazuma omejena na italijansko ozemlje. Kot v bistvu poudarja intervenientka, skuša tožeča stranka sporazumu pripisati pomen, ki presega njegove pogoje.
Tožeča stranka pa trdi, da ta ugotovitev ni logična, saj bi lahko sporno znamko sicer registrirala v vseh državah Unije, ki niso Italija, ker naj intervenientka zaradi sporazuma ne bi imela prejšnjih pravic v teh državah, niti v Italiji. Tožeča stranka dodaja, da ne bi bilo logično ugotoviti ničnost sporne znamke, registrirane na ravni Unije, zaradi verjetnosti zmede, ki se je navajala in je bila ugotovljena le v Italiji, ker naj bi se intervenientka s sporazumom odpovedala prav izpodbijanju znamke v Italiji in naj bi torej izrecno prevzela morebitno tveganje glede verjetnosti zmede v Italiji.
Te trditve tožeče stranke ne morejo ovreči stališča odbora za pritožbe.
Okoliščina, da se je intervenientka iz ekonomskih, strateških ali drugih razlogov, namesto da bi se spustila v spor s tožečo stranko, raje z zadnjenavedeno dogovorila o soobstoju njunih znakov in znamk, ki so obstajali na datum sporazuma, v Italiji, ne pomeni, da se je intervenientka odpovedala nasprotovanju znamki Evropske unije. Tako soglašanje ne pomeni, da bilo treba šteti, da je morebitna verjetnost zmede, ki je s pogodbo sprejeta v italijanskem okviru in v mejah sporazuma o soobstoju, sprejeta tudi zunaj tega okvira, natančneje, v primeru znamke Evropske unije. Intervenientka naj bi v zvezi s tako znamko, katere obseg in učinki so širši od obsega in učinkov nacionalne znamke, če ni izrecnega soglašanja z registracijo te znamke, ohranila pravico do sklicevanja na verjetnost zmede.
Poleg tega je treba poudariti, da je tožeča stranka to pravico uveljavljala, zanika pa, da jo ima intervenientka. Kot je namreč razvidno iz spisa EUIPO in kot sta podarila EUIPO in intervenientka, tožeča stranka, ki v obravnavani zadevi zanika, da ima intervenientka pravico do zahteve za ugotovitev ničnosti sporne znamke, ni oklevala z nasprotovanjem zahtevi intervenientke za registracijo znaka CASA MONTORSI kot znamke Evropske unije. Vendar iz sporazuma nikjer ni razvidno, da bi ta določal asimetrične zaveze med strankama. Nasprotno, sporazum je določal vzajemno soglašanje strank s soobstojem njunih znakov in znamk, ki so obstajali na datum njegove sklenitve.
Dalje, v zvezi s trditvijo, da relativni razlogi za zavrnitev varujejo zgolj zasebne interese in da soglašanje imetnika prejšnje pravice zato zavezuje EUIPO, zadostuje poudariti, da tako soglašanje z registracijo sporne znamke v obravnavani zadevi sploh ni bilo podano.
Kot v bistvu poudarjata EUIPO in intervenientka, se poleg tega sodba, na katero se tožeča stranka sklicuje v utemeljitev te trditve, ne nanaša na vprašanje področja uporabe sporazuma o soobstoju znamk, kar zadeva EUIPO. Ta sodba se nanaša na drugačno in v obravnavani zadevi neupoštevno vprašanje glede oseb, ki se lahko sklicujejo na absoluten ali relativen razlog za zavrnitev registracije znamke Evropske unije (sodba z dne 8. julija 2008, Lancôme/UUNT – CMS Hasche Sigle (COLOR EDITION),
T‑160/07
,
EU:T:2008:261
, točke od
do
).
Iz vseh navedenih preudarkov izhaja, da drugi razlog za razglasitev ničnosti ni utemeljen in ga je treba zato zavrniti.
Prvi razlog za razglasitev ničnosti: kršitev člena 53(1)(a) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členom 8(1)(b) iste uredbe
Tožeča stranka trdi, da je presoja odbora za pritožbe, v skladu s katero naj bi morala dokazati ne le privolitev v soobstoj znamk, temveč tudi dejstvo, da je ta soobstoj mogoč zaradi neobstoja verjetnosti zmede, zmotna.
Namen člena 53(1)(a) in člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009 naj namreč ne bi bil varovati interese potrošnikov, temveč interese imetnikov prejšnjih pravic. Obstoj morebitne verjetnosti zmede naj ne bi bil upošteven, ker naj bi, tako kot v obravnavani zadevi, imetnik prejšnje pravice izrecno privolil v soobstoj znamk v Italiji. Imetnik prejšnje pravice naj bi se lahko v primeru relativnih razlogov za zavrnitev odločil, da bo branil svojo znamko, in če bi se za to odločil, naj bi deloval le v svojem interesu. Morebitna korist za skupnost naj bi bila zgolj stranski učinek tožbe imetnika.
Uspeh te tožbe in s tem ohranitev sporne znamke za proizvode „meso, ribe, perutnina in divjačina; jajca“ naj ne bi v nobenem primeru spremenila realnosti italijanskega trga, na katerem naj bi prejšnja znamka in italijanska znamka MONTORSI F. & F. še naprej obstajali hkrati.
EUIPO in intervenientka nasprotujeta stališču tožeče stranke.
EUIPO trdi, da če bi soobstoj obeh znamk na trgu lahko morda zmanjšal verjetnost zmede v zvezi s tema znamkama, bi bilo to možnost mogoče upoštevati le, če bi prijavitelj znamke Evropske unije vsaj med upravnim postopkom dokazal, da je navedeni soobstoj temeljil na neobstoju verjetnosti zmede. Poleg tega naj bi moralo biti obdobje soobstoja dovolj dolgo, da bi lahko vplivalo na dojemanje potrošnika.
Tožeča stranka naj bi torej morala dokazati, da so bili upoštevni italijanski potrošniki izpostavljeni sočasni uporabi znamk, ki vsebujeta izraz „montorsi“, in da ta uporaba ni povzročila zmede. Ker naj dokaz o soobstoju nasprotujočih si znamk na trgu in o tem, da je bil ta soobstoj mogoč zaradi neobstoja zmede, ne bi bil predložen v zadostni meri, soobstoja, na katerega se sklicuje tožeča stranka, ni mogoče šteti za dejavnik, ki ga je treba upoštevati pri presoji verjetnosti zmede.
Poleg tega naj bi se pri presoji obstoja ali neobstoja verjetnosti zmede zahtevalo upoštevanje vseh upoštevnih dejavnikov, med katerimi naj ne bi bil le soobstoj zadevnih znamk, temveč tudi stopnja podobnosti znamk in proizvodov.
Intervenientka trdi, da razlogovanje tožeče stranke, v skladu s katerim verjetnost zmede ni upoštevno vprašanje, ker naj bi šlo zgolj za vprašanje varovanja zasebnih interesov imetnika znamke, temelji na napačni predpostavki, in sicer da namen relativnih razlogov za zavrnitev ni varovati interese potrošnikov, temveč zgolj interese imetnikov prejšnjih pravic.
Intervenientka poleg tega poudarja, da predpostavka o soobstoju znamk običajno vključuje obstoj verjetnosti zmede v javnosti zaradi morebitne interference znakov na trgu in da ni nobenega dvoma, da sporazum o soobstoju ne bi smel posegati v cilj varstva potrošnikov, ki ne bi smeli biti izpostavljeni verjetnosti zmede.
Ne glede na te preudarke naj bi bilo treba ugotoviti, da je predmet zahteve za ugotovitev ničnosti v obravnavani zadevi znamka Evropske unije, ki naj bi bila vsekakor tuja – in ne nacionalna – znamka, katere veljavnost naj bi segala v vse države Unije, ter da je poleg tega nacionalno znamko mogoče uspešno uveljavljati proti znamki Evropske unije. Ozemlje, upoštevno za ta spor, naj ne bi bila Italija, temveč Unija. Noben „pravni razmislek“ naj ne bi mogel biti tako nelogičen, da bi bilo na njegovi podlagi mogoče sklepati, da bi morebitno soglašanje z registracijo za le eno državo razširilo svoj obseg na 27 drugih držav članic.
Poleg tega naj bi bil datum vložitve zahteve za registracijo sporne znamke 12. februar 2007, tako da naj bi morebitna sprememba te znamke v italijansko nacionalno znamko na podlagi člena 112 Uredbe št. 207/2009 vsekakor nastala po sprejetju sporazuma. Iz tega naj bi izhajalo, da nacionalna znamka, ki bi nastala s tako spremembo, nikakor ne bi mogla obstajati skupaj z „razlikovalnimi znaki, ki sta jih [obe stranki] registrirali in/ali uporabljali do zdaj za proizvode iz mednarodnega razreda 29“ (točka 2 sporazuma), ker ob podpisu sporazuma, 4. maja 2000, ni obstajala. V zvezi s tem naj bi bilo sklicevanje na italijansko znamko, ki je enaka znamki tožeče stranke in ki naj bi bila predmet nacionalne registracije pod številko 1205683, brezpredmetno, saj naj bi šlo za znamko, ki je nastala po sprejetju sporazuma in katere zahteva za registracijo je bila vložena 22. novembra 2006, registrirana pa je bila 1. julija 2009, zato naj ne bi spadala med „razlikovalne znake, ki sta jih [obe stranki] registrirali in/ali uporabljali do zdaj za proizvode iz mednarodnega razreda 29“.
Nazadnje, poudariti naj bi bilo treba, da je tožeča stranka s svojim razlogovanjem, v skladu s katerim sporazum velja le v Italiji in zahteva za ugotovitev ničnosti ni dopustna, ker temelji na predhodnosti v Italiji, priznala, da lahko intervenientka njene znamke, ki so bile prijavljene ali registrirane zunaj italijanskega ozemlja, svobodno izpodbija, kar naj bi dokazovalo, da se težava ne nanaša na veljavnost ali dopustnost zahteve za ugotovitev ničnosti z vidika uporabe načela varovanja javnega interesa, temveč le na morebitno kršitev zasebnega interesa, ki temelji na obstoju zasebnega sporazuma, v zvezi s katerim naj EUIPO ne bi mogel biti pristojen.
Pri preučitvi drugega razloga za ugotovitev ničnosti je bilo že ugotovljeno, da sporazum ni vseboval nobenega izrecnega soglašanja intervenientke z registracijo sporne znamke kot znamke Evropske unije. Nato je bilo poudarjeno, da člen 53(3) Uredbe št. 207/2009 intervenientke ni oviral pri vložitvi zahteve za ugotovitev ničnosti sporne znamke na podlagi verjetnosti zmede. Tožeča stranka v okviru tega tožbenega razloga torej zaman vnovič trdi, da privolitev v soobstoj znamk v Italiji preprečuje uspešno uveljavljanje verjetnosti zmede proti sporni znamki.
Ne glede na to pa tožeča stranka trdi, da je presoja odbora za pritožbe, v skladu s katero naj bi morala za to, da bi lahko ovrgla zahtevo za ugotovitev ničnosti, dokazati ne le privolitev v soobstoj znamk, temveč tudi dejstvo, da je bil ta soobstoj mogoč zaradi neobstoja verjetnosti zmede, zmotna.
Tega stališča tožeče stranke ni mogoče sprejeti.
Na prvem mestu je treba poudariti, da odbor za pritožbe ni dejal, da bi tožeča stranka morala dokazati privolitev v soobstoj znamk, temveč je navedel, da bi tožeča stranka morala dokazati soobstoj teh znamk.
Na drugem mestu je treba poudariti, da v skladu s sodno prakso sicer ni izključeno, da soobstoj prejšnjih znamk na trgu lahko morda zmanjša verjetnost zmede med dvema nasprotujočima si znamkama, vendar je to možnost mogoče upoštevati, le če je imetnik sporne znamke Evropske unije v postopku pred EUIPO zadostno dokazal, da navedeni soobstoj temelji na neobstoju verjetnosti zmede v upoštevni javnosti v zvezi s prejšnjimi znamkami, na katere se sklicuje, in prejšnjo znamko, na kateri temelji zahteva za ugotovitev ničnosti, pod pogojem, da so zadevne prejšnje znamke in nasprotujoče si znamke enake (glej v tem smislu sodbe z dne 11. maja 2005, Grupo Sada/UUNT – Sadia (GRUPO SADA),
T‑31/03
,
EU:T:2005:169
, točka
; z dne 7. novembra 2007, NV Marly/UUNT – Erdal (Top iX),
T‑57/06
, neobjavljena,
EU:T:2007:333
, točka
; z dne 20. januarja 2010, Nokia/UUNT – Medion (LIFE BLOG),
T‑460/07
,
EU:T:2010:18
, točka
, in z dne 10. aprila 2013, Höganäs/UUNT – Haynes (ASTALOY),
T‑505/10
, neobjavljena,
EU:T:2013:160
, točka
).
Odbor za pritožbe je torej pravilno štel, da bi morala tožeča stranka za izpodbijanje zahteve za ugotovitev ničnosti, ki temelji na verjetnosti zmede, dokazati ne le privolitev v soobstoj znamk, temveč tudi to, da je bil ta soobstoj mogoč zaradi neobstoja verjetnosti zmede, in sicer s predložitvijo dokazov, kot so mnenjske raziskave, izjave potrošniških organizacij ali drugih dokazov, česar pa ni storila.
Ta tožbeni razlog je torej treba zavrniti.
Ker noben tožbeni razlog ni utemeljen, je treba tožbo zavrniti.
Stroški
V skladu s členom 134(1) Poslovnika Splošnega sodišča se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
Ker tožeča stranka ni uspela, se ji v skladu s predlogi EUIPO in intervenientke naloži plačilo stroškov.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat)
razsodilo:

1.
Tožba se zavrne.

2.
Družbi Agricola italiana alimentare SpA (AIA) se naloži plačilo stroškov.

A. M. Collins
M. Kancheva
J. Passer
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 13. julija 2017.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: italijanščina.