CELEX: 62016TJ0389
Žig Europske unije
Postupak za proglašavanje žiga ništavim
Verbalni žig Europske unije MONTORSI F. & F.
Raniji verbalni nacionalni žig Casa Montorsi
Relativni razlog za ništavost
Vjerojatnost dovođenja u zabludu
Članak 53. stavak 1. točka (a) i članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009
Sporazum o supostojanju žigova
Doseg
Članak 53. stavak 3. Uredbe br. 207/2009

Okolnosti spora
Društvo Montorsi Francesco & Figli SpA 12. veljače 2007. podnijelo je Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) prijavu za registraciju žiga Europske unije na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (
SL 1994., L 11, str. 1
.), kako je izmijenjena (zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (
SL 2009., L 78, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.)).
Žig za koji je podnesena prijava za registraciju je verbalni znak MONTORSI F. & F.
Proizvodi za koje je zatražena registracija potpadaju pod razred 29. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, a koji odgovara sljedećem opisu: „Meso, riba, perad i divljač; mesni ekstrakti; konzervirano voće i povrće, sušeno i kuhano; želei, džemovi, jaja, mlijeko i mliječni proizvodi; ulja i masti”.
Prijava žiga Europske unije objavljena je u
Glasniku žigova Zajednice
br. 38/2007 od 30. srpnja 2007., a odgovarajući žig registriran je 18. siječnja 2008.
Intervenijent Casa Montorsi Srl 28. prosinca 2010., na temelju članka 53. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009, zatražio je proglašenje spornog žiga ništavim za sve proizvode navedene u točki 3. ove presude.
Zahtjev za proglašenje žiga ništavim temeljio se na ranijem talijanskom verbalnom žigu Casa Montorsi, podnesenom 24. veljače 1995., registriranom 2. lipnja 1998. pod brojem 751820, zatim obnovljenom, koji označava proizvode iz razreda 29., a koji odgovaraju sljedećem opisu: „Meso, riba, perad i divljač; mesni ekstrakti; konzervirano voće i povrće, sušeno i kuhano; želei, džemovi, jaja, mlijeko i mliječni proizvodi; ulja i masti”.
Razlog na koji se poziva u zahtjevu za proglašenje žiga ništavim naveden je u članku 8. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009, koji se temelji na tome da postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu.
Tijekom upravnog postupka sporni žig prenesen je društvu Negroni SpA, a zatim tužitelju, društvu Agricola italiana alimentare SpA (AIA).
Tužitelj je zahtijevao da se zahtjev za proglašenje žiga ništavim odbije jer je protivan privatnoj ispravi koju je potpisao s intervenijentom 4. svibnja 2000. (u daljnjem tekstu: sporazum) i kojim su prihvatili supostojanje dotičnih žigova na talijanskom tržištu te se uzajamno obvezali da se neće protiviti njihovoj uporabi. Tužitelj je također zatražio dokaz o uporabi ranijeg žiga.
Odjel za poništaje 20. ožujka 2014. proglasio je sporni žig ništavim za proizvode „meso, riba, perad i divljač; jaja”, ali je potvrdio njegovu valjanost za druge proizvode obuhvaćene tim žigom, odnosno „mesni ekstrakti; konzervirano voće i povrće, sušeno i kuhano; želei, džemovi, mlijeko i mliječni proizvodi; ulja i masti”, kao i za druge proizvode koji nisu spomenuti na popisu proizvoda obuhvaćenih spornim žigom.
Odjel za poništaje osobito je utvrdio da sporazum nije zapreka dopuštenosti intervenijentova zahtjeva za proglašenje žiga ništavim jer se taj sporazum, nepreciznog sadržaja u pogledu područja i trajanja, ne može smatrati izričitim odobrenjem u smislu članka 53. stavka 3. Uredbe br. 207/2009. Što se tiče intervenijentova dokaza uporabe ranijeg žiga, Odjel za poništaje utvrdio je da je taj dokaz podnesen, ali samo za proizvode „šunke, salame i suhomesnati proizvodi” iz potkategorije „meso”. Što se tiče usporedbe proizvoda, istaknuo je da su među onima na koje se odnosi sporni žig samo proizvodi „meso, riba, perad i divljač; jaja” isti ili slični onima za koje se upotrebljavao raniji žig, odnosno onima iz kategorije „meso”. Što se tiče usporedbe znakova, istaknuo je da sporni žig predstavlja srednji stupanj sličnosti s ranijim žigom jer ta dva žiga sadržavaju isto prezime Montorsi. Napokon, Odjel za poništaje utvrdio je da, što se tiče istovjetnosti ili sličnosti proizvoda suprotstavljenih žigova, postoji vjerojatnost dovođenja talijanske javnosti u zabludu u pogledu proizvoda „meso, riba, perad i divljač; jaja” obuhvaćenih spornim žigom i da se taj žig treba proglasiti ništavim za te proizvode.
Tužitelj je 12. svibnja 2014. podnio EUIPO‑u žalbu protiv odluke Odjela za poništaje na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009, s ciljem da sporni žig ostane registriran za proizvode „meso, riba, perad i divljač; jaja”.
Odlukom od 28. travnja 2016. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) prvo žalbeno vijeće EUIPO‑a odbilo je žalbu.
Žalbeno je vijeće kao prvo istaknulo da tužitelj pred njim nije pobijao nijednu ocjenu Odjela za poništaje koje su se odnosile na dokaz uporabe ranijeg žiga, sličnost znakova i proizvoda te na vjerojatnost dovođenja u zabludu. Jedini argument u žalbi temeljio se na sporazumu, koji se, prema tužiteljevu mišljenju, protivio zahtjevu za proglašenje spornog žiga ništavim zbog vjerojatnosti dovođenja u zabludu.
Žalbeno je vijeće utvrdilo da EUIPO nije vezan tim sporazumom, koji je uređivao privatne interese, ali da mora istražiti može li se on smatrati „izričitim odobrenjem registracije”, kako je predviđena člankom 53. stavkom 3. Uredbe br. 207/2009, odnosno je li riječ o supostojanju suprotstavljenih žigova. Žalbeno je vijeće smatralo da sporazum ne omogućuje zaključak o takvom odobrenju. Ono je dodalo da, čak i ako se uzme u obzir dio sporazuma u kojem njegove stranke „priznaju da njihovi žigovi mogu supostojati”, i dalje treba dokazati da su oni mogli supostojati jer nije bilo vjerojatnosti dovođenja relevantne javnosti u zabludu, što zahtijeva dokaz istodobne uporabe suprotstavljenih žigova tijekom dovoljno dugog razdoblja prije datuma podnošenja spornog žiga. Dokaz takve istodobne uporabe nije podnesen, kao ni dokaz o tome da takva uporaba nije obuhvaćala nikakvu vjerojatnost dovođenja u zabludu. Žalbeno je vijeće prema tome odbilo žalbu.
Zahtjevi stranaka
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
poništi pobijanu odluku;
–
naloži EUIPO‑u snošenje troškova.
EUIPO i intervenijent od Općeg suda zahtijevaju da:
–
odbije tužbu;
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
Pravo
Tužitelj u potporu tužbi ističe dva tužbena razloga, koji se temelje, kao prvo, na povredi članka 53. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 8. stavkom 1. točkom (b) iste uredbe i, kao drugo, na povredi članka 53. stavka 3. te uredbe.
Valja početi ispitivanjem drugog tužbenog razloga.
Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 53. stavka 3. Uredbe br. 207/2009
Tužitelj ističe da je nesporno da su stranke sporazumno prihvatile supostojanje svojih žigova na talijanskom tržištu, trenutačno i ubuduće, što intervenijentu zabranjuje da zahtijeva proglašenje spornog žiga ništavim.
Tužitelj ističe da intervenijent nikako ne može spriječiti registraciju spornog žiga u državama Europske unije koje nisu Italija niti, uzimajući u obzir sporazum, registraciju tog žiga u Italiji.
Tužitelj žalbenom vijeću prigovara da nije uzelo u obzir „načelo relativizacije” uzroka ništavosti ranijih suprotstavljenih prava. Relativni razlozi za odbijanje štite samo privatne interese. Iako se odobrenjem nositelja ranijeg prava ne može zaobići apsolutni razlog za odbijanje, takvim se odobrenjem to može postići u pogledu relativnog razloga za odbijanje. Na tom temelju, sukladno praksi Općeg suda, sukob između dvaju žigova odnosi se samo na konkurentne poduzetnike, a ne na potrošače.
Što se tiče, preciznije, povrede članka 53. stavka 3. Uredbe br. 207/2009, tužitelj kao prvo osporava tvrdnju žalbenog vijeća iz prvih dviju rečenica točke 25. pobijane odluke, prema kojoj je za postojanje odobrenja za registraciju žiga potrebno da znak koji se treba registrirati bude točno identificiran, što se ovom slučaju nije dogodilo.
Sporazum ne upućuje jasno samo na žig MONTORSI sam po sebi, već i na registraciju i uporabu, sadašnju i buduću, termina „montorsi” u kontekstu razlikovnog znaka u odnosu na proizvode iz razreda 29. Usko tumačenje tog upućivanja ne bi imalo nikakva smisla jer prilikom sklapanja sporazuma nijedna njegova stranka nije bila nositelj žiga MONTORSI u užem smislu. Slijedom toga, tužitelj ističe da su, suprotno onomu što je žalbeno vijeće utvrdilo u pobijanoj odluci, stranke sporazuma izričito odobrile registraciju i uporabu i žiga MONTORSI u užem smislu, ali i svakog razlikovnog znaka koji sadržava termin „montorsi”, kao što je to slučaj sa žigom MONTORSI F. & F.
Kao drugo, tužitelj smatra da je tumačenje žalbenog vijeća nastavno na točku 25. pobijane odluke previše formalno jer se prema njemu sporazum ne može smatrati izričitim odobrenjem za registraciju spornog žiga kao žiga Europske unije. Valjanost sporazuma svakako je ograničena na talijansko državno područje. Međutim, u ovom slučaju odobrenje koje je izričito dano za talijansko državno područje nužno podrazumijeva odobrenje za registraciju spornog žiga na razini Unije. Da je intervenijent dao svoje odobrenje za supostojanje žigova na talijanskom državnom području koje je uključivalo buduću registraciju žigova koji sadržavaju termin „montorsi”, ne bi bilo logično sada poricati to odobrenje u pogledu spornog žiga na temelju hipotetskog sukoba precizno ograničenog na talijansko državno područje. Tužitelj ne bi mogao ništa reći da je intervenijent pokušao poništiti registraciju spornog žiga na temelju ranijih prava u Francuskoj, Španjolskoj ili u bilo kojoj drugoj zemlji Unije osim Italije.
EUIPO, koji podupire intervenijent, ističe da tvrdnja prema kojoj odobrenje koje je intervenijent dao u sporazumu podrazumijeva nemogućnost potonjeg da se pozove na svoja prava na raniji žig nije potkrijepljena činjenicama. Tužitelj pravilno tvrdi da, u slučaju relativnih razloga za odbijanje, nositelj ranijeg prava može izabrati hoće li braniti svoj vlastiti žig ili neće i, ako to odluči učiniti, djelovati isključivo u svojem interesu. Međutim, u ovom je slučaju intervenijent očito odlučio braniti raniji žig jer je EUPIO‑u podnio zahtjev za proglašenje spornog žiga ništavim. Činjenica da je intervenijent prethodno potpisao sporazum i da se može doimati da nije ispunio svoje obveze kako su predviđene u toj privatnoj ispravi tiče se privatne domene stranaka sporazuma koje eventualno mogu isticati posljedice eventualnog neispunjenja obveza pred nacionalnim građanskim sudovima.
Argument prema kojem relativni razlozi za odbijanje štite samo privatne interese nema utjecaja na zaključak o tome da se za primjenu članka 53. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 zahtijeva izričito odobrenje. Sudska praksa koju spominje tužitelj odnosi se na drukčije pitanje, ono o poslovnoj sposobnosti osoba koje se pokušavaju pozvati na relativne razloge za odbijanje registracije žiga Europske unije.
Što se tiče nadležnosti EUIPO‑a, potonji bi uistinu trebao uzeti u obzir dotični sporazum, s jedne strane, da bi provjerio je li moguće da taj akt sadržava jasno odobrenje registracije spornog žiga u smislu članka 53. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 i, s druge strane, da bi provjerio jesu li ispunjeni uvjeti za supostojanje dotičnih žigova na tržištu kao relevantan čimbenik u okviru članka 53. stavka 1. točke (a) u vezi s člankom 8. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 207/2009.
Osim toga, iz sporazuma ni u kojem slučaju ne proizlazi da je intervenijent izričito odobrio registraciju spornog žiga kao žiga Europske unije. EUIPO podsjeća da je članak 53. stavak 3. Uredbe br. 207/2009 derogatoran i prema tome treba ga strogo tumačiti. Međutim, da bi odgovaralo odobrenju registracije spornog žiga, odobrenje mora na potonji upućivati jasno, očito i izričito, a teret dokaza je onome tko se poziva na odobrenje jer druga stranka sporazuma nije obvezna dokazivati svoje neodobravanje.
Sporazum ne sadržava nikakvo jasno i precizno odobrenje registracije spornog žiga kao žiga Europske unije zbog razloga koji se precizno iznose u pobijanoj odluci. Sporazum se doima nejasnim i nepreciznim. Njegov teritorijalni doseg i trajanje primjene nisi izričito navedeni. Žig MONTORSI F. & F. osobito nije točno identificiran u sporazumu. Naime, kao prvo, ne spominje se u privatnoj ispravi. Kao drugo, riječi „zajednice” ili „europsko” nigdje se ne navode u sporazumu, koji samo spominje talijansku registraciju i spor koji se vodi pred Tribunaleom di Modena (Sud u Modeni, Italija). Napokon, točka 2. sporazuma utvrđuje da „stranke priznaju da razlikovni znakovi svake od nje dosad registrirani i/ili upotrebljavani za proizvode iz međunarodnog razreda 29. mogu supostojati”. S obzirom na to da je registracija spornog žiga odobrena 18. siječnja 2008., ta osnovna činjenica iz sporazuma također omogućuje zaključak da se za sporni žig ne može smatrati da je zasigurno dio tog sporazuma. Slijedom toga, doima se da se sporazumi koji se odnose na supostojanje žigova i njihovu registraciju odnose samo na talijanske registracije, kako se točno navodi u pobijanoj odluci. U svakom slučaju, EUIPO smatra da činjenica da sporni žig u sporazumu nije jasno identificiran nije sama po sebi dovoljan razlog da bi se isključilo to da je intervenijent izričito odobrio registraciju tog žiga u Uniji.
Osim toga, suprotno tužiteljevim tvrdnjama, postojao je spor među strankama sporazuma o tumačenju određenih ključnih elemenata tog sporazuma, osobito o tome odnosi li se samo na nacionalne ili i na strane i međunarodne žigove te na žigove Europske unije.
Neusuglašeno tumačenje sporazuma potvrđuje se i ponašanjem stranaka pred EUIPO‑om i nacionalnim sudovima. To ponašanje nije jasno, usklađeno ni miroljubivo.
Zaključno, sporazum nije „izričito odobrenje” intervenijenta registracije spornog žiga. Žalbeno vijeće nije počinilo nikakvu povredu članka 53. stavka 3. Uredbe br. 207/2009.
Intervenijent ističe da – kako to, uostalom, potvrđuju odluka Odjela za poništaje i pobijana odluka – eventualni privatni sporazumi među strankama ni u kojem slučaju ne obvezuju EUIPO. U tom smislu ne postoji nikakav pravni temelj. To također proizlazi iz činjenice da sporazumi imaju relativan učinak među strankama i prema tome nisu spojivi s učincima
erga omnes
odluke o prigovoru ili o proglašenju žiga ništavim. Prema tome, postoji javni interes koji se treba zaštititi. Žalbeno je vijeće, dakle, pravilno ustvrdilo da EUIPO nije vezan sporazumom, nego treba istražiti treba li ga smatrati odobrenjem ili supostojanjem žigova.
Intervenijent također ističe da odobrenje nije utvrđeno, s jedne strane, kako je to istaknulo žalbeno vijeće, uglavnom zbog neprecizne formulacije sporazuma i, s druge strane, zato što prigovor koji je tužitelj istaknuo protiv intervenijentova zahtjeva od 15. travnja 2008. za registraciju žiga CASA MONTORSI pod brojem 6832125 kao žiga Europske unije nije imao nikakva smisla. Tužiteljevi su argumenti nedosljedni.
U svakom slučaju, sporni žig posebno se ne spominje u sporazumu te se, kako se to pravilno navodi u pobijanoj odluci, ne spominju ni izrazi „žig Zajednice”, „registracija Zajednice” odnosno „europski žig”. Odobrenje se ne može ni podrazumijevati ni presumirati. Žalbeno vijeće nije bilo „previše formalno”. Tužitelj po svaku cijenu želi tumačiti sporazum sebi u korist.
Valja podsjetiti da članak 53. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 207/2009 osobito određuje da se „žig [Zajednice] proglašava […] ništavim na zahtjev podnesen Uredu […] kad postoji raniji žig iz članka 8. stavka 2., te kad su ispunjeni uvjeti iz stavka 1. […] tog članka”.
Članak 53. stavak 3. Uredbe br. 207/2009 određuje da se „žig [Europske unije] ne mora […] proglasiti ništavim kad nositelj prava iz stavka 1. ili stavka 2. izričito odobri registraciju žiga Zajednice prije podnošenja zahtjeva za proglašenje žiga ništavim ili prije podnošenja protutužbe”.
Članak 53. stavak 3. Uredbe br. 207/2009, prema tome, zahtijeva da nositelj ranijeg prava izričito odobri registraciju žiga Europske unije kako bi se spriječilo naknadno podnošenje zahtjeva za proglašenje tog žiga ništavim.
Dakle, u predmetu u kojem nositelji spornih žigova ističu da su podnositelji zahtjeva za proglašenje tih žigova ništavima zbog vjerojatnosti dovođenja u zabludu odobrili njihovu registraciju putem njihova mirnog supostojanja i sporazumom o njihovu supostojanju, Opći je sud podsjetio da odobrenje nositelja prava treba biti izričito kako bi se dopustila registracija znaka koji bi mogao predstavljati vjerojatnost dovođenja u zabludu. Opći je sud iz toga zaključio, s jedne strane, da mirno supostojanje žigova ne može zamijeniti izričito odobrenje u smislu članka 53. stavka 3. Uredbe br. 207/2009. S druge strane, što se tiče sporazuma o supostojanju, Opći je sud, nakon što je utvrdio da njegov predmet nisu sporni žigovi, nego neki drugi žig, zaključio da se taj sporazum ne može tumačiti na način koji prelazi njegovo područje primjene bez izričitog odobrenja stranaka u smislu članka 53. stavka 3. Uredbe br. 207/2009. Opći je sud utvrdio da tog izričitog odobrenja nije bilo (presuda od 3. lipnja 2015., Pensa Pharma/OHIM – Ferring i Farmaceutisk Laboratorium Ferring (PENSA PHARMA i pensa),
T‑544/12 i T‑546/12
, neobjavljena,
EU:T:2015:355
, t.
35.
,
37.
,
40.
,
49.
i
51.
).
U ovom slučaju u uvodnom dijelu sporazuma (točke A do C) navodi se spor među strankama pred Tribunaleom di Modena (Sud u Modeni) o uporabi termina „montorsi” u sektoru suhog mesa kao i njihovi pregovori za rješenje tog spora i izbjegavanje budućih sporova oko tog termina što se tiče svih proizvoda iz razreda 29. Taj uvodni dio sporazuma spominje talijanske žigove koji sadržavaju termin „montorsi”.
Točka 2. prva rečenica sporazuma određuje da „stranke priznaju da razlikovni znakovi svake od njih koji su dosad registrirani i/ili upotrebljavani za proizvode iz međunarodnog razreda 29. (osobito za meso, ribu, perad i divljač, mesne ekstrakte, konzervirano voće i povrće, sušeno i kuhano, želee, džemove, jaja, mlijeko i mliječne proizvode, ulja i masti) mogu supostojati”. Točka 2. druga rečenica sporazuma određuje da „slijedom toga, stranke se u svoje ime i ime svojih nasljednika uzajamno odriču prava na osporavanje registracije tih znakova kao žigova i na prigovor uporabi tih znakova – kao imena poduzeća, žiga, znaka ili u druge nesvojstvene svrhe – od strane druge stranke”. Točka 3. sporazuma usto utvrđuje da „se stranke odriču svake namjere koju bi mogle imati u pogledu dosadašnje uporabe razlikovnog znaka MONTORSI od strane druge stranke”.
Kako ističe EUIPO, sporazum spominje talijanske znakove i registracije i spor u Italiji. Ničim ne upućuje na Uniju ili pravo Unije. Sporazum spominje termin „montorsi”, ali ne i verbalni znak MONTORSI F. & F., o kojem je u ovom slučaju riječ. Osim toga, supostojanje žigova i odricanje od njihova osporavanja u sporazumu odnosi se na znakove koji su „dosad” registrirani i upotrebljavani, odnosno do 4. svibnja 2000. Konačno, prema sporazumu, stranke se odriču svake namjere koju bi mogle imati u pogledu dosadašnje uporabe „razlikovnog znaka MONTORSI od strane druge stranke”.
Iz prethodno navedenog proizlazi da je, kako su to u biti istaknuli Odjel za poništaje i žalbeno vijeće, sporazum ograničen na znakove koji su registrirani i upotrebljavani do dana njegova sklapanja i u talijanskom kontekstu. Kako to pravilno ističe žalbeno vijeće, tekst sporazuma neizbježno upućuje na to da se sporazumi o supostojanju žigova i o njihovoj registraciji odnose samo na talijanska prava. Sporazum ne spominje znak MONTORSI F. & F., o kojem je u ovom slučaju riječ, a još manje buduću registraciju tog znaka – kao ni ikakav drugi znak koji sadržava termin „montorsi” – kao žig Europske unije.
Uzimajući u obzir te elemente, koji u najmanju ruku dokazuju da u sporazumu nije određeno stajalište stranaka o pitanju registracije žigova koji sadržavaju termin „montorsi” na razini Europske unije, i uzimajući u obzir da odobrenje iz članka 53. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 treba biti izričito, žalbeno je vijeće pravilno zaključilo da se sporazum ne može smatrati intervenijentovim izričitim odobrenjem registracije znaka MONTORSI F. & F. kao žiga Europske unije.
Taj zaključak žalbenog vijeća, suprotno tužiteljevim navodima, nije previše formalan. On proizlazi iz teksta sporazuma i uvjeta iz članka 53. stavka 3. Uredbe br. 207/2009. Osim toga, tužitelj sam tvrdi da je valjanost sporazuma ograničena na talijansko državno područje. Kako to u biti ističe intervenijent, tužitelj pokušava sporazumu pridati značenje koje nije sadržano u njegovu tekstu.
Tužitelj, međutim, tvrdi da taj zaključak nije logičan jer on može registrirati sporni žig u svakoj od zemalja Unije osim Italije, s obzirom na to da intervenijent na osnovi sporazuma nema ranija prava u tim zemljama, pa ni u Italiji. Tužitelj dodaje da bi bilo nelogično proglasiti sporni žig, registriran na razini Unije, ništavim zbog vjerojatnosti dovođenja u zabludu na koju se poziva i koja je ustanovljena samo u Italiji jer se sporazumom intervenijent precizno odrekao prava na osporavanje žiga u Italiji i, dakle, izričito pristao na eventualnu vjerojatnost dovođenja u zabludu u Italiji.
Ti tužiteljevi argumenti ne mogu dovesti u pitanje stav žalbenog vijeća.
Naime, okolnost da se intervenijent iz vlastitih gospodarskih, strateških ili drugih razloga radije sporazumio s tužiteljem nego protiv njega pokrenuo spor i da je pristao na supostojanje njihovih znakova i žigova u Italiji koji su postojali na dan sklapanja sporazuma ne podrazumijeva intervenijentovo odricanje od suprotstavljanja žigu Europske unije. Takav pristanak ne podrazumijeva to da se ugovorno prihvaćena eventualna vjerojatnost dovođenja u zabludu u talijanskom kontekstu i u granicama sporazuma o supostojanju također treba razmotriti i prihvatiti i izvan tog okvira te posebice u slučaju žiga Europske unije. U pogledu takvog žiga, čiji su doseg i učinci širi nego kod nacionalnog žiga, intervenijent, ako ne postoji precizno i izričito odobrenje njegove registracije, zadržava pravo pozivanja na vjerojatnost dovođenja u zabludu.
Usto valja istaknuti da tužitelj, odričući intervenijentu to pravo, zadržava spomenuto pravo za samoga sebe. Naime, kako to proizlazi iz EUIPO‑ova spisa i kako to ističu EUIPO i intervenijent, tužitelj se, odričući u ovom slučaju intervenijentu pravo da zatraži proglašenje spornog žiga ništavim, nije sustezao da prigovori intervenijentovu zahtjevu za registraciju znaka CASA MONTORSI kao žiga Europske unije. No, iz sporazuma nipošto ne proizlazi da on predviđa asimetrične obveze stranaka. Nasuprot tomu, sporazum predviđa uzajaman pristanak stranaka na supostojanje njihovih znakova i žigova koji postoje na dan njegova sklapanja.
Što se tiče, nadalje, tvrdnje prema kojoj relativni razlozi za odbijanje štite samo privatne interese i prema kojoj pristanak nositelja ranijeg prava obvezuje EUIPO, dovoljno je istaknuti da u svakom slučaju takav pristanak na registraciju spornog žiga u ovom slučaju nije postojao.
Uostalom, i kako to u biti ističu EUIPO i intervenijent, presuda na koju se poziva tužitelj u potporu toj tvrdnji ne odnosi se na pitanje dosega sporazuma o supostojanju žigova u pogledu EUIPO‑a. Ta se presuda odnosi na drugo i u ovom slučaju irelevantno pitanje osoba koje se mogu pozvati na apsolutni ili relativni razlog za odbijanje registracije žiga Europske unije (presuda od 8. srpnja 2008., Lancôme/OHIM – CMS Hasche Sigle (COLOR EDITION),
T‑160/07
,
EU:T:2008:261
, t.
20.
do
26.
).
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da drugi tužbeni razlog za proglašenje žiga ništavim nije utemeljen i treba ga odbiti.
Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 53. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 8. stavkom 1. točkom (b) iste uredbe
Tužitelj ističe da je pogrešna ocjena žalbenog vijeća prema kojoj je on trebao dokazati i prihvaćanje supostojanja žigova, ali i činjenicu da su oni mogli supostojati jer nije bilo vjerojatnosti dovođenja u zabludu.
Naime, cilj je članka 53. stavka 1. točke (a) i članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 zaštita interesa potrošača, ali i nositelja ranijih prava. Postojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu nije relevantno jer je, kao u ovom slučaju, nositelj ranijeg prava izričito prihvatio supostojanje žigova u Italiji. U slučaju relativnih razloga za odbijanje nositelj ranijeg prava može izabrati hoće li braniti svoj vlastiti žig ili neće i, ako to odluči učiniti, djelovati isključivo u svojem interesu. Eventualna pogodnost za zajednicu je jednostavni usputni učinak tužbe nositelja prava.
U svakom slučaju, uspjeh ove tužbe i zadržavanje spornog žiga za proizvode „meso, riba, perad i divljač; jaja” ne mijenjaju stvarnu situaciju na talijanskom tržištu, na kojem raniji žig i talijanski žig MONTORSI F. & F. i dalje supostoje.
EUIPO i intervenijent osporavaju tužiteljev stav.
EUIPO ističe da, iako supostojanje dvaju žigova na tržištu eventualno može umanjiti vjerojatnost njihova dovođenja u zabludu, takav se slučaj može uzeti u obzir samo ako je podnositelj zahtjeva za žig Europske unije u najmanju ruku tijekom upravnog postupka dokazao da se takvo supostojanje temelji na nepostojanju vjerojatnosti dovođenja u zabludu. Usto, razdoblje supostojanja treba biti dovoljno dugo da može utjecati na poimanje potrošača.
Tužitelj je, dakle, trebao dokazati da su relevantni talijanski potrošači bili izloženi istodobnoj uporabi žigova koji sadržavaju termin „montorsi” i da ta uporaba nije obuhvaćala zabludu. Budući da supostojanje suprotstavljenih žigova na tržištu i činjenica da su mogli supostojati jer nije bilo vjerojatnosti dovođenja u zabludu nisu u dovoljnoj mjeri dokazani, supostojanje na koje se poziva tužitelj ne može se smatrati čimbenikom koji treba uzeti u obzir prilikom ocjene vjerojatnosti dovođenja u zabludu.
Osim toga, ocjena postoji li ili ne postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu pretpostavlja uzimanje u obzir svih relevantnih čimbenika, među kojima je i supostojanje dotičnih žigova, ali i stupanj sličnosti žigova i proizvoda.
Intervenijent ističe da se tužiteljeva argumentacija prema kojoj vjerojatnost dovođenja u zabludu nije relevantno pitanje jer se radi samo o pitanju zaštite privatnih interesa nositelja žiga temelji na pogrešnoj pretpostavci, odnosno na tome da relativni razlozi za odbijanje nisu namijenjeni zaštiti interesa potrošača, nego samo nositelja ranijih prava.
Intervenijent ističe da, osim toga, pretpostavka supostojanja žigova obično podrazumijeva postojanje vjerojatnosti dovođenja javnosti u zabludu zbog eventualnog ispreplitanja znakova na tržištu kao i to da nema sumnje u to da sporazum o supostojanju nema negativne posljedice na cilj zaštite potrošača, koji ne smiju biti izloženi vjerojatnosti dovođenja u zabludu.
Neovisno o tim razmatranjima, valja primijetiti da je predmet zahtjeva za proglašenje žiga ništavim u ovom slučaju žig Europske unije, koji je u svakom smislu strani žig u odnosu na nacionalni žig, čija se valjanost proteže na sve zemlje Unije, i da se, štoviše, nacionalni žig može valjano suprotstaviti žigu Europske unije. Područje koje je u ovom sporu relevantno nije Italija, nego Unija. Nikakvo „pravno razmišljanje” ne može biti nelogično do mjere da se zaključi da eventualno odobrenje registracije samo za jednu zemlju samo po sebi proširuje svoj doseg na 27 drugih država članica.
Osim toga, datum podnošenja spornog žiga je 12. veljače 2007. i eventualno pretvaranje tog žiga u nacionalni talijanski žig primjenom članka 112. Uredbe br. 207/2009 u svakom bi slučaju nastupilo nakon sklapanja sporazuma. Slijedi da nacionalni žig stvoren takvim pretvaranjem ni u kojem slučaju ne može supostojati s „razlikovnim znakovima dosad registriranima i/ili upotrebljavanima od strane svake stranke za proizvode iz međunarodnog razreda 29.” (točka 2. sporazuma) jer on prilikom potpisivanja sporazuma 4. svibnja 2000. nije postojao. U tom pogledu upućivanje na tužiteljev istovjetni talijanski žig koji je predmet nacionalne registracije broj 1205683 nije od značaja jer se također radi o žigu koji je podnesen nakon sporazuma, 22. studenoga 2006., i registriran 1. srpnja 2009. i koji nije dio „razlikovnih znakova dosad registriranih i/ili upotrebljavanih od strane svake stranke za proizvode iz međunarodnog razreda 29.”.
Napokon valja istaknuti da svojom argumentacijom prema kojoj je sporazum valjan samo u Italiji i zahtjev za proglašenje žiga ništavim nije dopušten, koja se temelji na postojanju ranijeg talijanskog žiga, tužitelj priznaje da se intervenijent može slobodno suprotstavljati njegovim žigovima koji su podneseni ili registrirani izvan nacionalnog državnog područja, što pokazuje da se problem ne odnosi na valjanost ili dopuštenost zahtjeva za proglašenje žiga ništavim kao takvog, odnosno na primjenu načela zaštite javnog interesa, nego samo na eventualnu povredu privatnog interesa utemeljenu na postojanju privatnog sporazuma za koji EUIPO ne može biti nadležan.
Već je utvrđeno, prilikom ispitivanja drugog tužbenog razloga za proglašavanje žiga ništavim, da sporazum ne sadržava intervenijentovo izričito odobrenje registracije spornog žiga kao žiga Europske unije. Slijedom toga, istaknuto je da članak 53. stavak 3. Uredbe br. 207/2009 nije prepreka tomu da intervenijent zahtijeva proglašenje spornog žiga ništavim na temelju vjerojatnosti dovođenja u zabludu. Tužitelj, dakle, uzalud ovim tužbenim razlogom ponovno tvrdi da prihvaćanje supostojanja žigova u Italiji sprečava valjano pozivanje na vjerojatnost dovođenja u zabludu protiv spornog žiga.
Uz prethodno navedeno, tužitelj ističe da je pogrešna ocjena žalbenog vijeća prema kojoj on, da bi pobio zahtjev za proglašenje žiga ništavim, treba dokazati i prihvaćanje supostojanja žigova, ali i činjenicu da su mogli supostojati jer nije bilo vjerojatnosti dovođenja u zabludu.
Tužiteljev stav ne može se prihvatiti.
Kao prvo, valja istaknuti da žalbeno vijeće nije spomenulo da je tužitelj trebao dokazati prihvaćanje supostojanja žigova, već je navelo da je on trebao dokazati njihovo supostojanje.
Kao drugo, valja istaknuti da se prema sudskoj praksi – iako nije isključeno da bi supostojanje ranijih žigova na tržištu eventualno moglo smanjiti vjerojatnost dovođenja u zabludu između dvaju suprotstavljenih žigova – ta mogućnost može uzeti u obzir samo ako u tijeku postupka pred EUIPO‑om nositelj spornog žiga Europske unije valjano dokaže da se navedeno supostojanje temelji na nepostojanju vjerojatnosti dovođenja relevantne javnosti u zabludu između ranijih žigova na koje se poziva i ranijeg žiga za koji se traži proglašenje ništavosti i pod uvjetom da su dotični raniji žigovi i suprotstavljeni žigovi isti (vidjeti u tom smislu presude od 11. svibnja 2005., Grupo Sada/OHIM – Sadia (GRUPO SADA),
T‑31/03
,
EU:T:2005:169
, t.
86.
; od 7. studenoga 2007., NV Marly/OHIM – Erdal (Top iX),
T‑57/06
, neobjavljenu,
EU:T:2007:333
, t.
97.
; od 20. siječnja 2010., Nokia/OHIM – Medion (LIFE BLOG),
T‑460/07
,
EU:T:2010:18
, t.
68.
i od 10. travnja 2013., Höganäs/OHIM – Haynes (ASTALOY),
T‑505/10
, neobjavljenu,
EU:T:2013:160
, t.
48.
).
Žalbeno je vijeće, prema tome, pravilno utvrdilo da je za osporavanje zahtjeva za proglašenje žiga ništavim zbog vjerojatnosti dovođenja u zabludu tužitelj trebao, a to nije učinio, dokazati supostojanje žigova, ali također i da su mogli supostojati jer nije bilo vjerojatnosti dovođenja u zabludu, i to podnošenjem dokaza poput anketa, izjava udruga potrošača i tomu slično.
Stoga ovaj tužbeni razlog valja odbiti.
Budući da se ova tužba ne temelji ni na kojem od tužbenih razloga, treba je odbiti.
Troškovi
Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova, sukladno zahtjevu EUIPO‑a i intervenijenta.

Slijedom navedenoga,
OPĆI SUD (osmo vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbija.

2.
Društvu Agricola italiana alimentare SpA (AIA) nalaže se snošenje troškova.

Collins
Kancheva
Passer
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 13. srpnja 2017.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski