CELEX: 62018CJ0002
Predhodno odločanje
Skupna kmetijska politika
Skupna ureditev trgov
Mleko in mlečni proizvodi
Uredba (EU) št. 1308/2013
Člen 148(4)
Pogodba o oddaji surovega mleka
Prosta pogajanja o ceni
Boj proti nepoštenim trgovinskim praksam
Prepoved plačila različnih cen proizvajalcem surovega mleka, ki pripadajo skupini, sestavljeni glede na dnevno prodano količino, in neutemeljenega znižanja cen

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 148(4) Uredbe (EU) št. 1308/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. decembra 2013 o vzpostavitvi skupne ureditve trgov kmetijskih proizvodov in razveljavitvi uredb Sveta (EGS) št. 922/72, (EGS) št. 234/79, (ES) št. 1037/2001 in (ES) št. 1234/2007 (
UL 2013, L 347, str. 671
, in popravki v
UL 2014, L 189, str. 261
,
UL 2014, L 331, str. 41
, in
UL 2016, UL L 130, str. 7
), kakor je bila spremenjena z Uredbo (EU) 2017/2393 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2017 (
UL 2017, L 350, str. 15
) (v nadaljevanju: Uredba št. 1308/2013).
Ta predlog je bil vložen v okviru postopka za oceno ustavnosti Lietuvos Respublikos Ūkio subjektų, perkančių‑parduodančių žalią pieną ir prekiaujančių pieno gaminiais, nesąžiningų veiksmų draudimo įstatymas Nr. XII‑1907 (zakon Republike Litve št. XII‑1907 o prepovedi nepoštenih praks litovskih gospodarskih subjektov pri odkupovanju in prodajanju surovega mleka ter trženju mlečnih proizvodov) z dne 25. junija 2015 (TAR, 2015, št. 2015‑11209), kakor je bil spremenjen z zakonom z dne 22. decembra 2015 (TAR 2015, št. 2015‑20903) (v nadaljevanju: zakon o prepovedi nepoštenih praks), zlasti njegovih členov 3 in 5, ki ga je začela Lietuvos Respublikos Seimo narių grupė (skupina poslancev parlamenta Republike Litve).
Pravni okvir
Pravo Unije
V uvodnih izjavah 127, 128 in 138 Uredbe št. 1308/2013 je navedeno:
„(127)
Ker ne obstaja zakonodaja Unije o formalnih pisnih pogodbah, lahko države članice v okviru nacionalnega pogodbenega prava, določijo obvezno uporabo takšnih pogodb, če pri tem ne kršijo zakonodaje Unije ter zlasti spoštujejo pravilno delovanje notranjega trga in skupne ureditve trga. Ker so razmere v Uniji zelo različne, in v interesu subsidiarnosti, bi morala biti odločitev o tem prepuščena državam članicam. Zaradi zagotovitve ustreznih minimalnih standardov za take pogodbe ter dobrega delovanja notranjega trga in skupne ureditve trga pa bi bilo treba v primeru sektorja mleka in mlečnih proizvodov nekatere osnovne pogoje za uporabo takih pogodb določiti na ravni Unije. Vsi ti osnovni pogoji bi morali biti predmet prostega dogovarjanja. Ker imajo lahko nekatere mlekarske zadruge v statutih določena pravila s podobnim učinkom, bi jih bilo treba zaradi enostavnosti izvzeti iz zahteve za sklenitev pogodbe. Da bi povečali učinkovitost takšnega pogodbenega sistema, bi morale države članice odločiti, ali bi se morale uporabljati, kadar posredniki zbirajo mleko od kmetov, da bi ga dobavili predelovalcem.
(128)
Da bi zagotovili uspešen razvoj proizvodnje in iz tega izhajajoč primeren življenjski standard proizvajalcev mleka, bi bilo treba okrepiti njihovo pogajalsko moč v odnosu do predelovalcev, kar bi moralo omogočiti pravičnejšo porazdelitev dodane vrednosti v dobavni verigi. Za uresničitev teh ciljev [skupne kmetijske politike] bi bilo zato treba sprejeti določbo na podlagi člena 42 in člena 43(2) PDEU, da se organizacijam proizvajalcev, ki jih sestavljajo proizvajalci mleka ali njihova združenja, omogoči, da se z mlekarno skupaj pogajajo o pogodbenih pogojih, vključno s cenami, za vso proizvodnjo surovega mleka svojih članov ali del te proizvodnje. Da bi ohranili dejansko konkurenco na trgu mleka in mlečnih proizvodov, bi morale za to možnost veljati primerne količinske omejitve. Da ne bi ogrozili učinkovitega delovanja zadrug in zaradi jasnosti, bi bilo treba posebej določiti naslednje: ko iz članstva kmeta v zadrugi izhaja obveznost oddaje surovega mleka, in sicer v zvezi z vso kmetovo proizvodnjo mleka ali njenim delom, za kar so pogoji določeni v statutu zadruge ali na njem temelječih pravilih in odločitvah, ti pogoji ne bi smeli biti predmet pogajanj prek organizacije proizvajalcev.
[…]
(138)
Uporaba formalnih pisnih pogodb v sektorju mleka je sicer obravnavana v ločenih določbah, a lahko tovrstne pogodbe obenem pomagajo okrepiti odgovornost izvajalcev v drugih sektorjih in povečati njihovo zavedanje o tem, da je treba bolj upoštevati signale trga, izboljšati prenos cen in ponudbo prilagoditi povpraševanju, lahko pa te pogodbe prispevajo tudi k preprečevanju določenih nepoštenih trgovinskih praks. Ker ne obstaja zakonodaja Unije o tovrstnih pogodbah, lahko države članice v okviru nacionalnega pogodbenega prava določijo obvezno uporabo takšnih pogodb, če pri tem ravnajo skladno s pravom Unije ter zlasti spoštujejo pravilno delovanje notranjega trga in skupne ureditve trga.“
Člen 1 te uredbe, naslovljen „Področje uporabe“, določa:
„1.   S to uredbo se vzpostavlja skupna ureditev trgov za kmetijske proizvode, kar pomeni vse proizvode iz Priloge I k Pogodbama […]
2.   Kmetijski proizvodi, kot so opredeljeni v odstavku 1, se razdelijo v naslednje sektorje, kot so navedeni v ustrezni delih seznama iz Priloge I:
[…]
(p)
mleko in mlečni proizvodi, del XVI;
[…]“.
Člen 148 navedene uredbe, naslovljen „Pogodbena razmerja v sektorju mleka in mlečnih proizvodov“, določa:
„1.   Kadar država članica odloči, da morata za vsako oddajo surovega mleka na njenem ozemlju, ki jo kmet zagotovi predelovalcu surovega mleka, stranki skleniti pisno pogodbo, in/ali določi, da morajo prvi kupci pripraviti pisno ponudbo pogodbe o dobavi surovega mleka, ki jo zagotovi kmet, taka pogodba in/ali taka ponudba pogodbe izpolnjuje pogoje iz odstavka 2.
Kadar država članica odloči, da morata za oddaje surovega mleka, ki jih kmet zagotovi predelovalcu surovega mleka, stranki skleniti pisno pogodbo, določi tudi, katero fazo ali faze oddaje zajema taka pogodba, če oddaja surovega mleka poteka prek enega ali več zbiralcev.
V tem členu ‚zbiralec‘ pomeni podjetje, ki izvaja prevoz surovega mleka od kmeta ali drugega zbiralca do predelovalca surovega mleka ali drugega zbiralca, pri čemer se lastništvo nad surovim mlekom vsakič prenese.
[…]
2.   Pogodba in/ali ponudba pogodbe iz odstavk[a] 1 […]:
(a)
se pripravi pred oddajo;
(b)
se pripravi v pisni obliki in
(c)
vsebuje zlasti naslednje elemente:
(i)
ceno, ki se plača za oddajo in je:
–
nespremenljiva in določena v pogodbi in/ali
–
računana s kombiniranjem različnih dejavnikov, določenih v pogodbi, ki lahko vključujejo tržne kazalnike, ki odražajo spremembe tržnih razmer, oddane količine in kakovost ali sestavo oddanega surovega mleka;
(ii)
količino surovega mleka, ki se lahko odda in/ali se mora oddati, in časovni razpored takih oddaj;
(iii)
trajanje pogodbe, ki se lahko sklene bodisi za določen ali nedoločen čas z določbami o odpovedi;
(iv)
podrobnosti o plačilnih rokih in postopkih;
(v)
načine zbiranja ali oddaje surovega mleka ter
(vi)
pravila, ki se uporabijo v primeru višje sile.
[…]
4.   Stranki se prosto pogajata o vseh elementih pogodb za oddajo surovega mleka, ki jih sklenejo kmetje, zbiralci ali predelovalci surovega mleka, vključno z elementi iz točke (c) odstavka 2.
Ne glede na prvi pododstavek se uporablja ena ali več od naslednjih točk:
(a)
kadar se država članica odloči, da je v skladu z odstavkom 1 pisna pogodba za oddajo surovega mleka obvezna, lahko določi:
(i)
obveznost strank, da se morajo dogovoriti o razmerju med določeno dobavljeno količino in ceno, ki se plača za to dobavo;
(ii)
minimalno trajanje, ki se uporablja samo za pisne pogodbe med kmetom in prvim kupcem surovega mleka; tako minimalno trajanje je vsaj šest mesecev in ne škoduje pravilnemu delovanju notranjega trga;
(b)
kadar država članica odloči, da mora prvi kupec surovega mleka pripraviti pisno ponudbo pogodbe za kmeta v skladu z odstavkom 1, lahko določi, da mora ponudba vsebovati minimalno trajanje pogodbe, ki je določeno v nacionalni zakonodaji za ta namen; tako minimalno trajanje znaša vsaj šest mesecev in ne škoduje pravilnemu delovanju notranjega trga.
Drugi pododstavek ne posega v pravico kmeta, da zavrne tako minimalno trajanje, pod pogojem, da to stori pisno. V takem primeru se stranki prosto pogajata o vseh elementih pogodbe, tudi o elementih iz točke (c) odstavka 2.
[…]“.
Člen 149 Uredbe št. 1308/2013, naslovljen „Pogodbena pogajanja v sektorju mleka in mlečnih proizvodov“, določa:
„1.   Organizacija proizvajalcev v sektorju mleka in mlečnih izdelkov, ki je priznana v skladu s členom 161(1), se lahko pogaja v imenu kmetov, ki so njeni člani, v zvezi z njihovo celotno skupno proizvodnjo ali njenim delom, o pogodbah za oddajo surovega mleka, ki jo kmet zagotovi predelovalcu surovega mleka ali zbiralcu v smislu drugega pododstavka člena 148(1).
2.   Organizacije proizvajalcev se lahko pogajajo:
(a)
ne glede na to, ali so kmetje nanjo prenesli lastništvo nad surovim mlekom ali ne;
(b)
ne glede na to, ali je dogovorjena cena enaka, kar zadeva skupno proizvodnjo nekaterih ali vseh kmetov, ki so njeni člani, ali ne;
[…]“.
Člen 152 te uredbe, naslovljen „Organizacije proizvajalcev“, določa:
„1.   Države članice lahko na zahtevo priznajo organizacije proizvajalcev, ki:
(a)
jih sestavljajo in v skladu s točko (c) člena 153(2) nadzorujejo proizvajalci v določenem sektorju iz člena 1(2);
[…]“.
V uvodni izjavi 50 Uredbe št. 2017/2393 je navedeno:
„Uporaba pogodb v sektorju mleka in mlečnih izdelkov lahko pomaga okrepiti odgovornost izvajalcev in povečati njihovo zavedanje o tem, da je treba bolj upoštevati signale trga, izboljšati prenos cen in ponudbo prilagoditi povpraševanju, prispeva pa lahko tudi k preprečevanju določenih nepoštenih trgovinskih praks. Da bi spodbudili uporabo takšnih pogodb v sektorju mleka in mlečnih izdelkov ter v drugih sektorjih, bi morali imeti proizvajalci, organizacije proizvajalcev ali združenja organizacij proizvajalcev pravico zaprositi za pisno pogodbo, tudi če zadevna država članica ni določila obvezne uporabe takšnih pogodb.“
V uvodni izjavi 8 Uredbe (EU) št. 261/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. marca 2012 o spremembi Uredbe Sveta (ES) št. 1234/2007 glede pogodbenih razmerij v sektorju mleka in mlečnih izdelkov (
UL 2012, L 94, str. 38
), pri čemer je bila zadnjenavedena uredba razveljavljena z Uredbo št. 1308/2013, je bilo navedeno:
„Uporaba formalnih pisnih pogodb, sklenjenih pred oddajo, ki bi vsebovale osnovne elemente, ni razširjena. Vendar se s takimi pogodbami lahko pripomore k povečanju odgovornosti nosilcev dejavnosti v verigi mleka in mlečnih izdelkov in okrepi ozaveščenost o potrebi, da se bolje upošteva tržne signale, izboljša prenos cen, ponudbo prilagodi povpraševanju in pripomore, da se izogne nekaterim nepoštenim trgovinskim praksam.“
Člen 13 Direktive (EU) 2019/633 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. aprila 2019 o nepoštenih trgovinskih praksah med podjetji v verigi preskrbe s kmetijskimi in živilskimi proizvodi (
UL 2019, L 111, str. 59
), naslovljen „Prenos“, v odstavku 1 določa:
„Države članice do 1. maja 2021 sprejmejo in objavijo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo. Komisiji takoj sporočijo besedilo teh predpisov.
Države članice začnejo te predpise uporabljati najpozneje 1. novembra 2021.
[…]“.
Člen 14 te direktive določa:
„Ta direktiva začne veljati peti dan po objavi v
Uradnem listu Evropske unije
.“
Litovsko pravo
V skladu s členom 46, prvi odstavek, litovske ustave litovsko gospodarstvo temelji na zasebni lastnini, svobodi opravljanja gospodarske dejavnosti in svobodni gospodarski pobudi posameznikov.
V skladu s členom 2(5) zakona o prepovedi nepoštenih praks so prodajalci surovega mleka razdeljeni v deset skupin glede na v kilogramih (kg) izraženo dnevno prodano količino surovega mleka z naravno vsebnostjo maščobe. Ta količina je za prvo skupino do vključno 100 kg, za drugo skupino več kot 100 kg do vključno 200 kg, za tretjo skupino več kot 200 kg do vključno 300 kg, za četrto skupino več kot 300 kg do vključno 500 kg, za peto skupino več kot 500 kg do vključno 1000 kg, za šesto skupino več kot 1000 kg do vključno 2000 kg, za sedmo skupino več kot 2000 kg do vključno 4000 kg, za osmo skupino več kot 4000 kg do vključno 10.000 kg, za deveto skupino več kot 10.000 kg do vključno 20.000 kg ter za deseto skupino več kot 20.000 kg.
Člen 2(7) tega zakona določa nakupno ceno surovega mleka kot znesek, o katerem se dogovorita kupec in prodajalec, ki se plača za surovo mleko, ki ustreza osnovnim kazalnikom sestave mleka, določenim z odredbo litovskega ministra za kmetijstvo, brez pribitkov, doplačil in odbitkov.
Člen 3 navedenega zakona, naslovljen „Prepoved nepoštenih praks gospodarskih subjektov“, v odstavku 3 določa:
„Kupcu surovega mleka je prepovedana uporaba teh nepoštenih praks:
1.
določanje različnih nakupnih cen surovega mleka v pogodbah o prodaji tega proizvoda, ko kupujejo surovo mleko, ki dosega kakovostne zahteve, določene z odredbo litovskega ministra za kmetijstvo, od prodajalcev surovega mleka iz iste skupine in ko se to mleko kupcu odda na enak način (surovo mleko, oddano na odkupni točki za surovo mleko, surovo mleko, kupljeno neposredno na kmetiji, surovo mleko, oddano neposredno družbi za njegovo predelavo), razen ko je surovo mleko kupljeno od prodajalcev tega proizvoda, ki prodajajo mleko, ki so ga sami proizvedli, in ki pripadajo organizaciji proizvajalcev mleka, priznani v skladu s pravili, določenimi z odredbo litovskega ministra za kmetijstvo. Vendar v zadnjenavedenem primeru uporabljena nakupna cena surovega mleka ne sme biti nižja od cene, ki bi se določila glede na skupino prodajalcev surovega mleka.
[…]
3.
neutemeljeno znižanje nakupne cene mleka.“
Člen 5 istega zakona, naslovljen „Zahteva po utemeljitvi znižanja nakupne cene surovega mleka“, določa:
„1.   Če kupec surovega mleka nakupno ceno tega proizvoda, določeno v pogodbi o nakupu in prodaji surovega mleka, zniža za več kot 3 %, mora podati utemeljitev za znižanje cene, ki jo mora predložiti agenciji za regulacijo trga.
2.   Agencija za regulacijo trga v skladu s smernicami, odobrenimi z odredbo litovskega ministra za kmetijstvo, po tem, ko v petih delovnih dneh preuči utemeljitev znižanja nakupne cene surovega mleka, ki jo je predložil kupec tega proizvoda v skladu z odstavkom 1 tega člena, v treh delovnih dneh odloči, ali je znižanje nakupne cene surovega mleka za več kot 3 % utemeljeno.
3.   Če agencija za regulacijo trga v skladu s smernicami, navedenimi v odstavku 2 tega člena, odloči, da znižanje nakupne cene surovega mleka za več kot 3 % ni bilo utemeljeno, se kupcu surovega mleka prepove znižanje cene tega proizvoda, določene v pogodbi o nakupu in prodaji surovega mleka.“
Postopek v glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
Skupina poslancev parlamenta Republike Litve je 28. junija 2016 pri Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas (ustavno sodišče Republike Litve) vložila zahtevo za presojo skladnosti zlasti členov 3 in 5 zakona o prepovedi nepoštenih praks s členom 46, prvi odstavek, litovske ustave.
V utemeljitev svoje zahteve je ta skupina navedla, da je s tem zakonom omejena pravica strank pogodbe o prodaji surovega mleka, da določijo bistvene sestavine te pogodbe, kot sta cena ali količina, in da zato ni zagotovljena svoboda sklepanja pogodb iz navedenega člena 46, prvi odstavek.
Litovski parlament je trdil, da ta svoboda ni absolutna in da jo je mogoče omejiti tako zaradi varovanja javnega interesa kot zaradi zagotavljanja poštenosti in pravičnosti. Navedel je, da je v Litvi pogajalska moč, s katero razpolagajo proizvajalci surovega mleka na eni strani ter predelovalci ali kupci na drugi, neuravnotežena v korist zadnjenavedenih, ter da je namen obveznih pravil iz členov 3 in 5 zakona o prepovedi nepoštenih praks zavarovati pravice in legitimne interese pogodbene stranke, ki se šteje za šibkejšo, in sicer proizvajalcev surovega mleka.
Europos teisės departamentas prie Lietuvos Respublikos teisingumo ministerijos (oddelek za evropsko pravo pri ministrstvu za pravosodje Republike Litve) in Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba (svet za konkurenco Republike Litve), ki sta pred predložitvenim sodiščem prav tako predložila stališča, sta navedla, da sta člena 3 in 5 tega zakona v nasprotju z načelom prostih pogajanj iz člena 148(4) Uredbe št. 1308/2013, zlasti glede določanja cen surovega mleka.
Predložitveno sodišče navaja, da je treba – ker notranji trg in kmetijstvo spadata na področje deljene pristojnosti med Unijo in državami članicami – nacionalno ureditev glede teh področij, vključno z litovsko ustavo in njenim členom 46, prvi odstavek, razlagati v skladu z ureditvijo Unije v zvezi s tema področjema. Zato prosi za razlago člena 148(4) Uredbe št. 1308/2013, da bo lahko odločilo o skladnosti člena 3(3), točki 1 in 3, ter člena 5 zakona o prepovedi nepoštenih praks s členom 46, prvi odstavek, ustave.
V zvezi s tem predložitveno sodišče pojasnjuje, da se z litovsko zakonodajo od zadevnih gospodarskih subjektov zahteva, da ob nakupu surovega mleka sklenejo pisno pogodbo. To sodišče dodaja, da je glede na obrazložitev iz predloga zakona o prepovedi nepoštenih praks namen tega zakona po eni strani zagotoviti ravnotežje med legitimnimi interesi kupcev in prodajalcev surovega mleka in po drugi strani omejiti izvajanje tržne moči predelovalcev mleka z močnim položajem na tem trgu ter koristi, ki so jih z znižanjem veleprodajnih cen mlečnih proizvodov nepošteno pridobili gospodarski subjekti, ki opravljajo trgovinsko dejavnost s temi proizvodi.
Predložitveno sodišče prav tako navaja, da je iz spisa, s katerim razpolaga, razvidno, da je sektor mleka ena najpomembnejših panog kmetijske proizvodnje v Litvi, ki skupno ustvari približno 2 % bruto družbenega proizvoda države. Vendar naj bi bila pogajalska moč proizvajalcev izjemno omejena zaradi njihove majhne velikosti v primerjavi z velikostjo predelovalcev. V zvezi s tem pojasnjuje, da ima po podatkih za leto 201574 % litovskih proizvajalcev surovega mleka eno do pet krav, medtem ko šest družb predela 97 % tega mleka. Poleg tega naj bi bilo sodelovanje med temi proizvajalci kljub prizadevanjem za njegovo spodbujanje tradicionalno slabo razvito in samo 15 % proizvajalcev naj bi resnično sodelovalo, dobavijo pa zgolj 18 % celotne količine surovega mleka, kupljenega v Litvi. Obstajala naj ne bi nobena organizacija proizvajalcev surovega mleka, priznana v skladu s členom 152 in naslednjimi Uredbe št. 1308/2013. Povprečna nakupna cena surovega mleka v Litvi naj bi bila med najnižjimi v celotni Evropski uniji.
Poleg tega to sodišče navaja, da so kupci pred sprejetjem zakona o prepovedi nepoštenih praks proizvajalce mleka zgolj obvestili o ceni, po kateri bodo kupili mleko, ne da bi se o tej ceni predhodno pogajali.
Predložitveno sodišče poudarja, da državam članicam, ki so se odločile, da za vsako oddajo surovega mleka na njihovem ozemlju naložijo sklenitev pisne pogodbe, s členom 148 Uredbe št. 1308/2013 ni izrecno podeljena možnost, da v nacionalnem pravu omejijo načelo prostih pogajanj. Vendar se sprašuje, ali tega načela ni mogoče omejiti, da se okrepi pogajalska moč kmetov v sektorju mleka v razmerju do kupcev mleka in da se preprečijo nepoštene trgovinske prakse, ob upoštevanju okoliščin, kot so strukturne značilnosti sektorja mleka in mlečnih proizvodov, neobstoj organizacij proizvajalcev ali razvoj trga mleka.
V teh okoliščinah je Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas (ustavno sodišče Republike Litve) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je mogoče člen 148(4) Uredbe št. 1308/2013 razlagati tako, da – za krepitev pogajalske moči proizvajalcev surovega mleka in preprečevanje nepoštenih poslovnih praks ter ob upoštevanju nekaterih strukturnih posebnosti sektorja mleka in mlečnih proizvodov države članice in sprememb na trgu mleka – ne prepoveduje vzpostavitve nacionalnega zakonskega regulativnega okvira, s katerim je omejena svoboda pogodbenih strank, da se pogajata o nakupni ceni surovega mleka, pri čemer je kupcu surovega mleka prepovedano plačilo različnih nakupnih cen prodajalcem tega proizvoda iz iste skupine, ki so razvrščeni v skupine glede na količino prodanega mleka in ne pripadajo priznani organizaciji proizvajalcev mleka, in sicer za surovo mleko enake kakovosti in sestave, kot je mleko, ki se kupcu odda na enak način, kar pomeni, da se stranki ne moreta dogovoriti o drugačni nakupni ceni surovega mleka, tako da bi upoštevali kateri koli drug dejavnik?
2.
Ali je mogoče člen 148(4) Uredbe št. 1308/2013 razlagati tako, da – za krepitev pogajalske moči proizvajalcev surovega mleka in preprečevanje nepoštenih poslovnih praks ter ob upoštevanju nekaterih strukturnih posebnosti sektorja mleka in mlečnih proizvodov države članice in sprememb na trgu mleka – ne prepoveduje vzpostavitve nacionalnega zakonskega regulativnega okvira, s katerim je omejena svoboda pogodbenih strank, da se pogajata o nakupni ceni surovega mleka, pri čemer je kupcu surovega mleka prepovedano neupravičeno znižanje nakupne cene surovega mleka, znižanje cene za več kot 3 % pa je mogoče le, če institucija z državnimi pooblastili prizna, da je tako znižanje upravičeno?“
Vprašanji za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 148(4) Uredbe št. 1308/2013 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz člena 3(3), točka 1, zakona o prepovedi nepoštenih praks, s katero je kupcem surovega mleka prepovedano plačati različne nakupne cene proizvajalcem, za katere je treba glede na dnevno prodano količino surovega mleka, njegovo identično sestavo in kakovost ter oddajo na enak način šteti, da spadajo v isto skupino.
Najprej je treba ugotoviti, da imajo države članice v okviru skupne kmetijske politike, za katero v skladu s členom 4(2)(d) PDEU velja deljena pristojnost med Unijo in državami članicami, zakonodajno pristojnost, zaradi katere lahko, kot je to razvidno iz člena 2(2) PDEU, izvajajo svojo pristojnost, kolikor Unija ne izvaja svoje (sodba z dne 19. septembra 2013, Panellinios Syndesmos Viomichanion Metapoiisis Kapnou,
C‑373/11
,
EU:C:2013:567
, točka
).
Poleg tega iz ustaljene sodne prakse izhaja, da se morajo države članice – če obstaja uredba o skupni ureditvi trgov na določenem področju – vzdržati vsakršnih ukrepov, ki bi od nje odstopali ali jo kršili. Predpisi, ki ovirajo njeno pravilno delovanje, tudi če ta ureditev ne ureja tega področja izčrpno, prav tako niso združljivi s skupno ureditvijo trgov (sodba z dne 26. maja 2005, Kuipers,
C‑283/03
,
EU:C:2005:314
, točka
in navedena sodna praksa).
Vendar vzpostavitev skupne ureditve trgov državam članicam ne preprečuje, da uporabijo nacionalna pravila, ki uresničujejo cilj v splošnem interesu, ki ni eden izmed tistih, ki jih zajema ta skupna ureditev trgov, čeprav imajo ta pravila lahko vpliv na delovanje notranjega trga v zadevnem sektorju (sodba z dne 23. decembra 2015, Scotch Whisky Association in drugi,
C‑333/14
,
EU:C:2015:845
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru je z Uredbo št. 1308/2013, kot izhaja iz njenega člena 1(2)(p), vzpostavljena skupna ureditev trgov za vse kmetijske proizvode, naštete v Prilogi I k Pogodbama EU in DEU, med katerimi je sektor mleka in mlečnih proizvodov.
Člen 148(1) te uredbe določa, da kadar država članica odloči, da morata za oddaje surovega mleka, ki jih kmet zagotovi predelovalcu surovega mleka, stranki skleniti pisno pogodbo, mora ta pogodba izpolnjevati pogoje iz odstavka 2 tega člena. V skladu s členom 148(2)(c) te uredbe navedena pogodba zajema zlasti – kot izhaja iz točke (i) te določbe – ceno, ki se plača za oddajo in ki je nespremenljiva in določena v pogodbi in/ali računana s kombiniranjem različnih dejavnikov, določenih v pogodbi, ki lahko vključujejo tržne kazalnike, ki odražajo spremembe tržnih razmer, oddane količine in kakovost ali sestavo oddanega surovega mleka, in, kot izhaja iz točke (ii) navedene določbe, količino surovega mleka, ki se lahko odda in/ali se mora oddati.
Člen 148(4), prvi pododstavek, iste uredbe določa, da se stranki prosto pogajata o vseh elementih pogodb o oddaji surovega mleka, ki jih sklenejo kmetje, zbiralci ali predelovalci surovega mleka, vključno z elementi iz točke (c) odstavka 2.
V skladu z drugim pododstavkom člena 148(4) Uredbe št. 1308/2013 lahko država članica določi, da se morajo stranke dogovoriti o razmerju med določeno dobavljeno količino in ceno, ki se plača za to dobavo, in lahko določi minimalno trajanje, ki se uporablja samo za pisne pogodbe med kmetom in prvim kupcem surovega mleka.
Iz teh določb izhaja, da člen 148(4), prvi pododstavek, Uredbe št. 1308/2013 vzpostavlja pravilo, da se o vseh elementih pogodb o oddaji surovega mleka, vključno s cenami, prosto pogaja, pri čemer so v drugem pododstavku navedenega odstavka 4 določene izjeme od tega pravila.
Iz tega sledi, da morajo imeti stranke možnost določiti prodajno ceno surovega mleka po prostih pogajanjih med njimi in zlasti po primerjanju ponudbe in povpraševanja na zadevnem trgu.
Kot je opozorilo Sodišče, je ob neobstoju mehanizma za določanje cen svobodno določanje prodajnih cen na podlagi svobodne konkurence sestavni del Uredbe št. 1308/2013 in pomeni odraz načela prostega pretoka blaga v razmerah učinkovite konkurence (glej v tem smislu sodbo z dne 23. decembra 2015, Scotch Whisky Association in drugi,
C‑333/14
,
EU:C:2015:845
, točka
).
V obravnavanem primeru je iz navedb v predložitveni odločbi in stališča litovske vlade razvidno, da pogoji učinkovite konkurence na litovskem trgu surovega mleka niso izpolnjeni zaradi nepoštenih trgovinskih praks kupcev, katerih raven koncentracije je visoka, saj naj bi šest podjetij predelalo 97 % surovega mleka, ki izhaja od več kot 20.000 zelo majhnih proizvajalcev. Pred začetkom veljavnosti zakona o prepovedi nepoštenih praks so kupci surovega mleka proizvajalce zgolj obvestili o nakupni ceni tega mleka, ne da bi se predhodno pogajali in ne da bi proizvajalci imeli drugo možnost, kot da sprejmejo zahtevane pogoje. Ta pritisk, ki se je izvajal na litovske proizvajalce surovega mleka, in slab razvoj sodelovanja med njimi naj bi bila razlaga za to, da je povprečna nakupna cena surovega mleka v Litvi med najnižjimi v Uniji in da je sektorju proizvodnje mleka grozil stečaj. Ta položaj, za katerega je glede pogajalske moči značilno neravnovesje med proizvajalci surovega mleka in predelovalci, je nacionalnega zakonodajalca spodbudil k sprejetju tega zakona, katerega namen je varovati pravice in legitimne interese šibkejše pogodbene stranke, in sicer proizvajalcev surovega mleka, tako da se gospodarskim subjektom prepove uporaba nepoštenih praks in predpiše določeno število zahtev, ki so z njimi povezane.
Litovska vlada dodaja, da so z navedenim zakonom omogočena prosta pogajanja strank o nakupni ceni surovega mleka in ponovna vzpostavitev učinkovite konkurence na tem trgu.
V skladu z navedbami, ki jih je podalo predložitveno sodišče in ki jih je potrdila ta vlada, je v zvezi s tem jasno, da člen 2(7) zakona o prepovedi nepoštenih praks nakupno ceno surovega mleka določa kot znesek, o katerem se dogovorita kupec in prodajalec, ki se plača za surovo mleko, ki ustreza osnovnim kazalnikom sestave surovega mleka, določenim z odredbo ministra za kmetijstvo.
Zato, čeprav je ta osnovna cena določena za vse proizvajalce iste skupine, ki je sestavljena glede na dnevno prodano količino surovega mleka, v skladu s členom 3(3), točka 1 in členom 2(5) zakona o prepovedi nepoštenih praks, bo končna cena, ki jo je treba plačati, izračunana na podlagi pribitkov, doplačil, odbitkov ali načinov oddaje, o katerih se v tej fazi prosto in posamično pogaja.
Preučiti je treba, ali je Unija pri sprejetju Uredbe št. 1308/2013 in zlasti njenega člena 148 izčrpno izvršila svojo pristojnost na področju pogodbenih razmerij med strankami pogodbe o oddaji surovega mleka in, natančneje, postopka pogajanj o tej pogodbi.
Najprej, iz besedila člena 148(1) Uredbe št. 1308/2013, zlasti iz izraza „kadar država članica odloči“, da mora biti za vsako oddajo surovega mleka sklenjena pisna pogodba med strankami, izhaja, da je odločitev države članice, da določi obveznost sklenitve pisne pogodbe, zanjo zgolj možnost. To razlago potrjuje uvodna izjava 127 te uredbe, v skladu s katero države članice „lahko“ določijo obvezno uporabo pisnih in formalnih pogodb in „bi morala biti odločitev o tem prepuščena državam članicam“.
V tej uvodni izjavi je navedeno, da bi bilo treba „[z]aradi zagotovitve ustreznih minimalnih standardov za take pogodbe […] nekatere osnovne pogoje za uporabo takih pogodb določiti na ravni Unije“. Namen člena 148 te uredbe v povezavi z navedeno uvodno izjavo je določiti minimalna pravila, ki se uporabljajo za zadevne pogodbe, pri čemer državam članicam ni prepovedano, da določijo druga pravila, kar potrjuje besedilo tega člena, zlasti izraz pogodba „vsebuje zlasti naslednje elemente“ iz odstavka 2(c) navedenega člena.
Iz teh elementov je razvidno, da s sprejetjem Uredbe št. 1308/2013 in zlasti člena 148 te uredbe Unija ni izčrpno izvršila svoje pristojnosti na področju pogodbenih razmerij med strankami pogodbe o oddaji surovega mleka, tako da navedene uredbe ni mogoče razlagati tako, da je z njo državam članicam načelno prepovedano sprejetje vsakršnih ukrepov na tem področju.
V zvezi z zadevno ureditvijo iz postopka v glavni stvari je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da je njen namen predvsem boj proti nepoštenim trgovinskim praksam kupcev surovega mleka v razmerju do stranke, ki se šteje za šibkejšo, in sicer proizvajalcev mleka. Natančneje, namen zakona o prepovedi nepoštenih praks je prepovedati prodajalcem in kupcem surovega mleka, da pri prodaji ali nakupu surovega mleka uporabljajo take prakse, določiti nekatere zahteve za trženje mlečnih proizvodov v Litvi, določiti organe, pristojne za nadzor nad spoštovanjem določb tega zakona, ter določiti odgovornost v primeru kršitve.
V obrazložitvi iz predloga zakona o prepovedi nepoštenih praks je tako navedeno, da je namen tega zakona zagotoviti ravnovesje med legitimnimi interesi kupcev in prodajalcev surovega mleka ter omejiti tržno moč predelovalcev mleka z močnim položajem na tem trgu in koristi, ki so jih z nižanjem veleprodajne cene mlečnih proizvodov nepošteno pridobili gospodarski subjekti, ki opravljajo dejavnost trženja teh proizvodov.
Iz uvodne izjave 138 Uredbe št. 1308/2013 je sicer razvidno, da je uporaba formalnih pisnih pogodb v sektorju mleka obravnavana v ločenih določbah, vendar lahko tovrstne pogodbe pomagajo okrepiti odgovornost izvajalcev v drugih sektorjih in med drugim prispevajo k preprečevanju „določenih nepoštenih trgovinskih praks“. Poleg tega je treba poudariti, da je bilo v Uredbi št. 261/2012, s katero je bila v ureditev Unije uvedena določba, ki ustreza sedanjemu členu 148 Uredbe št. 1308/2013, v njeni uvodni izjavi 8 na enak način navedeno, da se s takimi pogodbami „lahko […] pripomore, da se izogne nekaterim nepoštenim trgovinskim praksam“. Ta formulacija je tudi v uvodni izjavi 50 Uredbe št. 2017/2393, s katero je bila spremenjena prejšnja različica Uredbe št. 1308/2013, v kateri je navedeno, da uporaba pogodb v sektorju mleka in mlečnih proizvodov lahko med drugim prispeva k preprečevanju „določenih nepoštenih trgovinskih praks“.
Vendar s temi sklicevanji na nekatere nepoštene prakse ni mogoče ugotoviti, da cilj boja proti nepoštenim praksam, ki mu sledi zadevna ureditev iz postopka v glavni stvari, spada v okvir Uredbe št. 1308/2013, saj se ta uredba ne nanaša na te prakse kot celoto, niti jih ne ureja ali opredeljuje.
Poleg tega, kot izhaja iz uvodne izjave 128 navedene uredbe, se z njo sledi cilju zagotavljanja uspešnega razvoja proizvodnje in iz tega izhajajočega življenjskega standarda proizvajalcev mleka v skladu s cilji skupne kmetijske politike, ki so določeni v členu 39(1) PDEU. Razlaga, da je s členom 148 Uredbe št. 1308/2013 državam članicam prepovedano, da sprejmejo kakršne koli ukrepe za boj proti nepoštenim praksam v sektorju mleka in mlečnih proizvodov, pa bi bila v nasprotju s tem ciljem ter s ciljem zagotoviti ohranitev učinkovite konkurence na trgih kmetijskih proizvodov, ki je prav tako del ciljev skupne kmetijske politike (glej v tem smislu sodbo z dne 19. septembra 2013, Panellinios Syndesmos Viomichanion Metapoiisis Kapnou,
C‑373/11
,
EU:C:2013:567
, točka
).
Poleg tega je treba poudariti, da nacionalni organi na področju, ki ga ureja skupna ureditev trga mleka in mlečnih proizvodov, ostanejo načeloma pristojni, da uporabijo nacionalno konkurenčno pravo za zadrugo proizvajalcev mleka z močnim položajem na nacionalnem trgu (sodba z dne 9. septembra 2003, Milk Marque in National Farmers’Union,
C‑137/00
,
EU:C:2003:429
, točka
).
Nedavno sprejetje Direktive 2019/633, ki je v skladu z njenim členom 14 začela veljati 30. aprila 2019, potrjuje, da pri sprejetju zadevnih nacionalnih določb iz postopka v glavni stvari ni bilo izčrpne harmonizacije na področju boja proti nepoštenim trgovinskim praksam v verigi preskrbe s kmetijskimi in živilskimi proizvodi.
Zato je treba ob upoštevanju sodne prakse, navedene v točki 30 te sodbe, ugotoviti, da so države članice imele subsidiarno pristojnost za sprejetje ukrepov na področju boja proti nepoštenim trgovinskim praksam, katerih učinek je omejitev postopka prostih pogajanj o cenah, tudi če ti ukrepi vplivajo na načelo prostih pogajanj o ceni, ki jo je treba plačati za oddajo surovega mleka, ki izhaja iz člena 148 Uredbe št. 1308/2013, in s tem na delovanje notranjega trga v zadevnem sektorju.
Člen 13(1) Direktive 2019/633 določa, da države članice najpozneje do 1. maja 2021 sprejmejo in objavijo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, in začnejo uporabljati te predpise najpozneje 1. novembra 2021. Ker je predložitveno sodišče svoj predlog za sprejetje predhodne odločbe vložilo pred začetkom veljavnosti navedene direktive, je treba ugotoviti, da v zvezi z njo Sodišču ni postavljeno vprašanje.
Vendar je treba opozoriti, da države članice, na katere je direktiva naslovljena, med rokom za njen prenos v skladu z ustaljeno sodno prakso ne smejo sprejemati predpisov, s katerimi bi bila lahko resno ogrožena uresničitev rezultata, določenega v tej direktivi (sodbe z dne 18. decembra 1997, Inter‑Environnement Wallonie,
C‑129/96
,
EU:C:1997:628
, točka
; z dne 22. novembra 2005, Mangold,
C‑144/04
,
EU:C:2005:709
, točka
, in z dne 23. aprila 2009, VTB‑VAB in Galatea,
C‑261/07 in C‑299/07
,
EU:C:2009:244
, točka
). Čeprav je bil v obravnavanem primeru zakon o prepovedi nepoštenih praks sprejet pred začetkom veljavnosti Direktive 2019/633, se morajo nacionalni organi in sodišča kar najbolj vzdržati take razlage tega zakona, ki bi lahko po izteku roka za prenos te direktive resno ogrozila dosego njenega cilja (glej v tem smislu sodbo z dne 27. oktobra 2016, Milev,
C‑439/16 PPU
,
EU:C:2016:818
, točka
in navedena sodna praksa).
V teh okoliščinah je treba poudariti, da mora biti nacionalna ureditev, kakršna je ta iz točke 53 te sodbe, vseeno primerna za uresničevanje zastavljenega cilja in ne sme presegati tega, kar je nujno za dosego tega cilja (glej po analogiji sodbi z dne 11. junija 2015, Berlington Hungary in drugi,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
, točka
, in z dne 23. decembra 2015, Scotch Whisky Association in drugi,
C‑333/14
,
EU:C:2015:845
, točka
).
Ta preizkus sorazmernosti je treba opraviti ob upoštevanju zlasti ciljev skupne kmetijske politike in dobrega delovanja skupne ureditve trga, kar zahteva tehtanje med temi cilji in ciljem, ki ga uresničuje ta ureditev, torej boj proti nepoštenim trgovinskim praksam (glej v tem smislu sodbo z dne 23. decembra 2015, Scotch Whisky Association in drugi,
C‑333/14
,
EU:C:2015:845
, točka
).
Na prvem mestu je treba v zvezi z vprašanjem, ali je navedena ureditev primerna za uresničevanje cilja, ki mu sledi, poudariti, da so z zakonom o prepovedi nepoštenih praks proizvajalci surovega mleka v členu 2(5) razdeljeni v deset skupin glede na dnevno prodano količino surovega mleka, pri čemer je ta količina manjša od 100 kg za prvo in večja od 20.000 kg za zadnjo skupino. S členom 3(3), točka 1, tega zakona je kupcu surovega mleka, ki ustreza zahtevam glede kakovosti, prepovedano, da uporabi različno osnovno ceno za proizvajalce, ki spadajo v isto skupino, kadar so načini oddaje enaki.
Učinek te določbe je tako zagotoviti, da kupec ponudi isto osnovno ceno vsem proizvajalcem, ki so v primerljivem položaju glede na objektivno merilo, ki ga predstavlja dnevno prodana količina mleka. Tako merilo je poleg tega priznano s členom 148(4), drugi pododstavek, točka (a), Uredbe št. 1308/2013, s katerim je državam članicam omogočeno določiti obveznost pogodbenih strank, da se dogovorijo o razmerju med določeno dobavljeno količino in ceno.
Kot izhaja iz spisa, s katerim razpolaga Sodišče, je s členom 3(3), točka 1, navedenega zakona zagotovljeno, da proizvajalci mleka, ki ne pripadajo priznani organizaciji proizvajalcev mleka, zaradi neravnovesja pogajalskih moči niso prisiljeni v soglašanje s pogoji nakupa surovega mleka, ki jim jih naložijo predelovalci, in v sprejetje zelo nizkih cen, medtem ko dosegajo drugi proizvajalci, čeprav iste velikosti, višje cene, ki izhajajo iz bolj uravnoteženih pogajanj. Ta določba jim poleg tega omogoča, da niso postavljeni v zelo neugoden položaj na trgu v primerjavi s temi drugimi proizvajalci. Z navedeno določbo se lahko tudi okrepi pogajalska moč proizvajalcev majhne velikosti, ki so zato del skupine, se jih spodbudi, da več sodelujejo, in ponovno uravnotežijo zadevne pogajalske moči.
Kot izhaja iz uvodne izjave 128 Uredbe št. 1308/2013, je poleg tega za uresničitev cilja krepitve pogajalskih moči proizvajalcev s členom 149 te uredbe organizacijam in združenjem proizvajalcev omogočeno, da se skupaj pogajajo o pogodbenih pogojih, vključno s ceno, za vso proizvodnjo surovega mleka svojih članov ali njen del.
Glede na vse elemente je razvidno, da je zadevna ureditev iz postopka v glavni stvari primerna za preprečitev tveganja, da bi bila pogodbena stranka, ki se šteje za šibkejšo, zavezana sprejeti neutemeljena znižanja cen, in tako za boj proti morebitnim nepoštenim trgovinskim praksam, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.
Na drugem mestu je treba glede vprašanja, ali se z zadevno ureditvijo iz postopka v glavni stvari ne presega tega, kar je nujno, po eni strani upoštevati posebnosti sektorja mleka in litovskega trga surovega mleka, kakor je nanje opozorjeno v točkah od 22 do 24 in 38 te sodbe. Te posebnosti se nanašajo na neobstoj učinkovite konkurence na litovskem trgu surovega mleka zaradi nepoštenih trgovinskih praks in na naravo surovega mleka, ki je pokvarljiv proizvod, zaradi česar proizvajalci v praksi v primeru nepoštenih trgovinskih praks ne morejo odložiti prodaje, niti nasprotovati tem kupcem zaradi tveganja ogrozitve trgovinskega razmerja, ter na to, da na navedenem trgu med proizvajalci mleka ni zadostnega sodelovanja. Kot je poudarilo predložitveno sodišče, so kupci pred sprejetjem zakona o prepovedi nepoštenih praks proizvajalce obvestili o ceni, po kateri bodo kupili surovo mleko, ne da bi lahko predhodno potekala pogajanja.
Poleg tega je iz predložitvene odločbe razvidno, da kljub prizadevanjem, da se z različnimi sredstvi spodbudi sodelovanje med proizvajalci, teh ni dovolj, da bi sodelovali, tako da se ni mogla oblikovati nobena organizacija proizvajalcev surovega mleka v smislu Uredbe št. 1308/2013.
Po drugi strani je iz predložitvene odločbe razvidno, da mora surovo mleko, da se lahko proda, izpolnjevati nekatere zahteve glede kakovosti, določene z odredbo ministrstva, ki se nanašajo na njegovo vsebnost maščob in beljakovin ter kazalnike njegove kakovosti, kot so barva, vonj, konsistenca, temperatura, okus, kislost, čistost, gostota ter sredstva za nevtralizacijo in inhibitorji.
V skladu z navedbami iz te odločbe se izvedejo odbitki od zneska, določenega z navedenimi predpisi, če mleko ne ustreza drugim kazalnikom kakovosti mleka, kot so skupno število bakterij, število somatskih celic in inhibitorjev ter temperatura zmrzovanja. Poleg tega naj bi bilo mogoče za mleko višje kakovosti določiti doplačila ali pribitke, ki so po navedbah litovske vlade brez omejitev.
Iz tega izhaja, kot poudarja predložitveno sodišče, da je nakupna cena, plačana danemu proizvajalcu surovega mleka, ki ne pripada priznani organizaciji proizvajalcev mleka, lahko odvisna od skupine proizvajalcev, v katero je uvrščen glede na količino prodanega mleka, načina njegove oddaje ter sestave in kakovosti tega proizvoda.
V zvezi s tem, kot je navedeno v točki 32 te sodbe, je iz člena 148(2)(c), podtočka (i), Uredbe št. 1308/2013 razvidno, da je ceno mogoče izračunati s kombiniranjem različnih dejavnikov, določenih v pogodbi, ki lahko med drugim vključujejo kakovost ali sestavo oddanega surovega mleka.
V teh okoliščinah ter ob upoštevanju ciljev skupne kmetijske politike in dobrega delovanja skupne ureditve trga se z zadevno ureditvijo iz postopka v glavni stvari ne presega tega, kar je nujno za dosego ciljev, ki jim sledi. Vendar mora predložitveno sodišče, ki je edino neposredno seznanjeno s sporom, o katerem odloča, preveriti, ali ukrepi, sprejeti zaradi boja proti nepoštenim trgovinskim praksam s krepitvijo pogajalske moči proizvajalcev mleka, ki ne pripadajo priznani organizaciji proizvajalcev mleka, in torej zaradi prispevanja k rentabilnemu razvoju proizvodnje, tako da se z omejitvami načela prostih pogajanj o ceni zagotovijo pravični pogoji za proizvajalce mleka, ne presegajo tega, kar je nujno.
Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 148(4) Uredbe št. 1308/2013 razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz člena 3(3), točka 1, zakona o prepovedi nepoštenih praks, s katero je zaradi boja proti nepoštenim trgovinskim praksam kupcem surovega mleka prepovedano plačati različne nakupne cene proizvajalcem, za katere je treba glede na dnevno prodano količino surovega mleka, njegovo identično sestavo in kakovost ter oddajo na enak način šteti, da spadajo v isto skupino, če je navedena ureditev primerna za uresničitev cilja, ki mu sledi, in ne presega tega, kar je nujno za dosego navedenega cilja, kar mora preveriti predložitveno sodišče.
Drugo vprašanje
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 148(4) Uredbe št. 1308/2013 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz člena 3(3), točka 3, in člena 5 zakona o prepovedi nepoštenih praks, s katero je kupcu surovega mleka prepovedano, da neutemeljeno zniža ceno, ki jo je dogovoril s proizvajalcem, in s katero je vsako znižanje cene za več kot 3 % pogojeno z dovoljenjem pristojnega nacionalnega organa.
Na prvem mestu, kot izhaja iz točk od 43 do 45 in od 48 do 54 te sodbe, je treba opozoriti, da člen 148 Uredbe št. 1308/2013 ne nasprotuje temu, da države članice sprejmejo ukrepe na področju boja proti nepoštenim trgovinskim praksam, katerih učinek je omejitev postopka prostih pogajanj o cenah, tudi če ti ukrepi vplivajo na načelo prostih pogajanj o ceni, ki se plača za oddajo surovega mleka, in tako na delovanje notranjega trga v zadevnem sektorju.
Vendar mora biti taka ureditev, kot je bilo poudarjeno v točki 56 te sodbe, primerna za uresničevanje cilja, ki mu sledi, in ne sme presegati tega, kar je nujno za dosego tega cilja.
V obravnavanem primeru je namen zadevne ureditve iz postopka v glavni stvari, kot je bilo ugotovljeno v točki 46 te sodbe, predvsem boj proti nepoštenim trgovinskim praksam kupcev surovega mleka v razmerju do stranke, ki se šteje za šibkejšo, in sicer proizvajalcev mleka.
V zvezi s tem je litovska vlada pojasnila, da je bil namen člena 3(3), točka 3, in člena 5 zakona o prepovedi nepoštenih praks določiti jamstva, da po sklenitvi pogodbe med kupcem in prodajalcem surovega mleka in zapisu cene, za katero sta se dogovorila, v to pogodbo, cene ne bo več mogoče znižati brez objektivnih razlogov in na nepošten način.
Na drugem mestu, kot sta ugotovili ta in nemška vlada, je razvidno, da te določbe ne vplivajo na načelo prostih pogajanj o ceni, ki izhaja iz člena 148 Uredbe št. 1308/2013. Razvidno je namreč, da se navedene določbe ne nanašajo na pogajanja o tej ceni, niti na pogajanja o drugih elementih pogodbe, temveč na spremembo navedene cene s strani ene od strank po sklenitvi te pogodbe, in sicer enostransko, brez vsakršnega usklajevanja in pogodbenega določila ter med izvajanjem navedene pogodbe, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.
Na tretjem mestu je treba glede vprašanja, ali so navedene določbe primerne za uresničitev cilja, ki mu sledijo, ne da bi se preseglo to, kar je nujno za dosego tega cilja, poudariti, da se s členom 3(3), točka 3, in členom 5 zakona o prepovedi nepoštenih praks lahko zagotovi, da kupec spoštuje ceno, ki je bila dogovorjena s proizvajalcem, če ni objektivnega elementa, s katerim je mogoče utemeljiti znižanje te cene. S temi določbami je poleg tega mogoče preprečiti poskuse pritiska, ki jih kupci, da bi ceno znižali, izvajajo nad proizvajalci mleka, in zaščititi slednje pred vsiljenimi samovoljnimi spremembami navedene cene. Učinek navedenih določb je tudi, da se zato prispeva k zagotavljanju pravilnega izvajanja pisne pogodbe, sklenjene med strankami, poleg določene stabilnosti cen surovega mleka.
Glede na te elemente je razvidno, da je zadevna ureditev iz postopka v glavni stvari primerna za dosego želenega cilja.
Nazadnje je treba glede vprašanja, ali ta ureditev ne presega tega, kar je nujno, upoštevati – kot izhaja iz točke 63 te sodbe – posebnosti sektorja mleka in litovskega trga surovega mleka, ki se nanašajo zlasti na neobstoj učinkovite konkurence na tem trgu in na pokvarljivo naravo surovega mleka, zaradi česar proizvajalci v praksi v primeru nepoštenih trgovinskih praks ne morejo odložiti oddaje, niti ne nasprotovati tem kupcem zaradi tveganja ogrozitve trgovinskega razmerja.
Prav tako je treba poudariti, da s členom 3(3), točka 3, in členom 5 zakona o prepovedi nepoštenih praks ni prepovedano vsakršno znižanje dogovorjene cene, temveč je le določeno, da morajo biti takšna znižanja objektivno utemeljena in da je pri večjih znižanjih potrebno dovoljenje pristojnega upravnega organa. Poleg tega je razvidno, da s temi določbami strankam ni onemogočeno, da v pogodbe vključijo pogoje, na podlagi katerih je mogoče znižati določeno ceno, če se pojavijo novi objektivni elementi, dogovorjeni med njimi.
Poleg tega je treba navesti, da je s členom 148(4), drugi pododstavek, Uredbe št. 1308/2013 kot izjema od načela prostih pogajanj o vseh elementih pogodbe o oddaji surovega mleka, vključno s ceno, državam članicam dovoljeno, da določijo minimalno trajanje vsaj šest mesecev, ki se uporablja za pisne pogodbe med kmetom in prvim kupcem surovega mleka.
Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 148(4) Uredbe št. 1308/2013 razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz člena 3(3), točka 3, in člena 5 zakona o prepovedi nepoštenih praks, s katero je zaradi boja proti nepoštenim trgovinskim praksam kupcu surovega mleka prepovedano, da neutemeljeno zniža ceno, ki jo je dogovoril s proizvajalcem, in s katero je vsako znižanje cene za več kot 3 % pogojeno z dovoljenjem pristojnega nacionalnega organa.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

1.
Člen 148(4) Uredbe št. 1308/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. decembra 2013 o vzpostavitvi skupne ureditve trgov kmetijskih proizvodov in razveljavitvi uredb Sveta (EGS) št. 922/72, (EGS) št. 234/79, (ES) št. 1037/2001 in (ES) št. 1234/2007, kakor je bila spremenjena z Uredbo (EU) 2017/2393 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2017, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz člena 3(3), točka 1, Lietuvos Respublikos Ūkio subjektų, perkančių‑parduodančių žalią pieną ir prekiaujančių pieno gaminiais, nesąžiningų veiksmų draudimo įstatymas Nr. XII‑1907 (zakon Republike Litve št. XII‑1907 o prepovedi nepoštenih praks litovskih gospodarskih subjektov pri odkupovanju in prodajanju surovega mleka ter trženju mlečnih proizvodov) z dne 25. junija 2015, kakor je bil spremenjen z zakonom z dne 22. decembra 2015, s katero je zaradi boja proti nepoštenim trgovinskim praksam kupcem surovega mleka prepovedano plačati različne nakupne cene proizvajalcem, za katere je treba glede na dnevno prodano količino surovega mleka, njegovo identično sestavo in kakovost ter oddajo na enak način šteti, da spadajo v isto skupino, če je navedena ureditev primerna za uresničitev cilja, ki mu sledi, in ne presega tega, kar je nujno za dosego navedenega cilja, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

2.
Člen 148(4) Uredbe št. 1308/2013, kakor je bila spremenjena z Uredbo 2017/2393, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz člena 3(3), točka 3, in člena 5 zakona Republike Litve št. XII‑1907 z dne 25. junija 2015 o prepovedi nepoštenih praks litovskih gospodarskih subjektov pri odkupovanju in prodajanju surovega mleka ter trženju mlečnih proizvodov, kakor je bil spremenjen z zakonom z dne 22. decembra 2015, s katero je zaradi boja proti nepoštenim trgovinskim praksam kupcu surovega mleka prepovedano, da neutemeljeno zniža ceno, ki jo je dogovoril s proizvajalcem, in s katero je vsako znižanje cene za več kot 3 % pogojeno z dovoljenjem pristojnega nacionalnega organa.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: litovščina.