CELEX: 62015CJ0577
Appel
anmodning om indledning af undersøgelse af de estiske og finske tilsynsmyndigheder
afgørelse fra Den Europæiske Tilsynsmyndighed (EBA)
afgørelse fra klagenævnet for de europæiske tilsynsmyndigheder
forordning (EU) nr. 1093/2010
artikel 17 og 60
klagenævnet
søgsmålsfrist
undskyldelig fejl

I appellen har SV Capital OÜ nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 9. september 2015, SV Capital mod EBA (T-660/14, herefter »den appellerede dom«,
EU:T:2015:608
), for så vidt som:
—
Retten heri frifandt sagsøgte for den af appellanten nedlagte påstand om annullation af Den Europæiske Banktilsynsmyndigheds (EBA) afgørelse C2013 002 af 21. februar 2014, hvorved appellantens anmodning om indledning af en undersøgelse af de estiske og finske finansielle tilsynsmyndigheder i henhold til artikel 17, stk. 2, i Europa-Parlamentet og Rådets forordning (EU) nr. 1093/2010 af 24. november 2010 om oprettelse af en europæisk tilsynsmyndighed (Den Europæiske Banktilsynsmyndighed), om ændring af afgørelse nr. 716/2009/EF og om ophævelse af Kommissionens afgørelse 2009/78/EF (
EUT 2010, L 331, s. 12
) (herefter »EBA’s afgørelse af 21. februar 2014«), på grund af en overtrædelse af EU-retten, og
—
selv om Retten delvist afviste søgsmålet med påstand om annullation af klagenævnet for de europæiske tilsynsmyndigheders afgørelse 2014-C1-02 af 14. juli 2014 vedrørende afvisning af klage indgivet over EBA’s afgørelse af 21. februar 2014 (herefter »klagenævnets afgørelse af 14. juli 2014«), annullerede Retten sidstnævnte afgørelse.
Retsforskrifter
Direktiv 2006/48/EF
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/48/EF af 14. juni 2006 om adgang til at optage og udøve virksomhed som kreditinstitut (
EUT 2006, L 177, s. 1
), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/76/EU af 24. november 2010 (
EUT 2010, L 329, s. 3
) (herefter »direktiv 2006/48«) fastsætter følgende i artikel 11:
»1.   De kompetente myndigheder meddeler kun tilladelse til de pågældende kreditinstitutter, når der er mindst to personer, som faktisk bestemmer hovedlinjerne for kreditinstituttets virksomhed.
De meddeler ikke tilladelse, såfremt disse personer ikke er i besiddelse af den nødvendige hæderlighed eller en fyldestgørende erfaring til at udøve disse funktioner.
[...]
2.   Medlemsstaterne kræver:
a)
at kreditinstitutter, der er juridiske personer, og som i henhold til deres nationale lovgivning har et vedtægtsmæssigt hjemsted, har hovedkontor og hjemsted i samme medlemsstat, og
b)
at andre kreditinstitutter har hovedkontor i den medlemsstat, der har meddelt tilladelsen, samt at de rent faktisk driver forretning der.«
Artikel 22 i direktiv 2006/48 bestemmer:
»1.   Hjemlandets kompetente myndigheder kræver, at der i alle kreditinstitutter findes effektive former for virksomhedsstyring, hvilket indebærer en klar organisatorisk struktur med en veldefineret, gennemskuelig og konsekvent ansvarsfordeling og effektive procedurer til at identificere, forvalte, overvåge og rapportere om de risici, kreditinstitutterne er eller kan blive udsat for, samt hensigtsmæssige interne kontrolmekanismer, herunder en god administrativ og regnskabsmæssig praksis og fyldestgørende interne kontrolprocedurer og en aflønningspolitik og -praksis, som er i overensstemmelse med og fremmer en forsvarlig og effektiv risikostyring.
2.   De i stk. 1 omhandlede former, procedurer og mekanismer skal omfatte hele virksomheden og være proportionale med arten, omfanget og kompleksitetsgraden af kreditinstituttets aktiviteter. Der tages hensyn til de tekniske kriterier, der er fastsat i bilag V.«
Dette direktivs artikel 40 har følgende ordlyd:
»1.   Ansvaret for forsigtighedstilsyn med et kreditinstitut, herunder tilsyn med de i henhold til artikel 23 og 24 udøvede aktiviteter, påhviler hjemlandets kompetente myndigheder; dette berører ikke de bestemmelser i nærværende direktiv, der giver værtslandets kompetente myndigheder en beføjelse.
2.   Stk. 1 er ikke til hinder for, at der føres tilsyn på et konsolideret grundlag ifølge nærværende direktiv.«
Nævnte direktivs artikel 42 har følgende ordlyd:
»Med henblik på at føre tilsyn med virksomheden i kreditinstitutter, som udøver virksomhed i en eller flere andre medlemsstater end den, hvor de har hjemsted, navnlig gennem en filial, arbejder de kompetente myndigheder i de pågældende medlemsstater snævert sammen. De meddeler hinanden alle sådanne oplysninger om ledelsen og ejerforholdet i disse kreditinstitutter, som vil kunne lette tilsynet med disse og undersøgelsen af betingelserne for meddelelse af tilladelse, samt alle oplysninger, der vil kunne lette tilsynet med disse institutter, i særdeleshed med hensyn til likviditet, solvens, sikkerhed for indlån, større engagementer, administrativ og regnskabsmæssig praksis og intern kontrol.«
Forordning nr. 1093/2010
Det anføres i 58. betragtning til forordning nr. 1093/2010, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/17/EU af 4. februar 2014 (
EUT 2014, L 60, s. 34
) (herefter »forordning nr. 1093/2010«):
»Det er nødvendigt at sikre, at parter, der berøres af [EBA’s] afgørelser, kan gøre brug af de nødvendige retsmidler. For på de områder, hvor [EBA] har afgørelsesbeføjelser, at kunne beskytte parternes rettigheder effektivt og sikre hurtig sagsbehandling bør de berørte parter kunne indbringe en afgørelse for et klagenævn. Af hensyn til effektiviteten og konsekvensen bør klagenævnet være et fælles organ sammensat af [de europæiske tilsynsmyndigheder], men bør handle uafhængigt af deres administrative strukturer og reguleringsstrukturer. Klagenævnets afgørelse bør kunne indbringes for Den Europæiske Unions Domstol.«
Denne forordnings artikel 1, stk. 2, bestemmer:
»[EBA] handler inden for de beføjelser, som den får tildelt med nærværende forordning og inden for rammerne af [Europa-Parlamentets og Rådets] direktiv 94/19/EF [af 30. maj 1994 om indskudsgarantiordninger (
EFT 1994, L 135, s. 5
)], [Europa-Parlamentets og Rådets] direktiv 2002/87/EF [af 16. december 2002 om supplerende tilsyn med kreditinstitutter, forsikringsselskaber og investeringsselskaber i et finansielt konglomerat og om ændring af Rådets direktiv 73/239/EØF, 79/267/EØF, 92/49/EØF, 92/96/EØF, 93/6/EØF og 93/22/EØF samt Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/78/EF og 2000/12/EF (
EUT 2003, L 35, s. 1
)], [Europa-Parlamentets og Rådets] forordning (EF) nr. 1781/2006 [af 15. november 2006 om oplysninger, der skal medsendes om betaler ved pengeoverførsler (
EUT 2006, L 345, s. 1
)], Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 af 26. juni 2013 om tilsynsmæssige krav til kreditinstitutter og investeringsselskaber [og om ændring af forordning (EU) nr. 648/2012 (
EUT 2013, L 176, s. 1
)], Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/36/EU af 26. juni 2013 om adgang til at udøve virksomhed som kreditinstitut og om tilsyn med kreditinstitutter og investeringsselskaber [om ændring af direktiv 2002/87/EF og om ophævelse af direktiv 2006/48/EF og 2006/49/EF (
EUT 2013, L 176, s. 338
)] og de relevante dele af [Europa-Parlamentets og Rådets] direktiv 2002/65/EF [af 23. september 2002 om fjernsalg af finansielle tjenesteydelser til forbrugerne og om ændring af Rådets direktiv 90/619/EØF samt direktiv 97/7/EF og 98/27/EF (
EFT 2002, L 271, s. 16
)], [Europa-Parlamentets og Rådets] direktiv 2005/60/EF [af 26. oktober 2005 om forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvaskning af penge og finansiering af terrorisme (
EUT 2005, L 309, s. 15
)], [Europa-Parlamentets og Rådets] direktiv 2007/64/EF [af 13. november 2007 om betalingstjenester i det indre marked og om ændring af direktiv 97/7/EF, 2002/65/EF, 2005/60/EF og 2006/48/EF og om ophævelse af direktiv 97/5/EF (
EUT 2007, L 319, s. 1
)] og [Europa-Parlamentets og Rådets] direktiv 2009/110/EF [af 16. september 2009 om adgang til at optage og udøve virksomhed som udsteder af elektroniske penge og tilsyn med en sådan virksomhed, ændring af direktiv 2005/60/EF og 2006/48/EF og ophævelse af direktiv 2000/46/EF (
EUT 2009, L 267, s. 7
)] i det omfang, disse retsakter finder anvendelse på kreditinstitutter og finansielle institutioner og på de kompetente myndigheder, der fører tilsyn med dem, herunder alle direktiver, forordninger og afgørelser, der er baseret på disse retsakter, og eventuelle yderligere retligt bindende EU-retsakter, hvorved [EBA] bliver pålagt opgaver. [EBA] handler også i overensstemmelse med Rådets forordning (EU) nr. 1024/2013 [af 15. oktober 2013 om overdragelse af specifikke opgaver til Den Europæiske Centralbank i forbindelse med politikker vedrørende tilsyn med kreditinstitutter (
EUT 2013, L 287, s. 63
)].«
Artikel 17 i forordning nr. 1093/2010 har følgende ordlyd:
»1.   Har en kompetent myndighed ikke anvendt de i artikel 1, stk. 2, nævnte retsakter, eller har den anvendt dem på en måde, som synes at være i strid med EU-retten, herunder de reguleringsmæssige og gennemførelsesmæssige tekniske standarder, der er fastsat i overensstemmelse med artikel 10-15, navnlig ved ikke at påse, at en finansiel institution opfylder kravene i disse retsakter, anvender [EBA] de i nærværende artikels stk. 2, 3 og 6 fastsatte beføjelser.
2.   [EBA] kan efter anmodning fra en eller flere kompetente myndigheder, Europa-Parlamentet, Rådet, Kommissionen eller interessentgruppen for banker eller på eget initiativ og efter at have underrettet den berørte kompetente myndighed foretage en undersøgelse af den påståede overtrædelse eller manglende anvendelse af EU-retten.
Den kompetente myndighed giver hurtigst muligt [EBA] alle de oplysninger, [EBA] anser for nødvendige med henblik på undersøgelsen, herunder om hvordan de i artikel 1, stk. 2, omhandlede retsakter anvendes i overensstemmelse med EU-retten, uden at dette berører de i artikel 35 fastsatte beføjelser.
3.   [EBA] kan senest to måneder efter indledningen af undersøgelsen rette en henstilling til den berørte kompetente myndighed om de skridt, der er nødvendige for at efterleve EU-retten.
Den kompetente myndighed underretter senest ti arbejdsdage efter modtagelsen af henstillingen [EBA] om de skridt, den har taget eller agter at tage for at sikre efterlevelse af EU-retten.
4.   Har den kompetente myndighed ikke bragt sine forhold i overensstemmelse med EU-retten senest en måned efter modtagelsen af [EBA’s] henstilling, kan Kommissionen efter at være blevet underrettet af [EBA] eller på eget initiativ afgive en formel udtalelse, hvorved den kræver, at den kompetente myndighed tager de nødvendige skridt til at efterleve EU-retten. Kommissionen tager i sin formelle udtalelse hensyn til [EBA’s] henstilling.
Kommissionen afgiver en sådan formel udtalelse senest tre måneder efter vedtagelsen af henstillingen. Kommissionen kan forlænge denne frist med en måned.
[EBA] og de kompetente myndigheder giver Kommissionen alle nødvendige oplysninger.
5.   Den kompetente myndighed underretter senest ti arbejdsdage efter modtagelsen af den i stk. 4 omhandlede formelle udtalelse Kommissionen og [EBA] om de skridt, den har taget eller agter at tage for at efterkomme denne formelle udtalelse.
6.   Efterkommer en kompetent myndighed ikke den i stk. 4 omhandlede formelle udtalelse inden for den heri fastsatte frist, og er det nødvendigt at afhjælpe en sådan misligholdelse rettidigt for at opretholde eller genoprette neutrale konkurrencevilkår på markedet eller sikre det finansielle systems ordnede funktion og integritet, kan [EBA], hvis de relevante krav i de i artikel 1, stk. 2, nævnte retsakter finder umiddelbar anvendelse på finansielle institutioner, vedtage en individuel afgørelse rettet til en finansiel institution, hvorved den kræver, at denne tager de nødvendige skridt til at opfylde sine forpligtelser i henhold til EU-retten, herunder til at ophøre med en given praksis, uden at dette i øvrigt indskrænker Kommissionens beføjelser i henhold til artikel 258 i TEUF.
[EBA’s] afgørelse skal være i overensstemmelse med Kommissionens formelle udtalelse i medfør af stk. 4.
7.   Afgørelser, der vedtages i medfør af stk. 6, har forrang for tidligere afgørelser, som de kompetente myndigheder har vedtaget i samme sag.
Når der iværksættes tiltag vedrørende spørgsmål, der er genstand for en formel udtalelse i medfør af stk. 4 eller en afgørelse i medfør af stk. 6, skal de kompetente myndigheder efterkomme denne formelle udtalelse eller afgørelse afhængigt af tilfældet.
8.   [EBA] anfører i den i artikel 43, stk. 5, omhandlede beretning, hvilke kompetente myndigheder og finansielle institutioner der ikke har efterlevet de i nærværende artikels stk. 4 og 6 omhandlede formelle udtalelser eller afgørelser.«
Denne forordnings artikel 18 angår de tiltag, der gennemføres af EBA i krisesituationer.
Nævnte forordnings artikel 19 indeholder bestemmelser vedrørende bilæggelse af tvister mellem kompetente myndigheder i grænseoverskridende situationer.
Artikel 39 i forordning nr. 1093/2010 foreskriver:
»1.   Inden [EBA] vedtager de i denne forordning omhandlede afgørelser, underretter den enhver navngiven adressat om, at den agter at træffe en sådan afgørelse, og fastsætter under fuld hensyntagen til, hvor meget sagen haster, dens kompleksitet og potentielle konsekvenser, en frist, inden for hvilken adressaten kan tilkendegive sine synspunkter. Det samme gælder for de i artikel 17, stk. 3, nævnte henstillinger.
2.   [EBA’s] afgørelser skal begrundes.
3.   Adressaterne for [EBA’s] afgørelser underrettes om retsmidlerne i henhold til denne forordning.
4.   Har [EBA] vedtaget en afgørelse i henhold til artikel 18, stk. 3 eller 4, tager den afgørelsen op til fornyet overvejelse med passende mellemrum.
5.   Afgørelser, der vedtages af [EBA] i henhold til artikel 17, 18 eller 19, offentliggøres med angivelse af den berørte kompetente myndighed eller den berørte finansielle institution og hovedindholdet af afgørelsen, medmindre en sådan offentliggørelse strider mod finansielle institutioners legitime interesse i at beskytte deres forretningshemmeligheder eller kan bringe de finansielle markeders ordnede funktion og integritet eller stabiliteten af hele eller en del af det finansielle system i Unionen i fare.«
Ifølge forordningens artikel 58, stk. 1, er klagenævnet et fælles organ for de europæiske tilsynsmyndigheder.
Nævnte forordnings artikel 60 fastsætter følgende:
»1.   Enhver fysisk eller juridisk person, herunder kompetente myndigheder, kan påklage en i artikel 17, 18 og 19 omhandlet afgørelse truffet af [EBA] eller enhver anden afgørelse, som [EBA] har truffet i overensstemmelse med de EU-retsakter, der er omhandlet i artikel 1, stk. 2, som er rettet til den pågældende, eller en afgørelse, som, skønt den er i form af en afgørelse rettet til en anden person, berører den pågældende umiddelbart og individuelt.
2.   Klagen tillige med en begrundelse indgives skriftligt til [EBA] senest to måneder efter den dato, hvor afgørelsen blev meddelt den pågældende, eller i mangel af sådan meddelelse, senest to måneder efter dagen for offentliggørelsen af [EBA’s] afgørelse.
Klagenævnet træffer afgørelse i klagesagen senest to måneder efter klagens indgivelse.
3.   En klage indgivet i henhold til stk. 1 har ikke opsættende virkning.
Klagenævnet kan dog, hvis det finder det berettiget, suspendere anvendelsen af den påklagede afgørelse.
4.   Hvis klagen kan antages til behandling, undersøger klagenævnet, om den er velbegrundet. Klagenævnet opfordrer klagesagens parter til at fremsætte deres bemærkninger til klagenævnets egne meddelelser eller andre parters indlæg i klagesagen inden for nærmere fastsatte tidsfrister. Parterne i klagesager har ret til at fremlægge deres synspunkter mundtligt.
5.   Klagenævnet kan enten stadfæste [EBA’s] kompetente organs afgørelse eller hjemvise sagen til [EBA’s] kompetente organ. Dette organ er bundet af klagenævnets afgørelse og skal vedtage en ændret afgørelse om den pågældende sag.
6.   Klagenævnet vedtager og offentliggør sin forretningsorden.
7.   Afgørelser truffet af klagenævnet begrundes og offentliggøres af [EBA].«
Artikel 61 i forordning nr. 1093/2010 har følgende ordlyd:
»1.   Der kan anlægges sag ved Den Europæiske Unions Domstol i overensstemmelse med artikel 263 i TEUF for at gøre indsigelse mod en afgørelse truffet af klagenævnet eller, såfremt der ikke har været adgang til at indbringe sagen for klagenævnet, mod en afgørelse truffet af [EBA].
2.   Medlemsstaterne og EU-institutionerne samt enhver fysisk eller juridisk person kan anlægge sag ved Den Europæiske Unions Domstol vedrørende [EBA’s] afgørelser i overensstemmelse med artikel 263 i TEUF.
3.   Hvis [EBA] har pligt til at handle og undlader at træffe en afgørelse, kan der anlægges passivitetssøgsmål ved Den Europæiske Unions Domstol i overensstemmelse med artikel 265 i TEUF.
4.   [EBA] træffer de nødvendige foranstaltninger for at efterkomme den afgørelse, der træffes af Den Europæiske Unions Domstol.«
Tvistens baggrund
I den appellerede dom har Retten redegjort for sagens faktiske omstændigheder på følgende måde:
»1
Ved skrivelse af 24. oktober 2012 indbragte [SV Capital] en klage for [EBA] med anmodning om, at der blev indledt en undersøgelse af de estiske og finske finansielle tilsynsmyndigheder i henhold til artikel 17 i [forordning nr. 1093/2010] (herefter »klagemålet«).
Til støtte for klagemålet gjorde sagsøgeren gældende, at artikel 40 og 42 i [direktiv 2006/48] var blevet overtrådt, idet de pågældende tilsynsmyndigheder ikke havde afskediget to direktører i en filial af en finsk bank, der er etableret i Estland, som ikke opfyldte kravene om »nødvendig hæderlighed eller en fyldestgørende erfaring« til at bestemme hovedlinjerne for det pågældende kreditinstituts virksomhed i henhold til artikel 11, stk. 1, i dette direktiv. Sagsøgeren gjorde i denne forbindelse gældende, at de pågældende direktører havde afgivet urigtige oplysninger under en civilsag, der var anlagt i Estland mod denne filial.
[...]
Ved skrivelse af 25. januar 2013 afviste EBA klagemålet på grund af manglende kompetence, samtidig med at den henviste klagen til de finske og de estiske finansielle tilsynsmyndigheder [...]
I anledning af [nævnte] skrivelse […] af 25. januar 2013 indgav sagsøgeren ved skrivelse af 14. februar 2013 en klage til klagenævnet for de europæiske tilsynsmyndigheder (herefter »klagenævnet«) i henhold til artikel 60, stk. 1, i forordning nr. 1093/2010.
Ved afgørelse 2013-008 af 24. juni 2013 fastslog klagenævnet, at klagemålet i henhold til artikel 22 i direktiv 2006/48, sammenholdt med EBA’s retningslinjer om egnethedsvurdering af medlemmer af ledelsesorganet og personer, der bestrider nøgleposter, af 22. november 2012, kunne antages til realitetsbehandling og hjemviste sagen til EBA’s kompetente organ med henblik på, at dette i overensstemmelse med artikel 60, stk. 5, i forordning nr. 1093/2010 skulle behandle sagens realitet.
Ved afgørelse DC 2013 03 af 15. oktober 2013 noterede EBA sig, at klagemålet kunne realitetsbehandles i henhold til punkt 2.5 og 2.6 i sine interne regler for behandling af undersøgelse af overtrædelse af EU-retten […] med forbehold af artikel 17, stk. 2, i forordning nr. 1093/2010.
Ved afgørelse […] af 21. februar 2014 […] afviste EBA klagemålet på grund af utilstrækkeligt grundlag til at indlede en undersøgelse i henhold til artikel 17 i forordning nr. 1093/2010.
I anledning af EBA’s afgørelse [af 21. februar 2014] indgav sagsøgeren ved skrivelse af 31. marts 2014 klage til klagenævnet.
Ved afgørelse […] af 14. juli 2014 […] afviste klagenævnet klagen over EBA’s afgørelse [af 21. februar 2014]. I sin afgørelse fastslog klagenævnet i det væsentligste først og fremmest, at klagen over EBA’s afgørelse [af 21. februar 2014] kunne antages til realitetsbehandling. Derefter afviste det klagen i sin helhed som ugrundet.
Hvad for det første angår undersøgelsen af, om klagen kunne antages til realitetsbehandling, var klagenævnet af den opfattelse, at EBA’s afgørelse [af 21. februar 2014] under sagens særlige omstændigheder udgjorde en anfægtelig retsakt i henhold til artikel 60 i forordning nr. 1093/2010, hvorefter enhver fysisk eller juridisk person kan påklage en afgørelse truffet af EBA, som er rettet til den pågældende.
Hvad dernæst angår undersøgelsen af klagens realitet var klagenævnet for det første af den opfattelse, at EBA’s vurdering, hvorefter de to direktører, som sagsøgeren havde anklaget i klagemålet, ikke havde bestridt nøgleposter i det omhandlede finansieringsinstitut, ikke var behæftet med fejl, og at påstandene vedrørende den tredje direktør ikke var blevet godtgjort. For det andet fastslog klagenævnet, at den konkrete sag, henset til det forhold, at sagsøgeren ikke udgjorde en del af de organer, der kunne anmode EBA om at indlede en undersøgelse i forbindelse med overtrædelse af EU-retten, vedrørte denne myndigheds afvisning af at indlede en undersøgelse på eget initiativ. Klagenævnet fastslog endvidere, at det med hensyn til de bevismidler, som sagsøgeren havde fremlagt til støtte for den påståede overtrædelse af EU-retten og de interne regler [for behandling af undersøgelse af overtrædelse af EU-retten], ikke var blevet godtgjort, at EBA havde begået en fejl inden for rammerne af udøvelsen af sin skønsbeføjelse. For det tredje fastslog klagenævnet, at det forhold, at EBA ikke havde hørt sagsøgeren i henhold til artikel 39, stk. 1, i forordning nr. 1093/2010, inden den vedtog sin afgørelse, ikke udgjorde en formel mangel, der kunne medføre denne afgørelses ugyldighed. For det fjerde var det ikke blevet godtgjort, at den fastsatte procedure forud for vedtagelsen af EBA’s afgørelse [af 21. februar 2014] ikke var blevet fulgt. Endelig påpegede klagenævnet for det femte, at det ikke var blevet godtgjort, at EBA på nogen måde havde overtrådt artikel 41 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.«
Sagen for Retten og den appellerede dom
I søgsmålet havde SV Capital nedlagt påstand om annullation af dels EBA’s afgørelse af 21. februar 2014, dels klagenævnets afgørelse af 14. juli 2014. SV Capital havde ligeledes nedlagt påstand om hjemvisning af sagen til det kompetente organ i EBA til efterprøvelse af klagemålet med hensyn til sagens realitet.
Til støtte for søgsmålet havde appellanten fremsat fem anbringender. EBA, der støttedes af Kommissionen, havde anført, at dette søgsmål burde afvises i sin helhed, idet det blev gjort gældende, at dens afvisning af at indlede en undersøgelse på eget initiativ i henhold til artikel 17 i forordning nr. 1093/2010 var uden retsvirkninger for så vidt angår appellanten.
Med hensyn til søgsmålets antagelse til realitetsbehandling, for så vidt som det vedrørte annullation af EBA’s afgørelse af 21. februar 2014, fandt Retten, at appellanten på tidspunktet for sagens anlæg var afskåret fra at anfægte denne afgørelse fra EBA, hvorfor denne del af søgsmålet skulle afvises.
Hvad dernæst angik søgsmålets antagelse til realitetsbehandling, for så vidt som det vedrørte annullation af klagenævnets afgørelse af 14. juli 2014, fandt Retten, at denne afgørelse udgjorde en anfægtelig retsakt, hvorfor denne del af søgsmålet kunne antages til realitetsbehandling.
Hvad endelig angår søgsmålets antagelse til realitetsbehandling, for så vidt som det vedrørte hjemvisning af sagen til det kompetente organ i EBA til efterprøvelse af dets klagemål med hensyn til sagens realitet, bemærkede Retten, at den kompetence, som Unionens retsinstanser råder over i annullationssøgsmål, ikke gav mulighed for, at Retten kunne give EBA et pålæg. Følgelig udtalte Retten, at denne påstand måtte afvises.
Vedrørende realiteten rejste Retten af egen drift spørgsmålet om klagenævnets kompetence til i henhold til artikel 60, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1093/2010 at træffe afgørelse om klagen over EBA’s afgørelse af 21. februar 2014 og fastslog, at en sådan kompetence ikke forelå.
På denne baggrund og uden at tage stilling til, om appellantens anbringender var begrundede, gav Retten appellanten medhold, for så vidt som søgsmålet vedrørte annullation af klagenævnets afgørelse af 14. juli 2014, under henvisning til sidstnævntes manglende kompetence. Følgelig annullerede Retten klagenævnets afgørelse af 14. juli 2014 og frifandt sagsøgte i øvrigt.
Retsforhandlingerne for Domstolen
SV Capital har nedlagt følgende påstande:
—
Den appellerede dom ophæves, i første række for så vidt som den fastslår, at søgsmålet med påstand om annullation af EBA’s afgørelse af 21. februar 2014 ikke kan antages til realitetsbehandling, i anden række for så vidt som den fastslår, at søgsmålet med påstand om annullation af klagenævnets afgørelse af 14. juli 2014 delvist ikke kan antages til realitetsbehandling, og i tredje række for så vidt som den træffer afgørelse om sagsomkostningerne.
—
Sagen hjemvises til Retten.
—
Appelindstævnte tilpligtes at betale sagens omkostninger og intervenienten tilpligtes at bære sine egne omkostninger.
EBA har nedlagt følgende påstande:
—
Principalt:
—
Punkt 1 i den appellerede doms konklusion ophæves, og søgsmålet til prøvelse af klagenævnets afgørelse af 14. juli 2014 afvises.
—
Appellen forkastes, for så vidt som den vedrører punkt 2 i den appellerede doms konklusion.
—
Subsidiært; Appellen forkastes i sin helhed.
—
Appellanten pålægges at betale sagens omkostninger ved Retten og ved Domstolen.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
—
Den appellerede dom ophæves for så vidt angår domskonklusionens punkt 1.
—
Det af SV Capital anlagte søgsmål til prøvelse af klagenævnets afgørelse af 14. juli 2014 afvises.
—
Appellen afvises som ugrundet for så vidt som den vedrører punkt i den appellerede doms domskonklusion.
—
Appellanten tilpligtes at betale samtlige omkostninger såvel i sagen for Retten som i sagen for Domstolen.
Om appellen
Idet den appellerede dom dels vedrører en påstand om annullation af EBA’s afgørelse af 21. februar 2014, dels en påstand om annullation af klagenævnets afgørelse af 14. juli 2014 må de forskellige appelanbringender behandles, for så vidt som de vedrører den ene eller den anden af disse to afgørelser.
Om det første til det tredje anbringende vedrørende Rettens afvisning af påstandene om annullation af klagenævnets afgørelse af 14. juli 2014 som ugrundede
Parternes argumenter
Med det første anbringende har SV Capital gjort gældende, at den i forbindelse med søgsmålet for Retten havde præciseret, at dette kun omfattede klagenævnets afgørelse af 14. juli 2014, for så vidt som denne afgørelse afviste klagen. SV Capital har derimod ikke anfægtet denne afgørelse for så vidt angår sagens antagelse til realitetsbehandling og omkostningerne. Ikke desto mindre har Retten af egen drift udtalt sig om klagenævnets kompetence og har truffet afgørelse ultra petita.
Med det andet anbringende har SV Capital anført, at Retten ligeledes har begået en retlig fejl ved at tilsidesætte artikel 60, stk. 1, i forordning nr. 1093/2010 – fortolket i lyset af 58. betragtning til denne forordning. I henhold til en læsning af nævnte forordnings artikel 17, stk. 2, sammenholdt med dennes artikel 1, er klagenævnet nemlig tillagt beføjelse til at træffe afgørelse i klagen, der er rettet mod EBA’s afgørelse af 21. februar 2014.
Med det tredje anbringende har SV Capital gjort gældende, at Retten har tilsidesat artikel 48, stk. 2, i sit procesreglement i den udgave, der var gældende indtil den 31. december 2014, idet den fandt, at den argumentation, der blev fremført under sagens behandling for Retten, hvorefter klagenævnet havde kompetence til at påkende klagen, måtte afvises. Parterne blev af Retten selv opfordret til at udtale sig om spørgsmålet vedrørende klagenævnets kompetence og appellanten besvarede blot det stillede spørgsmål.
EBA og Kommissionen har gjort gældende, at disse anbringender bør forkastes.
Domstolens bemærkninger
Med hensyn til det første appelanbringende, hvormed appellanten har gjort gældende, at Retten har truffet afgørelse ultra petita, er det tilstrækkeligt at bemærke, at Unionens retsinstanser er forpligtet til af egen drift at rejse spørgsmålet om kompetence hos den myndighed, hvis retsakt anfægtes for disse, selv om ingen af parterne har nedlagt påstand herom, idet manglende kompetence hos ophavsmanden til en bebyrdende retsakt udgør et ordre public-anbringende, som ikke alene kan, men skal tages under påkendelse ex officio.
Ifølge Domstolens praksis skal spørgsmålet om kompetence hos retsaktens ophavsmand nemlig efterprøves ex officio, selv om ingen af parterne har anmodet herom (jf. i denne retning dom af 30.9.1982, Amylum mod Rådet,
108/81
,
EU:C:1982:322
, præmis
, og af 13.7.2000, Salzgitter mod Kommissionen,
C-210/98 P
,
EU:C:2000:397
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det følger heraf, at det første anbringende må forkastes.
Med hensyn til det andet appelanbringende skal det bemærkes, at fysiske eller juridiske personer, herunder kompetente myndigheder, i henhold til artikel 60 i forordning nr. 1093/2010 kan påklage en afgørelse truffet af EBA, som er rettet til de pågældende, eller, selv om den ikke er rettet til disse personer, at de er umiddelbart og individuelt berørt af afgørelsen.
For at kunne påklages til klagenævnet skal en afgørelse fra EBA, som fastslået af Retten i den appellerede doms præmis 66, enten være en af de afgørelser, der er omhandlet i artikel 17-19 i forordning nr. 1093/2010, eller være en afgørelse, som er truffet i overensstemmelse med de EU-retsakter, der er omhandlet i forordningens artikel 1, stk. 2.
Som Retten med føje i den appellerede doms præmis 67-71 har fastslået, er ingen af disse betingelser opfyldt i den foreliggende sag.
For det første er EBA’s afgørelse af 21. februar 2014 ikke baseret på artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 1093/2010. Som Retten med føje bemærkede i den appellerede doms præmis 67, har EBA, trods det forhold, at tilsidesættelsen af visse bestemmelser i direktiv 2006/48 var blevet påberåbt til støtte for appellantens klagemål, i denne afgørelse nemlig ikke udtalt sig om, hvorvidt de kompetente myndigheder eller det omhandlede kreditinstitut har tilsidesat direktivet.
Det er for det andet ubestridt, at nævnte afgørelse ikke udgør en del af de i forordningens artikel 18 og 19 omhandlede afgørelser, hvorved EBA kan pålægge de nationale tilsynsmyndigheder at vedtage specifikke tiltag for at afhjælpe en krisesituation eller for at bilægge tvister, der måtte opstå mellem disse myndigheder i grænseoverskridende situationer.
For det tredje er der, i modsætning til, hvad der kræves i henhold til nævnte forordnings artikel 17, stk. 1, til støtte for nævnte klagemål ikke blevet påberåbt tilsidesættelse af de reguleringsmæssige eller gennemførelsesmæssige tekniske standarder, der er fastsat i overensstemmelse med samme forordnings artikel 10-15.
For det fjerde udgør appellanten ikke en del af de organer, der udtrykkeligt er nævnt i forordningens artikel 17, stk. 2, som kan indgive en anmodning til EBA om at indlede en undersøgelse i forbindelse med overtrædelse eller manglende anvendelse af EU-retten. Navnlig har appellanten ikke gjort gældende, at det tilhører den interessentgruppe for banker, der er nedsat i overensstemmelse med artikel 37 i forordning nr. 1093/2010.
Denne konstatering af, at appellanten ikke udgør en del af de organer, som udtrykkeligt er nævnt i denne forordnings artikel 17, stk. 2, ændres i øvrigt på ingen måde, i modsætning til hvad appellanten synes at hævde, af den omstændighed, at EBA på eget initiativ kan indlede undersøgelser.
Idet betragtningerne i den appellerede dom ikke er behæftet med en retlig fejl, skal det andet appelanbringende følgelig ligeledes forkastes.
Med hensyn til det tredje fremførte anbringende skal det bemærkes, at appellanten som svar på en forespørgsel fra Retten for sidstnævnte har fremsat en argumentation, der går ud over genstanden for det af Retten stillede spørgsmål.
Appellanten har gjort gældende, at annullationssøgsmålet ved Retten var rettidigt anlagt, henset til det forhold, at den administrative procedure fortsatte frem til den 14. juli 2014, og at der ved anlæggelsen af dette annullationssøgsmål således forelå omstændigheder, som ikke kunne forudses, som omhandlet i artikel 45 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol.
I denne henseende må det konstateres, at appellantens anbringende om, at denne blot har fremsat bemærkninger som svar på det af Retten stillede spørgsmål, savner faktuelt grundlag. Appellantens svar indeholdte nemlig, som Retten med rette har anført i den appellerede doms præmis 42, reelt to nye anbringender.
Heraf følger, at Retten med føje fastslog, at denne argumentation måtte afvises.
Det tredje appelanbringende må derfor ligeledes forkastes.
Om det fjerde til det sjette anbringende vedrørende Rettens afvisning af påstandene om annullation af EBA’s afgørelse af 21. februar 2014
Parternes argumenter
Med det fjerde anbringende har SV Capital gjort gældende, at dets søgsmål, for så vidt angår påstanden om annullation af EBA’s afgørelse af 21. februar 2014, er indgivet inden for fristen i artikel 263 TEUF, idet den administrative procedure ved klagenævnet, på vegne af EBA og de europæiske tilsynsmyndigheder, fortsatte frem til den 14. juli 2014. Den manglende kompetence hos klagenævnet kan føre til en annullation af dennes afgørelse, men kan ikke have indvirkning på den i artikel 263 TEUF fastsatte frist. Bemærkningen i den appellerede doms præmis 44 vedrørende muligheden for at anlægge søgsmål ved Retten til prøvelse af EBA’s afgørelse af 21. februar 2014, sideløbende og samtidigt med indgivelse af en klage til klagenævnet, savner følgelig ethvert grundlag. Et sådant søgsmål for Retten ville i mangel af en endelig forvaltningsafgørelse nemlig ikke kunne antages til realitetsbehandling i henhold til artikel 263 TEUF.
Med det femte anbringende har SV Capital gjort gældende, at Retten har tilsidesat artikel 45 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, idet anlæggelse af sag inden for en frist på to måneder at regne fra modtagelsen af afgørelsen af 21. februar 2014 var forhindret på grund af en undskyldelig fejl. Den omstændighed, at klagenævnet antog sagen til realitetsbehandling og realitetsbehandlede den, kan have medført en »vildfarelse«. Selv om klagenævnet savnede kompetence til at træffe afgørelse i sagen vedrørende påstanden om annullation af EBA’s afgørelse af 21. februar 2014, har sidstnævnte aldrig fremført argumentet om, at det snarere tilkommer Retten end klagenævnet at påkende denne klage. Sidstnævnte har truffet afgørelse i den klage, der var indbragt for den, idet den således har ladet formode, at den var det kompetente klageorgan. Sagens anlæggelse ved Retten efter udløbet af fristen på to måneder efter modtagelsen af EBA’s afgørelse af 21. februar 2014 må derfor anses for at skyldes en undskyldelig fejl.
Med det sjette anbringende har SV Capital gjort gældende, at Retten, da den i den appellerede doms præmis 45 fastslog, at søgsmålet med påstand om annullation af EBA’s afgørelse af 21. februar 2014 måtte afvises, da der ikke forelå en retsakt, der kan anfægtes, har anvendt artikel 263 TEUF, samt artikel 60, stk. 1, og artikel 61, stk. 1, i forordning nr. 1093/2010, urigtigt. Søgsmålet til prøvelse af nævnte afgørelse kunne således være antaget til realitetsbehandling, idet denne afgørelse var rettet til appellanten, og appellanten var umiddelbart og individuelt berørt af den.
EBA og Kommissionen har gjort gældende, at disse anbringender bør forkastes.
Domstolens bemærkninger
Eftersom det fjerde anbringende vedrører betragtningerne i den appellerede doms præmis 36 ff., skal det bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at søgsmålsfristerne er ufravigelige, og at det tilkommer Unionens retsinstanser af egen drift at efterprøve, om disse frister er overholdt (jf. kendelse af 5.9.2013, ClientEarth mod Rådet,
C-573/11 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2013:564
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Som det følger af artikel 263, stk. 6, TEUF, skal klager med påstand om annullation indgives inden to måneder efter, at retsakten, alt efter sin art, er offentliggjort eller meddelt klageren, eller i mangel heraf senest to måneder efter, at klageren har fået kendskab til den. I det foreliggende tilfælde er EBA’s afgørelse blevet meddelt appellanten den 21. februar 2014. Under anvendelse af reglerne om beregning af frister, som er fastsat i artikel 58 og 60 i Rettens procesreglement, og som svarer til artikel 49 og 51 i Domstolens procesreglement, på tidspunktet for anlæggelsen af SV Capitals søgsmål ved Retten, dvs. den 12. september 2014, var SV Capital følgelig afskåret fra at anfægte nævnte afgørelse fra EBA, således som Retten har fastslået i den appellerede doms præmis 41.
Retten fastslog ligeledes i denne doms præmis 43, at appellanten hverken kunne påberåbe sig force majeure, jf. artikel 45, stk. 2, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, eller at der skulle foreligge en undskyldelig fejl.
Disse betragtninger er ikke behæftet med nogen retlig fejl.
Domstolen har således allerede flere gange fastslået, at EU-bestemmelserne vedrørende procesfrister kun kan fraviges, hvis der foreligger ganske særlige omstændigheder, omstændigheder, som ikke kunne forudses, eller force majeure i overensstemmelse med artikel 45, stk. 2, i statutten for Den Europæiske Domstol, idet en streng overholdelse af disse bestemmelser er i overensstemmelse med hensynet til retssikkerheden og nødvendigheden af at undgå enhver forskelsbehandling eller vilkårlighed i retsplejen (kendelse af 16.11.2010, Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert mod Kommissionen,
C-73/10 P
,
EU:C:2010:684
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I modsætning til det af appellanten anførte har der ikke været nogen »fortsættelse« af sagsbehandlingen efter EBA’s vedtagelse af sin afgørelse af 21. februar 2014, og indgivelsen af klage til klagenævnet har ingen indvirkning haft på beregningen af klagefristen for en afgørelse, der tidligere er truffet af EBA, henset til dennes manglende kompetence.
Det fjerde anbringende skal derfor forkastes.
Med hensyn til det femte appelanbringende om, at der foreligger en undskyldelig fejl fra SV Capitals side, følger det af Domstolens praksis, at i relation til EU-rettens søgsmålsfrister omfatter begrebet en undskyldelig fejl, der udgør en undtagelse hertil, kun usædvanlige omstændigheder, navnlig hvor den pågældende institution har udvist en adfærd, der enten i sig selv eller i afgørende omfang må antages at kunne fremkalde en vildfarelse hos en borger, der er i god tro, og som har udvist en sådan agtpågivenhed, der kræves af en normalt påpasselig erhvervsdrivende (jf. kendelse af 16.11.2010, Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert mod Kommissionen,
C-73/10 P
,
EU:C:2010:684
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I den foreliggende sag er appellanten ikke, således som Retten fastslog i den appellerede doms præmis 44, blevet givet nogen præcise forsikringer om klagenævnets kompetence til at påkende en sag om den afgørelse fra EBA, der efterfølgende ville blive vedtaget.
I modsætning til, hvad appellanten har gjort gældende, kan navnlig hverken EBA’s undladelse af at gøre indsigelse mod klagenævnets kompetence til at træffe afgørelse om EBA’s afgørelse, eller sidstnævntes fejlagtige konklusion, hvorefter den havde en sådan kompetence, kvalificeres som en adfærd, der må antages at kunne fremkalde en vildfarelse hos en borger.
Det følger heraf, at det var med føje, at Retten fastslog, at der ikke forelå nogen som helst undskyldelig fejl, som kan fravige forpligtelsen til at overholde den fastsatte søgsmålsfrist.
Det femte anbringende skal derfor forkastes.
Med det sjette anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten med den appellerede dom har tilsidesat artikel 263 TEUF, og artikel 60, stk. 1, samt artikel 61, stk. 1, i forordning nr. 1093/2010. Det er i denne henseende tilstrækkeligt at bemærke, at det kun er for fuldstændighedens skyld, at Retten, som det fremgår af den appellerede doms præmis 45, udtalte sig om afvisning af søgsmålet, idet der ikke foreligger en anfægtelig retsakt.
Ifølge fast retspraksis kan klagepunkter, der er rettet mod præmisser, som er anført for fuldstændighedens skyld, i en dom afsagt af Retten, imidlertid ikke føre til dens ophævelse og er derfor uvirksomme (jf. dom af 2.9.2010, Kommissionen mod Deutsche Post,
C-399/08 P
,
EU:C:2010:481
, præmis
, og af 29.3.2011, Anheuser-Busch mod Budějovický Budvar,
C-96/09 P
,
EU:C:2011:189
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det sjette appelanbringende må følgelig forkastes som irrelevant.
Om det syvende til det ellevte anbringende
Parternes argumenter
SV Capital har atter fremsat de følgende anbringender, som understøttes af de argumenter, der er fremsat i forbindelse med den stævning, der blev indleveret til Retten, eftersom sidstnævnte ikke traf afgørelse vedrørende realiteten i søgsmålet:
—
EBA’s afgørelse af 21. februar 2014 er behæftet med en faktisk fejl.
—
EBA har ikke udøvet sin skønsbeføjelse i overensstemmelse med gældende ret og inden for grænserne af denne beføjelse.
—
EBA har tilsidesat artikel 39, stk. 1, i forordning nr. 1093/2010 og artikel 16 i sin kodeks for god forvaltningsskik.
—
EBA har tilsidesat punkt 3.3 til 3.5 i sine interne regler.
—
Idet EBA har behandlet appellantens klagemål og har truffet sin afgørelse, har den misbrugt sin beføjelse og har handlet urimeligt.
EBA og Kommissionen har gjort gældende, at nævnte anbringender må afvises.
Domstolens bemærkninger
Det skal bemærkes, at det ifølge fast retspraksis fremgår af artikel 256 TEUF, artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og artikel 168, stk. 1, litra d), samt artikel 169 i Domstolens procesreglement, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand, idet appellen eller det pågældende anbringende i modsat fald afvises (jf. bl.a. dom af 10.7.2014, Telefónica og Telefónica de España mod Kommissionen,
C-295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, præmis
, og kendelse af 12.2.2015, Meister mod Kommissionen,
C-327/14 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2015:99
, præmis
). Det syvende til det ellevte appelanbringende angår imidlertid på ingen måde den appellerede dom, men tager sigte på EBA’s afgørelse af 21. februar 2014. De bør derfor alene af denne grund afvises.
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at appelindstævnte bør frifindes i det hele.
Sagens omkostninger
I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagens omkostninger, såfremt appellen ikke tages til følge. I henhold til samme reglements artikel 138, der i medfør af artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
Da SV Capital har tabt sagen, og EBA har nedlagt påstand om, at SV Capital bør betale sagens omkostninger, tilpligtes SV Capital at betale appelsagens omkostninger.
Artikel 140, stk. 1, i Domstolens procesreglement, der i medfør af reglementets artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, fastsætter, at medlemsstater og institutioner, der er indtrådt i en sag, bærer deres egne omkostninger.
Kommissionen, som har interveneret i sagen, bærer følgelig sine egne omkostninger.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Første Afdeling):

1)
Appellen forkastes.

2)
SV Capital OÜ bærer sine egne omkostninger og betaler de af Den Europæiske Banktilsynsmyndighed (EBA) afholdte omkostninger.

3)
Europa-Kommissionen bærer sine egne omkostninger.

Underskrifter
(
*1
) – * Processprog: engelsk.