CELEX: 62020CJ0531
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Intelektuālā īpašuma tiesības
Direktīva 2004/48/EK
3. pants
Vispārīgs pienākums attiecībā uz pasākumiem, kārtību un aizsardzības līdzekļiem, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanu
14. pants
Jēdziens “saprātīgi un samērīgi tiesu izdevumi”
Rūpnieciskā īpašuma aģents
Neiespējamība valsts tiesai izvērtēt izdevumu, kas piespriežami lietā zaudējušajai pusei, saprātīgumu un samērīgumu

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/48/EK (2004. gada 29. aprīlis) par intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu (
OV 2004, L 157, 45. lpp.
) 3. panta 1. punkta un 14. panta interpretāciju.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
NovaText GmbH
un
Ruprecht‑Karls‑Universität Heidelberg
(turpmāk tekstā – “Heidelbergas Universitāte”) saistībā ar tādu tiesāšanās izdevumu noteikšanu, kas izriet no advokāta un eksperta, kurš dēvēts par “rūpnieciskā īpašuma aģentu” (
Patentanwalt
), kopīgu piedalīšanos tiesvedībā par šai universitātei piederošo Eiropas Savienības preču zīmju pārkāpumu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīvas 2004/48 10. un 17. apsvērumā ir paredzēts:
“(10)
Šīs direktīvas mērķis ir tuvināt tiesību sistēmas, lai iekšējā tirgū nodrošinātu augstu, līdzvērtīgu un viendabīgu [intelektuālā īpašuma] aizsardzības līmeni.
[..]
(17)
Šajā direktīvā paredzētie pasākumi, kārtība un aizsardzības līdzekļi katrā atsevišķā gadījumā ir jānosaka tā, lai pienācīgi ņemtu vērā attiecīgā gadījuma specifiku, tostarp attiecīgo intelektuālā īpašuma tiesību īpašās pazīmes un, ja vajadzīgs, to, vai pārkāpums ir izdarīts apzināti vai neapzināti.”
Šīs direktīvas 1. pantā “Priekšmets” ir noteikts:
“Šī direktīva attiecas uz pasākumiem, kārtību un aizsardzības līdzekļiem, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu [ievērošanu]. Šajā direktīvā termins “intelektuālā īpašuma tiesības” ietver rūpnieciskā īpašuma tiesības.”
Minētās direktīvas 2. panta “Piemērošanas joma” 1. punktā ir paredzēts:
“Neskarot līdzekļus, kas Kopienā vai valstu tiesību aktos ir vai var tikt paredzēti, ciktāl šie līdzekļi var būt labvēlīgāki tiesību īpašniekiem, šajā direktīvā paredzētos pasākumus, kārtību un aizsardzības līdzekļus saskaņā ar 3. pantu piemēro visiem intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumiem, kas paredzēti Kopienas un/vai attiecīgās dalībvalsts tiesību aktos.”
Šīs pašas direktīvas II nodaļa ietver 3.–15. pantu, kas attiecas uz Direktīvā 2004/48 reglamentētajiem pasākumiem, kārtību un aizsardzības līdzekļiem.
Direktīvas 2004/48 3. pantā “Vispārīgas saistības” ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis paredz pasākumus, kārtību un aizsardzības līdzekļus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu šajā direktīvā paredzēto intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu [ievērošanu]. Šie pasākumi, kārtība un aizsardzības līdzekļi ir [godīgi] un taisnīgi, nav nevajadzīgi sarežģīti vai dārgi un neietver nepamatotus termiņus vai kavēšanos.
2.   Šie pasākumi, kārtība un aizsardzības līdzekļi ir arī efektīvi, proporcionāli un preventīvi, un tos piemēro tā, lai izvairītos no šķēršļu radīšanas likumīgai tirdzniecībai un nodrošinātu, ka tos neizmanto ļaunprātīgi.”
Saskaņā ar šīs direktīvas 14. pantu “Tiesu izdevumi”:
“Dalībvalstis paredz, ka pieņemamus [saprātīgus] un samērīgus tiesu izdevumus un citas izmaksas, kas radušās lietā uzvarējušajai pusei, parasti sedz zaudējusī puse, ja vien tas nav pretrunā ar taisnīguma principiem.”
Vācijas tiesības
1994. gada 25. oktobra
Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen – Markengesetz
(Likums par preču zīmju un citu atšķirtspējīgu apzīmējumu aizsardzību;
BGBl
. 1994 I, 3082. lpp.) redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “
MarkenG
”), 140. panta “Strīdi attiecībā uz atšķirtspējīgiem apzīmējumiem” 3. punktā ir noteikts:
“Starp tiem izdevumiem, kuri rodas, lietā par atšķirtspējīgiem apzīmējumiem piedaloties rūpnieciskā īpašuma aģentam, ir jāatlīdzina honorāri, kas paredzēti [2004. gada 5. maija
Rechtsanwaltsvergütungsgesetz
(Likums par advokātu atlīdzību;
BGBl
. 2004 I, 718. lpp.)] 13. pantā, kā arī nepieciešamās izmaksas, kas radušās šim aģentam.”
Saskaņā ar
MarkenG
125.e panta 5. punktu šī paša likuma 140. panta 3. punkts ir piemērojams
mutatis mutandis
tiesvedībās kompetentajās Eiropas Savienības preču zīmju tiesās.
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
Heidelbergas Universitāte cēla pret
NovaText
prasību, lūdzot izbeigt tai piederošo Eiropas Savienības preču zīmju pārkāpumu, un izvirzīja saistītus prasījumus saskaņā ar preču zīmju tiesībām. Strīds tika izbeigts ar tiesas izlīgumu. Ar 2017. gada 23. maija rīkojumu
Landgericht Mannheim
(Manheimas apgabaltiesa, Vācija) kā Eiropas Savienības preču zīmju pirmās instances tiesa piesprieda
NovaText
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un noteica strīda priekšmeta vērtību 50000 EUR.
NovaText
par šo rīkojumu iesniegtā sūdzība tika noraidīta.
Prasības pieteikumā Heidelbergas Universitātes advokāts norādīja uz rūpnieciskā īpašuma aģenta piedalīšanos un tiesāšanās izdevumu noteikšanas procesa laikā apstiprināja, ka šis aģents faktiski ir piedalījies tiesvedības darbos. Viņš norādīja, ka katrs procesuālais dokuments ir saskaņots ar minēto aģentu un ka šādā veidā pēdējais minētais piedalījies arī izlīguma sarunās, kaut arī telefonsarunas notika tikai starp lietas dalībnieku advokātiem.
Ar 2017. gada 8. decembra rīkojumu
Landgericht Mannheim
(Manheimas apgabaltiesa) noteica Heidelbergas Universitātei atlīdzināmo tiesāšanās izdevumu summu 10528,95 EUR, no kuriem 4867,70 EUR atbilda izdevumiem par rūpnieciskā īpašuma aģenta iesaisti lietā pirmajā instancē un 325,46 EUR – par šī aģenta piedalīšanos apelācijas tiesvedībā.
Oberlandesgericht Karlsruhe
(Federālās zemes Augstākā tiesa Karlsrūē, Vācija), kurā
NovaText
bija iesniegusi apelācijas sūdzību par šo rīkojumu, noraidīja šo sūdzību. Minētā tiesa uzskatīja – tā kā izskatāmajā lietā runa ir par strīdu preču zīmju un atšķirtspējīgu apzīmējumu jomā
MarkenG
140. panta 3. punkta izpratnē, atšķirībā no tiesāšanās izdevumu atlīdzināšanas civillietās parastās sistēmas nav jāvērtē tas, vai rūpnieciskā īpašuma aģenta piedalīšanās bija “nepieciešama, lai lietderīgi īstenotu tiesības”, vai arī tas, vai šī iesaistīšanās ir sniegusi “pievienoto vērtību” salīdzinājumā ar Heidelbergas Universitātes nolīgtā advokāta sniegtajiem pakalpojumiem. Minētās tiesas ieskatā bija jāsecina, ka šīs valsts tiesību normas formulējums atbilst Direktīvai 2004/48 un ka minētās tiesību normas interpretācija, saskaņā ar kuru būtu jāvērtē, vai rūpnieciskā īpašuma aģenta iesaistīšanās bija nepieciešama, būtu acīmredzami pretrunā valsts likumdevēja izvirzītajam mērķim, kā rezultātā esot izslēgta iespēja veikt
MarkenG
140. panta 3. punkta [Savienības tiesībām] atbilstīgu interpretāciju.
Ar revīzijas sūdzību iesniedzējtiesā –
Bundesgerichtshof
(Federālā augstākā tiesa, Vācija) –
NovaText
lūdz atcelt rīkojumu par tiesāšanās izdevumu noteikšanu, ciktāl ar to šai sabiedrībai ir piespriests atlīdzināt ar rūpnieciskā īpašuma aģenta iesaisti saistītos izdevumus.
Iesniedzējtiesa norāda, ka tas, vai revīzijas sūdzība tiks apmierināta, būtībā ir atkarīgs no Direktīvas 2004/48 3. panta 1. punkta un 14. panta interpretācijas. Šajā ziņā tā precizē, ka
Oberlandesgericht Karlsruhe
(Federālās zemes Augstākā tiesa Karlsrūē), ar rūpnieciskā īpašuma aģenta iesaisti saistītos izdevumus atzīstot par atlīdzināmiem saskaņā ar
MarkenG
140. panta 3. punktu, ir ievērojusi
Bundesgerichtshof
(Federālā augstākā tiesa) pastāvīgo judikatūru un valdošo viedokli valsts doktrīnā.
Tajā pašā laikā, ņemot vērā 2016. gada 28. jūlija spriedumu United Video Properties (
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
), iesniedzējtiesai ir šaubas par
MarkenG
140. panta 3. punkta atbilstību Direktīvas 2004/48 3. panta 1. punktam un 14. pantam. Vispirms tā norāda, ka automātiska tādu izdevumu atlīdzināšana, kas saistīti ar rūpnieciskā īpašuma aģenta darbībām, kura iesaistīšanās, ņemot vērā konkrētos faktiskos apstākļus, nebija “nepieciešama, lai lietderīgi īstenotu tiesības”, varētu izrādīties nevajadzīgi dārga, it īpaši gadījumā, ja šī aģenta veikto uzdevumu tādā pašā veidā būtu varējis veikt advokāts, kurš specializējas rūpnieciskā īpašuma jomā un kuru jau bija pilnvarojusi attiecīgā puse. Šajā ziņā iesniedzējtiesa precizē, ka attiecībā uz tiesību īstenošanu ārpustiesas kārtībā un tostarp rūpnieciskā īpašuma aģenta piedalīšanos brīdinājumā saskaņā ar preču zīmju tiesībām, minētā tiesa jau ir nospriedusi, ka
MarkenG
140. panta 3. punkta piemērošana pēc analoģijas nav iespējama un tādējādi izdevumi, kas saistīti ar minētā aģenta dalību, ir atlīdzināmi tikai tad, ja viņa palīdzība ir bijusi nepieciešama.
Turpinājumā, ņemot vērā, ka atbilstoši Direktīvas 2004/48 10. apsvērumam tās mērķis ir nodrošināt augstu intelektuālā īpašuma aizsardzības līmeni iekšējā tirgū un saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta 2. punktu tajā paredzētajai kārtībai un aizsardzības līdzekļiem ir jābūt preventīviem, šķiet, esot pamatoti, ja no atlīdzinājuma tiek izslēgti pārmērīgi izdevumi neierasti augstu honorāru dēļ, par kuriem ir vienojusies lietā uzvarējusī puse un tās advokāts, vai tādēļ, ka advokāts sniedz pakalpojumus, kas netiek uzskatīti par vajadzīgiem, lai nodrošinātu attiecīgo intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanu.
Visbeidzot tādu izdevumu atlīdzināšana, kas saistīti ar rūpnieciskā īpašuma aģenta darbībām, kura iesaistīšanās nebija “nepieciešama, lai lietderīgi īstenotu tiesības”, varētu būt nesamērīga Direktīvas 2004/48 14. panta izpratnē, jo šo izdevumu atlīdzināšanā netiek pietiekami ņemtas vērā konkrētā gadījuma īpašās iezīmes.
Šajos apstākļos
Bundesgerichtshof
(Federālā augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvas [2004/48] 3. panta 1. punkts un 14. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir valsts tiesību norma, ar kuru lietā zaudējušajai pusei ir noteikts pienākums atlīdzināt izdevumus, kas uzvarējušajai pusei ir radušies tāpēc, ka tiesvedībā par preču zīmēm ir piedalījies rūpnieciskā īpašuma aģents, neatkarīgi no tā, vai minētā rūpnieciskā īpašuma aģenta piedalīšanās bija nepieciešama, lai lietderīgi īstenotu tiesības?”
Par prejudiciālo jautājumu
Iesākumā ir jāatgādina, ka ar LESD 267. pantu ieviestajā valsts tiesu un Tiesas sadarbības procedūrā Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu valsts tiesai atrisināt tajā izskatāmo strīdu. Šajā nolūkā Tiesai vajadzības gadījumā ir jāpārformulē tai uzdotie jautājumi. Proti, Tiesas uzdevums ir interpretēt visas Savienības tiesību normas, kas ir vajadzīgas valstu tiesām, lai izspriestu to izskatīšanā esošās lietas, pat ja šīs tiesību normas nav tieši norādītas jautājumos, kurus tai ir uzdevušas šīs tiesas (spriedums, 2021. gada 17. jūnijs, M.I.C.M.,
C‑597/19
,
EU:C:2021:492
,
38.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā Tiesa no visas valsts tiesas sniegtās informācijas un tostarp no iesniedzējtiesas nolēmuma pamatojuma var izvilkt tos Savienības tiesību elementus, kuriem ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā pamatlietas priekšmetu (spriedums, 2021. gada 17. jūnijs, M.I.C.M.,
C‑597/19
,
EU:C:2021:492
,
39.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Pirmām kārtām, savā jautājumā papildus Direktīvas 2004/48 14. pantam iesniedzējtiesa atsaucas uz šīs direktīvas 3. panta 1. punktu. Taču jānorāda, ka, runājot par 3. pantā dalībvalstīm noteikto vispārīgo pienākumu attiecībā uz kritērijiem, kuriem ir jāatbilst pasākumiem, kārtībai un aizsardzības līdzekļiem, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanu, šī panta 2. punktā arī ir ietverti elementi, kuriem ir nozīme uzdotā jautājuma analīzē. Turklāt, kā tas izriet no šī sprieduma 18. punkta, iesniedzējtiesa atsaucas arī uz pēdējo minēto tiesību normu.
Šajā ziņā, pirmkārt, saskaņā ar Direktīvas 2004/48 3. panta 1. punktu šiem pasākumiem, kārtībai un aizsardzības līdzekļiem ir jābūt godīgiem un taisnīgiem un tiem nav jābūt nevajadzīgi dārgiem. Otrkārt, saskaņā ar šī paša panta 2. punktu šiem pasākumiem, kārtībai un aizsardzības līdzekļiem ir jābūt efektīviem, samērīgiem un preventīviem un tie ir jāpiemēro tā, lai nodrošinātu, ka tos neizmanto ļaunprātīgi.
Otrām kārtām, attiecībā uz iesniedzējtiesas minēto apstākli, ka izdevumi, kas radušies lietā uzvarējušajai pusei, ir “nepieciešami, lai lietderīgi īstenotu tiesības”, ir jākonstatē, ka Direktīvas 2004/48 14. pantā šāds kritērijs nav paredzēts. Proti, saskaņā ar šī 14. panta formulējumu tiesas izdevumiem un citām atlīdzināmajām izmaksām ir jābūt “pieņemamām [saprātīgām] un samērīgām”.
Tā kā šajā tiesību normā ietvertajā formulējumā “pieņemami [saprātīgi] un samērīgi tiesu izdevumi” nav nekādas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu tā jēgu un tvērumu, šie termini neatkarīgi no dalībvalstīs izmantotās kvalifikācijas parasti visā Eiropas Savienībā ir jāinterpretē autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā attiecīgās tiesību normas formulējumu, kā arī tās kontekstu un tiesiskā regulējuma, kurā šī norma ietilpst, mērķus (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 30. novembris, LR Ģenerālprokuratūra,
C‑3/20
,
EU:C:2021:969
,
79.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Trešām kārtām, kā izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma,
Oberlandesgericht Karlsruhe
(Federālās zemes Augstākā tiesa Karlsrūē) ir nospriedusi, ka konkrētajā gadījumā
MarkenG
140. panta 3. punkts nav interpretējams tādējādi, ka valsts tiesai būtu jāpārbauda, vai rūpnieciskā īpašuma aģenta iesaistīšanās ir bijusi nepieciešama, tostarp tāpēc, ka šāda šīs valsts tiesību normas interpretācija acīmredzami būtu pretrunā valsts likumdevēja izvirzītajam mērķim.
Tajā pašā laikā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegšanas fakts, tāpat kā apstāklis, ka iesniedzējtiesa neko nav norādījusi šajā sakarā, var tikt izprasts tādējādi, ka attiecīgās valsts tiesību normas iespējamā nesaderība, it īpaši, ņemot vērā no Direktīvas 2004/48 14. panta izrietošos kritērijus, kas atgādināti šī sprieduma 25. un 26. punktā, var izrietēt nevis no pašas šīs tiesību normas formulējuma, bet gan no tās parastās interpretācijas valsts tiesību sistēmā.
Ceturtām kārtām un visbeidzot, kā to secinājumu 27. punktā būtībā norādījis ģenerāladvokāts, iesniedzējtiesas šaubas drīzāk attiecas nevis uz to izdevumu kvalifikāciju, kuri ir saistīti ar rūpnieciskā īpašuma aģenta iesaistīšanos, bet gan uz apstākli, ka šos izdevumus bez nosacījumiem un automātiski piespriež atlīdzināt zaudējušajai pusei. Taču šis automātiskums nepieļauj tiesas kontroli attiecībā uz šo izdevumu saprātīgumu un samērīgumu.
Ņemot vērā šos apsvērumus, uzdotais jautājums ir jāpārformulē tādējādi, ka ar to iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2004/48 3. un 14. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums vai tā interpretācija, kas neļauj tiesai tiesvedībā, kura ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā, katrā atsevišķā izskatāmajā gadījumā pienācīgi ņemt vērā šī gadījuma īpašās iezīmes, lai novērtētu, vai lietā uzvarējušajai pusei radušies izdevumi ir saprātīgi un samērīgi.
Kā norādīts Direktīvas 2004/48 10. apsvērumā, tās mērķis ir tuvināt dalībvalstu tiesību aktus, kas attiecas uz intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanas līdzekļiem, lai nodrošinātu augstu, līdzvērtīgu un viendabīgu intelektuālā īpašuma aizsardzības līmeni iekšējā tirgū.
Šajā ziņā atbilstoši Direktīvas 2004/48 1. pantam tā attiecas uz visiem pasākumiem, kārtību un aizsardzības līdzekļiem, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanu. Šīs direktīvas 2. panta 1. punktā ir precizēts, ka šos pasākumus, kārtību un aizsardzības līdzekļus piemēro visiem minēto tiesību pārkāpumiem, kas paredzēti Savienības un/vai attiecīgās dalībvalsts tiesību aktos.
Tomēr Direktīvas 2004/48 normu mērķis ir regulēt nevis visus ar intelektuālā īpašuma tiesībām saistītos aspektus, bet gan tikai tos, kas saistīti, pirmkārt, ar šo tiesību ievērošanu un, otrkārt, ar to pārkāpumiem, liekot paredzēt efektīvus tiesību aizsardzības līdzekļus, kuru mērķis ir novērst, izbeigt vai atlīdzināt ikvienu esošo intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumu (spriedums, 2015. gada 16. jūlijs, Diageo Brands,
C‑681/13
,
EU:C:2015:471
,
73.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt, pieņemot šo direktīvu, Savienības likumdevējs ir izvēlējies veikt minimālu saskaņošanu attiecībā uz intelektuālā īpašuma tiesību vispārējo ievērošanu (spriedums, 2020. gada 9. jūlijs, Constantin Film Verleih,
C‑264/19
,
EU:C:2020:542
,
36.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Direktīvas 2004/48 14. pantā ietvertie noteikumi par tiesu izdevumiem ir daļa no tās II nodaļā paredzētajiem noteikumiem, kuri attiecas uz pasākumiem, kārtību un aizsardzības līdzekļiem, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanu.
It īpaši, pirmkārt, Direktīvas 2004/48 14. pantā ir nostiprināts princips, saskaņā ar kuru saprātīgus un samērīgus tiesu izdevumus un citas izmaksas, kas radušās lietā uzvarējušajai pusei, parasti sedz zaudējusī puse.
Tādējādi šīs tiesību normas mērķis ir pastiprināt intelektuālā īpašuma aizsardzības līmeni, novēršot, ka cietusī persona tiktu atturēta ierosināt tiesvedību, lai aizsargātu savas tiesības (spriedums, 2015. gada 16. jūlijs, Diageo Brands,
C‑681/13
,
EU:C:2015:471
,
77.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt tas atbilst gan Direktīvas 2004/48 vispārīgajam mērķim tuvināt dalībvalstu tiesību aktus, lai nodrošinātu augstu, līdzvērtīgu un viendabīgu intelektuālā īpašuma aizsardzības līmeni, gan konkrētajam šīs normas mērķim novērst, ka cietusī persona tiktu atturēta ierosināt tiesvedību, lai aizsargātu savas intelektuālā īpašuma tiesības. Proti, saskaņā ar minētajiem mērķiem intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpuma izdarītājam parasti ir pilnībā jāuzņemas savas rīcības finansiālās sekas (spriedums, 2011. gada 18. oktobris, Realchemie Nederland,
C‑406/09
,
EU:C:2011:668
,
49.
punkts).
Otrkārt, saskaņā ar Direktīvas 2004/48 14. pantu tajā paredzētais izdevumu sadales princips nav piemērojams, ja taisnīguma apsvērumi liedz piespriest lietā zaudējušajai pusei atlīdzināt izdevumus, kas radušies uzvarējušajai pusei, pat ja šie izdevumi ir saprātīgi un samērīgi.
Runājot vispirms par Direktīvas 2004/48 14. pantā lietotā jēdziena “tiesu izdevumi”, kas ir jāatlīdzina lietā zaudējušajai pusei, tvērumu, jānorāda – Tiesa jau ir nospriedusi, ka šis jēdziens ietver tostarp advokāta honorārus, jo šajā direktīvā nav neviena elementa, kas ļautu secināt, ka šie izdevumi, kas parasti ir būtiska to izdevumu daļa, kuri radušies tiesvedībā par intelektuālā īpašuma tiesību nodrošināšanu, būtu izslēgti no šī panta piemērošanas jomas (spriedums, 2016. gada 28. jūlijs, United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
,
22.
punkts).
Tāpat nekas Direktīvā 2004/48 neliedz izdevumus, kuri radušies, iesaistoties tādam pārstāvim kā rūpnieciskā īpašuma aģents, kura pakalpojumus tiesību īpašnieks ir izmantojis atsevišķi vai kopā ar advokāta pakalpojumiem, principā uzskatīt par tādiem, uz kuriem var attiekties jēdziens “tiesu izdevumi”, ja vien šie izdevumi tieši un nepastarpināti ir radušies pašā tiesvedībā, kā to secinājumu 26. punktā būtībā norādījis ģenerāladvokāts.
Šāda izcelsme var tikt atzīta izdevumiem, kas radušies saistībā ar padomdevēju, kuram saskaņā ar valsts tiesībām ir atļauts pārstāvēt intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekus Direktīvā 2004/48 paredzētajās tiesvedībās kompetentajās tiesās, un kas attiecas tostarp uz to, ka šāds padomdevējs sagatavo procesuālos rakstus vai ierodas tiesas sēdēs, kas attiecīgā gadījumā tiek rīkotas šajās tiesvedībās. Tāpat nav izslēgts, ka šādu izcelsmi var atzīt arī izdevumiem, kas saistīti ar šāda padomdevēja piedalīšanos darbībās, kuru mērķis ir panākt izlīgumu, it īpaši strīdā, kas jau tiek izskatīts tiesā.
Ir taisnība, ka Tiesa 2016. gada 28. jūlija sprieduma United Video Properties (
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
) 39. un 40. punktā būtībā ir nospriedusi arī, ka, ciktāl tehniska padomdevēja pakalpojumi ir tieši un cieši saistīti ar tiesvedību, kuras mērķis ir nodrošināt intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanu, ar šī padomdevēja palīdzību saistītie izdevumi ietilpst “citās izmaksās” Direktīvas 2004/48 14. panta izpratnē.
Tomēr šī kvalifikācija iekļaujas lietas, kurā taisīts minētais spriedums, īpašajā faktiskajā kontekstā, kur nebija viegli noteikt, vai pamatlieta attiecās uz “izdevumiem noteikšanā un meklēšanā” – kas bieži rodas pirms tiesvedības un tādējādi ne vienmēr ietilpst minētās direktīvas 14. panta piemērošanas jomā, bet gan drīzāk uz tiem attiecas tās 13. pants par tiesību īpašniekam nodarītā kaitējuma atlīdzināšanu – vai arī uz pakalpojumiem, kas nepieciešami, lai varētu vēlāk lietderīgi celt prasību tiesā.
Tālāk, no vienas puses, Direktīvas 2004/48 14. pantā dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt tikai tādu tiesu izdevumu atlīdzināšanu, kas ir “pieņemami [saprātīgi]”. Šī prasība, kas ir piemērojama gan “tiesu izdevumiem”, gan “citām izmaksām” šīs tiesību normas izpratnē, atspoguļo Direktīvas 2004/48 3. panta 1. punktā paredzēto vispārīgo pienākumu, saskaņā ar kuru dalībvalstīm tostarp ir jānodrošina, lai šajā direktīvā paredzētie pasākumi, kārtība un aizsardzības līdzekļi, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanu, nebūtu nevajadzīgi dārgi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 28. jūlijs, United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
,
24.
punkts).
Tādējādi Tiesa ir nospriedusi, ka par saprātīgiem nav uzskatāmi izdevumi, kuri ir pārmērīgi tādu neierasti augstu honorāru dēļ, par kuriem vienojusies lietā uzvarējusī puse un tās advokāts, vai tādēļ, ka advokāts sniedz pakalpojumus, kas netiek uzskatīti par nepieciešamiem, lai nodrošinātu attiecīgo intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 28. jūlijs, United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
,
25.
punkts).
No otras puses, Direktīvas 2004/48 14. pantā ir paredzēts, ka tiesu izdevumiem un citām izmaksām, kas jāatlīdzina lietā zaudējušajai pusei, ir jābūt “samērīgiem”.
Šajā ziņā Tiesa ir nospriedusi, ka tas, vai šie izdevumi ir samērīgi, netiek vērtēts neatkarīgi no izdevumiem, kas faktiski ir radušies lietā uzvarējušajai pusei saistībā ar advokāta palīdzību, ciktāl tie ir “saprātīgi” šā sprieduma 45. punkta izpratnē. Proti, lai gan samērīguma prasība nenozīmē, ka lietā zaudējušajai pusei noteikti ir jāatlīdzina visi izdevumi, kas radušies otrai pusei, ar to tomēr tiek prasīts, lai pēdējai minētajai būtu tiesības vismaz uz tādas lietā uzvarējušajai pusei faktiski radušos saprātīgo izdevumu daļas atlīdzinājumu, kas ir ievērojama un pienācīga (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 28. jūlijs, United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
,
29.
punkts).
Visbeidzot, saskaņā ar Direktīvas 2004/48 14. pantu, lasot to tās 17. apsvēruma gaismā, kompetentajai tiesai ir jāspēj visos gadījumos pārbaudīt tādu tiesu izdevumu saprātīgumu un samērīgumu, kas radušies lietā uzvarējušajai pusei saistībā ar tāda pārstāvja kā rūpnieciskā īpašuma aģents piedalīšanos, un tas nāk papildus tiem gadījumiem, kad šāda kontrole saskaņā ar šo 14. pantu ir jāveic taisnīguma apsvērumu dēļ.
Ir taisnība, ka Tiesa ir nospriedusi, ka valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēti vienotas likmes tarifi, principā ir saderīgs ar Direktīvas 2004/48 14. pantu. Tomēr Tiesa ir precizējusi, ka pat šādā gadījumā ar šiem tarifiem ir jānodrošina, lai izdevumi, kuru atlīdzināšanu saskaņā ar šo valsts tiesisko regulējumu var piespriest lietā zaudējušajai pusei, būtu saprātīgi un lai maksimālās summas, ko var pieprasīt par šiem izdevumiem, nebūtu arī pārāk zemas salīdzinājumā ar tarifiem, kurus parasti piemēro advokāts intelektuālā īpašuma jomā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 28. jūlijs, United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
,
25.
,
26.
,
30.
un
32.
punkts).
Tādējādi no šīs judikatūras nevar secināt, ka, īstenojot šo rīcības brīvību, dalībvalstis varētu pat izslēgt kādu tiesas izdevumu vai citu izmaksu kategoriju no jebkādas kontroles tiesā attiecībā uz to saprātīgumu un samērīgumu.
Ņemot vērā iepriekš minēto, pirmkārt, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 39. punktā, valsts tiesību normas – tādas kā pamatlietā aplūkotā – automātiska piemērošana var nozīmēt, ka noteiktos gadījumos tiktu pārkāpts Direktīvas 2004/48 3. panta 1. punktā paredzētais vispārīgais pienākums, saskaņā ar kuru tostarp dalībvalstu īstenotajām procedūrām nav jābūt nevajadzīgi dārgām.
Otrkārt, šāda šī veida tiesību normas piemērošana var atturēt attiecīgo tiesību īpašnieku no tādas prasības celšanas tiesā, kuras mērķis būtu nodrošināt viņa tiesību ievērošanu, jo viņš baidītos no tā, ka viņam, zaudējot lietā, būtu jāsedz diezgan augsti tiesu izdevumi – pretēji Direktīvas 2004/48 mērķim, proti, nodrošināt tostarp augstu intelektuālā īpašuma aizsardzības līmeni iekšējā tirgū.
Treškārt, kā secinājumu 49. punktā būtībā ir norādījis arī ģenerāladvokāts, izdevumu beznosacījumu un automātiska ņemšana vērā, kurā tiktu izmantots kāda lietas dalībnieka pārstāvja ar godavārdu apliecināts vienkāršs paziņojums, valsts tiesai nepastāvot iespējai izvērtēt šo izdevumu saprātīgumu un samērīgumu konkrētā strīda apstākļos, varētu pavērt iespēju ļaunprātīgi izmantot šādu tiesību normu – pārkāpjot Direktīvas 2004/48 3. panta 2. punktā noteikto vispārīgo pienākumu.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2004/48 3. un 14. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums vai tā interpretācija, kas neļauj tiesai tiesvedībā, kura ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā, katrā atsevišķā izskatāmajā gadījumā pienācīgi ņemt vērā šī gadījuma īpašās iezīmes, lai novērtētu, vai lietā uzvarējušajai pusei radušies izdevumi ir saprātīgi un samērīgi.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/48/EK (2004. gada 29. aprīlis) par intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu 3. un 14. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums vai tā interpretācija, kas neļauj tiesai tiesvedībā, kura ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā, katrā atsevišķā izskatāmajā gadījumā pienācīgi ņemt vērā šī gadījuma īpašās iezīmes, lai novērtētu, vai lietā uzvarējušajai pusei radušies izdevumi ir saprātīgi un samērīgi.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.