CELEX: 62020CJ0166
Trimitere preliminară
Recunoașterea calificărilor profesionale
Directiva 2005/36/CE
Articolul 1 și articolul 10 litera (b)
Calificări profesionale obținute în mai multe state membre
Condiții de obținere
Lipsa unui titlu de calificare
Articolele 45 și 49 TFUE
Lucrători
Libertatea de stabilire

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 1 și a articolului 10 litera (b) din Directiva 2005/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 septembrie 2005 privind recunoașterea calificărilor profesionale (JO 2005, L 255, p. 22, Ediție specială, 05/vol. 8, p. 3), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2013/55/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 noiembrie 2013 (JO 2013, L 354, p. 132) (denumită în continuare „Directiva 2005/36”), a articolelor 45 și 49 TFUE, precum și a articolului 15 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între BB, pe de o parte, și Lietuvos Respublikos sveikatos apsaugos ministerija (Ministerul Sănătății din Republica Lituania) (denumit în continuare „Ministerul Sănătății”), pe de altă parte, în legătură cu refuzul acestuia de a recunoaște calificarea profesională a lui BB.

Cadrul juridic
Articolul 1 din Directiva 2005/36, intitulat „Obiectul”, prevede la primul paragraf:
„Prezenta directivă stabilește normele conform cărora un stat membru care condiționează accesul la o profesie reglementată sau exercitarea acesteia, pe teritoriul său, de posesia anumitor calificări profesionale (denumit în continuare «stat membru gazdă») recunoaște, pentru accesul la această profesie și exercitarea acesteia, calificările profesionale obținute în unu sau mai multe dintre celelalte state membre (denumite în continuare «stat membru de origine») și care permit titularului respectivelor calificări să exercite aceeași profesie în respectivul sau respectivele state membre.”
Articolul 4 din această directivă, intitulat „Efectele recunoașterii”, prevede:
„(1)      Recunoașterea calificărilor profesionale de către statul membru gazdă permite beneficiarilor să aibă acces, în respectivul stat membru, la aceeași profesie ca cea pentru care sunt calificați în statul membru de origine și să o exercite în statul membru gazdă în aceleași condiții ca și resortisanții acestuia.
(2)      În sensul prezentei directive, profesia pe care solicitantul dorește să o exercite în statul membru gazdă este aceeași cu cea pentru care este calificat în statul membru de origine în cazul în care activitățile respective sunt comparabile.
[…]”
Articolul 4f din Directiva 2005/36, intitulat „Accesul parțial”, prevede la alineatul (6) că acest articol nu se aplică profesioniștilor ce beneficiază de recunoașterea automată a calificărilor profesionale în temeiul capitolelor II, III și IIIa din titlul III din această directivă.
Articolul 10 litera (b) din directiva menționată, intitulat „Domeniul de aplicare”, care figurează în capitolul I din titlul III din aceasta, referitor la „[s]istemul general de recunoaștere a calificărilor”, prevede:
„Prezentul capitol se aplică tuturor profesiilor care nu sunt reglementate de capitolele II și III din prezentul titlu, precum și în cazurile următoare, în care solicitantul, dintr‑un motiv special și excepțional, nu îndeplinește condițiile prevăzute în respectivele capitole:
[…]
(b)      pentru medicii care au o formare de bază, medicii specialiști, asistenții medicali generaliști, medicii dentiști, medicii dentiști specialiști, medicii veterinari, moașele, farmaciștii și arhitecții, în cazul în care migrantul nu îndeplinește condițiile de practică profesională efectivă și legală prevăzute la articolele 23, 27, 33, 37, 39, 43 și 49[.]”
Articolul 21 din această directivă, intitulat „Principiul recunoașterii automate”, care figurează în capitolul III din titlul III din Directiva 2005/36, referitor la „[r]ecunoaștere pe baza coordonării condițiilor minime de formare”, prevede la alineatul (1) primul paragraf:
„Fiecare stat membru recunoaște calificările de medic, care permit accesul la activitățile profesionale de medic cu formare de bază și medic specialist, precum și calificările de asistent medical generalist, de medic dentist, de medic dentist specialist, de medic veterinar, de farmacist și de arhitect, prevăzute în anexa V punctele 5.1.1, 5.1.2, 5.2.2, 5.3.2, 5.3.3, 5.4.2, 5.6.2 și 5.7.1, care îndeplinesc condițiile minime de formare prevăzute la articolele 24, 25, 31, 34, 35, 38, 44 și 46, și le conferă, în ceea ce privește accesul la activitățile profesionale și exercitarea acestora, același efect pe teritoriul său ca și titlurilor de calificare pe care le eliberează el însuși.”
Articolul 23 din directiva menționată, intitulat „Drepturi obținute”, prevede la alineatul (1):
„Fără a aduce atingere drepturilor obținute specifice profesiilor în cauză, atunci când titlurile de calificare ca medic care permit accesul la activități profesionale de medic cu formare de bază și medic specialist, precum și titlurile de calificare ca asistent medical generalist, medic dentist, medic dentist specialist, medic veterinar, moașă și farmacist ale resortisanților statelor membre nu îndeplinesc toate cerințele de formare prevăzute la articolele 24, 25, 31, 34, 35, 38, 40 și 44, fiecare stat membru recunoaște ca dovadă suficientă titlurile de calificare eliberate de respectivele state membre atunci când atestă o formare care a început înainte de datele de referință prevăzute în anexa V punctele 5.1.1, 5.1.2, 5.2.2, 5.3.2, 5.3.3, 5.4.2, 5.5.2 și 5.6.2, în cazul în care sunt însoțite de un certificat care atestă că titularii s‑au consacrat în mod efectiv și legal activităților în cauză pe o perioadă de cel puțin trei ani consecutivi în decursul ultimilor cinci ani anteriori eliberării certificatului.”

Litigiul principal și întrebările preliminare
BB a finalizat în Regatul Unit 4 ani de studii în domeniul farmaciei și a obținut, la 18 iulie 2013, o diplomă de master în farmacie. Ea a efectuat, timp de 26 de săptămâni (6 luni), un stagiu practic într‑o farmacie, pentru care a obținut o evaluare favorabilă și creditele aferente.
În Regatul Unit, dreptul de a exercita activitatea de farmacist se obține după 4 ani de studii și 12 luni de stagiu profesional. Or, BB nu a finalizat cele 12 luni de stagiu profesional necesare în acest stat membru pentru a obține calificarea de farmacist întrucât a trebuit să se întoarcă în Lituania, din motive personale.
La 23 iulie 2014, Studijų kokybės vertinimo centras (Centrul de Evaluare a Calității în Învățământul Superior, Lituania) a eliberat un certificat care recunoștea echivalența diplomei lui BB cu un titlu de master eliberat în Lituania în urma finalizării studiilor integrate de farmacie. Acest centru de evaluare a indicat că certificatul respectiv nu constituia o recunoaștere a calificării profesionale întrucât o asemenea recunoaștere era de competența exclusivă a Ministerului Sănătății.
La 6 august 2014, BB a solicitat ministerului respectiv recunoașterea calificării sale. Acesta a arătat că documentele lui BB atestau pregătirea sa academică, dar nu și calificarea sa profesională, deoarece nu era cert în care stat membru ar trebui efectuate cele 6 luni de stagiu restante.
În luna septembrie 2014, prin ordin al Lietuvos sveikatos mokslų universiteto rektorius (rectorul Universității de Științe ale Sănătății din Lituania), BB a fost autorizată să urmeze studii și a încheiat cu această universitate un contract în temeiul căruia a efectuat 6 luni suplimentare de stagiu practic de farmacie. La 27 mai 2015, universitatea amintită i‑a eliberat un certificat care atesta efectuarea acestui stagiu.
BB a solicitat Valstybinę vaistų kontrolės tarnyba (Agenția de stat pentru controlul medicamentelor, Lituania) de pe lângă Ministerul Sănătății eliberarea unei licențe de farmacist. În acest scop, ea s‑a întemeiat pe certificatul menționat la punctul anterior. La 1 iunie 2015, această agenție i‑a comunicat lui BB că, pentru a obține această licență, trebuia să prezinte un document care să ateste recunoașterea calificării sale profesionale în Lituania. La 9 iunie 2015, BB și‑a reiterat cererea de recunoaștere a calificării profesionale la Ministerul Sănătății, atașând printre altele certificatul menționat la punctul 13 din prezenta hotărâre.
La 3 iulie 2015, această agenție a încheiat examinarea cererii depuse de BB, fără însă a elibera licența de farmacist solicitată.
Prin ordinul nr. V‑902 din 24 iulie 2017, Ministerul Sănătății a refuzat să îi recunoască lui BB calificarea profesională și a informat‑o în acest sens printr‑o scrisoare din 28 iulie 2017. Acest ordin indică faptul că BB nu a obținut calificarea profesională de farmacist într‑un stat membru al Uniunii Europene.
BB a atacat acest ordin la Comisia de apel, care l‑a confirmat printr‑o decizie din 13 septembrie 2017. Comisia de apel și‑a motivat decizia prin faptul că Directiva 2005/36 și, prin urmare, legea națională care o transpune nu se aplică decât persoanelor care au obținut o calificare profesională într‑un alt stat membru decât statul membru gazdă și care dispun de un titlu de calificare.
BB a atacat deciziile Ministerului Sănătății și Comisiei de apel la Vilniaus apygardos administracinis teismas (Tribunalul Administrativ Regional din Vilnius, Lituania). Prin hotărârea din 27 februarie 2018, această instanță a respins acțiunea introdusă de BB ca nefondată.
Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Curtea Administrativă Supremă a Lituaniei) a fost sesizată cu un recurs împotriva hotărârii menționate.
Potrivit instanței de trimitere, BB a îndeplinit condițiile impuse de dreptul Regatului Unit pentru obținerea calificării profesionale de farmacist, mai exact a urmat o formare profesională cu o durată de 4 ani și a efectuat în total 12 luni de stagiu practic într‑o farmacie, și anume 6 luni în Regatul Unit și 6 luni în Lituania. Astfel, dacă BB ar fi îndeplinit toate aceste condiții într‑un singur stat membru, și anume Regatul Unit, ea ar fi obținut un titlu de calificare de farmacist, care, în temeiul principiului recunoașterii automate consacrat la articolul 21 din Directiva 2005/36, ar fi fost recunoscut în Lituania.
Dat fiind că BB nu s‑ar putea prevala de sistemul de recunoaștere automată prevăzut la articolul 21 din Directiva 2005/36, deși ar îndeplini în esență condițiile de calificare profesională prevăzute la articolul 44 din această directivă, ar trebui să se determine dacă articolul 10 litera (b) din directiva menționată trebuie interpretat în sensul că se aplică în cazul în care persoana interesată nu a obținut titlul de calificare de farmacist, deși a îndeplinit în practică condițiile impuse pentru obținerea acestei calificări profesionale nu în unu, ci în mai multe state membre, dintre care unul este statul membru gazdă. Instanța de trimitere consideră că trebuie să se determine de asemenea dacă, în acest caz, dispozițiile capitolului I din titlul III din Directiva 2005/36 trebuie interpretate în sensul că autoritățile competente în materie de recunoaștere a calificărilor sunt obligate să aprecieze conținutul tuturor documentelor prezentate de persoana interesată susceptibile să ateste calificarea sa profesională, precum și conformitatea formării pe care ele o atestă cu condițiile impuse pentru obținerea calificării profesionale vizate în statul membru gazdă și, dacă este cazul, să aplice măsuri compensatorii.
Din moment ce sistemul general de recunoaștere prevăzut de Directiva 2005/36 nu se aplică decât în anumite cazuri, instanța de trimitere ridică în plus problema dacă BB poate solicita recunoașterea calificării sale profesionale invocând articolele 45 și 49 TFUE, precum și articolul 15 din cartă.
În aceste condiții, Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Curtea Administrativă Supremă a Lituaniei) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Articolul 10 litera (b) din Directiva [2005/36], analizat în sensul obiectului directivei menționat la articolul 1 din aceasta, trebuie interpretat ca fiind aplicabil într‑o situație în care persoana interesată nu a obținut un titlu de calificare pentru care a îndeplinit în mod potențial cerințele necesare pentru obținerea unei calificări profesionale în mai multe state membre ale Uniunii Europene în loc de unul singur? Într‑o asemenea situație, în care o persoană nu a dobândit un titlu de calificare pentru care a îndeplinit în mod potențial cerințele necesare pentru obținerea unei calificări profesionale în mai multe state membre ale Uniunii Europene, în loc de unul singur, capitolul I (sistemul general de recunoaștere a calificărilor) din titlul III din Directiva [2005/36] trebuie interpretat în sensul că obligă autoritățile care recunosc calificările să verifice conținutul tuturor documentelor depuse de persoana respectivă ce pot demonstra calificarea sa profesională, precum și conformitatea [calificării pe care o atestă] cu cerințele stabilite în statul membru gazdă pentru obținerea calificării profesionale și, dacă este necesar, să aplice măsuri compensatorii?
[2)]      Într‑o situație precum cea din speță, în care reclamanta a îndeplinit în mod potențial cerințele necesare pentru obținerea calificării profesionale de farmacist în sensul articolului 44 din secțiunea 7 a capitolului III [din titlul III] din Directiva [2005/36], dar acele cerințe au fost îndeplinite în mai multe state membre ale Uniunii Europene în loc de unul singur și, prin urmare, reclamanta nu deține titluri care să ateste calificarea sa profesională, astfel cum se prevede la punctul 5.6.2 din anexa V la Directiva 2005/36, articolele 45 și 49 TFUE și articolul 15 din cartă trebuie interpretate în sensul că obligă autoritățile competente din statul membru gazdă să verifice pregătirea profesională a reclamantei și să o compare cu pregătirea profesională cerută în statul membru gazdă, precum și să verifice conținutul documentelor depuse care pot demonstra calificarea profesională și conformitatea [calificării pe care o atestă] cu cerințele prevăzute în statul membru gazdă pentru obținerea calificării profesionale și, dacă este necesar, să aplice măsuri compensatorii?”

Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă Directiva 2005/36, în special articolul 1 și articolul 10 litera (b), trebuie interpretată în sensul că se aplică unei situații în care o persoană care solicită recunoașterea calificărilor sale profesionale în statul membru gazdă nu a obținut un titlu de calificare care să ateste calificările sale profesionale într‑un alt stat membru și, în cazul unui răspuns afirmativ, dacă dispozițiile capitolului I din titlul III din această directivă trebuie interpretate în sensul că autoritatea competentă în materie de recunoaștere a calificărilor profesionale este obligată să aprecieze conținutul tuturor documentelor prezentate de persoana interesată susceptibile să demonstreze calificările sale care au fost obținute în mai multe state membre, precum și conformitatea calificării pe care o atestă cu condițiile necesare pentru obținerea calificărilor profesionale în statul membru gazdă și, dacă este cazul, să aplice măsuri compensatorii.
În această privință trebuie arătat că, în ceea ce privește obiectivul Directivei 2005/36, reiese din articolele 1 și 4 din aceasta că obiectul esențial al recunoașterii reciproce este de a permite titularului unei calificări profesionale care îi oferă accesul la o profesie reglementată în statul său membru de origine să aibă acces în statul membru gazdă la aceeași profesie ca și cea pentru care este calificat în statul membru de origine și să o exercite în acel stat în aceleași condiții ca și resortisanții acestuia (Hotărârea din 16 aprilie 2015, Angerer, C‑477/13, EU:C:2015:239, punctul 36).
În consecință, recunoașterea reciprocă a calificărilor profesionale vizată de directiva menționată presupune că solicitantul dispune de o formare care îl califică în statul membru de origine pentru a exercita în acest stat o profesie reglementată.
Aceasta este situația indiferent de sistemul de recunoaștere a calificărilor profesionale, și anume sistemul general de recunoaștere, în sensul titlului III capitolul I din Directiva 2005/36, sau sistemul automat de recunoaștere, în sensul titlului III capitolele II, III și IIIa din această directivă.
În consecință, articolul 10 din Directiva 2005/36, care definește domeniul de aplicare al sistemului general de recunoaștere a titlurilor de calificare prevăzut în capitolul I din titlul III din această directivă, nu poate, în temeiul literei (b), să impună statului membru gazdă, fără să contravină obiectivului directivei menționate, să examineze titlurile de calificare deținute de un solicitant care nu are calificările necesare exercitării profesiei de farmacist în statul său membru de origine (a se vedea prin analogie Hotărârea din 16 aprilie 2015, Angerer, C‑477/13, EU:C:2015:239, punctele 24 și 37).
Având în vedere toate considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că Directiva 2005/36, în special articolul 1 și articolul 10 litera (b), trebuie interpretată în sensul că nu se aplică unei situații în care o persoană care solicită recunoașterea calificărilor sale profesionale nu a obținut un titlu de calificare care să îi permită în statul membru de origine să exercite o profesie reglementată.

Cu privire la a doua întrebare
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolele 45 și 49 TFUE, precum și articolul 15 din cartă trebuie interpretate în sensul că, într‑o situație în care persoana interesată nu dispune de titlul care să ateste calificarea sa profesională de farmacist, în sensul punctului 5.6.2 din anexa V la Directiva 2005/36, dar a dobândit competențe profesionale legate de această profesie atât în statul membru de origine, cât și în statul membru gazdă, autoritățile competente ale acestuia din urmă sunt obligate, atunci când sunt sesizate cu o cerere de recunoaștere a calificărilor profesionale, să aprecieze aceste competențe și să le compare cu cele impuse în statul membru gazdă pentru accesul la profesia de farmacist.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că articolul 15 alineatul (2) din cartă, în temeiul căruia orice cetățean al Uniunii are libertatea de a‑și căuta un loc de muncă, de a lucra și de a se stabili în orice stat membru, reia în special libera circulație a lucrătorilor garantată la articolul 45 TFUE și libertatea de stabilire garantată la articolul 49 TFUE (Hotărârea din 8 mai 2019, PI, C‑230/18, EU:C:2019:383, punctul 53).
Potrivit articolului 52 alineatul (2) din cartă, drepturile recunoscute prin aceasta care fac obiectul unor dispoziții prevăzute de tratate se exercită în condițiile și cu respectarea limitelor stabilite de acestea. În consecință, interpretarea articolului 15 alineatul (2) din cartă coincide în speță cu interpretarea articolelor 45 și 49 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 iulie 2013, Gardella, C‑233/12, EU:C:2013:449, punctul 39).
Rezultă că este suficient să se facă referire la articolele 45 și 49 TFUE pentru a se răspunde la a doua întrebare.
De asemenea, trebuie amintit că autoritățile unui stat membru sesizate cu o cerere de autorizare, formulată de un resortisant al Uniunii, a exercitării unei profesii la care accesul este, potrivit legislației naționale, condiționat de deținerea unei diplome sau a unei calificări profesionale sau, în plus, de perioade de experiență practică sunt obligate să ia în considerare toate diplomele, certificatele și alte titluri, precum și experiența relevantă a persoanei interesate, efectuând o comparație între, pe de o parte, competențele atestate prin aceste titluri și această experiență și, pe de altă parte, cunoștințele și calificările cerute de legislația națională (Hotărârea din 22 ianuarie 2002, Dreessen, C‑31/00, EU:C:2002:35, punctul 24 și jurisprudența citată).
Această jurisprudență nefiind decât expresia jurisprudențială a unui principiu inerent libertăților fundamentale consacrate prin Tratatul FUE, acest principiu nu își poate pierde o parte din valoarea sa juridică în urma adoptării directivelor privind recunoașterea reciprocă a diplomelor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 ianuarie 2002, Dreessen, C‑31/00, EU:C:2002:35, punctul 25 și jurisprudența citată).
Astfel, după cum reiese din articolul 53 alineatul (1) TFUE, asemenea directive au drept obiectiv facilitarea recunoașterii reciproce a diplomelor, certificatelor și altor titluri, prin stabilirea de norme și criterii comune care conduc, în măsura posibilului, la recunoașterea automată a diplomelor, certificatelor și altor titluri menționate. În schimb, nu au drept scop și nu pot avea ca efect îngreunarea recunoașterii unor asemenea diplome, certificate și alte titluri în situațiile care nu intră în domeniul lor de reglementare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 ianuarie 2002, Dreessen, C‑31/00, EU:C:2002:35, punctul 26).
Aceste considerații se aplică în special Directivei 2005/36, care a fost adoptată în temeiul, printre altele, al articolului 47 alineatul (1) CE [devenit articolul 53 alineatul (1) TFUE].
Or, într‑o situație precum cea din litigiul principal, care, după cum reiese din răspunsul dat la prima întrebare, nu intră în domeniul de aplicare al Directivei 2005/36, statul membru gazdă vizat trebuie să își respecte obligațiile în materie de recunoaștere reciprocă a calificărilor profesionale, așa cum sunt amintite la punctul 34 din prezenta hotărâre, care se aplică situațiilor ce intră sub incidența atât a articolului 45 TFUE, cât și a articolului 49 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 septembrie 2000, Hocsman, C‑238/98, EU:C:2000:440, punctul 21, și Hotărârea din 6 octombrie 2015, Brouillard, C‑298/14, EU:C:2015:652, punctele 46 și 54).
Astfel, atunci când examinarea comparativă a titlurilor conduce la constatarea că cunoștințele și calificările atestate de titlul străin corespund celor impuse de dispozițiile naționale, statul membru gazdă trebuie să admită că acel titlu îndeplinește condițiile impuse de acestea. Dacă, dimpotrivă, comparația nu evidențiază decât o corespondență parțială între aceste cunoștințe și calificări, acest stat membru este îndreptățit să impună ca persoana interesată să demonstreze că a dobândit cunoștințele și calificările lipsă (Hotărârea din 6 octombrie 2015, Brouillard, C‑298/14, EU:C:2015:652, punctul 57 și jurisprudența citată).
În această privință revine autorităților naționale competente sarcina de a aprecia dacă cunoștințele dobândite în statul membru gazdă, în cadrul, printre altele, al unei experiențe practice, pot conta în scopul stabilirii aspectului dacă au fost însușite cunoștințele lipsă (Hotărârea din 6 octombrie 2015, Brouillard, C‑298/14, EU:C:2015:652, punctul 58 și jurisprudența citată).
În schimb, în cazul în care la examinarea comparativă menționată apar diferențe substanțiale între formarea urmată de solicitant și formarea impusă în statul membru gazdă, autoritățile competente pot stabili măsuri compensatorii pentru a acoperi aceste diferențe (a se vedea în special Hotărârea din 2 decembrie 2010, Vandorou și alții, C‑422/09, C‑425/09 și C‑426/09, EU:C:2010:732, punctul 72).
Ținând seama de ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolele 45 și 49 TFUE trebuie interpretate în sensul că, într‑o situație în care persoana interesată nu dispune de titlul care să ateste calificarea sa profesională de farmacist, în sensul punctului 5.6.2 din anexa V la Directiva 2005/36, dar a dobândit competențe profesionale legate de această profesie atât în statul membru de origine, cât și în statul membru gazdă, autoritățile competente ale acestuia din urmă sunt obligate, atunci când sunt sesizate cu o cerere de recunoaștere a calificărilor profesionale, să aprecieze aceste competențe și să le compare cu cele impuse în statul membru gazdă pentru accesul la profesia de farmacist. Dacă aceste competențe corespund celor impuse de dispozițiile naționale ale statului membru gazdă, acesta este obligat să le recunoască. Dacă această examinare comparativă nu evidențiază decât o corespondență parțială între aceste competențe, statul membru gazdă este îndreptățit să impună ca persoana interesată să demonstreze că a dobândit cunoștințele și calificările lipsă. Dacă este cazul, revine autorităților naționale competente sarcina de a aprecia dacă cunoștințele dobândite în statul membru gazdă, în cadrul, printre altele, al unei experiențe practice, pot conta în scopul stabilirii faptului că au fost însușite cunoștințele lipsă. În cazul în care la examinarea comparativă menționată apar diferențe substanțiale între formarea urmată de solicitant și formarea impusă în statul membru gazdă, autoritățile competente pot stabili măsuri compensatorii pentru a acoperi aceste diferențe.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:
1)
Directiva 2005/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 septembrie 2005 privind recunoașterea calificărilor profesionale, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2013/55/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 noiembrie 2013, în special articolul 1 și articolul 10 litera (b), trebuie interpretată în sensul că nu se aplică unei situații în care o persoană care solicită recunoașterea calificărilor sale profesionale nu a obținut un titlu de calificare care să îi permită, în statul membru de origine, să exercite o profesie reglementată.
2)
Articolele 45 și 49 TFUE trebuie interpretate în sensul că, într
‑
o situație în care persoana interesată nu dispune de titlul care să ateste calificarea sa profesională de farmacist, în sensul punctului 5.6.2 din anexa V la Directiva 2005/36, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2013/55, dar a dobândit competențe profesionale legate de această profesie atât în statul membru de origine, cât și în statul membru gazdă, autoritățile competente ale acestuia din urmă sunt obligate, atunci când sunt sesizate cu o cerere de recunoaștere a calificărilor profesionale, să aprecieze aceste competențe și să le compare cu cele impuse în statul membru gazdă pentru accesul la profesia de farmacist. Dacă aceste competențe corespund cu cele impuse de dispozițiile naționale ale statului membru gazdă, acesta este obligat să le recunoască. Dacă această examinare comparativă nu evidențiază decât o corespondență parțială între aceste competențe, statul membru gazdă este îndreptățit să impună ca persoana interesată să demonstreze că a dobândit cunoștințele și calificările lipsă. Dacă este cazul, revine autorităților naționale competente sarcina de a aprecia dacă cunoștințele dobândite în statul membru gazdă, în cadrul, printre altele, al unei experiențe practice, pot conta în scopul stabilirii faptului că au fost însușite cunoștințele lipsă. În cazul în care la examinarea comparativă menționată apar diferențe substanțiale între formarea urmată de solicitant și formarea impusă în statul membru gazdă, autoritățile competente pot stabili măsuri compensatorii pentru a acoperi aceste diferențe.
Semnături
*
Limba de procedură: lituaniana.