CELEX: 62014TJ0691
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana
Gan oriģinālā, gan ģenēriskā perindoprila, proti, sirds un asinsvadu slimību ārstēšanai paredzētu zāļu, tirgus
Lēmums, ar kuru konstatēts LESD 101. un 102. panta pārkāpums
Objektivitātes princips
Konsultēšanās ar Aizliegtu vienošanos un dominējoša stāvokļa padomdevēju komiteju
Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību
Prasības celšanas termiņa īsums salīdzinājumā ar apstrīdētā lēmuma garumu
Strīdā patentu jomā noslēgti izlīguma nolīgumi
Licences nolīgumi
Tehnoloģijas iegūšanas nolīgumi
Ekskluzīvās tirdzniecības nolīgums
Potenciāla konkurence
Konkurences ierobežojums mērķa dēļ
Konkurences ierobežojums seku dēļ
Konkurences tiesību un patentu tiesību samērošana
Kvalifikācija par atsevišķiem pārkāpumiem vai vienotu pārkāpumu
Konkrētā tirgus noteikšana attiecīgā medikamenta molekulas līmenī
Naudas sodi
Naudas sodu apvienošana saskaņā ar LESD 101. un 102. pantu
Noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības princips
Pārdošanas apjoma vērtība
Aprēķināšanas kārtība tajos pašos tirgos izdarītu pārkāpumu kumulēšanas gadījumā

Actavis
attiecas uz izlīguma nolīgumiem, kas noslēgti farmācijas nozarē, kurā ģenērisko zāļu sabiedrības bija apņēmušās nelaist produkciju tirgū līdz agrākam datumam nekā oriģinālo zāļu sabiedrības patenta termiņa beigu datums (65 mēnešus pirms
Actavis
patenta termiņa beigu datuma) un reklamēt aplūkojamās zāles ārstiem, pretī saņemot nozīmīgus maksājumus (attiecībā uz
Actavis
– ikgadēju maksājumu 19 līdz 30 miljonu USD apmērā deviņus gadus).
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valstu prakse, pieņemot, ka tā visās dalībvalstīs ir kopīga, nav jāņem vērā Līguma konkurences noteikumu piemērošanā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1984. gada 17. janvāris, VBVB un VBBB/Komisija,
43/82 un 63/82
,
EU:C:1984:9
,
40.
punkts) un ka tā tas vēl jo vairāk ir gadījumā, kad ir runa par trešo valstu praksi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2002. gada 28. februāris, Compagnie générale maritime u.c./Komisija,
T‑86/95
,
EU:T:2002:50
,
341.
punkts un tajā minētā judikatūra). Savienības konkurences tiesībās izmantotā pieeja attiecībā uz nošķīrumu starp konkurences ierobežojumiem mērķa dēļ un seku dēļ atšķiras no ASV pretmonopola tiesībām, kurās ir nošķirti konkurences ierobežojumi
per se
, kas attiecas uz gadījumiem, kuros pret konkurenci vērstās sekas ir tik acīmredzamas, ka ir nepieciešama vien ātra, acumirklīga pieeja (
quick look approach
), neņemot vērā kontekstu, un kas ir obligāti un neatgriezeniski aizliegti, un pārkāpumi, kas ir jāpierāda atbilstoši saprātīguma noteikumam (“
rule of reason
”), proti, veicot pārbaudi, kurā tiek izsvērtas nolīguma konkurencei labvēlīgās un pret konkurenci vērstās sekas. Pirmkārt, Savienības tiesībās neviens konkurences ierobežojums netiek uzskatīts par obligāti un neatgriezeniski nelikumīgu, ņemot vērā to, ka konkurences ierobežojums mērķa dēļ principā var ietilpt LESD 101. panta 3. punktā paredzētajos izņēmumos. Otrkārt, kā tas ir atgādināts judikatūrā, saprātīguma noteikuma pastāvēšana Savienības konkurences tiesībās nav pieņemama (spriedums, 2012. gada 29. jūnijs, E.ON Ruhrgas un E.ON/Komisija,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
,
65.
punkts; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2003. gada 23. oktobris, Van den Bergh Foods/Komisija,
T‑65/98
,
EU:T:2003:281
,
106.
punkts). Turklāt atšķirības starp ASV un Savienībā pastāvošo tiesisko regulējumu attiecībā it īpaši uz patentiem farmācijas jomā, dara vēl jo sarežģītāku sprieduma
Actavis
tvēruma transponēšanu pēc analoģijas attiecībā uz šo lietu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 8. septembris, Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, pārsūdzēts,
EU:T:2016:449
,
513.
punkts).
Līdz ar to prasītāju arguments attiecībā uz to, ka nav tikusi ņemta vērā
Supreme Court of the United States
(Amerikas Savienoto Valstu Augstākā tiesa) nostāja, ir jānoraida kā neefektīvs.
8)

Par izlīguma nolīgumu pēc būtības divējādajām sekām
Prasītājas uzskata, ka izlīguma nolīgumu sekas pēc būtības ir divējādas un līdz ar to uz tām nevar tikt attiecināta kvalifikācija par konkurences ierobežojumu mērķa dēļ.
Tās apgalvo, pirmkārt, ka šādu nolīgumu iespējamās sekas ir divējādas attiecībā uz patentu apstrīdēšanu, ņemot vērā, ka pastāv paralēlas tiesvedības un ka procedūrās EPI tas, ka kāda puse atsauc savu iebildumu, neliedz procedūrai turpināties, jo tās argumentus pēc savas ierosmes var minēt EPI Iebildumu nodaļa vai Apelācijas padome. Turklāt apstrīdētajā lēmumā neesot ņemts vērā tas, ka izlīguma nolīgumiem ir vienīgi divējādas sekas attiecībā uz turpmākajiem strīdiem, jo ģenērisko zāļu sabiedrības varot brīvi uzsākt vai neuzsākt dārgas tiesvedības un tās katrā ziņā varot būt nelietderīgas atsevišķās dalībvalstīs, ņemot vērā to, ka noris procedūra EPI.
Otrkārt, prasītājas uzskata, ka šo nolīgumu potenciālās sekas attiecībā uz ģenērisko zāļu sabiedrību ienākšanu tirgū arī ir divējādas atkarībā no nolīgumu noteikumiem un konteksta, kādā tie tiek noslēgti. Līdz ar to esot jāņem vērā pušu strīda un iespēju, ka to prasība tiks apmierināta, esamība, citu strīdu esamība un iespēja izstrādāt citas alternatīvas produkta formas. Turklāt šie nolīgumi varot atļaut ģenērisko zāļu ātrāku ienākšanu tirgū. Visbeidzot, Komisijai vajadzētu ņemt vērā ģenērisko zāļu sabiedrību spēju un nodomu īstenot ienākšanu tirgū riskējot.
Treškārt, prasītājas uzskata, ka Komisija nevar sodīt par izlīguma nolīgumiem patentu jomā, neizvērtējot to konkrētās sekas uz tirgu, kā to darījusi
Supreme Court of the United States
(Amerikas Savienoto Valstu Augstākā tiesa) spriedumā
Actavis
.
Komisija norāda, ka šis arguments ir neefektīvs, jo, lai noteiktu, vai nolīgums rada konkurences ierobežojumu mērķa dēļ, nav jāņem vērā tā sekas, un ka konkurences ierobežojums mērķa dēļ atsevišķos gadījumos vēlāku apstākļu dēļ pat var neradīt nekādas sekas. Līdz ar to ierobežojuma mērķa dēļ analīze neprasot, lai tiktu pierādīts, kādas hipotētiskas situācijas varētu rasties gadījumā, ja šo nolīgumu nebūtu.
Pakārtoti, attiecībā uz izlīguma nolīgumu ietekmi uz patentu apstrīdēšanu Komisija atgādina, ka šajā gadījumā prasītājas ir centušās noslēgt nolīgumus ar visiem saviem potenciālajiem konkurentiem un ka tikai divos no pieciem to noslēgtajiem nolīgumiem ir ietverts noteikums, kas ļauj ģenērisko zāļu sabiedrībām ienākt tirgū strīdīgā patenta atcelšanas gadījumā.
Komisija turklāt uzskata, ka tā apstrīdētajā lēmumā ir pārbaudījusi katras ģenērisko zāļu sabiedrības spēju un nodomu īstenot ienākšanu tirgū riskējot.
Visbeidzot, Komisija uzskata, ka apstrīdētajam lēmumam nav saistības ar
Supreme Court of the United States
(Amerikas Savienoto Valstu Augstākā tiesa) spriedumā
Actavis
izmantoto pieeju, ņemot vērā pastāvošās atšķirības starp Eiropā izmantoto jēdzienu “ierobežojums mērķa dēļ” un ASV izmantoto jēdzienu “ierobežojums
per se
”. Tā arī atgādina, ka Savienības judikatūrā ir noraidīta saprātīguma noteikuma pastāvēšana, jo nolīguma radītie ieguvumi attiecībā uz konkurenci ir jāpārbauda saistībā ar LESD 101. panta 3. punktu.
Pēc prasītāju domam, ir jāuzskata, ka Komisija un tiesa, vērtējot nolīguma ierobežojošo mērķi un it īpaši ņemot vērā tā ekonomisko un juridisko kontekstu, nevar pilnībā ignorēt minēto nolīgumu potenciālās sekas (ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumi lietā ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:272
,
84.
punkts). Ir jāatgādina, ka nolīgumi, kas ierobežo konkurenci mērķa dēļ, ir tie, kuriem ir pietiekams kaitējuma konkurencei līmenis, jo tie var radīt tik lielas pret konkurenci vērstas sekas, ka var uzskatīt par nelietderīgu pierādīt, ka tiem ir konkrēta ietekme uz tirgu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 11. septembris, CB/Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
,
49.
un
51.
punkts un tajos minētā judikatūra). No tā izriet, ka par konkurenci ierobežojošiem mērķa dēļ ir uzskatāmi vienīgi nolīgumi, kuri, ņemot vērā kontekstu, kādā tie tiek noslēgti, rada divējādas iespējamas sekas tirgum (ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumi lietā CB/Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:1958
,
56.
punkts).
Tomēr šajā gadījumā, ciktāl prasītājas savu apgalvojumu attiecībā uz strīdīgo nolīgumu iespējamām divējādajām sekām atbalstam galvenokārt izvirza argumentus, kas attiecas uz katru no šiem nolīgumiem un to kontekstu, uz aplūkojamajiem apgalvojumiem ir jāatbild saistībā ar atbildi uz kritiku, kas vērsta pret katra nolīguma kvalifikāciju par ierobežojumu mērķa dēļ, un tas tā vēl jo vairāk ir tādēļ, kā atbilstoši uzsver Komisija, ka vērtējums par to, vai pastāv ierobežojums mērķa dēļ, ir jāveic attiecībā uz katru nolīgumu kā vienotu veselumu, nenošķirot neapstrīdēšanas noteikumu ierobežojošā rakstura analīzi no netirgošanas noteikumu ierobežojošā rakstura analīzes.
Tādējādi atbildē, kas sniegta attiecībā uz pamatiem, kuros tiek kritizēta katra strīdīgā nolīguma vērtēšana, tiks vērtēts jautājums, vai Komisija pamatoti pieņēma šāda ierobežojuma esamību, neraugoties uz apgalvotajām potenciālajām konkurenci veicinošajām sekām, kas izrietot it īpaši no minēto nolīgumu noslēgšanas konteksta, ja ir precizēts, ka tiks ņemtas vērā vienīgi tās, uz kurām attiecas konkurences ierobežojumu mērķa dēļ analīze (skat. turpmāk tekstā 525., 644. un 989. punktu).
Turklāt, kā izriet no 293.–295. punkta iepriekš tekstā, prasītājas nevar lietderīgi atsaukties uz spriedumu
Actavis
.
b)

Par Komisijas pieņemtajiem kritērijiem, ar kādiem izlīguma nolīgumi kvalificējami par ierobežojumu mērķa dēļ
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāvērtē prasītāju argumenti, kas attiecas konkrēti uz katru no trim Komisijas pieņemtajiem galvenajiem kritērijiem, kuri izmantojami aplūkojamo izlīguma nolīgumu kvalifikācijai par konkurences ierobežojumiem mērķa dēļ, un tie ir: pirmkārt, ģenērisko zāļu sabiedrību potenciālā konkurenta statuss, otrkārt, šo sabiedrību apņemšanās ierobežot centienus laist tirgū ģenērisko produktu un, treškārt, oriģinālo zāļu sabiedrības līdzekļu nodošana ģenērisko zāļu sabiedrībai, radot pēdējai minētajai būtisku pamudinājumu ierobežot centienus ienākt tirgū (apstrīdētā lēmuma 1154. apsvērums).
1)

Par kritēriju attiecībā uz potenciālo konkurenci
i)

Lietas dalībnieku argumenti
[..]
ii)

Vispārējās tiesas vērtējums
Prasītājas būtībā pārmet Komisijai, ka tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pieņemot kļūdainus kritērijus, pēc kuriem ģenēriskās zāļu sabiedrības, kas ar prasītājam noslēgušas strīdīgos nolīgumus, kvalificējamas par potenciāliem konkurentiem. Tās kritizē arī Komisijas veikto vērtējumu par to, kādi ir šķēršļi šai potenciālajai konkurencei, kura izrietot no to patentiem.
–
Par potenciālās konkurences vērtējuma kritērijiem
Par potenciāla konkurenta jēdziena definīciju
Prasītājas Komisijai pārmet, ka tā, lai konstatētu potenciālu konkurenci starp strīdīgo nolīgumu pusēm, ir pārbaudījusi vienīgi nepārvaramu šķēršļu neesamību ģenērisko zāļu sabiedrību ienākšanai tirgū un nav vērtējusi, vai minētajām sabiedrībām bija reālas un konkrētas iespējas tajā ienākt (skat. iepriekš 309. punktu).
No prasītāju minētās judikatūras faktiski izriet, ka uzņēmums ir potenciāls konkurents, ja pastāv reālas un konkrētas iespējas, ka tas ienāk aplūkojamajā tirgū un konkurē ar uzņēmumiem, kas tajā veic uzņēmējdarbību. Pierādot iepriekšminēto, nevar pamatoties uz vienkāršu hipotēzi, bet tas ir jāpamato vai nu ar faktiem, vai konkrētā tirgus struktūru analīzi. Tādējādi uzņēmumu nevar kvalificēt kā potenciālu konkurentu, ja tā ienākšana tirgū neatbilst dzīvotspējīgai ekonomiskai stratēģijai (spriedums, 2012. gada 29. jūnijs, E.ON Ruhrgas un E.ON/Komisija,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
,
86.
punkts; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2011. gada 14. aprīlis, Visa Europe un Visa International Service/Komisija,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
,
166.
un
167.
punkts un tajos minētā judikatūra). No tā obligāti izriet – lai gan uzņēmuma nodomam ienākt tirgū var būt nozīme, lai noteiktu, vai to var uzskatīt par potenciālu konkurentu šajā tirgū, tomēr būtiskais faktors, ar kuru ir jāpamato šī kvalifikācija, ir – vai tam ir spēja ienākt šajā tirgū (spriedums, 2011. gada 14. aprīlis, Visa Europe un Visa International Service/Komisija,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
,
168.
punkts, un 2012. gada 29. jūnijs, E.ON Ruhrgas un E.ON/Komisija,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
,
87.
punkts).
Citā kontekstā arī ir ticis nospriests, ka uzņēmums ir potenciāls konkurents, ja nepastāv nepārvarami šķēršļi tā ienākšanai tirgū (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 21. maijs, Toshiba/Komisija,
T‑519/09
, nav publicēts,
EU:T:2014:263
,
230.
punkts, apstiprināts ar spriedumu, 2016. gada 20. janvāris, Toshiba Corporation/Komisija,
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
,
28.
,
29.
,
32.
un
34.
punkts, un 2016. gada 28. jūnijs, Portugal Telecom/Komisija,
T‑208/13
,
EU:T:2016:368
,
181.
punkts).
Tādējādi no judikatūras izriet, ka, ņemot vērā aplūkojamo kontekstu un pārkāpjošo rīcību, slieksnis, kuru sasniedzot var runāt par potenciālas konkurences esamību, var būt atšķirīgs. Tas, ka tiek vērtēti vienīgi nepārvarami šķēršļi ienākšanai tirgū, nozīmē, ka jebkura, pat teorētiska, iespēja ienākt tirgū ir pietiekama, lai noteiktu potenciālas konkurences esamību, lai gan reālu un konkrētu iespēju ienākt tirgū analīze nosaka, ka potenciālas konkurences esamība tiek atzīta vienīgi gadījumā, ja pastāv tādas reālistiskas iespējas ienākšanai tirgū, kas būtu varējušas atspoguļoties faktos, ja nebūtu ierobežojošā akta.
Tomēr tas, ka tiek pārbaudīts, vai noteikti šķēršļi ienākšanai tirgū – šajā gadījumā galvenokārt patenti un prasība iegūt TA – ir nepārvarami, neliek apšaubīt vērtējumu par ģenērisko zāļu sabiedrību reālajām un konkrētajām iespējām ienākt tirgū, kas pamatots ar vērtējumu par šo sabiedrību spēju un nodomu tirgū ienākt, un neliecina par nesaskaņotību attiecībā uz šo vērtējumu. Kā Komisija ir atbilstoši uzsvērusi apstrīdētajā lēmumā (1666. zemsvītras piezīme) un tiesas sēdē, šī nepārvaramu šķēršļu neesamības pārbaude “palīdzēja noskaidrot, vai, neraugoties uz ģenērisko zāļu sabiedrību vispārējo spēju un pierādīto nodomu ienākt tirgū, pastāvēja objektīvi iemesli, kas ģenērisko zāļu sabiedrību ienākšanu tirgū darīja neiespējamu,” un tādējādi papildināt analīzi, kuras pamatā bija reālu un konkrētu iespēju kritērijs. Pastāvot nepārvaramiem šķēršļiem ienākšanai tirgū, nevar uzskatīt, ka tirgus dalībniekam ir reālas un konkrētas iespējas tajā ienākt. Līdz ar to, ja tirgum ir raksturīgi šķēršļi ienākšanai tajā, to nepārvaramā rakstura objektīvs vērtējums lietderīgi papildina reālu un konkrētu iespēju vērtējumu, pamatojoties uz aplūkojamās sabiedrības spējas un nodoma ienākt tirgū individuāliem kritērijiem.
Līdz ar to no apstrīdētajā lēmumā vairākkārt veiktas atsaukšanās uz nepārvaramiem šķēršļiem (skat. it īpaši 1125. un 1181. apsvērumu) nevar secināt, kā to dara prasītājas, ka Komisija ir pieņēmusi potenciālās konkurences definīciju, kas ir pamatota ar šo vienu kritēriju.
Tas tā vēl jo vairāk ir tādēļ, ka Komisija kopā ar 2014. gada 21. maija spriedumu Toshiba/Komisija (
T‑519/09
, nav publicēts,
EU:T:2014:263
), kurā ir piemērots nepārvaramu šķēršļu kritērijs (skat. iepriekš 319. punktu), ir minējusi 1998. gada 15. septembra spriedumu European Night Services u.c./Komisija (
T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 un T‑388/94
,
EU:T:1998:198
) un 2011. gada 14. aprīļa spriedumu Visa Europe un Visa International Service/Komisija (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
), kuros ir pieņemts reālu un konkrētu iespēju kritērijs, tos turklāt minot sava pārskata par potenciālu konkurentu noteikšanas noteikumiem ievadā (apstrīdētā lēmuma 1156. un 1157. apsvērums), kā arī vairākus citus spriedumus, kuros ir atgādināta un piemērota šī potenciālās konkurences definīcija, tostarp 2012. gada 29. jūnija spriedumu E.ON Ruhrgas un E.ON/Komisija (
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
) (skat. iepriekš 318. punktu). Tā turklāt skaidri norādīja, ka spēja ienākt tirgū, kas raksturo reālu un konkrētu iespēju kritēriju (skat. iepriekš 318. punktu), “ir būtisks aspekts potenciālās konkurences pierādīšanā” (apstrīdētā lēmuma 1163. apsvērums). Visbeidzot un it īpaši – analizējot katras aplūkojamās ģenērisko zāļu sabiedrības potenciālā konkurenta statusu, Komisija no vairākiem konkrētiem un katru no šīm sabiedrībām saistītiem datiem attiecībā it īpaši uz to ražošanas jaudu un produktu krājumiem, tirdzniecības līgumiem, TA iegūšanai veiktajiem pasākumiem un to tiesvedībām tiesā pret
Servier
secināja, ka tām visām bija reālas un konkrētas iespējas ienākt tirgū (skat. iepriekš 432.–438., 579.–585. un 718.–722. punktu). Šāda detalizēta analīze, ņemot vērā katra apgalvotā potenciālā konkurenta specifiskos datus, ir raksturīga to reālo un konkrēto iespēju ienākt tirgū vērtējumam un atšķiras no pārbaudes, kurā tiek skatīti vienīgi nepārvaramie šķēršļi ienākšanai konkrētajā tirgū, kas var likt konstatēt potenciālas konkurences pastāvēšanu vienīgi tāpēc, ka kāds tirgus dalībnieks ir ienācis aplūkojamajā tirgū.
Šos konstatējumus neliek apšaubīt prasītāju apgalvojumi, saskaņā ar kuriem Komisija esot galvenokārt balstījusies uz ģenērisko zāļu sabiedrību nodomu ienākt tirgū un uz nereālistisku pieņēmumu kopumu (skat. iepriekš 309. punktu), jo no replikas raksta teksta izriet, ka prasītājas ar saviem apgalvojumiem apstrīd nevis pieņemto kritēriju, bet gan reālu un konkrētu iespēju kritērija izmantošanu šajā gadījumā, kas ir vērtēta turpmāk tekstā saistībā ar atbildi uz iebildumiem attiecībā uz katra strīdīgā nolīguma vērtējumu.
No tā izriet, ka pretēji tam, ko apgalvoja prasītājas, Komisija potenciālo konkurenci aplūkojamajā tirgū vērtēja, pamatojoties uz reālu un konkrētu iespēju kritēriju.
Turklāt var norādīt, ka pretēji tam, ko apgalvoja Komisija atbildes rakstā uz repliku, atsaucoties uz 2016. gada 20. janvāra spriedumu Toshiba Corporation/Komisija (
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
) (skat. iepriekš 312. punktu), tā šajā gadījumā nevarēja pārbaudīt vienīgi nepārvaramu šķēršļu neesamību ienākšanai tirgū, lai no tā secinātu potenciālas konkurences esamību minētajā tirgū (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 8. septembris, Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, pārsūdzēts,
EU:T:2016:449
,
99.
–
101.
punkts).
No 2016. gada 20. janvāra sprieduma Toshiba Corporation/Komisija (
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
) 28., 29., 32. un 34. punkta gan izriet, ka attiecībā uz nolīgumiem par tirgu sadali analīze par ekonomisko un juridisko kontekstu, kādā rīcība iekļaujas, var būt tāda, kura ietver tikai to, kas absolūti nepieciešams, lai konstatētu, ka pastāv konkurences ierobežojums mērķa dēļ, un it īpaši pārbauda, ka šķēršļus ienākšanai aplūkojamajā tirgū nevarēja kvalificēt kā nepārvaramus (šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2016. gada 28. jūnijs, Portugal Telecom/Komisija,
T‑208/13
,
EU:T:2016:368
,
177.
un
181.
punkts).
Tomēr vispirms ir jānorāda, ka no 2016. gada 20. janvāra sprieduma Toshiba Corporation/Komisija (
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
), to skatot kopā ar ģenerāladvokāta M. Vatelē [
M. Wathelet
] secinājumiem lietā Toshiba Corporation/Komisija (
C‑373/14 P
,
EU:C:2015:427
,
69.
,
70.
,
89.
un
90.
punkts), izriet, ka ekonomiskā un juridiskā konteksta analīzes ierobežošana, kas tajā noteikta, izriet no atsevišķu ierobežojumu mērķa dēļ īpaši acīmredzamā rakstura, kas, it īpaši tādēļ, ka aplūkojamie nolīgumi nav ne nestandarta, ne sarežģīti, neprasa padziļinātu ekonomiskā un juridiskā konteksta analīzi, lai noteiktu, ka tie pēc savas dabas ir pietiekami kaitējoši.
Šajā gadījumā, ņemot vērā to, ka strīdīgie nolīgumi ir noslēgti kā izlīgumi attiecībā uz patentiem, minēto nolīgumu pārkāpuma raksturs un it īpaši tas, ka tie rada konkurences ierobežojumu mērķa dēļ, varēja nebūt acīmredzams ārējam novērotājam. Šajā ziņā skaidrību vieš tas, ka Komisija ir analizējusi vienlaikus gan to pret konkurenci vērsto mērķi, gan sekas. To apstiprina arī tas, ka Komisija strīdīgos nolīgumus ir kvalificējusi par ierobežojumiem mērķa dēļ 2008. gada 20. novembra sprieduma Beef Industry Development Society un Barry Brothers (
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
) izpratnē, un šajā stadijā nav vajadzības izteikties par šo kvalifikāciju. Lai arī no minētā sprieduma 34. punkta izriet, ka nolīgumi par izslēgšanu no tirgus “acīmredzami” konfliktē ar Līguma noteikumu par konkurenci pamatā esošo domu, Tiesa nav lēmusi, ka šajā lietā aplūkojamie nolīgumi ārējam novērotājam acīmredzami bija nolīgumi par izslēgšanu no tirgus un tādējādi ierobežojumi mērķa dēļ, attiecībā uz kuriem nav nepieciešama detalizēta to ekonomiskā un juridiskā konteksta analīze. Turpretī tā veica šādu šī konteksta, kā arī aplūkojamo nolīgumu noteikumu un mērķu analīzi, lai tādējādi secinātu, ka tie bija nolīgumi par izslēgšanu un līdz ar to “acīmredzami” tādi nolīgumi, kas ierobežo konkurenci mērķa dēļ (spriedums, 2008. gada 20. novembris, Beef Industry Development Society un Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
,
31.
–
40.
punkts).
Turpinājumā ir jāuzsver, ka lietā, kurā tika pieņemts 2016. gada 20. janvāra spriedums Toshiba Corporation/Komisija (
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
), ražotāju, kuri bija piedalījušies strīdīgajās darbībās, ražošanas un tirdzniecības spēja nebija apstrīdēta un konkrētajā tirgū nebija nekāda monopola. Šajā gadījumā ir apstrīdēta tieši ģenērisko zāļu sabiedrību spēja ražot un tirgot strīdīgo produktu, ņemot vērā it īpaši ekskluzīvās tiesības, ko nosaka prasītāju patenti (skat. iepriekš 234. un turpmāk tekstā 357. punktu). Līdz ar to no šī sprieduma nevar secināt, ka nolīguma konkurenci ierobežojoša rakstura mērķa dēļ noteikšanai – vispārīgi un it īpaši tādos apstākļos kā šajā lietā – nav nepieciešama nolīguma pušu reālu un konkrētu iespēju ienākt aplūkojamajā tirgū pārbaude.
No visa iepriekš minētā izriet, ka iebildums par potenciālās konkurences kļūdainas definīcijas piemērošanu ir jānoraida.
Par pietiekami ātras ienākšanas kritēriju
Pamatojoties uz 2003. gada 3. aprīļa spriedumu BaByliss/Komisija (
T‑114/02
,
EU:T:2003:100
) un 2011. gada 14. aprīļa spriedumu Visa Europe un Visa International Service/Komisija (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
), Komisija apstrīdētajā lēmumā uzskatīja, ka būtiskais elements, lai sabiedrību kvalificētu par potenciālu konkurentu, ir tas, ka tā pietiekami ātri spēj ienākt tirgū, lai radītu spiedienu uz minētā tirgus dalībniekiem. Tā uzsvēra – lai arī kavēšanās var liecināt par tādām grūtībām ienākt tirgū, kas saistītas ar izmaksām un laiku, un lai arī ienākšana tirgū var būt komerciāli mazāk pievilcīga, ņemot vērā šo kavēšanos, tā pati par sevi nelika apšaubīt spēju ienākt tirgū vai pret
Servier
vai pārējām ģenērisko zāļu sabiedrībām īstenoto spiedienu. Šajā gadījumā, atsaucoties uz laika norādēm, kas dotas atbrīvojumu regulējumos un pamatnostādnēs – it īpaši pamatnostādnēs par [LESD] 101. panta piemērojamību horizontālās sadarbības nolīgumiem (
OV 2011, C 11, 1. lpp.
, turpmāk tekstā – “2011. gada pamatnostādnes par horizontālās sadarbības nolīgumiem”), kurās ir paredzēts laikposms, kas nepārsniedz trīs gadus, – kā arī uz indikatīviem un reāliem tiesvedību, TA saņemšanas un AFS izstrādes ilgumiem, Komisija secināja, ka prasītāju un ģenērisko zāļu sabiedrību apgalvotā kavēšanās nešķita pietiekami ilga, lai ģenērisko zāļu sabiedrība sāncense neizdarītu konkurences spiedienu (apstrīdētā lēmuma 1158., 1159., 1182. apsvērums un 1669. zemsvītras piezīme; skat. arī šī paša lēmuma 1125., 1126. un 1296. apsvērumu).
Pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, šī Komisijas veiktā potenciālās konkurences analīze no laika aspekta atbilst piemērojamajiem principiem.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai tirgus dalībnieks būtu kvalificējams par potenciālu konkurentu, tā potenciālajai ienākšanai tirgū ir jānotiek pietiekami ātri, lai konkurētu un tādējādi izdarītu konkurences spiedienu uz tirgus dalībniekiem (spriedums, 2011. gada 14. aprīlis, Visa Europe un Visa International Service/Komisija,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
,
189.
punkts; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2012. gada 29. jūnijs, E.ON Ruhrgas un E.ON/Komisija,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
,
114.
punkts).
Šajā judikatūrā ir ņemtas vērā pamatnostādnes par [LESD 101.] panta piemērojamību horizontālās sadarbības nolīgumiem (
OV 2001, C 3, 2. lpp.
, turpmāk tekstā – “2001. gada pamatnostādnes par horizontālās sadarbības nolīgumiem”) (skat. arī 2011. gada pamatnostādnes par horizontālās sadarbības nolīgumiem), kurās, pamatojoties uz citām pamatnostādnēm, kā arī uz grupu atbrīvojumu regulējumiem, ne tikai ir apstiprināta pietiekami ātras ienākšanas prasība, bet arī ir norādīts, ka pietiekami ātras ienākšanas indikatīvs ilgums var būt tāds, kas atkarībā no gadījuma nepārsniedz vienu vai trīs gadus.
Tomēr, kā ir precizēts gan šajās pamatnostādnēs (2001. gada pamatnostādņu par horizontālās sadarbības nolīgumiem 9. zemsvītras piezīme un 2011. gada pamatnostādņu par horizontālās sadarbības nolīgumiem 3. zemsvītras piezīme), gan judikatūrā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 14. aprīlis, Visa Europe un Visa International Service/Komisija,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
,
171.
un
189.
punkts), šie termiņi ir sniegti vienīgi kā piemērs un “pietiekami ātras” ienākšanas jēdziens ir atkarīgs no izskatāmās lietas faktiem, kā arī no juridiskā un ekonomiskā konteksta, kurā tā iekļaujas, un tie būs jāņem vērā, nosakot, vai ārpus tirgus esošs uzņēmums izdara konkurences spiedienu uz uzņēmumiem, kas pašreiz darbojas šajā tirgū (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 14. aprīlis, Visa Europe un Visa International Service/Komisija,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
,
169.
punkts).
Šajā gadījumā, pirmkārt, Komisija ņēma vērā attiecīgo šī gadījuma ekonomisko un juridisko situāciju, vērtējot katra ienākšanai tirgū nepieciešamā posma ilgumu. Ir jāuzsver, ka tieši farmācijas nozares īpašo iezīmju un it īpaši dažādo posmu, kas jāšķērso, kā arī patentu pastāvēšanas dēļ bieži vien ģenērisko zāļu sabiedrības pirms patentu beigu termiņa veic darbības nolūkā ienākt tirgū, lai nepieciešamie posmi būtu šķērsoti vēlākais šajā termiņa beigu brīdī. Šīs darbības tādā gadījumā var radīt konkurences spiedienu uz oriģinālo zāļu sabiedrību, pirms – pat ilgi pirms – patentu beigu termiņa un ģenērisko zāļu sabiedrību faktiskas ienākšanas tirgū (skat. turpmāk tekstā 356. punktu; šajā nozīmē skat. arī spriedumus, 2012. gada 6. decembris, AstraZeneca/Komisija,
C‑457/10 P
,
EU:C:2012:770
,
108.
punkts; 2016. gada 8. septembris, Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, pārsūdzēts,
EU:T:2016:449
,
163.
punkts, un 2016. gada 8. septembris, Sun Pharmaceutical Industries un Ranbaxy (UK)/Komisija,
T‑460/13
, nav publicēts, pārsūdzēts,
EU:T:2016:453
,
77.
–
79.
punkts).
Kā pamatoti apgalvo prasītājas (skat. iepriekš 311. punktu), no tā tomēr nevar secināt, ka ģenērisko zāļu sabiedrība uzskatāma par vienu no to potenciālajiem konkurentiem, kolīdz tā sāk izstrādāt perindoprila ģenērisku versiju un tikai šī iemesla dēļ. Taisnība, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 1125. apsvērumā apstiprināja, ka ģenērisko zāļu sabiedrību potenciālā konkurence sākas, tiklīdz sabiedrības, kuras vēlas laist klajā ģenēriskas zāles, uzsāk izstrādāt ekonomiski dzīvotspējīgu tehnoloģiju izstrādi AFS un gatava produkta ražošanai. Tomēr no nākamajām šī apsvēruma norādēm, kurās ir atsauce uz katras aplūkojamās ģenērisko zāļu sabiedrības potenciālā konkurenta statusa turpmāko analīzi, kā arī it īpaši no šīs analīzes un apstrīdētā lēmuma vispārīgajiem apsvērumiem attiecībā uz pietiekami ātras ienākšanas kritēriju (skat. iepriekš 332. punktu) izriet, ka Komisija nevēlējās konkurences spiediena sākumu saistīt ar datumu, kurā uzsākta ģenērisko zāļu izstrāde, bet gan vēlējās apliecināt, ka konkurences spiediens ir iespējams, sākot no šī izstrādes sākuma, pieņemot, ka būtu izpildīti šāda spiediena nosacījumi. Katrā ziņā, pat ja 1125. apsvērums tiktu interpretēts kā tāds, kas nosaka, ka potenciālās konkurences sākums ir ģenērisko zāļu izstrādes uzsākšanas datums, šī vērtējuma kritika būtu jānoraida kā neefektīva, jo, izdarot secinājumus par aplūkojamo sabiedrību potenciālā konkurenta statusu, Komisija nepamatojās uz šo apsvērumu. Kā Komisija atbilstoši uzsver, ģenērisko zāļu potenciālā konkurenta statusa vērtēšanas datumā, proti, strīdīgo nolīgumu noslēgšanas brīdī, tā bija uzskatījusi, ka visas šīs sabiedrības bija sasniegušas sava perindoprila izstrādes beigu posmu, un nebija izteikusies par to iepriekšējo potenciālā konkurenta statusu brīdī, kad tās bija uzsākušas šo izstrādi (skat. iepriekš 315. punktu).
Ir taisnība, ka tāpat Komisija apstrīdētā lēmuma 1840. zemsvītras piezīmē zem tā 1296. apsvēruma atgādināja trīs gadu termiņu, kas minēts 2011. gada pamatnostādnēs par horizontālās sadarbības nolīgumiem, bet šajā gadījumā no tā neizsecināja nekādu izšķirošu ietekmi, un tādējādi iebildumi, ar kuriem tai tiek pārmests, ka tiek ņemts vērā šis termiņš it īpaši attiecībā uz perindoprila izstrādei nepieciešamo laiku (apstrīdētā sprieduma 3137. apsvērums), ir jānoraida kā neefektīvi.
Otrkārt, Komisija balstījās uz ideju par konkurences spiedienu, kas raksturīgs potenciālajai konkurencei, uzskatot, ka kavēšanās ienākšanas tirgū procesā, ko, iespējams, piedzīvoja ģenēriskās sabiedrības, pati par sevi nebija pietiekama, lai izslēgtu šo sabiedrību potenciāla konkurenta statusu, jo tās turpināja īstenot šādu spiedienu ar savu spēju ienākt tirgū, un šajā nozīmē Komisija minēja 2003. gada 3. aprīļa spriedumu BaByliss/Komisija (
T‑114/02
,
EU:T:2003:100
). Pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, Komisija pamatoti balstījās uz iepriekš minēto spriedumu, jo, pat ja Vispārējā tiesa šajā spriedumā izteicās par ļoti atšķirīgu kontekstu nekā šajā lietā aplūkojamais, tomēr tā nepauda viedokli par to, kā
BaByliss
potenciālā konkurenta statusu ietekmēja vairākkārtēja tās ienākšanas tirgū atlikšana; šī ietekme tieši tika analizēta apstrīdētajā lēmumā. Vispārējā tiesa šajā ziņā lēma, un prasītājas turklāt to neapstrīd, ka ienākšanas tirgū vairākkārtēja atlikšana nelika apšaubīt
BaByliss
potenciālā konkurenta statusu, pamatojoties uz vairākiem elementiem, kas apliecina konkurences spiedienu, kurš izrietēja no tās spējas ienākt tirgū (spriedums, 2003. gada 3. aprīlis, BaByliss/Komisija,
T‑114/02
,
EU:T:2003:100
,
102.
–
106.
punkts). Tādējādi no tā arī izriet, ka, ciktāl ģenērisko zāļu sabiedrību interese pirmajām ienākt tirgū var ietekmēt tikai to nodomu tirgū ienākt, ņemot vērā gaidāmās peļņas apmēru, nevis pati par sevi ietekmēt to spēju tajā ienākt, Komisija pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, apstrīdētā lēmuma 1182. apsvērumā pamatoti noraidīja šīs ģenērisko zāļu sabiedrību intereses atbilstību apgalvotās kavēšanās vērtējumam. Spēja ienākt tirgū ir jāvērtē, ņemot vērā dzīvotspējīgas ekonomiskās stratēģijas kritēriju (skat. iepriekš 318. punktu), proti, tai ir jāatbilst vienkārši rentablai ienākšanai tirgū, nevis visrentablākajai no iespējamajām ienākšanām tirgū, ciktāl aplūkojamā ģenērisko zāļu sabiedrība būtu pirmā, kas ienāk tirgū, un tādējādi vienīgā, kas zināmu laiku tajā konkurētu ar oriģinālo zāļu sabiedrību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 8. septembris, Xellia Pharmaceuticals un Alpharma/Komisija,
T‑471/13
, nav publicēts, pārsūdzēts,
EU:T:2016:460
,
124.
punkts).
No tā izriet, ka visi iebildumi pret Komisijas veikto potenciālās konkurences laika vērtējumu ir jānoraida.
Par esošo tirgus dalībnieku uztveres kritēriju
Pamatojoties uz 2011. gada 12. jūlija spriedumu Hitachi u.c./Komisija (
T‑112/07
,
EU:T:2011:342
) un 2014. gada 21. maija spriedumu Toshiba/Komisija (
T‑519/09
, nav publicēts,
EU:T:2014:263
), Komisija apstrīdētajā lēmumā uzskatīja, ka tirgū jau esoša dalībnieka uztverei ir nozīme potenciālās konkurences vērtējumā. Komisijas ieskatā, ja šāds tirgus dalībnieks, kuram ir pieredze, uztver konkurences draudus no ģenērisko zāļu sabiedrību puses, šādi draudi var radīt konkurences spiedienu uz tā rīcību tirgū un ir atbilstīgi, lai izvērtētu potenciālo konkurenci. Atsaucoties uz 2011. gada 14. aprīļa spriedumu Visa Europe un Visa International Service/Komisija (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
), tā precizēja, ka potenciālo konkurenci varēja veidot ārpus tirgus esoša uzņēmuma esamība vien un ka šī esamība varēja radīt konkurences spiedienu, ko noteica iespēja ienākt tirgū (1160.–1162. apsvērums). Komisija no tā secināja, ka, lai atbildētu uz jautājumu, vai ģenērisko zāļu sabiedrības radīja konkurences spiedienu
Servier
, būtu jāņem vērā arī esošā tirgus dalībnieka
Servier
un pārējo ģenērisko zāļu sabiedrību, konkurentu, uztvere (1163. apsvērums). Šajā gadījumā tā uzskatīja, ka ģenērisko zāļu sabiedrības tika uztvertas kā potenciāli konkurenti gan no
Servier
, gan no pašu konkurējošo ģenērisko zāļu sabiedrību puses (1183. apsvērums).
Uzreiz var norādīt, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā esoša tirgus dalībnieka uztveres kritēriju izmantoja kā vienu no kritērijiem, nosakot ģenērisko zāļu sabiedrību potenciāla konkurenta statusu, kā to apstiprina vārds “arī”, kas atgādināts iepriekš 342. punktā, kā arī pārējo potenciālās konkurences vērtējuma kritēriju pārbaude attiecībā uz katru no minētajām sabiedrībām (skat. turpmāk tekstā 432.–438., 579.–585. un 718.–722. punktu).
Pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, esoša tirgus dalībnieka uztveres kritērija kā viena no potenciālās konkurences vērtējuma kritērijiem izmantošana atbilst šajā gadījumā piemērojamajai judikatūrai, kā uz to atsaucas prasītājas.
Pretēji prasītāju apgalvotajam Vispārējā tiesa ir skaidri ņēmusi vērā esoša tirgus dalībnieka uztveres kritēriju 2011. gada 12. jūlija spriedumā Hitachi u.c./Komisija (
T‑112/07
,
EU:T:2011:342
), nosakot potenciālās konkurences esamību. No šī sprieduma 90., 226. un 319. punkta, kas atgādināti apstrīdētā lēmuma 1160. apsvērumā, tādējādi izriet, ka ne tikai aplūkojamie starp Eiropas ražotājiem un Japānas ražotājiem noslēgtie nolīgumi bija nozīmīga norāde par to, ka pirmie otros uztvēra par ticamiem potenciāliem konkurentiem, bet arī uzrādīja iespēju Japānas ražotājiem ienākt Eiropas tirgū (šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2014. gada 21. maijs, Toshiba/Komisija,
T‑519/09
, nav publicēts,
EU:T:2014:263
,
231.
punkts). Protams, Vispārējā tiesa veica arī objektīvu potenciālās konkurences analīzi, vērtējot it īpaši Japānas ražotāju spēju ienākt Eiropas tirgū (spriedums, 2011. gada 12. jūlijs, Hitachi u.c./Komisija,
T‑112/07
,
EU:T:2011:342
,
157.
un
160.
punkts), kā to turklāt Komisija norādīja apstrīdētā lēmuma 1160. apsvērumā. Tomēr šī objektīvā analīze vienīgi pierāda, ka esoša tirgus dalībnieka uztveres subjektīvais kritērijs ir tikai viens no kritērijiem, vērtējot potenciālas konkurences esamību.
2012. gada 29. jūnija spriedumā E.ON Ruhrgas un E.ON/Komisija (
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
,
115.
punkts), ko min prasītājas, Vispārējā tiesa nosprieda, ka tikai ar nolīguma esamību un līdz ar to nolīguma pušu uztveri nevarēja būt pietiekami, lai pierādītu potenciālās konkurences esamību nolīguma parakstīšanas datumā, vai tā obligāti nenozīmēja šīs konkurences esamību. Pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, ar šo spriedumu tādējādi tika atzīts nevis tas, ka esoša tirgus dalībnieka uztveres kritērijam nav nozīmes, bet vienīgi tas, ka ar šī tirgus dalībnieka uztveri vien nepietiek, lai noteiktu potenciālas konkurences esamību, ja nav neviena cita elementa, kas ļautu veikt šādu pierādījumu.
No tā izriet, ka saskaņā ar judikatūru esoša tirgus dalībnieka uztveres kritērijs ir atbilstīgs, bet ne pietiekams, lai novērtētu potenciālas konkurences esamību. Kā pareizi uzsver prasītājas, ņemot vērā esošu tirgus dalībnieku uztveres subjektīvo un tādējādi atkarībā no aplūkojamajiem tirgus dalībniekiem, to zināšanām par tirgu, kā arī to attiecībām ar potenciālajiem konkurentiem mainīgo raksturu, šo tirgus dalībnieku – pat pieredzējušu – uztvere pati par sevi nevar ļaut uzskatīt, ka cits konkrēts tirgus dalībnieks ir viens no to potenciālajiem konkurentiem. Turpretī šī uztvere var apstiprināt tirgus dalībnieka spēju ienākt tirgū un tādējādi veicināt tā kvalifikāciju par potenciālu konkurentu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 8. septembris, Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, pārsūdzēts,
EU:T:2016:449
,
103.
un
104.
punkts, un 2016. gada 8. septembris, Sun Pharmaceutical Industries un Ranbaxy(UK)/Komisija,
T‑460/13
, nav publicēts, pārsūdzēts,
EU:T:2016:453
,
88.
punkts).
Prasītāju argumenti, kas vērsti pret to, ka Komisija ir ņēmusi vērā esošo tirgus dalībnieku uztveri, nosakot potenciālas konkurences esamību, līdz ar to ir jānoraida.
–
Par šķēršļiem potenciālajai konkurencei, ko veido prasītāju patenti
Prasītājas un persona, kas iestājusies lietā, Komisijai pārmet, ka tā ir kvalificējusi ģenērisko zāļu sabiedrības par potenciāliem
Servier
konkurentiem, neraugoties uz to, kādus šķēršļus to ienākšanai tirgū veidoja patenti, kuru īpašniece
Servier
bija.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija uzskatīja, ka puses, pamatojoties it īpaši uz 2010. gada 1. jūlija spriedumu AstraZeneca/Komisija (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
362.
punkts), bija kļūdaini apgalvojušas, ka ienākšana tirgū bija neiespējama, jo patenta esamība izslēdza jebkādu konkurences iespēju, un no tā bija kļūdaini secinājušas, ka
Servier
patenti radīja “vienpusēju bloķēšanu” 2004. gada pamatnostādņu par tehnoloģijas nodošanas nolīgumiem izpratnē; turklāt šīs pamatnostādnes šajā gadījumā neesot piemērojamas (1167. un 1168. apsvērums, kā arī 1638. zemsvītras piezīme).
Komisija piebilda, ka katrā ziņā ģenērisko zāļu sabiedrībām bija iespēja, pirmām kārtām, apstrīdēt
Servier
patentu spēkā esamību. Šajā ziņā tā atgādināja 1986. gada 25. februāra spriedumu Windsurfing International/Komisija (
193/83
,
EU:C:1986:75
,
92.
punkts), saskaņā ar kuru ir sabiedrības interesēs novērst, it īpaši ar darbībām, ar ko apstrīd patentu spēkā esamību, jebkādus šķēršļus saimnieciskajai darbībai, kuri varētu izrietēt no kļūdaini izsniegtā patenta, kā arī 2012. gada 6. decembra spriedumu AstraZeneca/Komisija (
C‑457/10 P
,
EU:C:2012:770
,
108.
punkts), ar kuru esot apstiprināts, ka potenciālā konkurence varēja pastāvēt pat pirms molekulas patenta termiņa beigām (apstrīdētā lēmuma 1132., 1165. un 1169. apsvērums, kā arī 1640. zemsvītras piezīme). Komisija piebilda – tam, ka
Servier
bija atsaukusies vai grasījās atsaukties uz tās patentu pārkāpumiem, neesot bijis nozīmes, nosakot, vai šie patenti varēja bloķēt ģenērisko zāļu ienākšanu tirgū, uzsverot pārkāpumu prezumpcijas neesamību un tāda tiesas nolēmuma neesamību, ar kuru būtu konstatēts šāds pārkāpums attiecīgajā laikposmā (apstrīdētā lēmuma 1169.–1171. apsvērums). Tā precizēja, ka attiecībā uz
Servier
patentu spēkā neesamības vai pārkāpumu iespēju tā pamatošoties uz pušu pašu, kā arī trešo pušu veiktajiem vērtējumiem, kā tie izklāstīti dokumentos, kas izstrādāti pirms strīdīgo nolīgumu noslēgšanas vai vienlaikus ar to (apstrīdētā lēmuma 1172. apsvērums).
Komisija uzskatīja, ka, otrām kārtām, ģenērisko zāļu sabiedrībām bija arī iespēja izmantot alternatīvus ceļus, lai ienāktu tirgos, attiecībā uz kuriem notika tiesvedības (1175. apsvērums). No vienas puses, ģenērisko zāļu sabiedrības varēja laist klajā perindoprilu riskējot, proti, riskējot, ka oriģinālo zāļu sabiedrība ceļ prasību par pārkāpumu. Šajā ziņā Komisija uzsvēra, ka, ņemot vērā ražošanas paņēmiena patentu iesniegšanas praksi pēc molekulas patenta termiņa beigām, gandrīz visi pārdošanas darījumi pēc šīm termiņa beigām bija veikti riskējot un ka
Apotex
ienākšana tirgū riskējot 2006. gadā beidzās ar spriedumu par patenta 947 spēkā neesamību un zaudējumu atlīdzināšanu no
Servier
puses (apstrīdētā lēmuma 1176. un 1177. apsvērums). No otras puses, ģenērisko zāļu sabiedrības esot varējušas pielāgot savus ražošanas procesus – vai nu tieši, vai mainot AFS piegādātāju –, lai izvairītos no apgalvojumiem par pārkāpumu. Lai arī attiecīgā gadījumā šīs izmaiņas radīja vilcināšanos tiesību aktu pieņemšanas jomā, pēc Komisijas domām, tās bija alternatīvs dzīvotspējīgs ceļš, kā ienākt tirgū (apstrīdētā lēmuma 1178. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 1179. apsvērumā Komisija secināja:
“[..] izlīguma nolīgumi tika noslēgti apstākļos, kuros molekulas patenta termiņš bija beidzies un kuros visām pusēm, ģenērisko zāļu sabiedrībām, bija tieša vai netieša saistība ar prasību celšanu tiesā vai tiesvedībām attiecībā uz vienu vai vairākiem atlikušajiem
Servier
patentiem vai nu aizstāvības veidā saistībā ar prasībām par pārkāpumu, vai saistībā ar prasībām vai pretprasībām ar mērķi atzīt minētos patentus par spēkā neesošiem. Ģenērisko zāļu sabiedrības varēja izvēlēties arī citus ar patentu tiesībām saistītus pasākumus kā iespējamos ceļus ienākšanai tirgū. Komisija detalizēti pārbaudīs, vai ģenērisko zāļu sabiedrības, cenšoties pārvarēt ar patentiem saistītos šķēršļus un laist apgrozībā savu ģenērisko perindoprilu, radīja konkurences spiedienu attiecībā uz
Servier
, neraugoties uz tās patentiem. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka visi nolīgumi, uz kuriem attiecas šis lēmums, tika noslēgti brīdī, kad valdīja neskaidrība attiecībā uz to, vai kāds no patentiem bija pārkāpts un, it īpaši, vai patents 947 varēja tikt atzīts par spēkā neesošu. Līdz ar to
Servier
patentu esamība vien – un atsaukšanās uz tiem – neliedza pastāvēt potenciālai vai reālai konkurencei.”
Prasītājas un persona, kas iestājusies lietā, būtībā apgalvo, ka šī Komisijas analīze abstrahējas no patenta, kas ir atzīts vai prezumēts par spēkā esošu, sekām, kā tās paredzētas dokumentos un atzītas judikatūrā. Tās turklāt pārmet tai, ka tā nav ievērojusi 2004. gada un 2014. gada pamatnostādnes par tehnoloģijas nodošanas nolīgumiem, kā arī noteiktus apsvērumus, ko tā ir iesniegusi, vērtējot
Servier
dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu apstrīdētajā lēmumā un citos lēmumos.
Par
Servier
patentu, kas atzīti vai prezumēti par spēkā esošiem, seku neievērošanu
Pēc prasītāju un personas, kas iestājusies lietā, domām, patents, kas prezumēts kā spēkā esošs, vismaz sākot no paziņojuma par spēkā esamību un līdz tā termiņa beigām, veido likumā noteiktu aizliegumu ienākt tirgū, liedzot jebkādu potenciālu konkurenci.
Tomēr no 108. punkta 2012. gada 6. decembra spriedumā AstraZeneca/Komisija (
C‑457/10 P
,
EU:C:2012:770
), ko Komisija min apstrīdētajā lēmumā (skat. iepriekš 351. punktu), izriet, ka potenciāla konkurence tirgū var pastāvēt pat pirms patenta termiņa beigām. Konkrētāk, Tiesa ir lēmusi, ka papildu aizsardzības sertifikāti, kas tiecas paildzināt patenta sekas, radīja būtisku izslēgšanu pēc patentu termiņu beigām, un, iespējams, arī mainīja tirgus struktūru, apdraudot potenciālo konkurenci pat pirms šīm termiņa beigām; šis konstatējums par potenciālu konkurenci pirms patentu termiņa beigām bija izdarīts neatkarīgi no tā, ka aplūkojamie papildu aizsardzības sertifikāti bija saņemti krāpnieciskā un nelikumīgā veidā (spriedums, 2016. gada 8. septembris, Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, pārsūdzēts,
EU:T:2016:449
,
164.
punkts). Tādējādi ekskluzīvās tiesības, ko nosaka patents, pašas par sevi neliedz attīstīties potenciālai konkurencei aplūkojamajā ekskluzīvo tiesību laikposmā.
Lai arī, kā uzsver prasītājas un persona, kas iestājusies lietā, parasti šādu ekskluzīvu tiesību sekas ir konkurentu atturēšana no iekļūšanas tirgū, jo pēdējiem minētajiem ir jāievēro šīs ekskluzīvās tiesības saskaņā ar publisko tiesisko regulējumu (spriedums, 2010. gada 1. jūlijs, AstraZeneca/Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
362.
punkts; skat. arī iepriekš 234. punktu), šī konkurences izslēgšana attiecas uz reāliem konkurentiem, kuri tirgo patentus pārkāpjošus produktus. Ar patentu tā īpašniekam tiek piešķirtas ekskluzīvas tiesības izmantot izgudrojumu nolūkā ražot un pirmajam laist apgrozībā rūpnieciskos produktus, kā arī tiesības iebilst pret jebkuru patenta pārkāpumu (spriedumi, 1974. gada 31. oktobris, Centrafarm un de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
,
9.
punkts, un 2015. gada 16. jūlijs, Huawei Technologies,
C‑170/13
,
EU:C:2015:477
,
46.
punkts; skat. arī iepriekš 234. punktu), bet tas pats par sevi neliedz tirgus dalībniekiem veikt nepieciešamos pasākumus, lai varētu ienākt aplūkojamajā tirgū, patenta termiņam beidzoties, un tādējādi radīt konkurences spiedienu uz patenta īpašnieku, un tas raksturo potenciālas konkurences esamību pirms šīm termiņa beigām. Tas arī neliedz tirgus dalībniekiem veikt darbības, kas nepieciešamas patentus nepārkāpjoša produkta ražošanai un tirdzniecībai un kas ļauj tos uzskatīt par reāliem patenta īpašnieka konkurentiem, sākot no to ienākšanas tirgū, un attiecīgā gadījumā par potenciāliem konkurentiem līdz šai ienākšanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 8. septembris, Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, pārsūdzēts,
EU:T:2016:449
,
164.
punkts).
Tas tā vēl jo vairāk ir farmācijas nozarē, kurā tiesiskais regulējums par to, kā tiek piešķirtas TA, kas nepieciešamas, lai zāles varētu laist tirgū, ļauj kompetentajām iestādēm piešķirt TA ģenēriskām zālēm, pat ja atsauces zāles aizsargā patents. No Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/83/EK (2001. gada 6. novembris) par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm (
OV 2001, L 311, 67. lpp.
), redakcijā ar grozījumiem, izriet, ka TA pieteikumiem attiecībā uz ģenēriskajām zālēm var piemērot saīsinātu procedūru, pamatojoties uz oriģinālo zāļu TA pieteikumā paziņotajiem testu un izpētes rezultātiem, un ka ar šiem rezultātiem saistītie dati var tikt izmantoti un līdz ar to ļauj piešķirt TA pirms oriģinālo zāļu patenta termiņa beigām (Direktīvas 2001/83 10. pants; skat. arī apstrīdētā lēmuma 74. un 75. apsvērumu). Tādējādi pašā tiesiskajā regulējumā par zāļu tirdzniecību ir paredzēts, ka ģenērisko zāļu sabiedrība var ienākt tirgū, pateicoties likumīgi saņemtai TA, vai vismaz uzsākt TA saņemšanas procedūru laikā, kad oriģinālās zāles ir aizsargātas ar patentu. Pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, tāpat tas ir noteikts valstu tiesību aktos, ar kuriem transponē Direktīvu 2001/83, jo no Komisijas veiktā 2009. gada 8. jūlija farmācijas nozares apsekojuma galīgā ziņojuma, uz kuru tās pamatojas, izriet, ka Slovākijas iestādes grozīja savus tiesību aktus šajā ziņā un Ungārijas iestādes prasa vienīgi “paziņojumu par patentu”, ar kuru ģenērisko zāļu sabiedrība apņemas netirgot patentu pārkāpjošas zāles pirms aplūkojamā patenta termiņa beigām. Prasītāju uzsvērtais apstāklis, ka
Servier
iekšējā elektroniskā pasta vēstulē ir norādīts, ka, “šķiet, ka [dažu ģenērisko zāļu sabiedrību] perindoprila lietas materiālus ir bloķējušas [Slovākijas regulatīvās iestādes], jo patents 947 ir spēkā”, nevar likt apšaubīt šo konstatējumu.
Turklāt patentu aizsardzības sistēma tiek saprasta tādējādi, ka, lai arī tiek prezumēts, ka patenti ir spēkā esoši, sākot no to reģistrācijas (spriedums, 2010. gada 1. jūlijs, AstraZeneca/Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
362.
punkts), šī spēkā esamības prezumpcija
ipso facto
nenozīmē visu tirgū laisto produktu pārkāpjošo raksturu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 8. septembris, Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, pārsūdzēts,
EU:T:2016:449
,
121.
un
122.
punkts). Kā Komisija pamatoti uzsver apstrīdētajā lēmumā (skat. iepriekš 351. punktu), un prasītājas to īpaši neapstrīd, nepastāv pārkāpuma prezumpcija, jo šāds pārkāpums ir jākonstatē tiesai. Kā izriet no 1986. gada 25. februāra sprieduma Windsurfing International/Komisija (
193/83
,
EU:C:1986:75
,
52.
punkts), ja privāts komersants, patenta īpašnieks, kompetentās iestādes vērtējumu varētu aizstāt ar savu paša vērtējumu par savu patenta tiesību pārkāpuma esamību, tas šo vērtējumu varētu izmantot, lai paplašinātu savu patentaizsardzību (skat. arī apstrīdētā lēmuma 1171. apsvērumu un 1642. zemsvītras piezīmi). Līdz ar to tirgus dalībniekam ir iespējams uzņemties risku laist tirgū produktu, tostarp tādu, ar ko potenciāli pārkāpj spēkā esošu patentu, un šī ienākšana tirgū vai produkta laišana tirgū riskējot (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 75. un 1176. apsvērumu) var vainagoties panākumiem, ja patenta īpašnieks atteiktos celt prasību par pārkāpumu vai ja – gadījumā, ja šāda prasība tiktu celta, – tā tiktu noraidīta (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 8. septembris, Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, pārsūdzēts,
EU:T:2016:449
,
128.
un
165.
punkts). Šajā ziņā ir jāprecizē, ka šī iespēja ienākt tirgū riskējot palīdz pierādīt, ka patenti nerada nepārvaramus šķēršļus ģenērisko zāļu sabiedrību ienākšanai tirgū, bet tā pati par sevi nenozīmē, ka šīm sabiedrībām ir reālas un konkrētas iespējas tirgū ienākt, jo šīs iespējas ir atkarīgas no to spējas un nodoma izmantot šādu ienākšanu riskējot.
Pretēji tam, ko apgalvo persona, kas iestājusies lietā, šī Komisijas pieeja neapgāž patentu spēkā esamības prezumpciju, pieļaujot potenciālas konkurences esamību, ja vien tiesa ir apstiprinājusi patenta spēkā esamību un tiesa ir konstatējusi spēkā esošā patenta pārkāpumu. Persona, kas iestājusies lietā, pamatojas uz kļūdainu apstrīdētā lēmuma interpretāciju, jo Komisija tajā būtībā un pamatoti uzskatīja (skat. iepriekš 357.–359. punktu) nevis to, ka patentu prezumē par spēkā neesošu līdz tiesas lēmuma par tā spēkā esamību un pārkāpumu pieņemšanai, bet gan to, ka līdz šāda lēmuma pieņemšanai prezumpcija par patenta spēkā esamību neliedz ienākšanu tirgū riskējot (apstrīdētā lēmuma 1171. un 1176. apsvērums).
Ir jāuzsver, ka šī pati pārkāpuma prezumpcijas neesamība tiek piemērota gadījumā, kad kompetentā iestāde paziņo par aplūkojamā patenta spēkā esamību. Tā kā patents pats par sevi neliedz konkurentu faktisku vai potenciālu ienākšanu tirgū, paziņojums par minētā patenta spēkā esamību, ja tas netiek izdarīts kopā ar paziņojumu par pārkāpumu, arī neizslēdz šādu konkurenci. Tādējādi pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, ar faktu, ka EPI 2006. gada 27. jūlija lēmumā bija paziņota patenta 947 spēkā esamība, pašu par sevi vien nepietiek, lai kavētu potenciālas konkurences attīstību.
Šos apsvērumus neliek apšaubīt personas, kas iestājusies lietā, minētā judikatūra.
Pirmkārt, 1998. gada 15. septembra spriedums European Night Services u.c./Komisija (
T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 un T‑388/94
,
EU:T:1998:198
) un 2012. gada 29. jūnija spriedums E.ON Ruhrgas un E.ON/Komisija (
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
) neattiecās uz intelektuālā īpašuma tiesībām, bet uz ekskluzīvām tiesībām, kas juridiski vai faktiski kavēja aplūkojamo pakalpojumu sniegšanu, kā arī piekļuvi infrastruktūrai. Turklāt, pat ja pieņem, ka “faktisks teritoriāls monopols”, kas minēts 2012. gada 29. jūnija spriedumā E.ON Ruhrgas un E.ON/Komisija (
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
,
102.
punkts), līdzinās ekskluzīvajām tiesībām, ko nosaka patenti (skat. iepriekš 234. punktu), no šī sprieduma izriet, ka Vispārējā tiesa potenciālas konkurences esamību secināja nevis vienīgi no šī monopola esamības, bet no tā, ka Komisija nebija juridiski pietiekami pierādījusi, ka pastāv reālas un konkrētas iespējas citam gāzes piegādātājam ienākt Vācijas gāzes tirgū, neraugoties uz minēto monopolu, pat pieņemot, ka ar šādu monopolu pašu par sevi nepietiek, lai izslēgtu potenciālas konkurences esamību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 29. jūnijs, E.ON Ruhrgas un E.ON/Komisija,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
,
103.
–
107.
punkts).
Otrkārt, lai arī 1979. gada 31. maija spriedums Hugin Kassaregister un Hugin Cash Registers/Komisija (
22/78
,
EU:C:1979:138
) un 1994. gada 6. oktobra spriedums Tetra Pak/Komisija (
T‑83/91
,
EU:T:1994:246
) attiecas uz intelektuālā īpašuma tiesībām un it īpaši, runājot par otro, uz patentiem, no tiem tomēr nevar secināt, ka patenti un pārējās aplūkojamās intelektuālā īpašuma tiesības būtu tādi nepārvarami šķēršļi ienākšanai tirgū, kas izslēdz potenciālas konkurences esamību. 1979. gada 31. maija spriedumā Hugin Kassaregister un Hugin Cash Registers/Komisija (
22/78
,
EU:C:1979:138
,
9.
punkts) Tiesa monopola esamību, kā to turklāt atzina prasītāja, un tādējādi faktiskas konkurences neesamību minētās puses ražoto kases aparātu rezerves daļu tirgū secināja no “komerciālu iemeslu” kopuma, starp kuriem bija – bet ne vienīgie, kā turklāt skaidrāk izriet no tiesas sēdes ziņojuma šajā lietā (1885. lpp.), – Apvienotās Karalistes tiesību akti par dizainparaugiem un autora tiesības. Protams, arī 1994. gada 6. oktobra spriedumā Tetra Pak/Komisija (
T‑83/91
,
EU:T:1994:246
,
110.
punkts) Vispārējā tiesa uzskatīja, ka daudzie aplūkojamie patenti radīja šķērsli jaunu konkurentu ienākšanai aseptisko mašīnu tirgū. Tomēr no tā nevar secināt, ka patenti paši par sevi tika uzskatīti par nepārvaramiem šķēršļiem ienākšanai attiecīgajā tirgū, ņemot vērā aplūkojamo patentu daudzveidību, ko uzsvēra Vispārējā tiesa, tehnoloģisku šķēršļu esamību, kas arī tika ņemta vērā, secinot šķēršļu esamību, un it īpaši tāda konkurenta esamību, kuram piederēja 10 % aplūkojamā tirgus.
Iepriekš minētos apsvērumus neliek apšaubīt arī Direktīvas 2004/48 9. panta 1. punkts, kuru arī min persona, kas iestājusies lietā, un kurā ir paredzēts, ka dalībvalstis nodrošina, ka tiesu iestādes var attiecībā uz iespējamo pārkāpēju izdot iepriekšēju izpildrakstu, lai novērstu iespējamus intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumus vai lai uz pagaidu laiku aizliegtu iespējamo tiesību pārkāpumu turpināšanu.
Šādi rīkojumi par pagaidu noregulējumu vai pagaidu rīkojumi gan kavē iespējama pārkāpēja ienākšanu tirgū un līdz ar to reālas konkurences radīšanu šajā tirgū laikposmā, kuru nosaka minētie rīkojumi. Tomēr, ņemot vērā šo pagaidu raksturu un tā kā nav lēmuma, ar kuru galīgi lemtu par pārkāpuma esamību, lai konstatētu šādu pārkāpumu un veiktu nepieciešamos koriģējošos pasākumus, šie rīkojumi par pagaidu noregulējumu vai rīkojumi ir vienīgi pagaidu šķēršļi, nevis nepārvarami šķēršļi, kas kavē veikt darbības ar mērķi tirgot, kā apgalvots, patentu pārkāpjošu produktu, un līdz ar to kavē potenciālas konkurences attīstību.
Ņemot vērā ierobežoto analīzes laiku, kas ir kompetentās iestādes rīcībā lēmuma pieņemšanai, un Direktīvas 2004/48 9. panta 3. punkta nosacījumus rīkojuma par pagaidu pasākumu izdošanai, it īpaši ar pietiekamu pārliecību, ka ir pārkāptas intelektuālā īpašuma tiesības, šādu pagaidu lēmumu pieņemšana pamatojas vienīgi uz tādu
prima facie
vērtējumu, noteikti virspusēju, par apgalvoto pārkāpumu, kas būs jāapstiprina vai, attiecīgā gadījumā, jāatspēko pēc padziļinātāka to nosacījumu vērtējuma, kuri noteikti pārkāpuma esamības konstatēšanai. Turklāt minētajām ģenērisko zāļu sabiedrībām ir iespēja kavēt nelabvēlīga lēmuma pieņemšanu, ne tikai sniedzot pretējus argumentus procedūrā pēc būtības, bet arī vienlaikus apstrīdot aplūkojamā patenta spēkā esamību, iesniedzot pretprasību par patenta spēkā neesamību. Tādējādi rīkojuma vai pagaidu rīkojuma pieņemšana un
a fortiori
tikai risks, ka šādu rīkojumu var pieņemt, ņemot vērā it īpaši šādu pagaidu lēmumu pieņemšanu attiecībā uz citām ģenērisko zāļu sabiedrībām, paši par sevi neļauj izslēgt tādas ģenērisko zāļu sabiedrības potenciāla konkurenta statusu, uz kuru faktiski vai potenciāli attiecas šāda veida lēmums.
Turklāt spriedumam pēc būtības, ar kuru tiktu konstatēts pārkāpums, pašam par sevi ir pagaidu raksturs, kamēr nav izmantotas visas pārsūdzības iespējas. Pretēji tam, ko apgalvo persona, kas iestājusies lietā, Komisija apstrīdētā lēmuma 1132. un 1169. apsvērumā pamatoti uzskatīja, ka patentu apstrīdēšana un lēmumi attiecībā uz šiem patentiem ir “konkurences izpausme” patentu jomā. Ņemot vērā pārkāpuma risku, kuram ir pakļautas visas ģenērisko zāļu sabiedrības, un to, ka privāti tirgus dalībnieki nav kompetenti spriest par pārkāpuma esamību, kā minēts iepriekš (skat. iepriekš 359. punktu), prasības celšana ir viens no ģenērisko zāļu sabiedrībām pieejamajiem veidiem, kā samazināt šo risku un ienākt tirgū, saņemot vai nu paziņojumu par pārkāpuma neesamību, vai potenciāli pārkāptā patenta atzīšanu par spēkā neesošu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 8. septembris, Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, pārsūdzēts,
EU:T:2016:449
,
122.
punkts). No tā arī izriet – kamēr ģenērisko zāļu sabiedrībai ir pieejamas strīdu izšķiršanas iespējas, lai apstrīdētu attiecīgos patentus un to pārkāpumus un tādējādi gūtu piekļuvi tirgum, var uzskatīt, ka minētie patenti principā nav nepārvarami šķēršļi šai piekļuvei.
Par 2004. gada un 2014. gada pamatnostādņu par tehnoloģijas nodošanas nolīgumiem neievērošanu
Nevar uzskatīt, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nebūtu ievērojusi 2004. gada un 2014. gada pamatnostādnes par tehnoloģijas nodošanas nolīgumiem, pat pieņemot, ka tās būtu piemērojamas šajā lietā.
Pirmkārt, pretēji tam, ko apgalvo prasītājas un persona, kas iestājusies lietā, lēmumi, ar kuriem konstatē aplūkojamo patentu spēkā esamību, it īpaši EPI 2006. gada 27. jūlija lēmums, neapliecina no patentiem izrietošu “bloķēšanas situāciju”, kas 2004. gada un 2014. gada pamatnostādnēs par tehnoloģijas nodošanas nolīgumiem tiek uzskatīta par tādu, kura kavē potenciālas konkurences attīstību. 2004. gada pamatnostādnēs par tehnoloģijas nodošanas nolīgumiem (32. punkts), tāpat kā 2014. gada pamatnostādnēs (32. punkts) bloķēšanas situācijas ir definētas kā tādas situācijas, kurās tirgus dalībnieks nevar ienākt tirgū, nepārkāpjot cita tirgus dalībnieka intelektuālā īpašuma tiesības. Ir jāatgādina, ka lēmumi, ar kuriem konstatē patenta spēkā esamību, paši par sevi nekavē ienākšanu tirgū riskējot un ka to varētu kavēt vienīgi lēmums, ar kuru konstatē attiecīgo intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumu, proti, aplūkojamā patenta pārkāpumu (skat. iepriekš 359. un 361. punktu). Tādējādi “tiesu lēmumi”, kas minēti 2004. gada pamatnostādnēs par tehnoloģijas nodošanas nolīgumiem (32. punkts), un “galīg[i] tiesas spriedum[i]”, kas minēti 2014. gada pamatnostādnēs (33. punkts), kā tādi, kuri droši pierāda bloķēšanas situācijas esamību, nozīmē nevis lēmumus, ar kuriem konstatē patenta spēkā esamību, bet gan lēmumus, ar kuriem konstatē šī patenta pārkāpumu.
Otrkārt, pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, Komisija nav atstājusi bez ievērības arī 2014. gada pamatnostādņu par tehnoloģijas nodošanas nolīgumiem ieteikumus par potenciālās konkurences analīzi, nepastāvot ar tiesas lēmumu noteiktai bloķēšanas situācijai. Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar 2014. gada pamatnostādņu par tehnoloģijas nodošanas nolīgumiem 31. punktu tirgus dalībnieku “var uzskatīt par potenciālu konkurentu produktu tirgū, ja iespējams, ka, nepastāvot nolīgumam, tas neliela, taču pastāvīga produktu cenu kāpuma gadījumā būtu veicis vajadzīgos papildu ieguldījumus, lai ieietu konkrētajā tirgū” un “iespējamā ienākšana tirgū ir jāvērtē reālistiski, t.i., pamatojoties uz konkrētā gadījuma faktiem”. Turklāt saskaņā ar šo pašu pamatnostādņu 33. punktu:
“Ja nav skaidrības, piemēram, galīga tiesas lēmuma veidā, ka bloķējoša situācija pastāv, pusēm, lai noteiktu, vai tās ir potenciāli konkurenti, būs jābalstās uz visiem tobrīd pieejamajiem pierādījumiem, tostarp arī uz iespējamību, ka intelektuālā īpašuma tiesības ir pārkāptas, un lai noteiktu, vai pastāv reālas iespējas rast efektīvus risinājumus, neizmantojot esošās intelektuālā īpašuma tiesības. Pat ja nevar izslēgt, ka pastāv bloķējoša situācija, ievērojamie ieguldījumi, kas jau ir veikti, vai plāni, kas veicina ieiešanu konkrētā tirgū, var būt pamatā pieņēmumam, ka puses ir vismaz potenciāli konkurenti. [..]”
Kā izriet no 323. un 325. punkta iepriekš tekstā, Komisija šajā gadījumā piemēroja reālu un konkrētu iespēju kritēriju, lai noteiktu aplūkojamo ģenērisko zāļu sabiedrību potenciālu konkurentu statusu, un tādējādi atbilstoši 2014. gada pamatnostādnēm par tehnoloģijas nodošanas nolīgumiem pamatojās nevis uz neiespējamības ienākt tirgū neesamību, bet uz iespēju tajā ienākt, kas ir vērtēta, pamatojoties uz reālistiskiem iemesliem un pieejamajiem datiem attiecībā it īpaši uz pušu tiesvedību situāciju, stāvokli to produktu izstrādē un veiktajiem pasākumiem TA saņemšanai (skat. arī turpmāk tekstā 432.–438., 579.–585. un 718.–722. punktu). Turklāt, pat ja prasītāju argumenti būtu jāinterpretē kā tādi, ar kuriem tiek mēģināts apšaubīt Komisijas konstatējumu par ģenērisko zāļu sabiedrību iespēju ienākt tirgū, tie tiks vērtēti turpmāk, analizējot iebildumus, ar kuriem tiek apstrīdēts katras šīs sabiedrības potenciālā konkurenta statuss.
Tāpat ir jāpiebilst, ka pretēji tam, ko apgalvo persona, kas iestājusies lietā, tieši no šīs analīzes par ģenērisko zāļu sabiedrību iespējām ienākt tirgū, kas prasīta 2004. un 2014. gada pamatnostādnēs par tehnoloģijas nodošanas nolīgumiem un ko Komisija veica, izriet, ka potenciāla konkurenta esamība
ipso facto
netiek secināta no noteiktas bloķēšanas situācijas neesamības, bet gan, lai to pierādītu, ir nepieciešama patiesa analīze, kas var novest pie tā, ka sabiedrībai netiek atzīts potenciāla konkurenta statuss, neraugoties uz to, ka nepastāv no patentiem izrietoša bloķēšanas situācija.
Par pretrunu apstrīdētajā lēmumā
Pēc prasītāju domām, Komisijas nostāja esot pretrunā tās apstrīdētajā lēmumā veiktajiem vērtējumiem attiecībā uz
Servier
dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu. Konkrētik, tās Komisijai pārmet, ka tā ir pretrunīgi atzinusi
Servier
patentu izslēgšanas spēju apstrīdētā lēmuma daļā, kas veltīta
Servier
dominējošā stāvokļa ļaunprātīgajai izmantošanai (2572., 2857. un 2972. apsvērums), un noraidījusi ģenērisko zāļu sabiedrību izslēgšanas no tirgus risku šo patentu rezultātā apstrīdētā lēmuma daļā attiecībā uz LESD 101. pantu.
Šo apgalvojumu par pretrunu šajā posmā var noraidīt, un nav vajadzības izteikties par Komisijas atbilstīgo tirgu definīciju tās veiktajā analīzē par strīdīgo nolīgumu konkurenci ierobežojošajām sekām un
Servier
dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu.
Pirmkārt, ir jānorāda – lai arī Komisija patiešām apstrīdētajā lēmumā (2857. un 2972. apsvērums) secināja faktiski dzīvotspējīga konkurences tirgū avota neesamību, dzīvotspējas jēdziens, kas šajos apsvērumos lietots aplūkojamā tirgus, proti, tehnoloģijas perindoprila AFS izstrādei augšupējā tirgus, definēšanai un tam, lai noteiktu dominējoša stāvokļa esamību šajā tirgū nolūkā piemērot LESD 102. pantu, atšķiras no jēdziena, kas lietots nolūkā noteikt ienākšanas tirgū ekonomiski dzīvotspējīgo raksturu, piemērojot LESD 101. pantu. Tas jāsaprot plašāk kā tāds, kas attiecas uz “ekonomisku un regulatīvu dzīvotspēju”, un šī regulatīvā dzīvotspēja ir jāinterpretē šauri kā tāda, kas ir izslēgta, ja tirgū ir patents, kas liedz uzskatīt, ka aplūkojamo tehnoloģiju var aizvietot tehnoloģija, uz kuru attiecas patents (apstrīdētā lēmuma 3386. zemsvītras piezīme; skat. arī apstrīdētā lēmuma 2748. un 2754. apsvērumu). Vēl var norādīt, lai noraidītu Komisijas apstrīdētā lēmuma 2857. un 2972. apsvērumā veikto vērtējumu atbilstību šajā gadījumā, ka tie attiecas uz reālas un faktiskas konkurences aplūkojamajā tirgū esamību, nevis uz potenciālu konkurentu perspektīvām ienākt tirgū.
Turklāt un otrkārt, ir jānorāda, ka pārējos prasītāju un personas, kas iestājusies lietā, minētajos apstrīdētā lēmuma fragmentos (2571. un 2572. apsvērums), kas attiecas uz galaprodukta tirgus definīciju un dominējoša stāvokļa šajā tirgū noteikšanu, Komisija būtībā uzskatīja, ka
Servier
patenti bija būtiski, bet ne absolūti šķēršļi ienākšanai tirgū atbilstīgi tās vērtējumam par potenciālo konkurenci šajā tirgū.
Par pretrunu starp apstrīdēto lēmumu un citiem Komisijas lēmumiem
Pēc prasītāju un personas, kas iestājusies lietā, domām, Komisijas nostāja esot pretrunā noteiktiem tās iepriekš pieņemtajiem lēmumiem (Komisijas Lēmums 94/770/EK (1994. gada 6. oktobris) par [LESD 101.] panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (lieta IV/34.776 –
Pasteur Merieux
/
Merck
) un Komisijas Lēmums C(2013) 8535
final
(2013. gada 26. novembris) par Regulas Nr. 139/2004 6. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/M.6944 –
Thermo Fisher Scientific
/
Life Technologies
)). Lai arī šajos citos lēmumos Komisija no patentu vai tiesvedību patentu jomā esamības esot secinājusi, ka nepastāv ģenērisko zāļu sabiedrību spēcīgs konkurences spiediens, apstrīdētajā lēmumā, neraugoties uz tādu pašu tiesvedību esamību, kas var novest pie ģenērisko zāļu sabiedrību izslēgšanas no tirgus, tā esot uzskatījusi, ka pēdējās minētās ir
Servier
potenciāli konkurenti, kas var izdarīt spēcīgu konkurences spiedienu attiecībā uz
Servier
perindoprilu.
Šajā ziņā ir jāuzskata, ka apstrīdētais lēmums katrā ziņā nav pretrunā prasītāju un personas, kas iestājusies lietā, minētajiem Komisijas lēmumiem. Vispirms ir jāatgādina, ka, ciktāl patenti principā nav nepārvarami šķēršļi konkurenta ienākšanai tirgū, bet var šādus šķēršļus radīt saskaņā ar tiesvedības patentu jomā iznākumu un ietekmēt reālas un konkrētas iespējas tirgū ienākt (skat. iepriekš 359.–368. punktu un turpmāk tekstā 442.–453., 589.–597. un 726.–735. punktu), nav izslēgts, ka Komisija atsevišķos savos lēmumos, tostarp tajos divos, kas minēti iepriekš, varēja pamatoties uz patentu esamību, lai no tā secinātu potenciālas konkurences neesamību. Turpinājumā ir jānorāda, ka šajos divos lēmumos Komisija pieņēma, ka pastāv šķēršļi ienākšanai tirgū vai ka nepastāv potenciāla konkurence, pamatojoties ne tikai uz patentu vai tiesvedību patentu jomā esamību, bet arī uz citiem aspektiem, piemēram, grūtībām TA saņemšanā, nepieciešamo ieguldījumu apmēru vai pastāvošajām tirdzniecības attiecībām, un tādējādi nevar secināt, ka patentu vai tiesvedību patentu jomā esamība kā tāda kavē potenciālās konkurences attīstību.
No visa iepriekš minētā izriet, ka Komisija nepieļāva kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka
Servier
patenti šajā gadījumā nebija nepārvarami šķēršļi ģenērisko zāļu sabiedrību ienākšanai tirgū. Strīdīgo nolēmumu noslēgšanas datumā nevienā galīgajā lēmumā, kas pieņemts attiecībā uz prasību par pārkāpumu, nebija konstatēts minēto sabiedrību produktu pārkāpjošais raksturs.
Līdz ar to atliek noteikt, vai Komisija arī pareizi uzskatīja, ka ģenērisko zāļu sabiedrībām, ņemot vērā katras no tām raksturiezīmes, bija reālas un konkrētas iespējas ienākt aplūkojamajā tirgū, un, lai to izdarītu, atliek atbildēt uz argumentiem, ar kuriem tiek apstrīdēta šādu iespēju esamība un kuri izvirzīti saistībā ar katru no strīdīgajiem nolīgumiem. Šajā posmā ir jāprecizē, ka šī pārbaude par iebildumiem attiecībā uz Komisijas vērtējumu par ģenērisko zāļu sabiedrību reālām un konkrētām iespējām ienākt tirgū ir jāveic, ņemot vērā šādus četrus principus un apsvērumus.
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka no judikatūras attiecībā uz reālu un konkrētu iespēju ienākšanai tirgū noteikšanu (skat. iepriekš 318. punktu) izriet, ka būtiskais elements, uz kuru ir jāpamatojas potenciāla konkurenta kvalifikācijai, ir uzņēmuma spēja ienākt minētajā tirgū un ka tā nodomam ienākt šajā tirgū, lai arī tas ir atbilstīgs, vērtējot, vai šo uzņēmumu var uzskatīt par potenciālu konkurentu, ir papildinošs raksturs. Konkrētāk, nodoms ienākt tirgū ne ir obligāts, lai tiktu atzīta potenciāla konkurence minētajā tirgū (spriedums, 2011. gada 14. aprīlis, Visa Europe un Visa International Service/Komisija,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
,
169.
punkts), ne var to likt apstrīdēt, tomēr, ja šo nodomu nosaka, tas var apstiprināt spēju ienākt tirgū un tādējādi veicināt konkrēta tirgus dalībnieka kvalifikāciju par potenciālu konkurentu.
No tā arī izriet, ka kritērijs attiecībā uz ienākšanas tirgū atbilstību dzīvotspējīgai ekonomiskajai stratēģijai, kas prasīta minētajā judikatūrā, nav autonoms kritērijs, kurš atšķiras no galvenā kritērija, kas ir spēja ienākt tirgū, un papildu kritērija, kas ir nodoms tajā ienākt (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 8. septembris, Xellia Pharmaceuticals un Alpharma/Komisija,
T‑471/13
, nav publicēts, pārsūdzēts,
EU:T:2016:460
,
81.
punkts). Pirmām kārtām, tas aplūkojamajos spriedumos ir minēts kā ienākšanas tirgū iespēju reālā un konkrētā rakstura paskaidrojums un atrodas pirms tur minētā galvenā kritērija, kas ir spēja ienākt tirgū, un papildu kritērija, kas ir nodoms tajā ienākt, kuri ir nosaukti par “no tā nepieciešami izriet[ošiem]”. Otrām kārtām, šajos pašos spriedumos tas netiek vērtēts atsevišķi un neatkarīgi no ienākšanas tirgū spējas un nodoma pārbaudes, jo no tā, ka uzņēmumam ir gan spēja ienākt tirgū, ņemot vērā tā ražošanas un tirdzniecības līdzekļus, kā arī finanšu resursus, gan nodoms tajā ienākt, ņemot vērā it īpaši peļņas un rentabilitātes apsvērumus, var saprātīgi secināt, ka šī ienākšana atbilst attiecīgā uzņēmuma dzīvotspējīgai ekonomiskajai stratēģijai.
Otrkārt, kā Komisija pamatoti uzskatīja apstrīdētajā lēmumā (1172. apsvērums; skat. arī iepriekš 351. punktu), pušu pašu veiktos vērtējumus attiecībā uz iespējām atzīt prasītāju patentu spēkā neesamību vai to pārkāpumu var ņemt vērā, lai noteiktu, vai ģenērisko zāļu sabiedrībām bija reālas un konkrētas iespējas ienākt tirgū (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 8. septembris, Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, pārsūdzēts,
EU:T:2016:449
,
141.
punkts). Tā kā nav kompetentās iestādes lēmuma par
Servier
patentu pārkāpumu un spēkā esamību, pušu pašu veiktie vērtējumi attiecībā uz iespējām atzīt šos patentus par spēkā neesošiem vai atzīt to pārkāpumus var dot norādi par šo pušu – it īpaši strīdīgiem – nodomiem. Konkrēti, ja šos vērtējumus veikušas ģenērisko zāļu sabiedrības, tie, ņemot vērā šo sabiedrību attiecīgo patentu subjektīvo uztveri, var palīdzēt noteikt to nodomu ienākt tirgū, bet paši par sevi tie nevar noteikt šo sabiedrību spēju tirgū ienākt, ņemot vērā to, ka vienīgi valstu tiesas un EPI ir kompetentas noteikt patentu pārkāpumu un spēkā esamību (skat. iepriekš 243. un 359. punktu). Tā kā nodoms tiek uzskatīts par atbilstīgu kritēriju reālu un konkrētu ienākšanas tirgū iespēju noteikšanai (skat. iepriekš 382. punktu), no tā izriet, ka pušu subjektīvos vērtējumus var pamatoti ņemt vērā, šādas iespējas nosakot. Tomēr ir jāprecizē, ka, ciktāl nodomam ienākt tirgū, lai arī tas ir atbilstīgs, vērtējot, vai sabiedrību var uzskatīt par potenciālu konkurentu, ir vienīgi papildu raksturs, arī šiem vērtējumiem ir vienīgi papildu raksturs, nosakot minētās sabiedrības potenciāla konkurenta statusu. Turklāt tiem ir jātiek pretnostatītiem citiem elementiem, kas arī var apliecināt sabiedrības nodomus saistībā ar ienākšanu tirgū.
Treškārt, to, vai pastāv reālas un konkrētas iespējas ienākt tirgū, vērtē strīdīgo nolīgumu noslēgšanas datumā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 8. septembris, Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, pārsūdzēts,
EU:T:2016:449
,
138.
,
139.
un
203.
punkts, un 2016. gada 8. septembris, Sun Pharmaceutical Industries un Ranbaxy(UK)/Komisija,
T‑460/13
, nav publicēts, pārsūdzēts,
EU:T:2016:453
,
94.
un
95.
punkts). Lai noteiktu, vai šādi nolīgumi ierobežo konkurenci LESD 101. panta izpratnē, ir jānosaka, kāda bija faktiskā un potenciālā konkurence aplūkojamajā tirgū brīdī, kad tie tika noslēgti. No tā izriet, ka nav jāņem vērā argumenti un dokumenti attiecībā uz datiem pēc strīdīgo nolīgumu noslēgšanas, jo šie dati atspoguļo šo nolīgumu īstenošanu, nevis konkurences situāciju tirgū to noslēgšanas brīdī.
Ceturtkārt, reālu un konkrētu konkurenta iespēju ienākt tirgū pierādīšanas pienākums, kā arī, plašāk raugoties, pārkāpuma pierādīšanas pienākums (Regulas Nr. 1/2003 2. pants) attiecas uz Komisiju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 8. septembris, Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, pārsūdzēts,
EU:T:2016:449
,
105.
punkts). Tomēr, ciktāl būtiskākie dati, kas ļauj noteikt ģenērisko zāļu sabiedrību spēju un nodomu ienākt tirgū un tādējādi to reālās un konkrētās iespējas tajā ienākt, ir minēto sabiedrību iekšējie dati, kurus pēdējām minētajām ir vieglāk apkopot, ir jāuzskata – tā kā nav pretēju pierādījumu attiecībā uz tehniskām, normatīvām, komercdarbības vai finanšu grūtībām, Komisija ir pietiekami noteikusi šādu iespēju esamību attiecīgās lietas apstākļos, ja tā ir apkopojusi savstarpēji atbilstošu norāžu kopumu, kas apliecina vismaz mēģinājumus ražot un laist tirdzniecībā aplūkojamo produktu pietiekami īsā laikā, lai izdarītu spiedienu uz esošu tirgus dalībnieku. No šādiem mēģinājumiem var secināt, ka aplūkojamajai sabiedrībai bija ne vien spēja, bet arī nodoms uzņemties risku ienākt tirgū (šajā nozīmē skat. 2014. gada pamatnostādņu par tehnoloģijas nodošanas nolīgumiem 33. punktu; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2016. gada 8. septembris, Arrow Group un Arrow Generics/Komisija,
T‑467/13
, nav publicēts, pārsūdzēts,
EU:T:2016:450
,
81.
punkts).
2)

Par kritēriju attiecībā uz ģenērisko zāļu sabiedrību apņemšanos ierobežot to neatkarīgos centienus ienākt tirgū
i)

Lietas dalībnieku argumenti
[..]
ii)

Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms ir jākonstatē, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav atsevišķi vērtējusi neapstrīdēšanas un netirgošanas noteikumu vispārējo likumību. No apstrīdētā lēmuma 1154. apsvēruma izriet – lai noteiktu, vai aplūkojamie nolīgumi ir konkurences ierobežojumi mērķa dēļ, Komisija ne tikai vērtēja, vai tajos ir ietverti neapstrīdēšanas un netirgošanas noteikumi, bet arī analizēja, vai izlīguma puses bija potenciāli konkurenti un vai neapstrīdēšanas un netirgošanas noteikumu pamatā bija oriģinālo zāļu sabiedrības līdzekļu nodošana ģenērisko zāļu sabiedrībai, radot šai sabiedrībai pamudinājumu atteikties no konkurences spiediena izdarīšanas uz sabiedrību patenta īpašnieci. Līdz ar to prasītājas un persona, kas iestājusies lietā, nevar Komisijai pārmest, ka tā uzskatīja, ka ar izlīgumā ietvertiem neapstrīdēšanas un netirgošanas noteikumiem vien pietiek, lai noteiktu pret konkurenci vērstu raksturu.
Turpinājumā, runājot par prasītāju un personas, kas iestājusies lietā, argumentiem par neapstrīdēšanas un netirgošanas noteikumu obligātu esamību visos izlīgumos, ir jāatsaucas uz apsvērumiem, kas minēti iepriekš 258.–275. punktā – tajos ir aprakstīti apstākļi, kas ļauj Komisijai konstatēt ierobežojumu mērķa dēļ, pastāvot šādiem noteikumiem.
Prasītāju un personas, kas iestājusies lietā, argumenti par akcesorisko ierobežojumu teorijas piemērošanu šajā gadījumā ir jānoraida, atsaucoties uz 291. punktu iepriekš tekstā.
Attiecībā uz prasītāju argumentu, saskaņā ar kuru Komisija jau esot uzskatījusi par neproblemātisku nolīgumu, saskaņā ar kuru ģenērisko zāļu sabiedrībai bija pienākums pamest tirgu, gaidot risinājumu paralēlā tiesvedībā, pretī saņemot atlīdzinājumu gadījumā, ja risinājums tiesvedībā būtu tai nelabvēlīgs, ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru vienlīdzīgas attieksmes princips, kas ir vispārējs Savienības tiesību princips, nosaka, ka salīdzināmas situācijas nevar aplūkot atšķirīgi un atšķirīgas situācijas savukārt nevar aplūkot vienādi, ja vien šāda pieeja nav objektīvi pamatota (spriedumi, 1984. gada 13. decembris, Sermide,
106/83
,
EU:C:1984:394
,
28.
punkts, un 1998. gada 14. maijs, BPB de Eendracht/Komisija,
T‑311/94
,
EU:T:1998:93
,
309.
punkts).
Tomēr ir jāuzsver, ka tad, ja uzņēmums ar savu rīcību ir pārkāpis LESD 101. panta 1. punktu, tas nevar izvairīties no paredzētā soda tādēļ, ka citam uzņēmumam naudas sods nav uzlikts. Pat pieņemot, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka
Lundbeck‑Neolab
nolīgumi atbilst LESD 101. panta 1. punktam, vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošana ir jāsaskaņo ar tiesiskuma principu, ka neviens savā labā nevar atsaukties uz prettiesisku darbību, kas ir izdarīta trešās personas labā (spriedumi, 1993. gada 31. marts, Ahlström Osakeyhtiö u.c./Komisija,
C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 un no C‑125/85 līdz C‑129/85
,
EU:C:1993:120
,
197.
punkts, un 1994. gada 14. jūlijs, Parker Pen/Komisija,
T‑77/92
,
EU:T:1994:85
,
86.
punkts).
Katrā ziņā pastāv būtiskas atšķirības starp strīdīgajiem nolīgumiem un
Lundbeck‑Neolab
nolīgumiem, kurus Komisija kvalificēja kā neproblemātiskus attiecībā uz konkurences tiesībām Lēmumā C(2013) 3803
final
(2013. gada 19. jūnijs) par [LESD] 101. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (lieta AT/39226 –
Lundbeck
). No šī lēmuma 164. apsvēruma izriet, ka 2002. gada oktobrī
Neolab
bija ienākusi Apvienotās Karalistes citaloprama tirgū, ka 2002. gada novembrī
Lundbeck
bija cēlusi prasību par vienu no tās patentiem pārkāpumu un ka
Neolab
bija cēlusi pretprasību par patenta spēkā neesamību. Ar brīvprātīgu rīkojumu (“
voluntary injunction
”), kas pieņemts tiesvedībā valsts tiesā,
Neolab
ar pirmo nolīgumu bija apņēmusies netirgot savas ģenēriskās zāles līdz sprieduma pasludināšanai paralēlā tiesvedībā starp
Lundbeck
un sabiedrību
Lagap
par to pašu patentu vai ne ilgāk kā līdz 2003. gada 30. novembrim. Kā pretizpildījumu
Lundbeck
bija apņēmusies atlīdzināt
Neolab
zaudējumus gadījumā, ja aplūkojamais patents tiktu atzīts par spēkā neesošu. Tā kā 2003. gada 13. oktobrī
Lundbeck
tomēr noslēdza izlīgumu ar
Lagap
,
Lundbeck
un
Neolab
tika atbrīvotas no savām saistībām un
Neolab
atsāka savu ģenērisko zāļu tirdzniecību 2003. gada 30. oktobrī. 2003. gada 22. decembrī
Neolab
un
Lundbeck
ar otru nolīgumu noslēdza izlīgumu, paredzot, ka
Lundbeck
atlīdzina
Neolab
zaudējumus, lai kompensētu neiespējamību tirgot ģenēriskās zāles laikposmā, uz kuru attiecās brīvprātīgais rīkojums, kā arī to, ka abas nolīguma puses atsakās turpināt tiesvedību par strīdīgā patenta pārkāpumu un tā spēkā neesamību līdz 2004. gada 31. martam.
Attiecībā uz pirmo nolīgumu – tas atšķīrās no šajā lietā aplūkojamajiem nolīgumiem, jo tas tika noslēgts pēc ģenērisko zāļu sabiedrības pirmās ienākšanas tirgū, – šķita, ka aplūkojamais ierobežojums izriet no tiesvedībā pieņemta norīkojuma, tā priekšmets bija tikai viena netirgošanas apņemšanās attiecībā uz ierobežotu laikposmu, proti, līdz atrisinājumam tiesvedībā, kurai ir tas pats priekšmets, un tajā oriģinālo zāļu sabiedrības veikta zaudējumu atlīdzināšana bija paredzēta tikai gadījumā, ja patents tiktu atzīts par spēkā neesošu.
Attiecībā uz otru nolīgumu – lai arī tajā bija paredzēts oriģinālo zāļu sabiedrības veikts maksājums ģenērisko zāļu sabiedrībai, arī šis nolīgums tomēr atšķīrās no strīdīgajiem nolīgumiem ar to, ka ģenērisko zāļu sabiedrība jau bija ienākusi tirgū tā noslēgšanas brīdī un tas nelika apstrīdēt šo klātesamību tirgū. Turklāt oriģinālo zāļu sabiedrības maksājums ģenērisko zāļu sabiedrībai tiecās vienīgi kompensēt neiespējamību tirgot ģenēriskās zāles laikposmā, uz kuru attiecās brīvprātīgais rīkojums, un tādējādi novērst to, ka
Neolab
, pamatojoties uz minēto, ceļ prasību par zaudējumu atlīdzību.
Visbeidzot, attiecībā uz prasītāju argumentu, saskaņā ar kuru Komisijai būtu vajadzējis noteikt, ka ir nepieciešams turpināt tiesvedību un ka tā ir pietiekama konkurences saglabāšanai, lai uzskatītu, ka tās pārtraukšana ir konkurences ierobežojums, turklāt ir jāatgādina, ka saskaņā ar konkurences ierobežojuma mērķa dēļ definīciju (skat. iepriekš 220. un turpmākos punktus) Komisijai nav pienākuma ne novērtēt konkurences pakāpi, ko varētu ietekmēt strīdīgais nolīgums, ne noteikt, ka tiesvedības turpināšana būtu nepieciešama konkurences saglabāšanai.
3)

Par kritēriju attiecībā uz līdzekļu nodošanu par labu ģenērisko zāļu sabiedrībām
i)

Lietas dalībnieku argumenti
[..]
ii)

Vispārējās tiesas vērtējums
Iesākumā ir jākonstatē, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav uzskatījusi, ka vienīgi ar oriģinālo zāļu sabiedrības līdzekļu nodošanu ģenērisko zāļu sabiedrībai pašu par sevi būtu pietiekami, lai pierādītu pietiekamu kaitējuma konkurencei pakāpi. No apstrīdētā lēmuma 1154. apsvēruma izriet – lai noteiktu, vai aplūkojamie nolīgumi ir konkurences ierobežojumi mērķa dēļ, Komisija vērtēja, vai izlīguma puses ir potenciāli konkurenti, vai nolīgumos ir ietverti neapstrīdēšanas un netirgošanas noteikumi un vai oriģinālo zāļu sabiedrība bija saņēmusi ģenērisko zāļu sabiedrības netirgošanas un neapstrīdēšanas apņemšanos, pretī saņemot līdzekļu nodošanu (skat. arī 265.–272. punktu iepriekš tekstā).
Turklāt no 265.–273. punkta iepriekš tekstā izriet, ka, pastāvot tādam izlīguma nolīgumam patentu jomā, kurš noslēgts starp diviem potenciāliem konkurentiem un kurā ir ietverti netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumi, pamudinājums, lai ģenērisko zāļu sabiedrība piekrīt šiem noteikumiem pats par sevi vien pamato ierobežojuma mērķa dēļ konstatējumu.
Prasītāju un personas, kas iestājusies lietā, argumenti neliek apšaubīt šo konstatējumu.
Pirmkārt, attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru oriģinālo zāļu ražotājiem izlīgumos esot bijis jāpiekrīt būtiskākiem kompromisiem nekā ģenērisko zāļu sabiedrībām būtiskāku tiesvedības risku dēļ, kas tiem varētu rasties, ir jākonstatē, kā uzsver Komisija, ka prasītājas nav iesniegušas nevienu elementu šī apgalvojuma atbalstam, bet vienīgi atsaukušās uz savu atbildi uz paziņojumu par iebildumiem. Turklāt, pat pieņemot, ka būtu noteikta būtiskāka riska esamība oriģinālo zāļu sabiedrībai, ar šādu risku nevarētu pamatot apgrieztu līdzekļu nodošanu, kas rada ģenērisko zāļu sabiedrībai pamudinājumu atteikties no centieniem ienākt tirgū.
Attiecībā uz personas, kas iestājusies lietā, argumentiem, saskaņā ar kuriem valsts zāļu cenu noteikšanas sistēmas esot nelabvēlīgas oriģinālo zāļu ražotājiem un valsts jurisdikcijas mehānismi neļaujot efektīvi novērst ģenērisko zāļu sabiedrību ienākšanu tirgū riskējot, ir jāatgādina – pieņemot, ka šie apstākļi tiktu pierādīti –, ka tie nevar pamatot nolīgumu, kura mērķis ir vērsts pret konkurenci. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nav pieņemami, ka uzņēmumi cenšas mazināt to tiesisko normu ietekmi, kuras tie uzskata par pārāk nelabvēlīgām, noslēdzot vienošanās ar mērķi koriģēt šo nelabvēlīgo ietekmi, aizbildinoties, ka šie noteikumi radot tiem nelabvēlīgu līdzsvara trūkumu (skat. spriedumu, 2005. gada 27. jūlijs, Brasserie nationale u.c./Komisija, no
T‑49/02 līdz T‑51/02
,
EU:T:2005:298
,
81.
punkts; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2002. gada 15. oktobris, Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija,
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
,
487.
un
488.
punkts).
Attiecībā uz prasītāju argumentiem, saskaņā ar kuriem Komisijai būtu vajadzējis ņemt vērā izlīguma pušu komerciālos apsvērumus un peļņas izredzes, lai novērtētu līdzekļu nodošanas pamudinošo raksturu, no 277. punkta iepriekš tekstā izriet, ka, lai noteiktu, vai oriģinālo zāļu sabiedrības veikta līdzekļu nodošana ģenērisko zāļu sabiedrībai ir vai nav pamudinājums piekrist neapstrīdēšanas un netirgošanas noteikumiem, Komisija pamatoti pārbaudīja, vai līdzekļu nodošana atbilda izlīguma specifiskajām izmaksām, ko sedz ģenērisko zāļu sabiedrība. Tādējādi atbilstīgais kritērijs pastāv tajā, ka ir jānosaka ar izlīgumu saistītās izmaksas, ko sedz ģenērisko zāļu sabiedrība, nevis jāņem vērā izlīguma pušu komerciālie apsvērumi.
Attiecībā uz visiem argumentiem, kas minēti trīs iepriekšējos punktos, ir jāpiebilst, ka fakts, ka pret konkurenci vērstu darbību veikšana varētu izrādīties visrentablākais vai vismazāk riskantais risinājums uzņēmumam, nekādā veidā neizslēdz LESD 101. panta piemērošanu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2004. gada 8. jūlijs, Corus UK/Komisija,
T‑48/00
,
EU:T:2004:219
,
73.
punkts, un 2004. gada 8. jūlijs, Dalmine/Komisija,
T‑50/00
,
EU:T:2004:220
,
211.
punkts), it īpaši tad, ja runa ir par maksājumiem par labu faktiskiem vai potenciāliem konkurentiem, lai tie atturētos no tirgus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 8. septembris, Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, pārsūdzēts,
EU:T:2016:449
,
379.
un
380.
punkts).
Otrkārt, prasītājas nevar Komisijai pārmest, ka tā ir atkāpusies no trim apstrīdētā lēmuma 1154. apsvērumā atgādinātajiem kritērijiem, kvalificējot kā likumīgus nolīgumus par ģenērisko zāļu sabiedrību priekšlaicīgu ienākšanu tirgū, lai arī tajos bija ietverts būtisks pamudinājums. No apstrīdētā lēmuma 1138., 1200. un 1203. apsvēruma izriet, ka Komisija vienīgi norādīja, ka izlīguma nolīgums, ar kuru atļauj ģenērisko zāļu sabiedrības ienākšanu tirgū pirms strīdīgā patenta termiņa beigām, var būt konkurencei labvēlīgs un līdz ar to leģitīms nolīgums. Ja puses tādā nolīgumā vienojas par ģenērisko zāļu sabiedrības priekšlaicīgas ienākšanas tirgū datumu, tās tomēr neparedz, ka oriģinālo zāļu sabiedrība piešķir ģenērisko zāļu sabiedrībai pamudinājumu, lai pēdējā minētā aizkavētu savu zāļu laišanu tirgū.
Turklāt prasītājas nevar Komisijai pārmest, ka tā nav pārbaudījusi 57 izlīguma nolīgumus, kuri minēti tās ikgadējos uzraudzības dokumentos un kuros ir ietverta līdzekļu nodošana. Pirmām kārtām, ir jāatgādina, ka tad, ja uzņēmums ar savu rīcību ir pārkāpis LESD 101. panta 1. punktu, tas nevar izvairīties no paredzētā soda tādēļ, ka citam uzņēmumam naudas sods nav uzlikts, jo vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošana ir jāsaskaņo ar tiesiskuma principu, ka neviens savā labā nevar atsaukties uz prettiesisku darbību, kas ir izdarīta trešās personas labā (skat. iepriekš 395. punktu). Otrām kārtām, izlīguma nolīgumu patentu jomā nevar uzskatīt par nelikumīgu tikai tādēļ, ka tajā ir ietverta oriģinālo zāļu sabiedrības līdzekļu nodošana ģenērisko zāļu sabiedrībai; šo pieeju Komisija nav izmantojusi apstrīdētajā lēmumā, kurā tā pamatoti vērtēja, vai izlīguma puses ir potenciāli konkurenti, vai nolīgumos ir ietverti neapstrīdēšanas un netirgošanas noteikumi un vai oriģinālo zāļu sabiedrība bija saņēmusi ģenērisko zāļu sabiedrības netirgošanas un neapstrīdēšanas apņemšanos, pretī saņemot līdzekļu nodošanu (skat. iepriekš 406. punktu).
Treškārt, prasītājas Komisijai pārmet, ka tā ir izmantojusi plašu nozīmīgas līdzekļu nodošanas definīciju, ņemot vērā akcesoriskos nolīgumus, kas noslēgti atbilstīgi tirgus apstākļiem. Tomēr, kā Komisija pamatoti norādīja apstrīdētā lēmuma 1190. apsvērumā, oriģinālo zāļu sabiedrības pamudinājums piekrist neapstrīdēšanas un netirgošanas noteikumiem var notikt akcesoriska nolīguma veidā papildus izlīguma nolīgumam. Lai arī akcesoriskie nolīgumi ir parasti tirdzniecības nolīgumi, kas varētu pastāvēt autonomi, Komisija šajā gadījumā pamatoti vērtēja, vai noteiktos akcesoriskajos nolīgumos, kas bija izlīguma daļa aplūkojamajās tiesvedībās, bija ietverta patenta īpašnieka līdzekļu nodošana ģenērisko zāļu sabiedrībai.
Ceturtkārt, prasītājas Komisijai pārmet, ka tā ir ņēmusi vērā ģenērisko zāļu sabiedrības pamudinājumus turpināt tiesvedību, vienīgi analizējot potenciālo konkurenci, nevis vērtējot līdzekļu nodošanu. Tomēr no 277. punkta iepriekš tekstā izriet – lai noteiktu, vai oriģinālo zāļu sabiedrības veikta līdzekļu nodošana ģenērisko zāļu sabiedrībai ir vai nav pamudinājums piekrist neapstrīdēšanas un netirgošanas noteikumiem, Komisija pamatoti pārbaudīja, vai līdzekļu nodošana atbilda izlīguma specifiskajām izmaksām, ko sedz ģenērisko zāļu sabiedrība. Tādējādi atbilstīgais kritērijs pastāv tajā, ka ir jānosaka ar izlīgumu saistītās izmaksas, ko sedz ģenērisko zāļu sabiedrība, nevis iespējamajā informācijas asimetrijā, kas pastāv starp pusēm, vai to attiecīgajās komerciālajās interesēs.
Visbeidzot prasītājas Komisijai pārmet, ka tā nav ņēmusi vērā dažus noteikumus starp
Teva
,
Krka
un
Lupin
noslēgtajos nolīgumos, kuri varēja paātrināt ģenērisko zāļu ražotāju ienākšanu tirgū. Šis arguments tiks vērtēts, skatot pamatus par aplūkojamajiem nolīgumiem.
No visa iepriekš minētā izriet, ka Komisija ir pareizi definējusi trīs kritērijus, kas izmantoti izlīguma nolīgumu patentu jomā kvalifikācijai par ierobežojumiem mērķa dēļ, un līdz ar to nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz konkurences ierobežojuma mērķa dēļ jēdzienu.
6.

Par nolīgumiem, kas noslēgti ar “Niche” un ar “Matrix”
a)

Par “Niche” un “Matrix” potenciāla konkurenta statusu
[..]
b)

Par kļūdām tiesību piemērošanā un vērtējumā attiecībā uz “Niche” un “Matrix” nolīgumu kvalifikāciju par konkurences ierobežojumiem mērķa dēļ
1)

Lietas dalībnieku argumenti
[..]
2)

Vispārējās tiesas vērtējums
Attiecībā uz kļūdām tiesību piemērošanā, kuras, kā apgalvots, Komisija esot pieļāvusi, kvalificējot
Niche
un
Matrix
nolīgumus par ierobežojumiem mērķa dēļ, nepārbaudot, vai tie bija tādi, kuri “tik lielā mērā var” radīt negatīvas sekas, lai arī to iespējamās sekas esot bijušas divējādas (skat. iepriekš 503. punktu), ir jāatsaucas uz 223.–226., 304.–306. un 418. punktu iepriekš tekstā. Attiecībā uz potenciālajām divējādajām sekām, ko min prasītājas, pamatojoties uz grūtībām patentu jomā, kā arī uz tehniskajām, normatīvajām un finanšu grūtībām, ar kurām
Niche
un
Matrix
saskārās, ir jāpiebilst, ka Komisija tās pamatoti uzskatīja par tādām, kas neradīja šķēršļus
Niche
un
Matrix
reālajām un konkrētajām iespējām konkurēt ar prasītājām (skat. iepriekš 501. punktu), un tādējādi tās neļauj secināt, ka
Niche
un
Matrix
nolīgumi radīja potenciālas divējādas sekas.
Attiecībā uz minētajām kļūdām vērtējumā ir jāpārbauda prasītāju argumenti par to, ka
Niche
un
Matrix
nolīgumos, pirmkārt, ir iekļauta pamudinoša priekšrocība attiecībā uz
Niche
un
Matrix
un, otrkārt, korelatīvs ierobežojums attiecībā uz to centieniem konkurēt ar oriģinālo zāļu sabiedrību, jo tad, ja šie nosacījumi ir izpildīti, ir jākonstatē ierobežojuma esamība mērķa dēļ (skat. iepriekš 272. punktu). Šajā ziņā ir jāprecizē, ka prasītājas neapstrīd to, ka
Niche
un
Matrix
nolīgumos ir netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumi, kuriem pašiem par sevi ir konkurenci ierobežojošs raksturs (skat. iepriekš 257. punktu), bet apgalvo, ka šiem noteikumiem šajā gadījumā neesot pietiekama kaitējuma pakāpe, un apstrīd to, ka
Niche
un
Matrix
nolīgumos paredzētās līdzekļu nodošanas var uzskatīt par pamudinošām līdzekļu nodošanām.
i)

Par pamudinošas līdzekļu nodošanas neesamību
Iesākumā ir jāatgādina, ka vienīgi oriģinālo zāļu sabiedrības līdzekļu nodošana ģenērisko zāļu sabiedrībai neļauj secināt ierobežojuma mērķa dēļ esamību. Vienīgi gadījumā, ja izlīguma noslēgšanā tiek izmantots neattaisnots apgriezts maksājums, proti, ģenērisko zāļu sabiedrība ar minēto maksājumu tiek mudināta ievērot netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumus, ir jāsecina, ka pastāv šāds ierobežojums. Šajā gadījumā konkurences ierobežojumi, kurus rada netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumi, vairs nav saistīti ar patentu un izlīgumu, bet gan ir skaidrojami ar pamudinājumu (skat. iepriekš 265. punktu).
Lai noteiktu, vai apgriezts maksājums, proti, oriģinālo zāļu sabiedrības veikta līdzekļu nodošana ģenērisko zāļu sabiedrībai, ir vai nav pamudinājums piekrist neapstrīdēšanas un netirgošanas noteikumiem, ir jāpārbauda, ņemot vērā tā būtību un pamatojumu, vai tas sedz ar izlīgumu strīdā saistītas izmaksas (skat. iepriekš 277. punktu). Apstrīdētajā lēmumā Komisija tādējādi pamatoti pārbaudīja, vai
Niche
un
Matrix
nolīgumos paredzētā līdzekļu nodošana atbilda izlīguma specifiskajām izmaksām, ko sedz ģenērisko zāļu sabiedrība (apstrīdētā lēmuma 1333.–1337. un 1461.–1464. apsvērums).
Gadījumā, ja ar izlīguma nolīgumā, kurā ietverti konkurenci ierobežojoši noteikumi, paredzētu apgriezto maksājumu tiektos kompensēt ar izlīgumu saistītas izmaksas, ko sedz ģenērisko zāļu sabiedrība, šo maksājumu principā nevarētu uzskatīt par pamudinošu. Šādā gadījumā tomēr nav izslēgts, ka tiek konstatēta pamudinājuma un konkurences ierobežojuma mērķa dēļ esamība. Tomēr tad Komisijai ir jāpierāda, ka naudas summām, kas atbilst šīm ar izlīgumu saistītajām izmaksām, pat ja izlīguma puses tās ir noteikušas un precīzi atšifrējušas, ir pārmērīgs raksturs (skat. iepriekš 278. punktu).
Izlīgumam raksturīgās izmaksas attiecas it īpaši uz strīda risināšanas izdevumiem, ko sedz ģenērisko zāļu sabiedrība strīdā starp to un oriģinālo zāļu sabiedrību. Šo izmaksu segšanai tātad ir tieša saikne ar šādu izlīgumu. Līdz ar to, ja izlīguma puses ir noteikušas ģenērisko zāļu sabiedrības strīda risināšanas izdevumu summas, Komisija var konstatēt to pamudinošo raksturu vienīgi tad, ja pierāda to nesamērīgumu (skat. iepriekš 279. punktu).
Turpretī atsevišķas izmaksas, ko piemēro ģenērisko zāļu sabiedrībai, ir
a priori
pārāk nesaistītas ar strīdu un tā noregulējumu, lai varētu tikt uzskatītas par tādām, kas attiecas uz izlīgumu ar patentu jomu saistītā strīdā. Piemēram, ir runa par tādu produktu ražošanas izmaksām, ar kuriem pārkāpj patentu nosacījumus, kas atbilst šo produktu krājumu vērtībai, kā arī par pētniecības un attīstības izmaksām, kas rodas šo produktu izstrādē. Tas pats attiecas uz summām, kas ģenērisko zāļu sabiedrībai ir jāmaksā trešajām pusēm saistībā ar ārpus strīda noslēgtiem nolīgumiem (piemēram, piegādes līgumiem). Līdz ar to nolīguma pusēm, ja tās vēlas, lai šādu izdevumu maksājums netiktu atzīts par pamudinošu un par tādu, kas norāda uz konkurences ierobežojumu mērķa dēļ, ir jāpierāda, ka tie ir raksturīgi strīdam vai tā noregulējumam, un pēc tam jāpamato maksājuma apmērs. Tāpat tās tajā pašā nolūkā varētu pamatoties ar šo izdevumu, kas
a priori
nav raksturīgi izlīgumam strīdā, atmaksas summu, kura ir nebūtiska un tādējādi nepietiekama, lai būtu būtisks pamudinājums piekrist ar izlīguma nolīgumu paredzētajiem konkurenci ierobežojošajiem noteikumiem (skat. iepriekš 280. punktu).
Šajā gadījumā attiecībā uz
Niche
nolīgumu, kā Komisija to pamatoti norādīja apstrīdētā lēmuma 1322. apsvērumā, pamudinājuma esamība skaidri izriet no paša nolīguma teksta, kura 13. pantā ir noteikts, ka “pretizpildījumā par [nolīgumā paredzētajām] saistībām un būtiskajām izmaksām un iespējamām saistībām, kas varētu rasties
Niche
un
Unichem
saistībā ar šo sabiedrību ražota perindoprila, izmantojot [strīdīgo] procedūru, izstrādes programmas izbeigšanu,
Servier
samaksās
Niche
un
Unichem
[..] summu 11,8 miljonu GBP apmērā”. Minētās saistības ir neapstrīdēšanas un netirgošanas noteikumi, ar kuriem saistītais maksājums tādējādi ir skaidri paredzēts šajā pantā.
Turklāt šo
Niche
nolīguma teksta interpretāciju neliek apstrīdēt prasītāju apgalvojums, saskaņā ar kuru izteikums “pretizpildījumā par” ir standarta formulējums Anglijas tiesībās, ar kuru tiecas norādīt jebkura nolīguma spēkā esamībai nepieciešamo savstarpību. Pat ja vajadzētu secināt, ka šis izteikums norāda uz formulējumu, kas saistīts ar stilu un kam nav jāpievērš uzmanība, tomēr šis formulējums, pašu prasītāju ieskatā, norāda uz savstarpību un tādējādi to, ka
Niche
nolīguma 13. pantā paredzētā summa tiek maksāta apmaiņā pret
Niche
ar minēto nolīgumu noteiktajiem pienākumiem.
Šo
Niche
nolīguma interpretāciju par spēkā neesošu nepadara ne apgalvotā asimetrija starp oriģinālo zāļu sabiedrībai radītajiem riskiem un tiem, ar kuriem saskaras ģenērisko zāļu sabiedrība, ne
Niche
sarunu vedēja apgalvotie talanti. Tiesa, šāda risku asimetrija, kā arī ģenērisko zāļu sabiedrības sarunu vedēja talanti daļēji ļauj izskaidrot iemeslus, kuru dēļ oriģinālo zāļu sabiedrībai var būt jāveic nozīmīgi apgrieztie maksājumi ģenērisko zāļu sabiedrībai. Tomēr nozīmīga maksājuma piešķiršana tieši tiecas novērst jebkādus riskus, pat vismazākos, ka ģenērisko zāļu sabiedrības varētu ienākt tirgū, un tādējādi apstiprina, ka pastāv šo sabiedrību neiesaistīšanās nopirkšana no oriģinālo zāļu sabiedrību puses. Turklāt ir jāatgādina, ka fakts, ka pret konkurenci vērstu darbību veikšana varētu izrādīties visrentablākais vai vismazāk riskantais risinājums uzņēmumam vai ka ar to tiecas izlabot tam nelabvēlīgu līdzsvara trūkumu, nekādā veidā neizslēdz LESD 101. panta piemērošanu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2004. gada 8. jūlijs, Corus UK/Komisija,
T‑48/00
,
EU:T:2004:219
,
73.
punkts; 2004. gada 8. jūlijs, Dalmine/Komisija,
T‑50/00
,
EU:T:2004:220
,
211.
punkts, un 2005. gada 27. jūlijs, Brasserie nationale u.c./Komisija, no
T‑49/02 līdz T‑51/02
,
EU:T:2005:298
,
81.
punkts), it īpaši, ja ir runa par maksājumiem reāliem vai potenciāliem konkurentiem, lai tie atturētos no tirgus (spriedums, 2016. gada 8. septembris, Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, pārsūdzēts,
EU:T:2016:449
,
379.
un
380.
punkts).
Šajā gadījumā turklāt nav nozīmes tam, ka minētajā
Niche
nolīguma pantā ir noteikts, nenorādot proporciju, ka maksājums 11,8 miljonu GBP apmērā tiek veikts pretizpildījumā ne tikai par neapstrīdēšanas un netirgošanas noteikumiem, bet arī citām izmaksām, jo šī otra kompensācija neliek apstrīdēt konstatējumu, saskaņā ar kuru attiecīgos ierobežojošos noteikumus prasītājas nopirka, un tādējādi to, ka pastāvēja pamudinājums, lai
Niche
piekrīt šiem noteikumiem.
Ar šīm citām izmaksām, kas
Niche
nolīgumā aprakstītas kā “būtiskas izmaksas un iespējamas saistības, kas varētu rasties
Niche
un
Unichem
saistībā ar šo sabiedrību ražota perindoprila, izmantojot [strīdīgo] procedūru, izstrādes programmas izbeigšanu”,
Niche
administratīvā procesa laikā (apstrīdētā lēmuma 1326. apsvērums), kā arī pašas prasītājas savos procesuālajos rakstos iepazīstināja kā ar tādām, kuras atbilst
Niche
perindoprila izstrādes izmaksām un atlīdzinājumam, kas jāmaksā
Niche
klientiem par tās līgumsaistību attiecībā pret tiem pārkāpumu. Šādi izdevumi
a priori
neattiecas uz izlīgumu ar patentu jomu saistītā strīdā (skat. iepriekš 531. punktu), un prasītājas nepierāda, ka tie attiektos uz šajā gadījumā noslēgto izlīguma nolīgumu.
Konkrēti, pat ja – kā būtībā apgalvo prasītājas –
Niche
klientiem maksājamās kompensācijas nebūtu jāmaksā, ja
Niche
būtu turpinājusi tiesvedību ar prasītājām, šajā gadījumā šādas kompensācijas ir pārāk nesaistītas ar tiesvedību un tās atrisinājumu, lai varētu tikt uzskatītas par šim izlīgumam raksturīgām izmaksām, jo šādas kompensācijas, prasītāju ieskatā, bija noteiktas “projekta brīvprātīgas izbeigšanas” gadījumā, ietverot līgumu ar klientiem izbeigšanu, un
Niche
nolīgums atstāja
Niche
iespēju neizbeigt līgumiskās attiecības ar tās klientiem, bet tās tikai apturēt (
Niche
nolīguma 11. pants). Prasītājas tiesas sēdē turklāt atzina, ka esot bijis iespējams, ka aplūkojamās kompensācijas
Niche
klientiem jāmaksā neatkarīgi no
Niche
nolīguma. Turklāt var norādīt, ka prasītāju iesniegtie elementi šo kompensāciju summas, kuru Komisija apstrīdētajā lēmumā novērtēja 1,3 miljonu GBP apmērā (1335. apsvērums), apstrīdēšanai, to nepierāda, jo tie apliecina vai nu zemākas summas par šo, vai tikai augstāku summu prasījumus.
Attiecībā uz “juridiskajiem izdevumiem”, kas minēti apstrīdētajā lēmumā (1334. apsvērums),
Niche
administratīvajā procesā ar tiem iepazīstināja kā ar tādiem, kuri attiecas uz juridisko konsultāciju izdevumiem, kas ietverti izstrādes izmaksās (apstrīdētā lēmuma 601. apsvērums), attiecībā uz kurām ir jāatgādina, ka tās neattiecas uz izlīgumu (skat. iepriekš 531. punktu), lai arī prasītājas tās apraksta kā “izdevumus par advokāta pakalpojumiem un patentiem”, kas var būt strīda risināšanas izdevumi, kuri raksturīgi izlīgumam (skat. iepriekš 530. punktu). Tomēr, pat pieņemot, ka summa 1,1 miljona GBP apmērā, kas, kā apgalvots, ir “izdevumi par advokāta pakalpojumiem un patentiem”, atbilstu strīda risināšanas izdevumiem, kuru atmaksu principā var leģitīmi paredzēt izlīgumā, šī summa nevar tikt iekļauta šajā gadījumā noslēgtam izlīguma līgumam raksturīgajos izdevumos. No prasītāju argumentācijas un iesniegtajiem dokumentiem izriet, ka aplūkojamie izdevumi attiecās uz laikposmu, kas beidzās 2003. gada beigās, proti, pirms tika uzsāktas tiesvedības starp
Niche
un prasītājām (skat. iepriekš 11., 13. un 16. punktu), kuras tika izbeigtas ar
Niche
nolīgumu.
Pakārtoti, var piebilst – pat ja šī summa 1,1 miljona GBP apmērā būtu jāpieskaita izstrādes izmaksām un
Niche
klientiem izmaksājamajām kompensācijām, ko Komisija apstrīdētajā lēmumā (1336. apsvērums) novērtējusi attiecīgi 1,2 un 1,3 miljonu GBP apmērā, un prasītājas šīs summas nebūtu pamatoti apstrīdējušas (skat. it īpaši 537. punktu iepriekš tekstā), iegūtā kopējā summa (3,6 miljoni GBP) būtu daudz mazāka par 11,8 miljoniem GBP.
No tā izriet, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā (1348. apsvērums) pamatoti pieņēma, ka
Niche
nolīgumā ir ietverts pamudinājums
Niche
ievērot netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumus, kas paredzēti minētajā nolīgumā, turklāt, kā apgalvo prasītājas (skat. iepriekš 513. punktu), nav nepieciešamības pārbaudīt, vai šiem noteikumiem būtu mazāka konkurenci ierobežojoša ietekme, ja nebūtu šī pamudinošā maksājuma. Lai konstatētu pamudinājumu ievērot netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumus, ir nepieciešama vienīgi šādu noteikumu esamība, neatkarīgi no to vairāk vai mazāk ierobežojošās ietekmes, un analīze par izdevumiem, kas tiek segti ar aplūkojamo līdzekļu nodošanu (skat. iepriekš 528.–531. punktu).
No tā arī izriet, ka ir jānoraida kā neefektīvs iebildums par kļūdu vērtējumā, ko Komisija esot pieļāvusi, apstiprinot, ka
Niche
samaksātā summa, piemērojot
Niche
nolīgumu, atbilda pārdošanas apjoma prognozei vairāk nekā desmit gadiem un bruto peļņas prognozei vairāk nekā divdesmit gadiem (skat. iepriekš 514. punktu). Pieņemot, ka Komisija būtu pieļāvusi šādu kļūdu, tā nebūtu ietekmējusi prasītāju veiktās līdzekļu nodošanas
Niche
kvalifikāciju par pamudinājumu, jo no 536.–538. punkta iepriekš tekstā izriet, ka šī līdzekļu nodošana nesedza ar izlīgumu strīdā saistītās izmaksas, un turklāt nekādi nav apgalvots, ne
a fortiori
pierādīts, ka šīs nodošanas summa būtu nenozīmīga un tādējādi nepietiekama, lai raksturotu pamudinājumu.
Turklāt attiecībā uz papildu pamudinājumu, kas izrietot no
Niche
samaksātās summas, piemērojot
Biogaran
nolīgumu (apstrīdētā nolīguma 1349.–1354. apsvērums), ir jāuzskata, kā būs sīkāk aprakstīts turpmāk tekstā 798.–810. punktā, – apstāklis, ka tirdzniecības nolīgums, kura priekšmets parasti nav izlīgums strīdā un ar kura starpniecību notiek oriģinālo zāļu sabiedrības līdzekļu nodošana ģenērisko zāļu sabiedrībai, ir saistīts ar izlīguma nolīgumu, kurā ir ietverti konkurenci ierobežojoši noteikumi, ir nopietna norāde uz to, ka pastāv “apgriezts maksājums”, proti, līdzekļu nodošana, kam neatbilst nekāds patiess pretizpildījums, kurš izriet no šī akcesoriskā tirdzniecības nolīguma (skat. turpmāk tekstā 804. punktu), un šis maksājums tādējādi arī ir pamudinoša priekšrocība, ja tā priekšmets nav izlīguma nolīgumam raksturīgu izmaksu kompensācija. Pastāvot Komisijas izvirzītajām norādēm vai pierādījumiem, kas var apstiprināt šādu nopietnu norādi un tādējādi pierādīt apgrieztā maksājuma esamību, nolīguma puses var izklāstīt savu versiju par faktiem, pamatojot savus apgalvojumus ar pierādījumiem, kurus tās spēj sniegt un kuri ļauj secināt, ka komerclīgumu, lai gan tas ir saistīts ar izlīgumu, attaisno citi iemesli, nevis konkurenta izslēgšana ar apgriezta maksājuma palīdzību.
Šajā gadījumā Komisija iesniedza vairākus elementus, kas atklāj, ka pastāv saikne starp
Niche
nolīgumu un
Biogaran
nolīgumu, kā arī to, ka nav atbilstības starp
Biogaran
nolīgumā paredzēto līdzekļu nodošanu un
Niche
ar minēto nolīgumu uzliktajām saistībām. Pirmām kārtām, tā ņēma vērā faktu, ka nolīgumi tika apspriesti vienā laikposmā un tika noslēgti starp tiem pašiem uzņēmumiem tajā pašā datumā, kā arī apstākli, ka abos nolīgumos bija paredzēta maksājuma sadalīšana divās daļās un katrs no šiem maksājumiem bija paredzēts tajos pašos datumos. Otrām kārtām, lai arī prasītājas apgalvoja, ka nepastāv nekāda saikne starp abiem nolīgumiem,
Niche
norādīja, ka prasītājas tai bija piedāvājušas
Biogaran
nolīgumu, lai tai dotu “visu kompensāciju, kas nolīgta kā pretizpildījums par vispārējā izlīguma nolīguma noslēgšanu”. Turklāt elektroniskā pasta vēstuli, ko
Biogaran
padome 2005. gada 4. februārī nosūtīja
Niche
, norādot, ka, “ņemot vērā attiecīgo summu, mums šķiet nepieciešams gūt papildu tiesības uz citiem produktiem un zināmu brīvību produktu piedāvājuma jomā”, Komisija interpretēja kā tādu, kas nozīmē, ka
Niche
labā nododamā summa bija jau noteikta, pirms puses vienojās par produktu, uz kuriem attiecās
Biogaran
nolīgums, piemērošanas jomu. Komisija arī uzskatīja, ka
Biogaran
nolīguma noteikumos un it īpaši tā 14.4. un 14.5. pantā bija paredzēta tā automātiska izbeigšana gadījumā, ja TA netiktu saņemta 18 mēnešu laikā, un
Biogaran
būtu iespēji pieprasīt jebkādu kompensāciju no
Niche
, atšķirībā no noteikumiem, kas ietverti citos
Biogaran
noslēgtos nolīgumos attiecībā uz produktu reģistrācijas lietu iegādi. Visbeidzot Komisija norādīja, ka, izņemot vienu produktu,
Biogaran
nebija saņēmusi TA, pamatojoties uz
Niche
nodotajām lietām, un ka tās ar
Biogaran
nolīgumu saistītais apgrozījums sasniedza summu no 100000 līdz 200000 EUR.
Prasītājas nav izvirzījušas nevienu argumentu, kas liktu apstrīdēt šo analīzi, izņemot vienu iebildumu par to, ka nav ņemta vērā
Biogaran
interese noslēgt
Biogaran
nolīgumu. Papildus tam, ka šādu interesi nevar uzskatīt par pietiekamu, lai pamatotu
Biogaran
nolīgumā paredzētās līdzekļu nodošanas summu, var norādīt, ka no apstrīdētā lēmuma 1351. apsvēruma izriet vairāki konstatējumi, kas liek apšaubīt šādas
Biogaran
intereses esamību. Saskaņā ar šiem konstatējumiem, kurus prasītājas nav apstrīdējušas, summa, ko
Biogaran
vajadzēja samaksāt
Niche
, tika noteikta, pirms
Niche
un
Biogaran
vienojās par produktiem, uz kuriem attiecas
Biogaran
nolīgums; pēdējo minēto puses varēja izbeigt 18 mēnešu laikā, un nevienai no pusēm nebūtu tiesību uz kompensāciju un nebūtu paredzēta nekāda atmaksa
Biogaran
gadījumā, ja nodotās TA zināmā termiņā netiktu saņemtas. Līdz ar to Komisija varēja pamatoti uzskatīt, ka
Biogaran
nolīgums bija papildu pamudinājums
Niche
pieņemt
Niche
nolīgumā ietvertos ierobežojošos noteikumus.
Turklāt attiecībā uz prasītāju prasījumiem par apstrīdētā lēmuma jebkādu atcelšanu vai tā naudas soda apmēra jebkādu samazināšanu, ko
Biogaran
varētu saņemt lietā T‑677/14, ir jāatsaucas uz 89.–99. punktu iepriekš tekstā.
Attiecībā uz
Matrix
nolīgumu ir jānorāda, ka tā 9. pants ir līdzīgs
Niche
nolīguma 13. pantam un ka argumenti, ar kuriem kritizēti Komisijas vērtējumi attiecībā uz
Matrix
nolīgumu, tāpat kā vērtējumi attiecībā uz
Niche
nolīgumu līdz ar to ir jānoraida to pašu iemeslu dēļ. Attiecībā uz argumentu, kas īpaši vērsts pret Komisijas veikto
Matrix
nolīguma analīzi, saskaņā ar kuru arī uz
Matrix
attiektos
Niche
klientiem izmaksājamās kompensācijas ar
Niche
kopējas atbildības dēļ, ir jāatgādina, ka šādus izdevumus nevar uzskatīt par izmaksām, kuras ir raksturīgas izlīgumam strīdā (skat. iepriekš 531. punktu), un līdz ar to ar tiem nevar pamatot
Matrix
nolīgumā paredzēto līdzekļu nodošanu, un tas tā vēl jo vairāk ir tādēļ, ka ne prasītājas, ne
Matrix
nav spējušas pierādīt, ka summa 11,8 miljonu GBP apmērā atbilda šādiem izdevumiem vai citām izlīgumam strīdā raksturīgām izmaksām.
No tā izriet, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā (skat. it īpaši 1452., 1453., 1463., 1464. un1467. apsvērumu) ir arī pamatoti pieņēmusi, ka
Matrix
nolīgumā ir ietverts
Matrix
pamudinājums ievērot ar minēto nolīgumu paredzētos netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumus.
ii)

Par neapstrīdēšanas un netirgošanas noteikumu pietiekami kaitējoša rakstura neesamību
Ir jāatgādina, ka prasītājas neapstrīd neapstrīdēšanas un netirgošanas noteikumu esamību
Niche
un
Matrix
nolīgumos.
Saskaņā ar
Niche
un
Matrix
nolīgumos ietvertajiem neapstrīdēšanas noteikumiem šīm abām sabiedrībām vajadzēja apņemties necelt nevienu prasību par spēkā neesamību vai prasību, lai tiktu konstatēts, ka nav patentu 339, 340, 341, 689, 947 un 948 pārkāpuma, turklāt
Niche
vajadzēja atsaukt savus iebildumus EPI par patentiem 947 un 948 (
Niche
nolīguma 7. un 8. pants un
Matrix
nolīguma 5. pants). Saskaņā ar
Niche
un
Matrix
nolīgumos ietvertajiem netirgošanas noteikumiem šīm abām sabiedrībām vajadzēja apņemties neražot, neuzglabāt, neimportēt, nepiegādāt, nepiedāvāt piegādāt un neizmantot, kā arī neveikt nekādas darbības, kas var pārkāpt patentus 339–341 saistībā ar perindoprilu (
Niche
nolīguma 3. pants un
Matrix
nolīguma 1. pants). Tām arī vajadzēja apņemties nepieprasīt TA attiecībā uz perindoprilu (
Niche
nolīguma 10. pants un
Matrix
nolīguma 6. pants), un tām bija jāizbeidz vai jāaptur ar trešajām pusēm noslēgtie līgumi attiecībā uz perindoprilu (
Niche
nolīguma 11. pants un
Matrix
nolīguma 7. pants).
Tomēr prasītājas apstrīd
Niche
un
Matrix
nolīgumos ietverto neapstrīdēšanas un netirgošanas noteikumu pietiekami kaitējošo vai sensitīvo raksturu.
Šajā ziņā tās apgalvo, pirmkārt, ka neapstrīdēšanas un netirgošanas noteikumi esot raksturīgi izlīguma nolīgumiem.
Lai arī neapstrīdēšanas un netirgošanas noteikumi patiešām ir nepieciešami izlīgumam dažos ar patentiem saistītos strīdos (skat. iepriekš 259. punktu), ir jāatgādina, ka šādi noteikumi zaudē leģitimitāti un tie pietiekami kaitē normālas konkurences darbībai, ja ar minētajiem noteikumiem radīto konkurences ierobežojumu patiesais iemesls ir pamudinājums, kā konstatēts šajā gadījumā, nevis tas, ka izlīguma puses atzīst aplūkojamo patentu spēkā esamību (skat. iepriekš 270. punktu).
Tāpat, atbildot uz prasītāju argumentu, saskaņā ar kuru iespējas uzvarēt tiesvedībā zaudēšana, ko ietver neapstrīdēšanas noteikums, nav pietiekama, lai nolīgumu, ar kuru tiecas panākt izlīgumu faktiskā tiesvedībā, kvalificētu par ierobežojumu mērķa dēļ (skat. iepriekš 505. punktu), ir arī jāuzsver, ka, lai arī neapstrīdēšanas noteikums neliedz ienākšanu tirgū pašu par sevi, tas liek šķēršļus it īpaši tam, lai tiktu uzsāktas darbības, ar kurām tiecas “pavērt ceļu” saistībā ar ienākšanu tirgū riskējot, un tādējādi tiktu izmantots kāds no līdzekļiem, ar ko tiecas atļaut šādu ienākšanu tirgū (skat. arī iepriekš 257. punktu). Tāpat ir jāatgādina, ka Komisija šajā gadījumā kvalificēja par ierobežojumu mērķa dēļ nevis tikai
Niche
un
Matrix
nolīgumos ietvertos neapstrīdēšanas noteikumus, bet šos nolīgumus kopumā, jo tajos ir ietverti gan neapstrīdēšanas noteikumi, gan netirgošanas noteikumi un pamudinājums ievērot šādus noteikumus (apstrīdētā lēmuma 1375. un 1481. apsvērums).
Otrkārt, prasītājas apgalvo, ka
Niche
un
Matrix
nolīgumos ietvertajiem neapstrīdēšanas un netirgošanas noteikumiem neesot pietiekama kaitējuma pakāpe, ciktāl to sekas izrietot no aplūkojamo patentu esamības, nevis no šo nolīgumu nosacījumiem.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka pamudinājums, lai ģenērisko zāļu sabiedrība piekrīt netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumiem, ļauj pamatot konstatējumu par ierobežojumu mērķa dēļ, un tas tā ir pat gadījumā, ja izlīgumā būtu ietverti noteikumi, kuru apjoms nepārsniegtu strīdīgā patenta apjomu (skat. iepriekš 273. punktu). Tādējādi, pat ja, kā apgalvo prasītājas, netirgošanas noteikumi neliegtu
Niche
un
Matrix
laist tirgū patentus nepārkāpjošu produktu un aprobežotos vienīgi ar sekām, ko rada lēmums par rīkojumu par aplūkojamo patentu pārkāpumu, vai pat, pateicoties arī saistībā ar līdzekļu nodošanu saņemtajai summai, tām ļautu kopā ar partneriem uzsākt jaunu patentus nepārkāpjoša perindoprila izstrādes projektu (skat. iepriekš 506. punktu), tomēr
Niche
un
Matrix
nolīgumi būtu ierobežojumi mērķa dēļ.
Treškārt, prasītājas apstrīd neapstrīdēšanas noteikumu pietiekami kaitējošo raksturu, apgalvojot, ka tie attiecās tikai uz vienu no sabiedrībām, kas cēla iebildumu EPI pret patentu 947, un tiem nebija ietekmes uz citām ģenērisko zāļu sabiedrībām, jo strīds attiecās tikai uz pārkāpumu.
Ir jāuzskata, ka, pat ja šādi apgalvojumi par to, ka
Niche
un
Matrix
nolīgumi radīja sekas vienīgi ģenērisko zāļu sabiedrībām, šo nolīgumu dalībniecēm, izrādītos patiesi, tie nevarētu likt apšaubīt minēto sabiedrību izslēgšanu no tirgus, kas ietverta netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumos, pretizpildījumā par to saņemot pamudinošu līdzekļu nodošanu, un tādējādi attiecīgo nolīgumu pietiekamu kaitējuma pakāpi, līdz ar to padarot šo sabiedrību konkrēto centienu pārbaudi lieku.
No tā izriet, ka Komisija nav kļūdaini uzskatījusi, ka
Niche
un
Matrix
nolīgumi bija konkurences ierobežojumi mērķa dēļ.
Šo secinājumu neliek apšaubīt apgalvotās kļūdas vērtējumā, ko Komisija esot pieļāvusi, iepazīstinot ar
Niche
un
Matrix
nolīgumu ekonomisko un juridisko kontekstu un ņemot vērā pušu subjektīvos nodomus.
Prasītāju apgalvojumi par
Niche
un
Matrix
nolīgumu pušu pret konkurenci vērstu nodomu neesamību un leģitīmu mērķu īstenošanu, kas it īpaši esot novedusi pie tā, ka
Niche
uzņēmusies iniciatīvu un uzrunājusi prasītājas, nevar likt apšaubīt ne pamudinošas priekšrocības esamību, ne nolīgumos ietverto netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumu konkurenci ierobežojošo raksturu. Līdz ar to, pat pieņemot, ka aplūkojamie argumenti būtu pamatoti ar pierādītiem faktiem, tie jebkurā gadījumā nevarētu likt atzīt par spēkā neesošu to, ka Komisija
Niche
un
Matrix
nolīgumus ir kvalificējusi par ierobežojumiem mērķa dēļ.
Ir arī jāpiebilst, ka pušu nodoms nav nepieciešamais elements kāda veida uzņēmumu saskaņotas darbības ierobežojošā rakstura noteikšanai (skat. iepriekš 222. punktu).
Turklāt, pastāvot netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumiem, kuru neapšaubāmi ierobežojošais raksturs nav ticis pamatoti apstrīdēts, ņemot vērā pamudinājuma esamības konstatējumu, Komisija pamatoti varēja skatīt
Niche
un
Matrix
nolīgumus kā nolīgumus par izslēgšanu no tirgus, ar kuriem līdz ar to tiek īstenots pret konkurenci vērsts mērķis. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar to vien, ka ar nolīgumu tiek īstenoti arī leģitīmi mērķi, nav pietiekami, lai liegtu šo nolīgumu kvalificēt par konkurences ierobežojumu mērķa dēļ (skat. iepriekš 222. punktu).
Attiecībā uz apgalvotajām kļūdām vērtējumā, ko Komisija esot pieļāvusi, ņemot vērā
Niche
un
Matrix
nolīgumu ekonomisko un juridisko kontekstu, ir jākonstatē, ka prasītājas šajā ziņā atkārto savus argumentus, ar kuriem kritizē
Niche
un
Matrix
spēju un nodomu ienākt tirgū, ņemot vērā it īpaši prasītāju patentus un ar minētajiem patentiem saistītos strīdus, kā arī
Niche
normatīvās un finanšu grūtības (skat. iepriekš 507. un 519. punktu). Tā kā šie argumenti tika vērtēti un noraidīti, skatot pamatu, ar ko apstrīdēja
Niche
un
Matrix
potenciāla konkurenta statusu (skat. iepriekš 432.–501. punktu), ar tiem nevar apstrīdēt
Niche
un
Matrix
nolīgumu ierobežojumu mērķa dēļ raksturu.
No iepriekš minētā izriet, ka pamats par kļūdu tiesību piemērošanā un vērtējumā attiecībā uz
Niche
un
Matrix
nolīgumu kvalifikāciju par konkurences ierobežojumu mērķa dēļ ir jānoraida kopumā.
c)

Par kļūdām tiesību piemērošanā un vērtējumā attiecībā uz “Niche” un “Matrix” nolīgumu kvalifikāciju par konkurences ierobežojumiem seku dēļ
Prasītājas apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi dažādas kļūdas tiesību piemērošanā un vērtējumā attiecībā uz
Niche
un
Matrix
nolīgumu kvalifikāciju par konkurences ierobežojumiem seku dēļ.
Ir jāatgādina, ka, ciktāl noteikti lēmuma pamati paši par sevi ir juridiski pietiekami šī lēmuma pamatošanai, kļūdas citos šī lēmuma pamatos nekādi neietekmē tā rezolutīvo daļu. Turklāt, ja Komisijas lēmuma rezolutīvā daļa balstās uz vairākiem pamatojuma pīlāriem un ar katru no tiem pietiek, lai pamatotu lēmuma rezolutīvo daļu, šis akts Vispārējai tiesai principā ir jāatceļ tikai tad, ja visi šie pīlāri ir prettiesiski. Tādā gadījumā ar kļūdu vai citu nelikumību, kas ietekmē tikai vienu no pamatojuma pīlāriem, nepietiek, lai pamatotu apskatāmā lēmuma atcelšanu, ja šai kļūdai nevarēja būt izšķiroša ietekme uz iestādes, šī lēmuma autores, pieņemto rezolutīvo daļu (skat. spriedumu, 2005. gada 14. decembris, General Electric/Komisija,
T‑210/01
,
EU:T:2005:456
,
42.
un
43.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Kā norādīts iepriekš 219. punktā, lai novērtētu, vai nolīgums ir aizliegts ar LESD 101. panta 1. punktu, tā konkrēto seku vērā ņemšana ir lieka tad, ja ir redzams, ka šī nolīguma mērķis ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci iekšējā tirgū.
Līdz ar to, ja Komisija pārkāpuma konstatējumu pamato gan ar ierobežojuma mērķa dēļ esamību, gan ar ierobežojuma seku dēļ esamību, kļūdai, nosakot, ka ierobežojuma seku dēļ esamības pamatojums ir prettiesisks, katrā ziņā nav izšķirošas ietekmes uz Komisijas pieņemto rezolutīvo daļu tās lēmumā, ciktāl pamatojums attiecībā uz ierobežojuma mērķa dēļ esamību, kas pats par sevi var pamatot pārkāpuma konstatējumu, nav prettiesisks.
Šajā gadījumā no pamata par kļūdu tiesību piemērošanā un vērtējumā attiecībā uz
Niche
un
Matrix
nolīgumu kvalifikāciju par konkurences ierobežojumiem mērķa dēļ pārbaudes izriet, ka prasītājas nav pierādījušas, ka Komisija būtu pieļāvusi kļūdu, apstrīdētajā lēmumā secinādamat, ka aplūkojamo nolīgumu mērķis bija nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci iekšējā tirgū LESD 101. panta 1. punkta izpratnē.
Līdz ar to šis pamats ir jānoraida kā neefektīvs.
7.

Par nolīgumu, kas noslēgts ar “Teva”
a)

Par “Teva” potenciāla konkurenta statusu
[..]
b)

Par kļūdām tiesību piemērošanā un vērtējumā attiecībā uz “Teva” nolīguma kvalifikāciju par konkurences ierobežojumu mērķa dēļ
1)

Lietas dalībnieku argumenti
[..]
2)

Vispārējās tiesas vērtējums
Ir jāpārbauda prasītāju argumenti par to, ka
Teva
nolīgumā ir iekļauta, pirmkārt, pamudinoša priekšrocība attiecībā uz
Teva
un, otrkārt, korelatīvs ierobežojums attiecībā uz pēdējās minētās centieniem konkurēt ar oriģinālo zāļu sabiedrību, jo tad, ja šie nosacījumi ir izpildīti, ir jākonstatē ierobežojuma mērķa dēļ esamība (skat. iepriekš 272. punktu). Šajā gadījumā, ciktāl pamudinošas priekšrocības esamības noteikšana daļēji ir atkarīga no dažu
Teva
nolīguma noteikumu ierobežojošā rakstura noteikšanas, iebildumi, kas vērsti pret nolīguma noteikumu vērtējumu, tiks pārbaudīti vispirms, pirms tiem iebildumiem, ar kuriem kritizē ar minēto nolīgumu paredzētās līdzekļu nodošanas vērtējumu. Pakārtoti izvirzītais iebildums attiecībā uz prasītājām saistībā ar
Teva
nolīgumu pārmestā pārkāpuma ilgumu tiks vērtēts pēdējais.
i)

Par to, ka nav tikuši ierobežoti ģenērisko zāļu sabiedrības centieni konkurēt ar oriģinālo zāļu sabiedrību
Iesākumā ir jānoraida prasītāju apgalvojumi par kļūdām tiesību piemērošanā un vērtējumā, ko Komisija esot pieļāvusi, kvalificējot
Teva
nolīgumu par ierobežojumu mērķa dēļ, lai gan tā potenciālās sekas esot bijušas konkurenci veicinošas un tā ierobežojošās sekas – tikai hipotētiskas (skat. iepriekš 634. punktu). Protams, ir jāatgādina, ka Komisija un tiesa, vērtējot nolīguma ierobežojošo mērķi un it īpaši ņemot vērā tā ekonomisko un juridisko kontekstu, nevar pilnībā ignorēt šī nolīguma potenciālās sekas (skat. iepriekš 304. punktā minēto judikatūru). Tomēr no judikatūras arī izriet, ka konkurences ierobežojuma mērķa dēļ konstatējums, it īpaši izmantojot aplūkojamā nolīguma ekonomiskā un juridiskā konteksta pārbaudi, nevar likt vērtēt šī nolīguma sekas, jo citādi zustu lietderīgā iedarbība LESD 101. panta 1. punktā paredzētajam nošķīrumam starp konkurenci ierobežojošu mērķi un sekām (skat. iepriekš 221. punktu). Lai pārbaudītu nolīguma īpašo spēju radīt konkurenci ierobežojošas sekas, kas raksturo nolīgumus, kuriem ir pret konkurenci vērsts mērķis, analizējot nolīguma potenciālās sekas, ir jāņem vērā tikai tās, kuras izriet no minētā nolīguma parakstīšanas datumā objektīvi prognozējamiem datiem (šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumus lietā ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:272
,
84.
punkts; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2014. gada 11. septembris, CB/Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
,
80.
–
82.
punkts). Šajā gadījumā apgalvotās potenciālās sekas, vai tās būtu konkurenci neierobežojošas vai konkurenci veicinošas, ir pamatotas ar hipotētiskiem un tādējādi
Teva
nolīguma noslēgšanas dienā neprognozējamiem datiem, tādiem kā EPI lēmums par patenta 947 spēkā esamību vai citu ģenērisko zāļu sabiedrību ienākšana Apvienotās Karalistes tirgū, kurus nevar ņemt vērā, analizējot konkurenci ierobežojošu mērķi (skat. arī turpmāk tekstā 667. un 668. punktu).
Turpinot – attiecībā uz apgalvojumiem par
Teva
nolīgumā ietverto noteikumu neapšaubāmi pret konkurenci vērsta rakstura neesamību, ir jāatgādina, pirmkārt, ka tas, ka neapstrīdēšanas un netirgošanas noteikumi ir raksturīgi izlīgumiem, nenozīmē, ka izlīguma nolīgumus, kuros ir ietverti šādi noteikumi, nevar kvalificēt par konkurences ierobežojumiem mērķa dēļ (skat. iepriekš 273. punktu). Var piebilst, ka, lai arī prasītājas apgalvo, ka
Teva
nolīgumam ir piemērojama akcesorisko ierobežojumu teorija, jo tā neapstrīdēšanas un netirgošanas noteikumi esot nepieciešami aplūkojamajam izlīgumam un samērīgi ar to, jau ir ticis uzskatīts, ka šī nepieciešamības un samērīguma saikne var tikt izbeigta gadījumā, ja tiek konstatēts pamudinājums ievērot šādus noteikumus (skat. iepriekš 291. punktu). Tādējādi šī teorija varētu tikt piemērota
Teva
nolīgumam tikai tad, ja ar minēto nolīgumu paredzētā līdzekļu nodošana nebūtu pamudinoša (skat. turpmāk tekstā 679.–699. punktu).
Otrkārt, ir jāuzskata, ka prasītāju izvirzītie argumenti neļauj apšaubīt
Teva
nolīgumā ietvertā neapstrīdēšanas noteikuma ierobežojošo raksturu.
Saskaņā ar šo noteikumu
Teva
apņēmās neapstrīdēt patentus 947 un 339–341 Apvienotajā Karalistē
Teva
nolīguma darbības laikā, un tika precizēts, ka tai nebija aizliegts ierosināt iebildumu procedūru EPI pret strīdīgajiem patentiem (
Teva
nolīguma 2.4. pants).
Apstrīdētajā lēmumā Komisija uzskatīja, ka šim neapstrīdēšanas noteikumam bija divas galvenās sekas: pirmām kārtām, ka tas liedza
Teva
pierādīt, ka produkts, ko tā vēlējās laist tirdzniecībā, nepārkāpj patentus, un, otrām kārtām, ka tas lika šķēršļus objektīvai juridiskai pārbaudei par prasītāju patentu spēkā esamību Apvienotajā Karalistē (1546. apsvērums).
Vispirms ir jānorāda, ka prasītājas neapstrīd šīs pirmās
Teva
nolīgumā ietvertā neapstrīdēšanas noteikuma sekas, bet apgalvo, ka šādas sekas esot raksturīgas visiem neapstrīdēšanas noteikumiem, kas ietverti izlīgumā (skat. iepriekš 625. punktu). Šajā ziņā ir jāatgādina, ka ar to, ka šāds noteikums ir raksturīgs izlīgumam, pašu par sevi nepietiek, lai izslēgtu pret konkurenci vērsta mērķa esamību (skat. iepriekš 273. un 645. punktu).
Turpinot – ir jāuzskata, ka šajā gadījumā nav nozīmes tam, ka neapstrīdēšanas noteikums attiecas tikai uz tiesvedībām Apvienotajā Karalistē un neietver procedūras EPI, jo
Teva
nolīguma teritoriālā piemērošanas joma aptver tikai Apvienoto Karalisti, kurā jebkāda patenta 947 un paņēmiena patentu apstrīdēšana ir aizliegta. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka nolīgumu var kvalificēt par ierobežojumu mērķa dēļ, pat ja tā teritoriālā piemērošanas joma aptver tikai vienu dalībvalsti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 24. septembris, Erste Group Bank u.c./Komisija,
C‑125/07 P, C‑133/07 P un C‑137/07 P
,
EU:C:2009:576
,
38.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt, pat ja, kā apgalvo prasītājas, neapstrīdēšanas noteikums nevarētu ietekmēt patenta 947 atcelšanas procedūru, ko Apvienotajā Karalistē uzsāka
Teva
meitasuzņēmums un kas tika apturēta, gaidot galīgo lēmumu iebildumu procedūrā EPI, kura
Teva
nolīgumā nav minēta, tomēr šis noteikums vismaz kavē citu šī patenta spēkā neesamības prasību celšanu visā
Teva
nolīguma darbības laikā, un saskaņā ar minētā nolīguma 2.4. pantu šis aizliegums attiecas gan uz
Teva UK Ltd
, gan uz tās meitasuzņēmumiem un gan uz tās tiešajām prasībām, gan jebkādu palīdzību trešajai personai nolūkā atzīt prasītāju patentus par spēkā neesošiem. Līdz ar to šajā gadījumā nav nozīmes
Teva
aktīvajai līdzdalībai iebildumu procedūrā EPI, it īpaši ar paziņojumu par Apvienotās Karalistes tiesu lēmumiem attiecībā uz prasītāju apgalvoto patenta 947 spēkā esamību (skat. iepriekš 635. punktu).
Turklāt Komisijai nevar pārmest, ka tā nav pierādījusi, ka pastāvēja nopietns pamatojums prasītāju paņēmiena patentu spēkā esamības apstrīdēšanai (skat. iepriekš 635. punktu). Šāds pierādījums nav prasīts, lai noteiktu neapstrīdēšanas noteikuma ierobežojošo raksturu, kas ir atkarīgs no tā, ka tiek atņemtas reālas un konkrētas iespējas uzveikt ar patentiem saistītus šķēršļus, attiecībā uz kurām, lai tās tiktu pierādītas, nav obligāti nepieciešami pierādījumi par prasības par attiecīgo patentu spēkā neesamību iespējamu apmierināšanu (skat. iepriekš 368. punktu).
Visbeidzot, nav nozīmes prasītāju apgalvojumam, saskaņā ar kuru neapstrīdēšanas noteikums nekādi neliedza trešajām pusēm apstrīdēt to patentus (skat. iepriekš 635. punktu). Šāds apgalvojums attiecībā uz
Teva
nolīguma potenciālo seku radīšanu vienīgi šai ģenērisko zāļu sabiedrībai pats par sevi neliek apšaubīt
Teva
nolīgumā ietvertā neapstrīdēšanas noteikuma ierobežojošo raksturu (skat. arī iepriekš 556. un 557. punktu).
Treškārt, ir jāuzskata, ka ekskluzīvās tirdzniecības noteikumu Komisija pamatoti kvalificēja kā konkurenci ierobežojošu.
Šajā noteikumā, kā tas paredzēts
Teva
nolīguma 3. pantā, ir noteikts:
“3. Ekskluzīvās tirdzniecības pienākums
3.1.   Visā šī Līguma laikā viss Perindoprils, kas
Teva
pašai vai tās Meitasuzņēmumiem būs nepieciešams, lai to piegādātu vai nodrošinātu tā pieejamību Apvienotajā Karalistē,
Teva
būs jāpērk vienīgi no
Servier
vai tās Meitasuzņēmumiem.
[..]
3.3.
Teva
nedrīkstēs aktīvi tirgot vai veicināt Produktu klientiem ārpus Apvienotās Karalistes, un tai būs jānodrošina, lai Meitasuzņēmumi rīkojas tāpat.
3.4.   Ja
Servier
vai tās Meitasuzņēmumi saņems
Teva
apstiprinātus pasūtījumus par zemāk norādītajiem Produkta daudzumiem, iesniegtus Pasūtījuma Datumos vai iepriekš,
Servier
vai tās Meitasuzņēmumiem būs jāpiegādā
Teva
šādi Produkta daudzumi pirms šādiem datumiem:
3.4.1. 150000 (viens simts piecdesmit tūkstoši) iepakojumu ar 30 2 mg tabletēm līdz 2006. gada 1. augustam un nākamajos mēnešos 75000 (septiņdesmit pieci tūkstoši) šādu iepakojumu mēnesī;
3.4.2. 240000 (divi simti četrdesmit tūkstoši) iepakojumu ar 30 4 mg tabletēm līdz 2006. gada 1. augustam un nākamajos mēnešos 120000 (viens simts divdesmit tūkstoši) šādu iepakojumu mēnesī;
3.4.3. 80000 (astoņdesmit tūkstoši) iepakojumu ar 30 8 mg tabletēm līdz 2007. gada 1. janvārim (vai jebkuram datumam, par kuru puses var vienoties) un nākamajos mēnešos 40000 (četrdesmit tūkstoši) šādu iepakojumu mēnesī.
[..]
3.8.   Ja kādā no mēnešiem šī Līguma laikā:
3.8.1.
Servier
ir saņēmusi no
Teva
apstiprinātus Produkta pasūtījumus piegādei Apvienotajā Karalistē šī mēneša laikā un šie apstiprinātie pasūtījumi ir tikuši iesniegti atbilstošos Pasūtījuma Datumos vai iepriekš, un
3.8.2.
Servier
un tās Meitasuzņēmumi nākamo desmit Darbadienu laikā pēc atbilstošā piegādes datuma nav pilnā apjomā piegādājusi
Teva
produktu, ko tā pasūtījusi atbilstoši 3.4. un 3.8.1. noteikumam attiecībā uz piegādi šajā mēnesī,
3.8.3. Saskaņā ar 3.9. noteikumu
Servier
būs jāmaksā
Teva
Fiksēta Zaudējumu Atlīdzība attiecībā uz šo mēnesi, un
Teva
un tās Meitasuzņēmumiem nebūs nekādu citu tiesību vai prasību (tostarp nekādu izbeigšanas tiesību) sakarā ar
Servier
nepietiekami veikto Produkta piegādi
Teva
.
[..]”
Jāatgādina arī, ka saskaņā ar
Teva
nolīguma 2.3. pantā paredzēto netirgošanas noteikumu pēdējai minētajai bija jāapņemas Apvienotajā Karalistē neražot, neuzdot ražot, neuzglabāt, neimportēt, nepiegādāt, nepiedāvāt piegādāt un neizmantot ģenērisko perindoprilu, kas vai nu ražots atbilstoši tās izstrādātajam paņēmienam, kuru
Servier
uzskatīja par tādu, kas pārkāpj patentus 947 un 339–341, vai nu pārkāpj šos patentus, līdz
Teva
nolīguma izbeigšanai vai termiņa beigām vai līdz minēto patentu termiņa beigām.
Apstrīdētā lēmuma 1552.–1555. apsvērumā Komisija uzskatīja, ka, ciktāl
Teva
nolīgumā ietvertais netirgošanas noteikums (2.3. pants) un ekskluzīvās tirdzniecības noteikums (3.1. pants) ietekmēja
Teva
konkurences spēju vai tās brīvību pilnīgi neatkarīgi izvēlēties Apvienotās Karalistes tirgum paredzētā perindoprila avotus, šie noteikumi tiks analizēti kā viens un tas pats nekonkurēšanas pienākums. Tā precizēja, ka nebija nozīmes perindoprila iespējamo alternatīvo avotu statusam attiecībā uz patentu (pārkāpjošs vai nepārkāpjošs), ņemot vērā to, ka vienīgās iespējas, ko
Teva
sniedz ekskluzīvās tirdzniecības noteikums, bija vai nu ekskluzīvi tirgot
Servier
produktu, vai saņemt kompensācijas naudas summu par piegādes neizpildi (fiksētu zaudējumu atlīdzību 500000 GBP apmērā mēnesī).
Ir jāuzskata, ka prasītāju apgalvojumi pret šo Komisijas vērtējumu ir pamatoti ar
Teva
nolīgumā ietvertā ekskluzīvās tirdzniecības noteikuma kļūdainu interpretāciju.
No
Teva
nolīguma izriet alternatīva starp piegādi un zaudējumu atlīdzības maksājumu piegādes neesamības gadījumā, jo līdzās piegādes pienākumam, kas gan kā tāds bija minēts
Teva
nolīguma 3.4. pantā, bija skaidri paredzēta piegādes neesamības iespēja, kuru nebija iespējams apstrīdēt tiesā, attiecībā uz kuru
Teva
nevarēja prasīt [nolīguma] izbeigšanu un uz kuru pat nebija attiecināti citi nosacījumi – it īpaši laika ierobežojums –, bet vienīgi kompensācijas maksājums (
Teva
nolīguma 3.8.2., 3.8.3. un 8.3. pants).
Ir jāprecizē, ka
Teva
nolīguma 3.8.3. pantā paredzētajam apstrīdēšanas un līguma izbeigšanas aizliegumam piegādes neizpildes gadījumā (turpmāk tekstā – “neizbeigšanas noteikums”) ir noteicošā loma šajā ekskluzīvās tirdzniecības noteikuma interpretācijā, jo tas sodu par tiesas vai līgumisko attiecību izbeigšanās noteiktu līgumisku saistību neizpildi aizvieto ar iepriekš noteiktu finanšu kompensāciju un tādējādi rada alternatīvu starp piegādi un kompensāciju. Šajā ziņā nav nozīmes tam, vai šī kompensācija izriet no piegādes pienākuma neievērošanas vai
Servier
dotas iespējas neveikt piegādi
Teva
.
Jebkurā gadījumā no tā izriet, kā Komisija pamatoti uzskatīja apstrīdētajā lēmumā (1559. apsvērums), iespēja neveikt piegādi, attiecībā uz kuru
Servier
ir atstāta pilnīga rīcības brīvība, liedzot
Teva
ienākt tirgū un liedzot arī pielīdzināt attiecīgos noteikumus tādiem noteikumiem, kas parasti raksturīgi piegādes nolīgumam.
Turpretī
Teva
bija noteikts ekskluzīvas tirdzniecības pienākums, ko Komisija ir pamatoti kvalificējusi kā “absolūtu” (apstrīdētā lēmuma 1588. apsvērums), ciktāl
Teva
no tā nevarēja atbrīvoties, lai, iespējams, veiktu iegādi no citiem perindoprila – patentu pārkāpjoša vai nepārkāpjoša – piegādātājiem un laistu tirgū šo perindoprilu, un tā tas ir pat gadījumā, ja
Servier
neveic piegādi, jo nolīguma izbeigšana šī iemesla dēļ bija izslēgta atbilstoši neizbeigšanas noteikumam. Kā Komisija pamatoti norādīja apstrīdētā lēmuma 1557. apsvērumā, neizbeigšanas noteikums kopā ar ekskluzīvās tirdzniecības noteikumu noteica
Teva
pienākumu veikt ģenēriskā perindoprila iegādi tikai no
Servier
un tādējādi tai liedza veikt iegādi no citiem piegādātājiem, tostarp tiem, kas nepārkāpa
Servier
patentus.
No tā izriet, ka ekskluzīvās tirdzniecības un neizbeigšanas noteikumi ne tikai daļēji saplūst ar
Teva
nolīguma 2.3. pantā paredzēto netirgošanas pienākumu tādējādi, ka tie aizliedz iegādāties un līdz ar to tirgot trešo pušu ražotu perindoprilu, kurš pārkāpj strīdīgos patentus, bet arī paplašina šo pienākumu, pārsniedzot strīdīgos patentus, tādējādi, ka tie aizliedz iegādāties un tirgot trešo pušu ražotu perindoprilu, ar kuru netiek pārkāpti strīdīgie patenti.
No tā izriet, ka
Teva
nolīguma ekskluzīvās tirdzniecības un neizbeigšanas noteikumi paši par sevi īpašā mērā ir tādi, kas var kavēt piegādi
Teva
un līdz ar to izslēgt tās ienākšanu tirgū ar trešās puses produktu, tāpat kā šo ienākšanu tirgū gan attiecībā uz prasītāju produktiem, gan trešo pušu ražotiem produktiem turklāt liedz jau nolīguma 2.3. pantā paredzētais netirgošanas noteikums, kura konkurenci ierobežojošo raksturu prasītājas neapstrīd.
Bez tam ir jāuzskata, ka ekskluzīvās tirdzniecības noteikuma – turklāt tāpat kā netirgošanas noteikuma – attiecināšana tikai uz erbumīna perindoprilu nevar likt apstrīdēt to ierobežojošo raksturu (skat. iepriekš 626. punktu).
Prasītājas uzsver, ka šie noteikumi attiecās tikai uz erbumīna perindoprilu, un neapstrīd, ka produkts, kuru
Teva
plānoja tirgot
Teva
nolīguma noslēgšanas brīdī, bija erbumīna perindoprils. Tādējādi netirgošanas un ekskluzīvās tirdzniecības noteikumi liedza
Teva
laist tirgū erbumīna perindoprilu, ko tā plānoja tirgot,
Teva
nolīguma laikā. Līdz ar to, pat ja laikposmā, uz kuru attiecas
Teva
nolīgums,
Teva
varētu laist tirgū perindoprilu, kurš sastāv no kāda cita sāls, nevis erbumīna, tomēr šis nolīgums liedza
Teva
konkurēt ar prasītājām attiecībā uz erbumīna perindoprilu un šajā ziņā ierobežoja konkurenci. Turklāt var norādīt, ka prasītāju iesniegtie pierādījumi
Teva
ienākšanai Apvienotās Karalistes tirgū ar kādu citu sāli, nevis erbumīnu, attiecas uz vēlākiem datiem nekā
Teva
nolīguma termiņa beigas.
Šajā gadījumā turklāt nav nozīmes prasītāju apgalvojumiem par ekskluzīvās tirdzniecības noteikuma potenciālajām divējādajām sekām (skat. iepriekš 636. punktu). Ir jāatgādina, ka šādas potenciālās sekas, kuras šajā gadījumā ir pamatotas ar
Teva
nolīguma noslēgšanas dienā neprognozējamiem apstākļiem, nevar ņemt vērā, analizējot konkurenci ierobežojošu mērķi (skat. iepriekš 644. punktu). Var piebilst, ka katrā ziņā, pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, nevar uzskatīt, ka
Teva
nolīguma apgalvotās potenciālās sekas bija konkurenci neierobežojošas vai pat konkurenci veicinošas.
Gadījumā, ja EPI patentu 947 būtu atzinusi par spēkā neesošu,
Teva
nolīgums šai sabiedrībai būtu liedzis laist tirgū pašas ražoto vai
Krka
produktu atbilstoši netirgošanas noteikumam, kurš būtu palicis spēkā – kā to apliecina atsauce uz patentu “termiņa beigām”
Teva
nolīguma 2.3. pantā atšķirībā no jēdziena “atcelšana”, kas lietots
Teva
papildu nolīguma II pantā, – lai arī šī atzīšana par spēkā neesošu būtu ļāvusi laist tirgū ģenēriskos produktus, ar kuriem tiek potenciāli pārkāpts šis patents. Turklāt, pat pieņemot, ka prasītājas šādā gadījumā būtu apgādājušas
Teva
ar ģenērisko perindoprilu, kā tās apgalvo (skat. iepriekš 616. punktu), tas, ka
Teva
laistu tirgū prasītāju ģenērisko perindoprilu, nebūtu radījis konkurences situāciju attiecībā uz pēdējām minētajām, un
Teva
turklāt nebūtu vienīgā un tādējādi pirmā, kas ienāktu tirgū, ņemot vērā iepriekš minēto citu ģenērisko zāļu sabiedrību ienākšanu tirgū. Tāpat gadījumā, ja EPI būtu apstiprinājusi patenta 947 spēkā esamību,
Teva
joprojām būtu liegts iegādāties ģenērisko perindoprilu, tostarp patentus nepārkāpjošu, no citiem uzņēmumiem, nevis prasītājām, un tās veiktā iegāde no prasītājām, kas tādā gadījumā būtu vēl jo vairāk hipotētiska, kā tās pašas atzīst (skat. iepriekš 636. punktu), arī nebūtu ļāvusi ienākšanu tirgū konkurences situācijā ar prasītājām. Attiecībā uz pēdējo ir jāpiebilst – apstākli, ka Komisija ir fiksējusi pārkāpuma beigas datumā, kad
Teva
laida Apvienotās Karalistes tirgū prasītāju produktu, nevar interpretēt kā tādu, kas apliecina, ka Komisija atzīst faktu, ka 2007. gada jūlijā
Teva
būtu ienākusi tirgū konkurences situācijā ar prasītājām. Komisija pati apstrīdētajā lēmumā norādīja (2125. un 3133. apsvērums), ka pārkāpuma beigu fiksēšana 2007. gada 6. jūlijā izskaidrojama ar piesardzības apsvērumiem un vēlmi izmantot līgumslēdzējām pusēm labvēlīgu datumu.
To pašu iemeslu dēļ šajā gadījumā nav nozīmes arī prasītāju apgalvojumiem par to nodomu veikt piegādi
Teva
gadījumā, ja EPI patentu 947 atzītu par spēkā neesošu, un par
Teva
mērķi ātrāk ienākt tirgū vai pat būt pirmajai ģenērisko zāļu sabiedrībai Apvienotās Karalistes tirgū.
Visbeidzot, Komisijai nevar pārmest (skat. iepriekš 624. punktu), ka tā, vienīgi lai pamatotu savu analīzi, ir balstījusies uz
Teva
nolīguma interpretāciju, ko veikusi
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court)
(Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Kanclera kompetences lietu departaments (Patentu palāta)) savā 2008. gada 9. oktobra spriedumā (apstrīdētā lēmuma 1572. un 1573. apsvērums).
No visa iepriekš minētā izriet, ka Komisija nav kļūdaini vērtējusi
Teva
nolīgumā iekļautos ekskluzīvās tirdzniecības un neizbeigšanas noteikumus, uzskatot, ka šos abus noteikumus kopā ar
Teva
nolīguma 2.3. pantā paredzēto netirgošanas noteikumu vajadzēja analizēt kopumā kā vienu “nekonkurēšanas pienākumu” (apstrīdētā lēmuma 1552. apsvērums) un tādējādi kā vispārēju netirgošanas noteikumu, kas
Teva
ir jāpilda.
No tā izriet, ka pretēji tam, ko būtībā apgalvo prasītājas, šie noteikumi neatbilst ne noteikumiem, kuri parasti ietverti piegādes nolīgumā, ne ekskluzīvās tirdzniecības nolīguma noteikumiem (skat. arī iepriekš 661. un 662. punktu), un līdz ar to tos nevar analizēt tāpat kā tādus noteikumus, kas ietverti izlīguma akcesoriskā nolīgumā, jo šādi nolīgumi atbilst parastiem tirdzniecības nolīgumiem (skat. turpmāk tekstā 798.–808. punktu).
No tā arī izriet, ka ir jānoraida prasītāju argumenti, kas pamatoti ar piegādes nolīgumiem vai parastiem ekskluzīvās tirdzniecības nolīgumiem.
Konkrēti, prasītāju apgalvotajam faktam, saskaņā ar kuru šādi nolīgumi ir ierasta prakse farmācijas nozarē, šajā gadījumā nav nozīmes, jo
Teva
nolīgumā ietvertais ekskluzīvās tirdzniecības noteikums neatbilst prasītāju minētajiem ierastajiem noteikumiem. Ir jāpiebilst, ka katrā ziņā privātu uzņēmumu prakse, pat ja to ir pieļāvusi vai apstiprinājusi dalībvalsts kompetentā iestāde, nav jāņem vērā Līguma konkurences noteikumu piemērošanā (spriedums, 1984. gada 17. janvāris, VBVB un VBBB/Komisija,
43/82 un 63/82
,
EU:C:1984:9
,
40.
punkts).
Tāpat nav nozīmes Regulai Nr. 2790/1999, un tā tas ir jo vairāk tādēļ, ka saskaņā ar šīs regulas 2. panta 4. punktu to nepiemēro ekskluzīvo tiesību nolīgumiem, ko noslēguši konkurējoši uzņēmumi kā šajā gadījumā aplūkojamie, kas abi divi tiecās tirgot perindoprilu ar savu nosaukumu. Tika uzskatīts, ka
Teva
bija prasītāju potenciāls konkurents (skat. iepriekš 614. punktu), un šo statusu neliek apšaubīt secinājums par ierasti noslēgtu nolīgumu starp uzņēmumiem, kuri darbojas atšķirīgos ražošanas vai izplatīšanas ķēdes līmeņos.
Attiecībā uz Komisijas vērtējumu par
Servier‑Generics
nolīgumu, kas tika noslēgts nepilnu gadu pēc
Teva
nolīguma, ir jānorāda, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 745. apsvērumā konstatēja – un prasītājas to neapstrīdēja –, ka šajā nolīgumā ietvertajā ekskluzīvās tirdzniecības noteikumā nebija paredzēts nekāds maksājums vai kompensācija prasītāju piegādes neizpildes gadījumā. Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka šis noteikums arī nebija paredzēts kopā ar neizbeigšanas noteikumu un netirgošanas noteikumu konkurējošā,
Generics
izstrādātā perindoprila neesamības gadījumā, un tādējādi vērtējumus attiecībā uz šo nolīgumu nevar piemērot
Teva
nolīgumam.
Ciktāl Komisija skaidri atklāja
Teva
nolīgumā ietvertā ekskluzīvās tirdzniecības noteikuma specifiskos un problemātiskos aspektus šajā gadījumā (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 1553.–1574. apsvērumu), no apstrīdētā lēmuma nevar secināt, ka Komisija principā aizliedza jebkādu vienlaicīgu ekskluzīvas izplatīšanas nolīguma un izlīguma nolīguma noslēgšanu.
No visa iepriekš minētā izriet, ka Komisija pamatoti uzskatīja, ka
Teva
nolīgums ierobežoja
Teva
centienus konkurēt ar prasītājām.
ii)

Par pamudinošas priekšrocības neesamību
Komisija apstrīdētajā lēmumā uzskatīja, ka sākotnējā summa 5 miljonu GBP apmērā (turpmāk tekstā – “sākotnējā summa”) un fiksētā zaudējumu atlīdzība 500000 GBP apmērā mēnesī par kopējo summu 5,5 miljoni GBP attiecībā uz vienpadsmit
Servier
piegādes neizpildes mēnešiem (turpmāk tekstā – “galīgā fiksētā zaudējumu atlīdzība”) bija būtiska naudas summa –10,5 miljonu GBP apmērā –, kas bija būtisks pamudinājums, lai
Teva
nekonkurētu ar prasītājām (1622. apsvērums).
Lai noteiktu, vai apgriezts maksājums, proti, oriģinālo zāļu sabiedrības veikta līdzekļu nodošana ģenērisko zāļu sabiedrībai, ir vai nav pamudinājums piekrist neapstrīdēšanas un netirgošanas noteikumiem, ir jāpārbauda, vai šis maksājums, ņemot vērā tā būtību un pamatojumu, sedz izlīgumam strīdā raksturīgās izmaksas. Apstrīdētajā lēmumā Komisija tādējādi pamatoti pārbaudīja, vai līdzekļu nodošana atbilda izlīguma specifiskajām izmaksām, ko sedza ģenērisko zāļu sabiedrība (apstrīdētā lēmuma 1592.–1599. apsvērums).
Gadījumā, ja ar izlīguma nolīgumā, kurā ietverti konkurenci ierobežojoši noteikumi, paredzētu apgriezto maksājumu tiektos kompensēt izlīgumu raksturīgās izmaksas, ko sedz ģenērisko zāļu sabiedrība, šo maksājumu principā nevarētu uzskatīt par pamudinošu. Šādā gadījumā tomēr nav izslēgts, ka tiek konstatēta pamudinājuma un konkurences ierobežojuma mērķa dēļ esamība. Tomēr tad Komisijai ir jāpierāda, ka naudas summām, kas atbilst šīm izlīgumam raksturīgajām izmaksām, pat ja šī izlīguma puses tās ir noteikušas un precīzi atšifrējušas, ir pārmērīgs raksturs (skat. iepriekš 278. punktu).
Izlīgumam raksturīgās izmaksas attiecas it īpaši uz strīda risināšanas izdevumiem, ko sedz ģenērisko zāļu sabiedrība strīdā starp to un oriģinālo zāļu sabiedrību. Šo izmaksu segšanai tātad ir tieša saikne ar šādu izlīgumu. Līdz ar to, ja izlīguma puses ir noteikušas ģenērisko zāļu sabiedrības strīda risināšanas izdevumu summas, Komisija var konstatēt to pamudinošo raksturu vienīgi tad, ja pierāda to nesamērīgumu (skat. iepriekš 279. punktu).
Turpretī dažas izmaksas, ko piemēro ģenērisko zāļu sabiedrībai, ir
a priori
pārāk nesaistītas ar strīdu un tā noregulējumu, lai varētu tikt uzskatītas par tādām, kas raksturīgas izlīgumam ar patentu jomu saistītā strīdā. Piemēram, ir runa par tādu produktu ražošanas izmaksām, ar kuriem pārkāpj patentu nosacījumus, kas atbilst šo produktu krājumu vērtībai, kā arī par pētniecības un attīstības izmaksām, kas rodas šo produktu izstrādē. Tas pats attiecas uz summām, kas ģenērisko zāļu sabiedrībai ir jāmaksā trešajām pusēm saistībā ar ārpus strīda noslēgtiem nolīgumiem (piemēram, piegādes līgumiem). Līdz ar to nolīguma pusēm, ja tās vēlas, lai šādu izdevumu maksājums netiktu atzīts par pamudinošu un par tādu, kas norāda uz konkurences ierobežojumu mērķa dēļ, ir jāpierāda, ka tie ir raksturīgi strīdam vai tā noregulējumam, un pēc tam jāpamato maksājuma apmērs. Tajā pašā nolūkā tās arī varētu pamatoties uz šo izdevumu, kas
a priori
nav saistīti ar izlīgumu strīdā, atmaksas summu, kura ir nebūtiska un tādējādi nepietiekama, lai būtu būtisks pamudinājums piekrist ar izlīguma nolīgumu paredzētajiem konkurenci ierobežojošajiem noteikumiem (skat. iepriekš 280. punktu).
–
Par galīgo fiksēto zaudējumu atlīdzību
Pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, Komisija pamatoti uzskatīja, ka galīgā fiksētā zaudējumu atlīdzība bija maksājums
Teva
, pretī saņemot tās apņemšanos nekonkurēt ar
Servier
(apstrīdētā lēmuma 1588. apsvērums), un līdz ar to pamudinājums piekrist netirgošanas pienākumam. Ņemot vērā to, ka Komisija bija pamatoti uzskatījusi, ka
Teva
nolīgumā iekļautie ekskluzīvās tirdzniecības un neizbeigšanas noteikumi atbilda tam, ka tika noteikts netirgošanas pienākums, kas
Teva
izslēdza no tirgus (skat. iepriekš 671. punktu), un ņemot vērā to, ka
Teva
nolīguma 1.8. un 3.8.3. pantā bija paredzēts fiksētas zaudējumu atlīdzības maksājums 500000 GBP apmērā mēnesī produkta nepiegādāšanas – un tādējādi izslēgšanas no tirgus konkrētas izpausmes – gadījumā fiksētā zaudējumu atlīdzība neapšaubāmi ir kompensācija par
Teva
neienākšanu tirgū.
Šajā ziņā nav nozīmes prasītāju argumentam, saskaņā ar kuru fiksētā zaudējumu atlīdzība esot klasisks līgumisks instruments Anglijas tiesībās un atspoguļojot to, ko varētu noteikt tiesa par piegādes pienākuma neievērošanu. Šajā lietā pamudinājuma esamība ir izsecināma no tā, ka maksājums ir veikts nevis kā kompensācija par izmaksām, kas raksturīgas izlīgumam, vai izpildot parastu piegādes nolīgumu, bet gan kā kompensācija par neienākšanu tirgū, kā tā paredzēta ar iepriekš minētajiem noteikumiem, neatkarīgi no juridiskā instrumenta, kas izmantots šīs kompensācijas īstenošanai, un no fakta, ka šī kompensācija atbilst atlīdzībai, ko būtu noteikusi tiesa (skat. iepriekš 680. un 681. punktu).
Tāpat galīgās fiksētās zaudējumu atlīdzības pamudinošo raksturu nevar likt apšaubīt prasītāju veiktais salīdzinājums ar Komisijas vērtējumu attiecībā uz
Lundbeck‑Neolab
nolīgumiem (skat. iepriekš 394.–398. punktu).
–
Par sākotnējo summu
Attiecībā uz
Teva
nolīguma 10.1. pantā paredzēto sākotnējo summu ir jāuzskata, ka prasītāju izvirzītie argumenti neļauj apšaubīt Komisijas konstatējumu par pamudinājuma esamību.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka
Teva
nolīguma 10.1. pantā ir noteikts:
“Atbilstoša
Teva
rēķina saņemšanas gadījumā
Servier
būs jāsamaksā
Teva
vai jāliek samaksāt kādam no saviem meitasuzņēmumiem 5000000 [GBP] desmit darbadienu laikā pēc
Teva
rēķina saņemšanas. Šo rēķinu var iesniegt, sākot ar šī [nolīguma] parakstīšanu, un tas tūlītēji būs spēkā, joprojām ar nosacījumu, ka
Servier
rīcībā būs 10 darbadienas maksājuma veikšanai. Šis maksājums būs ieguldījums
Teva
izmaksās šī [nolīguma] noslēgšanas sagatavošanai, tostarp – bet ne tikai – izmaksās par tās esošo piegādes nolīgumu Apvienotajā Karalistē izbeigšanu.”
Apstrīdētajā lēmumā Komisija iesākumā konstatēja, ka
Teva
ex post
nebija paziņojusi nevienu precīzu skaitli attiecībā uz dažādajām izmaksām, kas būtu kompensētas ar sākotnējo summu, izņemot tiesas izdevumus, kuri bija aprēķināti vismaz 100000 EUR apmērā par tiesvedību starp
Ivax
un
Servier
Apvienotajā Karalistē (1594. un 1597. apsvērums). Tā tomēr veica tādu pārējo izdevumu aprēķinu, kas, pēc tās domām, varēja attiekties uz
Teva
nolīguma 10.1. pantu, tostarp tika vērtēti izdevumi, kas atbilda
Teva
iznīcināmo perindoprila krājumu vērtībai un perindoprila izstrādes izmaksām, un no tā secināja, ka šie izdevumi kopumā veidoja mazāk nekā 40 % no sākotnējās summas (apstrīdētā lēmuma 1596.–1599. apsvērums).
No tā izriet, ka Komisija uzskatīja – pat ja dažus izdevumus, uz kuriem attiecās
Teva
nolīguma 10.1. pants, varēja uzskatīt par raksturīgiem izlīgumam strīdā starp prasītājām un
Teva
, pēdējā minētā aplūkojamos izdevumus nebija ne izteikusi skaitļos, ne
a fortiori
noteikusi to summu, izņemot tiesvedības izdevumus, kas bija izteikti skaitļos, bet aptuveni un nenosakot to summu. Komisija apstrīdētajā lēmumā atsaucas uz faktu, ka
Teva
vienīgi “minēja” (797. apsvērums) vai “paziņoja” (1597. apsvērums) summu, kas “mazāka par 100000 EUR”, kā šos tiesvedības izdevumus, un, atbildot uz tiesas sēdē uzdotu jautājumu, apstiprināja, ka
Teva
savam skaitliskajam vērtējumam nebija sniegusi nekādu pamatojumu.
Prasītājas nedz izvirza kādu argumentu, nedz
a fortiori
sniedz kādu elementu, piemēram, nolīguma 10.1. pantā minēto “atbilstošo rēķinu”, kas varētu likt apšaubīt šo Komisijas analīzi.
Prasītājas tikai, pirmkārt, atsaucas uz “krājumu iznīcināšanu”, norādot to vērtību. Tomēr iznīcināmo krājumu vērtības kompensāciju
a priori
nevar kvalificēt kā izlīgumam raksturīgus izdevumus (skat. iepriekš 280. un 683. punktu).
Katrā ziņā prasītājas nenosaka minēto krājumu vērtību. Pirmām kārtām, summa euro, ko tās min, neatbilst sterliņu mārciņās noteiktajai summai, kas minēta apstrīdētajā lēmumā (1596. apsvērums), ņemot vērā Komisijas izmantoto valūtas maiņas kursu (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 4109. zemsvītras piezīmi). Otrām kārtām, prasītājas sava apgalvojuma atbalstam it īpaši nesniedz nevienu citu pierādījumu, izņemot pašu izteikumus un
Teva
izteikumus, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, kā arī
Teva
dokumentu, kurā nav minēti šādi skaitliskie dati. Tādējādi, pat ja būtu jāuzskata, ka šajā gadījumā, ņemot vērā to, ka
Teva
iznīcināmo produktu krājumu vērtības maksājums bija raksturīgs
Teva
nolīgumam, jo šī iznīcināšana bija paredzēta minētajā nolīgumā (2.2. pants), neesot pamatojumam attiecībā uz tā summu, nevar izvairīties no tā, ka šis maksājums tiek kvalificēts par pamudinošu maksājumu (skat. iepriekš 683. punktu).
Otrkārt, prasītājas min summu 1 miljona GBP apmērā, attiecībā uz kuru
Teva
plānoja, ka tā būs jāmaksā vienam no tās tirdzniecības partneriem sakarā ar aplūkojamo tirdzniecības partnerattiecību izbeigšanu. Papildus tam, ka summas, kas ģenērisko zāļu sabiedrībai bija jāmaksā trešajām pusēm sakarā ar esošo līgumu izbeigšanu,
a priori
nav izlīgumam raksturīgi izdevumi (skat. iepriekš 683. punktu), var norādīt, ka apgalvotā summa nekādi neizriet no aplūkojamā līguma, kurš pievienots prasības pieteikuma pielikumā.
Lai arī prasītājas, treškārt, apgalvo, ka sākotnējā summa atbilda zaudējumu atlīdzināšanai, kas tām būtu jāmaksā
Teva
kļūdaini izdota rīkojuma gadījumā un no kā maksāšanas tām esot izdevies izvairīties, pateicoties
Teva
nolīgumam, ir jānorāda, ka ar šo apgalvojumu prasītājas būtībā cenšas pierādīt sākotnējās summas pamatotību, salīdzinot šo summu ar tādu cita veida izdevumu summu, kas nav paredzēti nolīguma 10.1. pantā. Šajā noteikumā, lai arī tas ir formulēts neierobežojošā veidā, ir minētas vienīgi “
Teva
segtās izmaksas” un nav ietvertas izmaksas, kas būtu attiecināmas uz prasītājām vai no kā prasītājas būtu izvairījušās. Savā apgalvojumā prasītājas arī jauc sākotnējās summas pamatotību attiecībā uz izlīgumu, kas ir vienīgā, par ko ir runa šajā lietā, ar šīs summas samērīgumu, kura novērtēšanai piedāvātais salīdzinājums attiecīgā gadījumā varētu būt atbilstīgs. Ir jāatgādina, ka ir runa par diviem atsevišķiem vērtējumiem, kas Komisijai ir secīgi jāveic. Tādējādi, vērtējot tāda ar patentu jomu saistīta izlīguma ierobežojošo raksturu, kurā ir ietverta līdzekļu nodošana, Komisijai ir jāpārbauda, pirmām kārtām, vai izdevumi, ko sedz līdzekļu nodošana, ir pamatoti attiecībā uz izlīgumu un, it īpaši, vai līdzekļu nodošana atbilst to izdevumu noteiktajai summai, kas pēc to dabas var tikt uzskatīti par izlīgumam raksturīgiem, pēc tam, otrām kārtām, ja tā uzskata šos izdevumus par pamatotiem, ir jāpārbauda, vai to summa nav nesamērīga, ņemot vērā it īpaši attiecīgo izdevumu veidu (skat. iepriekš 681. un 682. punktu).
Turpinot – ir jāuzskata, ka, pat pieņemot, ka apgalvotais salīdzinājums varētu būt atbilstīgs, lai pārbaudītu, vai sākotnējā summa bija pamatota attiecībā uz izlīgumu, prasītājas nesniedz nevienu, kā apgalvots, novērsto izmaksu aprēķinu. Tās tikai min būtisku zaudējumu atlīdzību gadījumā, ja procesā pēc būtības, kas sekotu tām par labu pasludinātam rīkojumam, iznākums būtu nelabvēlīgs.
Visbeidzot – ciktāl prasītājas, ceturtkārt, apgalvo, ka ar sākotnējo summu tika mēģināts “nodrošināt” ekskluzīvās tirdzniecības noteikumu (skat. iepriekš 628. punktu), no tā ir jāsecina, ka tās uzskata šo summu par minētā noteikuma kompensāciju un tādējādi būtībā atzīst tās pamudinošo raksturu, jo šis noteikums tika interpretēts kā tāds, ar kuru
Teva
tiek noteikts netirgošanas pienākums (skat. iepriekš 684. un 685. punktu).
No tā izriet, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā (1608. un 1622. apsvērums) pamatoti pieņēma, ka
Teva
nolīgumā ir ietverts pamudinājums
Teva
ievērot netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumus, kas paredzēti minētajā nolīgumā, turklāt nav nepieciešams pārbaudīt, kā apgalvo prasītājas (skat. iepriekš 628. punktu), vai šiem noteikumiem būtu mazāka konkurenci ierobežojoša ietekme, ja nebūtu šī pamudinošā maksājuma. Lai konstatētu pamudinājumu ievērot netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumus, ir nepieciešama vienīgi šādu noteikumu esamība, neatkarīgi no to vairāk vai mazāk ierobežojošās ietekmes, un analīze par izmaksām, kas tiek segtas ar aplūkojamo līdzekļu nodošanu (skat. iepriekš 680. un 681. punktu).
Šī pamudinājuma esamību nevar likt apstrīdēt prasītāju apgalvojums, saskaņā ar kuru Komisija esot kļūdaini “saplūdinājusi” sākotnējo summu un galīgo fiksēto zaudējumu atlīdzību, no tā secinot “līdzekļu nodošanu par neto summu 10,5 miljonu GBP apmērā”. Ir gan tiesa, kā pamatoti norāda prasītājas, ka atšķirībā no
Teva
nolīguma 10.1. pantā noteiktās sākotnējās summas, galīgās fiksētās zaudējumu atlīdzības summa izriet no
Teva
nolīguma īstenošanas, it īpaši no prasītāju neveiktās piegādes
Teva
, nevis – attiecībā uz summu 5,5 miljoni GBP – no nolīguma attiecīgā noteikuma, ar kuru bija paredzēta tikai ikmēneša zaudējumu atlīdzības summa 500000 GBP apmērā. Tomēr, lai arī no tā var secināt, ka summa 10,5 miljonu GBP apmērā atbilst līdzekļu nodošanas summai, kas faktiski tika samaksāta
Teva
, nevis līdzekļu nodošanas summai, kas izriet vienīgi no
Teva
nolīguma noteikumiem, to pašu iemeslu dēļ kā iemesli, kas lika secināt sākotnējās summas un ikmēneša zaudējumu atlīdzības 500000 GBP apmērā pamudinošo raksturu, šī faktiskā līdzekļu nodošana visas summas apmērā ir pamudinājums.
No tā izriet, ka, ņemot vērā iepriekš minēto (skat. it īpaši 265.–271. punktu iepriekš tekstā), Komisija, konstatējot šo pamudinājumu, kura divas sastāvdaļas bija paredzētas
Teva
nolīgumā, pamatoti secināja, ka šim nolīgumam jau no paša sākuma bija konkurenci ierobežojošs mērķis.
Šo secinājumu neliek apšaubīt
Teva
nolīguma mērķa un minētā nolīguma pušu nodomu apgalvotā sagrozīšana.
Prasītāju apgalvojums par
Teva
nolīguma pušu pret konkurenci vērstu nodomu neesamību un leģitīmu mērķu īstenošanu, tostarp it īpaši
Teva
priekšlaicīgas ienākšanas mērķa – proti, mērķa ienākt Apvienotās Karalistes tirgū kā pirmajai ģenērisko zāļu sabiedrībai – īstenošanu, nevar likt apšaubīt ne pamudinošas priekšrocības esamību, ne
Teva
nolīguma netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumu konkurenci ierobežojošo raksturu (skat. arī iepriekš 669. punktu). Līdz ar to, pat pieņemot, ka aplūkojamie argumenti ir pamatoti ar pierādītiem faktiem, tie jebkurā gadījumā nevarētu atspēkot Komisijas pieņemto
Teva
nolīguma kvalifikāciju par ierobežojumu mērķa dēļ.
Ir arī jāpiebilst, ka pušu nodoms nav nepieciešamais elements uzņēmumu saskaņotās darbības veida ierobežojošā rakstura noteikšanai (skat. iepriekš 222. punktu).
Turklāt, pastāvot netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumiem, kuru neapšaubāmi ierobežojošais raksturs nav ticis pamatoti apstrīdēts, ņemot vērā pamudinājuma esamības konstatējumu, Komisija pamatoti varēja skatīt
Teva
nolīgumus kā nolīgumus par izslēgšanu no tirgus, ar kuriem līdz ar to tiek īstenots pret konkurenci vērsts mērķis. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar to vien, ka ar nolīgumu tiek īstenoti arī leģitīmi mērķi, nav pietiekami, lai liegtu šo nolīgumu kvalificēt par konkurences ierobežojumu mērķa dēļ (skat. iepriekš 222. punktu).
iii)

Par pakārtoti izvirzīto iebildumu attiecībā uz pārkāpuma ilgumu
Prasītājas Komisijai pārmet, ka tā uzskatīja, ka tām saistībā ar
Teva
nolīgumu pārmestais pārkāpums ir sācies šī nolīguma noslēgšanas datumā (2006. gada 13. jūnijā), nevis datumā, kad
Teva
saņēma TA Apvienotajā Karalistē (2006. gada 12. decembrī) (skat. iepriekš 641. punktu).
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, pirmkārt, konkurences apstākļu un šai konkurencei radīto ierobežojumu pārbaude balstās ne tikai uz konkurenci, kas pastāv starp tirgū esošajiem uzņēmumiem, bet arī uz potenciālo konkurenci starp šiem noteiktajiem uzņēmumiem un citiem uzņēmumiem, kas vēl nav ienākuši tirgū (skat. spriedumu, 2012. gada 29. jūnijs, E.ON Ruhrgas un E.ON/Komisija,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
,
85.
punkts un tajā minētā judikatūra), un ka, otrkārt, Komisija pamatoti uzskatīja, ka
Teva
bija prasītāju potenciāls konkurents
Teva
nolīguma noslēgšanas datumā (skat. iepriekš 614. punktu), pat ja tā šajā datumā nebija saņēmusi TA (skat. iepriekš 478. un 599. punktu). No tā izriet, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu, uzskatīdama, ka konkurence tika ierobežota, sākot ar
Teva
nolīguma noslēgšanu 2006. gada 13. jūnijā, un ka prasītājām saistībā ar šo nolīgumu pārmestais pārkāpums sākās šajā datumā.
Līdz ar to iebildums, ar ko tiek kritizēts Komisijas vērtējums attiecībā uz pārkāpuma, kurš pieņemts saistībā ar
Teva
nolīgumu, ilgumu, ir jānoraida, tāpat kā pamats attiecībā uz kļūdām tiesību piemērošanā un vērtējumā, kvalificējot
Teva
nolīgumu par ierobežojumu mērķa dēļ.
c)

Par kļūdām tiesību piemērošanā un vērtējumā attiecībā uz “Teva” nolīguma kvalifikāciju par konkurences ierobežojumu seku dēļ
Prasītājas apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi dažādas kļūdas tiesību piemērošanā un vērtējumā attiecībā uz
Teva
nolīguma kvalifikāciju par konkurences ierobežojumu seku dēļ.
Mutatis mutandis
piemērojot iepriekš 566.–570. punktā izklāstītos apsvērumus, šis pamats ir jānoraida kā neefektīvs.
8.

Par nolīgumu, kas noslēgts ar “Lupin”
a)

Par “Lupin” potenciāla konkurenta statusu
[..]
b)

Par kļūdām tiesību piemērošanā un vērtējumā attiecībā uz nolīguma, kas noslēgts ar “Lupin”, kvalifikāciju par konkurences ierobežojumu mērķa dēļ
1)

Lietas dalībnieku argumenti
[..]
2)

Vispārējās tiesas vērtējums
Attiecībā uz pamatu par pašu pārkāpuma konstatējumu vispirms ir jāvērtē prasītāju argumenti, ar ko tiek mēģināts apšaubīt abus nosacījumus, kuri ļauj konstatēt ierobežojumu mērķa dēļ, proti, pamudinošu priekšrocību attiecībā uz ģenērisko zāļu sabiedrību un tās centienu konkurēt ar oriģinālo zāļu sabiedrību korelatīvu ierobežojumu. Turpinājumā būs jāvērtē, vai Komisija pamatoti varēja secināt pārkāpuma esamību. Visbeidzot būs jāpārliecinās, vai Komisija nav pieļāvusi kļūdu, nosakot šī pārkāpuma materiāltiesiskās robežas.
Pamats attiecībā uz pārkāpuma ilgumu, ko prasītājas min pakārtoti, tiks vērtēts kā pēdējais.
i)

Par pamudinošas priekšrocības neesamību
No Regulas Nr. 1/2003 2. panta, kā arī pastāvīgās judikatūras izriet, ka konkurences tiesību jomā gadījumā, ja pastāv strīds par pārkāpuma esamību, Komisijai ir jāsniedz tās konstatētā pārkāpuma pierādījumi un ir jāiesniedz tādi pierādījumi, kas juridiski pietiekami apliecina pārkāpumu veidojošo faktu esamību (spriedumi, 1998. gada 17. decembris, Baustahlgewebe/Komisija,
C‑185/95 P
,
EU:C:1998:608
,
58.
punkts, un 1999. gada 8. jūlijs, Komisija/Anic Partecipazioni,
C‑49/92 P
,
EU:C:1999:356
,
86.
punkts; skat. arī spriedumu, 2013. gada 12. aprīlis, CISAC/Komisija,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
,
91.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā kontekstā, ja tiesai rodas šaubas, tās ir jāinterpretē par labu lēmuma, ar ko konstatēts pārkāpums, adresātam. Tādēļ tiesa nevar secināt, it īpaši prasības atcelt lēmumu par naudas soda uzlikšanu procesā, ka Komisija attiecīgo pārkāpumu ir konstatējusi juridiski pietiekamā veidā, ja tiesai par šo jautājumu vēl saglabājas šaubas (skat. spriedumu, 2013. gada 12. aprīlis, CISAC/Komisija,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
,
92.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Proti, ir jāņem vērā nevainīguma prezumpcija, kas izriet tostarp no Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 48. panta. Ņemot vērā attiecīgo pārkāpumu raksturu, kā arī ar to saistīto sankciju raksturu un smagumu, nevainīguma prezumpcija ir piemērojama arī attiecībā uz tiem uzņēmumiem piemērojamiem procesiem par konkurences tiesību normu pārkāpšanu, kuru sekas var būt naudas sodu vai kavējuma naudas uzlikšana (skat. spriedumu, 2013. gada 12. aprīlis, CISAC/Komisija,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
,
93.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tāpat ir jāņem vērā nemazsvarīgais reputācijai nodarītais kaitējums, ko fiziskai vai juridiskai personai rada secinājums par to, ka tā ir bijusi iesaistīta konkurences tiesību normu pārkāpumā (skat. spriedumu, 2013. gada 12. aprīlis, CISAC/Komisija,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
,
95.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to ir nepieciešams, ka Komisija iesniedz precīzus un saskaņotus pierādījumus, lai konstatētu pārkāpuma pastāvēšanu un lai gūtu drošu pārliecību, ka apgalvotie pārkāpumi rada ievērojamus konkurences ierobežojumus LESD 101. panta 1. punkta izpratnē (skat. spriedumu, 2013. gada 12. aprīlis, CISAC/Komisija,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
,
96.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Ir svarīgi uzsvērt, ka katram Komisijas iesniegtajam pierādījumam par katru pārkāpuma aspektu nav noteikti jāatbilst šiem kritērijiem. Pierādījumu kopums, uz ko iestāde atsaucas, kopumā ņemot, var atbilst šai prasībai (skat. spriedumu, 2013. gada 12. aprīlis, CISAC/Komisija,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
,
97.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Pret konkurenci vērstu darbību vai nolīguma pastāvēšana dažreiz pat ir jāsecina no noteiktām sakritībām vai norādēm, kuras, skatot tās kopsakarā un nepastāvot citam loģiskam izskaidrojumam, var būt pierādījums par konkurences noteikumu pārkāpumu (spriedums, 2004. gada 7. janvāris, Aalborg Portland u.c./Komisija,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
,
57.
punkts).
Piemēram, ja rīcības paralēlismu pašu par sevi nevar identificēt ar saskaņotu darbību, tas tomēr var būt būtiska norāde uz to, ja tā rezultātā rodas tādi konkurences apstākļi, kas neatbilst parastajiem tirgus apstākļiem (spriedums, 1972. gada 14. jūlijs, Farbenfabriken Bayer/Komisija,
51/69
,
EU:C:1972:72
,
25.
punkts).
Tāpat akcesoriska nolīguma esamība, saskaņā ar Komisijas apstrīdētā lēmuma 1190. apsvērumā izmantoto izteikumu, attiecībā uz izlīgumu strīdā patentu jomā var būt nopietna norāde uz to, ka pastāv pamudinājums un līdz ar to konkurences ierobežojums mērķa dēļ (skat. iepriekš 265.–273. punktu).
Šajā ziņā ir jāprecizē, ka akcesorisks nolīgums ir ierasts tirdzniecības nolīgums, kas “saistīts” ar izlīguma nolīgumu, kurā ir ietverti noteikumi, kam pašiem par sevi ir ierobežojošs raksturs (skat. iepriekš 257. punktu). Šāda saistība pastāv tostarp tad, ja šie abi nolīgumi ir noslēgti vienā un tajā pašā dienā, ja tie ir juridiski saistīti, jo viena nolīguma saistošais raksturs ir pakārtots otra nolīguma noslēgšanai, vai arī ja, ņemot vērā kontekstu, kurā tie ir noslēgti, Komisija var konstatēt, ka tie ir nenodalāmi. Var piebilst, ka, jo lielāks ir nolīgumu noslēgšanas tuvums laikā, jo vieglāk Komisijai būs pierādīt šo nedalāmību.
Vēl ir jānorāda, ka fakts, ka izlīgums un akcesoriskais nolīgums ir noslēgti vienā un tajā pašā dienā vai ka pastāv līgumiska saite starp tiem, īpaši norāda uz faktu, ka šie nolīgumi iekļaujas vienā un tajā pašā līgumiskajā kopumā. Proti, ja šie nolīgumi nav noslēgti vienā dienā (un ja nav līgumiskas saiknes to starpā), viena no sarunu pusēm piešķirtu otrai pusei to, ko tā vēlas, neiegūstot nekādu drošību par faktu, ka tā saņems gaidāmo pretizpildījumu. Šī juridiskā un laika saikne starp abiem nolīgumiem ir arī netiešs pierādījums, ka tie ir tikuši apspriesti kopīgās sarunās.
Akcesoriskais nolīgums ir ierasts tirdzniecības nolīgums, kas varētu pastāvēt neatkarīgi no izlīguma strīdā. Tāpat izlīguma noslēgšana neliek vienlaicīgi noslēgt tirdzniecības nolīgumu. Līdz ar to saistība starp abiem nolīgumiem nav obligāta. Turklāt to nevar attaisnot ar izlīgumu strīdā, jo akcesoriskā nolīguma priekšmets nav panākt šādu izlīgumu, bet gan veikt komercdarījumu.
Turklāt akcesoriskais nolīgums paredz finansiālu vai nefinansiālu līdzekļu nodošanu starp pusēm. Tas var tostarp ietvert patenta īpašnieka līdzekļu nodošanu ģenērisko zāļu sabiedrībai.
Līdz ar to pastāv risks, ka tirdzniecības nolīguma sasaiste ar izlīguma nolīgumu, kurā ir iekļauti netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumi, kuri paši pēc sava rakstura ir konkurenci ierobežojoši (skat. iepriekš 257. punktu), patiesībā ir vērsti uz to, lai tāda komercdarījuma piesegā, kam attiecīgā gadījumā ir sarežģītas līgumiskas konstrukcijas forma, pamudinātu ģenērisko zāļu sabiedrību – izmantojot akcesoriskajā nolīgumā paredzēto līdzekļu nodošanu – pakļauties šiem noteikumiem.
Tādējādi apstāklis, ka tirdzniecības nolīgums, kura priekšmets parasti nav izlīgums strīdā (skat. iepriekš 800. punktu) un uz kura pamata notiek oriģinālo zāļu sabiedrības līdzekļu nodošana ģenērisko zāļu sabiedrībai, šā sprieduma 798. punktā izklāstītajos apstākļos, un kurš ir saistīts ar strīdā noslēgtu izlīguma nolīgumu, kurā ir iekļauti konkurenci ierobežojoši noteikumi, ir uzskatāms par nopietnu netiešu pierādījumu, ka pastāv apgriezts maksājums (skat. iepriekš 264. punktu).
Tomēr iepriekšējā punktā minētais nopietnais netiešais pierādījums nav pietiekams, un Komisijai tādējādi tas ir jāapstiprina, sniedzot citus saskanīgus pierādījumus, kas ļauj secināt, ka pastāv apgriezts maksājums. Šāds maksājums specifiskajā akcesorisko nolīgumu kontekstā atbilst oriģinālo zāļu sabiedrības veiktā maksājuma daļai, kura pārsniedz darījuma priekšmeta “parasto” vērtību (vai – attiecīgā gadījumā – darījuma priekšmeta “parastās” vērtības daļai, kura pārsniedz ģenērisko zāļu sabiedrības veikto maksājumu).
Šajā ziņā ir jāuzsver, ka Komisija, pamatodamās uz dažādām norādēm, it īpaši faktu, ka
Lupin
nesniedza nekādu garantiju tam, ka patents tiks piešķirts, ka tas būs spēkā esošs vai ka pieteiktie produkti vai ražošanas paņēmieni nebūs patentus pārkāpjoši (
Lupin
nolīguma 2.2. panta a) punkts), apstrīdētajā lēmumā divas reizes norādīja, ka
Lupin
tehnoloģijas iegāde nebija tikusi apspriesta “atbilstoši tirgus apstākļiem” (1950. un 1952. apsvērums).
Ir jānorāda, ka jēdziens “parasti konkurences apstākļi”, kam līdzinās jēdziens “parasti tirgus apstākļi”, lai gan tas netiek izmantots aizliegto vienošanos jomā, konkurences tiesībām nav svešs, jo tas tiek izmantots – lai arī visnotaļ savdabīgajā – valsts atbalsta jomā, lai noteiktu, vai valsts ir rīkojusies kā privāts ieguldītājs (spriedums, 2010. gada 2. septembris, Komisija/Scott,
C‑290/07 P
,
EU:C:2010:480
,
68.
punkts), proti, vai attiecīgajiem uzņēmumiem piešķirtā priekšrocība ir parasta atlīdzība par pretizpildījumu, ko saņēmusi valsts. Tādējādi šo jēdzienu pēc analoģijas var uzskatīt par atbilstošu atsauces parametru, kad ir jānosaka, vai divi uzņēmumi, kas ir veikuši komercdarījumu, to ir darījuši, pamatojoties uz apsvērumiem, kuri attiecas tikai uz darījuma priekšmeta ekonomisko vērtību, piemēram, uz tā rentabilitātes perspektīvām, un tāpēc to ir darījuši parastos tirgus apstākļos.
Ja Komisija ir iesniegusi netiešus pierādījumus vai pierādījumus, kas tai ļauj uzskatīt, ka akcesoriskais nolīgums nav noslēgts parastos tirgus apstākļos, nolīguma puses var izklāstīt savu versiju par faktiem, pamatojot savus apgalvojumus ar pierādījumiem, kurus tās spēj sniegt un kuri ļauj secināt, ka tirdzniecības nolīgumu, lai gan tas ir saistīts ar izlīgumu, attaisno citi iemesli, nevis konkurenta izslēgšana ar apgriezta maksājuma palīdzību. Tādējādi nolīgumu puses var apgalvot, ka akcesoriskais nolīgums ir noslēgts tirgus apstākļos, norādot uz atbilstošiem pierādījumiem, kas attiecas, piemēram, uz nozarē pastāvošajām rūpnieciskajām vai komerciālajām paražām vai lietas īpašajiem apstākļiem.
Ņemot vērā visu tās rīcībā esošo informāciju un – attiecīgā gadījumā – to, ka nolīgumu puses nav sniegušas skaidrojumu vai ticamu skaidrojumu, Komisija visaptveroša vērtējuma noslēgumā var pamatoti secināt, ka akcesoriskais nolīgums nav noslēgts parastos tirgus apstākļos, t.i., ka oriģinālo zāļu sabiedrības veiktā maksājuma vērtība pārsniedz darījuma priekšmeta vērtību (vai ka ģenērisko zāļu sabiedrībai nodotā priekšmeta vērtība ir lielāka nekā tās veiktais maksājums). Līdz ar to Komisija var secināt, ka pastāv apgriezts maksājums (skat. iepriekš 804. punktu).
Savukārt apgriezts maksājums, ja tā mērķis nav kompensēt izlīgumam raksturīgas izmaksas, tādējādi var tikt uzskatīts par pamudinošu priekšrocību (skat. iepriekš 265. un 278.–280. punktu). Tas tā ir no akcesoriska nolīguma izrietoša maksājuma gadījumā, kura priekšmets nav izlīgums strīdā, bet gan komercdarījuma veikšana (skat. iepriekš 800. punktu).
Tomēr nolīgumu puses var arī atsaukties uz to, ka attiecīgā priekšrocība esot nenozīmīga, jo nav pietiekami liela, lai to varētu uzskatīt par būtisku pamudinājumu piekrist izlīguma nolīgumā paredzētajiem konkurenci ierobežojošajiem noteikumiem (skat. iepriekš 280. punktu).
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāvērtē šīs lietas īpašie apstākļi.
Ir jānorāda, ka
Servier
un
Lupin
tajā pašā dienā noslēdza tādu izlīguma nolīgumu strīdā, kurā ir ietverti neapstrīdēšanas un netirgošanas noteikumi, un tehnoloģijas cesijas nolīgumu, ar kuru
Servier
iegādājās no
Lupin
trīs pēdējās minētās iesniegtus patentu pieteikumus. Turklāt šie abi nolīgumi tika noslēgti vienota nolīguma veidā. Saikne starp abiem nolīgumiem tātad ir acīmredzama.
Turklāt uz cesijas nolīguma pamata notika
Servier
līdzekļu nodošana
Lupin
.
No 812. un 813. punkta iepriekš tekstā izriet, ka cesijas nolīgums ir akcesorisks nolīgums, uz kura pamata notiek oriģinālo zāļu sabiedrības līdzekļu nodošana ģenērisko zāļu sabiedrībai. Tā ir nopietna norāde uz to, ka aplūkojamā līdzekļu nodošana nav vienīgi pretizpildījums par darījuma priekšmetu saistībā ar akcesorisko nolīgumu, bet ietver arī apgrieztu maksājumu (tajā šī izteikuma izpratnē, ko lieto akcesorisko nolīgumu jomā).
Turklāt nav strīda, ka saistībā ar cesijas nolīgumu
Servier
samaksāja
Lupin
summu 40 miljonu EUR apmērā, kas pēc absolūtās vērtības ir nozīmīga summa, kā Komisija ir pamatoti norādījusi apstrīdētā lēmuma 1871. un 1947. apsvērumā.
Šāda summa pārsniedza pirmo divu līdz trīs tirdzniecības gadu peļņu, ko
Lupin
varēja gaidīt no savas neatkarīgās ienākšanas tirgū, kā to pamatoti konstatēja Komisija apstrīdētā lēmuma 1974. apsvērumā.
Tāpat nav strīda, ka aplūkojamā summa bija lielāka par citas salīdzināmas ģenērisko zāļu sabiedrības veiktajiem ieguldījumiem nolūkā izstrādāt savu pašas perindoprilu, kā Komisija uzsvēra apstrīdētā lēmuma 1962. apsvērumā. Šāda Komisijas izmantota norāde pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, ir īpaši atbilstīga.
Ir jāpiebilst, ka
Lupin
nenodeva patentus, bet tikai patentu pieteikumus. Turklāt
Lupin
nolīgumā bija skaidri paredzēts, ka
Lupin
nesniedza nekādu garantiju tam, ka patents tiks piešķirts, ka tas būs spēkā esošs vai ka pieteiktie produkti vai ražošanas paņēmieni nebūs patentus pārkāpjoši (
Lupin
nolīguma 2.2. panta a) punkts).
Visbeidzot, nav strīda, ka, lai arī savās atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem
Servier
un
Lupin
abas noliedza to, ka izlīgums bija atkarīgs no patentu pieteikumu nodošanas nosacījumiem,
Lupin
iepriekš bija norādījusi, ka šo pieteikumu nodošana bija neatņemama izlīguma sarunu sastāvdaļa. Tā saņemtos maksājumus bija aprakstījusi arī kā “izlīguma maksājumus” vai “izlīguma summas” (apstrīdētā lēmuma 1937. apsvērums).
Turpretī prasītājas nesniedz nevienu precīzu elementu, kas ļautu noteikt, ka
Lupin
patentu pieteikumu iegādi par summu 40 miljonu EUR apmērā varēja saprātīgi uzskatīt par rentablu ieguldījumu (turpinot iepriekš 806. punktā uzsākto analoģiju ar jēdzienu “privāts ieguldītājs tirgus ekonomikā”, skat. 2000. gada 12. decembra sprieduma Alitalia/Komisija,
T‑296/97
,
EU:T:2000:289
, 84. punktu, kurā ir norādīts, ka privātā ieguldītāja rīcību tirgus ekonomikā vada ienesīguma izredzes) vai vismaz tādu, kas var nodrošināt šo pieteikumu ieguvējam ienākumus, kuri var atsvērt lielās izmaksas.
Prasītājas gan atsaucas, lai arī ne detalizēti, uz tādu darījumu esamību, kuri, pēc to domām, esot salīdzināmi ar cesijas nolīgumu, kas tika noslēgts ar
Lupin
. Tomēr ir runa par nolīgumiem, kuros prasītājas bija puses un uz kuriem līdz ar to tikai pakārtoti var atsaukties nolūkā pierādīt, ka darījums ir veikts parastos tirgus apstākļos. Turklāt atsevišķus no šiem darījumiem Komisija ir kvalificējusi par konkurences tiesību pārkāpumiem. Visbeidzot – prasītājas nepierāda, ka saistībā ar šiem dažādajiem darījumiem nodotā tehnoloģija bija līdzvērtīga cesijas nolīgumā aplūkojamajai tehnoloģijai.
Ir taisnība, ka prasītājas šajā ziņā atsaucas arī uz kādas personas atzinumu, kura sevi raksturo kā konsultantu intelektuālā īpašuma jomā. Tomēr šī persona pati precizē, ka tā savu atzinumu izstrādāja
Servier
labā. Tas noteikti samazina šāda atzinuma pierādījuma raksturu. It īpaši šī atzinuma secinājums (“Es tātad uzskatītu pirkumus par tādiem, kas ietilpst sabiedrības parastas prakses robežās”) un elementi, uz kuriem šis secinājums ir pamatots, ir pārāk vispārēji, lai ļautu noteikt, ka aplūkojamā līdzekļu nodošana būtu atbildusi darījumam, kas veikts parastos tirgus apstākļos. Darījumi, kas tika izmantoti kā atsauce, turklāt ir tādi, kuros
Servier
ir bijusi līdzdalīga un kurus, vismaz dažus no tiem, Komisija ir kvalificējusi kā konkurences tiesību pārkāpumus.
Turklāt, pat pieņemot, ka tiktu pierādīts, kā apgalvo prasītājas, ka
Servier
patentu un ražošanas nodaļas vai citi
Servier
dienesti uzskatīja
Lupin
tehnoloģiju par “interesantu”, tas tomēr neļautu pierādīt, ka aplūkojamā līdzekļu nodošana atbilda darījumam, kas veikts parastos tirgus apstākļos.
Tāpat, pat pieņemot, ka tiktu pierādīts, ka “cena tika pārrunāta, sākot no sākotnējiem prasījumiem, līdz abām pusēm pieņemam līmenim”, tas tomēr neļautu pierādīt, ka aplūkojamā līdzekļu nodošana atbilda darījumam, kas veikts parastos tirgus apstākļos.
Tādējādi prasītāju sniegtie elementi, pat ņemti vērā kumulatīvi, neļauj secināt, ka aplūkojamā līdzekļu nodošana atbilda darījumam, kas veikts parastos tirgus apstākļos.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka Komisija, pamatojoties it īpaši uz iepriekš 795. punktā minēto judikatūru (apstrīdētā lēmuma 1940. apsvērums), uzskatīja, ka “ne
Servier
, ne
Lupin
nevarēja iesniegt ticamu to faktoru aprakstu, kas noteica, kā tika nonākts pie galīgās summas 40 miljonu EUR apmērā” (1955. apsvērums). Tā arī apstrīdētā lēmuma 1944. apsvērumā norādīja, ka tai bija “pamats izdarīt noteiktus secinājumus par situāciju, kurā potenciālus attaisnojošus pierādījumus bija iespējams gūt vienīgi no pašām pusēm” un ka “puses nav spējušas sniegt šādus pierādījumus, neraugoties uz vairākiem informācijas pieprasījumiem”. Apstrīdētā lēmuma 1964. apsvērumā tā piebilda, ka “
Servier
nespēja iesniegt tā laika dokumentus, kas varētu viest skaidrību par saistībā ar
Lupin
tehnoloģijas iegādi paredzamo ietaupījumu summu”. Visbeidzot, ņemot vērā it īpaši “pierādījumu neesamību” attiecībā uz to, ka
Servier
nebija komerciāli ieinteresēta
Lupin
pārņemtajā tehnoloģijā, tā secināja, ka līdzekļu nodošana, kas izrietēja no cesijas nolīguma, bija būtisks pamudinājums (apstrīdētā lēmuma 1978. apsvērums).
Ņemot vērā visus Vispārējā tiesā izklāstītos apstākļus, ir jāsecina, ka Komisija ir juridiski pietiekami pierādījusi tāda apgriezta maksājuma esamību, kurš nebija raksturīgs izlīgumam aplūkojamajā strīdā (skat. iepriekš 809. punktu), un līdz ar to pamudinājuma esamību.
Visbeidzot, ņemot vērā iepriekš 815.–827. punktā izklāstītos apsvērumus, ir jānorāda, ka nav pierādīts nenozīmīgais raksturs aplūkojamajai priekšrocībai, kuras summa esot bijusi nepietiekama, lai to uzskatītu par būtisku pamudinājumu piekrist izlīguma nolīgumā paredzētajiem konkurenci ierobežojošajiem noteikumiem (skat. iepriekš 810. punktu).
ii)

Par to, ka nav tikuši ierobežoti ģenērisko zāļu sabiedrības centieni konkurēt ar oriģinālo zāļu sabiedrību
Šajā gadījumā
Lupin
nolīgumā ir ietverti netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumi, kuriem, kā tika norādīts iepriekš 257. punktā, pašiem par sevi ir konkurenci ierobežojošs raksturs.
Prasītājas tomēr apgalvo, ka
Lupin
nolīgumā ietvertajiem netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumiem nebija konkurenci ierobežojoša rakstura, ņemot vērā ierobežojumus, kas šim ierobežojošajam raksturam tika noteikti ar citiem nolīguma noteikumiem. Ir jāpārbauda šāda apgalvojuma pamatotība.
Iesākumā ir jānorāda, ka produkti, uz kuriem attiecas nolīgums, ir definēti tā A apsvērumā, kurā ir atsauce uz “zālēm, kuras kā aktīvo vielu satur terc‑butilamīna perindoprilu (sauktu arī par erbumīna perindoprilu) un jebkādu tā sāli (“Produkti”)”.
Lai arī
Lupin
nolīguma A apsvērumā ir atsauce uz notiekošiem strīdiem, kas Savienības līmenī, kā izriet no tā paša nolīguma B un D apsvērumiem, attiecas tikai uz patentu 947, nešķiet, ka šāds noteikums, ņemot vērā tā formulējumu, attiecas tikai uz zālēm, kas satur alfa formas erbumīna perindoprilu, proti, zālēm, uz kurām attiecas patents 947, bet gan ka tas attiecas uz visām zālēm, kuras satur erbumīnu, lai kāda būtu tā forma.
Turklāt izteikums “jebkādu tā sāli” ir neskaidrs. Pirmkārt, no gramatiskā viedokļa, vārds “tā” skaidrāk atsaucas uz terc‑butilamīna perindoprilu, proti, erbumīnu, nekā uz perindoprilu kopumā, jo pēdējais minētais kā tāds attiecīgajā teikuma loceklī nav minēts. Otrkārt, nav apstrīdēts, ka erbumīns ir sāls, līdz ar to vārdam “tā” nevajadzētu atsaukties uz erbumīnu, bet, vispārīgāk, uz perindoprilu kopumā.
Līdz ar to, ņemot vērā nolīguma noteikumu formulējumu, ir grūti noteikt, vai produkti, uz kuriem šis nolīgums attiecas, var būt tikai erbumīna alfa forma vai ietver arī citas erbumīna formas vai pat citus perindoprila sāļus.
Tātad šajā neskaidrības kontekstā ir jāpārliecinās, ka netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumu apjoms nav tik ļoti ierobežots, ka šie noteikumi zaudētu savu ierobežojošo raksturu.
Pirmām kārtām, neapstrīdēšanas noteikuma ierobežojošais raksturs ir acīmredzams, jo
Lupin
nolīguma 1.3. pantā ir noteikts:
“Pēc šī Nolīguma parakstīšanas datuma
Lupin
nemēģinās, ne tieši, ne netieši, atsaukt, atzīt par spēkā neesošiem vai jebkādā citā veidā apstrīdēt Patentus vai jebkādu citu patentu, kas pieder
Servier
vai tās meitasuzņēmumiem un kas aizsargā Produktus, attiecībā uz visām valstīm, izņemot [vienu valsti, kas nav EEZ dalībvalsts], ne arī palīdzēs vai liks to darīt kādai trešajai pusei.”
Turklāt no atsevišķajiem pieņemtajiem apzīmējumiem “Patenti” un “
Servier
Patenti”, kas pieņemti attiecīgi
Lupin
nolīguma D apsvērumā un 1.3. pantā, izriet, ka šis pants tiek piemērots ne tikai patentiem, kas minēti B līdz D apsvērumā (tostarp patentam 947) un par ko norisinājās noteiktas tiesvedības starp
Lupin
un
Servier
, bet arī – vismaz potenciāli – uz tādu patentu kopumu, kuri nav minēti pēc nosaukuma un kuri aizsargā produktus, uz ko attiecas nolīgums.
Otrām kārtām, attiecībā uz netirgošanas noteikuma apjomu –
Lupin
nolīguma 1.6. pantā
Lupin
ir noteikts aizliegums tirgot produktus, uz kuriem attiecas nolīgums.
Tomēr no
Lupin
nolīguma 1.6. panta noteikumiem izriet, ka tad, ja minētā nolīguma 4.1. pantā paredzētie nosacījumi ir izpildīti,
Lupin
drīkst tirgot vai piedāvāt tirdzniecībai
Servier
piegādātus vai tās pašas produktus. 4.1. pantā ir paredzēti nosacījumi, ar kādiem
Servier
ir jāpārdod savi produkti
Lupin
. Atbilstoši šim noteikumam pastāv trīs iespējas.
Saskaņā ar pirmo iespēju
Lupin
var ienākt vienā no valstu tirgiem, uz kuriem attiecas nolīgums, ja kāda trešā puse tirgo
Servier
produktus šajā tirgū. Saskaņā ar otro iespēju
Lupin
var ienākt šādā tirgū, ja
Servier
patenta pieteikums tiek noraidīts vai ja tā patentam beidzas termiņš, to atzīst par spēkā neesošu vai atceļ. Visbeidzot, saskaņā ar trešo iespēju
Lupin
var ienākt šādā tirgū, ja tajā tiek tirgotas ģenēriskas zāles, ko neražo
Servier
, – izņemot, ja
Servier
ir iesniegusi lūgumu izdot rīkojumu, kas nav ticis noraidīts, – un ja šīs ģenēriskās zāles netiek tirgotas, pārkāpjot rīkojumu, kas piemērojams šajā tirgū.
Tādējādi būtībā
Lupin
ienākšana tirgū it īpaši ar tās pašas produktiem (skat. iepriekš 839. punktu) ir iespējama divos gadījumos.
Pirmkārt,
Lupin
ienākšana tirgū ir iespējama, ja
Servier
atļauj tirgot savus produktus trešajai pusei, atsakās iesniegt patenta pieteikumu vai atsakās iesniegt lūgumu izdot rīkojumu, proti, apstākļos, kas ir atkarīgi no
Servier
rīcības brīvības, attiecībā uz kuru
Lupin
nav nekādas ietekmes. Šajā pirmajā gadījumā nevar uzskatīt, ka
Lupin
nolīguma 4.1. pantā paredzēto nosacījumu piemērošana liek apšaubīt netirgošanas noteikuma raksturu, kas pats par sevi ir ierobežojošs (skat. iepriekš 257. punktu), un
a fortiori
ka šo nosacījumu piemērošana veicina
Lupin
ienākšanu tirgū.
Otrkārt,
Lupin
ienākšana tirgū ir iespējama, ja
Servier
patenti tai neļauj iebilst pret šādu ienākšanu. Šajā gadījumā ar
Lupin
nolīguma 4.1. pantu netiek atļauta tāda
Lupin
ienākšana tirgū, kas būtu priekšlaicīga attiecībā pret joprojām spēkā esoša vai saistoša patenta sekām. Tas aprobežojas vienīgi ar spēkā esoša vai saistoša patenta neesamības sekām, tādējādi izvairoties no tā, ka netirgošanas noteikumam nebūtu nekādas saiknes ar šādu patentu un ka tādā gadījumā tam acīmredzami būtu pietiekama kaitējuma pakāpe normālai konkurences darbībai, lai tā iekļaušanu varētu kvalificēt par ierobežojumu mērķa dēļ (skat. turpmāk tekstā 877. punktu). Šajā otrajā gadījumā tātad nevar uzskatīt, ka 4.1. pantā paredzēto nosacījumu piemērošana liek apšaubīt netirgošanas noteikuma raksturu, kas pats par sevi ir ierobežojošs (skat. iepriekš 257. punktu), un
a fortiori
ka šo nosacījumu piemērošana veicina
Lupin
ienākšanu tirgū.
Netirgošanas noteikuma ierobežojošais raksturs tātad ir jākonstatē, neraugoties uz
Lupin
nolīguma 4.1. panta noteikumiem.
Iepriekš minēto secinājumu nevar atspēkot pārējie prasītāju izvirzītie argumenti.
Pirmkārt, prasītājas apgalvo, ka ar nolīgumu tika atļauta
Lupin
priekšlaicīga ienākšana tirgū, proti, ienākšana tirgū pirms patenta 947 spēkā esamības termiņa paredzamā beigu datuma. Šāda priekšlaicīga ienākšana samazinātu vai pat neitralizētu netirgošanas noteikuma konkurenci ierobežojošo raksturu.
Ir jānorāda – pat ja šāda interpretācija nav acīmredzama, ņemot vērā
Lupin
nolīguma 1.6. panta formulējuma sarežģītību, – ka varētu pieņemt, ka šis pants, to lasot kopā ar tā paša nolīguma 4.1. panta c) punktu, atļauj
Lupin
laist tirgū savus pašas produktus, ja ģenērisks “produkts”, kuru nav ražojusi
Servier
, ir laists tirgū, nepārkāpjot rīkojumu (un turklāt tā, ka netiek izskatīts
Servier
iesniegts lūgums izdot rīkojumu).
Jēdziens “produkts”, kā tas minēts
Lupin
nolīguma 4.1. panta c) punktā, ņemot vērā to, ka tas sākas ar lielo burtu, ir jāsaprot tajā nozīmē, par kādu puses ir vienojušās šī nolīguma A apsvērumā, jo tajā šis jēdziens parādās ar lielo burtu (skat. iepriekš 831. punktu).
Ņemot vērā
Lupin
nolīguma A apsvērumu, ar kuru, šķiet, ir izdarīta atsauce uz erbumīnu saturošiem produktiem, lai kāda būtu tā forma (skat. iepriekš 832. punktu), šī nolīguma 4.1. panta c) punktu, ja tajā ir atsauce uz produktiem, kas netiek tirgoti, pārkāpjot rīkojumu, varētu interpretēt kā tādu, kas attiecas uz produktiem, kuri satur citas formas, nevis alfa formas erbumīnu. Tādējādi nolīgumu varētu interpretēt kā tādu, ar ko tiek atļauta
Lupin
ienākšana tirgū pēc tam, kad trešā puse ir eventuāli laidusi tirgū ģenērisko perindoprilu, kas satur ne alfa formas erbumīnu.
Turklāt
Lupin
nolīguma A apsvēruma neviennozīmīgais formulējums rada arī neskaidrību attiecībā uz to, ka tā paša nolīguma 4.1. panta c) punktu, ja tajā ir atsauce uz produktiem, kas netiek tirgoti, pārkāpjot rīkojumu, varētu interpretēt kā tādu, kas attiecas arī uz produktiem, kuri nesatur erbumīnu (skat. iepriekš 833. punktu). Tad tas varētu likt secināt, ka ar nolīgumu tika atļauta
Lupin
ienākšana tirgū pēc tam, kad trešā puse ir eventuāli laidusi tirgū jebkādu ģenērisko perindoprilu sāls formā, tostarp, ja runa ir par citu sāli, nevis erbumīnu.
Līdz ar to varētu secināt, ka ar nolīgumu bija paredzēta
Lupin
pašas produktu laišana tirgū, šai ienākšanai esot priekšlaicīgai salīdzinājumā ar patenta 947 spēkā esamības paredzamo ilgumu, jo jebkurš gadījums, kurā trešā puse ir laidusi tirgū produktus, kas nesatur alfa formas erbumīnu, ņemot vērā to, ka tas nevarētu pārkāpt rīkojumu, kura nolūks ir aizsargāt šo patentu, savukārt atļautu
Lupin
ienākšanu tirgū ar saviem pašas produktiem.
Tomēr, ņemot vērā neskaidrības, kas attiecas uz
Lupin
nolīguma 1.6. un 4.1. panta apjomu un kas izklāstītas iepriekš 846.–850. punktā,
Lupin
varēja būt bažas, ka netirgošanas noteikums paliek piemērojams pēc tam, kad trešā puse ir laidusi tirgū ģenērisko perindoprilu ne alfa erbumīna formā vai ne erbumīna ģenērisko perindoprilu. Šādas šaubas varēja to atturēt no ienākšanas tirgū. Tam klāt nāk papildu neskaidrība attiecībā uz faktu, ka, pat pieņemot, ka tiktu izmantota plaša jēdziena “produkts” interpretācija (saskaņā ar kuru šajā jēdzienā būtu ietverti visi perindoprila sāļi),
Servier
tomēr varētu iesniegt lūgumu izdot rīkojumu, tostarp attiecībā uz produktu, kurš acīmredzami nepārkāpj nevienu no tās patentiem, it īpaši patentu 947, no kā izrietoši tiktu liegta
Lupin
nolīguma 4.1. panta c) punkta piemērošana līdz brīdim, kad šāds lūgums tiktu noraidīts.
Šajā ziņā turklāt var norādīt, ka attiecībā uz Francijas tirgu puses apmainījās vairākām vēstulēm par to, vai
Sandoz
ienākšana tirgū savukārt atļauj
Lupin
ienākšanu tajā. 2009. gada 17. marta vēstulē
Lupin
tādējādi jautāja
Servier
, vai tā iebilst pret tās ienākšanu Francijas tirgū. 2009. gada 31. marta vēstulē
Servier
vienīgi norādīja, ka
Sandoz
produkts nepārkāpj nevienu no tās patentiem. Pēc šīs atbildes
Lupin
bija spiesta 2009. gada 3. aprīļa vēstulē lūgt
Servier
precizējumus. Tā tostarp rakstīja šādi:
“
Lupin
nedomā, ka
Servier
būtu kāds pamatots iemesls iebilst tam, ka
Lupin
tirgo savu uz erbumīna perindoprila bāzes ražoto produktu Francijā tās vietējam/vietējiem partnerim/partneriem, ne arī tam, ka šis/šie Francijas partneris/partneri pārdod tālāk šo produktu. Jūsu 2009. gada 31. marta vēstule skaidri nenorāda, vai
Servier
nepiekrīt kādam no šiem punktiem. Ja
Servier
nepiekrīt, lūdzam iesniegt pilnīgu tās nostājas skaidrojumu līdz 2009. gada 9. aprīļa darbadienas beigām.”
Tādējādi pati šo
Lupin
vēstuļu esamība un pēdējās no tām saturs atklāj šīs neskaidrības attiecībā uz tās iespēju ienākt Francijas tirgū, nepārkāpjot nolīgumu.
Līdz ar to ir jākonstatē netirgošanas noteikuma ierobežojošais raksturs, lai kāda būtu
Lupin
nolīguma A apsvērumā izmantotā interpretācija, un tas tā vēl jo vairāk ir tādēļ, ka neskaidrības, kas izriet no nolīguma sarežģītības vai tā neskaidrā formulējuma, nedrīkst ļaut pusēm atbrīvoties no atbildības attiecībā uz konkurences tiesībām.
Pat pieņemot, ka tiktu izmantota iepriekš 851. punktā izklāstītā nolīguma interpretācija, 849. un 850. punkta beigās minēto notikumu, proti, apstākļa, ka trešā puse laiž tirgū ģenēriskas zāles, hipotētiskais raksturs liedz secināt netirgošanas noteikuma ierobežojošā rakstura neitralizēšanu un līdz ar to pārkāpuma neesamību šajā ziņā. Ir jānošķir, pirmām kārtām, jautājums par pašu pārkāpuma esamību, ko nevar likt apstrīdēt tikai kādu nākotnes notikumu rašanās iespējamība, un, otrām kārtām, jautājums par pārkāpuma ilgumu, kas var būt atkarīgs no šo notikumu faktiskās rašanās.
Turklāt
Lupin
priekšlaicīgā ienākšana tirgū katrā ziņā ir atkarīga no tā, ka trešā puse laiž tirgū ģenērisku produktu, proti, no apstākļa, kas vienlaikus nav saistīts ar līgumslēdzējām pusēm un kam ir gadījuma raksturs. Šī ienākšana tātad neizriet no skaidras to izvēles, uz kuru tās varētu atsaukties, lai pierādītu tās saistošā nolīguma un it īpaši šajā nolīgumā ietvertā netirgošanas noteikuma konkurenci ierobežojošā rakstura neesamību.
Otrkārt, ir tiesa, ka
Lupin
nolīguma 4.2. pantā ir paredzēts, ka nākotnē puses noslēgs piegādes nolīgumu. Tomēr šāda nolīguma īstenošana ir atkarīga no apstākļa, ka ir izpildīts kāds no
Lupin
nolīguma 4.1. pantā paredzētajiem nosacījumiem. Ciktāl, kā tika teikts, šī pēdējā minētā panta īstenošana neļauj secināt netirgošanas noteikuma ierobežojošā rakstura neesamību, tas pats attiecas uz 4.2. pantā minēto piegādes nolīgumu.
Turklāt var norādīt, ka puses nekādu piegādes nolīgumu nenoslēdza.
Lupin
nolīgumā turklāt nebija paredzēts, ka apstāklis, ka piegādes nolīgums netiek noslēgts, radīs pusēm tādas būtiskas juridiskās sekas kā, piemēram,
Lupin
nolīguma kopumā vai tajā ietverto netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumu izbeigšana. Tādējādi, pat pieņemot, ka piegādes nolīgumu var uzskatīt par tādu, kas var veicināt tādas ģenērisko zāļu sabiedrības ienākšanu tirgū, kura būtu potenciāls konkurents oriģinālo zāļu sabiedrībai, šajā gadījumā
Lupin
nolīgumu, kurā bija vienīgi paredzēts piegādes nolīguma princips, šo principu nepapildinot ar pasākumiem vai sodiem, kas varētu nodrošināt tā īstenošanu, nevarētu uzskatīt par tādu, kas veicina
Lupin
ienākšanu tirgū.
Taisnība, no
Lupin
nolīguma 4.2. panta izriet, ka bija paredzēts, ka piegādes nolīgums ļaus piemērot
Lupin
nolīguma 4.1. pantu, kurā bija paredzēta
Servier
“stingri noteikta” apņemšanās piegādāt
Lupin
“produktus” nolīguma izpratnē. Tomēr iepriekš 859. punktā izklāstītie apsvērumi liek relativizēt
Servier
apņemšanās saistošo raksturu.
Treškārt, lai arī prasītājas apgalvo, ka
Lupin
nolīguma 1.3. panta interpretācijai, saskaņā ar kuru neapstrīdēšanas noteikums ir piemērojams plašāk nekā tikai attiecībā uz patentu 947, ņemot vērā tā paša nolīguma 1.7. pantu, ir jāliek uzskatīt, ka
Lupin
bija bezmaksas licence attiecībā uz visiem šiem patentiem, šāds apgalvojums ir kļūdains, ņemot vērā šī pēdējā minētā noteikuma formulējumu, kā prasītājas to ir iztulkojušas tiesvedības valodā un kurā ir teikts:
“Lai izvairītos no jebkādiem pārpratumiem, šis nolīgums nepiešķir
Lupin
nekādas tiesības vai licenci, nevienā jurisdikcijā, attiecībā uz
Servier
Patentiem, ņemot vērā to, ka ne
Servier
, ne tās meitasuzņēmumi, licences turētāji un/vai uzņēmumi, kuriem ir tiesības uz
Servier
Patentiem, neīstenos savas ar 1.6. pantu piešķirtās tiesības uz
Servier
patentiem attiecībā uz to, kā
Lupin
īsteno savas tiesības pārdot
Lupin/Lupin (Europe) Limited
ražotos Produktus.”
Šī noteikuma formulējums ir neskaidrs, ņemot vērā vismaz šķietamu pretnostatījumu starp teikuma pirmo daļu (šis nolīgums nepiešķir
Lupin
nekādas tiesības vai licenci, nevienā jurisdikcijā, attiecībā uz
Servier
Patentiem) un sekojošo daļu (ņemot vērā to, ka ne
Servier
, ne tās meitasuzņēmumi, licences turētāji un/vai uzņēmumi, kuriem ir tiesības uz
Servier
Patentiem, neīstenos savas ar 1.6. pantu piešķirtās tiesības uz
Servier
patentiem attiecībā uz to, kā
Lupin
īsteno savas tiesības pārdot
Lupin/Lupin (Europe) Limited
ražotos Produktus). Turklāt teikuma pirmās daļas nepieciešamība nešķiet acīmredzama, jo neviens nolīguma noteikums nevarēja likt domāt, ka
Lupin
bija licence attiecībā uz citām tiesībām nekā tiesības, kas saistītas ar tehnoloģiju, kuru tā nodeva
Servier
. Panta izpratni turklāt vēl vairāk sarežģī tas, ka tajā ir atsauce uz
Lupin
nolīguma 1.6. pantu, kurā pašā ir atsauce uz minētā nolīguma 4.1. pantu, ar ko tiek paredzēti nosacījumi, ar kādiem
Lupin
drīkst laist tirgū savus pašas produktus. Tādējādi, ņemot vērā 1.7. panta formulējumu, tas varēja radīt šaubas, kuras varēja
Lupin
atturēt no ienākšanas tirgū.
It īpaši apstāklis, ka
Servier
neizmanto savas tiesības patentu jomā pret
Lupin
, ir atkarīgs no tā, ka ir izpildīts kāds no
Lupin
nolīguma 4.1. pantā (uz kuru ir atsauce minētā nolīguma 1.6. pantā) paredzētajiem nosacījumiem. Ciktāl, kā tika norādīts iepriekš 844. un 855. punktā, 4.1. panta īstenošana neļauj secināt netirgošanas noteikuma ierobežojošā rakstura neesamību, tas pats attiecas uz tā paša nolīguma 1.7. panta īstenošanu, tostarp tad, ja vārdu savienojumu “
Servier
Patenti” saprot plašā nozīmē, proti, iekļaujot patentus, kas attiecas ne tikai uz erbumīna alfa formu, bet arī citām erbumīna formām un pat uz citiem perindoprila sāļiem.
No iepriekš minētā izriet, ka Komisija varēja pamatoti secināt, ka
Lupin
centieni konkurēt ar
Servier
tika ierobežoti.
iii)

Par pārkāpuma neesamību
Ņemot vērā iepriekš 789.–864. punktā izklāstītos apsvērumus, var norādīt, ka Komisija pamatoti konstatēja gan pamudinošas priekšrocības esamību, gan korelatīva ierobežojuma esamību attiecībā uz
Lupin
centieniem konkurēt ar
Servier
.
Kā tika norādīts iepriekš 272. punktā, ar patentiem saistītos strīdos noslēgtu izlīgumu kontekstā konkurences ierobežojuma mērķa dēļ kvalifikācijai ir nepieciešams, lai izlīgumā būtu iekļauta gan pamudinoša priekšrocība attiecībā uz ģenērisko zāļu sabiedrību, gan korelatīvs ierobežojums attiecībā uz tās centieniem konkurēt ar oriģinālo zāļu sabiedrību. Ja šie abi nosacījumi ir izpildīti, ir jākonstatē pamudinājums.
Tāda ar patentu jomu saistīta izlīguma nolīguma gadījumā, kas ietver netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumus, kuru neapšaubāmi ierobežojošais raksturs nav ticis pamatoti apstrīdēts, pamudinājums, lai ģenērisko zāļu sabiedrība piekrīt šiem noteikumiem, ļauj pamatot konstatējumu par ierobežojumu mērķa dēļ (skat. iepriekš 273. punktu).
Šajā gadījumā būtiska pamudinājuma konstatējums (skat. iepriekš 828. punktu) ļāva Komisijai secināt konkurences ierobežojuma mērķa dēļ esamību.
Līdz ar to pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, Komisija apstrīdētajā lēmumā pamatoti varēja secināt ierobežojuma mērķa dēļ esamību.
Tomēr prasītājas, pamatojoties uz netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumu apjomu, būtībā kritizē Komisijas apstrīdētajā lēmumā izmantotās pārkāpuma materiāltiesiskās robežas.
Kā tika norādīts iepriekš 834. punktā, ņemot vērā
Lupin
nolīguma noteikumu formulējumu, ir grūti noteikt, vai produkti, uz kuriem šis nolīgums attiecas, ir produkti tikai erbumīna alfa formā vai ietver arī citas erbumīna formas vai pat citus perindoprila sāļus.
Netirgošanas noteikuma apjoms ir atkarīgs no izmantotās jēdziena “produkti” definīcijas, jo gan
Lupin
nolīguma 1.6. pantā, gan šī nolīguma 4.1. pantā, uz kuru ir atsauce 1.6. pantā, ir minēts šis jēdziens.
Turklāt attiecībā uz neapstrīdēšanas noteikuma apjomu – tas tika piemērots ne tikai
Lupin
nolīguma B līdz D apsvērumā minētajiem patentiem (ietverot patentu 947), bet arī tādu patentu kopumam, kuri nebija noteikti un kuru robežas bija atkarīgas no jēdziena “produkti”, kā tas bija paredzēts nolīgumā (skat. iepriekš 836. punktu).
Kā Komisija pamatoti norādīja apstrīdētajā lēmumā (1912. apsvērums), nolīguma formulējums radīja neskaidrību attiecībā uz netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumu piemērošanas jomu.
Tādējādi
Lupin
nolīguma formulējums radīja šaubas attiecībā uz to, ka netirgošanas noteikumu var piemērot visām erbumīna formām un pat citiem perindoprila sāļiem, ne tikai erbumīnam, un ka neapstrīdēšanas noteikumu var piemērot citiem patentiem, ne tikai patentam 947, it īpaši patentiem, kas attiecas uz produktiem, kuri nesatur erbumīnu. Šādas šaubas varēja atturēt
Lupin
, pirmkārt, no ienākšanas tirgū, tostarp no tā, lai laistu tirgū produktus, kas satur citas formas, nevis alfa formas erbumīnu, un pat citus perindoprila sāļus, nevis erbumīnu, un, otrkārt, no patentu, kuri attiecas uz perindoprilu, kas satur citas formas, nevis alfa formas erbumīnu, un pat citus perindoprila sāļus, nevis erbumīnu, apstrīdēšanas.
Tāpat ir jāņem vērā fakts, ka nolīgumā, kuru Komisija pamatoti uzskatīja par tādu, kas pārkāpj konkurences tiesības saistībā ar netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumiem attiecībā uz patentu 947 un produktiem, uz kuriem šis patents attiecas (skat. iepriekš 869. punktu), parādās aplūkojamās redakcionālās neskaidrības. Visbeidzot – nav strīda, ka nolīguma pušu rīcībā bija pietiekami līdzekļi, lai saņemtu tādu profesionāļu palīdzību, kuri, lai arī viņu rīcībā tam bija maz laika, varēja novērst šādas neskaidrības. Attiecībā uz iepriekš minētajiem apsvērumiem Komisija pamatoti varēja secināt, ka netirgošanas noteikuma piemērošanas jomā ietilpa produkti, kas nesatur erbumīnu un kas
a fortiori
satur citas tā formas, nevis alfa formu, un ka neapstrīdēšanas noteikuma piemērošanas jomā ietilpa ne tikai patents 947, bet visi patenti, kas attiecas uz šiem produktiem (apstrīdētā lēmuma 1912. un 1918. apsvērums).
Šajā ziņā ir jānorāda, ka tas, ka pastāv netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumi, ņemot vērā, ka to apjoms ir plašāks nekā viena atsevišķi noteikta patenta piemērošanas joma un produkti, uz kuriem šis patents attiecas, acīmredzami pietiekami kaitē normālai konkurences darbībai, lai šo noteikumu iekļaušanu varētu kvalificēt par ierobežojumu mērķa dēļ, un nav pat nepieciešams papildus pierādīt pamudinājuma esamību. Šie noteikumi līdz ar to nekādi nevar būt leģitīmi izlīgumā strīdā, kas attiecas uz noteiktu patentu, un to ierobežojošās sekas nesakrīt ar šī patenta sekām (skat. iepriekš 257.–261. punktu).
Pat pieņemot, ka Komisija būtu kļūdaini konstatējusi, ka aplūkojamais pārkāpums attiecās uz citām erbumīna formām, nevis alfa formu, kuru aizsargā patents 947, vai pat citiem sāļiem, nevis erbumīnu, šāda kļūda, ņemot vērā šī konstatējuma ierobežoto un nebūtisko nozīmi Komisijas argumentācijā, nevarētu likt apšaubīt Komisijas secinājumu attiecībā uz tādu konkurences ierobežojumu mērķa dēļ, kas izriet no
Lupin
nolīguma. Komisijas argumentācija galvenokārt ir balstīta uz pamudinājuma esamību, kas, pat ja izlīguma nolīguma ierobežojošo noteikumu apjoms attiecas tikai uz šī patenta piemērošanas jomu, ļauj secināt neatbilstošu patenta izmantošanu (skat. iepriekš 253.–274. punktu).
No visa iepriekš minētā izriet, ka ir jānoraida prasītāju pamats gan attiecībā uz ierobežojuma mērķa dēļ esamību, gan attiecībā uz Komisijas šī ierobežojuma noteiktajām robežām.
Iepriekš minēto secinājumu nevar atspēkot pārējie prasītāju izvirzītie argumenti.
Pirmkārt, attiecībā uz elementiem, ar kuriem tiek mēģināts pierādīt, ka prasītāju, kā arī
Lupin
nodomi bija leģitīmi, ir jāatgādina, pirmām kārtām, ka ar patentiem saistītos strīdos noslēgtu izlīgumu kontekstā konkurences ierobežojuma mērķa dēļ kvalifikācijai ir nepieciešams, lai izlīgumā būtu iekļauta gan pamudinoša priekšrocība attiecībā uz ģenērisko zāļu sabiedrību, gan korelatīvs ierobežojums attiecībā uz tās centieniem konkurēt ar oriģinālo zāļu sabiedrību. Ja šie abi nosacījumi ir izpildīti, ir jākonstatē konkurences ierobežojums mērķa dēļ (skat. iepriekš 272. punktu). Otrām kārtām, ar to vien, ka ar nolīgumu tiek īstenoti arī leģitīmi mērķi, nav pietiekami, lai liegtu šo nolīgumu kvalificēt par konkurences ierobežojumu mērķa dēļ (skat. iepriekš 222. punktu).
No tā izriet, ka prasītāju šajā pamatā minētie argumenti, saskaņā ar ko iemesli, kuru dēļ tās un
Lupin
noslēdza
Lupin
nolīgumu, bija leģitīmi, nevar atspēkot šī nolīguma kvalifikāciju par ierobežojumu mērķa dēļ, ko Komisija pamatoti izmantoja un kas tika iepriekš tekstā apstiprināta (skat. 869. un 879. punktu). Līdz ar to šie argumenti ir jānoraida.
Tas tā ir it īpaši, pirmām kārtām, attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru
Lupin
vairs nebija intereses turpināt tiesvedību, otrām kārtām, attiecībā uz argumentu, kas pamatots ar to, ka
Lupin
bija klātesoša izlīguma sākumā, un, trešām kārtām, attiecībā uz argumentu, kas pamatots ar to, ka
Servier
nebija ieinteresēta aizstāvēt savu konkurences situāciju attiecībā pret
Lupin
, ja tā nerīkojās tāpat attiecībā pret
Apotex
.
Otrkārt, lai arī prasītājas apgalvo, ka neapstrīdēšanas noteikumam nevarēja būt konkurenci ierobežojošu seku, it īpaši paralēlu tiesvedību dēļ un tādēļ, ka
Lupin
nebija nodoma uzsākt jaunas tiesvedības, tomēr, ciktāl
Lupin
nolīgumam ir pietiekama kaitējuma pakāpe, lai to kvalificētu par ierobežojumu mērķa dēļ, konkrēto šī nolīguma un it īpaši tajā ietvertā neapstrīdēšanas noteikuma seku vērtējums nav nepieciešams (skat. iepriekš 219. punktu).
Šo pašu iemeslu dēļ ir jānoraida prasītāju arguments, saskaņā ar kuru netirgošanas noteikumam, tostarp, ciktāl tā apjoms pārsniedza patenta 947 apjomu, nevarēja būt konkurenci ierobežojošas sekas it īpaši tādēļ, ka
Lupin
nebija reālu un konkrētu iespēju pirmajai laist tirgū patentus nepārkāpjošu produktu.
Treškārt, ņemot vērā, ka prasītājas apgalvoja, ka netirgošanas noteikuma ierobežojošās sekas bija hipotētiskas, varēja uzskatīt, ka tās faktiski apstrīd potenciālas konkurences esamību. Tomēr iepriekš tekstā tika konstatēts, ka
Lupin
bija
Servier
potenciāls konkurents.
Ceturtkārt, ir jāatgādina, ka tad, ja tiek konstatēta pamudinājuma esamība, puses vairs nevar atsaukties uz patenta spēkā esamības atzīšanu izlīguma ietvaros. Šajā ziņā nav nozīmes apstāklim, ka patenta spēkā esamību ir apstiprinājusi tiesa vai administratīva iestāde (skat. iepriekš 269. punktu). Prasītājas nevar pamatoti atsaukties uz scenāriju, turklāt hipotētisku, saskaņā ar kuru patenta 947 spēkā esamību esot apstiprinājušas gan Apvienotās Karalistes tiesas, gan EPI.
No visa iepriekš minētā izriet, ka šis pamats ir jānoraida.
iv)

Par pamatu, ko “Servier” min pakārtoti un kas attiecas uz kļūdu pārkāpuma ilguma noteikšanā
Pirmkārt, prasītājas apgalvo, ka Komisija nedrīkstēja uzskatīt, ka pārkāpuma laikposms sākās, pirms
Lupin
saņēma TA.
Ar šādu argumentu prasītājas faktiski apstrīd potenciālās konkurences esamību. Tomēr iepriekš 751. punktā tika konstatēts, ka brīdī, kad nolīgums tika noslēgts,
Lupin
bija
Servier
potenciāls konkurents.
Otrkārt, prasītājas apgalvo, ka Komisijai būtu vajadzējis – kā tā darīja attiecībā uz Francijas tirgu – secināt, ka Beļģijā, Čehijas Republikā, Īrijā un Ungārijā pārkāpums tika izbeigts brīdī, kad
Sandoz
laida šo valstu tirgos ģenērisko perindoprilu, kas nepārkāpa patentu 947, proti, attiecīgi 2008. gada jūnijā, 2008. gada jūlijā, 2008. gada decembrī un 2009. gada janvārī.
Tātad ir jānosaka, vai Komisija kļūdaini secināja, ka pārkāpums attiecīgajās dalībvalstīs turpinājās pēc iepriekš 891. punktā minētajiem datumiem.
Iesākumā jāprecizē, ka ģenēriskās zāles, kuras
Sandoz
laida tirgū, ir erbumīna perindoprila forma, ko veido “amorfs (ne kristālisks) sāls, kurā tātad nav ietverti ar patentu 947 aizsargātie alfa kristāli” (apstrīdētā lēmuma 212. apsvērums).
Tāpat ir jāatgādina (skat. iepriekš 847. punktu), ka, pat ja šāda interpretācija nav acīmredzama, ņemot vērā
Lupin
nolīguma 1.6. panta formulējuma sarežģītību, varētu pieņemt, ka šis pants, to lasot kopā ar tā paša nolīguma 4.1. panta c) punktu, ļauj
Lupin
laist tirgū savus pašas produktus, ja ģenērisks “produkts”, kuru nav ražojusi
Servier
, ir laists tirgū, nepārkāpjot rīkojumu, un ja nav noraidīts
Servier
iesniegts lūgums izdot rīkojumu.
Jēdziens “produkts”, kā tas minēts
Lupin
nolīguma 4.1. panta c) punktā, ņemot vērā to, ka tas sākas ar lielo burtu, ir jāsaprot tajā nozīmē, par kādu puses ir vienojušās šī nolīguma A apsvērumā.
Produktu noteikšana
Lupin
nolīguma A apsvērumā ir īpaši delikāta (skat. iepriekš 832. un 833. punktu), un tas tātad rada grūtības nolīguma 4.1. panta c) punkta piemērošanā (skat. iepriekš 849. un 850. punktu).
Līdz ar to pastāvēja neskaidrība attiecībā uz
Lupin
nolīguma 4.1. panta c) punkta piemērošanas jomas noteikšanu un tātad arī attiecībā uz iespēju piemērot šī nolīguma 1.6. pantā ietverto netirgošanas noteikumu (skat. iepriekš 852. punktu), it īpaši gadījumā, ja tirgū tiek laists produkts – kā
Sandoz
produkts –, kurš ietver ne alfa formas erbumīnu.
Ņemot vērā neskaidrības, kas attiecas uz
Lupin
nolīguma 1.6. un 4.1. panta apjomu un kas izklāstītas iepriekš 894.–897. punktā,
Lupin
varēja būt bažas, ka netirgošanas noteikums ir jāturpina piemērot pēc tam, kad trešā puse ir laidusi tirgū ģenērisko perindoprilu ne alfa erbumīna formā vai ne erbumīna ģenērisko perindoprilu. Šādas šaubas to varēja atturēt no ienākšanas tirgū.
Šīs bažas varēja pastiprināt tas, ka jebkurā gadījumā
Servier
tomēr varētu iesniegt lūgumu izdot rīkojumu, tostarp attiecībā uz produktu, kurš acīmredzami nepārkāpj nevienu no tās patentiem, it īpaši patentu 947, no kā izrietoši tiktu liegta
Lupin
nolīguma 4.1. panta c) punkta piemērošana līdz brīdim, kad šāds lūgums tiktu noraidīts (skat. iepriekš 852. punktu).
Šajā ziņā
Lupin
vēstules atklāj neskaidrības attiecībā uz tās iespēju ienākt Francijas tirgū, nepārkāpjot nolīgumu (skat. iepriekš 853. punktu), un līdz ar to attiecībā uz netirgošanas noteikuma īstenošanu, ko tā joprojām turpināja, vismaz līdz šo vēstuļu apmaiņai, kas, šķiet, beidzās ne agrāk kā 2009. gada aprīļa sākumā, proti, tikai nedaudz vairāk kā mēnesi pirms 2009. gada 6. maija – datuma, ko Komisija izmantoja, konstatējot pārkāpuma beigas attiecībā uz Beļģiju, Čehijas Republiku, Īriju un Ungāriju. Arī
Servier
vēstule, kas minēta iepriekš 853. punktā, neļauj secināt, ka tā skaidri un acīmredzami uzskatīja, ka
Lupin
drīkst ienākt tirgū.
A fortiori
attiecībā uz četriem iepriekš 900. punktā minētajiem tirgiem prasītājas nenorāda nevienu elementu, kas ļautu pierādīt, ka pirms 2009. gada 6. maija
Servier
un
Lupin
bija ņēmušas vērā
Sandoz
attiecīgās ienākšanas šajos tirgos un ka, neraugoties uz neskaidrībām saistībā ar nolīguma nepārprotamību, tās uzskatīja, ka netirgošanas noteikums vairs nav spēkā.
Apstāklis, ka, ņemot vērā neskaidrības saistībā ar nolīguma nepārprotamību, netirgošanas noteikums palika spēkā, tādējādi norādot, ka tiek saglabāta pušu gribas sakritība – iespējams, esot pretrunā noteikuma piemērošanas nosacījumu interpretācijai, ko
a posteriori
varētu izmantot it īpaši tiesa, kas izskata līgumisku strīdu –, bija pietiekams, lai ļautu Komisijai konstatēt, ka
Servier
un
Lupin
gribas sakritība un tātad pārkāpums turpinājās, neraugoties uz
Sandoz
ienākšanu tirgū.
Katrā ziņā, pat pieņemot, ka nolīgums formāli vairs nebija spēkā, sākot ar
Sandoz
ienākšanu tirgū, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus (skat. iepriekš 900. un 901. punktu), ir jāsecina, ka
Servier
un
Lupin
turpināja piemērot netirgošanas noteikumu pēc
Sandoz
secīgās ienākšanas četros aplūkojamajos tirgos.
Ir tiesa, ka attiecībā uz konkurences ierobežojumiem mērķa dēļ kā šajā gadījumā ir lieki ņemt vērā to konkrētās sekas tirgū, lai noteiktu pārkāpuma esamību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1999. gada 8. jūlijs, Komisija/Anic Partecipazioni,
C‑49/92 P
,
EU:C:1999:356
,
98.
un
99.
punkts) un tātad tā ilgumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 19. marts, Archer Daniels Midland/Komisija,
C‑510/06 P
,
EU:C:2009:166
,
113.
,
114.
un
140.
punkts). Tas pats attiecas uz nolīguma īstenošanas ņemšanu vērā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 29. jūnijs, E.ON Ruhrgas un E.ON/Komisija,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
,
252.
punkts).
Tomēr pārkāpuma turpināšanu var konstatēt, pārsniedzot laikposmu, kurā formāli nolīgums ir spēkā, ja attiecīgie uzņēmumi ir turpinājuši veikt aizliegtas darbības (spriedumi, 2011. gada 16. jūnijs, Solvay Solexis/Komisija,
T‑195/06
, nav publicēts,
EU:T:2011:280
,
124.
punkts, un 2012. gada 29. jūnijs, E.ON Ruhrgas un E.ON/Komisija,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
,
251.
punkts).
Tā tas ir šajā gadījumā (skat. iepriekš 903. punktu).
No iepriekš minētā izriet, ka ir jānoraida šis pamats, ko
Servier
ir izvirzījusi pakārtoti.
c)

Par kļūdām tiesību piemērošanā un vērtējumā attiecībā uz “Lupin” nolīguma kvalifikāciju par konkurences ierobežojumu seku dēļ
Prasītājas apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi dažādas kļūdas tiesību piemērošanā un vērtējumā attiecībā uz
Lupin
nolīguma kvalifikāciju par konkurences ierobežojumu seku dēļ.
Piemērojot
mutatis mutandis
iepriekš 566.–570. punktā izklāstītos apsvērumus, šis pamats ir jānoraida kā neefektīvs.
9.

Par nolīgumiem, kas noslēgti ar “Krka”
a)

Par kļūdām tiesību piemērošanā un vērtējumā attiecībā uz nolīgumu, kas noslēgti ar “Krka”, kvalifikāciju par konkurences ierobežojumu mērķa dēļ
Prasītājas apstrīd, pirmkārt, izlīguma nolīguma un licences nolīguma un, otrkārt, cesijas nolīguma kvalifikāciju par ierobežojumu mērķa dēļ.
1)

Par izlīguma nolīgumu un licences nolīgumu
i)

Lietas dalībnieku argumenti
[..]
ii)

Vispārējās tiesas vērtējums
Izņemot iepriekš 797.–803. punktā izklāstītos apsvērumus attiecībā uz akcesoriskajiem nolīgumiem, ierasta tirdzniecības nolīguma sasaiste ar izlīgumu, kurā ir iekļauti netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumi, nav nopietns netiešs pierādījums, ka pastāv apgriezts maksājums, ja aplūkojamais tirdzniecības nolīgums ir licences nolīgums attiecībā uz strīdīgo patentu.
Šādu izņēmumu izskaidro tas, ka, lai gan ir taisnība, ka licences nolīguma, kas attiecas uz patentu, mērķis ir nevis izlīgums, bet gan atļauja izmantot šo patentu, tomēr atšķirībā no situācijas attiecībā uz pārējiem tirdzniecības nolīgumiem (skat. iepriekš 800. punktu) var būt pamatoti, ka šis licences nolīgums tiek sasaistīts ar izlīguma nolīgumu strīdā attiecībā uz patentu, kas ir licences priekšmets.
Principā strīda patentu jomā pamatā ir ģenērisko zāļu sabiedrības vēlme ienākt tirgū, kam pretrunā ir patenta īpašnieka vēlme aizsargāt tiesības, ko tas no šī patenta gūst. Šādas ienākšanas atļaušana, noslēdzot licences nolīgumu, tādā gadījumā izrādās īpaši piemērots veids, kā izbeigt strīdu, jo tas ļauj apmierināt abu strīda pušu prasījumus.
Turklāt tiek atzīts, ka licences nolīguma izmantošana ir atbilstīgs līdzeklis strīda izbeigšanai. Tas izriet no 2004. gada pamatnostādņu par tehnoloģijas nodošanas nolīgumiem 204. punkta, saskaņā ar kuru “licencēšana var kalpot kā līdzeklis strīdu atrisināšanai”. Šis punkts ir atkārtots 2014. gada pamatnostādņu par tehnoloģijas nodošanas nolīgumiem 205. punktā.
Sasaistīt licences nolīgumu ar izlīguma nolīgumu ir vēl jo pamatotāk tādēļ, ka netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumu esamība izlīguma nolīgumā ir leģitīma tikai tad, ja šis nolīgums balstās uz to, ka puses atzīst patenta spēkā esamību (skat. iepriekš 258.–261. punktu). Licences nolīguma noslēgšana, kam attiecībā uz jebkuru licenciātu ir jēga vienīgi tad, ja licence faktiski tiek izmantota, arī ir balstīta uz to, ka puses atzīst patenta spēkā esamību. Šajā ziņā licences nolīgums tātad apstiprina izlīguma nolīguma leģitimitāti, un tas pilnībā pamato to, ka pirmais nolīgums ir ar otro saistīts.
Ņemot vērā to, ka izrādās pamatoti sasaistīt izlīguma nolīgumu ar patentu saistītā strīdā ar licences nolīgumu attiecībā uz šo pašu patentu, šāda sasaistīšana pretēji tam, kā tas ir ar pārējiem akcesoriskajiem nolīgumiem, nav nopietns netiešs pierādījums, ka pastāv apgriezts maksājums (šī izteikuma akcesorisko nolīgumu jomā izpratnē, skat. iepriekš 804. punktu).
Līdz ar to Komisijai ir jāpamatojas uz citiem netiešiem pierādījumiem nekā tikai licences nolīguma un izlīguma nolīguma sasaistīšana, lai pierādītu, ka licences nolīgums nav ticis noslēgts parastos tirgus apstākļos un ka faktiski tas slēpj apgrieztu maksājumu, ar kuru pamudina ģenērisko zāļu sabiedrību piekrist netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumiem (skat. iepriekš 803.–808. punktu).
Ir jānorāda, ka apgriezta maksājuma konstatējums ir vēl jo grūtāk saskatāms attiecībā uz licences nolīgumu, ciktāl saskaņā ar šādu nolīgumu nenosaka oriģinālo zāļu sabiedrības līdzekļu pārskaitījumu ģenērisko zāļu sabiedrībai, bet gan ģenērisko zāļu sabiedrības līdzekļu pārskaitījumu oriģinālo zāļu sabiedrībai. Tādējādi licences nolīgumu jomā licenciāts maksā atlīdzību patenta īpašniekam.
Tomēr pastāv oriģinālo zāļu sabiedrības līdzekļu nodošana ģenērisko zāļu sabiedrībai, ņemot vērā to, ka patenta īpašniekam samaksātā atlīdzība ir pretizpildījums par labumu, ko ģenērisko zāļu sabiedrība gūst no licences nolīguma, proti, par atļauju izmantot patentu, lai ienāktu tirgū neriskējot.
Tātad Komisijai ir jāpierāda, ka šis pretizpildījums ir neatbilstoši zems, proti, tik lielā mērā, ka to nevar pamatot ar apsvērumiem, kuri attiecas tikai uz labuma, kas ir līguma priekšmets, ekonomisko vērtību (skat. iepriekš 806. punktu), un ka licences nolīgumā tādējādi ir ietverts apgrieztais maksājums par labu ģenērisko zāļu sabiedrībai.
Lai pierādītu pietiekamu kaitējuma pakāpi izlīguma nolīguma kvalifikācijai par konkurences ierobežojumu mērķa dēļ, tam, ka netiek secināts, ka aplūkojamais darījums ir noticis parastos tirgus apstākļos, ir vēl jo acīmredzamāk jāizriet no tā, ka šajā nolīgumā ietverto netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumu konkurenci ierobežojošo raksturu vājina licences nolīgums.
Netirgošanas noteikums, vismaz daļēji, ir zaudējis iedarbību. Ar licences nolīgumu ne tikai daļēji neitralizē šī noteikuma sekas, ņemot vērā to, ka tas veicina ģenērisko zāļu ienākšanu tirgū, novēršot ar patentu saistīto tiesvedības risku.
Attiecībā uz neapstrīdēšanas noteikumu – lai arī tā ierobežojošās sekas joprojām pastāv, tās ierobežo fakts, ka licence ļauj ienākt tirgū bez tiesvedības riska. Lai arī ģenērisko zāļu sabiedrībai ir būtiski varēt apstrīdēt patenta spēkā esamību, ja tā ienāk tirgū riskējot, tas tā ir mazākā mērā, ja oriģinālo zāļu sabiedrība tai ir ļāvusi ienākt šajā tirgū, pateicoties licences nolīgumam.
Šajā analīzes stadijā ir jāatgādina, ka ar patentiem saistītos strīdos noslēgtu izlīgumu kontekstā konkurences ierobežojuma mērķa dēļ kvalifikācijai ir nepieciešams, lai izlīgumā būtu iekļauta gan pamudinoša priekšrocība attiecībā uz ģenērisko zāļu sabiedrību, gan korelatīvs ierobežojums attiecībā uz tās centieniem konkurēt ar oriģinālo zāļu sabiedrību (skat. iepriekš 272. punktu). No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, pastāvot licences nolīgumam, šie abi elementi ir vājināti vai pat nav spēkā, un tādējādi pietiekamu kaitējuma pakāpi normālai konkurences darbībai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 11. septembris, CB/Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
,
49.
un
50.
punkts un tajos minētā judikatūra) nav viegli konstatēt.
Ir jāpiebilst, ka iepriekš 943. punktā minētais izņēmums nav pretrunā ne tam, ka licences nolīguma un neapstrīdēšanas noteikuma sasaistīšana ir viens no ierobežojumiem, kas izslēgti no Komisijas Regulas (EK) Nr. 772/2004 (2004. gada 27. aprīlis) par [LESD 101. panta 3. punkta] piemērošanu tehnoloģijas nodošanas nolīgumu kategorijām (
OV 2004, L 123, 11. lpp.
) 2. pantā paredzētā atbrīvojuma, ne Tiesas judikatūrai, kas uzsākta 1986. gada 25. februāra spriedumā Windsurfing International/Komisija (
193/83
,
EU:C:1986:75
,
89.
un
92.
punkts) un precizēta 1988. gada 27. septembra spriedumā Bayer un Maschinenfabrik Hennecke (
65/86
,
EU:C:1988:448
).
Pirmkārt, saskaņā ar Regulas Nr. 772/2004 5. pantu licences nolīguma un neapstrīdēšanas noteikuma sasaistīšana ir viens no ierobežojumiem, kas izslēgti no šīs pašas regulas 2. pantā paredzētā atbrīvojuma. Tomēr saskaņā ar minētās regulas 2. un 5. pantu šo atbrīvojumu un šo atbrīvojuma liegšanu piemēro tikai, ciktāl aplūkojamajos nolīgumos ir ietverti konkurences ierobežojumi, uz kuriem attiecas LESD 101. panta 1. punkts. Turpinot – tas, ka licences nolīguma un neapstrīdēšanas noteikuma sasaistīšana ir viens no ierobežojumiem, kas izslēgti no Regulas Nr. 772/2004 2. pantā paredzētā atbrīvojuma, katrā ziņā neļauj secināt, ka šāda sasaistīšana ir konkurences ierobežojums LESD 101. panta 1. punkta izpratnē un it īpaši ierobežojums mērķa dēļ.
Šajā ziņā Tiesa ir nospriedusi – lai arī LESD 101. panta 3. punkta piemērošana noteiktam nolīgumam prasa, lai iepriekš tiktu atzīts, ka šis nolīgums atbilst ar LESD 101. panta 1. punktu noteiktajam aizliegumam, 3. punktā paredzētā iespēja to piemērot pa kategorijām nenozīmē, ka noteiktā nolīgumā, kas atbilst šīm kategorijām, līdz ar to noteikti būtu izpildīti 1. punkta nosacījumi. Tādējādi atbrīvojuma pa kategorijām piemērošanā nedrīkst būt ietverti nekādi iepriekšpieņēmumi, pat ne netieši, ne pret vienu individuāli skatītu nolīgumu (spriedums, 1966. gada 13. jūlijs, Itālija/Padome un Komisija,
32/65
,
EU:C:1966:42
, 590. lpp.).
Otrkārt, ir taisnība, ka Tiesa ir lēmusi, ka licences nolīguma noteikums, ar ko nosaka pienākumu neapstrīdēt patenta spēkā esamību, nav saderīgs ar LESD 101. panta 1. punktu. Tā ir piebildusi, ka šāds noteikums acīmredzami neatbilst patenta īpašajam mērķim, ko nevar interpretēt kā tādu, ar ko garantē aizsardzību arī pret tādām darbībām, ar kurām tiecas apstrīdēt patenta spēkā esamību, ņemot vērā, ka sabiedrības interesēs ir novērst jebkādus šķēršļus saimnieciskajai darbībai, kuri varētu izrietēt no kļūdaini izsniegta patenta (spriedums, 1986. gada 25. februāris, Windsurfing International/Komisija,
193/83
,
EU:C:1986:75
,
89.
un
92.
punkts).
Tomēr divus gadus vēlāk pieņemtā spriedumā lietā attiecībā uz izlīgumu strīdā Tiesa precizēja savu 1986. gada 25. februāra spriedumā Windsurfing International/Komisija (
193/83
,
EU:C:1986:75
) izmantoto nostāju, šoreiz lemjot vienīgi, ka neapstrīdēšanas noteikumam, ņemot vērā juridisko un ekonomisko kontekstu, var būt konkurenci ierobežojošs raksturs LESD 101. panta 1. punkta izpratnē (spriedums, 1988. gada 27. septembris, Bayer un Maschinenfabrik Hennecke,
65/86
,
EU:C:1988:448
,
16.
punkts). Turklāt, lai arī šajā pašā spriedumā tā noraidīja Komisijas priekšlikumu, saskaņā ar kuru neapstrīdēšanas noteikuma iekļaušana vairs neietilpst LESD 101. panta 1. punktā paredzētajā aizliegumā, ja ar aplūkojamo nolīgumu tiecas izbeigt strīdu, kas tiek skatīts tiesā, tā tomēr neizdarīja secinājumu, ka uz visiem izlīguma nolīgumiem, kuros ir ietverts šāds noteikums, attiektos LESD 101. panta 1. punktā paredzētais aizliegums.
Ir tiesa, ka saistībā ar licences nolīgumu, kā izriet no 2004. gada pamatnostādņu par tehnoloģijas nodošanas nolīgumiem 112. punkta, licenciāti “parasti vislabāk var noteikt, vai intelektuālā īpašuma tiesības ir derīgas,” un tātad to apstrīdēt. Šis iemesls pamato to, ka licences nolīguma un neapstrīdēšanas noteikuma sasaistīšana principā ir aizliegta (ģenerāladvokāta M. Darmona [
M. Darmon
] secinājumi lietā Bayer un Maschinenfabrik Hennecke,
65/86
,
EU:C:1987:336
,
8.
punkts). Tomēr, ja licences nolīgums ir noslēgts saistībā ar izlīgumu faktiskā tiesvedībā starp attiecīgajām pusēm, licenciātam jau ir bijusi iespēja apstrīdēt aplūkojamā patenta spēkā esamību, un tādā gadījumā, ja tas galu galā bez pamudinājuma piekrīt neapstrīdēšanas noteikumam (kā arī netirgošanas noteikumam), tas nozīmē, ka tas uzskata patentu par spēkā esošu. Šajā īpašajā izlīguma kontekstā, saskaņā ar kuru puses galu galā vienojas, ka atzīst patenta spēkā esamību, iemesls, kura dēļ licences nolīguma un neapstrīdēšanas noteikuma sasaistīšana ir aizliegta, vairs nešķiet atbilstīgs, ar nosacījumu, ka izlīguma nolīgums ir pamatots ar to, ka nolīguma puses atzīst attiecīgā patenta spēkā esamību, nevis ar licenciāta pamudinājumu piekrist neapstrīdēšanas noteikumam (kā arī netirgošanas noteikumam).
No iepriekš minētā izriet, ka, pastāvot faktiskai tiesvedībai starp attiecīgajām pusēm un licences nolīgumam, kas, izrādās, ir tieši saistīts ar izlīgumu šajā strīdā, šī nolīguma un izlīguma nolīguma sasaistīšana nav nopietns netiešs pierādījums, ka pastāv apgriezts maksājums. Tādā gadījumā Komisija to, ka licences nolīgums nav darījums, kas veikts parastos tirgus apstākļos, un tādējādi slēpj apgrieztu maksājumu (šī izteikuma akcesorisko nolīgumu jomā izpratnē, skat. iepriekš 804. punktu), var pierādīt, pamatojoties uz citiem netiešiem pierādījumiem.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jānosaka, vai Komisija šajā gadījumā varēja pamatoti secināt, ka uz
Servier
un
Krka
noslēgtajiem izlīguma un licences nolīgumiem var attiekties kvalifikācija par ierobežojumiem mērķa dēļ.
Pirmām kārtām, ir jāpārbauda, vai pastāvēja faktiskas tiesvedības un vai izrādījās, ka licences nolīgumam ir pietiekami tieša saikne ar šo strīdu izlīgumu, lai tā sasaistīšana ar izlīguma nolīgumu būtu pamatota.
Šajā ziņā, pirmkārt, ir jānorāda, ka starp
Servier
un
Krka
nolīguma parakstīšanas brīdī norisinājās faktiskas tiesvedības un ka šīs tiesvedības tika izbeigtas pēc tam, kad tika noslēgts izlīguma nolīgums, kura I panta i) un ii) punktā ir paredzēts, ka gan vienai, gan otrai pusei ir jāizstājas no starp tām notiekošajām tiesvedībām.
Desmit ģenērisko zāļu sabiedrības, tostarp
Krka
, 2004. gadā bija iesniegušas iebildumu EPI pret patentu 947 nolūkā panākt tā pilnīgu atcelšanu, atsaucoties uz novitātes un izgudrojuma līmeņa trūkumu un izgudrojuma apraksta nepietiekamību. 2006. gada 27. jūlijā EPI Iebildumu nodaļa apstiprināja šī patenta spēkā esamību pēc
Servier
sākotnējo patenta pretenziju nelieliem grozījumiem. Septiņas sabiedrības pēc tam šo EPI 2006. gada 27. jūlija lēmumu pārsūdzēja.
Krka
izstājās no iebildumu procedūras 2007. gada 11. janvārī saskaņā ar izlīguma nolīgumu, kas bija noslēgts ar
Servier
.
Tāpat Apvienotajā Karalistē 2006. gada 28. jūlijā
Servier High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents court)
(Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Kanclera kompetences lietu departaments (Patentu palāta)) bija cēlusi prasību pret
Krka
par patenta 340 pārkāpumu. 2006. gada 2. augustā tā arī bija cēlusi prasību pret
Krka
par patenta 947 pārkāpumu, kā arī bija iesniegusi lūgumu izdot pagaidu rīkojumu. 2006. gada 1. septembrī
Krka
bija iesniegusi pretprasību par patenta 947 atcelšanu un 2006. gada 8. septembrī vēl vienu pretprasību par patenta 340 atcelšanu. 2006. gada 3. oktobrī
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents court)
(Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Kanclera kompetences lietu departaments (Patentu palāta)) apmierināja
Servier
lūgumu izdot pagaidu rīkojumu un noraidīja pieteikumu, ko
Krka
bija iesniegusi 2006. gada 1. septembrī. 2006. gada 1. decembrī tiesvedībā esošā lieta tika izbeigta saskaņā ar pušu noslēgto izlīguma nolīgumu un pagaidu rīkojums tika atcelts.
Otrkārt, gan izlīguma nolīgumam, gan licences nolīgumam bija saikne ar aplūkojamajām tiesvedībām. Izlīguma nolīgums un it īpaši tajā ietvertie netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumi attiecās vienīgi uz to patentu piemērošanas jomu, kas bija starp
Servier
un
Krka
pastāvošo tiesvedību priekšmets. Savukārt licences nolīgums attiecās uz patentu 947, un tātad arī tam bija tieša saikne ar šīm tiesvedībām.
Treškārt, brīdī, kad tika noslēgti izlīguma un licences nolīgumi, savstarpēji atbilstoši netieši pierādījumi ļāva pusēm domāt, ka patents 947 ir spēkā esošs (skat. iepriekš 967. un 968. punktu).
Ceturtkārt, lai arī starp
Servier
un
Krka
jau bija notikusi saziņa, pirms tika pieņemts EPI 2006. gada 27. jūlija lēmums, ar kuru apstiprināja patenta 947 spēkā esamību (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 837. apsvērumu), tās rezultātā nebija noslēgts nolīgums (apstrīdētā lēmuma 856.–859. apsvērums) un tikai pēc šī lēmuma pieņemšanas tika sāktas jaunas sarunas (apstrīdētā lēmuma 898. apsvērums). EPI 2006. gada 27. jūlija lēmums, ar ko apstiprināja patenta 947 spēkā esamību, tātad bija vismaz viens no apstākļiem, kas lika noslēgt izlīguma un licences nolīgumus.
Tādējādi, ņemot vērā izlīguma nolīguma un licences nolīguma noteikumu apjomu, kā arī kontekstu, kādā nolīgumi tika noslēgti, ir jākonstatē, ka šo abu nolīgumu sasaistīšana bija pamatota un tātad nav nopietns netiešs pierādījums, ka pastāv
Servier
veikts apgriezts maksājums
Krka
, pamatojoties uz licences nolīgumu (skat. iepriekš 948. punktu).
Šajos apstākļos ir jāpārbauda, otrām kārtām, vai šajā gadījumā Komisija, pamatojoties uz citiem netiešiem vai tiešiem pierādījumiem nekā tikai licences nolīguma un izlīguma nolīguma sasaistīšana, ir pierādījusi, ka licences nolīgums nav noslēgts parastos tirgus apstākļos (skat. iepriekš 949. un 963. punktu).
Šajā ziņā ir jānorāda, ka nav strīda, ka atšķirībā no pārējo nolīgumu gadījuma, kas ir apstrīdētā lēmuma priekšmets, ne izlīguma nolīgumā, ne licences nolīgumā nebija noteikts
Servier
līdzekļu pārskaitījums
Krka
.
Licences nolīgumā pat bija paredzēts, ka
Krka
maksās
Servier
atlīdzību 3 % apmērā no sava pārdošanas apjoma neto summas.
Protams, atlīdzība ir pretizpildījums par labumu, ko ģenērisko zāļu sabiedrība gūst no licences nolīguma, proti, par atļauju izmantot patentu, lai ienāktu tirgū neriskējot. Tomēr Komisijai bija jāpierāda, ka šis pretizpildījums bija neatbilstoši zems un ka tādējādi licences nolīgums noteica apgrieztu maksājumu par labu
Krka
.
Lai arī Komisija apstrīdētajā lēmumā sniedza zināmu skaitu netiešu pierādījumu, kas ļauj secināt, ka licences nolīgums bija labvēlīgs
Krka
komerciālajām interesēm (1738.–1744. un it īpaši 1739. apsvērums), tomēr tā nepierādīja, ka 3 % atlīdzības līmenis būtu bijis neatbilstoši zems, proti, tik lielā mērā, ka to nevar pamatot ar apsvērumiem, kuri attiecas tikai uz patenta, kas ir licences priekšmets, ekonomisko vērtību (skat. iepriekš 952. punktu).
Attiecībā uz Komisijas apgalvoto apstākli, ka atlīdzības likme bija daudz zemāka salīdzinājumā ar
Servier
2007. gada uzņēmējdarbības rezultātiem Čehijas Republikā, Ungārijā un Polijā, ne vienmēr ir neatbilstoši, ka pamatdarbības pārpalikuma, kas ir kādas darbības bruto peļņa, likme būtiski pārsniedz licences nolīgumā noteiktās atlīdzības likmi, kura attiecas tikai uz maksu par tiesībām izmantot patentu.
Tā paša iemesla dēļ var noraidīt arī Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru atlīdzība esot bijusi tikai neliela daļa no
Krka
peļņas normas.
A fortiori
attiecībā uz ģenērisko zāļu sabiedrību – tai nebūtu nekādas intereses noslēgt licences nolīgumu, ja atlīdzības summa tai neļautu iegūt pietiekami būtisku peļņas normu.
Visbeidzot, nešķiet neatbilstoši, ka atlīdzības likme par
Krka
izmantotu patentu tiek aprēķināta, pamatojoties uz
Krka
produkta pārdošanas cenu, nevis
Servier
produkta pārdošanas cenu.
Visi šie elementi, pat skatīti kopumā, ļauj pierādīt vienīgi to, ka sabiedrībai
Krka
piešķirtās licences cenai ir tās komerciālajām interesēm labvēlīgs raksturs, bet ar tiem nepietiek, lai pierādītu, ka aplūkojamais darījums nebūtu noticis parastos tirgus apstākļos, vēl jo vairāk tādēļ, ka licences nolīgumā bija paredzēts, ka
Servier
varēs turpināt tirgot savu produktu septiņās dalībvalstīs, kurās piemēroja licenci – vai nu tieši, vai ar kāda ar to saistīta uzņēmuma starpniecību, vai arī ar tikai vienas trešās puses dalībvalstī starpniecību. Piešķirtā licence tātad nebija ekskluzīva, un tas ierobežoja tās sabiedrībai
Krka
labvēlīgo raksturu, ciktāl pastāvēja risks, ka
Krka
produkts varēja nonākt konkurences apstākļos ar citu ģenērisku produktu, vai nu to tirgotu vai ražotu
Servier
, vai kāda trešā persona.
Ir jāpiebilst, ka tiesas sēdē Komisija pati norādīja, ka tā neapstrīd, ka atlīdzība bija saderīga ar tirgus praksi. Apstrīdētajā lēmumā norādot, gan pakārtoti, ka “vairāk par zemo atlīdzību līmeni tieši fakts, ka viena licence tika izsniegta pret apņemšanos neienākt noteiktā skaitā citu atsevišķu tirgu vai tajos neapstrīdēt
Servier
patentus, ir centrālais analīzē” (2354. zemsvītras piezīme), Komisija jau parādīja, ka tā – kļūdaini – piešķīra vien pakārtotu nozīmi apstāklim, ka darījums varēja būt noslēgts parastos tirgus apstākļos.
No iepriekš 977.–982. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka Komisija nav pierādījusi, ka licences nolīgumā paredzētā atlīdzības likme 3 % būtu bijusi neatbilstoši zema, proti, tik lielā mērā, ka to nevarētu pamatot ar apsvērumiem, kuri attiecas tikai uz patenta, kas ir licences priekšmets, ekonomisko vērtību. Komisija tātad nav pierādījusi, ka licences nolīgums nav darījums, kas veikts parastos tirgus apstākļos.
Līdz ar to Komisija nav pierādījusi pašu apgrieztā maksājuma esamību, kas izrietētu no licences piešķiršanas par neatbilstoši zemu cenu (skat. iepriekš 803. punktu) un kas, ņemot vērā, ka tās mērķis nav kompensēt ar izlīguma nolīgumu saistītas izmaksas (skat. iepriekš 809. punktu), būtu pamudinājums.
No tā izriet, ka Komisija šajā gadījumā nevarēja pamatoti konstatēt tāda konkurences ierobežojuma esamību, kura kaitējuma pakāpe būtu pietiekama, lai to varētu atzīt par ierobežojumu mērķa dēļ.
Iepriekš minēto apsvērumu neatspēko pārējie Komisijas apstrīdētajā lēmumā izmantotie elementi.
Pirmkārt, pat pieņemot, ka licences nolīgums būtu pamudinošs, jo tas būtu ļāvis aplūkojamajās septiņās valstīs – proti, tajā tirgus daļā, attiecībā uz kuru Komisija nekonstatēja pārkāpumu, – izveidot
Servier
un
Krka
labvēlīgu duopolu, kā Komisija norāda apstrīdētajā lēmumā (skat. it īpaši 1728., 1734. un 1742. apsvērumu), šāds duopols neizrietēja no paša nolīguma, bet no
Servier
un
Krka
pēc tā noslēgšanas izdarītajām izvēlēm, proti, –
Servier
gadījumā – izvēles nepiešķirt licenci citai ģenērisko zāļu sabiedrībai vai pašai netirgot sava perindoprila ģenērisku versiju par zemu cenu (apstrīdētā lēmuma 1727. apsvērums) un –
Krka
gadījumā – izvēles neuzsākt agresīvu cenu politiku (apstrīdētā lēmuma 1744. apsvērums).
Komisijas konstatētais konkurences ierobežojums mērķa dēļ, it īpaši pamudinājums, kas ir viens no šī ierobežojuma nosacījumiem (skat. iepriekš 272. punktu), attiecas uz izlīguma un licences nolīgumiem, ko noslēgušas
Servier
un
Krka
, nevis uz darbībām, kas ir veiktas pēc šo nolīgumu noslēgšanas un kas tajos nav noteiktas.
Pieņemot, ka aplūkojamo duopolu var uzlūkot kā nolīgumu īstenošanu, būtu jāatgādina, ka Komisija un Savienības tiesa, vērtējot nolīguma ierobežojošo mērķi un it īpaši ņemot vērā tā ekonomisko un juridisko kontekstu, nevar pilnībā ignorēt šī nolīguma potenciālās sekas (skat. iepriekš 304. punktā minēto judikatūru). Tomēr no judikatūras arī izriet, ka konkurences ierobežojuma mērķa dēļ pierādījums, it īpaši izmantojot aplūkojamā nolīguma ekonomiskā un juridiskā konteksta vērtējumu, nevar likt vērtēt šī nolīguma sekas, jo citādi zustu lietderīgā iedarbība LESD 101. panta 1. punktā paredzētajam nošķīrumam starp konkurenci ierobežojošu mērķi un sekām (skat. iepriekš 221. punktu). Lai pārbaudītu nolīguma īpašo spēju radīt konkurenci ierobežojošas sekas, kas raksturo nolīgumus, kuriem ir pret konkurenci vērsts mērķis, analizējot nolīguma potenciālās sekas, tādējādi ir jāņem vērā tikai tās, kuras izriet no minētā nolīguma parakstīšanas datumā objektīvi prognozējamiem datiem (šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumus lietā ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:272
,
84.
punkts; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2014. gada 11. septembris, CB/Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
,
80.
–
82.
punkts).
Šajā gadījumā apgalvotās potenciālās sekas, proti, Komisijas apgalvotais duopols, ir pamatotas ar hipotētiskiem apstākļiem un tātad nav objektīvi prognozējamas nolīguma noslēgšanas datumā.
Katrā ziņā, atsaucoties uz aptieku krājumu palielināšanās praksi un uz sūdzību Polijas iestādēm, kurā apgalvota nelojālas konkurences esamība, Komisija apstrīdētā lēmuma 1725. apsvērumā norādīja, ka “
Servier
attieksmi pret
Krka
septiņos tirgos, uz kuriem attiecās licence, bija grūti vērtēt kā sadarbības attieksmi”. Turklāt, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 1728. apsvēruma, Komisijas aprakstītais duopols starp
Servier
un
Krka
neizslēdza zināmu konkurences līmeni starp šiem uzņēmumiem.
Otrkārt, Komisijas ieskatā, licences nolīgums šajā gadījumā bija pamudinošs, jo tas
Krka
ļāva noteiktos tirgos ienākt bez riska pret tās izslēgšanu no citiem tirgiem. No šāda viedokļa raugoties, ja netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumu piemērošanas joma ir plašāka nekā licences nolīguma piemērošanas joma un tādējādi starp šiem diviem nolīgumiem pastāv nobīde vai “asimetrija”, saskaņā ar jēdzienu, ko Komisija lietojusi apstrīdētā lēmuma 1706. un 1736. apsvērumā, tādā gadījumā esot iespējams secināt, ka pastāv pamudinājums, ņemot vērā to, ka licences nolīguma mērķis, ļaujot ģenērisko zāļu sabiedrībai bez riska ienākt noteiktās tirgus daļās, faktiski esot pamudināt šo sabiedrību piekrist izstāties no pārējām tirgus daļām par labu oriģinālo zāļu sabiedrībai.
Šādai argumentācijai nevar piekrist.
Vispirms Komisijas piedāvātā pieeja, saskaņā ar kuru vienīgi secinājums – pat ja tas veikts parastos tirgus apstākļos –, ka licences nolīgums, kas sasaistīts ar izlīguma nolīgumu, kurā ir ietverti ierobežojoši noteikumi, varētu būt pamudinājums, novestu pie paradoksāla risinājuma, jo šajā gadījumā, jo plašāka būtu licences nolīguma piemērošanas joma, jo lielāks būtu pamudinājums un vieglāk būtu secināt, ka pastāv ierobežojums mērķa dēļ, izņemot ja licences nolīgumam būtu tieši identiska piemērošanas joma kā izlīguma nolīgumam.
Tomēr, jo plašāka ir licences nolīguma piemērošanas joma, it īpaši salīdzinājumā ar izlīguma nolīguma, ar kuru tas ir saistīts, piemērošanas jomu, jo vairāk šis nolīgums veicina konkurenci, ņemot vērā to, kādas konkurenci veicinošas sekas ir licencei, kas iedrošina ģenērisko zāļu sabiedrību ienākt tirgū un ierobežo izlīguma nolīgumā ietverto netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumu konkurenci ierobežojošo raksturu (skat. iepriekš 954. un 955. punktu).
Šajā ziņā var pieminēt, ka ģenerāladvokāts N. Vāls savos secinājumos lietā CB/Komisija (
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:1958
,
55.
punkts) norādīja, ka formālo pieeju, kas liktu identificēt ierobežojumu mērķa dēļ, var izmantot vienīgi tad, ja ir īstenota rīcība, attiecībā uz kuru var secināt, ka konkurencei nelabvēlīgās sekas ir pārākas par konkurenci veicinošajām sekām.
Turklāt Komisijas apgalvojums, kas liek noteikt patenta īpašniekam pienākumu noslēgt licences nolīgumu attiecībā uz visu teritoriju, kurā tiek īstenoti izlīguma nolīguma ierobežojošie noteikumi, ir tāds, ar kuru netiek ievērotas patenta īpašnieka intelektuālā īpašuma tiesības un it īpaši rīcības brīvība, kas tam ir attiecībā uz licences piešķiršanu (attiecībā uz gadījumu, kad patenta īpašnieks atrodas dominējošā stāvoklī, skat. spriedumu, 2007. gada 17. septembris, Microsoft/Komisija,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
,
331.
punkts). Ar šo apgalvojumu arī nav ievērota rīcības brīvība, kas ir jānodrošina strīda pusēm, lai to labticīgi atrisinātu ar izlīgumu.
Turklāt secinājums, ka licences nolīgums ir “asimetrisks” ģenērisko zāļu sabiedrībai, kas neatzīst aplūkojamā patenta spēkā esamību, noteikti nenozīmē pietiekamu priekšrocību, lai tā piekristu netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumiem. Lai priekšrocību, kas izriet no šāda nolīguma noslēgšanas, varētu uzskatīt par pamudinošu, tai būtu jāparedz šai sabiedrībai kompensācija par noteiktiem paredzamās peļņas zaudējumiem, kas izrietēs no piekrišanas izlīgumam, kurā ietverti noteikumi, kas tai liedz ienākt noteiktās tirgus ģeogrāfiskajās daļās. Sabiedrībai, kura nopietni netic patenta spēkā esamībai un spēj ienākt visā tirgū, uz ko attiecas netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumi, licence, kuras ģeogrāfiskais apjoms ir šaurāks nekā minēto noteikumu piemērošanas joma, nav ekonomiski pieņemams risinājums, kas varētu likt tam piekrist. Tiesa gan, licence minētajai sabiedrībai daļēji atver tirgu, uz kuru attiecas patents, dodot tai iespēju šajā tirgus daļā gūt plānoto peļņu, bet, ņemot vērā to, ka nav noteikts, ka šīs licences atlīdzības likme attiecībā uz minēto tirgus daļu būtu neatbilstoši zema, minētā licence tātad nedod šai sabiedrībai kompensāciju par to, kas attiecas uz pārējām tirgus daļām, kurās tā varētu gūt peļņu patenta atcelšanas gadījumā un kurās tagad tai ir liegts ienākt.
Šajā gadījumā peļņa, ko
Krka
cerēja gūt 18 līdz 20 tirgos, attiecībā uz kuriem licences nolīgums netika piemērots, ir ievērojama. Komisija apstrīdētajā lēmumā norāda, ka Rietumeiropas tirgu peļņa aptuveni atbilda trīs lielāko tirgu peļņai no septiņiem tirgiem, uz kuriem attiecās licences nolīgums (2348. zemsvītras piezīme). Lai arī ir jāņem vērā tas, ka licence likvidē jebkādu pārkāpuma turpinājuma risku un ka peļņa, ko
Krka
varēja gūt, pateicoties licences nolīgumam, tādējādi bija drošāka, nozīmīgums, kādu tā varēja piešķirt šādam riskam, lielā mērā bija atkarīgs no tā, cik pārliecināta tā bija par patenta spēkā esamību. Tas, ka
Krka
atzina patenta 947 spēkā esamību, tātad bija izšķirošais elements, lai pieņemtu lēmumu, kura dēļ tā tādējādi deva priekšroku tādai ienākšanai tirgū, kas attiecas tikai uz aplūkojamajiem septiņiem tirgiem, bet ko sargā licence, nevis tādai plašākai ienākšanai dalībvalstu tirgos kopumā, kura ir pakļauta nozīmīgam pārkāpuma riskam, ņemot vērā spēku, ko
Krka
minētajam patentam piedēvēja.
Treškārt, attiecībā uz pārējiem elementiem, kas it kā pierādot licences nolīguma pamudinošo raksturu attiecībā uz
Krka
, vispirms ir jānorāda, ka tas, ka pēdējā minētā vērtēja lēmuma neslēgt nolīgumus iespējas izmaksas vairāk nekā desmit miljonu euro “zaudētas peļņas” apmērā trīs gadu laikā (apstrīdētā lēmuma 1738. apsvērums), drīzāk ir papildu netiešs pierādījums tam, ka tā uzskatīja patentu 947 par spēkā esošu. Aplūkojamā peļņa atbilstu tai, kas plānota saistībā ar ienākšanu vai palikšanu septiņos tirgos, uz kuriem attiecas licences nolīgums. Tādējādi, šķiet,
Krka
uzskatīja, ka, nepastāvot nolīgumam ar
Servier
, ienākšana šajos tirgos riskējot vai palikšana tajos bija maz ticama, pat izslēgta, un šis apstāklis apstiprina to, ka tā uzskatīja patentu 947 par spēkā esošu.
Turpinot, lai arī no apstrīdētā lēmuma 1740. apsvēruma, kurā ir atsauce uz tā 913. apsvērumu, izriet, ka 18 līdz 20 pārējiem tirgiem, “
Krka
ieskatā, parasti bija mazāks nozīmīgums”, plānotā peļņa šajos tirgos bija ievērojama (skat. iepriekš 999. punktu).
Tādējādi iepriekš 1000. un 1001. punktā izklāstītie elementi neļauj pierādīt licences nolīguma pamudinošo raksturu attiecībā uz
Krka
.
Ceturtkārt, Komisijas apstrīdētajā lēmumā izdarītais konstatējums, saskaņā ar kuru izlīguma un licences nolīgumi esot noteikuši tirgus sadali starp
Servier
un
Krka
(skat. apstrīdētā lēmuma 5.5.3. punkta virsrakstu, kā arī it īpaši tā 1745. apsvērumu), nav pamatots.
Attiecībā uz septiņiem tirgiem, uz kuriem attiecas licences nolīgums, lai arī Komisija neizdara secinājumu par pārkāpumu šajā iekšējā tirgus daļā, tomēr tā ņem vērā
Servier
un
Krka
rīcību šajos septiņos tirgos, it īpaši licences nolīguma noslēgšanu, ko Komisija kvalificējusi par pamudinājumu, lai pierādītu tirgus sadales esamību, kuras pamatā ir nošķīrums starp 18 līdz 20 pārējām dalībvalstīm, no vienas puses, un šīm septiņām dalībvalstīm, no otras puses.
Tomēr
Servier
nebija izslēgta no to septiņu dalībvalstu tirgus, kurā tā konkurēja ar
Krka
(skat. iepriekš 991. punktu).
Līdz ar to nebija tādas tirgus daļas, kura saskaņā ar nolīgumiem būtu rezervēta
Krka
. Tādējādi nevar secināt, ka pastāvēja tirgus sadale, ar to saprotot ciešu sadalījumu starp nolīguma pusēm attiecībā uz šo iekšējā tirgus daļu.
Turklāt ir jānorāda, ka šajās septiņās dalībvalstīs licences nolīgums sekmēja ģenērisko zāļu sabiedrības, kura konkurēja ar oriģinālo zāļu sabiedrību, ienākšanu vai palikšanu tirgū. Tātad tam bija konkurenci veicinošas sekas salīdzinājumā ar iepriekšējo situāciju, kurā ģenērisko zāļu sabiedrība varēja palikt vai ienākt tirgū, vienīgi riskējot, un tas tā bija vēl jo vairāk tādēļ, ka galvenajam aplūkojamajam patentam, proti, patentam 947, kompetentās iestādes bija tikko apstiprinājušas spēkā esamību (skat. iepriekš 970. punktu) un pastāvēja risks, kuru
Krka
uzskatīja par nozīmīgu, ka tās produkts ir patentu pārkāpjošs.
Ir jāpiebilst, ka apstāklis, ka nolīgumu noslēgšanas brīdī patenta 947 attiecīgo valstu ekvivalenti atsevišķos no septiņiem tirgiem
Servier
vēl nebija piešķirti, savukārt
Krka
savu produktu jau tirgoja (apstrīdētā lēmuma 1755. apsvērums), neļauj secināt, ka licences nolīgumam nebija labvēlīgu seku uz konkurenci. Lai arī ir tiesa, ka
Krka
jau būtu varējusi ienākt šajos tirgos pirms licences nolīguma noslēgšanas tā, ka tai nedraudētu tūlītējs risks, ka tiks celta prasība par patenta pārkāpumu, un lai arī līdz ar to licencei nebija izšķiroša nozīme attiecībā uz šo ienākšanu aplūkojamajos tirgos, tomēr šī licence
Krka
ļāva tajos palikt, neuzņemoties risku, ka pret to tiek celta šāda prasība.
Iepriekš 1007. un 1008. punktā konstatētās licences nolīguma labvēlīgās sekas uz konkurenci apstiprina konstatējumu, ka nepastāvēja tirgus sadale attiecībā uz septiņām dalībvalstīm, uz kurām attiecās licences nolīgums.
Licences nolīguma labvēlīgās sekas uz konkurenci ir apstiprinātas arī fragmentā no
Krka
atbildes uz informācijas pieprasījumu, kas minēta apstrīdētā lēmuma 913. apsvērumā. Šajā fragmentā it īpaši ir teikts:
“Licences saņemšana un iebildumu atsaukšana šajā brīdī tika uzskatīta par labāko iespēju attiecībā uz
Krka
– iespēju uzreiz tirgot perindoprilu
Krka
lielākajos tirgos Centrāleiropā un Austrumeiropā, proti, sākot ar 2006. gadu.
Saskaņā ar visiem pārējiem scenārijiem produkta laišana tirgū bija iespējama, ātrākais, divus gadus pēc 2006. gada jūlija un pat vēl pēc šī laikposma produkta laišana tirgū nebija garantēta (risks, ka patents 947 paliek spēkā, ne alfa formas izstrādes riski).”
Iepriekš 1010. punktā minētais fragments apstiprina konstatējumu, saskaņā ar kuru
Krka
uzskatīja, ka nekāda palikšana un nekāda tūlītēja ienākšana septiņu dalībvalstu tirgos, uz kuriem attiecās licences nolīgums, neesot šim nolīgumam, nebija iespējama patenta 947 dēļ (skat. iepriekš 999. un 1000. punktu).
Attiecībā uz 18 līdz 20 pārējiem tirgiem, proti, vienīgo tirgus daļu, attiecībā uz kuru Komisija konstatēja pārkāpuma esamību, ir jānorāda, ka, tā kā nav pierādīts, ka pastāvēja pārkāpums (skat. iepriekš 984. punktu), netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumi ir jāuzskata par tādiem, kas izriet no leģitīma izlīguma nolīguma patentu jomā, kuram ir piesaistīts licences nolīgums (skat. iepriekš 963. punktu). Šādu līgumisko kopumu, kas pamatots ar patenta spēkā esamības atzīšanu, līdz ar to nevar kvalificēt kā nolīgumu par izslēgšanu no tirgus.
Tātad nebija tādas tirgus daļas, kas būtu nelikumīgi tikusi rezervēta
Servier
.
Tirgus sadale, ar kuru Komisija arī pamatoja konstatējumu par ierobežojumu mērķa dēļ, tātad nav pierādīta.
Piektkārt, Komisija nav pierādījusi, ka
Servier
vai
Krka
bija nodoms noslēgt tirgus sadales nolīgumu vai nolīgumu par izslēgšanu no tirgus vai arī ka
Servier
bija nodoms pamudināt
Krka
atteikties no konkurences ar to, vai ka
Krka
bija nodoms, pretī saņemot pamudinošu priekšrocību, atteikties no konkurences spiediena izdarīšanas uz
Servier
.
Iesākumā ir jāatgādina, ka parasti darbības, ko ietver pret konkurenci vērstā prakse un nolīgumi, notiek slepeni, sanāksmes notiek slepus un ar tām saistītā dokumentācija ir ierobežota līdz minimumam. No tā izriet, ka, pat ja Komisija atklāj pierādījumus, kas tieši apliecina prettiesisku saziņu starp tirgus dalībniekiem, tie parasti ir fragmentāri un izkaisīti un tādēļ noteiktas ziņas bieži vien jārekonstruē, izmantojot dedukciju (spriedums, 2007. gada 25. janvāris, Sumitomo Metal Industries un Nippon Steel/Komisija,
C‑403/04 P un C‑405/04 P
,
EU:C:2007:52
,
51.
punkts). Tomēr ir jānorāda, ka šajā lietā aplūkojamie nolīgumi ir īsti līgumi, kam turklāt bija plaša publicitāte (apstrīdētā lēmuma 915. apsvērums). Tā kā Komisijai bija brīvi pieejams viss aplūkojamo nolīgumu saturs, tikko minētās judikatūras piemērošana nav acīmredzama. Tādējādi secinājumi, kas izdarīti no elektroniskā pasta vēstuļu vai citu dokumentu daļējiem fragmentiem, ar kuriem it kā pierādot pušu nodomus, nevar brīvi likt apstrīdēt secinājumu, kas esot pamatots ar pašu nolīgumu saturu, proti, ar saistošajām juridiskajām saiknēm, kuras puses bija nolēmušas savstarpēji izveidot.
Vēl ir jāuzsver, ka šajā gadījumā dokumenti, kas izstrādāti pēc EPI 2006. gada 27. jūlija lēmuma vai pat pēc 2006. gada 3. oktobra pagaidu rīkojuma, kurš tika pasludināts Apvienotajā Karalistē pret
Krka
, var vislabāk atklāt to, kādi varēja būt pušu nodomi, noslēdzot izlīguma un licences nolīgumus. Šie divi notikumi būtiski grozīja kontekstu, kādā nolīgumi tika noslēgti, it īpaši tajā, kas attiecas uz to, kā
Krka
– bet arī
Servier
– varēja uztvert patenta 947 spēkā esamību.
Attiecībā uz
Krka
dokumenti, uz kuriem pamatojas Komisija, lai noteiktu
Krka
nodomus (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 849.–854. un 1758.–1760. apsvērumu, kā arī apsvērumus, uz kuriem pēdējos minētajos ir atsauce), attiecas uz laikposmiem pirms šiem diviem notikumiem.
Minētie fragmenti katrā ziņā ir pārāk fragmentāri vai pārprotami, lai ļautu noteikt, pretēji tam, kas vairākkārt ir ticis konstatēts (skat. it īpaši iepriekš 999., 1000. un 1011. punktu), ka
Krka
neatzina patenta 947 spēkā esamību un
a fortiori
ka izlīguma un licences nolīgumu noslēgšanas brīdī tai bija nodoms noslēgt tirgus sadales nolīgumu vai nolīgumu par izslēgšanu no tirgus.
Attiecībā uz
Servier
vienīgais tāda dokumenta fragments, kurš izstrādāts pēc abiem iepriekš minētajiem notikumiem, par kuru tiek uzskatīts, ka tas atklāj tās pret konkurenci vērstos nodomus, un uz kuru ir atsauce apstrīdētā lēmuma daļā, kas veltīta šiem nodomiem (1761. un 1762. apsvērums), ir šāds: “četri iegūti gadi = liels panākums”.
Šis fragments ir minēts
Servier
augstākās vadības sanāksmes protokolā, kurā ir atsauce uz
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents court)
(Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Kanclera kompetences lietu departaments (Patentu palāta)) 2007. gada 6. jūlija spriedumu, saskaņā ar kuru patents 947 bija spēkā neesošs, pamatojoties uz novitātes un izgudrojuma līmeņa trūkumu salīdzinājumā ar patentu 341.
Pat pieņemot, ka no šī fragmenta var secināt, ka
Servier
vadība pēc šī sprieduma bija uzskatījusi, ka patentam 947 vajadzēja tai ļaut iegūt papildu četrus aizsardzības gadus, tas neļauj secināt, ka 2006. gada 27. oktobrī, brīdī, kad tika parakstīti izlīguma un licences nolīgumi,
Servier
bija nodoms parakstīt tirgus sadales nolīgumu vai nolīgumu par izslēgšanu no tirgus, un
a fortiori
neļauj pierādīt, ka izlīguma un licences nolīgumi bija konkurences ierobežojumi mērķa dēļ.
Turklāt citas ģenērisko zāļu sabiedrības norāde, saskaņā ar kuru “šķietot, ka,
Servier
ieskatā, šī izlīguma pamatojums ir to galveno tirgu aizsardzība, kuros novēro, ka dominē aizstāšana vai [starptautisks nepatentēts nosaukums] izrakstīšana” (apstrīdētā lēmuma 1730. apsvērums), pat ja to ņem vērā kopā ar pārējiem Komisijas minētajiem netiešajiem pierādījumiem, neļauj secināt, ka
Servier
bija nodoms noslēgt ar
Krka
tirgus sadales nolīgumu vai nolīgumu par izslēgšanu no tirgus.
Visbeidzot, Komisijas apstrīdētajā lēmumā vairākkārt veiktā atsauce uz dokumentu “
Coversyl
: aizsardzība pret ģenēriskajām zālēm” nav pārliecinoša. Šis dokuments ir izstrādāts pirms EPI 2006. gada 27. jūlija lēmuma un 2006. gada 3. oktobra pagaidu rīkojuma, kas tika pasludināts Apvienotajā Karalistē pret
Krka
, un tas ievērojami ierobežo tā atbilstību (skat. iepriekš 1017. punktu). Turklāt no paša apstrīdētā lēmuma izriet, ka šajā dokumentā nav skaidri aprakstīta stratēģija attiecībā uz
Krka
, bet ka “no dokumenta rakstura un struktūras”, kā arī no “konteksta, kādā ir izdarīta atsauce uz
Krka
”, vienīgi izriet, ka pret to tika “plānota” aizstāvība (2386. zemsvītras piezīme). Visbeidzot, no apstrīdētajā lēmumā minētajiem šī dokumenta fragmentiem neizriet, ka
Servier
būtu izteikusi šaubas par patenta 947 spēkā esamību.
Katrā ziņā, lai liktu apstrīdēt secinājumu, ko Vispārējā tiesa izdarījusi iepriekš 985. punktā, un pierādītu, ka ar aplūkojamajiem nolīgumiem – pretēji secinājumam, ko liek izdarīt to satura un konteksta, kādā tie tikuši noslēgti, analīze, – tika mēģināts nopirkt konkurentu, lai to izslēgtu no tirgus, Komisijai, ņemot vērā it īpaši iepriekš 1016. punktā minētos apsvērumus, būtu vajadzējis sniegt atbilstīgu un saskanīgu netiešo pierādījumu kopumu. Tomēr Komisija šādus netiešos pierādījumus sniegt nespēja.
Sestkārt, apstāklis, ka
Krka
turpināja apstrīdēt
Servier
patentus un tirgot savu produktu, lai arī EPI Iebildumu nodaļa bija apstiprinājusi patenta 947 spēkā esamību, nav izšķirošs elements, lai secinātu, ka pastāvēja konkurences ierobežojums mērķa dēļ, jo to, ka
Krka
turpināja šādu konkurences spiedienu uz
Servier
, varēja izskaidrot ar
Krka
vēlmi, neraugoties uz tās paredzētajiem tiesvedības riskiem, nostiprināt savu pozīciju sarunās, ko tā varēja sākt ar
Servier
nolūkā noslēgt izlīguma nolīgumu.
Turklāt tas, ka turpinājās
Servier
patenta apstrīdēšana, neradīja
Krka
jaunus pārkāpuma riskus. Tas vienīgi palielināja tās strīda risināšanas izdevumus. Attiecībā uz to, ka
Krka
turpināja sava produkta tirdzniecību, tā aprobežojās ar pieciem Centrāleiropas un Austrumeiropas tirgiem, jo Komisija apstrīdētajā lēmumā ir norādījusi, ka
Krka
“visbeidzot vairs neplānoja ienākt riskējot Francijas, Apvienotās Karalistes un citos Rietumeiropas tirgos pēc Iebildumu [nodaļas] lēmuma” (1693. apsvērums). Turklāt piecos no septiņiem tirgiem, uz kuriem attiecās licence, patenta 947 ekvivalenti vēl nebija piešķirti (apstrīdētā lēmuma 1755. apsvērums). Tādējādi
Krka
riski vismaz atsevišķos no tirgiem, kuros tā palika, bija ierobežoti.
Ņemot vērā iepriekš 1026. un 1027. punktā izklāstītos elementus, apstāklis, ka
Krka
turpināja apstrīdēt
Servier
patentus un tirgot savu produktu, lai arī EPI Iebildumu nodaļa bija apstiprinājusi patenta 947 spēkā esamību, pretēji tam, ko apgalvo Komisija, neļauj secināt, ka EPI 2006. gada 27. jūlija lēmumam nebija izšķirošas ietekmes uz to, kā
Krka
uztvēra patentu 947, un līdz ar to uz tās vēlāk veikto izvēli piekrist izlīgumam ar
Servier
.
Septītkārt, lai arī Komisija sniedz zināmu skaitu elementu, kas ļauj secināt, ka izlīguma un licences nolīgumi bija starp
Servier
un
Krka
notikušu tirdzniecības sarunu priekšmets,
Krka
cenšoties pēc iespējas palielināt priekšrocības, ko tā varēja gūt no nolīgumiem, un pat padarot licences nolīgumu par nosacījumu, lai tā pieņemtu netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumus (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 913. un 1746.–1748. apsvērumu), šie elementi, pat ja tos skata kopā ar visiem pārējiem elementiem, uz kuriem Komisija atsaucas, neļauj pierādīt, ka licences nolīgums nebūtu bijis darījums, kas veikts parastos tirgus apstākļos, proti, ka licences nolīgumā paredzētā atlīdzības likme 3 % nebūtu izvēlēta, pamatojoties uz komerciāliem apsvērumiem, bet gan lai pamudinātu
Krka
piekrist netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumiem, kas ietverti izlīguma nolīgumā.
Turklāt ir jāatgādina, ka licences nolīguma noslēgšana, kam attiecībā uz jebkuru licenciātu ir jēga vienīgi tad, ja licence faktiski tiek izmantota, balstās uz to, ka puses atzīst patenta spēkā esamību (skat. iepriekš 947. punktu). Tādējādi ar to, ka ģenērisko zāļu sabiedrība cenšas noslēgt tādu licences nolīgumu, kas būtu vislabvēlīgākais tās komerciālajām interesēm, nepietiek, lai pierādītu, ka šī sabiedrība nebūtu noslēgusi aplūkojamo nolīgumu, pamatojoties uz to, ka tā atzīst patenta spēkā esamību.
Vēl ir jāpiebilst, ka
Krka
labvēlīgs nolīgums tai ļāva ienākt tirgus daļās, kurās tā bija visstiprākajā pozīcijā un kurās tā visātrāk varēja laist tirdzniecībā savu produktu vai turpināt tā tirdzniecību, un tas ir konkurencei labvēlīgi. Tādējādi tādas ģenērisko zāļu sabiedrības kā
Krka
, kas cenšas saņemt no oriģinālo zāļu sabiedrības licenci, kura būtu vislabvēlīgākā tās komerciālajām interesēm, intereses pārklājas ar patērētāja interesēm – pateicoties licences nolīgumam, patērētājs sagaidīs ģenērisko zāļu sabiedrības ātru ienākšanu tirgū vai palikšanu tajā.
No visa iepriekš minētā izriet, ka iepriekš 985. punktā izklāstītais secinājums ir jāapstiprina, jo aplūkojamajiem izlīguma un licences nolīgumiem nav pietiekama kaitējuma konkurencei pakāpe, lai Komisija būtu varējusi pamatoti uzskatīt, ka tie bija ierobežojumi mērķa dēļ. Līdz ar to minētais pamats ir pamatots.
2)

Par cesijas nolīgumu
i)

Lietas dalībnieku argumenti
[..]
ii)

Vispārējās tiesas vērtējums
Iesākumā jāatgādina, uz kādiem izšķirošiem iemesliem Komisija apstrīdētajā lēmumā ir balstījusies, lai izdarītu secinājumu, saskaņā ar kuru cesijas nolīgumu varēja kvalificēt par konkurences ierobežojumu mērķa dēļ.
Vispirms Komisija konstatēja, pirmām kārtām, ka saistībā ar cesijas nolīgumu
Krka
bija nodevusi
Servier
divus patentu pieteikumus, vienu attiecībā uz perindoprila sintēzes procedūru (WO 2005 113500) un otru attiecībā uz perindoprila preparātu sagatavošanu (WO 2005 094793), un, otrām kārtām, ka tehnoloģija, uz kuru attiecās šie patentu pieteikumi, tika izmantota
Krka
perindoprila ražošanā (apstrīdētā lēmuma 1770. apsvērums).
Pamatojoties uz šo konstatējumu, Komisija savā analīzē tiecās pierādīt, ka cesijas nolīgums stiprināja
Servier
un
Krka
konkurences situāciju, kura izrietēja no tirgus sadales, ko, tās ieskatā, noteica izlīguma un licences nolīgumi (apstrīdētā lēmuma 1766. un 1804. apsvērums).
Attiecībā, pirmkārt, uz
Servier
Komisija norādīja, ka
Krka
tehnoloģijas nodošana notika specifiskos tirgus apstākļos, kuros pastāvēja ļoti nedaudz alternatīvu AFS tehnoloģiju avotu, kas būtu potenciāli dzīvotspējīgi un neatkarīgi no
Servier
(apstrīdētā lēmuma 1766. un 1772. apsvērums). Komisijas ieskatā,
Krka
tehnoloģija, kas ļāva izpildīt Eiropas farmakopejas prasības (apstrīdētā lēmuma 1766., 1770. un 1793. apsvērums), bija “pamatelements ienākšanai tirgū” (apstrīdētā lēmuma 1803. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 1772. apsvērumā Komisija norādīja:
“Atņemot
Krka
iespēju piešķirt licences bez ierobežojumiem vai nodot savu tehnoloģiju trešajām pusēm, proti, citām ģenērisko zāļu sabiedrībām,
Servier
faktiski slēdza trešajām pusēm piekļuvi iespējamam konkurences avotam, pamatojoties uz
Krka
tehnoloģiju. Šāda tehnoloģija, piemēram, būtu varējusi būt platforma jauniem patentu apstrīdēšanas gadījumiem. Kopā ar
Krka
izlīguma nolīgumu cesijas un licences nolīgums tādējādi sniedza
Servier
absolūtu aizsardzību pret jebkādu esošu potenciālo konkurenci saistībā ar
Krka
tehnoloģiju.”
Tādējādi, Komisijas ieskatā, iegādājoties
Krka
tehnoloģiju,
Servier
bija droša, ka pēdējā minētā vairs nevarēja nodot tehnoloģiju, kas būtu varējusi izrādīties noderīga citām ģenērisko zāļu sabiedrībām. Komisija no tā secināja, ka cesijas nolīgums ļāva
Servier
pastiprināt aizsardzību, kas tai jau bija, pateicoties netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumiem, kuri ietverti izlīguma nolīgumā (apstrīdētā lēmuma 1805. un 1806. apsvērums).
Attiecībā, otrkārt, uz
Krka
Komisija uzskatīja, ka pēdējā minētā ne tikai “apzinājās, ka tas, ka
Servier
iegādājas perindoprila tehnoloģiju, varēja novest pie konkurējošo ģenērisko zāļu sabiedrību izstumšanas” (apstrīdētā lēmuma 1800. apsvērums), bet ka tā it īpaši guva labumu no licences, kas tai bija nodota saistībā ar cesijas nolīgumu.
Attiecībā uz pēdējo minēto aspektu Komisija norādīja, ka
Krka
varēja turpināt izmantot savu tehnoloģiju septiņu dalībvalstu tirgos, kuros tā varēja tirgot savu produktu, pateicoties licences nolīgumam (apstrīdētā lēmuma 1806. apsvērums). Komisijas ieskatā,
Krka
tehnoloģija bija noderīga, tostarp pašai
Krka
, tādas perindoprila AFS ražošanai, kam bija pietiekami augsta tīrības pakāpe, lai atbilstu Eiropas farmakopejas prasībām. Tādējādi
Krka
labvēlīgā pozīcija, kāda tai jau bija attiecīgajos septiņos tirgos, pateicoties licences nolīgumam, esot tikusi saglabāta ar cesijas nolīgumu.
Komisija secināja, ka cesijas nolīguma mērķis bija stiprināt tirgus sadali, kas bija ieviesta ar izlīguma un licences nolīgumiem (apstrīdētā lēmuma 1803. un 1810. apsvērums).
Komisija piebilda, ka izlīguma un licences nolīgumu noslēgšana un cesijas nolīguma noslēgšana bija tāda vienota un turpināta pārkāpuma daļa, kas ierobežoja konkurenci, sadalot Savienības perindoprila tirgu. Šajā ziņā Komisija pamatojās it īpaši uz to, ka šiem nolīgumiem bija viens un tas pats mērķis sadalīt tirgu starp
Servier
un
Krka
(apstrīdētā lēmuma 1811. apsvērums).
Komisija pabeidza apstrīdētā lēmuma daļu, kas bija veltīta ierobežojuma mērķa dēļ analīzei attiecībā uz dažādajiem starp
Servier
un
Krka
noslēgtajiem nolīgumiem, norādot, ka šo nolīgumu “mērķis bija [..] sadalīt tirgus, novēršot vai ierobežojot ģenērisko zāļu radīto konkurenci starp
Krka
un
Servier
un pret šīm sabiedrībām” (1812. apsvērums).
Visbeidzot ir jāuzsver, ka Komisija uzskatīja, ka ar cesijas nolīgumu tika ieviests tikai “papildu” izkropļojums, kā norāda apstrīdētā lēmuma 5.5.3.4. punkta virsraksts.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Komisijas konstatējums par ierobežojumu mērķa dēļ attiecībā uz cesijas nolīgumu, kā pamatoti norāda prasītājas, balstās uz iepriekš veikto konstatējumu par tirgus sadales esamību, kas izrietēja no izlīguma un licences nolīgumiem.
Tomēr, kā tika teikts iepriekš 1014. punktā, šis iepriekš veiktais konstatējums ir kļūdains.
Līdz ar to Komisijas konstatējums par ierobežojumu mērķa dēļ attiecībā uz cesijas nolīgumu arī ir jāatzīst par spēkā neesošu.
Ir jāpiebilst, ka cesijas nolīgums nav izlīguma nolīgumam akcesorisks nolīgums iepriekš 797.–803. punktā izklāstīto apsvērumu izpratnē.
Šis cesijas nolīgums netika noslēgts tajā pašā dienā kā izlīguma nolīgums, starp šiem abiem nolīgumiem nepastāv līgumiska saikne un Komisija nav pierādījusi, ka tie ir nenodalāmi (skat. iepriekš 798. punktu).
Komisija pat precizēja, ka nav nekādas saiknes starp, pirmām kārtām, maksājumu 30 miljonu EUR apmērā, ko
Servier
veica
Krka
saistībā ar cesijas nolīgumu, un, otrām kārtām, izlīguma nolīgumu tādā nozīmē, ka šis pārskaitījums nebija pamudinājums, lai
Krka
piekristu netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumiem, kas ietverti izlīguma nolīgumā. Tas izriet it īpaši no šiem apstrīdētā lēmuma fragmentiem:
“(1678) Divus mēnešus vēlāk
Servier
iegādājās no
Krka
patentu pieteikumus attiecībā uz konkurējošām perindoprila ražošanas tehnoloģijām par 30 miljoniem EUR.
Krka
uzskatīja, ka
Servier
baidījās no tā, ka šī tehnoloģija varētu tikt nodota vai licencēta citiem konkurentiem. Lai arī daži elementi liek domāt par saiknes pastāvēšanu starp izlīguma nolīgumu un
Servier
veikto maksājumu 30 miljonu [EUR] apmērā, šajā lēmumā šajā ziņā netiek izdarīts nekāds secinājums un šo nolīgumu analīzes pamatā nav šādas saiknes esamības.
[..]
(2419. piezīme)
Servier
noliedz, ka būtu bijusi saikne starp maksājumu par patent[u] pieteikumiem un izlīguma nolīgumu (
Servier
atbilde uz paziņojumu par iebildumiem, 1084. punkts, ID 10114, 363. lpp.). Kā acīmredzami izriet no 5.5.3.3.3. [punkta],
Krka
izlīguma nolīguma vērtējumā maksājums 30 miljonu [EUR] apmērā netika uzskatīts par pamudinājumu, lai
Krka
piekristu izlīguma nolīguma ierobežojošajiem nosacījumiem, un kā tāds, kam nav izšķirošas nozīmes, tajā ir atstāts atvērts jautājums par to, vai pastāvēja saikne starp izlīgumu un cesijas un licences nolīgumu. [..]”
Tādējādi cesijas nolīgums nemaina to, ka nav pierādīts pamudinājums (skat. iepriekš 984. punktu), kas, Komisijas ieskatā, izrietēja no licences nolīguma un ļāva tai secināt, ka izlīguma nolīguma mērķis faktiski bija izslēgt
Servier
konkurentu.
No visa iepriekš minētā izriet, ka attiecībā uz cesijas nolīgumu Komisija kļūdaini secināja, ka pastāvēja konkurences ierobežojums mērķa dēļ. Šis pamats tātad ir pamatots.
b)

Par kļūdām tiesību piemērošanā un vērtējumā attiecībā uz nolīgumu, kas noslēgti ar “Krka”, kvalifikāciju par konkurences ierobežojumu seku dēļ
1)

Lietas dalībnieku argumenti
[..]
2)

Vispārējās tiesas vērtējums
Ir jāvērtē kopā kļūda vērtējumā un kļūda tiesību piemērošanā attiecībā uz konstatējumu par ierobežojuma seku dēļ esamību.
Šajā ziņā Tiesa vairākkārt ir spriedusi, ka, lai novērtētu, vai nolīguma izraisīto konkurences nosacījumu grozījumu [konkurences izkropļojumu] dēļ tas ir uzskatāms par aizliegtu, konkurences nosacījumi ir jāpārbauda reālā situācijā, kurā tie rodas bez apstrīdētā nolīguma ietekmes (spriedumi, 1966. gada 30. jūnijs, LTM,
56/65
,
EU:C:1966:38
, 359. un 360. lpp., un 2006. gada 6. aprīlis, General Motors/Komisija,
C‑551/03 P
,
EU:C:2006:229
,
72.
punkts; skat. arī spriedumu, 2014. gada 11. septembris, MasterCard u.c./Komisija,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
,
161.
punkts un tajā minētā judikatūra). Tādējādi runa ir par to, ka, salīdzinot konkurenci, kāda tā bija, pastāvot nolīgumam, un to, kāda tā būtu bez šī nolīguma, tiek secināts, ka, šo nolīgumu piemērojot, konkurences situācija ir pasliktinājusies.
Iesākumā jāprecizē, uz kādas pieejas balstoties, Komisija apstrīdētajā lēmumā veica konkurences ierobežojuma seku dēļ vērtējumu attiecībā it īpaši uz iepriekš 1076. punktā minēto šī vērtējuma salīdzinošo posmu.
i)

Par Komisijas izmantoto pieeju
Vispirms ir jāatgādina daži vispārīgi apsvērumi, kuri piemērojami visiem starp
Servier
un ģenērisko zāļu sabiedrībām noslēgtajiem nolīgumiem un kuri ir apšaubīti apstrīdētajā lēmumā, un kurus Komisija ir izklāstījusi apstrīdētā lēmuma 5.1.7. punktā “Vērtējums par izlīguma nolīgumiem patentu jomā pret apgrieztu maksājumu kā ierobežojumu seku dēļ Līguma 101. panta 1. punkta izpratnē”.
Komisija it īpaši norādīja, ka konkurences nosacījumu pārbaudei attiecīgajā tirgū “ir jābūt pamatotai ne tikai ar esošo konkurenci starp uzņēmumiem, kuri jau ir klātesoši konkrētajā tirgū, bet arī ar potenciālo konkurenci” (apstrīdētā lēmuma 1215. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 1219. apsvērumā Komisija atgādināja, ka saskaņā ar Komisijas Pamatnostādnēm par [LESD 101.] panta 3. punkta piemērošanu (
OV 2004, C 101, 97. lpp.
) ir jāņem vērā nolīguma “faktiskās vai potenciālās sekas”, savukārt nolīgumam tikai jābūt tādam, “kas var radīt pret konkurenci vērstas sekas”. Šajā ziņā tā atsaucās uz minēto pamatnostādņu 24. punktu, kas ir pamatots ar 1998. gada 28. maija spriedumu Deere/Komisija (
C‑7/95 P
,
EU:C:1998:256
,
77.
punkts).
Turpinājumā Komisija izklāstīja savu metodi. Tā norādīja, ka tā pierādīs nolīgumu ierobežojošās sekas, pierādot, pirmām kārtām, ka ar katru no tiem bija izraisīta potenciāla konkurenta izslēgšana, un, otrām kārtām, ka pat viena konkurenta izslēgšana “var radīt sekas konkurences struktūrā” (apstrīdētā lēmuma 1219. apsvērums).
Komisija tātad uzskatīja, ka konstatējums par potenciāla konkurenta izslēgšanu tai ļāva pēc tam vienīgi pierādīt pret konkurenci vērstas sekas, kas “varēja” rasties, proti, “potenciālās” sekas attiecībā uz konkurenci (skat. iepriekš 1080. punktu).
Apstrīdētā lēmuma 1220. apsvērumā Komisija precizēja:
“Ierobežojošo seku vērtējumam ir jābūt pamatotam ar faktiem izlīguma noslēgšanas brīdī, ņemot vērā veidu, kā nolīgums faktiski ir ticis īstenots. Dažas puses nepiekrīt un apgalvo, ka vērtējumā esot jāņem vērā visi vēlākie faktiskie apstākļi un ka to nevarot pamatot galvenokārt ar situāciju, kas pastāv nolīgumu noslēgšanas brīdī. [..] Ja tiek aplūkota potenciālas konkurences izslēgšana, tam, ka tiek skatīts tas, kas faktiski notika, var būt maza saistība ar to, kas, iespējams, būtu noticis nolīguma neesamības gadījumā, tas ir konkurences vērtējuma pamata jautājums. Tas tā vēl jo vairāk ir tad, ja nolīgums ievērojami groza vienas vai abu pušu pamudinājumus turpināt konkurenci.”
Šī apsvēruma pirmajos divos teikumos, kuru formulējums ir visai neskaidrs, Komisija ir pieļāvusi, ka tā attiecībā uz katru nolīgumu nebalstīsies uz vēlākajiem faktiskajiem apstākļiem, kas pastāvēja pēc tā noslēgšanas, bet gan, vismaz attiecībā uz būtiskāko, balstīsies uz faktiem, kas pastāvēja šīs noslēgšanas brīdī. Lai pamatotu šo pieeju, tā turpinājumā atsaucas uz jēdzienu “potenciālā konkurence”, norādot, ka, ņemot vērā to, ka tika aplūkota potenciālas konkurences izslēgšana, tas, ka tiktu ņemti vērā daži faktiski notikumi, it īpaši tādi, kas norisinājās pēc nolīguma parakstīšanas, būtu mazāk atbilstīgi, lai atklātos viena no iepriekš 1076. punktā minētā salīdzinājuma daļām, proti, tas, kāda būtu konkurence, nolīgumam neesot.
Šo pieeju apstiprina fragments no apstrīdētā lēmuma 1264. apsvēruma, kurā Komisija uzskata, ka tad, ja tiek aplūkota potenciāla konkurenta izslēgšana, ir jāanalizē nolīgumu “potenciālās turpmākās sekas”.
Apstrīdētā lēmuma apsvērums, kas minēts iepriekš 1085. punktā, ir atrodams apstrīdētā lēmuma punktā “Valdošā tirgus struktūra izlīguma nolīgumu noslēgšanas brīdī”, kurš galvenokārt veltīts aprakstam par to, kā, noslēdzot dažādos strīdīgos nolīgumus, notiek pakāpeniska
Servier
potenciālo konkurentu izslēgšana (apstrīdētā lēmuma 1244.–1269. apsvērums).
Tiesa gan, šajā punktā Komisija min dažus notikumus, kas faktiski norisinājās nolīgumu īstenošanas laikā un kas ļauj secināt konkurences spiediena turpināšanos no divu tādu ģenērisko zāļu sabiedrību puses, kuras nebija parakstījušas nolīgumu ar
Servier
. Tādējādi Komisija konstatē, ka patents 947 Apvienotajā Karalistē tika atzīts par spēkā neesošu tāpēc, ka viena no šīm abām sabiedrībām,
Apotex
, turpināja tiesvedību, ko tā bija uzsākusi šajā valstī.
Tomēr Komisija apstiprina, ka joprojām pastāvēja liela “iespēja”, ka pēc strīdīgo nolīgumu noslēgšanas ar dažādām ģenērisko zāļu sabiedrībām
Servier
centīsies rast vienošanos ar
Apotex
, kā arī ar otru sabiedrību, kura varēja to apdraudēt (1268. apsvērums), lai arī datumā, kurā Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, tā varēja konstatēt, ka šādi nolīgumi nebija noslēgti.
Komisijas apgalvojums, kas minēts iepriekš 1088. punktā, apstiprina – lai atklātu, kāda būtu konkurence, nolīgumam neesot (viena no iepriekš 1076. punktā minētā salīdzinājuma daļām), tā pamatojās uz hipotētisku pieeju, kurā daļēji netiek ņemta vērā to faktisko notikumu gaita, kuri norisinājās it īpaši pēc strīdīgo nolīgumu noslēgšanas.
Šī premisa, saskaņā ar kuru tāda nolīguma gadījumā, ar ko tiek izslēgts potenciāls konkurents, Komisija varētu pierādīt vienīgi šī nolīguma potenciālās sekas, proti, tās, kuras nolīgums “varētu” radīt, Komisijai ļauj aprakstu par to, kāda būtu konkurence, nolīgumam neesot, pamatot drīzāk ar hipotētiskiem pieņēmumiem vai “iespējām”, nevis ar notikumu faktisko gaitu, kāda tā bija novērojama Komisijas lēmuma pieņemšanas brīdī.
Šajā ziņā Komisija sava iebildumu raksta 152. punktā norādīja:
“[..]
Servier
apgalvo, ka Komisija neesot ņēmusi vērā pareizu hipotētisko situāciju. Komisija noraida šo kritiku. Notikumiem, kas norāda, vai potenciāls konkurents galu galā kļūst par faktisku konkurentu, vai arī tam neizdodas ienākt tirgū, ir tikai ierobežota nozīme, jo potenciāla konkurenta izslēgšanai nolīguma datumā kontekstā, kurā nav faktisku konkurentu un kurā potenciālo konkurentu skaits ir ļoti ierobežots, pašai par sevi ir konkurenci ierobežojošas sekas, kas ietilpst LESD 101. panta piemērošanas jomā. Būtiskākais ir jautājums, vai ģenērisko zāļu sabiedrība izpilda nosacījumus, lai to uzskatītu par potenciālu konkurentu. Sabiedrība var aiziet no tirgus vai arī tajā tā arī neienākt ļoti dažādu iemeslu dēļ, bet tas neatceļ faktu, ka nolīguma noslēgšanas datumā tā radīja pietiekami nopietnu apdraudējumu.”
No iepriekš minētā izriet, ka Komisija uzskatīja, ka, ņemot vērā to, ka tā bija pierādījusi, ka nolīgums izslēdza potenciālu konkurentu, lai noteiktu, kāda būtu bijusi konkurence, neesot šim nolīgumam, nebija vajadzīgs pamatoties uz faktiskajiem notikumiem, kas norisinājās it īpaši pēc nolīguma noslēgšanas. Gluži pretēji, pamatojoties uz savu ierasto praksi tajā, kā tiek ņemtas vērā nolīguma potenciālās sekas, saskaņā ar kuru pietiek pierādīt, ka šis nolīgums “var” radīt pret konkurenci vērstas sekas (skat. iepriekš 1080. un 1085. punktu), Komisija uzskatīja, ka tā savu aprakstu par konkurenci nolīguma neesamības gadījumā var pamatot ar hipotētiskiem pieņēmumiem vai “iespējām”.
Kad Komisijas vispārējā pieeja ir izklāstīta, ir jānosaka, vai īpašajā kontekstā, ko veido analīze par to, kādas sekas konkurencei radīja starp
Servier
un
Krka
noslēgtie nolīgumi, tā rīkojās atbilstoši šai vispārīgajai pieejai.
Apstrīdētā lēmuma 1813. un 1814. apsvērumā, proti, pirmajos apsvērumos punktā, kas veltīts ierobežojumam seku dēļ attiecībā uz nolīgumiem, kuri noslēgti ar
Krka
, Komisija norādīja, ka tās šajā punktā sacītā mērķis bija noteikt, vai aplūkojamie nolīgumi “var radīt konkurenci ierobežojošas sekas”. Tāpat nosaukumā secinājumam punktā, kas veltīts ierobežojumam seku dēļ attiecībā uz nolīgumiem, kuri noslēgti ar
Krka
, Komisija norāda, ka šie nolīgumi “var radīt konkurenci ierobežojošas sekas”. Visbeidzot savā iebildumu rakstā Komisija apstiprināja, ka “lēmumā tika pārbaudīts, vai nolīgumi varēja radīt pret konkurenci vērstas sekas” (135. punkts).
No Komisijas izmantotā formulējuma, kas minēts iepriekš 1094. punktā, izriet, ka tās rīcības pamatā ir nolīgumu potenciālo seku konstatējums (skat. iepriekš 1080. punktu).
Turklāt, veicot iepriekš 1076. punktā minēto salīdzinājumu, Komisija balstījās uz faktu, ka nolīguma neesamības gadījumā
Krka
būtu turpinājusi radīt “konkurences draudu”
Servier
(apstrīdētā lēmuma 1828. un 1830. apsvērums).
Veicot pirmo analīzi, šis “konkurences drauds”, kuru esot izbeiguši nolīgumi, sava hipotētiskā rakstura dēļ ir atsauce drīzāk uz potenciālām sekām uz konkurenci nekā uz faktiskām sekām.
“Konkurences drauda” izslēgšana, kas minēta iepriekš 1096. un 1097. punktā, Komisijas ieskatā, ir būtisks elements, lai pierādītu, ka konkurences situācija tirgū esot pasliktinājusies izlīguma nolīguma dēļ (skat. iepriekš 1076. punktu).
Taisnība, ka, turpinot saistībā ar
Servier
tirgus spēju, ko Komisija konstatēja iepriekš (apstrīdētā lēmuma 1817.–1819. apsvērums), tā daļu apstrīdētā lēmuma velta aplūkojamā tirgus struktūrai, ko raksturo konkurences avotu trūkums vai retums (1835.–1846. apsvērums).
Tomēr iepriekš veiktais konstatējums par “konkurences drauda” pastāvēšanu nolīguma neesamības gadījumā ir izdarīts apstrīdētā lēmuma iepriekšējā daļā (1825.–1834. apsvērums), kas ir tirgus struktūras analīzei nepieciešamais sākuma punkts.
Komisija aplūkojamās tirgus struktūras analīzi noslēdz, norādot, ka pastāvēja liela iespēja, ka esošie konkurences avoti, kas tika identificēti ar
Krka
noslēgto nolīgumu parakstīšanas brīdī, tiek izslēgti no konkurences ar turpmāku nolīgumu vai citu līdzekli, tomēr neprecizējot, vai tas tā notika ar
Krka
noslēgto nolīgumu piemērošanas laikposmā (apstrīdētā lēmuma 1846. apsvērums).
Iepriekš 1101. punktā minētais elements apstiprina vēl pirms tam 1092. punktā izklāstīto. Tādējādi Komisija uzskatīja, ka, ņemot vērā to, ka tā bija pierādījusi, ka izlīguma nolīgums izslēdza
Krka
un ka šī sabiedrība bija vismaz potenciāls
Servier
konkurents, lai parādītu, kāda būtu konkurence nolīguma neesamības gadījumā (viena no iepriekš 1076. punktā minētā salīdzinājuma daļām), Komisijai nebija jāņem vērā notikumu faktiskā gaita, kāda tā bija novērojama tās lēmuma pieņemšanas brīdī. Gluži pretēji, pamatojoties uz savu ierasto praksi tajā, kā tiek ņemtas vērā nolīguma potenciālās sekas, saskaņā ar kuru pietiek pierādīt, ka šis nolīgums “var” radīt pret konkurenci vērstas sekas, Komisija uzskatīja, ka tā savu aprakstu par konkurenci nolīguma neesamības gadījumā var pamatot ar hipotētiskiem pieņēmumiem vai “iespējām”.
Līdz ar to Komisija veica starp
Servier
un
Krka
noslēgto nolīgumu analīzi saskaņā ar vispārīgajām pamatnostādnēm, ko tā bija noteikusi, lai vērtētu dažādos izlīguma nolīgumus, kas apstrīdētajā lēmumā skatīti kā pārkāpjoši.
Kad ir atgādināta Komisijas pieeja attiecībā uz ierobežojumu seku dēļ vērtējuma salīdzinošo posmu, kas minēts iepriekš 1076. punktā, ir jānosaka, vai Komisija pamatoti varēja secināt, ka pastāv konkurences ierobežojums seku dēļ attiecībā uz nolīgumiem, kas noslēgti starp
Servier
un
Krka
.
Pirms šāda vērtējuma veikšanas ir jāatgādina attiecīgā judikatūra.
It īpaši ņemot vērā Komisijas izmantoto pieeju un būtisko nozīmi, kāda tās argumentācijā ir daudzajām atsaucēm uz nolīgumu “potenciālajām sekām” un uz to, ka tiem “varēja būt ierobežojošas sekas”, ir jāatgādina jau iepriekš daļēji 1080. punktā minētā un tiesas sēdē atgādinātā judikatūra, saskaņā ar kuru ir jāņem vērā nolīguma, saskaņotas darbības vai uzņēmumu apvienības lēmuma potenciālās sekas, nosakot, vai šādi pasākumi ietilpst LESD 101. panta 1. punkta piemērošanas jomā.
ii)

Par šajā lietā atbilstīgo judikatūru
Lai arī saistībā ar lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesa bieži ir atgādinājusi principu, saskaņā ar kuru LESD 101. panta 1. punkts neierobežo nolīguma vai darbības vērtējumu tādējādi, ka būtu jāņem vērā vienīgi pašreizējās sekas, bet gan tajā ir jāņem vērā arī aplūkojamā nolīguma vai darbības potenciālā ietekme uz konkurenci iekšējā tirgū (spriedumi, 1999. gada 21. janvāris, Bagnasco u.c.,
C‑215/96 un C‑216/96
,
EU:C:1999:12
,
34.
punkts; 2006. gada 23. novembris, Asnef‑Equifax unAdministración del Estado,
C‑238/05
,
EU:C:2006:734
,
50.
punkts; 2013. gada 28. februāris, Ordem dos Técnicos Oficiais de Contas,
C‑1/12
,
EU:C:2013:127
,
71.
punkts, un 2015. gada 26. novembris, MaximaLatvija,
C‑345/14
,
EU:C:2015:784
,
30.
punkts), tai reti ir bijusi izdevība pašai pārbaudīt, vai darbība vai nolīgums rada potenciālas sekas, kas ļauj secināt konkurences ierobežojuma pastāvēšanu.
To, ka ir jāņem vērā nolīguma potenciālās sekas, Tiesa pirmo reizi apsvēra 1987. gada 17. novembra spriedumā British American Tobacco un Reynolds Industries/Komisija (
142/84 un 156/84
,
EU:C:1987:490
). Lietā, kurā tika pieņemts šis spriedums, Komisija bija noraidījusi sūdzību un konstatējusi, ka ar nolīgumiem, kas ar šo sūdzību bija nodoti tās pārbaudei, netika pārkāpti Līguma noteikumi konkurences jomā (spriedums, 1987. gada 17. novembris, British American Tobacco un Reynolds Industries/Komisija,
142/84 un 156/84
,
EU:C:1987:490
,
1.
punkts). Šajā saistībā Tiesa precizēja, ka tad, ja Komisija konstatē, ka nolīgumā nav ievērotas konkurences tiesības, tai ir jāņem vērā ne tikai sekas, ko šī nolīguma noteikumi rada Komisijas veiktās pārbaudes brīdī, bet arī sekas, ko tie varētu radīt nākotnē, ņemot vērā vēl neizmantotās iespējas, kuras tie nolīguma pusēm paver. Piemēram, attiecīgajā lietā nolīgums par dalību konkurējoša uzņēmuma kapitālā sniedza uzņēmumam, kurš veica ieguldījumus, iespēju vēlākā laikposmā nostiprināt savu pozīciju, iegūstot faktisku kontroli pār otro uzņēmumu, kas varēja radīt sekas attiecībā uz pārbaudīto konkurences situāciju (spriedums, 1987. gada 17. novembris, British American Tobacco un Reynolds Industries/Komisija,
142/84 un 156/84
,
EU:C:1987:490
,
37.
,
39.
,
54.
,
57.
un
58.
punkts).
Tādējādi saskaņā ar iepriekš 1108. punktā minēto spriedumu Komisijai, vērtējot nolīguma sekas, ir jāņem vērā ne tikai to noteikumu faktiskās sekas, kas jau ir īstenoti brīdī, kad Komisija pieņem lēmumu, bet arī to noteikumu potenciālās sekas, kas vēl nav īstenoti.
Vēlāk Tiesa 1998. gada 28. maija spriedumā Deere/Komisija (
C‑7/95 P
,
EU:C:1998:256
) pieņēma to, ka tiek ņemtas vērā nolīguma potenciālas sekas. Lietā, kurā tika pieņemts šis spriedums, bija runa par Komisijas lēmumu, atbildot uz paziņojumu par nolīgumu, ar kuru atbilstoši Regulas Nr. 17 2. pantam tika mēģināts panākt negatīvu apstiprinājumu, ar ko Komisija pēc ieinteresēto uzņēmumu lūguma varēja konstatēt, ka tai nebija pamata iesaistīties attiecībā uz nolīgumu. Savā lēmumā Komisija bija konstatējusi, ka tai iesniegtais nolīgums bija konkurences ierobežojums seku dēļ.
Minētajā lietā vispirms Vispārējā tiesa un tad Tiesa apstiprināja šo konstatējumu, kura pamatā bija potenciālu seku esamība.
Prasītāja, apgalvodama, ka Komisijas vērtējumā bija jāņem vērā vienīgi informācijas apmaiņas faktiskās sekas, atsaucās uz to, ka nolīgumā paredzētā informācijas apmaiņas sistēma tika piemērota vairākus gadus pirms paziņojuma par lūgumu sniegt negatīvu apstiprinājumu. Tomēr Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šāds arguments nav atbilstīgs, ņemot vērā, ka ar Līgumu ir aizliegtas gan faktiskas, gan potenciālas nolīgumu sekas (spriedums, 1994. gada 27. oktobris, Deere/Komisija,
T‑35/92
,
EU:T:1994:259
,
59.
un
61.
punkts).
Tomēr ir jāprecizē, ka arguments par to, ka aplūkojamie nolīgumi vai darbības esot tikuši īstenoti, ir neefektīvs.
Pirmkārt, attiecīgās lietas apstākļi bija īpaši, jo ar nolīgumu, attiecībā uz kuru tika lūgts negatīvs apstiprinājums, bija aizstāts iepriekšējs nolīgums, kas nebija paziņots Komisijai. Tādējādi Komisijai bija jāizsakās par šī jaunā nolīguma, nevis iepriekšējā nolīguma atbilstību konkurences noteikumiem. Līdz ar to nav skaidrs, ka Komisija attiecībā uz šo jauno nolīgumu būtu varējusi izdarīt galīgus secinājumus no iepriekšējā nolīguma piemērošanas, neraugoties uz abu nolīgumu līdzību. Jaunais nolīgums bija piemērots tikai dažus mēnešus pirms tam, kad dalībnieki nolēma to apturēt. Komisijas rīcībā tādējādi nebija vajadzīgās iespējas atkāpties laikā, lai pārbaudītu nolīguma faktiskās sekas uz konkurenci (spriedums, 1994. gada 27. oktobris, Deere/Komisija,
T‑35/92
,
EU:T:1994:259
,
2.
un
4.
punkts).
Otrkārt, Vispārējā tiesa, vērtējot nolīguma potenciālās sekas uz konkurenci, 2006. gada 27. septembra spriedumā GlaxoSmithKline Services/Komisija (
T‑168/01
,
EU:T:2006:265
,
163.
punkts) norādīja, ka tas, ka aplūkojamā nolīguma piemērošana bija apturēta tikai dažus mēnešus pēc tā stāšanās spēkā un tas notika pirms attiecīgajā lietā apstrīdētā Komisijas lēmuma pieņemšanas, šai tiesai lika interpretēt Komisijas veikto nolīguma pārbaudi kā pārbaudi, kas ir galvenokārt veltīta tā potenciālajām sekām.
Tādējādi Vispārējā tiesa šajā spriedumā noteica tiešu saikni starp aplūkojamā nolīguma nepiemērošanu un Komisijas veikto pārbaudi par tā potenciālajām sekām.
Treškārt, 2016. gada 30. jūnija spriedumā CB/Komisija (
T‑491/07 RENV
, nav publicēts,
EU:T:2016:379
,
243.
,
247.
,
248.
un
250.
punkts) Vispārējā tiesa vērtēja uzņēmumu apvienības lēmuma potenciālās sekas uz konkurenci, ņemot vērā, kādas sekas aplūkojamajiem pasākumiem būtu, ja tie tiktu piemēroti; tas vēl reizi nosaka saikni starp apvienības lēmuma potenciālo seku pārbaudi un faktu, ka tas vēl nebija piemērots. Ir jāuzsver, ka aplūkojamajā lēmumā (Lēmums C(2007) 5060, galīgā redakcija (2007. gada 17. oktobris) par [LESD 101.] panta piemērošanas procedūru (COMP/D 1/38606 ‐
Groupement des cartes bancaires
“
CB
”) Komisija bija nošķīrusi analīzi par potenciālajām sekām, proti, tām, ko pasākumi radītu, ja to apturēšana tiktu atcelta (261. un nākamie apsvērumi), un analīzi par sekām, kas bija radītas laikposmā, kurā aplūkojamie pasākumi tika piemēroti (310. un nākamie apsvērumi).
Ir jāprecizē, ka lietās, kurās tika pieņemts 2006. gada 27. septembra spriedums GlaxoSmithKline Services/Komisija (
T‑168/01
,
EU:T:2006:265
) un 2016. gada 30. jūnija spriedums CB/Komisija (
T‑491/07 RENV
, nav publicēts,
EU:T:2016:379
), Komisija nenoteica sankcijas attiecīgajiem uzņēmumiem, bet lika tiem nekavējoties pārtraukt aplūkojamo pārkāpumu.
Ir arī jāpiebilst, ka iepriekš 1118. punktā minētajās lietās Komisijā bija vērsušies attiecīgie uzņēmumi (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2006. gada 27. septembris, GlaxoSmithKline Services/Komisija,
T‑168/01
,
EU:T:2006:265
,
10.
punkts, un 2016. gada 30. jūnijs, CB/Komisija,
T‑491/07 RENV
, nav publicēts,
EU:T:2016:379
,
8.
punkts).
Tādējādi lielākajā daļā gadījumu, kad Savienības tiesas nolīgumam, saskaņotai darbībai vai uzņēmumu apvienības lēmumam piemēroja judikatūru, saskaņā ar kuru ierobežojuma seku dēļ konstatējums var izrietēt no šo pasākumu potenciālajām sekām, runa nebija par Komisijas lēmumu, kura mērķis būtu sodīt tādu rīcību pagātnē, kas uzskatāma par pārkāpumu seku dēļ, bet gan par Komisijas lēmumu, kura mērķis bija novērst šādas rīcības rašanos, ņemot vērā sekas, ko aplūkojamie pasākumi varētu radīt, ja tie tiktu piemēroti. Tā tas bija arī lietā, kurā tika pieņemts 1987. gada 17. novembra spriedums British American Tobacco un Reynolds Industries/Komisija (
142/84 un 156/84
,
EU:C:1987:490
), jo Komisija minētajā lietā noraidīja sūdzību, pārbaudot sekas, ko varētu radīt nolīguma noteikums, ja tajā paredzētā iespēja tiktu īstenota.
Tādējādi aizliegtu vienošanos jomā nav precedenta, kurā Tiesa vai Vispārējā tiesa būtu pieņēmusi, ka Komisija var pamatoties vienīgi uz aplūkojamā pasākuma potenciālajām sekām, lai konstatētu, ka ticis pieļauts pārkāpums, un, balstoties uz šādu konstatējumu, uzliktu naudas sodu šī pārkāpuma izdarītājiem.
Gadījumā, kad nolīguma noteikumi ir tikuši īstenoti un to sekas uz konkurenci var tikt novērtētas, ņemot vērā atbilstīgo faktisko attīstību, proti, to, kas notikusi pēc nolīguma noslēgšanas un pirms tam, kad Komisija ir izteikusi savu viedokli, būtu paradoksāli ļaut Komisijai vienīgi pierādīt pret konkurenci vērstās sekas, kuras šie noteikumi varētu radīt, un šim nolūkam veikt iepriekš 1076. punktā minēto salīdzinājumu, neņemot vērā šo attīstību (skat. iepriekš 1084., 1092. un 1102. punktu).
Tāpat šķistu paradoksāli ļaut Komisijai, lai secinātu, ka ir izdarīts pārkāpums, kas izpaužas kā konkurences ierobežojums seku dēļ (un to var sodīt ar naudas sodu), pamatoties vienīgi uz to, ka īstenoti nolīguma noteikumi varētu radīt pret konkurenci vērstas sekas, nevis uz to, ka tie ir radījuši šādas sekas, lai arī Tiesa ir lēmusi, ka atbrīvojums no pienākuma pierādīt nolīguma pret konkurenci vērstas sekas var izrietēt vienīgi no kvalifikācijas par konkurences ierobežojumu mērķa dēļ, ko drīkstētu attiecināt tikai uz nolīgumiem, kurus var uzskatīt par tik ļoti kaitējošiem, it īpaši cenām, preču un pakalpojumu daudzumam vai kvalitātei, ka LESD 101. panta 1. punkta piemērošanas nolūkā nav jāpierāda to konkrētā ietekme tirgū (spriedums, 2014. gada 11. septembris, CB/Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
,
51.
punkts). Ja Komisijai, lai pierādītu, ka nolīgumiem, kas tikuši īstenoti, ir bijušas pret konkurenci vērstas sekas, būtu iespējams pamatoties tikai uz sekām, kādas tie varētu radīt, ar LESD 101. panta 1. punktu noteiktais nošķīrums starp konkurences ierobežojumiem mērķa dēļ un seku dēļ zaudētu nozīmi.
No iepriekš minētā izriet – ņemot vērā to, ka aplūkojamie nolīgumi bija īstenoti un ka ar apstrīdēto lēmumu Komisija konstatēja, ka ir izdarīts pārkāpums, kas tai ļāva uzlikt naudas sodu nolīguma pusēm, iepriekš 1107.–1120. punktā atgādinātā judikatūra par to, kā ierobežojumu seku dēļ jomā ņem vērā nolīgumu potenciālās sekas, nav piemērojama.
Turklāt ir jānorāda, ka iepriekš 1124. punktā minētā judikatūra ir jānošķir no judikatūras attiecībā uz to, kā ņem vērā konkurences ierobežojuma sekas uz konkurenci, tostarp tad, ja tā ir tikai potenciāla.
Šajā ziņā 1997. gada 12. jūnija spriedumā Tiercé Ladbroke/Komisija (
T‑504/93
,
EU:T:1997:84
,
157.
–
160.
punkts), kas ir minēts apstrīdētā lēmuma 1217. apsvērumā, Vispārējā tiesa vērtēja likumību Komisijas lēmumam, ar kuru tā bija noraidījusi sūdzību, pamatojoties it īpaši uz to, ka, nepastāvot faktiskai konkurencei aplūkojamajā tirgū, strīdīgais nolīgums neietilpa Līguma 85. panta 1. punkta, kas kļuvis par LESD 101. panta 1. punktu, piemērošanas jomā. Vispārējā tiesa nosprieda, ka Komisija nebija ar vajadzīgo rūpību pārbaudījusi visus faktiskos un tiesiskos apstākļus, ko prasītāja tai bija darījusi zināmus, jo nolīgums varēja ierobežot potenciālo konkurenci. Līdz ar to šī tiesa šajā daļā atcēla tās pārbaudei nodoto lēmumu.
No šāda precedenta attiecībā uz sūdzības noraidīšanu nevar secināt, ka tāpēc vien, ka nolīgums “var” ierobežot potenciālo konkurenci, obligāti ir jākonstatē konkurences ierobežojums seku dēļ, bet drīzāk – ka Komisija nevar uzreiz noraidīt ierobežojuma seku dēļ iespēju, ja nolīgums var ierobežot vienīgi potenciālo konkurenci, nevis faktisko konkurenci.
Tādējādi, ja Komisija pieņem lēmumu, ar kuru tā konstatē, ka ir noticis LESD 101. panta 1. punkta pārkāpums, kas tai ļauj, pamatojoties uz šo konstatējumu, uzlikt naudas sodu šī pārkāpuma izdarītājiem, tas vien, ka Komisija ir pierādījusi, ka pastāv potenciāla konkurence un potenciālā konkurenta rīcības brīvības ierobežojums vai pat šī konkurenta izslēgšana, to neatbrīvo no vajadzības parādīt analīzi par faktiskajām aplūkojamā pasākuma sekām uz konkurenci, ja iepriekš 1107.–1120. punktā minētā judikatūra nav piemērojama.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka nolīguma pret konkurenci vērstu seku konstatējums prasa, lai būtu apkopoti fakti, kas pierāda, ka konkurence “faktiski” ir tikusi nepieļauta, ierobežota vai izkropļota (spriedums, 1966. gada 30. jūnijs, LTM,
56/65
,
EU:C:1966:38
, 359. un 360. lpp.).
Tādējādi, lai pierādītu nolīguma pret konkurenci vērstās sekas, Komisijai attiecībā pret realitātes prasībām, kas izriet no Tiesas judikatūras, ir pienākums, veicot iepriekš 1076. punktā minēto salīdzinājumu, ņemt vērā attiecīgo faktisko apstākļu kopumu, it īpaši tos, kas pastāvējuši pēc nolīguma noslēgšanas un norisinājušies pirms Komisijas lēmuma pieņemšanas.
Šajā ziņā, Tiesas ieskatā, novērtējot starp uzņēmumiem noslēgta nolīguma sekas saistībā ar LESD 101. pantu, obligāti ir jāievēro konkrētie apstākļi, kuros aplūkojamais nolīgums iekļaujas, it īpaši ekonomiskais un tiesiskais konteksts, kurā darbojas attiecīgie uzņēmumi, attiecīgo preču vai pakalpojumu raksturs, kā arī attiecīgā tirgus vai tirgu faktiskie darbības un struktūras nosacījumi (spriedums, 2014. gada 11. septembris, MasterCard u.c./Komisija,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
,
165.
punkts).
No tā izriet, ka scenārijam, kas ir ņemts vērā, balstoties uz pieņēmumu, ka attiecīgais nolīgums nepastāv, saskaņā ar Tiesas izmantoto izteikumu “ir jābūt reālistiskam” (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 11. septembris, MasterCard u.c./Komisija,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
,
166.
punkts).
Tiesa precizēja, ka, vērtējot nolīguma konkurenci ierobežojošās sekas, ir jāņem vērā varbūtējie notikumi, kas rastos tirgū šī nolīguma neesamības gadījumā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 11. septembris, MasterCard u.c./Komisija,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
,
167.
–
169.
punkts).
Turklāt šādas iespējamības un realitātes prasības piemērošana, aprakstot to, kāda būtu bijusi konkurence nolīguma neesamības gadījumā (viena no iepriekš 1076. punktā minētā salīdzinājuma daļām), ir atbilstīga Komisijas vairākās vadlīnijās izmantotajai pieejai, kas tai prasa noteikt tās vērtēto pasākumu ierobežojošo seku pietiekami ticamo raksturu.
Tādējādi, pirmkārt, Pamatnostādņu par [LESD 101.] panta 3. punkta piemērošanu 24. punktā, uz kuru Komisija atsaucas apstrīdētā lēmuma 1219. apsvērumā, ir paredzēts, ka, “ja līgumam ir ierobežojoša ietekme, tas ietekmē pašreizējo vai iespējamo konkurenci tādā mērā, ka attiecīgajā tirgū, visticamāk, ir paredzama negatīva ietekme uz cenām, ražīgumu, jauninājumiem vai ražojumu un pakalpojumu dažādību vai kvalitāti”.
Otrkārt, 2001. gada pamatnostādņu par horizontālās sadarbības nolīgumiem 19. punktā ir norādīts, ka daudzu horizontālās sadarbības nolīgumu mērķis nav ierobežot konkurenci un ka līdz ar to ir nepieciešams analizēt katra nolīguma sekas. Ir piebilsts, ka saistībā ar šo analīzi nepietiek ar to, ka nolīgums ierobežo konkurenci starp pusēm, bet ir arī nepieciešams, lai šis nolīgums varētu ietekmēt konkurenci tirgū tādā mērā, ka ir paredzama negatīva ietekme uz cenām, ražīgumu, jauninājumiem vai ražojumu un pakalpojumu dažādību vai kvalitāti.
Treškārt, Komisija apstiprināja, ka tā tika turpinājusi šādu pieeju 2011. gada pamatnostādnēs par horizontālās sadarbības nolīgumiem. Šo pamatnostādņu 28. punktā, uz kuru Komisija atsaucas apstrīdētā lēmuma 1733. zemsvītras piezīmē, tā tādējādi norāda, ka konkurenci ierobežojošas sekas aplūkojamā tirgus iekšienē var rasties, ja ir iespējams ar saprātīgu iespējamības pakāpi paredzēt, ka nolīgums pusēm dod iespēju izdevīgi paaugstināt cenas vai samazināt izlaidi, jauninājumus, produktu kvalitāti vai daudzveidību.
Turklāt pašā apstrīdētajā lēmumā (1218. apsvērums) Komisija atgādināja, ka konkurenci ierobežojošas sekas ir jāpierāda ar pietiekamu iespējamības pakāpi.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jānosaka, vai šajā gadījumā, neraugoties uz hipotētisko pieeju, ko Komisija pieņēma attiecībā uz konkurences ierobežojumu seku dēļ vērtējuma salīdzinošo posmu (skat. iepriekš 1076.–1102. punktu), tā ir pierādījusi starp
Servier
un
Krka
noslēgto nolīgumu ierobežojošo seku pietiekamu faktiskumu un iespējamību.
iii)

Par kļūdu vērtējumā
Komisija analizēja starp
Servier
un
Krka
noslēgtajā izlīguma nolīgumā ietverto netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumu sekas, kā arī
Krka
tehnoloģijas licencēšanas
Servier
sekas, attiecībā uz katru no šiem trim pasākumiem pārbaudot, kāda būtu bijusi konkurence šī pasākuma neesamības gadījumā (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 1825.–1829. apsvērumu).
Attiecībā uz katru no trim pasākumiem ir jānosaka, vai Komisija varēja pamatoti secināt, ka pastāvēja konkurences ierobežojums seku dēļ.
–
Par izlīguma nolīgumā minēto netirgošanas noteikumu
Ir jāatgādina, ka, lai novērtētu, vai nolīguma izraisīto konkurences izkropļojumu dēļ tas ir uzskatāms par aizliegtu, konkurence ir jāpārbauda faktiskā situācijā, kādā tā būtu bez apstrīdētā nolīguma ietekmes (skat. iepriekš 1076. punktu).
Šajā gadījumā netirgošanas noteikuma piemērošanas jomu ierobežo tas, kāda piemērošanas joma ir patentam 947, kas ir starp
Servier
un
Krka
pastāvošo strīdu priekšmets.
Konkurences faktisko situāciju izlīguma nolīguma neesamības gadījumā noteica ģenērisko zāļu sabiedrību, tostarp
Krka
, centieni ienākt tirgū, pastāvot šķēršļiem, kas saistīti ar
Servier
patentiem, tostarp patentu 947, un strīdi patentu jomā starp šīm sabiedrībām un
Servier
.
Kā tika teikts iepriekš 234. punktā, patenta piešķiršanas īpašais mērķis ir tostarp nodrošināt īpašniekam, tādējādi atlīdzinot izgudrojuma radītāja centienus, ekskluzīvas tiesības izmantot izgudrojumu, lai ražotu un pirmajam laistu tirgū rūpnieciskos produktus vai nu tieši, vai arī piešķirot licenci trešajām personām, kā arī tiesības iebilst pret jebkuru patenta pārkāpumu (spriedums, 1974. gada 31. oktobris, Centrafarm un de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
,
9.
punkts). Kad kompetentā iestāde ir patentu piešķīrusi, tas parasti tiek uzskatīts par spēkā esošu un tā piederība uzņēmumam tiek uzskatīta par leģitīmu. Parastās sekas, ko rada šādu ekskluzīvu intelektuālā īpašuma tiesību piederība uzņēmumam, ir atturēt konkurentus no iekļūšanas tirgū, un tiem saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu ir pienākums ievērot šīs ekskluzīvās tiesības (spriedums, 2010. gada 1. jūlijs, AstraZeneca/Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
362.
punkts).
Ir tiesa, ka ģenērisko zāļu sabiedrības ienākšana tirgū riskējot pati par sevi nav prettiesiska (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 8. septembris, Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, pārsūdzēts,
EU:T:2016:449
,
122.
punkts). Tomēr šāda ienākšana ir vēl jo mazāk iespējama, ja ģenērisko zāļu sabiedrība atzīst patenta spēkā esamību vai uzskata, ka tās iespējas saņemt tā atzīšanu par spēkā neesošu ir nelielas.
Tas, vai aplūkojamais patents tiek vai netiek atzīts par spēkā esošu, vai tas, kā ģenērisko zāļu sabiedrība uztver šī patenta spēku, tātad ir izšķirīgi, kad ir jānosaka tās iespējamā rīcība attiecībā uz ienākšanu tirgū riskējot.
Komisija apstrīdētā lēmuma daļā, kura veltīta
Krka
rīcības pārbaudei (1825.–1834. apsvērums), nav pienācīgi ņēmusi vērā to, kādas sekas patents 947 un tā atzīšana par spēkā esošu no
Krka
puses būtu varējuši radīt uz vērtējumu iepriekš 1076. punktā minētā salīdzinājuma vajadzībām par tās iespējamo rīcību nolīguma neesamības gadījumā.
Notikumi, kas ir izšķiroši, lai vērtētu to, kā
Krka
varēja vērtēt patenta 947 spēkā esamību vai savas iespējas saņemt tā atzīšanu par spēkā neesošu, piemēram, EPI 2006. gada 27. jūlija lēmums, ar ko apstiprināja patenta spēkā esamību, un pagaidu rīkojums, ko attiecībā pret
Krka
pasludināja Apvienotās Karalistes tiesa, šajā apstrīdētā lēmuma daļā nav minēti, lai arī tie tomēr notika pat pirms izlīguma nolīguma starp
Servier
un
Krka
noslēgšanas.
Turklāt Komisija apstrīdētā lēmuma 1828.–1834. apsvērumā izklāstītajā analīzē attiecībā uz
Krka
iespējamo rīcību nolīguma neesamības gadījumā neatgādina šajā kontekstā būtisku apstākli, ka vairāki elementi lietas materiālos apstiprināja konstatējumu, ka
Krka
produkts varēja būt tāds, kas pārkāpj patentu 947.
Tas apstiprina, ka Komisijas hipotētiskā pieeja (skat. iepriekš 1077.–1103. punktu) tai nelika neņemt vērā tikai notikumus, kas risinājās pēc nolīgumu noslēgšanas, bet arī, vispārīgāk raugoties, faktisko notikumu norisi, kā tā bija novērojama līdz Komisijas lēmuma pieņemšanas brīdim.
Komisijas nevēlēšanās ņemt vērā it īpaši patenta 947 sekas ir skaidrojama ar to, ka savā analīzē par ierobežojumu mērķa dēļ tā uzskatīja, ka starp
Servier
un
Krka
noslēgtā izlīguma nolīguma pamatā faktiski bija pamudinājums pēdējai minētajai piekrist šī nolīguma ierobežojošajiem noteikumiem, nevis patenta 947 spēkā esamības patiesa atzīšana. No šāda viedokļa raugoties, Komisijas ieskatā,
Krka
nekādi nevarēja atsaukties uz patenta 947 spēkā esamības atzīšanu, jo šī atzīšana bija nepatiesa jau pašā tās principā.
Tomēr Komisijas veikto konstatējumu par pamudinājumu un ierobežojumu mērķa dēļ Vispārējā tiesa atzina par spēkā neesošu attiecībā uz izlīguma un licences nolīgumiem, kas noslēgti starp
Servier
un
Krka
, kā rezultātā ir no jauna jāņem vērā tas, kā
Krka
uztvēra patenta 947 spēku, un tas, ka tā šo patentu atzina par spēkā esošu.
Ir jāatgādina, ka brīdī, kad tika noslēgti izlīguma un licences nolīgumi, savstarpēji atbilstoši netieši pierādījumi ļāva pusēm domāt, ka patents 947 ir spēkā esošs (skat. iepriekš 967. un 968. punktu). Apvienotajā Karalistē, proti, vienā no trim valstīm (kopā ar Franciju un Nīderlandi), kurās Komisija analizēja un konstatēja ierobežojumu seku dēļ,
Krka
, kā arī
Apotex
, vēl viena sabiedrība, kas ir
Servier
konkurente, pat bija pagaidu rīkojuma priekšmets.
Lai arī lūgums izdot pagaidu rīkojumu nolūkā aizliegt tirgot
Krka
tirgū laistu perindoprila ģenērisko versiju patenta 947 pārkāpuma dēļ – lūgums, ko
Servier
bija iesniegusi Ungārijā, – 2006. gada septembrī tika noraidīts, bija runa par tiesvedību, kura pretēji tām, kas minētas iepriekš 1154. punktā, neattiecās uz kādu no valstīm, kurās Komisija bija konstatējusi ierobežojumu seku dēļ.
Turklāt, lai arī starp
Servier
un
Krka
jau bija notikusi saziņa, pirms tika pieņemts EPI 2006. gada 27. jūlija lēmums, ar kuru apstiprināja patenta 947 spēkā esamību (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 837. apsvērumu), tās rezultātā netika noslēgts nolīgums (apstrīdētā lēmuma 856.–859. apsvērums) un tikai pēc šī lēmuma pieņemšanas tika sāktas jaunas sarunas (apstrīdētā lēmuma 898. apsvērums). EPI 2006. gada 27. jūlija lēmums, ar kuru apstiprināja patenta 947 spēkā esamību, tātad bija vismaz viens no apstākļiem, kas lika noslēgt izlīguma un licences nolīgumus, un tas ir vēl viens papildu netiešs pierādījums tam, ka šo nolīgumu pamatā bija tas, ka puses atzina patenta spēkā esamību (skat. iepriekš 971. punktu).
Vēl ir jāpiebilst saskaņā ar to, kas tika teikts iepriekš (skat. iepriekš 947. punktu), ka licences nolīguma noslēgšana, kam attiecībā uz jebkuru licenciātu ir jēga vienīgi tad, ja licence faktiski tiek izmantota, balstās uz to, ka puses atzīst patenta spēkā esamību. Tādējādi pati licences nolīguma noslēgšana, ko pastiprina vairāki netieši pierādījumi (skat. iepriekš 999. un 1001. punktu), apstiprina, ka
Krka
galu galā atzina patenta 947 spēkā esamību.
Pat no lietas materiāliem izriet, ka
Krka
, šķiet, uzskatīja – tā kā nav ar
Servier
noslēgta licences nolīguma, ienākšana riskējot 18 līdz 20 aplūkojamajos tirgos bija maz ticama, pat izslēgta (skat. iepriekš 1001. un 1012. punktu).
Visbeidzot Komisija apstrīdētajā lēmumā norādīja (1693. apsvērums), ka
Krka
“galu galā vairs neplānoja ienākt riskējot Francijas, Apvienotās Karalistes un citos Rietumeiropas tirgos pēc Iebildumu [nodaļas] lēmuma”.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos elementus, ir jāsecina, ka nav pierādīts, ka nolīguma neesamības gadījumā
Krka
, iespējams, būtu ienākusi riskējot 18 līdz 20 aplūkojamajos dalībvalstu tirgos, it īpaši Francijas, Nīderlandes un Apvienotās Karalistes tirgū.
Tikko minēto secinājumu neliek apšaubīt pārējie lietas materiālos iekļautie elementi, kas varētu būt atbilstīgi, lai pierādītu, ka
Krka
būtu ienākusi tirgū, nepastāvot nolīgumam ar
Servier
. Šie elementi galvenokārt ir minēti apstrīdētā lēmuma daļā, kuru Komisija ir veltījusi tam, lai pierādītu, ka
Krka
bija
Servier
potenciāls konkurents.
Pirmkārt, ir jāatgādina (skat. iepriekš 1026. punktu) – apstākli, ka
Krka
turpināja apstrīdēt
Servier
patentus un tirgot savu produktu, lai arī EPI Iebildumu nodaļa bija apstiprinājusi patenta 947 spēkā esamību, acīmredzami var izskaidrot ar
Krka
vēlmi nostiprināt savu pozīciju sarunās, ko tā varēja sākt ar
Servier
nolūkā noslēgt izlīguma nolīgumu.
Turklāt tas, ka
Krka
turpināja apstrīdēt
Servier
patentus, tai neradīja jaunus pārkāpuma riskus. Tas vienīgi palielināja tās strīda risināšanas izdevumus. Attiecībā uz to, ka
Krka
turpināja sava produkta tirdzniecību, tā aprobežojās ar pieciem Centrāleiropas un Austrumeiropas tirgiem, attiecībā uz kuriem Komisija nav pieņēmusi ierobežojuma seku dēļ esamību. Turklāt piecos no septiņiem tirgiem, uz kuriem attiecās licence, patenta 947 ekvivalenti vēl nebija piešķirti (apstrīdētā lēmuma 1755. apsvērums). Tādējādi
Krka
riski vismaz atsevišķos no tirgiem, kuros tā palika, bija ierobežoti (skat. iepriekš 1027. punktu).
Tas, ka
Krka
turpināja apstrīdēt
Servier
patentu un turpināja tirgot savu produktu, tātad neļauj secināt, ka
Krka
neatzina patenta 947 spēkā esamību, un līdz ar to, iespējams, būtu ienākusi riskējot 18 līdz 20 aplūkojamajos dalībvalstu tirgos vai vismaz trijos no tirgiem, kurus Komisija izmantojusi konstatējumā par ierobežojumu seku dēļ.
Otrkārt, lai arī
Krka
pārstāvju komentāri pēc EPI 2006. gada 27. jūlija lēmuma liecināja par to pārsteigumu un neapmierinātību (apstrīdētā lēmuma 1688. apsvērums), šie komentāri neļāva pierādīt, ka, neraugoties uz šo lēmumu,
Krka
, iespējams, būtu ienākusi trijos valstu tirgos, attiecībā uz kuriem Komisija pieņēma pārkāpuma seku dēļ esamību.
Treškārt, vienu apstrīdētā lēmuma punktu Komisija velta
Krka
“nodomam ienākt” tirgū. Šis ļoti īsais punkts sastāv tikai no viena diezgan īsa apsvēruma – 1699. apsvēruma. Šajā apsvērumā Komisija norāda, ka “pat” pēc EPI 2006. gada 27. jūlija lēmuma “šķita”, ka
Krka
vēlējās atbalstīt tās partneru ienākšanu tirgū riskējot un turpināja iesaistīties sava produkta piegādē “gadījumā, ja ar patentu saistītie šķēršļi tiktu pārvarēti”. Šajā apsvērumā vēl ir piebilsts, ka viens no
Krka
tirdzniecības partneriem uzstāja, lai tā piegādā savu produktu, “ja patents 947 tiktu atcelts”, un ka daži
Krka
partneri ienāca tirgū ar šo produktu, “kad patents 947 tika atzīts par spēkā neesošu [aplūkojamajos] tirgos”.
Iepriekš 1166. punktā minētie fragmenti apstiprina ne tik daudz
Krka
nodomu ienākt trijos valstu tirgos, attiecībā uz kuriem Komisija konstatēja ierobežojumu seku dēļ, kā to, cik nozīmīgs pēc tam, kad tika pieņemts EPI 2006. gada 27. jūlija lēmums, gan
Krka
, gan tās tirdzniecības partneriem kļuva “ar patentu saistītais šķērslis”, kas bija patents 947.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos elementus, nav pierādīts, ka izlīguma un licences nolīgumu neesamības gadījumā
Krka
, iespējams, būtu ienākusi trijos valstu tirgos, attiecībā uz kuriem Komisija konstatēja ierobežojumu seku dēļ.
Komisija apstrīdētajā lēmumā nav arī pierādījusi, ka šo nolīgumu neesamības gadījumā
Krka
, iespējams, būtu ienākusi aplūkojamajos tirgos pirms pārkāpuma beigu datuma, proti, 2007. gada 6. jūlija Apvienotajā Karalistē, 2007. gada 12. decembra Nīderlandē un 2009. gada 16. septembra Francijā.
Faktiski Komisija savas pieņemtās hipotētiskās pieejas dēļ (skat. iepriekš 1079.–1103. punktu) pievērsa maz uzmanības notikumu faktiskajai norisei – it īpaši notikumiem, kas norisinājās pēc nolīgumu noslēgšanas, – un līdz ar to
Krka
patenta 947 spēkā esamības uztveres iespējamajām izmaiņām, kas varēja izrietēt no šiem notikumiem.
Attiecībā uz to pārkāpumu veidojošo elementu pārbaudi, kuri neietilpst Vispārējās tiesas neierobežotās kompetences īstenošanas jomā, bet gan likumības pārbaudes jomā, tai nav Komisijas pamatojums jāaizstāj ar pašai savējo (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 21. janvāris, Galp Energía España u.c./Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
73.
un
75.
–
77.
punkts).
Līdz ar to Vispārējai tiesai nav pienākuma, ņemot vērā elementus lietas materiālos, pirmo reizi pārbaudīt, vai konkurences ierobežojums seku dēļ būtu varējis atklāties laikposmā pēc nolīgumu noslēgšanas, tādēļ ka mazinājās patenta 947 spēkā esamības atzīšana no
Krka
puses.
Katrā ziņā lietas materiāli neļauj secināt, ka laikposmā starp nolīgumu noslēgšanu un pārkāpuma beigām
Krka
nolīgumu neesamības gadījumā, iespējams, būtu ienākusi attiecīgajos triju valstu tirgos.
Turklāt ir jāuzsver, ka to, ka notiktu
Krka
iespējamā ienākšana tirgū nolīgumu neesamības gadījumā, neapgalvo pat Komisija. Apstrīdētā lēmumā punktā “Iespējamā rīcība
Krka
nolīgumu neesamības gadījumā” Komisija nepamatojas – vismaz ne tieši – uz hipotētisku pieņēmumu par
Krka
priekšlaicīgu ienākšanu attiecīgajos trijos tirgos nolīguma neesamības gadījumā, bet vienīgi uz hipotētisku pieņēmumu par “konkurences drauda” turpināšanos šajos tirgos (skat. iepriekš 1096. punktu).
Tādējādi, Komisijas ieskatā, “
Krka
būtu turpinājusi radīt konkurences draudu kā potenciāls ģenērisko zāļu tirgotājs, kas laiž perindoprilu tirgū Apvienotajā Karalistē, Francijā un Nīderlandē” (apstrīdētā lēmuma 1825. apsvērums). Komisija precizē, ka
Krka
būtu varējusi tostarp tupināt radīt draudus, būdama vietējo izplatīšanas partneru piegādātājs (apstrīdētā lēmuma 1828. apsvērums).
Tāpat Komisija norāda, ka nolīguma puses, nepastāvot pamudinājumam, būtu varējušas noslēgt mazāk ierobežojošu nolīgumu, ļaujot
Krka
priekšlaicīgu ienākšanu tirgū vai tai piešķirot licenci attiecībā uz Savienības teritoriju kopumā (apstrīdētā lēmuma 1831. apsvērums).
Komisija pabeidz, norādot, ka “nolīgumos ietverto ierobežojumu neesamības gadījumā [..]
Krka
paliktu būtisks
Servier
potenciāls konkurents” (apstrīdētā lēmuma 1834. apsvērums).
Ir jākonstatē, ka, pieminot vienīgi “konkurences draudu”, ko
Krka
būtu varējusi turpināt attiecībā uz
Servier
, un, turklāt ņemot vērā, ka, pirmām kārtām, tikai “drauds” nerada acīmredzamas konkurenci veicinošas sekas atšķirībā no ģenērisko zāļu sabiedrības ienākšanas tirgū, un, otrām kārtām, šī “drauda” radītās sekas šajā gadījumā ļoti vājināja patenta 947 esamība un kompetento iestāžu veiktā tā spēkā esamības apstiprināšana (skat. iepriekš 1142.–1169. punktu), Komisija nav pierādījusi, ka konkurence, neesot izlīguma nolīgumam, iespējams, būtu bijusi atvērtāka.
Šajā ziņā var norādīt, ka Komisijai būtu vajadzējis precizēt, kādas būtu bijušas iespējamās sekas, it īpaši attiecībā uz ražojumu cenām, ražīgumu, kvalitāti vai dažādību vai jauninājumiem (skat. iepriekš 1135.–1137. punktu), šim “konkurences draudam”, ko
Krka
būtu turpinājusi izdarīt attiecībā uz
Servier
izlīguma nolīguma neesamības gadījumā, ko tā būtu varējusi izdarīt, piemēram, pierādot, ka saistībā ar drauda neesamību
Servier
būtu samazinājusi savus pētniecības un attīstības izdevumus.
Ir jāuzsver, ka, pat ja Komisijas veiktā analīze par
Servier
tirgus spēju, kā arī aplūkojamā tirgus struktūru, ko raksturoja konkurences avotu trūkums vai retums, varētu ļaut pamatot nolīguma, ar ko liedz potenciāla konkurenta ienākšanu tirgū, ierobežojošās sekas, ar to nepietiek, lai darītu iespējamas un konkrētas tāda nolīguma ierobežojošās sekas, kuram kaitē “konkurences drauds”.
Lai kāda būtu tirgus struktūra, netirgošanas noteikuma pret konkurenci vērstās sekas paliek ļoti hipotētiskas, ja ir iespējams, ņemot vērā notikumu faktisko gaitu, kāda tā bija novērojama Komisijas lēmuma pieņemšanas brīdī, ka, pat ja šāda noteikuma nebūtu, attiecīgā potenciālā konkurenta rīcība būtu varējusi būt līdzīga tai, kāda tā bija, noteikumam pastāvot, proti, ka šajā gadījumā
Krka
būtu palikusi ārpus trim tirgiem, attiecībā uz kuriem Komisija pieņēma ierobežojuma seku dēļ esamību.
Turklāt attiecībā uz hipotēzi, saskaņā ar kuru, gadījumā, ja nebūtu starp
Servier
un
Krka
noslēgto izlīguma un licences nolīgumu un it īpaši pamudinājuma, kuru, Komisijas ieskatā, tie ietver, būtu noslēgts cits nolīgums, kas ļautu
Krka
priekšlaicīgu ienākšanu tirgū vai tai piešķirtu licenci attiecībā uz Savienības teritoriju kopumā (skat. iepriekš 1176. punktu, kā arī apstrīdētā lēmuma 1142. apsvērumu), tās iespējamība nekādi nav tikusi pamatota, vēl jo mazāk tādēļ, kā izriet no vērtējuma pamatam attiecībā uz konkurences ierobežojuma mērķa dēļ neesamību, ka Komisija nav pierādījusi pamudinājuma esamību.
Visbeidzot ir jāuzsver, ka konkrētie apstākļi, kuros iekļaujas starp
Servier
un
Krka
noslēgtie izlīguma un licences nolīgumi un kurus raksturo tāda patenta esamība, attiecībā uz ko EPI bija apstiprinājusi spēkā esamību (skat. iepriekš 1144. punktu), atšķiras no tās lietas apstākļiem, kurā tika pieņemts 2011. gada 14. aprīļa spriedums Visa Europe un Visa International Service/Komisija (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
,
187.
un
191.
punkts), ko Komisija minēja it īpaši apstrīdētā lēmuma 1219. apsvērumā. Nevarēdama salīdzināt konteksta elementus ar tiem, kas saistīti ar patentu un tā spēkā esamības atzīšanu un kas nupat tika minēti (it īpaši 1145.–1159. punktā), un kas ir izšķiroši šajā lietā, Vispārējā tiesa, pamatojoties vienīgi uz apstākli, ka strīdīgā pasākuma dēļ izslēgšanas noteikumam pakļautais uzņēmums bija potenciāls konkurents, šajā spriedumā bija uzskatījusi, ka Komisija varēja pamatoti secināt, ka šis uzņēmums būtu ienācis tirgū izslēgšanas noteikuma neesamības gadījumā.
Vēl ir jānorāda, ka 2011. gada 14. aprīļa spriedumā Visa Europe un Visa International Service/Komisija (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
) Vispārējā tiesa neapstiprināja Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi, saskaņā ar kuru, ja vien pastāv potenciāla konkurenta izslēgšana, tā var neņemt vērā faktisko notikumu norisi, kā tā bija novērojama Komisijas lēmuma pieņemšanas brīdī.
Turklāt šāda prakse, ja tā tiktu apstiprināta, dažos gadījumos varētu novest pie nekonsekventa rezultāta, piemēram, gadījumā, kurā vienīgais esošais potenciālais konkurents, kurš tiek ar nolīgumu izslēgts, līdz ar šī nolīguma īstenošanu izzustu, piemēram, sakarā ar likvidācijas procesu, šim apstāklim acīmredzami neitralizējot nolīguma izstumšanas sekas, izņemot, ja tās iedomājas hipotētiski, nevis faktiski, kā to prasa judikatūra (skat. iepriekš 1129. un 1132. punktu).
Līdz ar to šajā gadījumā nevar secināt, ka pastāv konkurences ierobežojums seku dēļ, atsaucoties uz 2011. gada 14. aprīļa spriedumu Visa Europe un Visa International Service/Komisija (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
).
No iepriekš minētā izriet, ka Komisija nav pierādījusi izlīguma nolīgumā ietvertā netirgošanas noteikuma konkurenci ierobežojošās sekas.
–
Par izlīguma nolīgumā minēto neapstrīdēšanas noteikumu
Iesākumā ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma punktā “Iespējamā rīcība
Krka
nolīgumu neesamības gadījumā” Komisija nemin nevienu elementu attiecībā uz
Krka
iespējamo rīcību saistībā ar patentu 340, attiecībā uz kuru izlīguma nolīgumā arī pastāv neapstrīdēšanas noteikums.
Līdz ar to attiecībā uz ierobežojuma seku dēļ analīzes posmu, kas izpaudās kā salīdzinājums starp konkurenci nolīgumu gadījumā un konkurenci nolīgumu neesamības gadījumā (skat. iepriekš 1076. punktu), Komisija savu analīzi attiecināja tikai uz patentu 947.
To, ka netika ņemts vērā patents 340, var skaidrot tādējādi, ka, Komisijas ieskatā, šim patentam ir vien niecīga nozīme aizsardzībā, ko tas var sniegt
Servier
pret ģenērisko zāļu sabiedrību ienākšanu tirgū (apstrīdētā lēmuma 114. apsvērums).
Turklāt tajā pašā apstrīdētā lēmuma punktā “Iespējamā rīcība
Krka
nolīgumu neesamības gadījumā” Komisija norāda, ka “šķiet ticami, ka, nepastāvot neapstrīdēšanas pienākumam,
Krka
turpinātu apstrīdēt patenta 947 spēkā esamību Apvienotās Karalistes tiesās un EPI” (apstrīdētā lēmuma 1827. apsvērums).
Tādējādi Komisija savu konstatējumu par ierobežojumu seku dēļ pamatoja ar to, ka, nepastāvot neapstrīdēšanas noteikumam,
Krka
būtu turpinājusi procedūras, kurās tā bija dalībniece Apvienotās Karalistes tiesās un EPI.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka neapstrīdēšanas noteikums pats par sevi ir konkurenci ierobežojošs tiktāl, cik tas apdraud sabiedrības intereses novērst jebkādu šķērsli saimnieciskai darbībai, kurš var izrietēt no kļūdaini izsniegta patenta (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1986. gada 25. februāris, Windsurfing International/Komisija,
193/83
,
EU:C:1986:75
,
92.
punkts).
Tādējādi ir jānosaka, vai neapstrīdēšanas noteikuma piemērošana un, konkrētāk,
Krka
izstāšanās no procedūrām, kurās tā bija iesaistīta, radīja sekas attiecībā uz patenta 947 izbeigšanu.
Jāatgādina, ka nolīgumu noslēgšanas brīdī
Krka
un
Servier
bija lietas dalībnieces divās procedūrās un izlīguma nolīgums bija tas, kura dēļ
Krka
šīs procedūras neturpināja.
Tādējādi Apvienotajā Karalistē 2006. gada 2. augustā
Servier High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents court)
(Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Kanclera kompetences lietu departaments (Patentu palāta)) bija cēlusi prasību pret
Krka
par patenta 947 pārkāpumu. Tā arī bija iesniegusi lūgumu izdot pagaidu rīkojumu. 2006. gada 1. septembrī
Krka
bija iesniegusi pretprasību par patenta 947 atcelšanu. 2006. gada 3. oktobrī
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents court)
(Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Kanclera kompetences lietu departaments (Patentu palāta)) bija apmierinājusi
Servier
lūgumu izdot pagaidu rīkojumu un noraidījusi saīsinātas tiesvedības pieteikumu (
motion of summary judgment
), ko
Krka
bija iesniegusi 2006. gada 1. septembrī nolūkā panākt patenta 947 atzīšanu par spēkā neesošu. 2006. gada 1. decembrī tiesvedībā esošā lieta tika izbeigta pēc izlīguma starp pusēm un pagaidu rīkojums tika atcelts.
Attiecībā uz strīdu EPI desmit ģenērisko zāļu sabiedrības, tostarp
Krka
, 2004. gadā bija iesniegušas iebildumu EPI pret patentu 947 nolūkā panākt tā pilnīgu atcelšanu, atsaucoties uz novitātes un izgudrojuma līmeņa trūkumu un izgudrojuma apraksta nepietiekamību. 2006. gada 27. jūlijā EPI Iebildumu nodaļa bija apstiprinājusi šī patenta spēkā esamību pēc
Servier
sākotnējo patenta pretenziju nelieliem grozījumiem. Septiņas sabiedrības bija pārsūdzējušas šo Iebildumu nodaļas lēmumu.
Krka
izstājās no iebildumu procedūras 2007. gada 11. janvārī saskaņā ar izlīguma nolīgumu, ko lietas dalībnieces bija noslēgušas.
Tomēr ir jāatgādina, ka Apvienotajā Karalistē 2006. gada 1. augustā
Servier High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents court)
(Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Kanclera kompetences lietu departaments (Patentu palāta)) bija arī cēlusi prasību pret sabiedrību
Apotex
, atsaucoties uz patenta 947 pārkāpumu, jo pēdējā minētā 2006. gada 28. jūlijā bija laidusi klajā perindoprila ģenērisku versiju.
Apotex
bija iesniegusi pretprasību par šī patenta atcelšanu. 2006. gada 8. augustā bija pasludināts pagaidu rīkojums, ar ko
Apotex
tika aizliegts importēt, piedāvāt tirdzniecībai vai tirgot perindoprilu.
Pamatojoties uz
Apotex
iesniegto pretprasību,
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents court)
(Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Kanclera kompetences lietu departaments (Patentu palāta)) 2007. gada 6. jūlijā nosprieda, ka patents 947 ir spēkā neesošs novitātes un izgudrojuma līmeņa trūkuma dēļ salīdzinājumā ar patentu 341. Līdz ar to rīkojums tika tūlītēji atcelts un
Apotex
varēja atsākt tirgot savu perindoprila ģenērisko versiju Apvienotās Karalistes tirgū.
Komisija uzskatīja, ka pārkāpums saistībā ar
Servier
un
Krka
noslēgtajiem nolīgumiem Apvienotajā Karalistē bija beidzies šajā datumā.
Turklāt attiecībā uz strīdu EPI, pamatojoties uz tostarp
Krka
uzsākto procedūru, EPI Tehnisko sūdzību palāta ar 2009. gada 6. maija lēmumu atcēla EPI 2006. gada 27. jūlija lēmumu un atcēla patentu 947.
Komisija uzskatīja, ka pārkāpums attiecībā uz nolīgumiem, kas noslēgti starp
Servier
un
Krka
, ciktāl tas vēl turpinājās dažās Eiropas valstīs, tika izbeigts šajā datumā.
Ņemot vērā to, ka procedūru attiecībā uz patentu 947 norise turpinājās pēc tam, kad
Krka
izstājās no procedūrām, kurās tā bija dalībniece, kā aprakstīts iepriekš, nevar uzskatīt, ka starp pusēm noslēgtā izlīguma nolīguma neesamības gadījumā tas, ka
Krka
būtu procedūras turpinājusi, būtu varbūtēji vai pat ticami ļāvis notikt ātrākai vai pilnīgai šī patenta atzīšanai par spēkā neesošu.
Komisija apstrīdētajā lēmumā nav pierādījusi un pat ne apgalvojusi, ka patenta 947 atzīšana par spēkā neesošu būtu bijusi ātrāka vai pilnīgāka, ja
Krka
nebūtu piekritusi izlīguma nolīgumā minētajam neapstrīdēšanas noteikumam.
Apstākļi, ka “
Krka
iepriekš uzskatīja, ka tās argumenti ar patentu saistītajā strīdā bija starp pārliecinošākajiem un ka tie bija īpašs drauds patentam 947” vai ka Apvienotās Karalistes tiesas, neraugoties uz to, ka tās bija noraidījušas
Krka
iesniegto saīsinātas tiesvedības pieteikumu, bija uzskatījušas, ka tai bija “stabils pamats” patenta 947 spēkā esamības apstrīdēšanai (apstrīdētā lēmuma 1827. apsvērums), neļauj secināt, ka
Krka
līdzdalība aplūkojamajās procedūrās būtu novedusi pie ātrākas vai pilnīgākas patenta spēkā neesamības atzīšanas.
Tas, ka tiek pieņemts, kā to izdarīja Komisija apstrīdētā lēmuma 1712. apsvērumā, ka “spēcīga sāncenša izslēgšana var ietekmēt strīda/iebilduma beigu iznākumu”, neļauj secināt neapstrīdēšanas noteikuma, kas attiecās uz
Krka
, seku iespējamību vai pat ticamību.
Komisijai vajadzēja pietiekami precīzi un pamatoti pierādīt, kādā veidā
Krka
argumenti vai tās īpašā pozīcija strīdā, ja tā būtu turpinājusi procedūras, kuras tā bija uzsākusi, būtu varējuši izšķirīgi ietekmēt nevis strīdu iznākumu, jo divi no šiem strīdiem – proti, tas, kurš norisinājās EPI un kurš turpinājās pēc tam, kad
Krka
no tā atteicās, un strīds starp
Servier
un
Apotex
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court)
(Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Kanclera kompetences lietu departaments (Patentu palāta)), – katrā ziņā noveda pie patenta 947 atzīšanas par spēkā neesošu, bet termiņu, kādā šī atzīšana par spēkā neesošu notika, un tās apjomu.
Turklāt attiecībā uz to pārkāpumu veidojošo elementu pārbaudi, kuri neietilpst Vispārējās tiesas neierobežotās kompetences īstenošanas jomā, bet gan likumības pārbaudes jomā, tai nav Komisijas pamatojums jāaizstāj ar savējo pamatojumu (spriedums, 2016. gada 21. janvāris, Galp Energía España u.c./Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
73.
un
75.
–
77.
punkts).
Līdz ar to Vispārējai tiesai nav pienākuma pirmo reizi pārbaudīt, ņemot vērā citus elementus lietas materiālos, nevis elementus, kurus izmantoja Komisija, lai noteiktu neapstrīdēšanas noteikuma ierobežojošās sekas, vai tas, ka
Krka
turpinātu savu līdzdalību notiekošajās tiesvedībās, būtu novedis pie ātrākas vai pilnīgākas patenta 947 atzīšanas par spēkā neesošu.
Vēl ir jāpiebilst – lai kāda būtu aplūkojamā tirgus struktūra, tostarp, ja to, kā tas ir šajā gadījumā, pēc Komisijas domām, raksturo konkurences avotu trūkums vai retums, neapstrīdēšanas noteikuma pret konkurenci vērstās sekas paliek ļoti hipotētiskas, ja ir iespējams, ņemot vērā notikumu faktisko gaitu, kāda tā bija novērojama Komisijas lēmuma pieņemšanas brīdī, ka, pat ja šāda noteikuma nebūtu, aplūkojamais patents, proti, šajā lietā patents 947, būtu ticis atzīts par spēkā neesošu tajā pašā brīdī un tajā pašā mērā (skat. iepriekš 1181. punktu).
Turklāt pretēji tam, kas, šķiet, izriet no apstrīdētā lēmuma 1712. apsvēruma, Komisija nav pierādījusi, ka tiesvedība starp
Servier
un
Krka
Apvienotās Karalistes tiesās būtu varējusi novest pie tā, ka tiktu pierādīts, ka
Krka
tehnoloģija nebija patentu pārkāpjoša.
Krka
un
Apotex
tiesvedības bija saistītas ar prasībām par pārkāpumu, kuras bija cēlusi
Servier
, un pretprasībām par patenta 947 atcelšanu, kuras atbildot bija cēlušas šīs abas ģenērisko zāļu sabiedrības. Tātad šīs tiesvedības bija līdzīgas. Ar patenta 947 atzīšanu par spēkā neesošu bija izbeigta visa tiesvedība attiecībā uz
Apotex
, un tātad nebija jānosaka, vai tās tehnoloģija bija patentu pārkāpjoša. Ir ticams, ņemot vērā tiesvedību līdzību un to, ka Komisija nav sniegusi pretējus elementus, ka tā tas būtu bijis arī
Krka
gadījumā.
A fortiori
nav pierādīts, ka procedūras EPI rezultāts būtu varējis būt tāds, ka tiktu noteikts, ka
Krka
tehnoloģija bija patentu nepārkāpjoša, jo šī procedūra attiecās vienīgi uz patenta 947 spēkā esamību.
No iepriekš minētā izriet, ka Komisija nav pierādījusi izlīguma nolīgumā ietvertā neapstrīdēšanas noteikuma konkurenci ierobežojošās sekas.
–
Par “Krka” tehnoloģijas licencēšanu
Attiecībā uz cesijas nolīgumu, ar kuru
Krka
pārdeva savu tehnoloģiju
Servier
, Komisija vienīgi konstatēja, ka, nepastāvot šim nolīgumam, “
Krka
būtu varējusi turpināt brīvi nodot vai licencēt savas tiesības uz tehnoloģiju attiecībā uz perindoprilu” (apstrīdētā lēmuma 1829. apsvērums), kas – tad, ja runa ir tikai par labuma nodošanu, kurai pievienots licences nolīgums, nevis par izstumšanas pasākumu, kāds var būt netirgošanas noteikums, – nav pietiekami, lai pierādītu iespējamās sekas it īpaši attiecībā uz ražojumu cenām, ražīgumu, kvalitāti vai dažādību vai jauninājumiem (skat. iepriekš 1135.–1137. punktu). Pret konkurenci vērstu seku esamība ir vēl jo mazāk pierādīta tādēļ, ka
Krka
tehnoloģija neļāva apiet patentu 947, un, ņemot vērā nopietnos netiešos pierādījumus, kas varēja ļaut domāt, ka šis patents bija spēkā esošs, tas dara maz ticamu iespēju, ka ģenērisko zāļu sabiedrības,
Servier
konkurentes, cesijas nolīgumam neesot, būtu centušās iegādāties
Krka
tehnoloģiju.
No iepriekš minētā izriet, ka Komisija nav pierādījusi
Krka
tehnoloģijas licencēšanas konkurenci ierobežojošās sekas.
No visa iepriekš minētā izriet, ka Komisija nav pierādījusi konkurenci ierobežojošas sekas, kas izriet no izlīguma nolīguma vai cesijas nolīguma un kas būtu pietiekami faktiskas un iespējamas, lai Komisija varētu konstatēt ierobežojuma seku dēļ esamību. Ir jāpiebilst, ka šādas ierobežojošas sekas nav vieglāk konstatējamas, ja abus nolīgumus skata kopā.
Līdz ar to ir jāapmierina iebildums attiecībā uz kļūdu vērtējumā, un tas pats par sevi ļauj atzīt par pamatotu visu prasītāju izvirzīto pamatu attiecībā uz to, ka Komisija kļūdaini secināja tāda ierobežojuma seku dēļ esamību, kas izriet no nolīgumiem, kuri noslēgti starp
Servier
un
Krka
.
Vēl ir jānosaka, vai Komisija turklāt savā lēmumā ir pieļāvusi arī kļūdu tiesību piemērošanā.
iv)

Par kļūdu tiesību piemērošanā
Kā tika teikts (skat. iepriekš 1092. un 1102. punktu), Komisija uzskatīja, ka, ņemot vērā to, ka tā bija pierādījusi, ka izlīguma nolīgums izslēdza potenciālu
Servier
konkurentu, lai parādītu, kāda būtu konkurence nolīguma neesamības gadījumā (viena no iepriekš 1076. punktā minētā salīdzinājuma daļām), Komisijai nebija jāņem vērā notikumu faktiskā gaita, kāda tā bija novērojama tās lēmuma pieņemšanas brīdī. Gluži pretēji, pamatojoties uz savu ierasto praksi tajā, kā tiek ņemtas vērā nolīguma potenciālās sekas, saskaņā ar kuru pietiek pierādīt, ka šis nolīgums “var” radīt pret konkurenci vērstas sekas (skat. iepriekš 1080. un 1085. punktu), Komisija uzskatīja, ka tā savu aprakstu par konkurenci nolīguma neesamības gadījumā var pamatot ar hipotētiskiem pieņēmumiem vai iespējām.
Kā izriet no iepriekš minētās pārbaudes par iebildumu attiecībā uz kļūdu vērtējumā, daži no notikumiem, ko Komisija neņēma vērā, bija ne tikai atbilstīgi, bet arī izšķiroši, lai veiktu iepriekš 1076. punktā minēto salīdzinājumu.
Tādējādi attiecībā uz netirgošanas noteikumu, lai arī Komisija ņēma vērā EPI 2006. gada 27. jūlija lēmumu un Apvienotās Karalistes tiesu izdotos rīkojumus pret
Krka
un
Apotex
nolūkā noteikt
Krka
potenciāla konkurenta statusu, tā pienācīgi neņēma vērā šos notikumus, lai noteiktu, vai pēdējā minētā, iespējams, būtu ienākusi tirgū nolīguma neesamības gadījumā, šajā ziņā aprobežojoties vienīgi ar norādi, ka nolīguma neesamības gadījumā “konkurences drauds” no
Krka
puses būtu turpinājies.
Attiecībā uz neapstrīdēšanas noteikumu Komisija nav ņēmusi vērā to procedūru rezultātu, kuras pret patentu 947 bija uzsākušas citas ģenērisko zāļu sabiedrības un kuras turpinājās, neraugoties uz faktu, ka
Krka
pārtrauca jebkādu apstrīdēšanu.
Visbeidzot attiecībā uz tirgus struktūru, transversālu jautājumu, kas skar gan netirgošanas noteikumu, gan neapstrīdēšanas noteikumu, Komisija vienīgi noteica, kādi bija konkurences avoti, kas identificēti brīdī, kad tika noslēgts pēdējais no apstrīdētajā lēmumā minētajiem izlīguma nolīgumiem, un norādīja, ka pastāvēja “liela iespēja”, ka šie avoti tiek izslēgti no konkurences ar kādu nolīgumu vai citu līdzekli, neņemot vērā faktu, ka šāda iespēja pārkāpuma laikā neīstenojās (apstrīdētā lēmuma 1846. apsvērums).
Šāda argumentācija skaidri izriet no apstrīdētā lēmuma 2445. zemsvītras piezīmes, kurā Komisija, lai noteiktu neapstrīdēšanas noteikuma ierobežojošās sekas, pamatojas uz faktu, ka bija palicis maz sabiedrību,
Servier
konkurentu, kas varētu turpināt notiekošās procedūras vai uzsākt jaunas, un ka “bija ticams, ka
Servier
cenšas panākt kompromisu ar šīm sabiedrībām”, kas būtu izbeidzis jebkādu iespēju, ka tiktu turpināta vai uzsākta procedūra pret patentu 947. Lai arī ir tiesa, ka
Servier
vērsās pie šīm sabiedrībām, tai neizdevās panākt ar tām kompromisu, it īpaši ar vienu no tām, kura galu galā panāca patenta 947 atcelšanu tieši tajā brīdī, kad
Krka
tika piemērots neapstrīdēšanas noteikums.
Komisijas veiktās pārbaudes ierobežoto raksturu nevarēja pamatot, ņemot vērā Savienības tiesu judikatūru. Judikatūra attiecībā uz to, kā tiek ņemtas vērā nolīgumu potenciālās sekas, kura vērtēta iepriekš 1107.–1120. punktā, šajā gadījumā nebija piemērojama (skat. iepriekš 1124. punktu).
Iepriekš 1183.–1186. punktā norādīto iemeslu dēļ tas pats attiecās uz tāda risinājuma attiecināmību, kas bija pieņemts nolīgumu, ar kuriem izslēdz potenciālu konkurenci, jomā 2011. gada 14. aprīļa spriedumā Visa Europe un Visa International Service/Komisija (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
) (skat. iepriekš 1183.–1186. punktu).
Līdz ar to ir jāsecina, ka Komisija veica nepilnīgu pārbaudi attiecībā uz situāciju, kas tai bija jāvērtē, lai noteiktu, vai starp
Servier
un
Krka
noslēgtie nolīgumi bija konkurenci ierobežojoši seku dēļ, Komisijas pārbaudes nepilnīgajam raksturam atklājot kļūdainu Savienības tiesu judikatūras piemērošanu un līdz ar to, kā to pamatoti apgalvo prasītājas, kļūdu tiesību piemērošanā.
Turklāt saskaņā ar Komisijas izmantoto pieeju tai pietiek konstatēt potenciāla konkurenta izslēgšanu, lai apstākļos, ko nosaka tirgus struktūra, kuru raksturo konkurences avotu neesamība vai retums un oriģinālo zāļu sabiedrības tirgus spēja, varētu secināt konkurences ierobežojumu seku dēļ.
Šāda pieeja, ja tā būtu pieļaujama, tādās lietās kā šī, kas attiecas uz ierobežojošiem noteikumiem, kuri saistīti ar izlīguma nolīgumu zāļu patentu jomā, ļautu Komisijai konstatēt konkurences ierobežojumu seku dēļ, galvenokārt tikai pārliecinoties par to, ka ir izpildīti divi no trim nosacījumiem, kas prasīti ierobežojuma mērķa dēļ secināšanai, proti, potenciālas konkurences esamība un konkurenci ierobežojošu noteikumu esamība.
Tā kā pierādījums tam, ka ir izpildīts trešais nosacījums, proti, pamudinājuma esamība, kā izriet no ierobežojumam mērķa dēļ veltītā pamata pārbaudes, ir īpaši delikāts, tas Komisijas uzdevumu ļoti atvieglotu.
Tomēr, ņemot vērā pastiprinātās prasības attiecībā uz pierādījumiem, kas saistīti uz konkurences ierobežojumu seku dēļ pierādīšanu (skat. iepriekš 1123. un 1128.–1139. punktu), šāds risinājums, kas ir pretrunā ar Līgumu ieviestajam nošķīrumam starp konkurences ierobežojumiem mērķa dēļ un konkurences ierobežojumiem seku dēļ, nav pieņemams.
No iepriekš minētā izriet, ka ir jāapmierina iebildums attiecībā uz kļūdu tiesību piemērošanā, kas pats par sevi ļauj atzīt par pamatotu visu prasītāju izvirzīto pamatu attiecībā uz to, ka Komisija kļūdaini secināja tāda ierobežojuma seku dēļ esamību, kas izriet no nolīgumiem, kuri noslēgti starp
Servier
un
Krka
.
Tā kā arī pamats attiecībā uz ierobežojuma mērķa dēļ neesamību ir atzīts par pamatotu, ir jāsecina, ka Komisija kļūdaini konstatēja pārkāpuma atbilstoši LESD 101. panta 1. punktam esamību attiecībā uz nolīgumiem, kas noslēgti starp
Servier
un
Krka
.
Līdz ar to, neesot vajadzībai pārbaudīt pārējos prasītāju saistībā ar šo pamatu, kā arī ar pamatu attiecībā uz
Krka
potenciāla konkurenta statusu izvirzītos iebildumus, ir jāatceļ apstrīdētā lēmuma 4. pants, ciktāl Komisija ar šo pantu konstatēja
Servier
līdzdalību pārkāpumā atbilstoši LESD 101. panta 1. punktam attiecībā uz nolīgumiem, kas noslēgti starp
Servier
un
Krka
.
10.

Par pamatu attiecībā uz jēdziena “konkurences ierobežojums seku dēļ” definīciju
a)

Lietas dalībnieku argumenti
[..]
b)

Vispārējās tiesas vērtējums
Iepriekš 566.–570., 743. un 909. punktā jau minēto iemeslu dēļ attiecībā uz citiem pamatiem, kas izvirzīti pret tāda ierobežojuma seku dēļ konstatējumu, kurš izriet no nolīgumiem, ko
Servier
noslēdza ar
Niche
un
Unichem
,
Matrix
,
Teva
un
Lupin
, šis pamats ir jānoraida kā neefektīvs.
11.

Par kļūdām tiesību piemērošanā un vērtējumā attiecībā uz kvalifikāciju par atsevišķiem pārkāpumiem
a)

Par piecu nolīgumu kvalifikāciju par atsevišķiem pārkāpumiem
1)

Lietas dalībnieku argumenti
[..]
2)

Vispārējās tiesas vērtējums
No apstrīdētā lēmuma izriet, un prasītājas to nav apstrīdējušas, ka pēdējās minētās noslēdza atsevišķus nolīgumus, parakstītus dažādos datumos (izņemot nolīgumus, kas noslēgti ar
Niche
un ar
Matrix
), ar dažādām pusēm, dažādos ekonomiskajos un juridiskajos kontekstos un tādus, kuriem ir dažādas piemērošanas jomas. Tomēr prasītājas apgalvo, ka, neraugoties uz šīm atšķirībām, šo nolīgumu noslēgšana esot vienots pārkāpums sakarā ar attiecīgā produkta identiskumu, zināmu nolīgumu telpas un laika konteksta identiskumu, nolīgumu īstenošanas metodes un kārtības identiskumu un fiziskās personas, kura no to puses bija iesaistīta nolīgumu noslēgšanā, identiskumu.
Iesākumā jānorāda, ka šis pamats, ar kuru kritizē vienota pārkāpuma neatzīšanu šajā gadījumā, ir izvirzīts pakārtoti (skat. iepriekš 1248. punktu), gadījumā, ja pamati attiecībā uz kļūdām tiesību piemērošanā un vērtējumā, kvalificējot strīdīgo nolīgumu ierobežojumus mērķa un seku dēļ, būtu noraidīti. Tādējādi, ņemot vērā to, ka pamati, kas vērsti pret prasītāju ar
Krka
noslēgto nolīgumu kvalifikāciju par konkurences ierobežojumu, ir apmierināti, šis pamats tiks vērtēts tikai tiktāl, cik tas apstrīd prasītāju ar
Niche
,
Matrix
,
Teva
un
Lupin
noslēgto nolīgumu kvalifikāciju par atsevišķiem pārkāpumiem.
Attiecībā uz pamata iedarbīgumu Komisija būtībā apgalvo, ka tas ir jānoraida kā neefektīvs, jo prasītājas katrā ziņā nav pierādījušas, ka naudas sods noteikti būtu bijis mazāks, ja tā būtu uzskatījusi, ka aplūkojamie nolīgumi ir vienots pārkāpums.
Vispirms ir jāatgādina, ka izvirzītā pamata iedarbīgums vai neiedarbīgums atsaucas uz tā spēju, pieņemot, ka tas ir pamatots, būt par iemeslu atcelšanai, ko vēlas panākt prasītājs, un nevis uz to, ka prasītājam var būt interese celt šādu prasību vai izvirzīt noteiktu pamatu, jo šie jautājumi ietilpst attiecīgi prasības un pamata pieņemamības jomā (spriedums, 2000. gada 21. septembris, EFMA/Padome,
C‑46/98 P
,
EU:C:2000:474
,
38.
punkts).
Turpinot, it īpaši ciktāl Komisija pierāda savu leģitīmo interesi konstatēt attiecīgo faktu, tai ir pilnvaras pieņemt lēmumu, ar ko konstatē pārkāpumu, nepapildinot šo lēmumu ar naudas sodu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2005. gada 6. oktobris, Sumitomo Chemical un Sumika Fine Chemicals/Komisija,
T‑22/02 un T‑23/02
,
EU:T:2005:349
,
31.
punkts, un 2006. gada 16. novembris, Peróxidos Orgánicos/Komisija,
T‑120/04
,
EU:T:2006:350
,
18.
punkts), lēmuma, ar kuru konstatē uzņēmuma līdzdalību pārkāpumā, tiesiskumam neesot atkarīgam no šim uzņēmumam uzliktā naudas soda tiesiskuma. Tādēļ pamati, kas attiecas uz sankciju piemērošanu, pēc definīcijas var attiekties vienīgi uz naudas sodu uzlikšanu, nevis uz paša pārkāpuma konstatēšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 27. jūnijs, Bolloré/Komisija,
T‑372/10
,
EU:T:2012:325
,
81.
punkts). Turpretī pamati, kas attiecas uz paša pārkāpuma konstatēšanu, principā var izraisīt ne tikai tā lēmuma atcelšanu, ar kuru konstatē uzņēmuma līdzdalību pārkāpumā, bet līdz ar to arī šim uzņēmumam uzliktā naudas soda atcelšanu.
Šajā gadījumā no tā izriet, ka tad, ja Vispārējā tiesa uzskatītu, ka Komisija bija kļūdaini noteikusi atsevišķus pārkāpumus atbilstoši katram no strīdīgajiem nolīgumiem tā vietā, lai noteiktu vienotu pārkāpumu, apstrīdētais lēmums būtu jāatceļ, ciktāl ar to attiecībā uz prasītājām konstatē atsevišķus pārkāpumus un līdz ar to ciktāl tām tiek uzlikti naudas sodi par šiem pārkāpumiem, un tas tā ir neatkarīgi no tā, vai šai atcelšanai būtu prasītājām labvēlīga ietekme uz to atsevišķo naudas sodu kopējo apmēru, kuri tām bija uzlikti un kuri attiecīgā gadījumā būtu jāpārrēķina, ja tām ar jaunu lēmumu tiktu uzlikts vienots naudas sods. Ir jāatgādina, ka Vispārējās tiesas neierobežotā kompetence, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 31. pantu, attiecas vienīgi uz tās vērtējumu par Komisijas uzlikto naudas sodu, izņemot jebkurus citus grozījumus pārkāpumu veidojošajās daļās, ko Komisija likumīgi ir konstatējusi, Vispārējās tiesas izskatīšanā nonākušajā lēmumā (spriedums, 2016. gada 21. janvāris, Galp Energía España u.c./Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
77.
punkts).
Pakārtoti – katrā ziņā ir jāuzskata, ka tad, ja Vispārējā tiesa uzskatītu, ka Komisija ir kļūdaini noteikusi atsevišķus pārkāpumus vienota pārkāpuma vietā, tas ietekmētu naudas soda apmēru.
Jāatgādina, ka tam, vai atsevišķas prettiesiskas darbības tiek kvalificētas kā viens pārkāpums vai vairāki, principā ir zināma ietekme uz piemērojamo sodu, jo, konstatējot, ka ir izdarīti vairāki atsevišķi pārkāpumi, var uzlikt vairākus atsevišķus naudas sodus, katru no tiem nosakot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētajās robežās, proti, ievērojot ierobežojumu 10 % apmērā no apgrozījuma iepriekšējā finanšu gadā pirms lēmuma pieņemšanas. Līdz ar to Komisija var vienā lēmumā konstatēt divus atsevišķus pārkāpumus un uzlikt divus naudas sodus, kuru kopējais apmērs pārsniedz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzēto ierobežojumu 10 % apmērā, ja vien katra atsevišķā naudas soda apmērs nepārsniedz minēto ierobežojumu. Iepriekš minētā ierobežojuma 10 % apmērā piemērošanā nav nozīmes tam, ka sods par atšķirīgiem Savienības konkurences noteikumu pārkāpumiem tiek noteikts vienas procedūras laikā vai dažādās procedūrās, kas ir nošķirtas laikā, jo maksimālā robeža 10 % apmērā tiek piemērota katram LESD 101. panta pārkāpumam (skat. spriedumu, 2014. gada 6. februāris, AC‑Treuhand/Komisija,
T‑27/10
,
EU:T:2014:59
,
230.
–
232.
punkts un tajos minētā judikatūra). Šajā gadījumā tomēr ir jākonstatē, kā prasītājas atzīst prasības pieteikumā, ka tām par LESD 101. panta un 102. panta pārkāpumiem uzliktā naudas soda kopējais apmērs ir zemāks par ierobežojumu 10 % apmērā no apgrozījuma iepriekšējā finanšu gadā pirms lēmuma pieņemšanas, kas noteikts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā. Līdz ar to prasītājas nevar Komisijai pārmest, ka tā nolēma uzlikt tām atsevišķus naudas sodus, lai ar šiem naudas sodiem, tos skatot kopā, varētu pārsniegt šo 10 % ierobežojumu.
Tomēr no apstrīdētā lēmuma 3120., 3121. un 3128. apsvēruma izriet, ka, ņemot vērā to, ka Komisija prasītājām uzlika atsevišķus naudas sodus par katru LESD 101. panta pārkāpumu, tā šīm summām piemēroja mazinošu korekcijas koeficientu, lai izvairītos no potenciāli nesamērīga rezultāta sakarā ar vairāku naudas sodu paralēlu uzlikšanu. Komisija, tādēļ ka tā nolēma uzlikt prasītājām vairākus atsevišķus naudas sodus, piemēroja samazinājumu vidēji par 54,5 % no prasītāju pārdošanas apjoma vērtības, kas bija ņemta vērā, nosakot katra naudas soda apmēru un kas atspoguļo attiecīgo pārkāpumu laika un ģeogrāfiskās pārklāšanās pakāpi. Katrā ziņā Komisijai, lai pierādītu, ka pamats ir neefektīvs, līdz ar to būtu jānosaka, ka prasītājām uzliktais naudas sods būtu bijis tikpat augsts viena pārkāpuma gadījumā, kas šķiet maz ticams.
Līdz ar to pamats ir jāvērtē pēc būtības.
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai LESD 101. panta 1. punkta pārkāpums var izrietēt ne tikai no atsevišķas darbības, bet arī no virknes darbību vai turpinātas rīcības, pat ja viens vai vairāki šīs darbību virknes vai turpinātās rīcības elementi paši, aplūkojot atsevišķi, var būt minētās normas pārkāpums. Ja dažādas darbības ietilpst “kopējā plānā” to identiskā mērķa dēļ, kas izkropļo konkurenci kopējā tirgū, Komisijai ir tiesības uzlikt atbildību par šīm darbībām atkarībā no dalības attiecīgajā pārkāpumā kopumā (spriedumi, 2012. gada 6. decembris, Komisija/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
41.
punkts, un 2015. gada 24. jūnijs, Fresh Del Monte Produce/Komisija un Komisija/Fresh Del Monte Produce,
C‑293/13 P un C‑294/13 P
,
EU:C:2015:416
,
156.
punkts).
Uzņēmums, kas ir piedalījies šādā vienotā un sarežģītā pārkāpumā, veicot patstāvīgas darbības, kuras atbilst priekšstatam par nolīgumu vai saskaņotām darbībām, kas vērstas pret konkurenci LESD 101. panta 1. punkta izpratnē un kas veicina pārkāpuma īstenošanu kopumā, var tādējādi arī būt atbildīgs par darbībām, kuras veikuši citi uzņēmumi saistībā ar šo pārkāpumu, par visu pārkāpumā piedalīšanās laiku. Tas tā ir tad, ja ir konstatēts, ka minētais uzņēmums ar savu paša rīcību ir vēlējies dot ieguldījumu kopējiem mērķiem, ko ir vēlējušies īstenot visi dalībnieki, un ka tas ir zinājis par citu uzņēmumu iecerēto vai veikto pārkāpjošo rīcību, īstenojot šos pašus mērķus, vai ka tas varēja to saprātīgi paredzēt un bija gatavs uzņemties par to risku (spriedumi, 2012. gada 6. decembris, Komisija/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
42.
un
60.
punkts, un 2015. gada 24. jūnijs, Fresh Del Monte Produce/Komisija un Komisija/Fresh Del Monte Produce,
C‑293/13 P un C‑294/13 P
,
EU:C:2015:416
,
157.
punkts).
Tādējādi saskaņā ar Tiesas judikatūru jēdziena “vienots pārkāpums” piemērošana ar dažiem nosacījumiem ļauj uzlikt atbildību par visu pārkāpjošo rīcību visiem līdzdalībniekiem vienā vai citā darbībā, kas veidoja šo darbības kopumu. Tomēr tas ir iespējams tikai gadījumā, ja it īpaši ir nosakāms visiem dalībniekiem kopējs mērķis.
Kopēja mērķa, galamērķa vai nolūka nepieciešamība izriet ne tikai no iepriekš 1264. un 1265. punktā minētajiem spriedumiem, bet arī no iepriekšējās judikatūras.
Tādējādi 1999. gada 8. jūlija spriedumā Komisija/Anic Partecipazioni (
C‑49/92 P
,
EU:C:1999:356
,
82.
un
83.
punkts) Tiesa apstiprināja Vispārējās tiesas argumentāciju, saskaņā ar kuru, pirmkārt, konstatētie nolīgumi un saskaņotās darbības, ņemot vērā to mērķu atbilstību, iekļāvās sistēmās, ko raksturoja periodiskas sanāksmes cenu un kvotu mērķu noteikšanai, kuras savukārt atbilda attiecīgo uzņēmumu atkārtotiem centieniem sasniegt vienīgi ekonomisku mērķi, proti, cenu attīstības kropļošanu, un, otrkārt, būtu neloģiski, ja šīs ilgstošās darbības, ko raksturo viens vienīgs mērķis, tiktu sadalītas un tādējādi apskatītas kā vairāki patstāvīgi pārkāpumi, lai gan runa tomēr ir par vienotu pārkāpumu, kas pakāpeniski īstenojās, izmantojot gan vienošanās, gan saskaņotas darbības.
Tāpat 2004. gada 7. janvāra spriedumā Aalborg Portland u.c./Komisija (
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
,
258.
un
259.
punkts) Tiesa lēma, ka tad, ja dažādas darbības ietilpst “kopējā plānā” to identiskā mērķa dēļ, kas izkropļo konkurenci iekšējā tirgū, Komisijai ir tiesības uzlikt atbildību par šīm darbībām atkarībā no dalības attiecīgajā pārkāpumā kopumā. Šajā ziņā tā precizēja, ka būtu neloģiski vairākās atsevišķās darbībās sīkāk dalīt nolīgumu, ko raksturo virkne centienu sasniegt vienu saimniecisko mērķi, proti, pašmāju tirgu ievērošanu.
Turklāt ir jāuzsver, ka kopēja mērķa esamība ir raksturīga jēdzienam “kopējs plāns”, uz kuru Tiesas judikatūra atsaucas, jo šāds plāns nevarētu pastāvēt bez kopēja mērķa, kuram pievienojas visi dalībnieki.
Visbeidzot jānorāda, ka papildinātības saiknes starp nolīgumiem vai saskaņotām darbībām var būt objektīvi liecinājumi par to, ka pastāv kopējais plāns, ar ko tiek mēģināts sasniegt vienotu pret konkurenci vērstu mērķi. Šādas saiknes pastāv, ja ar minētajiem nolīgumiem vai saskaņotajām darbībām ir paredzēts tikt galā ar vienu vai vairākām normālas konkurences sekām un ja tie ar savu mijiedarbību sekmē vienota pret konkurenci vērstā mērķa sasniegšanu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2010. gada 28. aprīlis, Amann & Söhne un Cousin Filterie/Komisija,
T‑446/05
,
EU:T:2010:165
,
92.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2013. gada 16. septembris, Masco u.c./Komisija,
T‑378/10
,
EU:T:2013:469
,
22.
,
23.
un
32.
punkts un tajos minētā judikatūra). Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāvērtē šīs lietas īpašie apstākļi.
Šajā ziņā vispirms jānorāda, ka prasītājas bija puses atsevišķos izlīguma nolīgumos, kas katrs bija noslēgts ar vienu vai vairākām dažādām ģenērisko zāļu sabiedrībām atkarībā no nolīguma, un, kā izriet no to pamatu vērtējuma, kuri attiecas specifiski uz katru no šiem nolīgumiem, tie bija, paši par sevi un skatīti atsevišķi, LESD 101. panta pārkāpums.
Šādā kontekstā, ņemot vērā judikatūru, kas tika atgādināta, Komisija varētu uzskatīt, ka aplūkojamie izlīguma nolīgumi bija vienots un turpināts LESD 101. panta pārkāpums, vienīgi tad, ja tā varētu pierādīt it īpaši to, ka šie nolīgumi ietilpa kopējā plānā.
Līdz ar to, lai konstatētu vienotu pārkāpumu, bija nepieciešams, lai
Servier
un visas attiecīgās ģenērisko zāļu sabiedrības būtu noslēgušas strīdīgos nolīgumus, tiecoties sasniegt vismaz vienu kopēju mērķi.
Tomēr prasītājas neapgalvo, vismaz ne skaidri, ka būtu pastāvējis šāds mērķis, ko tās precīzi identificētu.
Šāda mērķa esamība turklāt neizriet arī no lietas materiāliem.
Šajā ziņā ir jāprecizē, ka kopēja vai vienota mērķa jēdzienu nevar noteikt ar vispārīgu norādi uz konkurences izkropļošanu tirgū saistībā ar pārkāpumu, jo konkurences ierobežošana gan kā priekšmets, gan kā sekas ir nedalāms elements jebkādām darbībām, kas ietilpst LESD 101. panta 1. punkta piemērošanas jomā. Šāda vienota mērķa jēdziena definīcija varētu liegt vienota un turpināta pārkāpuma jēdzienam tā nozīmi, ciktāl tā sekas būtu tādas, ka vairākas darbības, kas skar vienu ekonomisku nozari un ir aizliegtas ar LESD 101. panta 1. punktu, būtu sistemātiski jākvalificē kā elementi, kas veido vienotu pārkāpumu (skat. spriedumu, 2010. gada 28. aprīlis, Amann & Söhne un Cousin Filterie/Komisija,
T‑446/05
,
EU:T:2010:165
,
92.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr no lietas materiāliem neizriet, ka pastāvēja
Servier
un ģenērisko zāļu sabiedrību kopējs mērķis, ko varētu definēt precīzāk, nekā tikai vispārīgi norādot uz konkurences izkropļojumu pārkāpuma skartajā tirgū.
Turklāt ģenērisko zāļu sabiedrības nebija noslēgušas izlīguma nolīgumus, kas tām uzliktu savstarpējas saistības, bet vienīgi tādus izlīguma nolīgumus, kas katru no tām saistīja ar
Servier
. Izņemot
Matrix
nolīgumu, tādējādi noslēgtie nolīgumi turklāt sekoja it īpaši valsts mēroga strīdiem, kas specifiski attiecās uz katru no ģenērisko zāļu sabiedrībām, kas šajos strīdos tiesājās ar
Servier
, tajā neesot iesaistītām pārējām ģenērisko zāļu sabiedrībām. Visbeidzot – šiem dažādos laikos noslēgtajiem nolīgumiem bija dažāds saturs,
Niche
un
Matrix
nolīgumos esot paredzētam tikai apgrieztajam maksājumam,
Teva
nolīgumā esot paredzētam ekskluzīvās tirdzniecības noteikumam un
Lupin
nolīgumam esot saistītam ar tāda nolīguma noslēgšanu, ar kuru paredzēta
Lupin
patentu pieteikumu nodošana
Servier
.
Ir jāpiebilst, ka katra no šiem nolīgumiem spēkā stāšanās nebija atkarīga no pārējo nolīgumu spēkā stāšanās un nevienā nolīgumu noteikumā nebija paredzēta vai netika noteikta dažādo ģenērisko zāļu sabiedrību rīcības saskaņošana. Turklāt no lietas materiāliem neizriet, ka šīs sabiedrības jebkādā veidā būtu saskaņojušas centienus ierobežot konkurenci. Nepastāvot šādām saiknēm starp nolīgumiem vai pierādījumiem, ka nolīgumu noslēgšanas brīdī pastāvēja ģenērisko zāļu sabiedrību veikta saskaņošana, vienīgā saskaņošana, kas izriet no lietas materiāliem, ir tā, ko veica
Servier
dažādo nolīgumu noslēgšanai.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, nevar secināt, ka aplūkojamās ģenērisko zāļu sabiedrības piedalījās kopējā plānā. Gluži pretēji, ir jākonstatē, ka tās, kā pamatoti uzsver Komisija savā iebildumu rakstā, vienīgi izmantoja iespēju, ko katrai no tām piedāvāja ar
Servier
noslēgta nolīguma iecere. Katra no ģenērisko zāļu sabiedrībām tādējādi piedalījās autonomā nolīgumā par izslēgšanu no tirgus, neiesaistoties tādu nolīgumu kopumā, kuriem būtu kopējs mērķis.
Tā kā nebija
Servier
un katras no ģenērisko zāļu sabiedrībām kopēja mērķa un tātad kopēja plāna, Komisija pamatoti neizdarīja secinājumu, ka aplūkojamie izlīguma nolīgumi ir vienots pārkāpums.
Iepriekš minēto secinājumu nevar atspēkot pārējie prasītāju izvirzītie argumenti.
Pirmkārt, lai arī prasītājas bija puses visos aplūkojamajos izlīguma nolīgumos un Komisija varēja uzskatīt, ka dažas ģenērisko zāļu sabiedrības bija informētas par apstākli, ka prasītājas bija noslēgušas citus izlīguma nolīgumus ar ģenērisko zāļu sabiedrībām, tomēr tikai ar to, ka ir zināma cita pret konkurenci vērsta rīcība, nepietiek, lai konstatētu vienota pārkāpuma esamību. Pat ja šādas zināšanas ir prasītais nosacījums, lai atzītu, ka sabiedrība ir atbildīga par citu sabiedrību rīcību vienotā pārkāpumā (skat. iepriekš 1265. punktu), tās pašas par sevi neļauj pierādīt kopēja subjektīva elementa esamību un it īpaši visiem dalībniekiem kopēja mērķa izvirzīšanu, bet vienīgi tas var pierādīt vienota pārkāpuma esamību (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2007. gada 12. decembris, BASF un UCB/Komisija,
T‑101/05 un T‑111/05
,
EU:T:2007:380
,
205.
punkts, un 2010. gada 28. aprīlis, Amann & Söhne un Cousin Filterie/Komisija,
T‑446/05
,
EU:T:2010:165
,
108.
punkts).
Otrkārt, prasītājas Komisijai pārmet, ka tā apstrīdētā lēmuma 3120. apsvērumā ir minējusi trīs lēmumu pieņemšanas precedentus, kuri nav atbilstīgi vai uz kuriem nevar atsaukties, jo daži no attiecīgajiem lēmumiem nebija publicēti. Tomēr katrā ziņā ir jāatgādina, ka objektīvu iemeslu dēļ Komisija var ierosināt atsevišķas procedūras, konstatēt vairākus atsevišķus pārkāpumus un noteikt vairākus atsevišķus naudas sodus (skat. spriedumu, 2010. gada 28. aprīlis, Amann & Söhne un Cousin Filterie/Komisija,
T‑446/05
,
EU:T:2010:165
,
93.
punkts un tajā minētā judikatūra). Līdz ar to šajā gadījumā apstāklis, ka Komisija ir vai nav minējusi atbilstošus precedentus, kas ir vai nav tikuši publicēti, nevar atņemt tiesiskumu apstrīdētajam lēmumam, jo Komisijai katrā lietā ir jāpārbauda, vai objektīvi iemesli ļauj konstatēt vienota pārkāpuma esamību. Tāpat var piebilst, pakārtoti, ka šajā gadījumā Komisija kritizētos precedentus pieminēja vienīgi kā piemērus gadījumiem, kad par atsevišķiem pārkāpumiem ir noteikti atsevišķi naudas sodi, iepriekš atgādinājusi, ka no Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta izriet un pamatnostādnēm naudas soda aprēķināšanai atbilst tas, ka par katru pārkāpumu ir jānosaka atsevišķs naudas sods.
Treškārt, prasītājas Komisijai pārmet, ka tās analīzes pamatojums ir pretrunīgs. To ieskatā, Komisija nevarēja noraidīt izlīguma nolīgumu kvalifikāciju par vienotu pārkāpumu atbilstoši LESD 101. pantam, jo apstrīdētā lēmuma daļā attiecībā uz dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu tā uzskatīja, ka šie paši nolīgumi bija viens LESD 102. panta pārkāpums.
Tomēr šādai argumentācijai nevar piekrist.
Vienota pārkāpuma jēdziens LESD 101. panta izpratnē attiecas uz vairāku uzņēmumu divpusējām vai daudzpusējām darbībām, savukārt viena uzņēmuma dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas jēdziens attiecas uz šī uzņēmuma daudzpusējām darbībām, kā tās Komisija konstatējusi apstrīdētā lēmuma daļā attiecībā uz LESD 102. panta piemērošanu. Tā kā šie abi jēdzieni ir atšķirīgi un pamatojas uz dažādiem kritērijiem, vienota pārkāpuma LESD 101. panta izpratnē esamības konstatējums nevar izrietēt no tā, ka attiecībā uz vienu no uzņēmumiem, kas ir šī pārkāpuma dalībnieki, turklāt ir atzīta dominējoša stāvokļa ļaunprātīga izmantošana.
A fortiori
tas pats attiecas uz tādiem gadījumiem kā šis, kad kvalifikācija par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu ir daļēji pamatota ar to, ka ir ņemta vērā rīcība, kas nav tikusi vērtēta saistībā ar LESD 101. pantu, proti, tas, ka prasītājas veica
Azad
tehnoloģijas iegādi.
Turklāt ir jānorāda, ka Komisija apstrīdētā lēmuma daļā attiecībā uz LESD 102. panta piemērošanu nekonstatēja, ka prasītājas, īstenojot savu konkurentu izstumšanas stratēģiju, izmantojot izlīguma nolīgumu noslēgšanu un
Azad
tehnoloģijas iegādi, būtu centušās sasniegt kopēju mērķi ar ģenērisko zāļu sabiedrībām, kas ir nepieciešamais nosacījums, lai atzītu vienotu pārkāpumu LESD 101. panta izpratnē. Turklāt prasītājas neapgalvo, ka Komisija būtu izdarījusi šādu konstatējumu. Līdz ar to tās nevar derīgi pamatoties uz šo apstrīdētā lēmuma daļu, lai secinātu, ka Komisijai vajadzēja uzskatīt, ka izlīguma nolīgumi bija vienots pārkāpums.
No visa iepriekš minētā izriet, ka šis pamats ir jānoraida.
b)

Par nolīgumu, kas noslēgti ar “Niche” un ar “Matrix”, kvalifikāciju par atsevišķiem pārkāpumiem
1)

Lietas dalībnieku argumenti
[..]
2)

Vispārējās tiesas vērtējums
No apstrīdētā lēmuma 5. punkta un 3120. apsvēruma izriet – Komisija uzskatīja, ka abi nolīgumi, ko prasītājas (un
Biogaran
) bija noslēgušas ar
Niche
(izlīguma nolīgums un licences un piegādes līgums), kā arī izlīguma nolīgums, kurš bija noslēgts ar
Matrix
, bija divi atsevišķi LESD 101. panta pārkāpumi. Prasītājas apgalvo, ka šie nolīgumi ir vienots pārkāpums.
Komisija apgalvo, ka pamats ir jānoraida kā neefektīvs, jo katrā ziņā prasītājas nav pierādījušas, ka naudas sods noteikti būtu bijis mazāks, ja Komisija būtu uzskatījusi, ka nolīgumi, kas noslēgti ar
Niche
un ar
Matrix
, bija vienots pārkāpums. Tomēr no 1256.–1263. punkta iepriekš tekstā izriet, ka gadījumā, ja šis pamats būtu pamatots, apstrīdētais lēmums būtu jāatceļ un naudas sods jāpārrēķina. Līdz ar to šis pamats, tāpat kā pamats, ar kuru vispārīgi kritizēta prasītāju noslēgto dažādo nolīgumu kvalifikācija par atsevišķiem pārkāpumiem, ir jāuzskata par efektīvu.
Attiecībā uz šī pamata pamatotību ir jāatgādina – lai konstatētu vienota pārkāpuma esamību, Komisijai ir jāpierāda, ka attiecīgie nolīgumi iekļaujas kopējā plānā, ko attiecīgie uzņēmumi apzināti īsteno, lai sasniegtu vienotu pret konkurenci vērstu mērķi, un šajā ziņā tai ir jāpārbauda visi faktiskie apstākļi, kas varētu pierādīt vai likt apšaubīt minētā kopējā plāna pastāvēšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 16. septembris, Masco u.c./Komisija,
T‑378/10
,
EU:T:2013:469
,
22.
un
23.
punkts; skat. arī iepriekš 1264.–1269. punktu).
Šajā lietā no prasītāju izvirzītajiem argumentiem gan var secināt, ka, noslēdzot aplūkojamos nolīgumus, tās vadīja “viena un tā pati motivācija”, kā to atbilstīgi norādījusi Komisija apstrīdētā lēmuma 1472. apsvērumā, un ka šajā ziņā tām bija identisks mērķis, proti, galīgi atrisināt notiekošo strīdu un izvairīties no jebkādām tiesvedībām nākotnē attiecībā uz
Niche
/
Matrix
produktu, kā arī izslēgt šo produktu kā potenciālas konkurences avotu, izmantojot maksājumu. It īpaši par to, ka, noslēdzot nolīgumus ar
Niche
un ar
Matrix
, prasītājām bija šāds viens un tas pats mērķis, faktiski liecina tas, ka šie nolīgumi tika parakstīti vienā dienā un vienā vietā un tos parakstīja tas pats prasītāju pārstāvis, tas, ka šo nolīgumu piemērošanas joma laikā un ģeogrāfiskā piemērošanas joma bija identiska, tas, ka nolīgumi attiecās it īpaši uz to pašu produktu, nosakot
Niche
un
Matrix
līdzīgus pienākumus, un visbeidzot tas – kas nav ticis apstrīdēts –, ka prasītāju interesēs bija noslēgt nolīgumus ar abām attiecīgajā kopējā perindoprila izstrādes projektā iesaistītajām pusēm (šajā nozīmē skat. apstrīdētā lēmuma 2940. apsvērumu).
Tomēr šādi faktiskie apstākļi neļauj noteikt, ka
Niche
un
Matrix
kopā bija viens un tas pats mērķis, kas liecinātu par kopēju plānu, noslēdzot aplūkojamos nolīgumus, nedz
a fortiori
to, ka šis plāns tām bija kopā ar prasītājām.
Principā nolīgumu noslēgšana vienā dienā un vienā vietā liecina par saikni, kas starp tām pastāv, un par
Servier
– abu nolīgumu parakstītājas puses – kopējo mērķi, tomēr pati par sevi neļauj pierādīt, ka pārējām parakstītājām –
Niche
un
Matrix
– bija kopējs mērķis. Tāpat tas, ka
Niche
un
Matrix
pārstāvēja viens advokāts – kas izskaidro arī divus līdzekļu nodošanas pārskaitījumus uz to pašu kontu, proti, uz kopējā pārstāvja kontu –, liecina par to, ka šīm sabiedrībām nebija interešu konflikta, tomēr pats par sevi neļauj pierādīt kopīgas intereses, un tas tā vēl jo vairāk ir tāpēc, ka attiecīgais pārstāvis bija
Niche
pārstāvis, kurš pārstāvēja
Matrix
vienīgi attiecībā uz
Matrix
nolīguma parakstīšanu (apstrīdētā lēmuma 575. un 576. apsvērums). Turklāt, lai arī ar abiem nolīgumiem faktiski ir aizliegta
Niche
/
Matrix
produkta tirdzniecība, ir jānorāda, ka
Niche
nolīgums vispārīgi attiecas uz visiem patentus potenciāli pārkāpjošiem produktiem, ko varētu izstrādāt
Niche
– viena vai kopā ar citiem partneriem –, tāpat kā
Matrix
nolīgums vispārīgi attiecas uz visiem patentus potenciāli pārkāpjošiem produktiem, ko varētu izstrādāt
Matrix
– viena vai kopā ar citiem partneriem (saskaņā ar “
process
” definīciju, kas izmantota katrā no nolīgumiem), kas turklāt relativizē līdzību starp nolīgumu noteikumiem. Šajā ziņā ir jāpiebilst, ka
Niche
un
Matrix
nolīgumu noteikumi turklāt nav pilnīgi identiski, ņemot vērā it īpaši atšķirīgos strīdus starp
Servier
un
Niche
, no vienas puses, un
Servier
un
Matrix
, no otras puses. Tādējādi vienīgi
Niche
nolīgumā ir ietverti noteikumi, ar kuriem paredzēts izbeigt tiesvedības Apvienotās Karalistes tiesās un EPI (
Niche
nolīguma 2. un 7. pants), jo
Matrix
nebija tieši iesaistīta nevienā no šīm tiesvedībām (skat. arī
Niche
nolīguma 9. pantu, kuram arī nav ekvivalenta
Matrix
nolīgumā).
Niche
un
Matrix
kopēja plāna esamību neļauj pierādīt arī to apgalvotā aizliegtā vienošanās par to nolīgumu īstenošanu, kurus tās noslēdza ar prasītājām. Šāda aizliegta vienošanās nav uzskatāma par pietiekami pierādītu tāpēc vien, ka ir norāde uz mutisku vienošanos par iesaistīšanos
Niche
klientu zaudējumu atlīdzībā un uz tādu lūgumu sniegt rakstisku apliecinājumu par šo vienošanos, ko
Niche
adresējusi
Matrix
. To pat atspēko nolīgumu konkrētā īstenošana, jo tā tostarp nozīmēja
Niche‑Matrix
nolīguma vienpusēju apturēšanu no
Matrix
puses.
Tāpat no sarunām par aplūkojamajiem nolīgumiem neizriet, ka
Niche
un
Matrix
būtu bijis viens un tas pats mērķis, noslēdzot minētos nolīgumus. Vairāki neapstrīdēti fakti lietas materiālos un apstrīdētajā lēmumā (apstrīdētā lēmuma 574.–577. apsvērums) norāda uz to, ka tas, ka
Matrix
noslēdza nolīgumu ar
Servier
, vairāk atspoguļo tās vēlmi izmantot prasītāju sniegto iespēju (skat. arī iepriekš 1281. punktu) nekā tāda kopēja plāna esamību ar tās partneri
Niche
, kas būtu vērsts uz šo abu sabiedrību kopējā perindoprila izstrādes projekta izbeigšanu. It īpaši, pirmām kārtām,
Matrix
tika informēta par sarunu starp
Niche
un prasītājām pastāvēšanu vien divas dienas pirms tās pašas nolīguma noslēgšanas ar prasītājām, kā arī tā tika īsi informēta par situāciju šajās sarunās vien iepriekšējā dienā. Otrām kārtām, no apstrīdētā lēmuma 577. apsvēruma var secināt, ka
Matrix
līdzdalība sarunās galvenokārt attiecās uz līdzekļu nodošanas summu.
Visbeidzot var norādīt, ka
Niche
un
Matrix
nolīgumu kvalifikācija par vienotu pārkāpumu liktu iekļaut šajā pārkāpumā starp
Niche
un
Biogaran
noslēgto nolīgumu, ko Komisija atzina – un prasītājas to neapstrīdēja – par tādu, kas ir līdzdalīgs pārkāpumā, ko tām pārmet saistībā ar
Niche
nolīgumu (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 3006. apsvērumu). Tomēr nevar uzskatīt, ka šāds nolīgums, par kuru
Biogaran
un
Niche
veica sarunas bez
Matrix
ziņas, kuram nav saistības ar
Niche
/
Matrix
produktu un kuram ir atšķirīgs mērķis nekā
Matrix
nolīgumam (licences un piegādes nolīgums attiecībā uz citām zālēm), ir līdzdalīgs plānā, kas varētu būt kopējs
Niche
un
Matrix
un
a fortiori
šīm abām sabiedrībām un prasītājām.
Līdz ar to ir jāuzskata, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā vai kļūdu vērtējumā, kvalificējot par atsevišķiem pārkāpumiem nolīgumus, kurus prasītājas (un
Biogaran
) noslēgušas attiecīgi ar
Niche
un ar
Matrix
. Tāpat no tā izriet, ka prasītājas nevar Komisijai pārmest, ka tā tām ir divas reizes piemērojusi sodu par tiem pašiem nodarījumiem. Tā kā Komisija konstatēja divu atsevišķu pārkāpumu esamību, tai bija pamats noteikt prasītājām divus atsevišķus naudas sodus. Turpretī
Matrix
nolīguma noslēgšanas īpašie apstākļi un šī nolīguma specifiskais apjoms, kā būs izklāstīts turpmāk 1692.–1699. punktā, nosaka, ka šīs raksturiezīmes ir pienācīgi jāņem vērā, vērtējot saistībā ar šo nolīgumu uzliktā naudas soda samērīgumu, ņemot vērā
Niche
nolīgumam noteikto naudas sodu.
No iepriekš minētā izriet, ka šis pamats, kā arī pamati attiecībā uz kļūdām tiesību piemērošanā un vērtējumā saistībā ir kvalifikāciju par atsevišķiem pārkāpumiem ir jānoraida kopumā.
12.

Par kļūdām tiesību piemērošanā un vērtējumā attiecībā uz konkrētā galaproduktu tirgus noteikšanu
a)

Lietas dalībnieku argumenti
[..]
b)

Vispārējās tiesas vērtējums
Prasītājas, kuras atbalsta persona, kas iestājusies lietā, būtībā izvirza trīs iebildumus.
Vispirms ar pirmo iebildumu prasītājas Komisijai pārmet, ka tā nav ņēmusi vērā farmācijas nozares īpatnības tajā, ka tā savu konkrētā tirgus analīzi esot pamatojusi galvenokārt ar zāļu cenām, nevis ar ārstēšanas aizstājamību. Šis iebildums ir pamatots ar divām daļām, no kurām pirmā attiecas uz to, ka Komisija neesot ņēmusi vērā visus ekonomiskā konteksta elementus, bet otrā – uz to, ka Komisija esot piešķīrusi pārāk lielu nozīmi cenas faktoram.
Turpinot – ar savu otro iebildumu tās apstrīd Komisijas apgalvojumu, saskaņā ar kuru AKEI, no terapeitiskā viedokļa raugoties, nav pietiekami aizstājami. Tās apstrīd nošķīrumu starp perindoprilu un pārējiem AKEI attiecībā uz iedarbīgumu un blakusparādībām, ārstu “inertuma” fenomenu attiecībā uz jauniem pacientiem, pacientu, kuri saņem pastāvīgu ārstēšanu, vāju gatavību pārmaiņām un Komisijas veikto analīzi par veicināšanas pasākumiem.
Visbeidzot – ar trešo pamatu prasītājas pakārtoti apstrīd metodoloģiskos trūkumus Komisijas veiktajā dabisku notikumu ekonometriskajā analīzē, ar kuru tika mēģināts pierādīt, ka AKEI neizdarīja būtisku konkurences spiedienu attiecībā uz perindoprilu.
Pirms tiek vērtēts katrs no trim iebildumiem vispirms dažos ievada apsvērumos ir jāatgādina, pirmkārt, Savienības tiesas pārbaudes apjoms konkurences tiesībās un, otrkārt, analīzes elementi, kas izriet no judikatūras par produktu konkrētā tirgus noteikšanu, it īpaši farmācijas nozarē, ņemot vērā arī pušu atbildes uz Vispārējās tiesas jautājumiem par ārstēšanas aizstājamības un ar cenām saistīto faktoru attiecīgo nozīmi šajā analīzē.
1)

Ievada apsvērumi
i)

Par Savienības tiesas pārbaudes apjomu
Ir jāatgādina, ka Savienības tiesībās ir paredzēta kārtība, kādā Komisijas lēmumi par LESD 102. panta piemērošanas procedūrām ir pārbaudāmi tiesā (skat. spriedumu, 2014. gada 10. jūlijs, Telefónica un Telefónica de España/Komisija,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
,
42.
punkts un tajā minētā judikatūra). Šī pārbaudes tiesā sistēma sastāv no LESD 263. pantā noteiktās iestāžu tiesību aktu likumības pārbaudes, ko saskaņā ar LESD 261. pantu var papildināt ar neierobežotu kompetenci attiecībā uz sankcijām, kuras paredzētas regulās (spriedums, 2016. gada 21. janvāris, Galp Energía España u.c./Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
71.
punkts).
Kā Tiesai ir bijusi iespēja precizēt – LESD 263. pantā paredzētās likumības pārbaudes tvērums attiecas uz visiem Komisijas lēmumiem par LESD 101. un 102. panta piemērošanas procedūru, kur Vispārējā tiesa prasītāju izvirzīto pamatu gaismā nodrošina padziļinātu pārbaudi – kā tiesību, tā faktu – un ņemot vērā visu to iesniegto informāciju neatkarīgi no tā, vai tā attiecas uz laiku pirms vai pēc pieņemtā lēmuma, vai tā jau ir tikusi iesniegta iepriekš administratīvajā procedūrā vai pirmoreiz tiesvedībā lietā, ko izskata Vispārējā tiesa, ja šai informācijai ir nozīme Komisijas lēmuma tiesiskuma pārbaudē (spriedums, 2016. gada 21. janvāris, Galp Energía España u.c./Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
72.
punkts).
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai gan Savienības tiesa vispārīgi īsteno pilnīgu kontroli pār to, vai ir izpildīti konkurences tiesību normu piemērošanas nosacījumi, tās veiktā Komisijas izdarīto sarežģīto ekonomisko vērtējumu kontrole ietver vienīgi pārbaudi par to, vai ir ievēroti procesuālie noteikumi un noteikumi par pamatojuma norādīšanu, kā arī vai fakti ir saturiski pareizi, vai nav pieļautas acīmredzamas kļūdas vērtējumā un vai nav nepareizi izmantotas pilnvaras (spriedumi, 1985. gada 11. jūlijs, Remia u.c./Komisija,
42/84
,
EU:C:1985:327
,
34.
punkts; 1987. gada 17. novembris, British American Tobacco un Reynolds Industries/Komisija,
142/84 un 156/84
,
EU:C:1987:490
,
62.
punkts, un 2008. gada 10. aprīlis, Deutsche Telekom/Komisija,
T‑271/03
,
EU:T:2008:101
,
185.
punkts).
Tiesa uzskatīja, ka, lai arī jomās, kurās ir jāveic sarežģīti ekonomiski vērtējumi, tautsaimniecības jautājumos Komisijai ir plaša rīcības brīvība, tas vēl nenozīmē, ka Savienības tiesai ir jāatturas pārbaudīt, kā Komisija interpretē ekonomiska rakstura informāciju. Savienības tiesai ir ne vien jāpārbauda izvirzīto pierādījumu faktiskā precizitāte, uzticamība un konsekvence, bet arī jākontrolē, vai šie pierādījumi veido visu atbilstošo datu kopumu, kas ir jāņem vērā, izvērtējot sarežģītu situāciju, un to, vai tie pamato no tiem izdarītos secinājumus (spriedumi, 2005. gada 15. februāris, Komisija/Tetra Laval,
C‑12/03 P
,
EU:C:2005:87
,
39.
punkts; 2011. gada 8. decembris, Chalkor/Komisija,
C‑386/10 P
,
EU:C:2011:815
,
54.
punkts, un 2014. gada 10. jūlijs, Telefónica un Telefónica de España/Komisija,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
,
54.
punkts). Kad Komisija, lai kvalificētu praksi, ņemot vērā LESD 102. pantu, pievērš reālu uzmanību ekonomiskajai analīzei par atlaižu spēju izstumt no tirgus vienlīdz efektīvu konkurentu (“
as efficient competitor test
”, turpmāk tekstā – “
AEC
tests”), Savienības tiesai ir jāpārbauda visi sodītā uzņēmuma argumenti attiecībā uz šo pārbaudi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 6. septembris, Intel/Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
141.
–
144.
punkts).
Turklāt jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru konkurences tiesību jomā gadījumā, ja pastāv strīds par pārkāpuma esamību, Komisijai ir jāsniedz tās konstatēto pārkāpumu pierādījumi un ir jāiesniedz tādi pierādījumi, kas juridiski pietiekami pierāda pārkāpumu veidojošo faktu esamību. Ja tiesai ir šaubas, tās ir jāinterpretē par labu uzņēmumam, kuram ir adresēts lēmums, ar ko ir konstatēts pārkāpums (spriedumi, 2012. gada 22. novembris, E.ON Energie/Komisija,
C‑89/11 P
,
EU:C:2012:738
,
71.
un
72.
punkts, un 2017. gada 16. februāris, Hansen & Rosenthal un H&R Wax Company Vertrieb/Komisija,
C‑90/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2017:123
,
17.
un
18.
punkts).
Iestādei, kas norāda uz konkurences normu pārkāpumu, par to ir jāsniedz pierādījumi, un uzņēmumam, kas apgalvojuma par šo noteikumu pārkāpumu atspēkošanai izvirza kādu pamatu aizstāvībai, ir jāsniedz pierādījumi, ka ir izpildīti šī noteikuma, ar kuru tiek pamatots šis aizstāvības pamats, piemērošanas nosacījumi, līdz ar ko minētajai iestādei tādējādi nāktos atsaukties uz citiem pierādījumiem. Turklāt, pat ja pierādīšanas pienākums atbilstoši šiem principiem ir Komisijai vai attiecīgajam uzņēmumam, viena lietas dalībnieka norādītie faktiskie apstākļi var likt otram lietas dalībniekam sniegt skaidrojumu vai pamatojumu, ko neizdarot var secināt, ka noteikumi par pierādīšanas pienākumu ir izpildīti (skat. spriedumu, 2010. gada 17. jūnijs, Lafarge/Komisija,
C‑413/08 P
,
EU:C:2010:346
,
29.
un
30.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Tādējādi, ja Komisija pamatojas uz pierādījumiem, kas principā ir pietiekami, lai pierādītu pārkāpuma esamību, attiecīgajam uzņēmumam nepietiek ar norādi uz iespēju, ka pastāv apstāklis, kas varētu ietekmēt minēto pierādījumu pierādījuma spēku, lai Komisija uzņemtos pienākumu pierādīt, ka šis apstāklis nav varējis ietekmēt pierādījumu pierādījuma spēku. Tieši pretēji, izņemot gadījumus, kad attiecīgais uzņēmums šādu pierādījumu nevar sniegt pašas Komisijas rīcības dēļ, attiecīgajam uzņēmumam juridiski pietiekami ir jāpierāda, pirmkārt, apstākļa, uz ko tas norāda, esamība un, otrkārt, ka ar šo apstākli tiek apstrīdēts pierādījumu, uz ko balstās Komisija, pierādījuma spēks (spriedums, 2012. gada 22. novembris, E.ON Energie/Komisija,
C‑89/11 P
,
EU:C:2012:738
,
76.
punkts).
Visbeidzot jāatgādina, ka jebkurā gadījumā Tiesa un Vispārējā tiesa, veicot LESD 263. pantā paredzēto tiesiskuma pārbaudi, nevar apstrīdētā akta autora pamatojumu aizstāt ar savu pamatojumu (spriedumi, 2000. gada 27. janvāris, DIR International Film u.c./Komisija,
C‑164/98 P
,
EU:C:2000:48
,
38.
punkts; 2013. gada 24. janvāris, Frucona Košice/Komisija,
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
,
89.
punkts, un 2016. gada 21. janvāris, Galp Energía España u.c./Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
73.
punkts). Tā kā apstrīdētā lēmuma tiesiskuma pārbaude attiecas uz šajā lēmumā minētajiem pamatiem, tiesa ne pēc savas ierosmes, ne pēc iestādes lūguma nevar pievienot citus pamatus nekā tos, kurus iestāde ir izmantojusi minētajā lēmumā.
ii)

Par produktu konkrētā tirgus noteikšanu farmācijas nozarē
Pirmkārt, aplūkojamo tirgu nosaka tāpēc, lai noteiktu robežas, kuru iekšienē ir jāvērtē jautājums par to, vai attiecīgais uzņēmums lielā mērā spēj rīkoties neatkarīgi no saviem konkurentiem, klientiem un patērētājiem (spriedums, 1983. gada 9. novembris, Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin/Komisija,
322/81
,
EU:C:1983:313
,
37.
punkts).
No pastāvīgās judikatūras izriet – lai pārbaudītu uzņēmuma iespējami dominējošo stāvokli noteiktā tirgū, konkurences iespējas ir jānovērtē, ņemot vērā tirgu, kurā tiek pārdotas visas preces, kas atkarībā no to īpašībām ir īpaši piemērotas, lai apmierinātu pastāvīgas vajadzības, un tikai nelielā mērā ir savstarpēji aizstājamas ar citām precēm (spriedumi, 1983. gada 9. novembris, Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin/Komisija,
322/81
,
EU:C:1983:313
,
37.
punkts, un 1997. gada 21. oktobris, Deutsche Bahn/Komisija,
T‑229/94
,
EU:T:1997:155
,
54.
punkts). Komisija nevar pārbaudīt vienīgi aplūkojamo preču un pakalpojumu objektīvās īpašības. Ir jāņem vērā arī konkurences apstākļi un pieprasījuma un piedāvājuma struktūra tirgū, lai novērtētu, vai attiecīgais uzņēmums spēj radīt šķēršļus efektīvas konkurences saglabāšanai un lielā mērā rīkoties neatkarīgi no saviem konkurentiem, klientiem un patērētājiem (spriedumi, 1983. gada 9. novembris, Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin/Komisija,
322/81
,
EU:C:1983:313
,
37.
punkts, un 2003. gada 17. decembris, British Airways/Komisija,
T‑219/99
,
EU:T:2003:343
,
91.
punkts).
Turklāt, kā izriet no paziņojuma par konkrētā tirgus noteikšanu 7. punkta, aplūkojamo produktu tirgus tādējādi aptver visas preces vai pakalpojumus, ko patērētāji uzskata par aizstājamiem to īpašību, cenu un paredzamā lietojuma dēļ.
Kā turklāt ir precizēts paziņojuma par konkrētā tirgus noteikšanu 25. punktā, tirgus noteikšana izriet no norāžu kopuma, kas ļauj novērtēt, cik tālu aizstāšana ir iespējama. Tirgus robežas ir jānosaka, pārbaudot empīriskus faktus un izmantojot visu informāciju, kas noderīga konkrētā gadījuma novērtējumam.
Paziņojuma par konkrētā tirgus noteikšanu 15.–19. punktā Komisija norāda, ka tirgus definīcijas piemērošana ir vērsta uz cenām darbības un praktisku iemeslu dēļ un, konkrētāk, uz pieprasījuma aizstāšanu, kas izriet no nelielām, pastāvīgām relatīvo cenu izmaiņām. Komisija norāda, ka tā grasās vērtēt pieprasījuma aizstājamību, izmantojot teorētisku pieeju, kas ietver pieņēmumu par produkta, kura konkrētais tirgus tiek definēts, cenas nelielu, bet pastāvīgu pieaugumu 5–10 % robežās, kā arī vērtējumu, vai hipotētiskais konkrētā produkta monopolists varētu šo hipotētisko pieaugumu piemērot rentablā veidā. Saskaņā ar šo ekonomisko testu, kas ir atspoguļots paziņojuma par konkrētā tirgus noteikšanu 17. punktā, ja aizstāšana būtu pietiekama, lai cenu paaugstinājums kļūtu neizdevīgs pārdošanas apjomu samazināšanās dēļ, aizstājošie produkti ir uzskatāmi par tādiem, kas īsteno būtisku konkurences spiedienu uz attiecīgo produktu.
Otrkārt, ir jānorāda, ka konkurences attiecības farmācijas nozarē atbilst mehānismiem, kas atšķiras no tiem, kuri regulē parasti tirgū notiekošo konkurences mijiedarbību, kas nav tik sīki reglamentēta (spriedums, 2010. gada 1. jūlijs, AstraZeneca/Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
183.
punkts). Kā tas turklāt aprakstīts Komisijas 2009. gada 8. jūlija paziņojumā “Farmācijas nozares izmeklēšanas ziņojuma kopsavilkums”, farmācijas nozare ir “netipiska” tajā izpratnē, ka recepšu zāļu pieprasījumu nosaka zāļu izrakstītājs, nevis galapatērētājs (pacients). Tāpat ārsti zāļu izrakstīšanas izvēlē galvenokārt pamatojas uz zāļu ārstniecisko iedarbību. Līdz ar to, tā kā ar cenu nesaistītie faktori, tādi kā ārstnieciskais lietojums, nosaka ārstu izvēli, tie tādējādi arī līdzās ar cenu pamatotajiem rādītājiem ir nozīmīgs apstāklis tirgus noteikšanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 1. jūlijs, AstraZeneca/Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
187.
punkts).
No judikatūras arī izriet, ka specifiskās iezīmes, kas raksturo konkurences mehānismus farmācijas nozarē, nepadara ar cenu saistītos faktorus par nenozīmīgiem konkurences spiediena novērtēšanā, tomēr šie faktori ir jānovērtē to īpašajā kontekstā (spriedums, 2010. gada 1. jūlijs, AstraZeneca/Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
183.
punkts).
Procedūras ietvaros, kas uzsākta saistībā ar dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu farmācijas nozarē, Komisija konkrētā tirgus noteikšanas nolūkā var pamatot savu vērtējumu tostarp ar attiecīgā farmaceitiskā produkta lielāku iedarbīgumu, tā un citu farmaceitisko produktu atšķirīgo ārstniecisko lietojumu, asimetriskās aizstāšanas tendenci, kas raksturo šī produkta pārdošanas apjoma pieaugumu un citu produktu pārdošanas apjoma attiecīgu samazināšanos vai stagnāciju, un cenu rādītājiem, kas izriet no spēkā esošā tiesiskā regulējuma konteksta (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 1. jūlijs, AstraZeneca/Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
61.
,
153.
,
182.
,
183.
,
203.
un
219.
–
222.
punkts).
Saistībā ar ārstniecisko lietojumu konkrētā tirgus noteikšanas nolūkā ir jāņem vērā atšķirīgais un līdzīgais farmaceitisko produktu un produktu kategoriju lietojumā. Komisija var pamatoti uzskatīt, ka divu farmaceitisko produktu, kas paredzēti vienu un to pašu slimību ārstēšanai, atšķirīgais ārstnieciskais lietojums ir elements, kas pamato secinājumu, ka konkrēto tirgu veido tikai viens no šiem produktiem (spriedums, 2010. gada 1. jūlijs, AstraZeneca/Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
153.
punkts).
Vispārējā tiesa aicināja puses tiesas sēdē izteikties par to, kāda šajā gadījumā ir ārstēšanas aizstājamības aspektu un cenas aspektu attiecīgā nozīme konkrētā tirgus noteikšanā farmācijas nozarē, it īpaši ņemot vērā 2010. gada 1. jūlija spriedumu AstraZeneca/Komisija (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
).
Kā Komisija pamatoti uzsvēra tiesas sēdē, apstāklis, ka konkurences spiediens, izmantojot cenas, farmācijas nozarē lielā mērā ir samazināts saistībā ar nozīmi, kādu zāļu izrakstītāji piešķir to zāļu ārstnieciskajiem aspektiem, kuras paredzētas tās pašas patoloģijas ārstēšanai, un tiesiskajam regulējumam par cenām un zāļu kompensēšanas kārtību ar sociālā nodrošinājuma sistēmas starpniecību, ir nozīmīgs elements konkrētā tirgus analīzē, kas var pamatot maza tirgus noteikšanu.
Fakts, ka šī samazināšana daļēji izriet no tiesiskā regulējuma, nevar grozīt šo konstatējumu. Apstāklis, ka konkurences spiediena neesamības vai tā nenozīmīgā rakstura iemesls ir tiesiskais regulējums, kurā ir noteikti nosacījumi un veids, kādā notiek konkurences mijiedarbība starp produktiem, neietekmē nozīmi, kas saistībā ar tirgus noteikšanu ir jāpiešķir konstatējumam, ka konkurences spiediena nav vai ka tas ir nenozīmīgs. Kad ir noskaidrots, ka kādu produktu grupa nav būtiski pakļauta citu produktu konkurences spiedieniem tādējādi, ka šo grupu var uzskatīt par tādu, kas veido konkrēto produktu tirgu, to faktoru, kas pasargā šo grupu no jebkāda būtiska konkurences spiediena, veidam vai raksturam ir vienīgi ierobežota nozīme tāpēc, ka šādu konkurences spiedienu neesamības konstatējums ļauj secināt, ka uzņēmums, kas atrodas dominējošā stāvoklī šādi definētā tirgū, varētu ietekmēt patērētāju intereses šajā tirgū, ar ļaunprātīgu rīcību radot šķērsli efektīvas konkurences uzturēšanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 1. jūlijs, AstraZeneca/Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
97.
,
174.
un
175.
punkts).
Lai arī farmācijas nozares tiesiskais regulējums bieži vājina konkurences spiedienu ar aizstājamu zāļu cenām, tomēr tajā ir iekļauti mehānismi, kas šādu spiedienu uzsver, atvieglojot tirdzniecības atļauju izsniegšanu ģenēriskajām zālēm, atļaujot šo zāļu cenu noteikšanu daudz zemākā līmenī nekā atsauces oriģinālajām zālēm un ļoti mudinot, pat piespiežot ārstus, kas izraksta zāles, un farmaceitus oriģinālās zāles aizvietot ar zāļu ģenērisko versiju. Tādējādi ir viegli identificēt konkurences spiedienu uz oriģinālo zāļu cenu un pārdošanas apjomu, kas izriet no to ģenēriskās versijas ienākšanas tirgū. Šajā lietā, piemēram, nav strīda, ka ģenēriskā perindoprila ienākšana Apvienotās Karalistes tirgū bija par pamatu perindoprila cenas samazinājumam 90 % apmērā. Šī aizstāšana, ja tiesiskajā regulējumā tā ir paredzēta, tomēr var notikt vienīgi starp atsauces oriģinālajām zālēm un to ģenērisko versiju un nevar tikt piemērota starp atšķirīgām molekulām, tostarp gadījumā, ja attiecīgās zāles ietilpst tajā pašā terapeitiskajā grupā un tām ir tas pats iedarbības veids.
Tomēr, lai arī konkrētā tirgus noteikšanā farmācijas nozarē ir pienācīgi jāņem vērā ar cenām saistīta konkurences spiediena relatīvais vājums, it īpaši attiecībā uz tiesisko regulējumu, tajā tāpat ir jāņem vērā vēl kāds būtisks aspekts konkurences mijiedarbības vērtējumā – aspekts, kas ir specifisks šai nozarei un kas ir zāļu izrakstītāju veikta ārstēšanas veida izvēle, ko viņi neizdara, ņemot vērā galvenokārt pieejamo zāļu cenu un pat ne klasisko kvalitātes–cenas attiecības vērtējumu attiecībā uz zālēm, bet gan pamatojoties uz savu uztveri par šo zāļu priekšrocībām un trūkumiem ārstnieciskajā ziņā (attiecībā uz konkrētā tirgus noteikšanu nolūkā piemērot LESD 101. panta 1. punktu pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 23. janvāris, F. Hoffmann‑La Roche u.c.,
C‑179/16
,
EU:C:2018:25
,
65.
punkts).
Zāles, kas izsniegtas ar ārsta recepti, nav tādi paši produkti kā citi, ar kuriem notiek brīva aprite tirgū starp pārdevējiem un patērētājiem un kuru cena ir noteikta piedāvājuma un pieprasījuma līkņu tikšanās punktā, bet gan tādi produkti, kuriem pacienti piekļūst ar veselības aprūpes speciālistu, tādu kā ārsti un farmaceiti, starpniecību, un viņu finansiālā uzturēšana attiecībā uz būtiskāko tās daļu ir kolektīva. Kārtība, kas nosaka zāļu cenu, un nosacījumi zāļu kompensēšanai ar sociālā nodrošinājuma sistēmas starpniecību atspoguļo šo produktu īpašo raksturu, tāpat kā noteikumi, kas ierobežo reklāmu, kuras priekšmets tie var būt, vai kas nosaka to tirdzniecību aptiekās farmaceitu atbildībā.
Zāļu izvēles brīvība starp tirgū pieejamajām oriģinālajām zālēm vai starp oriģinālajām zālēm un citu molekulu ģenēriskajām versijām, un uzmanība, ko zāļu izrakstītāji primāri pievērš ārstnieciskajiem aspektiem, attiecīgā gadījumā ļauj rasties būtiskam ar kvalitāti, nevis ar tarifiem saistītam konkurences spiedienam ārpus cenu spiediena ierastajiem mehānismiem. Šāds spiediens tikpat labi var pastāvēt gan gadījumā, ja vienu zāļu ārstnieciskās īpašības izrādās neapšaubāmi pārākas nekā pārējām zālēm, kas pieejamas tās pašas patoloģijas ārstēšanai, gan gadījumā, ja zāļu izrakstītāji pieejamās zāles atzīst vai uztver par līdzvērtīgām.
Ja kādas zāles izrādās būtiski pārākas par citām ārstnieciskā ziņā vai pat ir vienīgais ārstnieciskais risinājums, ko iesaka zinātniskās aprindas, ir iespējams, ka zāļu izrakstītāji tās izvēlēsies, vienalga, kāda ir to cena, pat ja šī cena ir būtiski augstāka nekā pārējām pieejamajām zālēm. Pārējo zāļu zemajai cenai, kam klasiskā tirgū tomēr būtu jābūt lielam konkurences spiedienam, tādā gadījumā nav izšķirīgas ietekmes. Cenu starpībai starp šiem produktiem ir vēl jo mazāka nozīme tādēļ, ka zāļu kompensācijas apjoms atvieglo izvēlētā ārstēšanas veida finansiālo slogu pacientam. No tā izriet, ka zāļu sabiedrība, kuras zāles vairs netiek labvēlīgi atzītas vai uztvertas no praktizējošo ārstu puses un kura censtos samazināt šo zāļu cenu cerībā saglabāt savas tirgus daļas, negūtu panākumus. Citiem vārdiem sakot, zāles, kuru pārākums ir atzīts, var, pat ja tās būtu dārgākas, izdarīt būtisku konkurences spiedienu uz citām zālēm, kas pieejamas tās pašas patoloģijas ārstēšanai. Tādējādi lietā, kurā pieņemts 2010. gada 1. jūlija spriedums AstraZeneca/Komisija (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
), gan Komisija, gan Vispārējā tiesa konstatēja, ka protonu sūkņu inhibitoru (PSI) ārstnieciskais pārākums pār anti‑H2 tiem ļāva pakāpeniski izstumt pēdējos minētos no tirgus, neraugoties uz PSI daudz augstāko cenu. Un otrādi – zāles, kas nespēj vai vairs nespēj ārstnieciskā ziņā konkurēt ar ļoti pieprasītajām zālēm, var vairs neizdarīt konkurences spiedienu uz tām. Šādi elementi var pamatot to, ka šīm zālēm vienām pašām ir tirgus, kurā ietilpst tikai to molekula gan šo zāļu oriģinālajā, gan ģenēriskajā versijā.
Ja tās pašas slimības ārstēšanai zāļu izrakstītājiem ir izvēle starp zālēm, no kurām nevienas nav atzītas vai uztvertas kā pārākas par pārējām, it īpaši tādēļ, ka to iedarbības veids ir identisks, vai tādēļ, ka to terapeitiskais labums vai nevēlamā iedarbība vai blakusparādības neļauj tās nošķirt, šo zāļu konkurences analīze arī balstās lielākoties uz kvalitātes salīdzinājumu. Praktizējošā ārsta izvēli parasti nenosaka vispirms šo ārstēšanas veidu attiecīgās izmaksas, bet gan to ārstnieciskās diferenciācijas līmenis, atbilstība pacientu profilam, ārsta zināšanas par dažādajām zālēm vai arī viņa personiskā vai pacientu pieredze. Principā nav skaidras korelācijas starp zāļu cenu līmeni un to terapeitisko nozīmi – zāles nav labākas tādēļ, ka ir dārgākas par saviem konkurentiem, un nav sliktākas par konkurentiem, ja cena ir zemāka. Jaunāku zāļu augstāka cena turklāt nav noteikti saistīta ar šo zāļu sniegtu terapeitisku inovāciju, it īpaši ja tās ietilpst tajā pašā terapeitiskajā grupā kā citas zāles un ja tām ir tāds pats iedarbības veids kā pēdējām minētajām, un šī cena var tikt skaidrota it īpaši ar augstāku pētniecības vai ražošanas izmaksu vai lielāku veicināšanas pasākumu izdevumu amortizāciju nekā senākām zālēm.
Ir tiesa, kā Komisija uzsvēra tiesas sēdē, ka starp zālēm, kas tiek atzītas vai uztvertas kā pilnīgi līdzvērtīgas, cenu svārstības var būt nozīmīgas. Zāļu cenas būtisks samazinājums, it īpaši saistībā ar to ģenēriskās versijas ienākšanu tirgū, var pamatot to, ka šīm zālēm ārsti dod priekšroku un ka šo zāļu izrakstīšanu to ģenēriskajā versijā veicina sociālā nodrošinājuma sistēmas pārvaldītāji un regulatīvās iestādes. Tāpat citu zāļu, kas atzītas vai uzskatītas par līdzvērtīgām vai aizstājamām, ģenēriskās versijas ienākšana tirgū var apdraudēt attiecīgo oriģinālo zāļu pozīciju tirgū. Tādā gadījumā var rasties konkurences spiediens cenas dēļ un attiecīgo zāļu cenas saglabāšana var būt norāde par minēto zāļu konkurences spiediena vājumu.
Tomēr, kā pamatoti apgalvoja prasītājas tiesas sēdē, vienīgi no zāļu cenas tirgū saglabāšanas nevar secināt, ka attiecībā uz tām netiek izdarīts būtisks konkurences spiediens no to zāļu puses, kas uztvertas vai atzītas par līdzvērtīgām vai aizstājamām to oriģinālajā vai ģenēriskajā versijā.
Tā kā ārsti var brīvi izvēlēties zāles citu iemeslu, nevis to izmaksu dēļ, ir iespējamas lielas atšķirības šo zāļu lietošanas biežumā, ārstu paustajā uzticībā un tajā, kā ārsti uztver šo zāļu labumu konkrētajā brīdī, kad jāizdara izvēle par zāļu izrakstīšanu. Līdz ar to ārstu pieņemtie lēmumi var likt ievērojami mainīties attiecīgajām dažādo pieejamo zāļu tirgus daļām un darīt zāļu sabiedrības atkarīgas no zāļu izrakstītāju izvēlēm, kā jebkurš kādas preces ražotājs ir atkarīgs no patērētājiem situācijā, kurā preces ir viegli aizstājamas.
Šī iemesla dēļ sabiedrības, kuras ražo šīs zāles un kuras turklāt savā tirdzniecības stratēģijā pievērš maz vērības sava produkta cenai, bieži veic nozīmīgus sava produkta veicināšanas pasākumus, lai palielinātu zāļu izrakstītāju lojalitāti vai iemantotu jaunus izrakstītājus, vai nu īstenojot zinātniskos pētījumus, ko tās finansē un kas veicina šo ražotāju zāļu atšķiršanu to konkurentu zāļu vidū, vai veicot visdažādākos tiešos veicināšanas pasākumus ārstiem, kas izraksta zāles. Šie veicināšanas pasākumi veido ievērojamu daļu no attiecīgo produktu apgrozījuma, dažreiz tuvu pie 30 %, kas atšķir farmācijas nozari no citām nozarēm, kurās veicināšanas pasākumiem nav tāda pati intensitāte. Kā apgalvoja prasītājas, šādi pasākumi var būt norāde uz faktiskas konkurences situācijas esamību starp attiecīgajiem uzņēmumiem.
Šādā situācijā, pastāvot zālēm, kas atzītas vai uztvertas kā līdzvērtīgas vai aizstājamas, tirgus analīzē ir jāpievērš īpaša uzmanība elementiem, kuri ļauj noteikt, ka pastāv ar kvalitāti saistīts jeb ar tarifiem nesaistīts konkurences spiediens, kas izpaužas it īpaši ar centieniem iegūt jaunus zāļu izrakstītājus attiecībā uz ārstēšanas sākotnējo izvēli, ar pacientu, kuri saņem pastāvīgu ārstēšanu, novirzīšanu pie citām konkurējošām zālēm, un ar intensitāti, ar kādu tiek reklamētas kādas zāles, pastāvot līdzvērtīgām vai lētākām alternatīvām.
Ja nav konstatējami elementi, kuri norāda uz konkurences spiedienu, kas nav saistīts ar tarifiem, kā tie, kas minēti iepriekš 1402. punktā, it īpaši spēcīga ārstu inertuma dēļ attiecībā uz viņu izvēli, izrakstot zāles, kas rada lojalitātes sekas, kuras izraisa tirgus bloķēšanu, attiecīgās zāles var būt pasargātas no faktiska konkurences spiediena tik ilgi, kamēr tirgū neienāk to ģenēriskā versija, vēl jo vairāk tādēļ, ka tiesiskais regulējums vājina no cenām izrietošu konkurences aspektu nozīmi. Līdz ar to var būt pamatoti, ka konkrētais tirgus tiek noteikts šāda medikamenta molekulas līmenī gan tā oriģinālajā, gan ģenēriskajā versijā.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka šajā lietā, atbildot uz prasītāju un Komisijas argumentiem, būs jāvērtē, vai attiecīgajā laikposmā, kā apgalvo prasītājas, pastāvēja zāles, kuras atzina vai uztvēra kā līdzvērtīgas perindoprilam un ar kurām šī iemesla dēļ perindoprils bija viegli aizstājams, vai arī perindoprils starp konkurentiem bija kļuvis pietiekami atšķirīgs savu terapeitisko rezultātu dēļ, un jānosaka tādu elementu esamība, kuri norāda uz konkurences spiedienu, kas nav saistīts ar tarifiem un kas pastāvēja attiecībā uz perindoprilu no citu zāļu puses, jo tā var pamatot plašāka tirgus, nevis šo vienīgo zāļu tirgus noteikšanu, neraugoties uz perindoprila pieprasījuma relatīvo neelastību attiecībā uz cenu, kā to uzsvērusi Komisija.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, kas izklāstīti iepriekš 1380.–1404. punktā, ir jāvērtē trīs galvenie iebildumi, kurus prasītājas izvirzījušas, tiecoties apstrīdēt Komisijas apstrīdētajā lēmumā veikto analīzi par konkrēto produkta tirgu.
2)

Par pirmā iebilduma pirmo daļu attiecībā uz to, ka nav ņemti vērā visi ekonomiskā konteksta elementi
Pirmajā iebildumā prasītājas būtībā apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi pamatprincipu, saskaņā ar kuru zāļu tirgus ir jānosaka, ņemto vērā visu ekonomisko kontekstu. Komisija esot pārmērīgi pamatojusies uz cenu, nepietiekami ņemot vērā aplūkojamo zāļu terapeitiskās iedarbības aizstājamību.
Konkrētāk, ar šī iebilduma pirmo daļu prasītājas Komisijai pārmet, ka tā nav ņēmusi vērā visus konteksta elementus, nosakot tirgu. Ar iebilduma otro daļu prasītājas uzskata, ka Komisija esot piešķīrusi pārāk lielu nozīmi cenas faktoram.
Uzreiz ir jāvērtē iebilduma pirmās daļas pamatotība attiecībā uz to, ka Komisija neesot ņēmusi vērā visus ekonomiskā konteksta elementus konkrētā tirgus noteikšanā. Turpretī, lai varētu novērtēt attiecīgo nozīmi, kādu Komisija piešķīrusi cenas faktoram, Vispārējā tiesa vērtēs iebilduma otro daļu pēc tam, kad būs novērtēts apstrīdētā lēmuma tiesiskums attiecībā uz visiem ar tarifiem nesaistītajiem faktoriem, kas var ietekmēt konkrētā tirgus noteikšanu.
Līdz ar to šajā gadījumā ir jāvērtē, vai Komisija ņēma vērā visu ekonomisko kontekstu, it īpaši pārējos faktorus, nevis cenu, nosakot produktu konkrēto tirgu.
Iesākumā, kā izriet no iepriekš 1380.–1404. punktā izklāstītajiem apsvērumiem, farmācijas nozare ir “netipiska” nozare, kuras specifiskās iezīmes prasa, lai tirgus tiktu noteikts, izmantojot pieeju, kas balstīta uz daudziem kritērijiem, it īpaši zāļu ārstniecisko lietojumu.
Vispirms attiecībā uz aplūkojamo zāļu ārstnieciskā lietojuma ņemšanu vērā ir jānorāda, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 2432.–2459. apsvērumā ir konstatējusi, ka perindoprils ietilpst to AKEI grupā, kas minēti PVO klasifikācijas
ATC 3
līmenī. Tomēr, ņemot vērā Komisijas izmantotos pierādījumus, pēdējā minētā uzskatīja, ka zāles, kas ietilpst AKEI grupā, nav viendabīgi produkti, jo, Komisijas ieskatā, attiecībā uz perindoprilu ir zinātniski atzītas dažas raksturiezīmes, kas to atšķir no citiem AKEI.
Tāpat Komisija ir ņēmusi vērā, kā izriet it īpaši no apstrīdētā lēmuma 2496.–2513. apsvēruma, kas veltīti [pacientu] lietoto zāļu maiņas shēmām, ārstu un pieaugošas “uzticīgo” perindoprila izrakstītāju grupas “inertuma” mehānisma esamību, kas var ierobežot konkurences spiedienu attiecībā uz jauniem pacientiem, kā arī pacientu, kas tiek ārstēti ar perindoprilu, vāju gatavību mainīt zāles.
Turklāt Komisija savā konkrētā tirgus analīzē ir minējusi
Servier
veiktos veicināšanas pasākumus, it īpaši novērtējot, ka veicināšanas pasākumu izdevumu nemainīgums liecinot par spēcīga konkurences spiediena neesamību.
Visbeidzot, veicot analīzi par dabiskiem ar tarifiem saistītiem notikumiem, Komisija uzskatīja, ka spiediens, ko īstenoja perindoprila ģenēriskās zāles, bija jāuzlūko kā ļoti nozīmīgs konkrētā tirgus analīzē un ka apstāklis, ka ģenērisko zāļu īstenotais spiediens bija lielāks par jebkādu citu potenciālu spiedienu, dabiski radīja konkrētā tirgus ierobežojumu tikai līdz perindoprila molekulai (apstrīdētā lēmuma 2546. apsvērums). Turklāt attiecībā uz tiesiskā regulējuma ietekmi Komisija norādīja, ka tiesiskais regulējums ļoti ierobežoja
Servier
pakļautību cenu spiedienam, tādējādi ļaujot
Servier
rīkoties, esot brīvai no jebkāda konkurences spiediena (apstrīdētā lēmuma 2527. apsvērums).
Līdz ar to no apstrīdētā lēmuma izriet, ka Komisija, nosakot konkrēto tirgu, nav aprobežojusies vienīgi ar cenas faktoru. It īpaši perindoprila ārstnieciskais lietojums tika uzskatīts par atbilstīgu elementu tirgus analīzē. Tādējādi, lai arī, kā izriet no iepriekš 1380.–1404. punktā skaidrotās analīzes, prasītājas pamatoti norāda, ka konkrētā tirgus noteikšanā ir jāņem vērā zāļu ārstnieciskās īpašības, tās nevar pamatoti apgalvot, ka Komisija šajā gadījumā nav ņēmusi vērā visu ekonomisko kontekstu, it īpaši zāļu ārstniecisko lietojumu.
Komisija tātad nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, ko prasītājas tai šajā ziņā pārmet.
Tādējādi pirmā iebilduma pirmā daļa ir jānoraida.
3)

Par otro iebildumu attiecībā uz to, ka Komisija nav ņēmusi vērā AKEI ārstēšanas aizstājamību
Ar otro iebildumu prasītājas būtībā apgalvo, ka Komisija nav ņēmusi vērā ārstēšanas aizstājamību AKEI starpā. Tās apgalvo, pirmkārt, ka Komisija kļūdaini uzskatīja, ka perindoprils atšķiras no citiem AKEI ar īpašām raksturiezīmēm, otrkārt, ka AKEI starpā pastāvēja liela konkurence attiecībā uz jauniem pacientiem, treškārt, ka Komisija par zemu novērtēja pacientu, kas tiek ārstēti ar perindoprilu, gatavību mainīt zāles un, visbeidzot, ka veicināšanas pasākumi ir viena no būtiskākajām konkurences dimensijām aplūkojamajā tirgū.
i)

Par nošķīrumu starp perindoprilu un pārējiem AKEI iedarbīguma un blakusparādību ziņā
Apstrīdētajā lēmumā, it īpaši tā 2449., 2499. un 2519. apsvērumā, Komisija būtībā uzskatīja, ka AKE inhibitori ir neviendabīgu zāļu grupa ārstnieciskā ziņā, ka šī neviendabība var būt saistīta ar iedarbīguma un panesamības grūtībām individuālā līmenī un ka perindoprila ārstnieciskais lietojums ir atšķirīgs nekā pārējiem AKEI. Tā norādīja, ka, lai arī AKEI veido zāļu grupu PVO izmantotās
ATC
klasifikācijas sistēmas trešā līmeņa izpratnē, tomēr būtu nepareizi uzskatīt AKE inhibitorus par vienkāršu viendabīgu grupu. Tās ieskatā, attiecībā uz perindoprilu bija zinātniski atzītas dažas raksturiezīmes, kas to atšķīra no citiem AKEI. Šo apsvērumu pamatojumam Komisija balstījās it īpaši uz medicīniska rakstura ieteikumiem, zinātnisku pētījumu kopumu,
Servier
iekšējiem dokumentiem un perindoprila izrakstītāju aptauju.
Prasītājas apstrīd Komisijas vērtējumu, saskaņā ar kuru pārējie AKEI ārstnieciskā ziņā nevar aizstāt perindoprilu, ņemot vērā it īpaši tā īpašās raksturiezīmes iedarbīguma un blakusparādību ziņā. Tās uzsver, ka AKEI ietilpst viendabīgā grupā, kuras ietvaros nepastāv neviena būtiska atšķirība, kas pamatotu to, ka viena pati perindoprila molekula veidotu atsevišķu tirgu.
Ir jāpārbauda visi atbilstīgie elementi, kas ļauj novērtēt, vai ārsti, kas izrakstīja perindoprilu, to uztvēra kā tādu, ko ārstnieciskā ziņā var aizstāt pārējie AKEI. Šajā gadījumā tiks secīgi ņemta vērā pamatinformācija par šīm apstrīdētajā lēmumā minētajām zālēm,
ATC
klasifikācijas sistēma, medicīniska rakstura ieteikumi, medicīniskie pētījumi, dažu Apvienotās Karalistes vietējo iestāžu īstenotā politika,
Servier
iekšējie dokumenti, Komisijas veikta perindoprila izrakstītāju aptauja un citu AKEI ražotāju atbildes uz Komisijas uzdotajiem jautājumiem.
Pirmkārt, apstrīdētā lēmuma 2143.–2164. apsvērumā iesākumā ir izklāstīta pamatinformācija par perindoprilu attiecībā it īpaši uz šo zāļu iedarbības veidu, galvenajām indikācijām, kontrindikācijām un blakusparādībām.
Ir jānorāda, ka no šī pamatinformācijas par perindoprilu apraksta neizriet neviens elements, kas norādītu uz diferenciāciju starp perindoprilu un pārējiem AKEI.
Ir tiesa, ka attiecībā uz blakusparādībām apstrīdētā lēmuma 2149. apsvērumā ir norādīts, ka saskaņā ar medicīnisko literatūru perindoprils parasti tiek labi panests, tā nevēlamās iedarbības profils ir tāds pats kā pārējiem AKEI un ka
Servier
savos iekšējos dokumentos slavēja savas zāles par to augsto panesamības un atbilstības līmeni. Tomēr ir jāuzsver, ka no Komisijas apstrīdētā lēmuma 2149. apsvērumā minētās medicīniskās literatūras paša teksta izriet, ka perindoprila nevēlamās iedarbības profils ir līdzīgs kā pārējiem AKEI. Iebildumu rakstā tomēr Komisija skaidri atzīst, ka AKEI ir līdzīgas blakusparādības, kas nav minēts apstrīdētajā lēmumā.
Tātad no apstrīdētajā lēmumā minētā pamatinformācijas par perindoprilu pārskata izriet, ka AKEI iedarbības veids, galvenās indikācijas, kontrindikācijas un blakusparādības ir līdzīgas.
Otrkārt,
ATC
klasifikācijas sistēma, ko konkurences iestādes ņem vērā vērtējumā par ārstēšanas aizstājamību starp zālēm un konkrētā tirgus noteikšanā, farmaceitiskos produktus iedala piecos dažādos līmeņos un grupās atbilstoši orgāniem, uz kuriem tie iedarbojas, un atbilstoši to ķīmiskajām, farmakoloģiskajām un ārstnieciskajām īpašībām. Trešajā
ATC
līmenī farmaceitiskie produkti ir grupēti pēc to ārstnieciskajām indikācijām, ceturtajā tiek ņemts vērā iedarbības veids, un piektajā ir definētas šaurākas klases, kurās ietvertas atsevišķas aktīvās vielas.
No Komisijas lēmumu pieņemšanas prakses farmācijas nozarē tirgus noteikšanas jomā izriet, ka analīze parasti tiek veikta, pamatojoties uz trešo līmeni. Tomēr arī pārējie
ATC
klasifikācijas līmeņi var tikt ņemti vērā, ja izrādās, ka pastāv pietiekami liels konkurences spiediens attiecībā uz citiem
ATC
līmeņiem, un līdz ar to nešķiet, ka trešais līmenis ļauj veikt pareizu tirgus noteikšanu (spriedums, 2010. gada 1. jūlijs, AstraZeneca/Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
154.
punkts).
Šajā gadījumā Komisija savā analīzē neaprobežojās ar trešo
ATC
klasifikācijas līmeni, bet noteica konkrēto tirgu šīs klasifikācijas piektajā līmenī, proti, ar perindoprila molekulu, kas ir
Coversyl
aktīvā viela. Lai arī fakts, ka konkrētais tirgus tiek noteikts
ATC
klasifikācijas piektajā līmenī, pats par sevi nav kritizējams, ir jākonstatē, ka visi AKEI, kuru skaits kopumā ir sešpadsmit, gan
ATC
klasifikācijas trešajā līmenī, kas atbilst ārstnieciskajām indikācijām, gan šīs klasifikācijas ceturtajā līmenī, kas atbilst iedarbības veidam, ir iekļauti vienā grupā ar nosaukumu “angiotensīna [AKEI], vieni”.
Tādējādi
ATC
klasifikācijas sistēma neļauj noteikt nekādu nošķīrumu starp perindoprilu un pārējiem AKEI ārstnieciskā lietojuma ziņā. Tā apstiprina – un turklāt tas nav apstrīdēts –, ka AKEI nav savstarpēji atšķirīgi indikāciju un iedarbības veida ziņā.
Treškārt, kā pamatoti uzsver Komisija apstrīdētā lēmuma 2172. apsvērumā, analīzē par dažādu antihipertensīvo zāļu attiecībām tiek ņemti vērā atbilstīgi medicīniska rakstura ieteikumi.
Medicīniska rakstura ieteikumi tiecas sniegt praktizējošajiem ārstiem līdzsvarotu informāciju, lai tiem palīdzētu pieņemt lēmumus to ikdienas praksē. Tā balstās visos pieejamajos avotos par zinātniskajiem pierādījumiem, tostarp lielajiem klīniskajiem pētījumiem un to metaanalīzi. Tā sniedz kopsavilkumu par pieejamajām medicīniskajām zināšanām pārbaudītajā laikposmā.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija analizēja 1999. gada PVO un Starptautiskās hipertensijas biedrības kopīgos ieteikumus, 2003. un 2007. gada Eiropas hipertensijas biedrības un Eiropas kardioloģijas biedrības ieteikumus, 1999. un 2004. gada Lielbritānijas hipertensijas biedrības ieteikumus un 2004. un 2006. gada
National Institute for Health and Clinical Excellence
(
NICE
, Valsts veselības un klīniskās izcilības institūts, Apvienotā Karaliste) ieteikumus.
1999. gada PVO un Starptautiskās hipertensijas biedrības kopīgajos ieteikumos par AKEI ir minētas tās pašas galvenās un papildu indikācijas un tās pašas galvenās un papildu kontrindikācijas. Apstrīdētajā lēmumā nav norādīts neviens diferenciācijas elements starp AKEI šajos ieteikumos.
2003. un 2007. gada Eiropas hipertensijas biedrības un Eiropas kardioloģijas biedrības ieteikumos, kurus valsts līmenī apstiprināja kardioloģijas biedrības, it īpaši Francijā, Nīderlandē un Polijā, vispārēji analizē visu AKEI īpašības, iedarbību un indikācijas, un tajos nav ietverti ieteikumi īpaši par kādu vienu šīs grupas zāļu molekulu. Tajos nav ietverts nekāds AKEI grupas zāļu apakšiedalījums atšķirībā, piemēram, no zālēm, kas ietilpst kalcija kanālu blokatoru un diurētisko līdzekļu grupā. Šajos ieteikumos ir ieteikts mainīt zāļu grupu, ja zāles nav iedarbīgas vai netiek panestas.
Eiropas hipertensijas biedrības un Eiropas kardioloģijas biedrības ieteikumos, tiesa, ir norādīts, ka pat vienas zāļu grupas dažādi produkti atšķiras atkarībā no blakusparādību veidiem un biežuma. Tomēr šis apsvērums neattiecas īpaši uz AKEI grupu, un tam nav pievienots neviens precizējums par attiecīgajām zālēm un aplūkojamo blakusparādību raksturu. Turpinot – vienīgā ieteikumu atsauce uz vienas zāļu grupas dažādu produktu izraisītu blakusparādību atšķirībām neļauj noteikt konkrētas atšķirības esamību starp perindoprilu un pārējiem AKEI blakusparādību ziņā.
Komisija apstrīdētā lēmuma 2181. apsvērumā arī apgalvo, ka saskaņā ar Eiropas hipertensijas biedrības un Eiropas kardioloģijas biedrības ieteikumiem zāļu hipertensijas ārstēšanai izvēles pamatā ir jābūt konkrētajam pacientam, kam esot ievērojama nozīme konkrētā tirgus izvērtējumā. Bet apstāklis, ka šajos ieteikumos ir minēts, ka indivīdi ir atšķirīgi savā uzņēmībā pret vienām vai citām blakus parādībām, neļauj secināt, ka starp AKEI pastāvētu atšķirība blakusparādību ziņā. No tā izriet, ka Eiropas ieteikumos hipertensijas ārstēšanas izdevumu segšanai nav ietverts neviens elements, kas ļauj nošķirt perindoprilu no pārējiem AKEI ārstnieciskā lietojuma ziņā.
1999. un 2004. gada Lielbritānijas hipertensijas biedrības ieteikumos ir minēta indikāciju, kontrindikāciju un blakusparādību, it īpaši klepus, esamība, un tās ir kopējas visām AKEI grupas zālēm. 2004. un 2006. gada
NICE
ieteikumos ir ietverti ieteikumi zālēm, kas izrakstāmas kā pirmās un kā otrās, bet šajā ziņā nav izdarīts nekāds nošķīrums starp AKEI.
Tādējādi apstrīdētajā lēmumā analizētie medicīniska rakstura ieteikumi, kuri sniedz praktizējošajiem ārstiem līdzsvarotu informāciju, kas balstīta visos pieejamajos avotos par zinātniskajiem pierādījumiem, tostarp lielajiem klīniskajiem pētījumiem un to metaanalīzi, nenosaka nevienu atšķirību starp AKEI grupas zālēm. Šie ieteikumi, tāpat kā
ATC
klasifikācija apstiprina AKEI grupas viendabību ārstnieciskā lietojuma ziņā.
Ceturtkārt, apstrīdētajā lēmumā Komisija ir skatījusi medicīniskos pētījumus par perindoprilu, gan tādus, kas bija pieejami pārbaudītā laikposma sākumā, gan tādus, kas publicēti 2000. gados.
Attiecībā uz medicīniskajiem pētījumiem par perindoprilu, kas bija pieejami 2000. gadu sākumā, apstrīdētais lēmums ir balstīts uz diviem rakstiem, kuri publicēti 2001. gadā.
Pirmajā rakstā it īpaši ir minēts fakts, ka perindoprils ir labi panesams AKEI, kas pacientiem, kuriem ir viegla līdz vidēja hipertensija, klīniskās reakcijas ziņā ir būtiski labāks nekā kaptoprils un vienlīdz iedarbīgs kā pārējie AKEI. Otrajā rakstā ir norādīts, ka perindoprila spēja samazināt asinsspiedienu tā terapeitiskajā grupā ir salīdzināma ar pārējo antihipertensīvo vielu attiecīgo spēju vai labāka par to un ka pirmās devas radīta hipotensija, ko izraisa asinsspiediena nopietna samazināšanās, perindoprila gadījumā notiek retāk, nekā lietojot pārējos AKEI, un tā ir priekšrocība zināmām pacientu kategorijām.
Apstrīdētajā lēmumā no tā ir secināts, ka šo rakstu publicēšanas datumā jau pastāvēja nozīmīgs zinātnisku norāžu kopums, saskaņā ar kuru perindoprils bija uzskatāms par vadošo AKEI. Tomēr jākonstatē, ka, lai arī šajos abos rakstos patiešām tiek uzskatīts, ka perindoprils ir iedarbīgs vai labāks par pārējiem ārstēšanas veidiem attiecībā uz asinsspiediena pazemināšanu, perindoprila pārākums šajā ziņā ir apgalvots vienīgi vienā no abiem rakstiem un attiecībā uz tikai vienu no sešpadsmit AKEI – kaptoprilu. Turklāt šie raksti neļauj apgalvot, ka attiecībā uz asinsspiediena pazemināšanu perindoprils pozitīvā ziņā atšķiras no pārējiem AKEI, it īpaši tādām zālēm kā ramiprils, lisinoprils vai enalaprils, ko
Servier
uzskata par perindoprila konkurentiem.
Turklāt, lai arī otrajā rakstā ir apstiprināts, ka perindoprils pozitīvi atšķiras no pārējiem AKEI attiecībā uz pirmās devas radīto hipotensiju, ko izraisa asinsspiediena nopietna samazināšanās, tajā nav minēta nozīme, kāda piešķirama šim perindoprila pārākumam, un nav vērtētas pārējo AKEI iespējamās terapeitiskās priekšrocības salīdzinājumā ar perindoprilu.
Runājot par medicīniskajiem pētījumiem, kas publicēti 2000. gados, proti, laikposmā, uz kuru attiecās pārbaude, Komisija apstrīdētā lēmuma 2208. apsvērumā norāda, ka tā analizēja galvenos pētījumus, kuros ietverta perindoprila lietošana un uz kuriem ir atsauces
Servier
iekšējās stratēģijas dokumentos.
Tādējādi pētījumi
Progress
(publicēts 2001. gadā),
Europa
(publicēts 2003. gadā),
ASCOT‑BPLA
(publicēts 2005. gadā),
Preami
un
CAFE
(publicēti 2006. gadā),
Advance
(publicēts 2007. gadā) un
HYVET
(publicēts 2008. gadā) rāda, ka attiecībā uz perindoprilu, vai tas būtu piesaistīts citām zālēm vai ne, pastāvēja zinātniski pierādījumi par tā iedarbīgumu insulta risku samazināšanā, profilaksē pret galvenajiem sirds un asinsvadu darbības riskiem, kas var izraisīt koronārās slimības, un kreisā kambara funkcijas izmaiņu pakāpeniskā samazināšanā.
Tomēr nevienā no iepriekš 1445. punktā minētajiem medicīniskajiem pētījumiem nav salīdzināts perindoprila iedarbīgums ar pārējo AKEI iedarbīgumu un nav apstiprināts, ka perindoprils ir relatīvi iedarbīgāks nekā pārējie AKEI. Šajos apstākļos Komisijas analizētie pētījumi neļauj uzskatīt, ka perindoprils atšķirtos no pārējiem AKEI iedarbīguma ziņā.
Turklāt apstrīdētajā lēmumā nav analizēti visi pētījumi, kuros ietverta perindoprila lietošana 2000. gados, it īpaši viens no šiem pētījumiem, kas nav šīm zālēm labvēlīgs. Pētījumu
PEP‑CHF
(publicēts 2006. gadā), kura mērķis bija pierādīt perindoprila iedarbīgumu sirds mazspējas ārstēšanā, Komisija nav analizējusi. Saskaņā ar profesora V. ziņojumu, kas bija veikts pēc
Servier
lūguma un ko
Servier
iesniedza saistībā ar saviem apsvērumiem, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, rezultāti šim pētījumam, kurš tika pārtraukts, bet kura rezultāti tomēr tika publicēti, nepierādīja nekādu perindoprila iedarbīgumu sirds mazspējas jomā. Šis medicīniskais pētījums liek relativizēt zinātniskos iedarbīguma pierādījumus, kas pastāvēja attiecībā uz perindoprilu pārbaudītajā laikposmā.
Turklāt apstrīdētajā lēmumā netika analizēti medicīniskie pētījumi, kuri publicēti 2000. gados un kuros ietverta pārējo AKEI lietošana, lai arī šie pētījumi bija minēti
Servier
iekšējās stratēģijas dokumentos. Komisija nevērtēja medicīniskos pētījumus par ramiprilu (
ASCOT‑BPLA
,
HOPE
), enalaprilu (
SOLVD
un
ANBP2
) un trandolaprilu (
TRACE
), kas minēti apstrīdētā lēmuma 2234. apsvērumā. Pētījums
Cochrane
, uz kuru
Servier
atsaucās savos apsvērumos, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, un kurā ir analizēts četrpadsmit AKEI iedarbīgums antihipertensīvā iedarbīguma ziņā, apstrīdētajā lēmumā nav minēts.
Tas, ka Komisija nav analizējusi pētījumus, kuros ietverts pārējo AKEI lietojums, pakārtoti, ir šķērslis tam, lai apstrīdētajā lēmumā minētos medicīniskos pētījumus uzskatītu par tādiem, kas pierāda īpašu perindoprila iedarbīgumu starp citiem AKEI.
Starp šiem pētījumiem Komisija nav analizējusi pētījumu
HOPE
(publicēts 2000. gadā), lai arī tas ir vairākkārt minēts
Servier
iekšējās stratēģijas dokumentos un saskaņā ar
Servier
vadības plāniem ir nozīmīgs pētījums, kas ļāva ramiprilam saņemt jaunu indikāciju, veicinot būtiskus komerciālos panākumus, un ko
Sanofi‑Aventis
izmantoja paziņojumā, norādot uz ramiprila spēju glābt dzīvību. Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, pētījuma
HOPE
saturs apstrīdētajā lēmumā nav analizēts, jo tā 2493. apsvērumā ir vienīgi norādīts, ka šī pētījuma potenciālā interpretācija ir ļoti atkarīga no veida, kā pētījumi tiek paziņoti zāļu izrakstītājiem ar ražotāju veicināšanas pasākumu starpniecību, un šāds apsvērums nav šī pētījuma satura analīze.
Medicīniskais pētījums
Cochrane
(publicēts 2009. gadā) ir metaanalīze, kurā vērtēts AKEI relatīvais iedarbīgums asinsspiediena pazemināšanā, pamatojoties uz 92 iepriekš veiktiem pētījumiem, kuros ietverti četrpadsmit AKEI. Jānorāda, ka spēja samazināt asinsspiedienu acīmredzot ir būtisks elements AKEI relatīvā iedarbīguma novērtējumā. Pētījumā
Cochrane
, kā pamatoti uzsver prasītājas, ir secināts, ka neviens no AKEI nav izrādījies labāks vai sliktāks par pārējiem antihipertensīvā iedarbīguma ziņā. Lai arī pētījums
Cochrane
tika publicēts pārbaudītā laikposma beigās, tas tomēr ir atbilstīgs AKEI relatīvā iedarbīguma novērtēšanai, ciktāl tas pamatojas uz daudziem iepriekš veiktiem pētījumiem, tostarp tiem, kurus Komisija apstrīdētajā lēmumā nav analizējusi.
Komisija apgalvo, ka pētījuma
Cochrane
secinājums ir tāds, ka nav izslēdzams, ka pastāv atšķirība starp vienām vai vairākām aplūkojamajām zālēm tajā, kas attiecas uz to spēju pazemināt asinsspiedienu, un, lai analizētu, vai šādas atšķirības pastāv vai nepastāv starp dažādām zālēm, būtu nepieciešamas salīdzinošas izpētes par dažādiem AKEI ar līdzvērtīgām asinsspiediena samazināšanas devām. Šis arguments ir jānoraida, jo apsvērums par pētījumu attiecībā uz neskaidrību saistībā ar AKEI spējas pazemināt asinsspiedienu atšķirībām ir minēts pētījuma daļā “Diskusija” un nav viens no tā secinājumiem. Atbilstīgais pētījuma daļas “Diskusija” punkts beidzas ar konstatējumu, ka ir ļoti iespējams, ka gandrīz maksimālā asinsspiediena pazemināšanas iedarbība dažādiem AKEI ir tāda pati.
Komisija turklāt norāda, ka pētījumā
Cochrane
nav varēts pareizi analizēt blakusparādību jautājumu, pamatojoties uz datiem, kas bija tā autoru rīcībā. Bet katrā ziņā šis apstāklis neietekmē pētījuma secinājumu par būtiskas atšķirības neesamību starp AKEI asinsspiediena pazemināšanas ziņā. Turklāt attiecībā uz Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru pētījums atklāj atšķirības starp AKEI devas–iedarbīguma attiecības, dažādu devu pieejamības un iedarbīguma iestāšanās laika ziņā, ir jānorāda, ka pētījumā nav uzsvērtas būtiskas atšķirības starp AKEI ārstnieciskā ziņā un ka tajā, gluži pretēji, ir secināts, ka tas, ja tiks izrakstīts lētākais AKEI ar mazāko devu, ļaus panākt būtiskus ietaupījumus.
Tādējādi Komisijas argumentācija neļauj apšaubīt vienu no pētījuma
Cochrane
būtiskākajiem secinājumiem, kurš skaidri minēts tā secinājumos un kopsavilkumā un saskaņā ar kuru neviens AKEI nav izrādījies labāks vai sliktāks par pārējiem antihipertensīvā iedarbīguma ziņā.
Perindoprila diferenciācijas attiecībā pret pārējiem AKEI neesamība it īpaši iedarbīguma ziņā ir apstiprināta profesora V. ziņojumā, kas izstrādāts pēc
Servier
lūguma, un Komisija to nav apstrīdējusi. Šajā ziņojumā, kurā vērtēti tādu medicīnisko pētījumu rezultāti, kuros bija ietverta perindoprila lietošana, kā arī tādu 1980., 1990. un 2000. gadu medicīnisko pētījumu rezultāti, kuros bija ietverta citu AKEI lietošana, it īpaši pētījuma
SAVE
attiecībā uz kaptoprilu, pētījumu
AIRE
un
HOPE
attiecībā uz ramiprilu, pētījumu
Consensus
un
SOLVD
attiecībā uz enalaprilu rezultāti, ir norādīts, ka, izņemot kaptoprilu un – daudz mazākā mērā – enalaprilu, visi AKEI ar vienu lietošanas reizi dienā ir piemēroti divu galveno šīs grupas indikāciju, proti, arteriālās hipertensijas un sirds mazspējas, gadījumā. Ziņojumā tāpat kā pētījumā
Cochrane
ir uzsvērts, ka medicīniskie pētījumi nav uzrādījuši nevienu atšķirību starp dažādiem AKEI antihipertensīvā iedarbīguma ziņā. Tajā norādīts, ka sirds mazspējas jomā šīs terapeitiskās grupas labvēlīgā ietekme saskaņā ar pieejamajiem pētījumiem attiecībā uz kaptoprilu, enalaprilu, ramiprilu, hinaprilu un lisinoprilu ir raksturīga visiem AKEI. Lai arī attiecībā uz perindoprilu ir iedarbīguma pierādījumi sirds un asinsvadu slimību profilakses jomā, turpretī attiecībā uz to nav šādu pierādījumu sirds mazspējas jomā.
Profesora V. ziņojumā ir secināts, ka attiecībā uz katru no piecām terapeitiskajām grupām, ko izmanto arteriālās hipertensijas ārstēšanā, it īpaši AKEI, ārstnieciskā iedarbība ir attiecināma uz grupas iedarbību, nevis izrakstīto molekulu individuālajām īpašībām. Saskaņā ar šo ziņojumu ramiprils ir otrās paaudzes AKEI, attiecībā uz kuru ir pieejams visvairāk datu, kas pamatoti ar zinātniskiem, randomizētos klīniskajos pētījumos gūtiem pierādījumiem, un kurš, pamatojoties uz savām lieliskajām farmakoloģiskajām īpašībām un augstas kvalitātes pierādījumiem it īpaši sirds mazspējas jomā, ir neapstrīdams antihipertensīvo zāļu tirgus līderis. Saskaņā ar šo ziņojumu perindoprils ir tāds pats AKEI kā pārējie – ne visspēcīgākais, ne arī tāds, kuram būtu vislabākās farmakoloģiskās īpašības. Attiecībā uz perindoprilu ir iespējams gūt datus, kas pamatoti ar pierādījumiem sirds un asinsvadu slimību profilakses jomā, lai arī iegūtie rezultāti noteikti neparāda, ka novērotā iedarbība ir attiecināma uz perindoprilu. Turpretī nav iespējams gūt ar pierādījumiem pamatotus datus sirds mazspējas un diabētiskās nefropātijas jomā.
No iepriekš minētā izriet, ka publicētie medicīniskie pētījumi neatklāj, ka perindoprils atšķiras no pārējiem AKEI ārstnieciskā ziņā, it īpaši iedarbīguma ziņā. Turklāt medicīnisko pētījumu analīze rāda, ka, lai arī attiecībā uz perindoprilu ir pieejami iedarbīguma pierādījumi, tādi ir pieejami arī attiecībā uz citiem AKEI, piemēram, enalaprilu, lisinoprilu vai ramiprilu, turklāt attiecībā uz pēdējo minēto ir vairāk iedarbīguma pierādījumu sirds mazspējas jomā.
Piektkārt, prasītājas apgalvo, ka Apvienotās Karalistes vietējo kompetento iestāžu īstenotā politika veselības jomā apstiprina faktu, ka ārstnieciskā ziņā ir iespējams aizstāt perindoprilu ar citiem AKEI. Savas argumentācijas atbalstam tās iesniedz vairākus pielikumus attiecībā uz
PCT
īstenoto politiku.
Šajā ziņā Komisija norāda, pirmām kārtām, ka prasītāju sniegtais pielikums C 29, kas attiecas uz Skotijas un Ziemeļīrijas
PCT
, ir jānoraida kā nepieņemams un, otrām kārtām, ka ar to, ka prasītājas izmanto pielikumu A 286, A 287 un C 29 kopumu attiecībā uz Apvienotās Karalistes vietējo kompetento iestāžu īstenoto politiku, tiek pārkāpts Eiropas Savienības Tiesas statūtu 21. pants un Vispārējās tiesas Reglamenta 76. pants.
Saskaņā ar Reglamenta 85. panta 2. punktu replikas rakstā un atbildes rakstā uz repliku puses savas argumentācijas atbalstam var sniegt papildu pierādījumus vai izteikt pierādījumu piedāvājumus ar nosacījumu, ka kavēšanās šo ziņu iesniegšanā ir attaisnota. Tomēr no judikatūras izriet, ka uz pierādījumu atspēkojumiem un uz pierādījumu papildinājumiem, kas iesniegti, atbildot uz pretējās puses iebildumu rakstā ietvertajiem pierādījumu atspēkojumiem, neattiecas minētajā normā paredzētais noteikums par noilguma termiņu. Būtībā šis noteikums attiecas uz jaunu pierādījumu iesniegšanu, un tas ir interpretējams, ņemot vērā minētā reglamenta 92. panta 7. punktu, kurā ir nepārprotami paredzēts, ka iespējams iesniegt pierādījumu atspēkojumus un papildināt iepriekš iesniegtos pierādījumus (spriedumi, 1998. gada 17. decembris, Baustahlgewebe/Komisija,
C‑185/95 P
,
EU:C:1998:608
,
71.
un
72.
punkts, un 2006. gada 5. decembris, Westfalen Gassen Nederland/Komisija,
T‑303/02
,
EU:T:2006:374
,
189.
punkts).
Šajā gadījumā prasītāju pielikumā C 29 iesniegtos pierādījumus, kas attiecas uz Skotijas un Ziemeļīrijas
PCT
, nevar atzīt par nepieņemamiem, tādēļ ka tie sniegti replikas rakstā, pārkāpjot Reglamenta 85. panta 2. punktu. Kā prasītājas norāda replikas raksta 417. punktā, pielikumā C 29 minētie elementi ir atbilde uz kritiku, kas minēta Komisijas iebildumu rakstā par
PCT
īstenotās politikas individuālo raksturu un vienīgi teorētisko ietekmi. Līdz ar to Reglamenta 85. panta 2. punktā paredzētais noteikums par noilguma termiņu uz minēto pierādījumu iesniegšanu neattiecas un tādēļ attiecīgie pierādījumi ir pieņemami.
Turpinot, saistībā ar 2014. gada 21. septembrī iesniegtajam prasības pieteikumam pievienoto pielikumu A 286 un A 287 attiecībā uz Apvienotās Karalistes iestāžu ieviestajiem ieteikumiem un politikas virzieniem izmantošanu ir jākonstatē, ka to izmantošana atbilst Eiropas Savienības Tiesas statūtu 21. pantam un Vispārējās tiesas 1991. gada 2. maija Reglamenta 44. panta 1. punktam, kas tajā laikā bija piemērojams. Tāpat 2015. gada 29. jūlijā iesniegtajam replikas rakstam pievienotā pielikuma C 29 attiecībā uz Skotijas un Ziemeļīrijas
PCT
izdotajiem dokumentiem izmantošana atbilst Eiropas Savienības Tiesas statūtu 21. pantam un Vispārējās tiesas Reglamenta 76. pantam. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai prasība būtu pieņemama, tās pamatā esošajiem faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem jāizriet – vismaz kopsavilkuma veidā un tomēr saskaņoti un saprotami – no paša prasības pieteikuma teksta. Šāda Tiesas statūtu 21. panta un Vispārējās tiesas 1991. gada 2. maija Reglamenta 44. panta 1. punkta interpretācija arī paredz nosacījumus, ar kādiem ir pieņemams replikas raksts, kas paredzēts, lai papildinātu prasības pieteikumu (spriedums, 2007. gada 17. septembris, Microsoft/Komisija,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
,
94.
un
95.
punkts un tajos minētā judikatūra). Šajā lietā, lai arī pielikumi A 286, A 287 un C 29 ir apjomīgi un ietver virkni dokumentu, prasītājas prasības pieteikuma un vēlāk replikas raksta tekstā norāda tajos minētos faktiskos un juridiskos argumentus. Iesniedzot šos pielikumus, kuros ir dokumenti no Apvienotās Karalistes
PCT
, tostarp Skotijas un Ziemeļīrijas
PCT
, prasītājas pamato savu argumentāciju, ar ko tiecas pierādīt, ka
PCT
pauda viedokli par perindoprila un pārējo AKEI terapeitisko līdzvērtību un mudināja ģimenes ārstus aizstāt perindoprilu ar citiem AKEI, kā arī pauda to, ka šai politikai, kas nebija individuāla rakstura, bija faktiska ietekme uz pieprasījumu vietējā līmenī.
Komisijai tātad nav pamata apgalvot, ka prasītāju iesniegtie pielikumi A 286, A 287 un C 29 ir jāizslēdz no debatēm.
Turklāt no lietas materiāliem, it īpaši no apstrīdētā lēmuma 2280. apsvēruma, izriet, ka dažas
PCT
kopš 2005. gada skaidri uzskatīja, ka perindoprils nav iedarbīgāks par kādu citu AKEI, un ar cenu saistītu iemeslu dēļ ieteica lietot citus AKEI, nevis perindoprilu, pat aizvietot perindoprilu ar citu AKEI, it īpaši ar lisinoprilu vai ramiprilu. Komisija kļūdaini apgalvo, ka prasītāju iesniegtie dokumenti, kas saistīti ar
PCT
, pauž individuālus apsvērumus un pārdomas. Šo kompetento iestāžu īstenoto politiku, ko turklāt nosaka vērā ņemams skaits Apvienotās Karalistes reģionos izvietotas
PCT
, nevar uzskatīt par vienkāršām individuālām pārdomām. Lai kāda būtu
PCT
iniciatīvu konkrētā ietekme, šo iestāžu vērtējumi par iespējām aizvietot perindoprilu ar citiem AKEI tiecas apstrīdēt Komisijas analīzi par AKEI grupas neviendabību.
Līdz ar to Apvienotās Karalistes vietējo kompetento iestāžu īstenotā politika veselības jomā apstiprina faktu, ka ārstnieciskā ziņā perindoprils neatšķiras no pārējiem AKEI.
Sestkārt, Komisija kļūdaini izmantoja
Servier
iekšējos dokumentus, lai pierādītu īpašu perindoprila ārstniecisko īpašību esamību salīdzinājumā ar pārējiem AKEI.
Iesākumā jāatgādina, ka atbilstoši pierādījumu jomā vispārīgi piemērojamiem noteikumiem dokumenta ticamība un līdz ar to pierādījuma spēks ir atkarīgs no tā izcelsmes, tā sagatavošanas apstākļiem, tā adresāta un tā satura saprātīgā rakstura un ticamības (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1991. gada 24. oktobris, Atochem/Komisija,
T‑3/89
,
EU:T:1991:58
,
31.
–
38.
punkts, un 1999. gada 11. marts, Ensidesa/Komisija,
T‑157/94
,
EU:T:1999:54
,
312.
punkts; tiesneša B. Vesterdorfa [
B. Vesterdorf
], pildot ģenerāladvokāta pienākumus, secinājumi lietā Rhône‑Poulenc/Komisija,
T‑1/89
,
EU:T:1991:38
).
Šajā gadījumā
Servier
iekšējie dokumenti, ņemot vērā to, ka tajos ir ietverti tādi AKEI ārstnieciskā lietojuma vērtējumi, kuru mērķis ir veicināt perindoprila izplatīšanu, atšķirībā no medicīniskajiem ieteikumiem nav līdzsvarots zinātniskas informācijas kopsavilkums. To pamatā atšķirībā no medicīniskajiem pētījumiem arī nav tāda metodoloģija, kuras mērķis būtu nodrošināt iegūto rezultātu uzticamību. Šo iekšējo dokumentu fragmenti līdz ar to ir jāanalizē, ņemot vērā apstākli, ka dažiem no šiem dokumentiem ir veicināšanas mērķis.
Tādējādi no iekšējās stratēģijas dokumentiem izriet, ka
Servier
ar perindoprila īpašībām iepazīstināja tam labvēlīgā gaismā ārstiem paredzētu reklamējošu vēstījumu ietvaros. Dokumentos, kuros apkopoti
Servier
veicināšanas pasākumi, ir uzsvērti perindoprila pozitīvie rezultāti un, pamatojoties uz zinātniskiem pētījumiem, pat ir minēts unikālais iedarbības veids, iespēja pozitīvā ziņā atšķirt perindoprilu no tā konkurentiem, pat perindoprila pārākums attiecībā pret citiem AKEI tādās jomās kā tā koncentrācijas izmaiņu plazmā rādītājs, iedarbīgums attiecībā uz asinsspiediena pazemināšanu, apvienojuma sinerģija ar diurētiķi vai sirds un asinsvadu aizsardzība.
Tomēr, kā tika teikts iepriekš, šo vēstījumu saturs ir jāanalizē, ņemot vērā to veicināšanas mērķi. Šajā ziņā vispirms jānorāda, ka Komisija neapstrīd prasītāju apgalvojumu, saskaņā ar kuru uz visiem AKEI tiek norādīts kā uz vislabākajiem to attiecīgajos veicināšanas vēstījumos. Turklāt
Servier
iekšējās stratēģijas dokumenti, kā arī lietas materiālos ietvertie citu AKEI vadības plāni, laišanas tirgū plāni un veicināšanas vēstījumi rāda, ka arī citu AKEI, tādu kā ramiprils, lisinoprils vai trandolaprils, veicināšanas kampaņas tāpat ir ļoti cildinošas, iepazīstinot ar šo zāļu ārstnieciskajām īpašībām. Citu AKEI veicināšanas kampaņās šīs zāles bieži aprakstītas kā vadošās zāles, kā unikālas zāles starp pārējiem AKEI un atzītas kā atsauces zāles vai labākā izvēle. Šajās komunikācijas kampaņās tiek uzsvērtas aplūkojamo zāļu apgalvotās priekšrocības AKEI grupā attiecībā uz indikācijām, iedarbīgumu vai panesamību. Dažreiz tajās ir ietverti tieši salīdzinājumi ar perindoprilu un attiecībā uz dažām no šīm zālēm ir norādīts šo zāļu pārākums salīdzinājumā ar perindoprilu. Šajos apstākļos to vēstījumu saturs, kuru mērķis ir reklamēt perindoprilu un kuri ietverti
Servier
iekšējās stratēģijas dokumentos, neļauj uzskatīt, ka šīs zāles atšķiras no pārējiem AKEI ārstnieciskā ziņā.
Turklāt
Servier
iekšējās stratēģijas dokumentos, ja tos skata kopumā, neatklājas perindoprila ārstnieciskais pārākums salīdzinājumā ar citiem AKEI. No šiem dokumentiem izriet, ka citiem AKEI, tādiem kā ramiprils, lisinoprils un enalaprils, ir priekšrocības attiecībā uz indikāciju un iedarbīguma pierādījumiem, pateicoties tādiem pētījumiem kā
TRACE
,
AIRE
vai
HOPE
. It īpaši ramiprils tiek minēts kā zāles, attiecībā uz kurām pastāv iedarbīguma pierādījumi sirds mazspējas jomā pacientiem ar augstu sirds un asinsvadu slimību risku un diabēta slimniekiem.
Visbeidzot Komisija tostarp apstrīdētā lēmuma 2224.–2236. apsvērumā norāda, ka saskaņā ar
Servier
iekšējiem dokumentiem veicināšanas kampaņu mērķis ir bijis it īpaši norādīt perindoprila atšķirības no pārējiem AKEI. Tomēr no šiem pašiem dokumentiem izriet, ka komunikācijas kampaņas, no ārstu viedokļa raugoties, nav ļāvušas pietiekami norādīt perindoprila atšķirības no citiem AKEI. Šajos dokumentos ir minēts, piemēram, 2007. gada jūlijā sadarbībā ar ģimenes ārstiem un kardiologiem veikts kvalitatīvs pētījums, saskaņā ar kuru perindoprils un ramiprils bija uztverti kā līdzīgas zāles. 2009.–2010. gada vadības plānā pārbaudītā laikposma beigās ir uzsvērts diferenciācijas trūkums attiecībā uz ramiprilu. Attiecībā uz Nīderlandi 2006.–2007., 2007.–2008. un 2008.–2009. gada vadības plānos ir norādīts, ka daudzi ģimenes ārsti uzskatīja lisinoprilu par līdzvērtīgu perindoprilam.
Līdz ar to
Servier
iekšējie dokumenti nepierāda, ka perindoprils savu īpašo ārstniecisko īpašību dēļ būtu atzīts par atšķirīgu no pārējiem AKEI. Lai arī uzņēmums, tāpat kā citi uzņēmumi, kas tirgo AKEI, ir mēģinājis veicināt perindoprilu un pozitīvā veidā parādīt tā atšķirības, izmantojot cildinošu komunikāciju, saskaņā ar šiem pašiem dokumentiem šī stratēģija nav ļāvusi pietiekami parādīt perindoprila atšķirības salīdzinājumā ar pārējiem AKEI.
Septītkārt, Komisija ir pamatojusi savu vērtējumu par perindoprila ārstēšanas aizstājamību ar zāļu izrakstītāju aptauju.
Nosakot aptaujas anketas saņēmējus, Komisija pamatojās uz
Servier
iesniegtu perindoprila izrakstītāju sarakstu, kurā vajadzēja būt ietvertiem it īpaši visiem kardiologiem un ģimenes ārstiem, ar kuriem
Servier
bija profesionālās un komerciālās attiecībās. Lai arī dažos sarakstos bija ietverti gandrīz visi parakstītāji, tā tas nebija attiecībā uz Francijas un Apvienotās Karalistes ģimenes ārstu sarakstu. Šajos apstākļos, kā uzsver
Servier
, pastāv atlases neobjektivitāte attiecībā uz šīm divām adresātu kategorijām. Ir jākonstatē, ka šī neobjektivitāte varēja ietekmēt aptaujas rezultātus attiecībā uz šīm divām kategorijām, jo ir iespējams, ka ārsti, kuri bija profesionālās attiecībās ar
Servier
, vairāk nekā citi izrakstītāji deva priekšroku perindoprila izrakstīšanai savā profesionālajā praksē.
Turklāt dažu aptaujas rezultātu pārskats neatbilst jautājumiem, kas tika uzdoti ārstiem, zāļu izrakstītājiem. Tādējādi Komisija apstrīdētā lēmuma 2392. apsvērumā iepazīstināja ar to, cik procentiem respondentu perindoprils bija pirmās vai otrās izvēles iecienītākās zāles (sākotnējas) smagas hipertensijas, hronisku sirds išēmisko slimību un sirds mazspējas gadījumos. Tomēr prasītājas uzsver – un tas netiek apstrīdēts –, ka pašā aptaujā nav minēts neviens “iecienītākais” ārstēšanas veids, bet gan uzdots jautājums, kādu sirds un asinsvadu slimību gadījumā perindoprils tiek izrakstīts kā “pirmais/otrais ārstēšanas veids, ko izvēlas salīdzinājumā ar citiem ārstēšanas veidiem”. Pozitīva atbilde uz šo jautājumu nenozīmē, ka perindoprils tiek izrakstīts, dodot tam priekšroku salīdzinājumā ar pārējiem AKEI, un neļauj noskaidrot, kādā proporcijā perindoprils tiek izrakstīts kā pirmais arteriālās hipertensijas ārstēšanas veids. Tāpat pozitīva atbilde uz jautājumiem par perindoprila īpašo iedarbīgumu zināmu kategoriju pacientiem un par tā retākām blakusparādībām zināmu kategoriju pacientiem, ņemot vērā jautājumu formulējumu, noteikti nenozīmē, ka ārsta, kurš izraksta zāles, ieskatā perindoprils atšķīrās no citiem AKEI.
Turklāt no šīs aptaujas rezultātiem izriet, ka 51 % respondentu uzskata, ka attiecībā uz 81 līdz 100 % pacientu, kuri uzsāka ārstēšanos ar perindoprilu, bija līdzvērtīgas zāles. No tā izriet, ka lielākajai daļai aptaujāto ārstu, no terapeitiskā viedokļa raugoties, bija iespējams aizvietot perindoprilu ar kādām citām zālēm attiecībā uz lielāko daļu pacientu, kas uzsāka ārstēšanos. Turklāt Komisija apstrīdētā lēmuma 2454. apsvērumā atzīst, ka vairākums respondentu uzskatīja citas zāles par līdzvērtīgām ārstnieciskām alternatīvām perindoprilam. Komisija arī norāda, ka praktizējošie ārsti visbiežāk kā alternatīvu minēja ramiprilu Francijā, Polijā un Apvienotajā Karalistē un enalaprilu un lisinoprilu Nīderlandē.
No iepriekš minētā izriet, ka Komisijas veiktā aptauja neapstiprina apgalvojumu par perindoprila diferenciāciju attiecībā pret citiem AKEI.
Astotkārt, no atbildēm uz jautājumiem, kurus Komisija uzdeva citu AKEI ražotājiem un kuri analizēti apstrīdētā lēmuma 2255. un nākamajos apsvērumos, izriet, ka
AstraZeneca
, kas ražo lisinoprilu, uzskatīja perindoprilu par vienu no pieciem AKEI, kas var aizvietot tās lisinoprilu līdz tā patenta beigu datumam. Tāpat
Merck Sharp & Dohme
(
MSD
), kas ražo enalaprilu un lisinoprilu, atzina, ka
Servier
ir viens no uzņēmumiem, kas ar to konkurē hipertensijas ārstēšanas jomā, un ka tās produkts, perindoprils, ir viens no ārstēšanas veidiem, ko var izmantot kā alternatīvu tās antihipertensīvajiem ārstēšanas veidiem. Turklāt, lai arī
Sanofi‑Aventis
uzskata, kā Komisija minējusi apstrīdētajā lēmumā, ka perindoprils un ramiprils nav “savstarpēji aizvietojami”, tas teikts attiecībā, pirmkārt, uz jūtami nozīmīgāku pacientu daļu, kuri var izmantot ramiprilu, ņemot vērā tā plašākās indikācijas jomā, kas attiecas uz mirstības no sirds un asinsvadu slimībām samazināšanu, un, otrkārt, uz ramiprila iesākumā plašāko devu gammu. Lai arī šie elementi, pieņemot, ka tie tiek pierādīti, var ierobežot iespējas aizstāt ramiprilu ar perindoprilu, tie katrā ziņā nevar ierobežot iespējas aizstāt perindoprilu ar ramiprilu. Tie tātad neliedz uzskatīt ramiprilu par zālēm, ar ko var aizstāt perindoprilu ārstnieciskā ziņā.
No iepriekš minētā izriet, ka oriģinālo zāļu ražotāju atbildes uz Komisijas uzdotajiem jautājumiem tiecas apstiprināt, ka perindoprilu ārstnieciskā ziņā var aizstāt ar pārējiem AKEI.
Ņemot vērā visus lietas materiālus, ir jāsecina, ka ārstnieciskā ziņā nepastāv būtiskas atšķirības starp perindoprilu un pārējiem AKEI, tostarp iedarbīguma un blakusparādību ziņā. Lietas materiālos nav ietverti objektīvi zinātniski pierādījumi perindoprila ārstnieciskam pārākumam attiecībā pret pārējiem AKEI. Ir ļoti izplatīts zāļu izrakstītāju uzskats, ka AKEI ir savstarpēji aizstājami, un pastāv daudz medikamentu, kurus ārsti uzskata par ārstniecības ziņā līdzvērtīgiem perindoprilam. Līdz ar to Komisija ir kļūdaini uzskatījusi, ka AKEI grupa ir neviendabīga un ka perindoprilam šajā zāļu grupā ir īpašas ārstnieciskas īpašības.
Līdz ar to ir jāpiekrīt prasītāju argumentācijai, saskaņā ar kuru Komisija ir pieļāvusi kļūdu analīzē par AKEI ārstēšanas aizstājamību.
ii)

Par ārstu “inertuma” fenomenu attiecībā uz jauniem pacientiem
No apstrīdētā lēmuma 2388. apsvēruma, 2511. un nākamajiem apsvērumiem, kā arī 2539. un nākamajiem apsvērumiem izriet, ka Komisija uzskatīja perindoprilu par “pārbaudītu produktu”, kam attiecībā uz jauniem pacientiem ir ierobežots konkurences spiediens saistībā ar labi zināmo ārstu “inertuma” fenomenu. Pat ja ārstiem ir pieejami vairāki ārstēšanas veidi, viņi drīzāk izrakstot jaunajiem pacientiem tādas zāles, kas iepriekš ir izrādījušās iedarbīgas.
Komisijas ieskatā, jau pirms pārbaudītā laikposma bija izveidojusies plaša tādu pacientu bāze, kas pastāvīgi lietoja perindoprilu. Ārstu “inertuma” fenomens, kas ierobežo pieejamo ārstēšanas veidu aizvietojamību, esot bijis mehānisms, kas ļāva nodrošināt perindoprila klientu bāzi. Tas, ka pastāvēja pieaugoša ārstu grupa, kas uzticīgi izrakstīja perindoprilu, izskaidrojot ar perindoprilu ārstēto pacientu bāzes pastāvīgo pieaugumu.
Prasītājas apstrīd šo Komisijas vērtējumu, norādot, ka būtībā starp AKEI ražotājiem bija cieša konkurence attiecībā uz jaunajiem pacientiem un ka nepastāvēja nozīmīgs ārstu “inertums”, bet vienīgi zāļu izrakstītājus neietekmēja cenas.
Iesākumā jānorāda, ka ārstu “inertuma” fenomens, ko Komisija definē kā “dabisku” tieksmi jaunajiem pacientiem izrakstīt zāles, kuras ir devušas labus rezultātus iepriekšējiem pacientiem, atbilstoši tam, ko pati Komisija norāda apstrīdētā lēmuma 2540. apsvērumā, ir apstāklis, kas var būt mainīgs laikā un kas ir atkarīgs no patoloģijas veida. Ir runa par empīrisku jautājumu, kas ir uzmanīgi jāpārbauda katrā gadījumā atsevišķi.
Kā Vispārējā tiesa ir nospriedusi lietā, kurā pieņemts 2010. gada 1. jūlija spriedums AstraZeneca/Komisija (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
), zāļu izrakstīšanas praksei raksturīgā “inertuma” cēlonis var būt tostarp ārstu tradicionāli piesardzīgā attieksme pret jaunu produktu, par kura īpašībām viņiem vēl ir zināms maz, un, konkrētāk, viņu nozīmīgās bažas par šī produkta iespējamām blakusparādībām, piemēram, iespējamo kancerogēno iedarbību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 1. jūlijs, AstraZeneca/Komisija (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
91.
,
92.
un
98.
punkts).
Tādējādi šīs lietas apstākļos ir jāvērtē, cik lielā mērā ārstu “inertuma” fenomens varēja ierobežot pieejamo ārstēšanas veidu aizstājamību un izskaidrot ar perindoprilu ārstēto pacientu bāzes pieaugumu, ko Komisija novērtēja kā pastāvīgu pieaugumu.
Pirmkārt, kā tika atzīts iepriekš, no lietas materiāliem neizriet, ka AKEI būtu neviendabīgi ārstnieciskā ziņā. Gluži pretēji, ārstnieciskā ziņā nav nozīmīgu atšķirību starp perindoprilu un pārējiem AKEI, tostarp iedarbīguma un blakusparādību ziņā. Tā kā AKEI grupā nepastāv neviendabība, neviens apstāklis tādējādi neierobežoja ārstu rīcības brīvību izrakstīt citus AKEI, nevis perindoprilu. Lietas materiāli neliek domāt, ka pārējie AKEI radīja īpašas bažas attiecībā uz to iespējamām blakusparādībām. Šajos apstākļos šajā lietā nepastāv īpašas bažas attiecībā uz AKEI ārstniecisko lietojumu vai iespējamām blakusparādībām, kas ārstos, kuriem iepriekš bijusi izdevība izrakstīt perindoprilu, varēja radīt lielu “inertumu”, kad tiem bija jāizvēlas izrakstīt kādu no AKEI jaunajiem pacientiem.
Ir jāuzsver, ka perindoprila situācija attiecībā pret pārējiem AKEI atšķiras no PSI situācijas attiecībā pret anti‑H2 lietā, kurā tika pieņemts 2010. gada 1. jūlija spriedums AstraZeneca/Komisija (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
). Minētajā lietā PSI un anti‑H2 tika izmantoti atšķirīgi, jo PSI galvenokārt tika izrakstīti, lai ārstētu smagas kuņģa un zarnu trakta slimības saistībā ar paaugstinātu skābes daudzumu, bet anti‑H2 tika izrakstīti, lai ārstētu mazāk smagas vai vieglas šo slimību formas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 1. jūlijs, AstraZeneca/Komisija (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
72.
punkts). Anti‑H2 nevarēja īstenot būtisku konkurences spiedienu uz PSI, ņemot vērā tostarp nozīmīgumu, kāds ārstu un pacientu ieskatā ir anti‑H2 ārstnieciskajam pārākumam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 6. decembris, AstraZeneca/Komisija,
C‑457/10 P
,
EU:C:2012:770
,
58.
punkts). Šajā lietā nav pierādīts nekāds perindoprila ārstnieciskais pārākums attiecībā pret pārējiem AKEI, kas varētu traucēt šiem AKEI īstenot būtisku konkurences spiedienu uz perindoprilu attiecībā uz jauniem pacientiem.
Turklāt perindoprils tika izlaists pēc vairākiem citiem AKEI, tostarp pēc lisinoprila un enalaprila Francijas, Nīderlandes un Apvienotās Karalistes tirgos un pēc enalaprila Polijas tirgū. Tādējādi saistībā ar perindoprilu attiecībā pret AKEI, kuri bija laisti tirgū iepriekš, nevarēja pastāvēt “inertuma” fenomens, kas saistīts ar ārstu tradicionāli piesardzīgo attieksmi pret jaunu produktu, par kura īpašībām viņiem vēl ir zināms maz.
Līdz ar to no lietas materiāliem neizriet, ka saistībā ar perindoprilu attiecībā pret pārējiem AKEI varēja pastāvēt īpašs “inertums” ārstu zāļu izrakstīšanas praksē, ņemot vērā AKEI ārstnieciskās īpašības un šo zāļu tirgū laišanas laiku.
Otrkārt, apstrīdētā lēmuma pamats, saskaņā ar kuru jau pirms pārbaudītā laikposma bija izveidojusies plaša tādu pacientu bāze, kas saņem pastāvīgu ārstēšanu ar perindoprilu, ir ļoti jārelativizē.
No lietas materiāliem izriet, ka 2000. gada janvārī visās aplūkojamajās valstīs perindoprila pacientu bāze bija daudz mazāka nekā citiem AKEI, piemēram, ramiprilam, enalaprilam un lisinoprilam. Tablešu un kapsulu pārdošanas apjoma ziņā perindoprils Apvienotajā Karalistē ieņēma ceturto vietu pēc lisinoprila, enalaprila un ramiprila, un tā pārdošanas apjoms bija vairāk nekā trīs reizes mazāks nekā lisinoprilam; Nīderlandē tas ieņēma trešo vietu pēc enalaprila un lisinoprila, un tā pārdošanas apjoms bija vairāk nekā desmit reižu mazāks nekā enalaprilam; Francijā tas ieņēma otro vietu pēc ramiprila, savukārt Polijā – otro vietu pēc enalaprila, un tā pārdošanas apjoms bija apmēram sešas reizes mazāks nekā enalaprilam.
Šajos apstākļos, pieņemot, ka tiek pierādīta “inertuma” mehānisma pastāvēšana ārstu zāļu izrakstīšanas praksē, šis fenomens nevarēja dot īpašu labumu perindoprilam, ņemot vērā to pacientu relatīvo daudzumu, kas saņēma pastāvīgu ārstēšanu ar šīm zālēm, salīdzinājumā ar pārējiem AKEI, kuru stāvoklis, ņemot vērā pārdošanas apjomu, bija daudz spēcīgāks.
Treškārt, apstrīdētajā lēmumā izdarītais konstatējums par to pacientu bāzes pastāvīgo pieaugumu, kuri tika ārstēti ar perindoprilu, un, vispārīgāk, konstatējums par perindoprila komerciālajiem panākumiem, arī ir jārelativizē, ņemot vērā pārējo AKEI situāciju.
No lietas materiāliem izriet, ka no visiem AKEI perindoprils nav AKEI grupas zāles, kuras aplūkojamajā laikposmā būtu guvušas vislielākos panākumus. Lai arī apstrīdētā lēmuma 2129. apsvērumā ir norādīts, ka
Servier
perindoprilu saturošu produktu pārdošanas apjoms pasaulē sasniedza vairāk nekā 800 miljonus EUR labākajā gadā, minētajā lēmumā nav sniegtas nekādas norādes par pārējo AKEI ražotāju sasniegtajiem pārdošanas apjomiem pasaulē. Šajā ziņā prasītājas tiesas sēdē norādīja – un tas netika apstrīdēts –, ka lietas faktu rašanās laikā perindoprils ieņēma 143. vietu pasaulē pārdotāko molekulu sarakstā, savukārt, piemēram,
Sanofi‑Aventis
ramiprils atradās 72. vietā šajā sarakstā. Perindoprils, kas atrodas dažu valstu tirgos, gandrīz nav atrodams tādos nozīmīgos tirgos kā Vācijas tirgus, kurā tas lietas faktu rašanās laikā sasniedza mazāk nekā 1 % no AKEI grupas zāļu pārdošanas apjoma. Kā apgalvo prasītājas, aplūkojamajā laikposmā ramiprils bija pasaulē visvairāk pārdotās AKEI grupas zāles.
No lietas materiāliem izriet, ka Komisijas izraudzītajos četros ģeogrāfiskajos valstu tirgos
Servier
perindoprils, neraugoties uz tā pārdošanas apjoma pieaugumu, nekad nav bijis AKEI līderis tablešu un kapsulu pārdošanas apjoma ziņā apstrīdētajā lēmumā aplūkoto darbību laikposmā. Saskaņā ar apstrīdētajā lēmumā minētajiem tablešu un kapsulu pārdošanas apjoma datiem perindoprils atradās trešajā vietā Nīderlandē (2007. gada novembrī) un Apvienotajā Karalistē (2007. gada jūnijā), otrajā vietā Francijā (2008. gada augustā) un Polijā (2006. gada maijā) ar tādiem pārdošanas apjomiem, kas – izņemot Franciju – katrā valsts tirgū bija daudz mazāki par līdera pārdošanas apjomu.
Pārdošanas apjoma pieauguma ziņā, lai arī perindoprila pārdošanas apjoms četros attiecīgajos valstu tirgos kopumā aplūkojamajā laikposmā pieauga, tā notika arī ar pārējiem AKEI, piemēram, ramiprilu un lisinoprilu. Ņemot vērā apstrīdētajā lēmumā minētos tablešu un kapsulu pārdošanas apjoma datus, ir jānorāda, ka 2000. gadu laikā lisinoprilam bija pastāvīgs pārdošanas apjoma pieaugums, savukārt ramiprila pārdošanas apjoma pieaugums bija ievērojami lielāks nekā perindoprila pārdošanas apjoma pieaugums šajā laikposmā.
Ņemot vērā pārējo AKEI pārdošanas apjoma izmaiņas, ir jārelativizē tas, cik nozīmīgs bija apstrīdētajā lēmumā minētais perindoprila pārdošanas apjoma pastāvīgā pieauguma fenomens.
Ceturtkārt, nozīmīgas pārdošanas apjoma svārstības attiecībā uz AKEI 2000. gados liek apšaubīt lielo “inertumu” ārstu AKEI izrakstīšanas praksē.
Vispirms no
CRA
ziņojuma, ko
Servier
bija pasūtījusi un kas datēts ar 2013. gada janvāri, izriet, ka AKEI relatīvie pārdošanas apjomi laikā no 2001. līdz 2010. gadam piedzīvoja nozīmīgas svārstības un zāļu attiecīgajās pozīcijās bija vērojamas atšķirīgas izmaiņas. Piemēram, laikā no 2001. līdz 2010. gadam perindoprila pārdošanas apjoma daļa kopējā AKEI pārdošanas apjomā, izsakot to noteiktās dienas devās, nedaudz pieauga Apvienotajā Karalistē (paliekot robežās no 5 līdz 10 %), savukārt ramiprila pārdošanas apjoma daļa gandrīz divkāršojās (no pārdošanas apjoma daļas no 30 līdz 40 % ieskaitot līdz daļai no 60 līdz 70 % ieskaitot), bet lisinoprila pārdošanas apjoma daļa ievērojami samazinājās. Polijā tajā pašā laikposmā perindoprila pārdošanas apjoma daļa ievērojami samazinājās (no pārdošanas apjoma daļas no 15 līdz 20 % ieskaitot līdz daļai no 10 līdz 15 % ieskaitot), savukārt ramiprila pārdošanas apjoma daļa nozīmīgi pieauga (no daļas no 0 līdz 5 % ieskaitot līdz daļai no 60 līdz 70 % ieskaitot). Nīderlandē perindoprila un ramiprila situācija nedaudz uzlabojās, un abu šo zāļu pārdošanas apjoma daļa 2010. gadā sasniedza līmeni no 10 līdz 20 % ieskaitot, savukārt enalaprila pārdošanas apjoma daļa šajā laikā aizvien bija no 40 līdz 50 % ieskaitot. Francijā lisinoprila situācija nozīmīgi pasliktinājās (no pārdošanas apjoma daļas no 30 līdz 40 % ieskaitot 2001. gadā līdz daļai no 5 līdz 10 % ieskaitot 2010. gadā), savukārt perindoprila pārdošanas apjoma daļa būtiski pieauga (no daļas no 10 līdz 15 % ieskaitot līdz daļai no 20 līdz 30 % ieskaitot), tomēr šis pieaugums bija mazāks nekā ramiprilam (no daļas no 20 līdz 30 % ieskaitot līdz daļai no 50 līdz 60 % ieskaitot).
Komisija norāda, ka katra AKEI pārdošanas apjoma daļas aprēķins kopējā šīs grupas zāļu pārdošanas apjomā ir nepareizs, ciktāl šis aprēķins ir balstīts uz pārdošanas apjomu, kas izteikts noteiktās dienas devās, kas liekot pārāk augstu novērtēt pārējo AKEI, it īpaši ramiprila, pārdošanas apjoma pieaugumu.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka pati Komisija AKEI pārdošanas apjomu galvenokārt analizēja, izmantojot noteiktās dienas devas, un tādējādi
a priori
nevar uzskatīt, ka šāds aprēķins nav atbilstīgs, lai analizētu AKEI pārdošanas apjoma izmaiņas laikā, pretējā gadījumā tā apšaubītu pati savu analīzi. Komisija turklāt nesniedz nekādu citu alternatīvu analīzi par dažādo AKEI relatīvo pārdošanas apjomu izmaiņām, kas būtu balstīta uz ticamākiem datiem. Turklāt, lai arī Komisija norāda, ka minētā aprēķina veida rezultātā ramiprila pārdošanas apjoma vērtība tikusi palielināta divas reizes vai vairāk, tā nesniedz nekādu skaidrojumu tam, lai atbalstītu tēzi, saskaņā ar kuru šī aprēķina veida rezultātā ir pārāk augstu novērtēta arī pārējo AKEI, nevis ramiprila pārdošanas apjoma daļa. Visbeidzot, katrā ziņā no apstrīdētajā lēmumā minētajiem ierobežotajiem datiem par AKEI pārdošanas apjomu, kas izteikts tabletēs un kapsulās, izriet, ka ikvienā no pētītajām valstīm notika būtiskas izmaiņas dažādo AKEI attiecīgajās pozīcijās laikā no 2000. gada janvāra līdz 2006.–2008. gadam, un arī Komisija šo izmaiņu esamību nav apstrīdējusi.
Turklāt Komisija norāda, pirmām kārtām, ka AKEI tirgus daļu salīdzinājums ir balstīts uz premisu par tirgu, ko veido visi AKEI, lai gan tirgus noteikšana nozīmē tieši to, ka tiek noteikts konkrētais tirgus, un, otrām kārtām, ka analīze neļauj tieši apgalvot, ka ramiprila pārdošanas apjoma pieaugums notika uz perindoprila pārdošanas apjoma rēķina.
Tomēr, lai arī nav noliedzams, ka perindoprila tirgus daļu aprēķināšanai ir nepieciešama iepriekšēja tirgus noteikšana un ka līdz ar to dažādo AKEI tirgus daļu jēdzienu šajā gadījumā nevar pieņemt, analīze par AKEI relatīvo pārdošanas apjomu izmaiņām, kam savukārt nav nepieciešama AKEI tirgus pastāvēšana, nav neatbilstīga konkrētā tirgus noteikšanai.
Turklāt prasītājas neapgalvo, ka AKEI relatīvo pārdošanas apjomu izmaiņas ļauj tieši apgalvot, ka perindoprils ir pakļauts pārējo AKEI konkurences spiedienam. Tās apgalvo, ka AKEI relatīvo pārdošanas apjomu izmaiņas tajā pašā valstī neapstiprina nozīmīga “inertuma” pastāvēšanu ārstu AKEI izrakstīšanas praksē. Šajā ziņā Komisija neizvirza nevienu skaidrojumu par saderību starp ārstu “inertuma” mehānismu, ko tā uzsver apstrīdētajā lēmumā, un AKEI relatīvo pārdošanas apjomu svārstībām laikā. Šajos apstākļos ir jāuzskata, kā pamatoti apgalvo prasītājas, ka AKEI relatīvo pārdošanas apjomu būtiskās izmaiņas pārbaudītajā laikposmā liek apšaubīt to, cik nozīmīgs ir apgalvotais ārstu “inertuma” mehānisms viņu AKEI izrakstīšanas praksē.
Piektkārt, lietas materiāli, it īpaši pētījums
Thalès
, ko
Servier
bija pasūtījusi saistībā ar savu stratēģisko plānošanu, Komisijas veiktā zāļu izrakstītāju aptauja un AKEI ražotāju atbildes uz Komisijas jautājumiem, nepierāda, ka pastāv nozīmīgs ārstu rīcības “inertums” viņu perindoprila izrakstīšanas praksē.
Pētījums
Thalès
, kas tika veikts laikā no 2003. gada decembra līdz 2004. gada februārim, attiecas uz Francijas ģimenes ārstu veiktās perindoprila izrakstīšanas profila izmaiņām. Šis pētījums perindoprila izrakstītājus iedala trīs kategorijās: “lielie izrakstītāji”, kas izrakstījuši perindoprilu vairāk nekā desmit reizes ceturksnī, “vidējie izrakstītāji”, kas to izrakstījuši sešas līdz desmit reizes ceturksnī, un “mazie izrakstītāji”, kas to izrakstījuši vienu līdz piecas reizes ceturksnī. Pētījumā analizētas izrakstītāju tipoloģijas izmaiņas laikā starp 2003. gada aprīli–jūniju (T 0) un laikposmu no 2003. gada decembra līdz 2004. gada februārim (T 2). Pamatojoties uz savu pierādījumu par perindoprilam “uzticīgu” izrakstītāju augošas grupas esamību, Komisija norāda, ka 80 līdz 90 % no “lielajiem izrakstītājiem”, 50 līdz 60 % no “vidējiem izrakstītājiem” un 60 līdz 70 % no “mazajiem izrakstītājiem” T 0 laikposmā joprojām pieder tai pašai kategorijai T 2 laikposmā.
Tomēr šīs izmaiņas nepierāda ārstu liela “inertuma” esamību perindoprila izrakstīšanā, jo, pirmkārt, tās ir konstatētas astoņu līdz desmit mēnešu ierobežotā laikposmā un, otrkārt, šajā ierobežotajā laikposmā nozīmīga ir to ārstu proporcija, kuri ir mainījuši kategoriju. Turklāt ir jānorāda, ka pētījums
Thalès
, uz kuru Komisija pamatojas, ģimenes ārstus iedala četrās ārstu grupās: “uzticīgie”, “dezertieri”, “jaunie klienti” vai “gadījuma rakstura lietotāji”, atkarībā no to izrakstīšanas ieradumu attīstības starp laikposmiem T 0 un T 2. Pētījumā ir norādīts, ka “uzticīgo”, “dezertieru”, “jauno klientu” un “gadījuma rakstura lietotāju” ģimenes ārstu proporcija sasniedza attiecīgi 30 līdz 40 %, 5 līdz 10 %, 10 līdz 15 % un 40 līdz 50 % no visiem ģimenes ārstiem. Tādējādi no pētījuma
Thalès
rezultātiem izriet, ka “uzticīgo” ģimenes ārstu proporcija ir mazākumā – mazskaitlīgāka nekā “gadījuma rakstura lietotāju” ģimenes ārstu proporcija. Pētījuma
Thalès
rezultāti, kuri turklāt attiecas tikai uz Francijas ģimenes ārstiem, līdz ar to nepierāda ārstu “inertuma” mehānisma nozīmīgumu tajā, kas attiecas uz perindoprila izrakstīšanu un “uzticīgo” ārstu, perindoprila izrakstītāju, lielo proporciju.
Turklāt Komisija neapstrīd prasītāju apgalvojumu, saskaņā ar kuru 52 % no uzrunātajiem ārstiem aptaujā, ko Komisija rīkoja perindoprila izrakstītājiem, atbildēja, ka viņi vairāk izraksta alternatīvas zāles, nevis perindoprilu. Tas, ka lielākā daļa ārstu vairāk izraksta perindoprilam alternatīvās zāles, nevis perindoprilu, arī tiecas apstrīdēt “inertuma” mehānisma esamību par labu īpaši perindoprilam.
Visbeidzot, no trīs Komisijas aptaujāto AKEI ražotāju atbildēm izriet, ka pēdējie minētie uzskata perindoprilu par savu pašu zāļu konkurentu. It īpaši
Sanofi‑Aventis
savā atbildē Komisijai skaidri pauž, ka perindoprils ir tās pirmais konkurents Nīderlandē, Polijā un no 2001. gada Francijā, kā arī tās otrais konkurents Apvienotajā Karalistē. Neviens elements aptaujāto AKEI oriģinālo zāļu ražotāju atbildēs netiecas pierādīt, ka konkurences spiedienu AKEI starpā ierobežoja nozīmīgs ārstu “inertuma” fenomens attiecībā uz jaunajiem pacientiem.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka Komisija nav pierādījusi, ka ārstu “inertuma” fenomens un pieaugošas perindoprilam “uzticīgo” izrakstītāju grupas esamība būtiski ierobežoja konkurences spiedienu, ko uz perindoprilu izdarīja pārējie AKEI attiecībā uz jaunajiem pacientiem.
iii)

Par pacientu, kas saņem pastāvīgu ārstēšanu, vāju gatavību pārmaiņām
Komisija tostarp apstrīdētā lēmuma 2496.–2510. apsvērumā uzskatīja, ka pacienti, kas saņem pastāvīgu ārstēšanu ar perindoprilu, nebija gatavi pāriet pie alternatīvām zālēm, ja bija pieraduši pie perindoprila. Saistībā ar perindoprila “pārbaudīta produkta” raksturu
Servier
baudīja priekšrocību informācijas jomā, jo pacientiem, kas saņem pastāvīgu ārstēšanu ar perindoprilu, par šīm zālēm bija vairāk zināšanu nekā par pārējām, kuras vēl nebija izmēģinātas.
Neviendabības dēļ, kas pastāv starp AKEI grupas produktiem un kas var būt saistīta ar iedarbīguma un panesamības atšķirībām individuālā līmenī, pēc Komisijas domām, esot jāuzskata, ka zāļu maiņa vienas un tās pašas terapeitiskās grupas ietvaros ir maz iespējama. Šāda terapijas maiņa varot būt saistīta ar izmaksām, kas izriet no papildu medicīniskām konsultācijām, ar iespējami ļoti smagiem blakusparādību rašanās riskiem, kā arī ar normāla asinsspiediena ne optimālu nodrošināšanu.
To, ka ārstēšanas veida maiņa pacientiem, kas saņem pastāvīgu ārstēšanu, kura atbilst viņu vajadzībām, ir maz ticama, pēc Komisijas domām, apstiprinot it īpaši virkne longitudinālu pētījumu, zāļu izrakstītāju aptaujas rezultāti un
Sanofi‑Aventis
atbilde uz Komisijas anketu, saskaņā ar ko zāļu maiņa starp ramiprilu un perindoprilu ir ļoti ierobežota. Komisija apgalvo, ka vidējais ārstēšanās ilgums ar perindoprilu var tikt vērtēts kā septiņus līdz astoņus gadus ilgs un ka “uzticības” līmenis 90 %, kas noteikts pēc perindoprila izrakstīšanas pagarināšanas gadījumiem, apstiprina ar perindoprilu ārstēto pacientu bāzes bloķēšanas iedarbību.
Prasītājas, nododot Vispārējās tiesas rīcībā virkni pierādījumu, apgalvo, ka Komisija ir pārāk zemu novērtējusi pacientu, kas saņem pastāvīgu ārstēšanu, gatavību pārmaiņām.
Pirmkārt, ir jānorāda, ka Komisijas analīze attiecībā uz pacientu, kas saņem pastāvīgu ārstēšanu, lietoto zāļu maiņas shēmām ir balstīta uz AKEI grupas zāļu neviendabību. No apstrīdētā lēmuma pamatojuma un it īpaši tā 2496. un 2499. apsvēruma izriet, ka Komisija savā analīzē par zāļu maiņas shēmām starp perindoprilu un pārējām antihipertensīvajām zālēm pamatojās uz AKEI grupas neviendabību. Ņemot vērā AKEI grupas zāļu apgalvoto neviendabību, Komisija uzskatīja, ka terapijas maiņa starp tās pašas terapeitiskās grupas zālēm var būt saistīta ar iespējami ļoti smagiem riskiem sakarā ar ārstēšanas veida maiņu.
Tomēr, kā tika teikts iepriekš, Komisija nav pierādījusi AKEI grupas zāļu neviendabību. Gluži pretēji, nav nozīmīgu atšķirību starp perindoprilu un pārējiem AKEI ārstnieciskā ziņā, tostarp iedarbīguma un blakusparādību ziņā. It īpaši no lietas materiāliem neizriet, ka pārējie AKEI zāļu izrakstītājos radītu īpašas bažas par to blakusparādībām vai zemāku iedarbīgumu. No tā izriet, ka tas, ka, no ārstu viedokļa raugoties, nepastāv neviendabība starp AKEI, liek apšaubīt Komisijas analīzi par ārstēšanas veida maiņas starp tās pašas grupas zālēm saistību ar iespējami ļoti smagiem riskiem. Tā kā starp AKEI nav atšķirību iedarbīguma un panesamības ziņā, nav pierādīts, ka ārstēšanas veida maiņa starp AKEI ārstos radītu īpašas bažas.
Otrkārt, Komisija savu vērtējumu par pacientu, kuri saņem ārstēšanu ar perindoprilu, vājo gatavību pārmaiņām, pamatoja ar
Thalès
sagatavotiem longitudināliem pētījumiem. Šajos pētījumos ir analizēti ģimenes ārstu paradumi zāļu izrakstīšanā laikā no 2005. gada jūlija līdz 2006. gada jūnijam Francijā un Apvienotajā Karalistē. Saskaņā ar šiem pētījumiem vairāk nekā 90 % perindoprila izrakstīšanas gadījumu atbilst tādiem gadījumiem, kuros lietošana tiek pagarināta. Komisija no tā secina, ka pastāv ļoti augsts “uzticības” līmenis perindoprilam – 90 %. Tā uzskata, ka analīze attiecībā uz pacientu gatavību pārmaiņām, balstoties uz izrakstīto recepšu skaitu, labāk raksturo perindoprila pieprasījuma raksturu nekā analīze, balstoties uz pacientu skaitu.
Tomēr tādu recepšu, ar kurām pagarina [perindoprila] lietošanu, proporcija kopējā recepšu skaitā sniedz tikai daļēju informāciju par pacientu, kas saņem ārstēšanu ar perindoprilu, gatavību pārmaiņām. Recepšu, ar kurām pagarina [perindoprila] lietošanu, skaits it īpaši ir atkarīgs no tā, cik bieži pacienti apmeklē ārstu kabinetus; šis biežums var nozīmīgi atšķirties, un tas turklāt nav minēts apstrīdētajā lēmumā. Turklāt ar recepšu, ar kurām pagarina [perindoprila] lietošanu, skaitu attiecībā pret kopējo recepšu skaitu nemēra pacienta uzticības līmeni tādā nozīmē kā to pacientu daļu, kas saņem ārstēšanu ar perindoprilu laikposmā N un turpina saņemt ārstēšanu ar perindoprilu laikposmā N + 1.
Šajos apstākļos pētījumi
Thalès
nav pietiekami, lai noskaidrotu to pacientu uzticību perindoprilam, kuri sāk saņemt ārstēšanu ar šīm zālēm.
Treškārt,
Cegedim
un
IMS Health
pētījumi attiecībā uz Franciju un Apvienoto Karalisti sniedz informāciju par pacientu, kas saņem ārstēšanu ar perindoprilu, gatavību mainīt ārstēšanas veidu piecu gadu laikposmā.
Cegedim
pētījumā, kurš ir datēts ar 2012. gada oktobri un kuru
Servier
iesniedza savos apsvērumos, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, ir analizēts Francijas ģimenes ārstu ar perindoprilu ārstēto pacientu lēmums turpināt lietot šīs zāles piecu gadu ilgā laikposmā. Analīze attiecas uz pacientiem, kuri saņem ārstēšanu ar perindoprilu un kuri ir apmeklējuši to pašu ģimenes ārstu piecu gadu ilgā laikposmā. No tā izriet, ka 20–30 % pacientu, kas uzsāk ārstēšanu ar perindoprilu, pārtrauc šo ārstēšanu sešu mēnešu laikā un ka no pacientiem, kuri turpina lietot perindoprilu ilgāk nekā sešus mēnešus, 30–40 % pāriet uz citām antihipertensīvām zālēm un vairs neturpina šo ārstēšanas veidu, beidzoties piecu gadu laikposmam. No gadījumiem, kad lietotās zāles tiek mainītas uz citām antihipertensīvām zālēm pēc sešu mēnešu laikposma, šī pāriešana lielākoties ir uz ārstēšanas veidiem, kas ietver sartānus, savukārt apmēram 40 % pacientu pāriet uz ārstēšanas veidu, kas ietver citu AKEI, kurš tiek lietots viens vai kopā ar citām zālēm. Galu galā vairāk nekā 50 % pacientu, kuri uzsāk ārstēšanu ar perindoprilu, vairs neizmanto šo ārstēšanas veidu, noslēdzoties piecu gadu ilgam laikposmam. No tā izriet, ka attiecībā uz pacientiem, kurus regulāri konsultē tas pats Francijas ģimenes ārsts, pacientiem, kuri uzsāk ārstēšanu ar perindoprilu, novēro būtiskas ārstēšanas izmaiņas piecu gadu ilgā laikposmā. No
Cegedim
pētījuma arī izriet, ka attiecībā uz 2005. gadu ienākošo un izejošo pacientu plūsmas (tas ir, attiecīgi 30–40 % liela proporcija un 15–20 % liela proporcija) veido pusi no pacientiem, kas saņem ārstēšanu ar
Coversyl
.
Servier
iesniegtais
IMS Health
pētījums, kas datēts ar 2013. gada decembri, analizē ramiprila, lisinoprila un perindoprila izrakstīšanas gadījumus laikposmā no 2003. līdz 2008. gadam attiecībā uz pacientiem, kuri apmeklē ģimenes ārstus Apvienotajā Karalistē.
Komisija iebilst pret to, ka Vispārējā tiesa varētu ņemt vērā
IMS Health
pētījumu, jo prasītājas administratīvajā procesā šo pētījumu darīja zināmu Komisijai novēloti. Tomēr, kā tika atgādināts iepriekš 1373. punktā, Vispārējā tiesa nodrošina padziļinātu tiesiskuma pārbaudi, ņemot vērā visu prasītāju iesniegto informāciju, neatkarīgi no tā, vai tā attiecas uz laiku pirms vai pēc pieņemtā lēmuma, ciktāl šai informācijai ir nozīme Komisijas lēmuma tiesiskuma pārbaudē. Šajā lietā 2013. gada decembra
IMS Health
pētījums, ko
Servier
iesniedza Komisijai administratīvajā procesā, atbildot uz 2013. gada 18. decembra faktu izklāstu, atbild uz Komisijas tēzi, saskaņā ar kuru ir maz iespējams, ka pacienti, kas saņem ārstēšanu ar perindoprilu, maina ārstēšanas veidu. Līdz ar to nevar uzskatīt, ka šis pētījums ir novēloti iesniegts elements, ko nevar ņemt vērā apstrīdētā lēmuma tiesiskuma pārbaudes stadijā.
Attiecībā uz pētījuma ticamību Komisija nevar noraidīt
IMS Health
pētījumu, pamatojoties ar to, ka tas būtu izstrādāts atbilstoši prasītāju vajadzībām. Tas, ka prasītājas pašas lūdza
IMS Health
sagatavot šo pētījumu, obligāti neietekmē tā pierādījuma spēku, it īpaši tāpēc, ka tas netika izstrādāts, pamatojoties uz pašu prasītāju iesniegtiem datiem. Kā Vispārējā tiesa jau ir lēmusi (spriedums, 2011. gada 3. marts, Siemens/Komisija,
T‑110/07
,
EU:T:2011:68
,
137.
punkts), analīzei nevar piešķirt tādu ticamību un tātad pierādīšanas vērtību, kas pārsniegtu tikai prasītāju kā ieinteresētu personu sniegta paziņojuma pierādīšanas vērtību, ja tā ir balstīta uz prasītāju nodotām datubāzēm, neveicot kādu šo datu patiesuma vai atbilstības neatkarīgu pārbaudi. Šajā lietā
Servier
pasūtītais pētījums ir veikts, balstoties uz datubāzēm, kuras nākušas no kādas trešās puses,
IMS Health
, attiecībā uz kuru, kā izriet it īpaši no apstrīdētā lēmuma 2843. zemsvītras piezīmes, Komisija nav apstrīdējusi, ka tā ir atsauces institūcija datu piegādē farmācijas nozarē. Pati Komisija vairākkārtīgi ir balstījusies uz
IMS Health
datiem, nosakot konkrēto tirgu.
Turklāt ar to, ka pētījuma pasūtījums netika iesniegts Komisijai un ka Komisija nevarēja pilnīgi atkārtot tā rezultātus, nepietiek, lai šīs lietas apstākļos apšaubītu pētījuma ticamību. Savā 2014. gada 17. februāra atbildē uz Komisijas anketu
Servier
sniedza detalizētu aprakstu par norādījumiem, kuri tika doti
IMS Health
. Savā pētījumā
IMS Health
aprakstīja izmantoto metodoloģiju, pieņēmumus un definīcijas un sniedza neapstrādātus skaitļus, kā arī algoritmu, kas ļauj atkārtot pētījumu. Lai arī ir tiesa, ka
IMS Health
nenorādīja jauno pacientu daļu, ir jāatzīst, ka Komisija pēc algoritma un datubāzes nosūtīšanas nevērsa
Servier
uzmanību uz tāda metodoloģiska šķēršļa esamību, kas var ietekmēt pētījuma ticamību. Turklāt
IMS Health
pētījumā minēja, ka jaunie pacienti atbilda tiem, kas nebija saņēmuši aplūkojamās zāles divpadsmit mēnešu laikā pirms attiecīgās zāļu izrakstīšanas, un 2014. gada 1. septembra vēstulē norādīja, ka
Servier
nebija iesaistīta pētījuma analīzē, ka šo analīzi bija veikusi
IMS Health
, izmantojot pētījumā aprakstīto metodoloģiju un definīcijas, ka jauno pacientu daļa atbilda standarta definīcijai, kas izmantota līdzīgos pētījumos, un ka jauno pacientu bāzes ievades dati bija ņemti no datubāzes, izmantojot integrētus ziņojumus, kuri ir pieejami uzņēmuma darba vietā vai tad, ja klients ir abonējis šo datubāzi. Šajos apstākļos, ņemot vērā it īpaši pietiekamos
Servier
un
IMS Health
sniegtos paskaidrojumus, Komisijai nav pamata apgalvot, ka
IMS Health
pētījumu nevar pieņemt kā ticamu pierādījumu.
Attiecībā uz pacientiem, kuri apmeklēja Anglijas ģimenes ārstus laikā no 2003. līdz 2008. gadam,
IMS Health
pētījumā ir norādīts, ka noteiktā gadā jaunie pacienti, kuri lietoja perindoprilu, veidoja trešdaļu no visiem pacientiem, kas saņēma šo ārstēšanas veidu. Tajā arī ir norādīts, ka zāļu aizstāšana, kas saistīta ar perindoprilu, galvenokārt notiek par labu citu grupu antihipertensīvām zālēm, tomēr arī par labu citiem AKEI. Pētījumā ir teikts, ka pacientiem, kas sāk izmantot ārstēšanu ar perindoprilu, vidējais ārstēšanas ilgums, izņemot ārstēšanas pārtraukšanu, ir mazāks par sešiem mēnešiem 24 % pacientu, mazāks par trīs gadiem 57 % pacientu un mazāks par pieciem gadiem 76 % pacientu.
Komisija uzskata, ka pāriešanas process [uz citām zālēm] ir regresīvs, tas ir, ka pacienti arvien mazāk bija gatavi atteikties no perindoprila un ka ārstēšanās ilgums pieauga. Tomēr ir jākonstatē, ka saskaņā ar
Cegedim
pētījumu to pacientu daudzums, kas pārtrauc ārstēšanos ar perindoprilu ceturtajā un piektajā ārstēšanās gadā, nenoliedzami sasniedz apmēram 5 % gadā attiecībā uz pacientiem, kuri apmeklē Francijas ģimenes ārstus. Saskaņā ar
IMS Health
pētījumu to pacientu proporcija, kuri apmeklē Anglijas ģimenes ārstus un kuru vidējais ārstēšanas ilgums, izņemot ārstēšanas pārtraukšanu, ir, pirmām kārtām, no trim līdz četriem gadiem ieskaitot un, otrām kārtām, no četriem līdz pieciem gadiem ieskaitot, ir attiecīgi 12 % un 7 %. Līdz ar to no lietas materiāliem izriet, ka to pacientu daļa, kuri var pārtraukt ārstēšanos ar perindoprilu šīs ārstēšanās ceturtajā un piektajā gadā, ir ievērojama.
Tādējādi no
Cegedim
un
IMS Health
pētījumiem izriet, ka pacientiem, kuri saņēma ārstēšanu ar perindoprilu un kuri apmeklēja Francijas un Apvienotās Karalistes ģimenes ārstus pārbaudītajā laikposmā, vidējais ārstēšanās ilgums bija mazāks par pieciem gadiem. Nozīmīgā daudzumā gadījumu viņi mainīja ārstēšanas veidu pirmajos sešos ārstēšanās mēnešos, taču arī turpmāko piecu gadu laikā pēc ārstēšanās sākuma.
Ceturtkārt, ar
PCT
saistītie dokumenti attiecībā uz Apvienoto Karalisti apstiprina ar perindoprilu ārstētu pacientu ārstēšanas veida maiņu, nomainot perindoprilu pret citiem AKEI.
Kā tika teikts iepriekš, dažas
PCT
, sākot no 2005. gada, uzskatīja, ka perindoprils nav iedarbīgāks par citu AKEI, un ieteica lietot citus AKEI, pat aizstāt perindoprilu ar citu AKEI. Šī politika, kas nereti bija izteikta kā pacientiem nosūtāmas pamatnostādnes, veidlapas vai vēstuļu veidnes, lai ārstēšanā perindoprilu mainītu pret ramiprilu vai lisinoprilu, ir nozīmīga, ņemot vērā attiecīgo
PCT
skaitu un faktu, ka šīs
PCT
piederēja dažādiem Apvienotās Karalistes reģioniem.
No lietas materiāliem izriet, ka šai politikai, kas
Servier
iekšējās stratēģijas dokumentos, sākot ar 2005. gadu, atzīta par draudiem, bija faktiska negatīva ietekme uz perindoprila pārdošanas apjomu vietējā līmenī. Ir tiesa, kā uzsver Komisija, ka nav pierādīts, ka
PCT
īstenotajai politikai būtu bijusi nozīmīga ietekme valsts līmenī. Lai arī apstrīdētā lēmuma 2286. apsvērumā minētā shēma liecina par gandrīz stagnāciju perindoprila pārdošanas apjomā, kas izteikts noteiktajās dienas devās, sākot no 2006. gada septembra, lietas materiāli neļauj noteikt faktisku cēloņsakarību starp
PCT
ieteikumiem un perindoprila un pārējo AKEI pārdošanas apjomu izmaiņām visas Apvienotās Karalistes līmenī. Tomēr šie ieteikumi nav bez nozīmes, ciktāl tie konkrēti atspoguļo zāļu maiņas iespējas starp AKEI vienā no Komisijas tās analīzē izmantotajiem ģeogrāfiskajiem tirgiem.
Komisija nevar apgalvot, ka prasītāju arguments, ar kuru tās atsaucas uz
PCT
īstenoto politiku, ir pretrunā to apgalvojumam, saskaņā ar kuru cenas faktoram ir ierobežota nozīme attiecībās starp dažādajiem AKEI. Kā izriet no iepriekš 1380.–1404. punktā izklāstītajiem apsvērumiem, farmācijas nozare ir “netipiska” nozare, kuras specifiskās iezīmes prasa, lai tirgus tiktu noteikts, izmantojot pieeju, kas balstīta uz daudziem kritērijiem, it īpaši zāļu ārstniecisko lietojumu. Šajā gadījumā
PCT
politika neliek apšaubīt šo konstatējumu. Lai arī šī politika apstiprina ārstēšanas aizstājamību starp AKEI un iespējas mainīt ārstēšanas veidu pacientiem, kas tiek ārstēti ar perindoprilu, no tā neizriet, ka cenas faktoram būtu noteicoša vai dominējoša loma, analizējot konkurences spiedienu starp šīm zālēm.
Piektkārt, pamatojoties it īpaši uz zāļu izrakstītāju aptaujas rezultātiem, Komisija uzskata, ka ar perindoprilu ārstētu pacientu ārstēšanas veida maiņa ir maz ticama gadījumos, ja pacientu ārstēšanai ar perindoprilu ir “panākumi”.
Tomēr Komisijas rīkotās zāļu izrakstītāju aptaujas rezultāti, saskaņā ar kuriem lielākā daļa ārstu (76 %) uzskatīja, ka pacienti, kuru ārstēšanai sākotnējā laikposmā bijuši “panākumi” un attiecībā uz kuriem šī ārstēšana nav tikusi mainīta, iespējams, turpinās ārstēšanos ar perindoprilu vairāk nekā piecus gadus, neliek apšaubīt
Cegedim
un
IMS Health
pētījumu konstatējumus par vidējo ārstēšanās ilgumu un izmaiņām pacientiem, kurus ārstē ar perindoprilu. Zāļu izrakstītājiem uzdotais jautājums ir pamatots ar novērtējumu par iespējamību, ka ārstēšana ar perindoprilu turpinās, nevis ar novērtējumu par to pacientu faktisko proporciju, kuru ārstēšana turpinās ilgāk par pieciem gadiem. Turklāt zāļu izrakstītājiem uzdotais jautājums attiecas tikai uz pacientiem, kuru ārstēšanai bijuši “panākumi” un attiecībā uz kuriem ārstēšana nav tikusi mainīta, lai arī
Cegedim
un
IMS Health
pētījumi sniedz informāciju par vidējo termiņu tādu pacientu ārstēšanai, kuri tiek ārstēti ar perindoprilu, un par visām notikušajām ārstēšanas veida maiņām, lai kāds būtu ārstu sniegtais vērtējums par ārstēšanas ar perindoprilu rezultātiem. Visbeidzot, pat attiecībā uz pacientiem, kuru ārstēšanai ar perindoprilu ir bijuši “panākumi” un attiecībā uz kuriem šis ārstēšanas veids nav ticis mainīts, vienīgi mazākums aptaujāto ārstu uzskata, ka šie pacienti, iespējams, turpinās ārstēšanos ar perindoprilu ilgāk par desmit gadiem.
Lai arī pacientiem, kuru ārstēšanai ar perindoprilu ir “panākumi”, dabiski ir zemāka gatavība mainīt ārstēšanas veidu nekā tiem pacientiem, kas neietilpst šajā kategorijā,
Cegedim
un
IMS Health
pētījumu konstatējumi paliek atbilstīgi, lai kvantitatīvi novērtētu, cik lielā mērā pacienti, kuri sāk ārstēšanu, paliek “uzticīgi” perindoprilam piecus gadus ilgā laikposmā. Šie pētījumi rāda nozīmīgu daudzumu ārstēšanas veida maiņu, kas liek apšaubīt Komisijas apstrīdētajā lēmumā formulētos apgalvojumus par pacientu, kas ārstēti ar perindoprilu, bāzes bloķēšanas iedarbību.
Sestkārt, Komisija apstrīdētajā lēmumā pamatojas uz faktu, ka
Sanofi‑Aventis
atbildē uz tās aptauju norādīja, ka ārstēšanas veida maiņas gadījumi starp ramiprilu un perindoprilu ir ļoti ierobežoti un ka abu šo zāļu pārdošanas apjoma pieaugums pamatojas uz tādu pacientu, kuriem tiek uzsākta ārstēšana, piesaistīšanu. Tomēr, vēl bez tā, ka šis apgalvojums attiecas vienīgi uz Francijas tirgu,
Sanofi‑Aventis
savā atbildē norāda, kā tika teikts iepriekš, ka pacientu grupa, kuru var ārstēt ar ramiprilu, bija lielāka nekā tā, ko var ārstēt ar perindoprilu, un ka ramiprila devu gamma bija plašāka nekā perindoprilam līdz 2007. gadam, un šie elementi var vairāk ierobežot pacientu pāriešanu no ramiprila uz perindoprilu nekā otrādi. Turklāt
Sanofi‑Aventis
neizteicās par ārstēšanas veida maiņu Nīderlandē un Apvienotajā Karalistē un norādīja, ka attiecībā uz Polijas tirgu tā uzskata, ka perindoprils ir zāles, uz kuru rēķina ramiprils bija ieguvis pacientus. No tā izriet, ka
Sanofi‑Aventis
atbildes uz Komisijas anketu neliek apšaubīt ārstēšanas veida maiņas gadījumu daudzskaitlīgumu attiecībā uz pacientiem, kurus ārstē ar perindoprilu.
No iepriekš minētā izriet, ka Komisija par zemu novērtēja ar perindoprilu ārstēto pacientu gatavību pārmaiņām, turklāt pamatojoties uz kļūdainu pieņēmumu par AKEI grupas zāļu neviendabību. No lietas materiāliem izriet, ka pacientiem, kas sāk ārstēšanos ar perindoprilu, piecu gadu laikposmā ir daudz ārstēšanas veida maiņas gadījumu, un tas liek apšaubīt Komisijas noteikto vidējo ārstēšanas ilgumu un pacientu bāzes bloķēšanas iedarbības nozīmīgumu.
iv)

Par veicināšanas pasākumiem
Komisija apstrīdētā lēmuma 2515.–2521. apsvērumā uzskatīja, ka veicināšana var paaugstināt konkurences līmeni, ja, pateicoties tai, mediķu kopiena tiek informēta par papildu terapijas alternatīvām, it īpaši par jaunajiem produktiem vai jaunajām nozīmīgajām indikācijām attiecībā uz esošajiem produktiem. Tā tomēr uzskatīja, ka šajā lietā konkurenci saistībā ar veicināšanas pasākumiem nevar uzskatīt par būtisku konkurences spiediena avotu attiecību starp perindoprilu un tā potenciālajiem konkurentiem ziņā, jo katri jauni veicināšanas pasākumi attiecībā uz zālēm, kas tiek tirgotas jau ilgu laiku, tikai palielinot “uzticīgo” zāļu izrakstītāju uzkrāto uzticības kapitālu. Komisija norādīja, ka, ņemot vērā šķēršļus ārstēšanas veida maiņai un tādu pacientu pārsvaru, kuri saņem pastāvīgu ārstēšanu, citu AKEI ražotāju veicināšanas pasākumu potenciālā ietekme uz perindoprila pārdošanas apjomu bija ierobežota. Komisija piebilda, ka pārējo AKEI ražotāju konkurences spiediena neesamību pierāda arī tās pacientu kategorijas, uz kurām bija vērsta
Servier
veicināšanas politika,
Servier
iekšējās stratēģijas dokumentos minēto veicināšanas pasākumu analīze un tās veicināšanas pasākumu izmaksu nemainīgums.
Prasītājas būtībā apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, pienācīgi neņemot vērā laboratoriju nozīmīgos veicināšanas pasākumus, kas esot viena no galvenajām konkurences dimensijām un nepieciešamība, lai stātos pretī konkurencei, nepastāvot pacientu un ārstu “inertumam”.
Pirmkārt, Komisija savu analīzi par veicināšanas pasākumiem balstīja uz ārstu “inertuma” fenomenu un šķēršļu ārstēšanas veida maiņai pastāvēšanu.
Tomēr, kā tika teikts iepriekš, ārstu rīcībai, izrakstot zāles, nebija raksturīgs augsts “inertuma” līmenis un pacientu, kas saņem pastāvīgu ārstēšanu, ārstēšanas veida maiņas gadījumu bija daudz. Tādējādi to, ka citu zāļu ražotāju veicināšanas pasākumu potenciālā ietekme uz perindoprila pārdošanas apjomu ir jāuzskata par īpaši ierobežotu, Komisija uzskatīja, pamatojoties uz kļūdainiem pieņēmumiem, kas varēja izkropļot tās analīzi.
Otrkārt, Komisija savu analīzi par veicināšanas pasākumiem pamatoja ar pacientu kategorijām, uz kurām bija vērsti
Servier
veicināšanas pasākumi, un uz apgalvotajām perindoprila īpašajām raksturiezīmēm ārstnieciskā lietojuma ziņā. Apstrīdētā lēmuma 2366. un 2519. apsvērumā tā norādīja, ka
Servier
veicināšanas pasākumu izdevumi bija koncentrēti uz potenciālajiem jaunajiem pacientiem, tostarp pacientiem, kuriem bija nesen konstatēta hipertensija, pacientiem, kuriem citas antihipertensīvās zāles nebija pienācīgi nodrošinājušas normālu asinsspiedienu, kā arī dažām tādu pacientu grupām, attiecībā uz kuriem perindoprils bija uzrādījis īpašas raksturiezīmes.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka veicināšana var būt konkurences instruments, it īpaši ja produkti ir ļoti līdzīgi. Tas, ka nepastāv perindoprila pozitīva diferenciācija attiecībā pret pārējiem AKEI, atbilst
Servier
nepieciešamībai veikt secīgus veicināšanas pasākumus, lai noturētos tirgū un nostiprinātu to ārstu uzticību, kas izraksta zāles. Nepastāvot perindoprila ārstnieciskam pārākumam, zāļu izrakstītājiem, vienīgi pamatojoties uz minēto, nav pamudinājuma izrakstīt drīzāk perindoprilu, nevis kādas citas zāles.
No apstrīdētā lēmuma 2366. un 2519. apsvēruma paša formulējuma turklāt izriet, ka
Servier
ir īstenojusi veicināšanas pasākumus, kas attiecās gan uz jauniem pacientiem, gan uz pacientiem, kas jau bija lietojuši citas antihipertensīvās zāles. Turklāt, kā iepriekš tika teikts, Komisija nav pierādījusi, ka perindoprilam būtu īpašas raksturiezīmes, kas to atšķirtu no pārējiem AKEI ārstnieciskā ziņā. Lai arī
Servier
centās pierādīt perindoprila atšķirību no pārējiem AKEI, šiem
Servier
centieniem nebija cerēto panākumu un tie neļāva pietiekami parādīt perindoprila atšķirības no pārējiem AKEI.
Perindoprila veicināšanas stratēģija, ņemot vērā to, ka tā attiecas uz dažām pacientu kategorijām, tādējādi neļauj secināt, ka veicināšanas ietekme uz konkurenci starp AKEI bija ierobežota.
Treškārt,
Servier
iekšējie dokumenti, pārējo AKEI ražotāju atbildes un pārējie lietas materiāli pretēji tam, ko apgalvo Komisija, tiecas pierādīt, ka pārējo AKEI ražotāju veicināšanas pasākumi varēja izdarīt konkurences spiedienu uz perindoprilu.
Tādējādi no
Servier
iekšējās stratēģijas dokumentiem, it īpaši no dokumenta “
2005/2006 orientation plan
” un no dokumenta “Vadības plāns
Coversyl 2006/2007
” izriet, ka
Servier
2000.–2009. gadā uzskatīja, ka arteriālās hipertensijas un sirds mazspējas ārstēšanas tirgū pastāvēja spēcīga konkurence. No šiem dokumentiem arī izriet, ka
Servier
uzskatīja citus AKEI – it īpaši ramiprilu, kaptoprilu, lisinoprilu, enalaprilu, fosinoprilu un trandolaprilu – par konkurentiem. Ramiprils ir vairākkārt minēts stratēģisko dokumentu daļā, kas veltīta apdraudējumam, kāds pastāv perindoprila izstrādei. Piemēram, kā apdraudējums ir nosaukta 2005. gadā veiktā jauna produkta
Co‑Triatec
laišana tirgū, kas ļāva turpināt informēt par ramiprila produktu klāstu.
Trīs Komisijas aptaujātie oriģinālo AKEI ražotāji arī uzskata perindoprilu par konkurentu vai sāncensi savām pašu zālēm. Tiesa gan, kā Komisija norādīja, fakts, ka citi uzņēmumi izvēlas kādu noteiktu produktu par savu galveno konkurences mērķi, nenozīmē, ka aplūkojamais produkts ir pakļauts būtiskam konkurences spiedienam no šo citu uzņēmumu puses. Tomēr šis norāžu kopums var būt noderīgs, ciktāl tas ļauj ņemt vērā veidu, kā uzņēmumi ir veikuši savas tirgus pozīcijas pašnovērtējumu. Šajā ziņā no Komisijas aptaujāto uzņēmumu atbildēm par to konkurences uztveri izriet, ka
Sanofi‑Aventis
, ramiprila ražotājs,
AstraZeneca AB
, lisinoprila ražotājs, un
MSD
, enalaprila un lisinoprila ražotājs, uzskatīja perindoprilu par savu pašu zāļu konkurentu. It īpaši no
Sanofi‑Aventis
iesniegtajiem dokumentiem, proti, pārskatiem par Polijas tirgu un komerciālajiem plāniem attiecībā uz 2008.–2009. gadu, izriet, ka perindoprils un enalaprils, šī uzņēmuma ieskatā, bija pirmais un otrais tuvākais sāncensis ramiprilam un ka pēdējais minētais parasti tika labāk uztverts kā preču zīme.
Turklāt lietas materiālos ir minēts, ka paziņojumiem, kas saistīti ar pārējo AKEI veicināšanu, varēja būt nozīmīga ietekme uz perindoprila pārdošanas apjomu.
Servier
iekšējās stratēģijas dokumenti, kā arī dokumenti par pārējo AKEI veicināšanu rāda, ka ar pārējiem AKEI tika iepazīstināts kā ar labākajiem šajā zāļu grupā, pat kā ar tādiem, kas ir pārāki par citiem AKEI. Daži pārējo AKEI veicināšanas plāni attiecās tieši uz
Servier
ražoto perindoprilu.
Lai arī sartānu lielais veicināšanas spiediens līdztekus tam, ka mazinājās AKEI veicināšana,
Servier
iekšējos dokumentos tiek parādīts kā drauds, ramiprila veicināšana tiek parādīta kā drauds perindoprilam, savukārt šīs veicināšanas mazināšanās uztverta kā labvēlīga perspektīva.
Servier
iekšējos dokumentos ir uzsvērts fakts, ka ramiprila veicināšana ir balstīta uz pētījumu
HOPE
, ar ko iepazīstināja kā ar lielu notikumu 2001. gadā un kas ļāva ramiprilam piedzīvot spēcīgu izaugsmi un saņemt jaunas indikācijas.
Servier
iekšējās stratēģijas dokumentos ir precizēts, ka pētījuma
HOPE
rezultātiem un ramiprila pozīcijai tirgū bija liela ietekme uz
Servier
ražotā
Coversyl 4 mg
pārdošanas apjomu.
Turklāt no lietas materiāliem, it īpaši no apstrīdētajā lēmumā minētās
IMS Health
sniegtās informācijas un no
Sanofi‑Aventis
atbildes uz Komisijas informācijas pieprasījumu, izriet, ka pārējo AKEI ražotājiem ir bijuši nozīmīgi veicināšanas pasākumu izdevumi noteiktos laikposmos, it īpaši saistībā ar ramiprilu Nīderlandē un Apvienotajā Karalistē līdz 2003. gadam vai Francijā līdz 2006. gada sākumam.
Līdz ar to lietas materiāli, it īpaši
Servier
iekšējās stratēģijas dokumenti, kā arī pārējo AKEI ražotāju atbildes tiecas pierādīt, ka pārējo AKEI veicināšanas pasākumiem varēja būt nozīmīga ietekme uz
Servier
pārdošanas apjomu.
Ceturtkārt,
Servier
lielie veicināšanas pasākumu izdevumi pārbaudītajā laikposmā atbilst arī faktam, ka konkurence ar veicināšanas pasākumu starpniecību varēja radīt konkurences spiedienu attiecībās starp AKEI, un to neliek apšaubīt šo veicināšanas pasākumu izdevumu apgalvotais nemainīgums.
Lielie
Servier
veicināšanas pasākumu izdevumi, kas nav apstrīdēti, izriet it īpaši no datiem par galvenajām izdevumu pozīcijām, kas ietekmēja perindoprila variantu kopējās izmaksas. Šie izdevumi bija lieli it īpaši Francijā, Nīderlandē un Apvienotajā Karalistē, kā norādīts apstrīdētajā lēmumā minētajā
IMS Health
sniegtajā informācijā. Piemēram, 2000. gadā
Servier
Francijā perindoprila veicināšanai iztērēja 70 līdz 80 miljonus EUR, lai arī kopējais produkta apgrozījums bija no 180 līdz 200 miljoniem EUR. 2004. gadā veicināšanas pasākumu izdevumi šajā valstī sasniedza 100 līdz 120 miljonus EUR jeb aptuveni trešdaļu produkta kopējā apgrozījuma (300 līdz 350 miljoni EUR).
Jāpiebilst, ka apstāklis, ka, neraugoties uz
Servier
lielajiem perindoprila veicināšanas pasākumu izdevumiem, perindoprila rentabilitāte pārbaudītajā laikposmā saglabājās augsta, nenozīmē, ka uz perindoprilu netika izdarīts būtisks konkurences spiediens no pārējo AKEI puses. Turklāt, lai arī Komisija apstrīdētā lēmuma 2369.–2371. apsvērumā konstatē augstu perindoprila vispārējo rentabilitāti, Komisija no tā neizdara secinājumus saistībā ar konkrētā tirgus noteikšanu un nepamatojas uz šo rentabilitāti, lai apstrīdētā lēmuma 2403.–2546. apsvērumā secinātu, ka konkrētais produkta tirgus aprobežojas ar oriģinālo un ģenērisko perindoprilu.
Servier
iekšējās stratēģijas dokumentos ir uzsvērta saikne starp konkurences vidi un
Servier
veicināšanas pasākumu izdevumiem un ir norādīts, ka konkurences vide prasa ļoti nozīmīgus veicināšanas centienus, kuros dominē medicīniskie apmeklējumi. Šajos dokumentos ir pausta
Servier
vēlme iegūt jaunus klientus no citu antihipertensīvo zāļu, it īpaši AKEI, lietotājiem, un minētas
Servier
grūtības būt klātesošai pie ģimenes ārstiem sakarā it īpaši ar pārējo antihipertensīvo zāļu ražotāju finansiālajiem un cilvēkresursu ieguldījumiem.
Komisija apgalvo, ka
Servier
veicināšanas pasākumu izdevumu nemainīgums pārbaudītajā laikposmā norāda uz perindoprila veicināšanas pasākumu ļoti neatkarīgo raksturu un to, ka tas nebija pakļauts lielam konkurences spiedienam.
Tomēr
Servier
veicināšanas pasākumu izdevumu nemainīgums neizriet no lietas materiāliem, it īpaši no
IMS Health
pētījuma datiem, ņemot vērā to, ka pārbaudītajā laikposmā izdevumu līmenis būtiski mainījās. Turklāt veicināšanas pasākumu izdevumu nemainīgums, ja pieņem, ka tas tiktu pierādīts, noteikti nenozīmē, ka nepastāv būtisks konkurences spiediens no pārējo AKEI puses. Tas, ka veicināšanas pasākumu izdevumi tiek turēti vienlīdz augstā līmenī, var liecināt par uzņēmuma vēlmi saglabāt savu pārdošanas apjomu, pastāvot ārstnieciskā ziņā aizstājamiem produktiem, kas izdara būtisku konkurences spiedienu attiecībā uz perindoprilu. Komisija nepaskaidro iemeslus, kuru dēļ tādam dominējošā stāvoklī esošam tirgus dalībniekam kā
Servier
, nepastāvot būtiskam konkurences spiedienam, vajadzētu tik ilgā laikposmā veltīt tik lielu daļu sava kopējā apgrozījuma veicināšanas pasākumu izdevumiem.
Tas, ka
Servier
veicināšanas pasākumi neturpinājās pēc tam, kad tirgū ienāca ģenēriskās zāles, arī nenozīmē to, ka pirms ģenērisko zāļu ienākšanas tirgū nepastāvēja būtisks konkurences spiediens. Lai arī prognozēto rezultātu neesamība var atturēt ražotāju no veicināšanas pasākumu īstenošanas, iespēja gūt šādus rezultātus to var pamudināt ieguldīt līdzekļus produkta veicināšanas pasākumos. Ir iespējams, ka pirms ģenērisko zāļu ienākšanas tirgū
Servier
varēja leģitīmi cerēt uz ieguvumiem no saviem ieguldījumiem veicināšanas pasākumos. Pirms ģenērisko zāļu laišanas tirgū
Servier
varēja būt mudināta īstenot veicināšanas pasākumus konkurences kontekstā starp AKEI, kas izrietēja it īpaši no tā, ka šīs grupas zāles nav neviendabīgas.
Līdz ar to
Servier
veicināšanas pasākumu izdevumi pārbaudītajā laikposmā nenorāda uz to, ka uz
Servier
netika izdarīts būtisks konkurences spiediens no pārējo AKEI puses.
Tādējādi no iepriekš minētā izriet, ka Komisija nav pienācīgi ņēmusi vērā laboratoriju veicināšanas pasākumus un to nozīmi analīzē par konkurences attiecībām starp perindoprilu un pārējiem AKEI.
No visiem iepriekš 1418.–1565. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka otrais prasītāju izvirzītais iebildums ir pamatots.
4)

Par pirmā iebilduma otro daļu attiecībā uz pārāk lielu nozīmi, kas tirgus analīzē piedēvēta cenas faktoram, un par trešo, pakārtoto iebildumu attiecībā uz to, ka Komisijas ekonometriskā analīze esot kļūdaina
Apstrīdētā lēmuma 2460.–2495. apsvērumā Komisija aplūkojamo produktu tirgus noteikšanas nolūkos veica analīzi par tā sauktajiem “dabiskajiem” notikumiem, kas norisinājās Francijas, Nīderlandes, Polijas un Apvienotās Karalistes tirgos.
Komisija uzskatīja, ka gadījumā, ja divi produkti ir tuvi aizstājēji, viena no šiem produktiem cenas būtiskam samazinājumam vajadzētu izraisīt otra produkta apgrozījuma samazināšanos. Komisija, izmantojot sākotnēju vizuālu izvērtējumu un pēc tam ekonometrisku aprēķinu, centās novērtēt pārējo antihipertensīvo zāļu cenas samazinājuma ietekmi uz perindoprila pārdošanas apjomu. Šim nolūkam Komisija it īpaši salīdzināja ģenēriskā perindoprila ienākšanas tirgū ietekmi uz perindoprila pārdošanas apjomu un citu AKEI ģenērisko versiju ienākšanas tirgū ietekmi uz perindoprila pārdošanas apjomu. Komisijas ieskatā, apstāklis, ka perindoprila pārdošanas apjomu mazāk bija ietekmējusi citu AKEI ģenērisko versiju ienākšana tirgū nekā tā paša ģenērisko versiju ienākšana tirgū, pierāda, ka AKEI neizdarīja būtisku spiedienu uz perindoprilu cenas ziņā (apstrīdētā lēmuma 2494. apsvērums).
Noslēdzot savu dabisko notikumu analīzi, Komisija uzskatīja, ka perindoprils nebija pakļauts būtiskam spiedienam attiecībā uz tā cenām no citu produktu, it īpaši no pārējo AKEI, puses, izņemot ģenēriskā perindoprila radīto spiedienu. Pārējo AKEI cenu samazinājumam, Komisijas ieskatā, nebija nozīmīgas negatīvas ietekmes uz perindoprila pārdošanas apjomu un apgrozījumu.
Ar sava pirmā iebilduma otro daļu prasītājas apgalvo, ka Komisija savā konkrētā produktu tirgus analīzē ir piešķīrusi pārāk lielu nozīmi cenas faktoram. Pakārtoti, saistībā ar savu trešo iebildumu tās apgalvo, ka Komisijas ekonometriskā analīze ir kļūdaina.
Pirmkārt, kā iesākumā tika teikts iepriekš 1385.–1404. punktā, no judikatūras izriet, ka specifiskās iezīmes, kas raksturo konkurences mehānismus farmācijas nozarē, nepadara ar cenu saistītos faktorus par nenozīmīgiem konkurences spiediena novērtēšanā, tomēr šie faktori ir jānovērtē to īpašajā kontekstā (spriedums, 2010. gada 1. jūlijs, AstraZeneca/Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
183.
punkts).
Šajā gadījumā tātad, nosakot konkrēto tirgu, Komisija varēja pārbaudīt, vai perindoprils bija pakļauts būtiskam konkurences spiedienam, kas izrietēja no pārējo AKEI relatīvajām cenu izmaiņām, un ņemt vērā šīs pārbaudes rezultātu.
Komisija no savas pārējo AKEI cenu izmaiņu analīzes secināja, ka perindoprils nebija pakļauts būtiskam konkurences spiedienam, kas no tām izrietētu. Tas, ka perindoprilu maz ietekmēja pārējo AKEI cenu izmaiņas, izriet no vairākiem lietas materiāliem, it īpaši no
Servier
iekšējiem dokumentiem un Komisijas veiktās zāļu izrakstītāju aptaujas. Turklāt šo konstatējumu pašu par sevi prasītājas nav apstrīdējušas. Prasītājas pašas norāda, ka parasti ārsti nepievērš lielu vērību zāļu cenai, ka ārstu izvēles galvenokārt nosaka drīzāk dažādu zāļu ārstnieciskā atbilstība un iedarbīgums nekā to cena un ka konkurence starp laboratorijām parasti notiek saistībā ar citiem aspektiem, tādiem kā jauninājumi, produktu kvalitāte un veicināšana, nevis saistībā ar cenu aspektu.
Tomēr, kā pamatoti apgalvo prasītājas, dabisko notikumu analīze, kādu veikusi Komisija, proti, izmantojot cenu izmaiņu prizmu, neļauj secināt, ka nav bijis ar kvalitāti, nevis ar tarifiem saistīta konkurences spiediena.
Kā tika teikts iepriekš 1395. un 1397. punktā, ārstu izvēles brīvība starp tirgū pieejamajām oriģinālajām zālēm vai starp oriģinālajām zālēm un citu molekulu ģenēriskajām versijām, un uzmanība, ko zāļu izrakstītāji primāri pievērš ārstnieciskajiem aspektiem, attiecīgā gadījumā ļauj rasties būtiskam ar kvalitāti, nevis ar tarifiem saistītam konkurences spiedienam ārpus cenu spiediena ierastajiem mehānismiem. Šāds spiediens tikpat labi var pastāvēt gadījumā, ja vienu zāļu ārstnieciskās īpašības izrādās neapšaubāmi pārākas nekā pārējām zālēm, kas pieejamas tās pašas patoloģijas ārstēšanai, kā arī gadījumā, ja zāļu izrakstītāji pieejamās zāles atzīst vai uztver par līdzvērtīgām.
Ja tās pašas slimības ārstēšanai zāļu izrakstītājiem ir izvēle starp zālēm, no kurām nevienas nav atzītas vai uztvertas kā pārākas par pārējām, it īpaši tādēļ, ka to iedarbības veids ir identisks, vai tādēļ, ka to terapeitiskais labums vai nevēlamā iedarbība vai blakusparādības neļauj tās nošķirt, šo zāļu konkurences analīze arī balstās lielākoties uz kvalitātes salīdzinājumu. Praktizējošā ārsta izvēli parasti nenosaka vispirms šo ārstēšanas veidu attiecīgās izmaksas, bet gan to ārstnieciskās diferenciācijas līmenis, atbilstība pacienta profilam, ārsta zināšanas par dažādajām zālēm vai arī viņa personiskā vai pacientu pieredze.
Turklāt, kā izriet no atbildes uz otro iebildumu, ņemot vērā nozīmīgas diferenciācijas neesamību starp perindoprilu un pārējiem AKEI ārstnieciskā ziņā, perindoprils varēja būt pakļauts ar tarifiem nesaistītam un kvalitatīvam konkurences spiedienam, ko Komisijai būtu vajadzējis pienācīgi ņemt vērā. Šis konkurences spiediens, kas varēja tikt izdarīts it īpaši ar citu AKEI ražotāju veicināšanas pasākumu starpniecību, attiecās gan uz jaunajiem pacientiem, gan uz pacientiem, kuriem jau bija uzsākta ārstēšana ar perindoprilu.
Apstāklis, ka perindoprilu maz ietekmēja pārējo AKEI cenu izmaiņas, līdz ar to noteikti nenozīmēja, ka tas nebija pakļauts būtiskam konkurences spiedienam no šo zāļu puses. Šis apstāklis neļauj secināt, ka uz perindoprilu neattiecās būtisks konkurences spiediens, kas izrietēja, kā apgalvo prasītājas, no citiem faktoriem, tādiem kā jauninājumi, produktu kvalitāte un veicināšana, nevis no cenas. Šajā ziņā Komisija pati apstrīdētā lēmuma 2543. apsvērumā atgādina, ka ekonomiskā aizstājamība var pastāvēt tad, ja izmaiņas, kas ietekmē citus svarīgus ekonomikas mainīgos lielumus, nevis cenas, novirza nozīmīgu kāda produkta pārdošanas apjoma daļu uz citu produktu.
Līdz ar to apstāklis, ka perindoprila pārdošanas apjoms un cena samazinājās tikai pēc ģenēriskā perindoprila ienākšanas tirgū un palika stabili vai uz tiem bija mazāka ietekme laikposmā, kad norisinājās dabiskie notikumi saistībā ar citu molekulu cenu izmaiņām, neļauj secināt, ka nepastāvēja konkurences spiediens pirms ģenēriskā perindoprila laišanas tirgū.
Otrkārt, no lietas materiāliem izriet, ka Komisija, kā pamatoti uzsver prasītājas, produkta tirgus noteikšanā piešķīra pārāk lielu nozīmi cenas faktoram, no dabisko notikumu analīzes secinot būtiska AKEI izdarīta konkurences spiediena neesamību attiecībā uz perindoprilu.
No lietas materiāliem izriet, ka cenas faktors Komisijas analīzē bija izšķirošs, lai izslēgtu no konkrētā tirgus pārējos AKEI. No paša apstrīdētā lēmuma formulējuma izriet, ka Komisija galvenokārt pamatojās uz dabisko ar tarifiem saistīto notikumu analīzi, izslēdzot no konkrētā tirgus tādus AKEI kā ramiprilu, enalaprilu un lisinoprilu, kurus
Servier
bija norādījusi kā savus tuvus konkurentus. Komisija uzsvēra, piemēram, apstrīdētā lēmuma 2460. apsvērumā un 3245. zemsvītras piezīmē, to, cik nozīmīgi bija rezultāti tās ekonometriskajai analīzei, ar kuru tā tiecās pārbaudīt, vai dažu AKEI grupas zāļu cenas samazinājumam pēc šo zāļu ģenērisko versiju laišanas tirgū bija vai nebija ietekme uz perindoprila pārdošanas apjomu. Apstrīdētajā lēmumā, it īpaši tā 2527. un 2534. apsvērumā, Komisija vairākkārt norādīja, ka spiediena uz cenām neesamība, kas izrietēja no tiesiskā regulējuma un ko atklāja dabisko notikumu analīze, ļāva secināt, ka neviena cita molekula neizdarīja būtisku konkurences spiedienu uz perindoprilu. Apstrīdētā lēmuma 2546. apsvērumā tā uzskatīja, ka apstāklis, ka ģenērisko zāļu izdarītais konkurences spiediens ir būtiski pārāks par jebkādu citu potenciālu konkurences spiedienu, ar kādu perindoprils saskārās, dabiski noveda pie tāda šaura tirgus noteikšanas, kurā ietilpa vienīgi aplūkojamās zāles.
Tādu dabisku notikumu analīzes nozīmīgums Komisijas izmantotajā tirgus noteikšanā, kuri bija saistīti ar cenu izmaiņām, turklāt ir uzsvērts Komisijas iebildumu rakstā, tai minot, ka šajā analīzē attiecībā uz četrām aplūkojamajām dalībvalstīm ir norādīts, ka pret prasītājām nepastāvēja būtisks konkurences spiediens no citu AKEI ražotāju puses. Attiecībā uz Poliju iebildumu rakstā ir izklāstīts, ka dabisko notikumu analīze rāda, ka pārējās tās pašas grupas zāles neizdarīja konkurences spiedienu uz perindoprilu.
Tiesas sēdē Komisija vēlreiz uzsvēra, ka konstatējums par to, ka perindoprila pārdošanas apjoms nesamazinājās saistībā ar pārējo AKEI ģenērisko versiju, kuras ir daudz lētākas par perindoprilu, ienākšanu tirgū, bija centrālais tās analīzē un ļāva secināt, ka nepastāvēja būtisks pārējo AKEI izdarīts konkurences spiediens.
Tādējādi, piešķirot izšķirošu nozīmi tās dabisko notikumu analīzes rezultātiem, kas galvenokārt bija balstīta uz cenu izmaiņu ietekmi, Komisija pilnībā neņēma vērā farmācijas nozares īpašo kontekstu un nepievērsa pietiekamu vērību elementiem, kas ļautu identificēt ar kvalitāti vai ne ar tarifiem saistīta konkurences spiediena esamību.
Šajos apstākļos ir jāapmierina
Servier
izvirzītā pirmā iebilduma otrā daļa attiecībā uz pārāk lielo nozīmi, kādu Komisija piešķīra zāļu cenu izmaiņām. No dabisko notikumu analīzes un no tā, ka perindoprilu maz ietekmēja pārējo AKEI cenu izmaiņas, Komisija nevarēja secināt, ka attiecībā uz
Servier
no citu zāļu puses nepastāvēja konkurences spiediens, lai kāda veida tas būtu, izņemot ģenēriskā perindoprila izdarīto spiedienu.
Ciktāl Vispārējā tiesa apmierina prasītāju galvenokārt izvirzīto pirmā iebilduma otro daļu attiecībā uz cenu analīzi, nav jāatbild uz prasītāju izvirzīto trešo iebildumu, ar kuru tās pakārtoti apgalvo, ka Komisijas veiktajā ekonometriskajā cenu analīzē bija pieļauta metodoloģiska kļūda.
5)

Secinājumi
Iesākumā jāatgādina, kā tika teikts iepriekš 1373.–1375. punktā, ka LESD 263. pantā paredzētās likumības pārbaudes tvērums attiecas uz visiem Komisijas lēmumiem par LESD 101. un 102. panta piemērošanas procedūru, kur Vispārējā tiesa prasītāju izvirzīto pamatu gaismā un ņemot vērā visu to iesniegto informāciju, nodrošina padziļinātu pārbaudi – kā tiesību, tā faktu (spriedums, 2016. gada 21. janvāris, Galp Energía España u.c./Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
72.
punkts).
Turklāt, lai arī jomās, kurās ir jāveic sarežģīti ekonomiski vērtējumi, tautsaimniecības jautājumos Komisijai ir plaša rīcības brīvība, tas vēl nenozīmē, ka Savienības tiesai ir jāatturas pārbaudīt, kā Komisija interpretē ekonomiska rakstura informāciju. Savienības tiesai ir ne vien jāpārbauda izvirzīto pierādījumu faktiskā precizitāte, uzticamība un konsekvence, bet arī jākontrolē, vai šie pierādījumi veido visu atbilstošo datu kopumu, kas ir jāņem vērā, izvērtējot sarežģītu situāciju, un to, vai tie pamato no tiem izdarītos secinājumus (spriedumi, 2005. gada 15. februāris, Komisija/Tetra Laval,
C‑12/03 P
,
EU:C:2005:87
,
39.
punkts; 2011. gada 8. decembris, Chalkor/Komisija,
C‑386/10 P
,
EU:C:2011:815
,
54.
punkts, un 2014. gada 10. jūlijs, Telefónica un Telefónica de España/Komisija,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
,
54.
punkts). Kad Komisija, lai kvalificētu praksi, ņemot vērā LESD 102. pantu, pievērš reālu uzmanību ekonomiskajai analīzei par atlaižu spēju izstumt no tirgus vienlīdz efektīvu konkurentu (
AEC
tests), Savienības tiesai ir jāpārbauda visi sodītā uzņēmuma argumenti attiecībā uz šo pārbaudi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 6. septembris, Intel/Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
141.
–
144.
punkts).
Šajā gadījumā, noslēdzot vispārējo analīzi par elementiem, ar kuriem Komisija pamatoja savu vērtējumu, un prasītāju izvirzīto iebildumu pārbaudi, ir jāsecina, ka Komisija ir pieļāvusi virkni kļūdu konkrētā tirgus noteikšanas analīzē. Komisija:
–
attiecībā uz ārstniecisko lietojumu kļūdaini uzskatīja, ka AKEI ir neviendabīgu zāļu grupa un ka perindoprilam šajā zāļu grupā ir īpašas raksturiezīmes;
–
kļūdaini secināja, ka ārstu “inertuma” mehānisms būtiski ierobežoja konkurences spiedienu, ko uz perindoprilu izdarīja pārējie AKEI attiecībā uz jaunajiem pacientiem;
–
par zemu novērtēja pacientu, kas tiek ārstēti ar perindoprilu, gatavību ārstēšanas veida maiņai;
–
pietiekami neņēma vērā laboratoriju veicināšanas pasākumus un to nozīmi konkurences attiecību analīzē;
–
neņēma vērā konkurences farmācijas nozarē īpašās raksturiezīmes, no dabisko notikumu analīzes, kas galvenokārt pamatota ar cenu izmaiņām, kļūdaini secinot, ka perindoprils nebija pakļauts būtiskam konkurences spiedienam no pārējo AKEI puses.
Pamatojoties uz analīzi, kurā bija pieļautas nupat atgādinātās kļūdas, Komisija sašaurināja konkrēto tirgu vienīgi līdz perindoprila molekulai, lai arī lietas materiāli rāda, ka perindoprils no pārējo AKEI puses varēja būt pakļauts būtiskam ar tarifiem nesaistītam konkurences spiedienam. Šajos apstākļos ir jāuzskata, ka Komisijas pieļautās kļūdas var izkropļot tās analīzes rezultātu.
Tādējādi, noslēdzot vērtējumu, ko Vispārējā tiesa veikusi, ievērojot iepriekš 1587. un 1588. punktā atgādinātās pārbaudes tiesā robežas, ir jāsecina, ka nav pierādīts, ka konkrētais produktu tirgus aptver vienīgi oriģinālo un ģenērisko perindoprilu.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāapmierina četrpadsmitais pamats, kas izvirzīts pret to, ka par galaproduktu tirgu ir noteikts oriģinālā un ģenēriskā perindoprila tirgus.
13.

Par kļūdām vērtējumā attiecībā uz dominējoša stāvokļa esamību galaproduktu tirgū
a)

Lietas dalībnieku argumenti
[..]
b)

Vispārējās tiesas vērtējums
Iesākumā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 102. pantā paredzētais dominējošais stāvoklis attiecas uz tādu uzņēmumam piederošas ekonomiskas varas situāciju, kas tam piešķir varu likt šķēršļus efektīvas konkurences saglabāšanai attiecīgajā tirgū, dodot tam iespēju ievērojamā mērā rīkoties neatkarīgi no saviem konkurentiem, to klientiem un visbeidzot patērētājiem (spriedumi, 1978. gada 14. februāris, United Brands un United Brands Continentaal/Komisija,
27/76
,
EU:C:1978:22
,
65.
punkts, un 1979. gada 13. februāris, Hoffmann‑La Roche/Komisija,
85/76
,
EU:C:1979:36
,
38.
punkts).
Šajā gadījumā Komisija apstrīdētā lēmuma 2593. apsvērumā secināja, ka
Servier
atradās dominējošā stāvoklī LESD 102. panta izpratnē oriģinālā un ģenēriskā perindoprila tirgū Apvienotajā Karalistē no 2000. gada janvāra līdz 2007. gada jūnijam, Nīderlandē no 2000. gada janvāra līdz 2007. gada decembrim, Francijā no 2000. gada janvāra līdz 2009. gada decembrim un Polijā no 2000. gada janvāra līdz 2009. gada decembrim.
Lai secinātu, ka
Servier
atradās dominējošā stāvoklī oriģinālā un ģenēriskā perindoprila tirgū, Komisija pamatojās uz
Servier
tirgus daļām aplūkojamajā tirgū, uz šķēršļu esamību ienākšanai tirgū, uz būtiskas ekonomiskās rentes esamību, kā arī valsts iestāžu īstenotas līdzsvarojošas pircēja varas neesamību. Apstrīdētā lēmuma 2594.–2600. apsvērumā Komisija piebilda, ka neatkarīgi no tās pieņemtās tirgus definīcijas, pamatoti pierādījumi, proti, būtiskas ekonomiskās rentes esamība, tieši atspoguļoja
Servier
tirgus spēju.
Prasītājas apstrīd dominējoša stāvokļa esamību un it īpaši apgalvo, ka produktu tirgus neaprobežojas ar oriģinālo un ģenērisko perindoprilu.
Ņemot vērā to, kā tika teikts atbildē uz iepriekšējo pamatu, ka tirgus definīcija bija kļūdaina, ciktāl tā sašaurināja produktu tirgu vienīgi līdz oriģinālajam un ģenēriskajam perindoprilam, ir jāuzskata, ka arī vērtējums par
Servier
ekonomisko varu tirgū ir kļūdains.
Turklāt Vispārējā tiesa norāda, ka vismaz divus galvenos
Servier
ekonomiskās varas novērtēšanas kritērijus, proti, tirgus daļas un būtiskas ekonomiskās rentes esamību, liek apšaubīt konkrētā tirgus kļūdaina noteikšana.
Attiecībā uz tirgus daļām Komisija apstrīdētā lēmuma 2561. apsvērumā norādīja, ka mazas tirgus daļas parasti liecina par to, ka uzņēmumam nav dominējošas tirgus ietekmes. Tā arī uzskatīja, ka tirgus daļas vairāk nekā 50 % apmērā ir ļoti lielas tirgus daļas, kas pašas par sevi, izņemot ārkārtas gadījumus, ir pierādījums, ka pastāv dominējošs stāvoklis, un ka tirgus daļas 70 līdz 80 % apmērā ir skaidra norāde uz dominējošu stāvokli.
Apstrīdētā lēmuma 2563.–2567. apsvērumā Komisija uzskatīja, ka
Servier
bija īpaši lielas konkrētā tirgus daļas (it īpaši tirgus daļa 90 līdz 100 % apmērā Francijā, Polijā un Apvienotajā Karalistē no 2000. līdz 2005. gadam), katrā ziņā vienmēr lielākas par 50 %, pat ja ņem vērā paralēlo importētāju lomu Nīderlandē.
Tā kā Komisija bija pieļāvusi kļūdu, pieņemot, ka atbilstīgais tirgus aprobežojās vienīgi ar oriģinālo un ģenērisko perindoprilu, Komisijas veiktais tirgus daļu aprēķins noteikti ir kļūdains.
Vispārējā tiesa norāda, ka nav apstrīdēts – ja Komisija būtu noteikusi konkrēto tirgu visu AKEI līmenī, nevis perindoprila molekulas līmenī,
Servier
vidējā tirgus daļa četrās Komisijas analizētajās dalībvalstīs būtu bijusi mazāka par 25 %, zem tādu tirgus daļu sliekšņa, kas saskaņā ar apstrīdēto lēmumu norāda uz dominējoša stāvokļa esamību.
Šajā ziņā Komisija apstrīdētajā lēmumā norāda, ka
Servier
tirgus daļu aprēķins attiecībā uz visiem AKEI ir pamatots nevis uz pārdošanas apjoma vērtību, bet uz pārdošanas apjomu, kas izteikts noteiktajās dienas devās, un tas esot licis pārvērtēt ramiprila pārdošanas apjoma vērtību. Bet vēl papildus tam, ka Komisija nesniedz nekādu alternatīvu analīzi par dažādo AKEI relatīvo pārdošanas apjomu, no 1494. un 1498. punkta iepriekš tekstā izriet, ka 2000. gada janvārī perindoprilam visās attiecīgajās valstīs bija daudz mazāka pacientu bāze nekā citiem AKEI, tādiem kā ramiprils, enalaprils vai lisinoprils. Lai kāds būtu ģeogrāfiskais tirgus,
Servier
ražotais perindoprils nekad nav atradies līdera pozīcijā starp AKEI tablešu un kapsulu pārdošanas apjoma ziņā laikposmā, kad risinājās apstrīdētajā lēmumā aplūkotā prakse.
Attiecībā uz ekonomisko renti Komisija uzskatīja, ka
Servier
guva labumu no būtiskas ekonomiskās rentes. Tā definēja ekonomisko renti kā īpaši lielu un ilgstošu peļņu salīdzinājumā ar to, kāda aplūkojamajam produktam būtu konkurētspējīgā tirgū. Tā aprēķināja
Servier
renti pirms ģenērisko versiju ienākšanas tirgū, sareizinot starpību starp cenu pirms ģenērisko zāļu ienākšanas un cenu pēc šīs ienākšanas ar oriģinālo zāļu ražotāja pārdoto vienību skaitu. Tomēr šī argumentācija ir balstīta uz premisu, ka tirgus aprobežojas vienīgi ar oriģinālo un ģenērisko perindoprilu un ka līdz ar to pirms ģenēriskā perindoprila ienākšanas nepastāvēja konkurētspējīgs tirgus. Tā kā Komisija nav pierādījusi, ka tirgus aprobežojās vienīgi ar oriģinālo un ģenērisko perindoprilu, tā nevarēja novērtēt
Servier
ekonomiskās rentes līmeni, pamatojoties uz šādiem aprēķiniem. Šajos apstākļos
Servier
būtiskas ekonomiskās rentes esamība nav pierādīta.
Tādējādi Komisijas vērtējumu par diviem būtiskajiem tās argumentācijas elementiem, proti, tirgus daļas un būtiskas ekonomiskās rentes esamību, liek apšaubīt kļūdainā tirgus noteikšana. Līdz ar to, neesot nepieciešamībai vērtēt šķēršļu esamību ienākšanai tirgū un valsts iestāžu līdzsvarojošu pircēja varu, Komisija katrā ziņā nevarēja secināt, izmantojot tās pieņemtos argumentus, ka
Servier
atradās dominējošā stāvoklī un ievērojamā mērā varēja rīkoties neatkarīgi no saviem konkurentiem, klientiem un patērētājiem.
Tādējādi šis pamats attiecībā uz dominējoša stāvokļa neesamību galaproduktu tirgū ir jāapmierina.
14.

Par kļūdām tiesību piemērošanā un kļūdām vērtējumā attiecībā uz dominējoša stāvokļa esamību tehnoloģijas tirgū
a)

Lietas dalībnieku argumenti
[..]
b)

Vispārējās tiesas vērtējums
Apstrīdētā lēmuma 2667. un 2758. apsvērumā Komisija uzskatīja, ka konkrētais tehnoloģijas tirgus aprobežojās ar perindoprila AFS tehnoloģiju un ka
Servier
šajā tirgū atradās dominējošā stāvoklī LESD 102. panta izpratnē.
Prasītājas apstrīd Komisijas secinājumus un it īpaši apgalvo, ka Komisijas pieļautās kļūdas galaproduktu tirgus noteikšanā ietekmē arī tehnoloģijas tirgus noteikšanu un
Servier
dominējošā stāvokļa šajā tirgū analīzi.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa tiesas sēdē iztaujāja puses par secinājumiem, kas būtu izdarāmi par lēmuma tiesiskumu, ņemot vērā, ka tas ir pamatots ar LESD 102. pantu, gadījumā, ja pamats par galaproduktu tirgus kļūdainu noteikšanu tiktu apmierināts.
Komisija uzskatīja, ka iespējama kļūda galaproduktu tirgus noteikšanā neliek apšaubīt
Servier
dominējoša stāvokļa esamību tehnoloģijas tirgū. Komisija apgalvo, ka
Servier
dominējošā stāvokļa pierādījums ir balstīts uz to, ka tika vērtēts atbilstīgu kritēriju kopums, it īpaši perindoprila AFS pieprasījums, kas nav atkarīgs no galaproduktu tirgus definīcijas.
Attiecībā uz tehnoloģijas tirgus noteikšanu no apstrīdētā lēmuma izriet – lai secinātu, ka konkrētais tehnoloģijas tirgus bija perindoprila AFS tehnoloģijas tirgus, Komisija pamatojās it īpaši uz faktu, ka galaproduktu tirgus, kas ar tehnoloģijas tirgu ir saistīts ar vertikālām attiecībām, aprobežojās vienīgi ar oriģinālo un ģenērisko perindoprilu. Tādējādi tā uzskatīja, ka AFS tehnoloģijas pieprasījums izriet no pieprasījuma pēc perindoprila galaprodukta (apstrīdētā lēmuma 2648.–2651. apsvērums). Komisija tātad izmantoja kļūdainu konkrētā tirgus noteikšanu, ko tā pieņēma attiecībā uz galaproduktu tirgu savā tehnoloģijas tirgus analīzē, it īpaši attiecībā uz pieprasījuma vērtējumu pēdējā minētajā tirgū.
Tomēr, kā Komisija apgalvo, tā savā tehnoloģijas tirgus analīzē izmantoja arī citus elementus, lai noteiktu tehnoloģijas tirgu, it īpaši piedāvājuma aizstājamības analīzi (apstrīdētā lēmuma 2657. un nākamie apsvērumi).
Šajā gadījumā tomēr nav jāizsakās par to, vai tehnoloģijas tirgus noteikšana bija vai nebija kļūdaina, lai vērtētu pamatu attiecībā uz kļūdām Komisijas pierādījumā tam, ka
Servier
šajā tirgū atradās dominējošā stāvoklī.
No apstrīdētā lēmuma 2668. un 2669. apsvēruma izriet, ka Komisija uzskatīja, ka
Servier
atradās dominējošā stāvoklī tehnoloģijas tirgū, ņemot vērā šī stāvokļa izpausmes galaproduktu tirgū.
Komisija it īpaši vērtēja
Servier
pozīciju AFS tehnoloģijas tirgū, apstrīdētā lēmuma 2735. un nākamajos apsvērumos pamatojoties uz
Servier
tirgus daļām galaproduktu tirgū. Apstrīdētā lēmuma 2738. apsvērumā Komisija skaidri norādīja, ka konkrētā pozīcija AFS tehnoloģijas tirgū ir būtiski atkarīga no tā, vai farmaceitisko galaproduktu var vai nevar dzīvotspējīgi laist tirgū. Tādējādi Komisija apstrīdētā lēmuma 2743., 2746., 2751. un 2755. apsvērumā uzskatīja, ka
Servier
, izņemot, ja pastāv izņēmumi, ir vienīgais uzņēmums, kas tirgo perindoprilu, lai no tā secinātu, ka
Servier
atradās dominējošā stāvoklī perindoprila tehnoloģijas tirgū. Tāds, kādu to analizējusi Komisija,
Servier
stāvoklis augšupējā tirgū tirgus daļu ziņā tādējādi galvenokārt atspoguļo
Servier
stāvokli galaproduktu tirgū.
No tā izriet, ka Komisija noteicošā veidā ir pamatojusies uz galaproduktu tirgus noteikšanu, lai secinātu
Servier
dominējošā stāvokļa esamību tehnoloģijas tirgū.
Tā kā galaproduktu tirgus noteikšana bija kļūdaina, Komisija ar šādu pamatojumu nevarēja pierādīt, ka
Servier
atradās dominējošā stāvoklī tehnoloģijas tirgū.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāapmierina pamats attiecībā uz kļūdām Komisijas pierādījumā tam, ka
Servier
tehnoloģijas tirgū atradās dominējošā stāvoklī, un nav nepieciešams atbildēt uz prasītāju iebildumu par minētā tirgus noteikšanas kļūdaino raksturu.
15.

Par kļūdām tiesību piemērošanā un faktos saistībā ar dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas esamību
a)

Lietas dalībnieku argumenti
[..]
b)

Vispārējās tiesas vērtējums
Apstrīdētā lēmuma 2997. apsvērumā Komisija uzskatīja, ka
Servier
stratēģija, apvienojot AFS tehnoloģijas iegādi un izlīguma nolīgumu patentu jomā noslēgšanu pret apgrieztu maksājumu, bija vienots un turpināts LESD 102. panta pārkāpums.
Tomēr, ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, atbildot uz trim pamatiem, ir jāsecina, ka Komisijas pieļautās kļūdas, vērtējot
Servier
dominējošo stāvokli galaproduktu tirgū un tehnoloģijas tirgū, noteikti liek apšaubīt dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas esamību. Un, ja nav dominējoša stāvokļa, jautājums par šāda stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu ir zaudējis jebkādu nozīmi.
Pakārtoti, Vispārējā tiesa norāda, ka
Servier
dominējoša stāvokļa neesamība vienīgi galaproduktu tirgū jau pati par sevi liek apstrīdēt
Servier
apstrīdētajā lēmumā pārmesto dominējošā stāvokļa ļaunprātīgo izmantošanu.
Šajā ziņā, kā tika teikts iepriekš 1613. punktā, Vispārējā tiesa tiesas sēdē izjautāja puses par secinājumiem, kas būtu izdarāmi attiecībā uz LESD 102. panta pārkāpumu, ja pamats attiecībā uz kļūdainu galaproduktu tirgus noteikšanu tiktu apmierināts.
Komisija šajā ziņā apgalvoja, ka, pat ja Vispārējā tiesa kritizētu galaproduktu tirgus noteikšanu, LESD 102. panta pārkāpums netiktu apšaubīts. Tā it īpaši norādīja, ka abas ļaunprātīgās rīcības izpausmes, uz kurām attiecas
Servier
pārmestā dominējošā stāvokļa ļaunprātīgā izmantošana, proti,
Azad
tehnoloģijas iegāde un virkne izlīguma nolīgumu patentu jomā ar ģenērisko zāļu sabiedrībām, bija saistītas ar tehnoloģijas tirgu.
Tomēr jānorāda, ka Komisija pieņēma dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas esamību, ar ko būtībā saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 2765. apsvēruma formulējumu tika mēģināts aizsargāt
Servier
stāvokli perindoprila tirgū pret jebkādu ģenērisko zāļu ienākšanu tajā, lai pasargātu
Servier
no perindoprila gūtos ienākumus. Tādējādi Komisija
Servier
pārmeta vienotu un turpinātu pārkāpumu, kas galvenokārt bijis vērsts uz to, lai aizsargātu
Servier
stāvokli un ienākumus perindoprila galaproduktu tirgū, aizkavējot ģenērisko zāļu ienākšanu tajā. Lai paskaidrotu un raksturotu
Servier
pārmesto praksi, Komisija tātad pamatojās uz šim uzņēmumam piedēvētu vēlmi aizsargāt savu pozīciju galaproduktu tirgū.
Turklāt Komisija, kura, lai raksturotu šo praksi, galvenokārt atsaucās uz galaproduktu tirgu, vienotā un turpinātā pārkāpuma faktus kvalificēja par tādiem, kas attiecas gan uz tehnoloģijas augšupējo tirgu, gan uz galaproduktu tirgu. Lai arī apstrīdētajā lēmumā, kā Komisija atgādina, ir nošķirta
Azad
tehnoloģijas iegādes prakse un izlīguma nolīgumu prakse, tajā tomēr saistībā ar vienoto un turpināto pārkāpumu nav nošķirta
Servier
rīcība, kas esot attiekusies tikai uz tehnoloģijas tirgu, no citas
Servier
rīcības, kas esot pamatota ar konstatējumu par
Servier
dominējoša stāvokļa esamību galaproduktu tirgū. Ne
Azad
tehnoloģijas iegādes prakse, ne izlīguma nolīgumu prakse patentu jomā apstrīdētajā lēmumā nav kvalificēta kā LESD 102. panta pārkāpums, pamatojoties vienīgi uz
Servier
dominējošā stāvokļa esamību tehnoloģijas tirgū. Ja nav
Servier
dominējoša stāvokļa galaproduktu tirgū, vienota un turpināta pārkāpuma pierādījumam ir atņemts viens no tā galvenajiem pamatiem, un nav iespējams saprast atdalāmu
Servier
rīcību, kuras pārkāpjošais raksturs nebūtu atkarīgs no uzņēmuma dominējoša stāvokļa esamības perindoprila tirgū un kura attiektos vienīgi uz tehnoloģijas tirgu.
Tādējādi šis pamats ir jāapmierina.
No iepriekš minēto četru pamatu pārbaudes izriet, ka apstrīdētais lēmums ir daļēji jāatceļ, ciktāl tajā ir konstatēts LESD 102. panta pārkāpums. Līdz ar to šī lēmuma 6. pants ir jāatceļ.
16.

Par pakārtotajiem prasījumiem nolūkā panākt naudas soda atcelšanu vai tā apmēra samazināšanu
Prasītājas lūdz atcelt tām uzliktos naudas sodus vai samazināt to apmēru.
Lai panāktu šo naudas sodu atcelšanu vai to apmēra samazināšanu, prasītājas pamatojas uz septiņiem pamatiem, kuri būs secīgi jāpārbauda.
Pirms tam, lai ņemtu vērā apstrīdētā lēmuma 4. panta atcelšanu, ciktāl Komisija tajā konstatēja prasītāju līdzdalību LESD 101. panta 1. punkta pārkāpumā saistībā ar nolīgumiem, kuri tika noslēgti starp
Servier
un
Krka
(skat. iepriekš daļu, kas veltīta ar
Krka
noslēgtajiem nolīgumiem), ir jāatceļ apstrīdētā lēmuma 7. panta 4. punkta b) apakšpunkts, ar kuru Komisija par šo pārkāpumu uzlika
Servier
naudas sodu 37661800 EUR apmērā.
Ņemot vērā šo atcelšanu, nav nepieciešams vērtēt to pamatu un iebildumu pamatotību, kas izvirzīti, lai atbalstītu prasījumus par iepriekš 1636. punktā minēto naudas sodu.
Tāpat, lai ņemtu vērā apstrīdētā lēmuma 6. panta – kurā Komisija konstatēja LESD 102. panta pārkāpumu – atcelšanu (skat. iepriekš daļas, kas veltītas konkrētā tirgus noteikšanai, dominējošā stāvokļa esamībai abos konkrētajos tirgos un dominējošā stāvokļa ļaunprātīgai izmantošanai), ir jāatceļ apstrīdētā lēmuma 7. panta 6. punkts, ar kuru Komisija par šo pārkāpumu uzlika
Servier
naudas sodu 41270000 EUR apmērā.
Ņemot vērā šo atcelšanu, nav nepieciešams vērtēt to pamatu un iebildumu pamatotību, kas izvirzīti, lai atbalstītu prasījumus par iepriekš 1638. punktā minēto naudas sodu.
Līdz ar to sekojošajos apsvērumos iebildumi un argumenti attiecībā uz nolīgumiem, kas noslēgti ar
Krka
, vai dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, principā netiks vērtēti un pat ne pieminēti. Ja izņēmuma kārtā tie tiks vērtēti vai pieminēti, tas tiks darīts pakārtoti.
a)

Par apstrīdētajā lēmumā izmantotās interpretācijas neparedzamo raksturu
1)

Lietas dalībnieku argumenti
[..]
2)

Vispārējās tiesas vērtējums
Iesākumā jāuzsver, ka efektīvs sods par pārkāpumiem konkurences tiesību jomā nevar būt tāds, ar kuru pārkāpj noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības principu, kā tas ir nostiprināts Pamattiesību hartas 49. pantā (pēc analoģijas attiecībā uz kriminālsodiem un dalībvalstu pienākumu apkarot nelikumīgu rīcību, kas apdraud Eiropas Savienības finanšu intereses, skat. spriedumu, 2017. gada 5. decembris, M.A. S. un M.B.,
C‑42/17
,
EU:C:2017:936
,
61.
punkts).
Turpinājumā jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības princips prasa, lai likumā tiktu skaidri noteikti pārkāpumi un sodi, kas par tiem tiek uzlikti. Šis nosacījums ir izpildīts tad, ja attiecīgā persona, no atbilstošās normas formulējuma un vajadzības gadījumā izmantojot tiesu sniegto normas interpretāciju, var uzzināt, par kādām darbībām vai bezdarbību tai iestāsies kriminālatbildība (skat. spriedumu, 2015. gada 22. oktobris, AC‑Treuhand/Komisija,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
,
40.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Likumpārkāpumu un sodu tiesiskuma princips nav interpretējams tādējādi, ka tas aizliedz tiesas interpretācijas ceļā pakāpeniski noskaidrot to normu saturu, kurās paredzēta kriminālatbildība, ar nosacījumu, ka iznākumu bija iespējams saprātīgi paredzēt brīdī, kad tika izdarīts pārkāpums, it īpaši ņemot vērā interpretāciju, kas tajā laikā par attiecīgo tiesību normu pastāvēja judikatūrā (skat. spriedumu, 2015. gada 22. oktobris, AC‑Treuhand/Komisija,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
,
41.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Paredzamības jēdziena piemērojamība lielā mērā ir atkarīga no attiecīgā teksta satura, no jomas, uz kuru tas attiecas, kā arī no tā adresātu skaita un statusa. Likuma paredzamība nav pretrunā tam, ka attiecīgā persona ir spiesta izmantot profesionālus padomus, lai lietā pastāvošajos apstākļos saprātīgi novērtētu, kādas sekas attiecīgais akts varētu radīt. To it īpaši var attiecināt uz profesionāļiem, kas pieraduši, ka, veicot savus pienākumus, viņiem jārīkojas ar lielu piesardzību. Tādējādi var gaidīt, ka viņi būs īpaši uzmanīgi, novērtējot riskus, kas saistīti ar šādu darbību (skat. spriedumu, 2015. gada 22. oktobris, AC‑Treuhand/Komisija,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
,
42.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Ir jāpiebilst, ka profesionāļu sniegtu konsultāciju izmantošana izrādās vēl saprotamāka, ja runa – kā tas ir šajā lietā – ir par tādu nolīgumu sagatavošanu un izstrādi, ar kuriem it kā tiekot novērsti vai izlīguma ceļā atrisināti strīdi.
Šajā kontekstā, pat ja laikposmā, kad notika apstrīdētajā lēmumā konstatētie pārkāpumi, Savienības tiesām vēl nebija bijusi iespēja konkrēti izteikties par tāda veida izlīguma nolīgumu ka tie, ko bija noslēgusi
Servier
, pēdējai minētajai būtu bijis jāparedz – vajadzības gadījumā saņemot skaidrojošus padomus –, ka uzņēmuma rīcība var tikt atzīta par nesaderīgu ar Savienības konkurences tiesību noteikumiem, it īpaši ņemot vērā “nolīguma” un “saskaņotas darbības” jēdzienu plašo tvērumu, kas izriet no Tiesas judikatūras (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 22. oktobris, AC‑Treuhand/Komisija,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
,
43.
punkts).
Servier
it īpaši varēja noprast, ka, mudinot ģenērisko zāļu sabiedrības piekrist netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumiem, kuri paši ir konkurenci ierobežojoši, tiek atņemta jebkāda leģitimitāte šādu noteikumu iekļaušanai patentu jomā noslēgtā izlīguma nolīgumā. Šāda iekļaušana vairs nebija balstīta uz to, ka nolīgumu puses atzīst patenta spēkā esamību, un tādējādi bija uzskatāma par patenta neatbilstošu izmantošanu, kam nav saiknes ar tā īpašo mērķi (skat. iepriekš 267. punktu).
Servier
tādējādi varēja saprātīgi paredzēt, ka uz tās rīcību attiecas LESD 101. panta 1. punktā noteiktais aizliegums (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 22. oktobris, AC‑Treuhand/Komisija,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
,
46.
punkts, un 2016. gada 8. septembris, Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, pārsūdzēts,
EU:T:2016:449
,
764.
punkts).
Turklāt, kā Vispārējā tiesa jau ir norādījusi, krietni pirms strīdīgā nolīguma noslēgšanas judikatūra jau ir izteikusies par iespēju piemērot konkurences tiesības jomās, kuras raksturo intelektuālā īpašuma tiesību klātbūtne (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 8. septembris, Xellia Pharmaceuticals un Alpharma/Komisija,
T‑471/13
, nav publicēts, pārsūdzēts,
EU:T:2016:460
,
314.
un
315.
punkts).
Tādējādi kopš 1974. gada Tiesa ir uzskatījusi, ka, lai gan LESD 101. pants neskar dalībvalsts tiesību aktos atzīto tiesību pastāvēšanu saistībā ar rūpniecisko īpašumu, uz to īstenošanas apstākļiem tomēr var attiekties minētajā pantā paredzētie aizliegumi un tā tas var būt ikreiz, kad izrādās, ka šādu tiesību īstenošana ir kādas aizliegtas vienošanās mērķis, līdzeklis vai sekas (spriedums, 1974. gada 31. oktobris, Centrafarm un de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
,
39.
un
40.
punkts).
Turpinot – kopš 1988. gada 27. septembra sprieduma Bayer un Maschinenfabrik Hennecke (
65/86
,
EU:C:1988:448
) ir skaidrs, ka izlīguma nolīgumi patentu jomā var tikt kvalificēti par nolīgumiem LESD 101. panta izpratnē.
Turklāt jāuzsver, ka ar strīdīgajiem nolīgumiem
Servier
un attiecīgās ģenērisko zāļu sabiedrības faktiski nolēma noslēgt nolīgumus par izslēgšanu no tirgus (skat. it īpaši iepriekš 271., 562. un 704. punktu). Lai arī taisnība, ka vienīgi spriedumā, kas pasludināts pēc strīdīgo nolīgumu noslēgšanas, Tiesa lēma, ka nolīgumi par izslēgšanu no tirgus, kuros palicēji darbības izbeidzējiem izmaksā kompensāciju, ir konkurences ierobežojums mērķa dēļ, tā tomēr precizēja, ka šāda veida nolīgumi “acīmredzami” konfliktē ar Līguma noteikumu par konkurenci pamatā esošo domu, saskaņā ar kuru katram uzņēmējam autonomi jānosaka politika, kādu tas īstenos tirgū (spriedums, 2008. gada 20. novembris,Beef Industry Development Society un Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
,
8.
un
32.
–
34.
punkts). Tātad, noslēdzot šādus nolīgumus,
Servier
nevarēja nezināt savas rīcības pret konkurenci vērsto raksturu.
Tiesa gan – lai arī, ņemot vērā to, ka aplūkojamie nolīgumi tika noslēgti kā izlīguma nolīgumi saistībā ar patentu, šo nolīgumu pārkāpjošais raksturs varēja nebūt skaidri pamanāms tādam ārējam novērotājam kā Komisija vai juristi, kas specializējušies aplūkojamajās jomās, tas pats nav sakāms par nolīguma pusēm.
Grūtības, ar kurām Komisija varēja sastapties, nosakot pārkāpumu, turklāt varēja pamatot, vismaz daļēji, procedūras vai apstrīdētā lēmuma garumu.
Iepriekš 1661. punktā minēto secinājumu nevar atspēkot pārējie prasītāju izvirzītie argumenti.
Pirmkārt, arguments attiecībā uz tādu Komisijas praksi, saskaņā ar kuru tā atturas uzlikt naudas sodus vai vienīgi uzliek simbolisku naudas sodu, ja tā skata jaunus tiesību jautājumus, šajā gadījumā nav pieņemams, jo, neraugoties uz šīs lietas kontekstā izvirzīto jautājumu jaunumu,
Servier
varēja saprātīgi paredzēt, ka, rīkojoties tā, kā tā rīkojās, proti, maksājot ģenērisko zāļu sabiedrībām par to, ka tās paliek ārpus tirgus, uz tās rīcību attiecās LESD 101. panta 1. punktā noteiktais aizliegums (skat. iepriekš 1661. punktu). Šajā ziņā ir jāuzsver, ka vienā no prasītāju minētajiem Komisijas lēmumiem ir teikts, ka “[ieinteresētajām pusēm] nebija pietiekami skaidrs, ka to rīcība bija pārkāpums”. Komisija tātad atradās situācijā, kas atšķīrās no situācijas šajā lietā.
Turklāt iepriekš 1665. punktā tika teikts, ka
Servier
šajā gadījumā nevarēja nezināt savas rīcības pret konkurenci vērsto raksturu.
Katrā ziņā saskaņā ar judikatūru Komisijai ir rīcības brīvība naudas sodu apmēru noteikšanā, lai virzītu uzņēmumu rīcību uz konkurences tiesību normu ievērošanu. Tas, ka Komisija iepriekš piemērojusi noteiktus naudas sodus par noteiktiem pārkāpumu veidiem, neizslēdz tai iespēju palielināt šo sodu līmeni līdz Regulā Nr. 1/2003 norādītajām robežām, ja tas ir vajadzīgs, lai nodrošinātu Savienības konkurences politikas īstenošanu. Gluži pretēji, Savienības konkurences tiesību normu efektīvas piemērošanas priekšnoteikums ir tāds, ka Komisija jebkurā brīdī var pielāgot naudas soda līmeni šīs politikas vajadzībām (spriedums, 2016. gada 8. septembris, Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, pārsūdzēts,
EU:T:2016:449
,
773.
punkts).
Otrkārt, lai arī prasītājas atsaucas uz to, ka pastāv juridisks atzinums, ko bija lūgusi viena no aplūkojamajām ģenērisko zāļu sabiedrībām un kas minēts apstrīdētā lēmuma 3074. apsvērumā, tās nesniedz pietiekami daudz elementu, lai varētu secināt, ka pastāvēja faktiska neskaidrība par strīdīgo nolīgumu pārkāpjošo raksturu attiecībā uz Savienības noteikumiem konkurences tiesību jomā.
Treškārt, lai arī prasītājas apgalvo, ka Komisijas apstrīdētajā lēmumā izmantotais risinājums ir pretrunā 2004. gada pamatnostādnēs par tehnoloģijas nodošanas nolīgumiem noteiktajiem principiem, šis arguments ir jānoraida.
Pat pieņemot, ka prasītājas tādējādi ir vēlējušās atsaukties uz to, ka nav ņemts vērā 2004. gada pamatnostādņu par tehnoloģijas nodošanas nolīgumiem 209. punkts, no šī punkta izriet, ka neapstrīdēšanas noteikumi “parasti” tiek uzskatīti par tādiem, uz kuriem neattiecas LESD 101. panta 1. punkts. Tādējādi, ņemot vērā šī jēdziena lietojumu, šī tiesību norma neizslēdz, ka neapstrīdēšanas noteikuma iekļaušana noteiktos apstākļos var būt konkurences pārkāpums.
Turklāt 2004. gada pamatnostādņu par tehnoloģijas nodošanas nolīgumiem 209. punktā ir paredzēts, ka uz neapstrīdēšanas noteikumiem var neattiekties LESD 101. panta 1. punkts, ciktāl, izvairoties no intelektuālā īpašuma tiesību, uz kurām attiecas nolīgumi, apstrīdēšanu nākotnē, šo noteikumu “pamatmērķis ir atrisināt esošos strīdus un/vai novērst turpmākus strīdus”.
Gadījumā, ja – kā tas ir šajā lietā – tas ir apgriezts maksājums, nevis apstāklis, ka katra no pusēm atzīst patenta spēkā esamību, kas noveda pie strīdīgo nolīgumu noslēgšanas, šos nolīgumus, kuri faktiski ir nolīgumi par izslēgšanu no tirgus un ar kuriem tiek īstenoti pret konkurenci vērsti mērķi, nevar uzskatīt par tādiem, kuru “pamatmērķis ir atrisināt esošos strīdus un/vai novērst turpmākus strīdus”.
Turklāt neviens elements neļauj secināt – pretēji tam, ko, šķiet, apgalvo prasītājas –, ka Komisijas apstrīdētajā lēmumā izmantotais risinājums bija neparedzams tādā mērā, ka Komisija uzskatīja par nepieciešamu grozīt 2004. gada pamatnostādņu par tehnoloģijas nodošanas nolīgumiem normas.
Tiesa gan, 2014. gada pamatnostādņu par tehnoloģijas nodošanas nolīgumiem 243. punktā ir paredzēts, ka neapstrīdēšanas noteikumi var pārkāpt LESD 101. panta 1. punktu, ja licenciārs papildus tehnoloģiju tiesību licencēšanai finansiāli vai kā citādi stimulē licenciātu neapstrīdēt tehnoloģiju tiesību derīgumu.
Tomēr šī jaunā tiesību norma vienīgi precizē tiesību normas, kas iepriekš bija ietvertas 2004. gada pamatnostādnēs par tehnoloģijas nodošanas nolīgumiem.
Ceturtkārt, attiecībā uz argumentu par apstrīdētajā lēmumā esošām pretrunām saistībā ar potenciālas konkurences jēdziena interpretāciju ir jānorāda, ka šis arguments jau tika noraidīts, un jāatsaucas uz apsvērumiem, kas jau ir izklāstīti šajā ziņā (skat. iepriekš 374.–377. punktu).
No iepriekš minētā izriet, ka šis pamats, ciktāl tas attiecas uz apstrīdētajā lēmumā pieņemtajiem pārkāpumiem atbilstoši LESD 101. pantam, ir jānoraida.
b)

Par kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz naudas sodu apvienošanu
Prasītājas min divus iebildumus, pirmo par tāda vienota pārkāpuma esamību, kas apvieno visus
Servier
noslēgtos strīdīgos izlīguma nolīgumus un kas liedzot Komisijai uzlikt
Servier
piecus atsevišķus naudas sodus, un otro par naudas soda, kas uzlikts atbilstoši LESD 101. pantam, un naudas soda, kas uzlikts atbilstoši LESD 102. pantam, apvienošanas nelikumīgo raksturu.
1)

Par jēdziena “vienots pārkāpums” pārkāpumu
i)

Lietas dalībnieku argumenti
[..]
ii)

Vispārējās tiesas vērtējums
Prasītājas min divus argumentus, kuri gan viens, gan otrs ir saistīti ar vienota pārkāpuma jēdzienu un attiecas: pirmais – uz tāda vienota pārkāpuma esamību, kas apvieno visus
Servier
noslēgtos strīdīgos izlīguma nolīgumus, un otrais, pakārtoti, – uz tāda vienota pārkāpuma esamību, kas apvieno
Niche
un
Matrix
nolīgumus.
Attiecībā uz pirmo argumentu, kā izriet no 1282. punkta iepriekš tekstā, Komisija nevarēja konstatēt
Servier
un katras no ģenērisko zāļu sabiedrībām kopēja mērķa esamību un līdz ar to kopēja plāna esamību.
Tā kā nebija šāda kopēja mērķa, kā arī kopēja plāna, Komisija nevarēja secināt vienota pārkāpuma esamību. Līdz ar to tai bija tiesības uzlikt
Servier
atsevišķu naudas sodu par katru no pieņemtajiem pārkāpumiem.
Tādējādi naudas sodu apvienošanu, ko Komisija veica apstrīdētajā lēmumā un kas balstīta uz konstatējumu, kuru pamato atsevišķu pārkāpumu esamība, pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, nevar uzskatīt par “netaisnīgu un nesamērīgu”.
Gluži pretēji, tas būtu netaisnīgi pret ģenērisko zāļu sabiedrībām, ja
Servier
, gluži tāpat kā tās, tiktu sodīta tikai vienu reizi, lai arī atšķirībā no tām
Servier
bija līdzdalīga vairākos atsevišķos nolīgumos.
Turklāt naudas sodu apvienošana principā ir vēl jo mazāk nesamērīga tādēļ, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā (3128. apsvērums) ņēma vērā faktu, ka
Servier
ir izdarījusi vairākus, tiesa, atsevišķus, pārkāpumus, bet tiem ir saistība ar to pašu produktu, perindoprilu, un lielā mērā ar tām pašām ģeogrāfiskajām teritorijām un tiem pašiem laikposmiem. Šajā īpašajā kontekstā nolūkā izvairīties no iespējami nesamērīga rezultāta, tā nolēma attiecībā uz katru pārkāpumu samazināt
Servier
pārdošanas apjoma vērtības proporciju, kas bija ņemta vērā, nosakot naudas soda pamatsummu. Tādējādi tā veica korekciju, kas vidēji par 54,5 % samazināja visas pārdošanas apjoma vērtības saistībā ar LESD 101. panta dažādajiem pārkāpumiem.
Tādēļ šis arguments ir jānoraida.
Attiecībā uz argumentu īpaši par
Niche
un
Matrix
nolīgumiem – kā izriet no iepriekš 1295.–1302. punktā izklāstītajiem apsvērumiem, šie nolīgumi bija divi atsevišķi LESD 101. panta pārkāpumi.
Tomēr, kā norādīts iepriekš 1296. punktā, no šo nolīgumu konteksta un nosacījumu analīzes var secināt, ka, noslēdzot aplūkojamos nolīgumus,
Servier
vadīja “viena un tā pati motivācija” un ka šajā ziņā tai bija identisks mērķis, proti, galīgi atrisināt notiekošo strīdu un izvairīties no jebkādām tiesvedībām nākotnē attiecībā uz
Niche/Matrix
produktu, kā arī izslēgt šo produktu kā potenciālas konkurences avotu, izmantojot maksājumu. It īpaši par to, ka, noslēdzot
Niche
un
Matrix
nolīgumus,
Servier
bija šis viens un tas pats mērķis, faktiski liecina tas, ka šie nolīgumi tika parakstīti vienā dienā un vienā vietā un tos parakstīja tas pats prasītāju pārstāvis, tas, ka šo nolīgumu piemērošanas joma laikā un ģeogrāfiskā piemērošanas joma bija identiska, tas, ka nolīgumi attiecās it īpaši uz to pašu produktu, nosakot
Niche
un
Matrix
līdzīgus pienākumus, un visbeidzot tas – kas nav ticis apstrīdēts –, ka
Servier
interesēs bija noslēgt nolīgumus ar abām attiecīgajā kopējā perindoprila izstrādes projektā iesaistītajām pusēm.
Lai arī iepriekš 1693. punktā minētie faktiskie apstākļi neļauj noteikt, ka
Niche
un
Matrix
kopā bija viens un tas pats mērķis, kas liecinātu par kopēju plānu, noslēdzot aplūkojamos nolīgumus, nedz
a fortiori
to, ka šis plāns tām bija kopā ar
Servier
, tie parāda, ka
Servier
bija viens un tas pats mērķis, noslēdzot nolīgumus ar
Niche
un
Matrix
(skat. iepriekš 1296.–1301. punktu).
Turklāt aplūkojamo nolīgumu kaitīgā ietekme daļēji izpaudās uz produktu, kuru kopīgi izstrādāja
Niche
un
Matrix
un kura tirdzniecība bija aizliegta uz to pašu laikposmu tajā pašā teritorijā. Tādējādi šo nolīgumu pret konkurenci vērsto seku pārklāšanās bija īpaši augsta.
Ņemot vērā iepriekšējos punktos minētos elementus, kas ir īpaši raksturīgi
Niche
un
Matrix
nolīgumiem un kas tādējādi tos nošķir no izlīguma nolīgumiem, kurus
Servier
noslēdza ar citām ģenērisko zāļu sabiedrībām, ir jākonstatē, ka samazinājumā atbilstoši Komisijas izmantotajai pārkāpumu kumulēšanai (skat. iepriekš 1690. punktu), ņemot vērā, ka tā nepiemēroja īpašu attieksmi
Matrix
nolīgumam, nebija pietiekami ņemtas vērā saiknes, kas šim nolīgumam bija ar
Niche
nolīgumu.
Turklāt Komisijas noteiktajā naudas soda apmērā nav adekvāti ņemts vērā ar
Matrix
nolīgumu izdarītā pārkāpuma smagums, kas attiecībā uz
Servier
ir mazāks nekā ar
Niche
nolīgumu izdarītā pārkāpuma smagums, ņemot vērā to, ka
Matrix
nolīgumu
Servier
noslēdza nolūkā apstiprināt
Niche
nolīguma sekas (skat. iepriekš 1300. punktu) un ka, ņemot vērā
Biogaran
nolīgumu, kopējā līdzekļu nodošana par labu
Niche
un
Unichem
ir lielāka par to, ko saņēma
Matrix
.
Līdz ar to Vispārējā tiesa, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, nolūkā ievērot samērīguma principu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 4. septembris, YKK u.c./Komisija,
C‑408/12 P
,
EU:C:2014:2153
,
66.
punkts) nolemj samazināt saistībā ar
Matrix
nolīgumu
Servier
uzliktā naudas soda apmēru par 30 % jeb par 23736510 EUR.
Līdz ar to
Servier
par apstrīdētā lēmuma 2. pantā minēto pārkāpumu uzliktā naudas soda apmērs, kā tas izriet no minētā lēmuma 7. panta 2. punkta b) apakšpunkta, ir noteikts 55385190 EUR apmērā, nevis 79121700 EUR.
2)

Par naudas sodu atbilstoši LESD 101. un 102. pantam apvienošanu
i)

Lietas dalībnieku argumenti
[..]
ii)

Vispārējās tiesas vērtējums
Ņemot vērā apstrīdētā lēmuma 7. panta 6. punkta atcelšanu (skat. iepriekš 1638. punktu),
Servier
tiek sodīta tikai atbilstoši LESD 101. pantam. Tā kā nenotiek sodu atbilstoši LESD 101. un 102. pantam apvienošana, katrā ziņā nav nepieciešams pārbaudīt pamatojumu šim iebildumam, kas ir jānoraida.
c)

Par pārdošanas apjoma vērtības aprēķināšanu
Prasītājas pamatojas uz trim atsevišķiem iebildumiem, kas ir jāskata atsevišķi.
1)

Par pārdošanas apjoma slimnīcu tīklā ņemšanu vērā
i)

Lietas dalībnieku argumenti
[..]
ii)

Vispārējās tiesas vērtējums
Jānorāda, ka prasītājas šī iebilduma atbalstam atsaucas uz apstrīdētā lēmuma 2408.–2412. apsvērumu, kuros Komisija norāda, ka tā izslēdz slimnīcu nozari no savas tirgus analīzes.
Apstrīdētā lēmuma 2408.–2412. apsvērums atrodas minētā lēmuma 6.5. punktā, kas veltīts
Servier
dominējošā stāvokļa galaproduktu tirgū vērtējumam.
Apstrīdētā lēmuma 2412. apsvērumā Komisija norādīja, ka perindoprilu izplata galvenokārt mazumtirdzniecības tīklā un tādējādi pārdošanas apjoms slimnīcās nevar ietekmēt cenas un kopējo panākto apjomu mazumtirdzniecības tīklā. Līdz ar to Komisija uzskatīja, ka konkurences spiediens no slimnīcu nozares nevar kavēt
Servier
rīkoties neatkarīgi no jebkāda konkurences spiediena. Tā tādējādi izslēdza slimnīcu nozari no galaproduktu tirgus analīzes.
Turklāt Komisija apstrīdētā lēmuma 2595. apsvērumā precizēja, ka neatkarības attiecībā uz konkurences spiedienu konstatējums ļauj raksturot tirgus spējas esamību.
No iepriekš minētā izriet, ka Komisija vēlējās izslēgt slimnīcu nozari no tirgus analīzes ar pamatojumu, ka tā uzskatīja, ka šai tirgus daļai nebija nozīmes, nosakot, vai
Servier
bija vai nebija tirgus spēja.
Pārbaudot strīdīgos nolīgumus atbilstoši LESD 101. pantam, Komisija atsaucās uz apstrīdētā lēmuma 6.5. punktu saistībā ar ierobežojuma seku dēļ analīzi, attiecībā uz kuru
Servier
tirgus spējas esamības noteikšanai bija nozīme, kā izriet it īpaši no apstrīdētā lēmuma 1397., 1503., 1656., 1847. un 2048. apsvēruma un it īpaši 1224. apsvēruma, kurā Komisija norādīja, ka tirgus spējas jēdziens ir centrālais jēdziens nolīgumu ierobežojošo seku analīzē.
Tādējādi Komisija vēlējās izslēgt slimnīcu nozari no ierobežojuma seku dēļ analīzes.
Attiecībā uz analīzi par ierobežojumu mērķa dēļ Komisija nav atsaukusies uz apstrīdētā lēmuma 6.5. punktu un nekur tā nav norādījusi, ka tā izslēgtu no analīzes slimnīcu nozari. Šādai izslēgšanai turklāt, no Komisijas viedokļa raugoties, nebija nozīmes, jo ierobežojuma mērķa dēļ analīze tai nelika noteikt, vai
Servier
bija vai nebija tirgus spēja.
Turklāt, lai konstatētu ierobežojuma mērķa dēļ esamību, Komisija pamatojās uz ierobežojošu noteikumu esamību strīdīgajos nolīgumos. Tādējādi šo noteikumu esamība un līdz ar to piemērošanas joma ir tā, kas ļāva Komisijai noteikt ierobežojuma mērķa dēļ apjomu. Piemēram, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 3134. apsvērumā sniegtās 50. tabulas, saistībā ar ierobežojuma mērķa dēļ ģeogrāfisko tvērumu, ko Komisija bija pieņēmusi attiecībā uz katru nolīgumu, tajā bija iekļautas tikai dalībvalstis, kurās ierobežojošos noteikumus piemēroja.
No strīdīgajos nolīgumos ietverto netirgošanas noteikumu piemērošanas jomas slimnīcu nozare nebija izslēgta. Tāpat, pieņemot, ka šāda izslēgšana būtu iespējama attiecībā uz neapstrīdēšanas noteikumu, no šajos nolīgumos ietverto neapstrīdēšanas noteikumu piemērošanas jomas minētā nozare arī nebija izslēgta.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka Komisija neizslēdza slimnīcu nozari, konstatējot konkurences ierobežojumu mērķa dēļ.
Lai noteiktu, vai prasītājas sakarā ar iepriekš konstatēto slimnīcu nozares izslēgšanu no ierobežojuma seku dēļ analīzes tomēr varētu saņemt tām atbilstoši LESD 101. pantam uzliktā naudas soda apmēra samazinājumu, ir jāpārliecinās, ka tas, ka Komisija ņēma vērā ierobežojuma seku dēļ konstatējumu, tai neļāva uzlikt
Servier
lielāku sodu, nekā ļāva vienīgi konstatējums par ierobežojumu mērķa dēļ.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka Komisija nekur apstrīdētajā lēmumā nav norādījusi, ka tā paplašina pārkāpumu materiālo, laika un ģeogrāfisko piemērošanas jomu ārpus tās, ko tai ļāva noteikt ierobežojuma mērķa dēļ konstatējums.
Gluži pretēji, Komisija ierobežojuma seku dēļ esamību konstatēja tikai četrās dalībvalstīs, proti, Francijā, Nīderlandē, Polijā un Apvienotajā Karalistē, savukārt naudas soda apmēra aprēķināšanai par pārkāpumiem, kas saistīti ar
Niche
un
Unichem
,
Matrix
,
Krka
un
Lupin
, tā paplašināja pārkāpumu ģeogrāfisko apjomu, ietverot visas dalībvalstis, kurās bija piemēroti nolīgumi.
Turklāt var norādīt, ka Komisija strīdīgo nolīgumu ierobežojošo ietekmi uz konkurenci analizēja tikai pakārtoti, “pilnīguma labad” (apstrīdētā lēmuma 1213. apsvērums).
Visbeidzot prasītājas pašas norāda, ka naudas soda apmēra aprēķināšana “balstās vienīgi uz premisu, saskaņā ar kuru nolīgumi esot ierobežojumi mērķa dēļ”.
Tādējādi tas, ka Komisija ņēma vērā ierobežojuma seku dēļ konstatējumu, tai neļāva uzlikt
Servier
lielāku sodu, nekā ļāva vienīgi konstatējums par ierobežojumu mērķa dēļ.
No iepriekš minētā izriet, ka Komisija pamatoti neizslēdza slimnīcu nozari no naudas soda apmēra aprēķina daļā, kas attiecas uz LESD 101. pantu.
No visa iepriekš minētā izriet, ka šis iebildums ir jānoraida.
2)

Par pārdošanas apjoma vērtības aprēķina nepietiekamo pamatojumu
i)

Lietas dalībnieku argumenti
[..]
ii)

Vispārējās tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, nosakot naudas soda apmēru par konkurences tiesību pārkāpumiem, Komisijas pienākums norādīt pamatojumu ir izpildīts, ja tā savā lēmumā norāda vērtēšanas elementus, kas tai ļāvuši izsvērt pārkāpuma smagumu un ilgumu, un tai nav pienākuma savā lēmumā norādīt skaitliskus datus, kas attiecas uz naudas soda aprēķināšanas veidu (skat. spriedumu, 2015. gada 22. oktobris, AC‑Treuhand/Komisija,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
,
68.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā prasītājas savu kritiku vērš vienīgi uz korekcijas koeficientu, ko Komisija piemēroja pārdošanas apjoma vērtībai.
Šajā ziņā Komisija apstrīdētā lēmuma 3128. apsvērumā norādīja, ka, ņemot vērā to, ka
Servier
bija izdarījusi vairākus pārkāpumus – tiesa, atsevišķus, tomēr tādus, kas saistīti ar to pašu produktu, proti, perindoprilu, un lielā mērā ar tām pašām ģeogrāfiskajām teritorijām un tiem pašiem laikposmiem –, tā piemēroja korekcijas koeficientu, kas attiecībā uz katru pārkāpumu ļāva ierobežot
Servier
īstenotā pārdošanas apjoma vērtības proporciju, kura ņemta vērā naudas soda pamatsummas noteikšanā. Tā arī precizēja, ka šis korekcijas koeficients katram no pieciem LESD 101. panta pārkāpumiem lika piemērot pārdošanas apjoma vērtības samazinājumu vidēji par 54,5 %.
Tādējādi Komisija, ņemot vērā iepriekš 1727. punktā minēto judikatūru un to, ka aplūkojamā korekcijas koeficienta piemērošana, pat ja tā nav paredzēta pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai, ir prasītājām labvēlīgs pasākums, ir pietiekami pamatojusi savu lēmumu, un apstāklis, ka tās nav varējušas atkārtot visus aprēķinus, kuru rezultātā tika, pirmkārt, pieņemta iepriekš minētā likme 54,5 % un, otrkārt, galu galā noteikts naudas soda apmērs katram no LESD 101. panta pārkāpumiem, neļauj izdarīt pretēju secinājumu.
Protams, var norādīt, ka pēc organizatoriska pasākuma, ko Vispārējā tiesa veica, lai vajadzības gadījumā atvieglotu savas neierobežotās kompetences īstenošanu, Komisija iesniedza precīzāku informāciju par aprēķiniem, kas tai ļāva nonākt pie iepriekš minētās likmes 54,5 %, kā arī pie galu galā noteiktā naudas soda apmēra katram no LESD 101. panta pārkāpumiem, un šī informācija ļāva Vispārējai tiesai un prasītājām sīkāk saprast, kā Komisija bija noteikusi minēto likmi un minēto apmēru.
Tomēr fakts, ka precīzāka informācija par naudas soda aprēķināšanu konkurences noteikumu pārkāpuma gadījumā tiek paziņota vēlāk tiesvedības laikā, nav tāds, ar kuru var pierādīt, ka apstrīdētajam lēmumam šajā ziņā nav pietiekama pamatojuma. Uz apstrīdētā lēmuma autora sniegtiem precizējumiem, kas papildina jau pašu par sevi pietiekamu pamatojumu, pat ja tie var būt noderīgi Savienības tiesas veicamās lēmuma pamatojuma iekšējās pārbaudes vajadzībām, jo ļauj iestādei izskaidrot tās lēmuma pamatā esošus iemeslus, tiešā nozīmē izprastais pienākums norādīt pamatojumu neattiecas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2000. gada 16. novembris, Weig/Komisija,
C‑280/98 P
,
EU:C:2000:627
,
45.
punkts).
Turklāt pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, daļējais samazinājums, kurš tika piemērots, pateicoties korekcijas koeficientam, ir pamatojams ar to, ka atbilstoši tam, kas tika teikts, atbildot uz pamatu par vienota un turpināta pārkāpuma esamību, dažādie aplūkojamie nolīgumi nav vienots pārkāpums, bet atsevišķi pārkāpumi, un Komisijai bija tiesības katram no tiem piemērot atsevišķu naudas sodu.
No visa iepriekš minētā izriet, ka šis iebildums ir jānoraida.
3)

Par pārdošanas apjoma vērtības ģeogrāfisko tvērumu
i)

Lietas dalībnieku argumenti
[..]
ii)

Vispārējās tiesas vērtējums
Prasītājas apgalvo, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā un it īpaši tā 3134. apsvērumā sniegtajā 50. tabulā ir kļūdaini noteikusi LESD 101. panta pārkāpumu ģeogrāfisko tvērumu, jo, pirmkārt, patents 947 Polijā esot ticis izsniegts tikai tad, kad visi pārkāpumi jau bija beigušies, un, otrkārt, uz Bulgāriju, Čehijas Republiku, Igauniju, Kipru, Latviju, Lietuvu, Ungāriju, Maltu, Poliju, Rumāniju, Slovēniju, Slovākiju un Somiju neesot attiekušies patenti 939 līdz 941.
Ir jāprecizē, ka iepriekš minētajā 50. tabulā ir norādīts katra pārkāpuma sākuma un beigu datums katrā dalībvalstī.
Iesākumā no analīzes ir jāizslēdz pārkāpums saistībā ar
Teva
. Šis pārkāpums attiecas tikai uz Apvienoto Karalisti. Tomēr neviens no prasītāju argumentiem neattiecas uz šo dalībvalsti. Tātad tie neietekmē šī pārkāpuma ģeogrāfisko tvērumu.
Attiecībā uz pārējiem pārkāpumiem ir jānorāda, ka katra pārkāpuma it īpaši ģeogrāfiskā piemērošanas joma noteikti ir atkarīga no aplūkojamā nolīgumā ietverto netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumu piemērošanas jomas. Šie noteikumi ir tie, kas ierobežo konkurenci un kas gadījumā, ja tiem nav nekāda leģitīma pamatojuma, normālai konkurences darbībai kaitē tik lielā mērā, ka var tikt kvalificēti kā konkurences ierobežojums mērķa dēļ (skat. iepriekš 270. punktu).
Šajā ziņā prasītājas tikai no viena vai vairāku patentu neesamības kādā dalībvalstī secina pārkāpuma pilnīgu izzušanu šajā valstī, neveicot nošķīrumu starp pārkāpumiem un it īpaši – saistībā ar katru pārkāpumu – starp patenta neesamības dažādajām potenciālajām sekām uz netirgošanas noteikuma ģeogrāfisko piemērojamību un neapstrīdēšanas noteikuma ģeogrāfisko piemērojamību.
Tādējādi prasītājas neprecizē un pat nepiemin to, kādas sekas uz pārkāpuma smaguma vērtējumu varētu radīt netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumu attiecīgo ģeogrāfisko piemērošanas jomu neatbilstība.
Prasītāju argumentācija tātad tiecas tikai izslēgt jebkāda pārkāpuma esamību attiecībā uz konkrēto dalībvalsti.
Tomēr pietiek ar to, ka kādā dalībvalstī noteiktā laikposmā ir ticis piemērots kāds no netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumiem, lai Komisija būtu varējusi pamatoti iekļaut šo dalībvalsti šī pārkāpuma ģeogrāfiskajā tvērumā aplūkojamajā laikposmā.
Tātad pamats, kā prasītājas to norādījušas, var tikt apmierināts tikai tiktāl, cik tas ļauj secināt, ka ne netirgošanas noteikumu, ne neapstrīdēšanas noteikumu attiecīgajā dalībvalstī nepiemēroja laikposmā, attiecībā uz kuru Komisija tomēr bija pieņēmusi pārkāpuma esamību šajā dalībvalstī.
Vispirms ir jāpārbauda netirgošanas noteikuma ģeogrāfiskā piemērošanas joma katram no nolīgumiem, izņemot
Teva
nolīgumu, ņemot vērā prasītāju dažādos argumentus.
Prasītājas izvirza divus argumentus, no kuriem viens attiecas uz patentu 947 un otrs – uz patentiem 339, 340 un 341.
Attiecībā uz
Lupin
nolīgumu – tā 1.6. pantā ir paredzēts, ka
Lupin
nedrīkst tirgot “produktu” nevienā dalībvalstī. Ar jēdzienu “produkts” tiek izdarīta atsauce it īpaši uz zālēm, kuras satur erbumīnu. Šajā nolīgumā netirgošanas noteikums līdz ar to nav atkarīgs no kāda patenta esamības – vai būtu runa par patentu 947 vai patentiem 339, 340 un 341. Tādējādi tas tika piemērots visām dalībvalstīm un nav nepieciešams noteikt, vai katrā no tām minētie patenti pastāvēja pārkāpuma brīdī. Tā kā Komisija nav kļūdaini noteikusi pārkāpuma ģeogrāfisko tvērumu attiecībā uz netirgošanas noteikumu, prasītāju pamatu līdz ar to var noraidīt, ciktāl tas attiecas uz
Lupin
nolīgumu (skat. iepriekš 1741.–1746. punktu).
Attiecībā uz
Niche
un
Matrix
nolīgumiem un attiecībā uz izlīguma nolīgumu, kas noslēgts ar
Krka
, netirgošanas noteikuma apjoms turpretī ir atkarīgs no
Servier
patentu esamības. Līdz ar to prasītāju argumenti var būt minēti lietderīgi.
Pirmkārt, ir jāpārbauda arguments attiecībā uz patentu 947.
Prasītājas apgalvo, ka šis patents nebija izsniegts Polijā pārkāpuma brīdī.
Katrā ziņā (skat. iepriekš 1636., 1637. un 1640. punktu) attiecībā uz izlīguma nolīgumu, kas noslēgts ar
Krka
, kā izriet no 50. tabulas, kura atrodas apstrīdētā lēmuma 3134. apsvērumā un kura šajā jautājumā nav apstrīdēta, Komisija nav noteikusi pārkāpuma esamību attiecībā uz Poliju. Līdz ar to nav nozīmes tam, vai uz šo dalībvalsti pārkāpuma laikposmā attiecās vai neattiecās patents 947.
Attiecībā uz
Niche
nolīgumu – tā 3. pantā paredzētais netirgošanas noteikums tiek piemērots valstīm, kurās it īpaši pastāv “alfa patenta tiesības”, un tajā ir ietverts patents 947, kā arī visi līdzvērtīgie patenti un patentu pieteikumi, kā tas paredzēts 1. panta ii) punktā, kas atrodas 1. iedaļā “Definīcijas”.
Tāpat attiecībā uz
Matrix
nolīgumu – tā 1. pantā paredzētais netirgošanas noteikums tiek piemērots “teritorijā”, proti, visās valstīs, kurās it īpaši pastāv “alfa patenta tiesības”, un tajā ir ietverts patents 947, kā arī visi līdzvērtīgie patenti un patentu pieteikumi, kā tas paredzēts 1. panta ii) punktā, kas atrodas 1. iedaļā “Definīcijas”.
Kā izriet no apstrīdētā lēmuma 120. apsvēruma un 155. zemsvītras piezīmes, nav apstrīdēts, ka
Servier
2001. gada 6. jūlijā bija iesniegusi patenta pieteikumu “erbumīna perindoprila sāls alfa kristāliskajai formai (kas atbilst patentam 947)” Polijā.
Līdz ar to prasītāju arguments par patentu 947 (skat. iepriekš 1752. punktu) ir jānoraida attiecībā uz
Niche
un
Matrix
nolīgumiem.
No iepriekš minētā izriet, ka šis arguments ir jānoraida attiecībā uz visiem nolīgumiem.
Otrkārt, ir jāpārbauda prasītāju arguments attiecībā uz patentiem 339, 340 un 341.
Prasītājas apgalvo, ka pārkāpumu brīdī uz Bulgāriju, Čehijas Republiku, Igauniju, Kipru, Latviju, Lietuvu, Ungāriju, Maltu, Poliju, Rumāniju, Slovēniju, Slovākiju un Somiju aplūkojamie patenti neattiecās.
Attiecībā uz izlīguma nolīgumu, kas noslēgts ar
Krka
, katrā ziņā (skat. iepriekš 1636., 1637. un 1640. punktu) pietiek norādīt, ka uz netirgošanas noteikumu neattiecās patentu 339 līdz 341 esamība. Līdz ar to nav nozīmes tam, ka šie patenti vai pieteikumi, kas uz tiem attiecas, nebija izsniegti katrā no dalībvalstīm, attiecībā uz kurām prasītājas apgalvo, ka šie patenti netika piemēroti.
Attiecībā uz
Niche
un
Matrix
nolīgumiem – netirgošanas noteikums, kas ietverts šajos nolīgumos, ir piemērojams valstīs, kurās pastāv patenti 339 līdz 341 “un/vai” patents 947, kā paredzēts
Niche
nolīguma 3. pantā un
Matrix
nolīguma 1. iedaļas 1. panta xiii) punktā un šī paša nolīguma 2. iedaļas 1. pantā.
Izņemot argumentu, kas attiecas uz Poliju un kas jau tika noraidīts iepriekš, prasītājas neapgalvo un
a fortiori
nepierāda, ka patents 947 nepastāvēja kādā no iepriekš 1760. punktā minētajām dalībvalstīm.
Tā kā prasītājām bija precīzi zināma nolīgumu piemērošanas joma, ņemot vērā to, ka tās bija šo nolīgumu līdzizstrādātājas, tām vajadzēja iesniegt elementus, kas ļautu pierādīt šādu neesamību, vai vismaz tām vajadzēja to apgalvot.
Tādējādi, pat pieņemot, ka uz iepriekš 1760. punktā minētajām dalībvalstīm patenti 339, 340 un 341 neattiecās, šāds apstāklis, ņemot vērā prasītāju izklāstītos argumentus, neļautu secināt, ka
Niche
un
Matrix
nolīgumos ietvertie netirgošanas noteikumi šajās valstīs nebūtu piemērojami, jo prasītājas neapstrīd, ka patents 947 uz tām attiecās.
No iepriekš minētā izriet, ka prasītāju izvirzītie argumenti un pierādījumi neļauj secināt, ka Komisija būtu kļūdaini noteikusi pārkāpuma ģeogrāfisko tvērumu attiecībā uz netirgošanas noteikumu.
Ņemot vērā iepriekš 1741.–1746. punktā izklāstītos apsvērumus, šis pamats ir jānoraida un nav nepieciešams pārbaudīt, vai Komisija kļūdaini noteica pārkāpuma ģeogrāfisko tvērumu attiecībā uz neapstrīdēšanas noteikumu.
d)

Par pārkāpumu smagumu
1)

Lietas dalībnieku argumenti
[..]
2)

Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, ir jāpārbauda prasītāju iebildums attiecībā uz to, ka nepastāvēja pret konkurenci vērsts nodoms.
Faktiski prasītājas kritizē apstrīdētā lēmuma 3064. un nākamos apsvērumus, kuros Komisija vienīgi konstatēja, ka aplūkojamie pārkāpumi bija izdarīti tīši vai nolaidības dēļ, kas tai ļāva, kā tas paredzēts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā, attiecīgajiem uzņēmumiem uzlikt naudas sodus.
Šajā ziņā attiecībā uz jautājumu, vai pārkāpums ir ticis veikts tīši vai nolaidības dēļ un tādēļ par to var sodīt ar naudas sodu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta pirmo daļu, no judikatūras izriet, ka šis nosacījums ir izpildīts, ja attiecīgais uzņēmums nevar nezināt savas rīcības pret konkurenci vērsto raksturu (spriedumi, 2013. gada 18. jūnijs, Schenker & Co. u.c.,
C‑681/11
,
EU:C:2013:404
,
37.
punkts; 2014. gada 10. jūlijs, Telefónica un Telefónica de España/Komisija,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
,
156.
punkts, un 2016. gada 8. septembris, Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, pārsūdzēts,
EU:T:2016:449
,
762.
punkts).
No dažādo strīdīgo nolīgumu, izņemot nolīgumus, kas noslēgti ar
Krka
, pārbaudes izriet, ka
Servier
maksāja ģenērisko zāļu sabiedrībām par to, ka tās paliek ārpus tirgus. Tā tātad nevarēja nezināt šādas rīcības pret konkurenci vērsto raksturu. Konkurentu izslēgšana no tirgus ir tirgus sadales un ražošanas ierobežošanas galējā forma (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 8. septembris, Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, pārsūdzēts,
EU:T:2016:449
,
435.
punkts), kam saskaņā ar judikatūru ir “acīmredzams” pret konkurenci vērsts raksturs (skat. iepriekš 1665. punktu).
Lai arī, ņemot vērā to, ka aplūkojamie nolīgumi tika noslēgti kā izlīguma nolīgumi patentu jomā, šo nolīgumu pārkāpjošais raksturs varēja nebūt skaidri pamanāms ārējam novērotājam, tas pats nav sakāms par šo nolīgumu pusēm (skat. iepriekš 1666. punktu).
Turklāt ir jākonstatē, ka strīdīgajiem nolīgumiem, izņemot ar
Krka
noslēgtos nolīgumus, bija pret konkurenci vērsti mērķi.
Gadījumā, ja – kā tas ir katra strīdīgā nolīguma gadījumā – apgriezts maksājums, nevis apstāklis, ka katra no pusēm atzīst patenta spēkā esamību, noved pie izlīguma nolīguma noslēgšanas, proti, ja ģenērisko zāļu sabiedrība tiek pamudināta piekrist netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumiem, konkurences ierobežojumi, kurus rada šie noteikumi, vairs nav saistīti ar izlīgumu strīdā, vai tas būtu faktisks vai fiktīvs, saistībā ar patentu. Tādā gadījumā tas ir pamudinājums, nevis tas, ka nolīguma puses atzīst aplūkojamā patenta spēkā esamību, kas ir šo noteikumu radīto konkurences ierobežojumu patiesais iemesls. Šādā gadījumā šis nolīgums kopumā pamatoti var tikt uzlūkots kā nolīgums par izslēgšanu no tirgus, ar kuru tiek īstenoti pret konkurenci vērsti mērķi.
Tādējādi pret konkurenci vērsta mērķa esamība ir pierādīta un šajā ziņā nav nozīmes tam, vai
Servier
noslēdza vai nenoslēdza nolīgumu ar visām ģenērisko zāļu sabiedrībām, kuras apstrīdēja tās patentus, tam, vai tā iniciēja vai neiniciēja šos nolīgumus, un tam, vai aplūkojamie nolīgumi bija vai nebija slepeni.
Tomēr šie elementi tiks ņemti vērā turpinājumā nolūkā noteikt, vai Komisijas pieņemtās likmes bija nesamērīgas.
Otrkārt, ir jāpārbauda prasītāju iebildums par to, ka Komisija neņēma vērā
Servier
patentu esamību.
Šajā ziņā – pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, – Komisija neatstāja bez ievērības faktu, ka nolīgumi attiecās uz intelektuālā īpašuma tiesībām.
Pamudinājuma esamības konstatējums nozīmē, ka nolīgumā ietvertā prasītājas izslēgšana no tirgus izriet nevis no aplūkojamo patentu sekām un to leģitīmas izmantošanas it īpaši saistībā ar izlīgumu, bet no līdzekļu nodošanas kā finansiālas atlīdzības par šo izslēgšanu (skat. iepriekš 253.–276. punktu).
Vēl ir jāuzsver, ka Komisija ievēroja nosacījumus konkurences tiesību piemērošanai intelektuālā īpašuma tiesībām, kā arī spēkā esamības prezumpciju, kas saistīta ar šādām tiesībām, jo tā kvalificēja par ierobežojumiem mērķa dēļ vienīgi nolīgumus, kuros bija ietverta patenta neatbilstoša izmantošana, ciktāl tie bija balstīti uz pamudinājumu, nevis uz patenta spēkā esamības atzīšanu (skat. iepriekš 266. un 267. punktu).
Visbeidzot, gadījumā, kad – kā tas ir attiecībā uz visiem strīdīgajiem nolīgumiem, izņemot ar
Krka
noslēgtos nolīgumus, – tiek konstatēta pamudinājuma esamība, puses saistībā ar izlīgumu vairs nevar atsaukties uz to, ka tās atzīst patenta spēkā esamību. Šajā ziņā nav nozīmes apstāklim, ka patenta spēkā esamību ir apstiprinājusi tiesa vai administratīva iestāde. Tā tas ir ar apstākli, ka EPI Iebildumu nodaļa apstiprināja patenta 947 spēkā esamību, vai prasītājām labvēlīgajiem konstatējumiem, ko esot izdarījušas Apvienotās Karalistes tiesas (skat. iepriekš 269. punktu).
Turklāt prasītāju arguments attiecībā uz to, ka būtu “paradoksāli un prettiesiski”, ja pārkāpumu ilgums būtu atkarīgs no tiesvedību attiecībā uz
Servier
patentiem garuma un rezultātiem, ir jānoraida.
Prasītājām pārmesto pārkāpumu ilgums ir atkarīgs no strīdīgajos nolīgumos ietverto netirgošanas un neapstrīdēšanas noteikumu piemērošanas jomas laikā, kas savukārt ir atkarīga no
Servier
patentu esamības un tātad no to procedūru rezultātiem, kuras attiecas uz šo patentu apstrīdēšanu.
Ir jāpiebilst, ka
Servier
vēl jo mazāk var apstrīdēt saikni, kas pastāv starp tiesvedību attiecībā uz tās patentiem garumu un pārkāpumu ilgumu tādēļ, ka iepriekš 1799. punktā minētā saistība, kas rada šādu saikni, izriet no nolīguma noteikumiem, kuriem
Servier
bija līdzizstrādātāja.
Treškārt, ir jāpārbauda prasītāju iebildums par to, ka pārkāpumi neradīja konkrētu ietekmi uz tirgu.
Šajā ziņā, pirmām kārtām, ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktā ir paredzēts – lai noteiktu naudas sodu apmēru, ir jāņem vērā pārkāpuma ilgums un smagums, un nav konkretizēts, ka pēdējais minētais ir jāvērtē salīdzinājumā ar tirgū faktiski gūtiem rezultātiem (ģenerāladvokāta Ž. Mišo [
J. Mischo
] secinājumi lietā Mo och Domsjö/Komisija,
C‑283/98 P
,
EU:C:2000:262
,
96.
punkts).
Tiesa gan, Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda] aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (
OV 1998, C 9, 3. lpp.
), ir paredzēts, ka, novērtējot pārkāpuma smagumu, ir jāņem vērā it īpaši tā konkrētā ietekme uz tirgu gadījumos, kad to iespējams noteikt.
Tomēr šāda prasība vairs nav minēta Pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu.
Šajā ziņā var norādīt, ka faktors, kas saistīts ar to, “vai pārkāpums jau ir īstenots vai vēl ne”, kas minēts pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai 22. punktā, attiecas uz pārkāpuma dalībnieku rīcību, nevis uz tā ietekmi uz tirgu.
Tādējādi saskaņā ar pamatnostādnēm naudas soda aprēķināšanai Komisijai nebija pienākuma ņemt vērā pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu, lai noteiktu pārdošanas apjoma vērtības proporciju saistībā ar pārkāpuma smagumu saskaņā ar pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai 19.–24. punktu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 14. marts, Fresh Del Monte Produce/Komisija,
T‑587/08
,
EU:T:2013:129
,
773.
–
775.
punkts, un 2015. gada 16. jūnijs, FSL u.c./Komisija,
T‑655/11
,
EU:T:2015:383
,
539.
punkts).
Otrām kārtām, Savienības judikatūra arī neuzliek Komisijai par pienākumu ņemt vērā pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu.
No Tiesas judikatūras izriet, ka pārkāpumu smagums ir jānoskaidro, pamatojoties uz ļoti daudziem apstākļiem, piemēram, īpašajiem lietas apstākļiem, lietā pastāvošo situāciju un naudas sodu preventīvo raksturu, kaut arī nav izstrādāts saistošs vai izsmeļošs to kritēriju saraksts, kas obligāti ir jāņem vērā (rīkojums, 1996. gada 25. marts, SPO u.c./Komisija,
C‑137/95 P
,
EU:C:1996:130
,
54.
punkts; spriedumi, 1997. gada 17. jūlijs, Ferriere Nord/Komisija,
C‑219/95 P
,
EU:C:1997:375
,
33.
punkts, un 2005. gada 28. jūnijs, Dansk Rørindustri u.c./Komisija,
C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
,
EU:C:2005:408
,
241.
punkts).
Protams, ietekmi uz tirgu var ņemt vērā kā vienu no “daudziem elementiem”, kas minēti iepriekš 1808. punktā, bet tiem būs būtiska nozīme tikai tādu nolīgumu, lēmumu vai saskaņotu darbību gadījumā, kuriem nav tiešs mērķis nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci un kuri tādējādi var kļūt par tādiem, uz ko jāattiecina LESD 101. pants vienīgi savas konkrētās ietekmes dēļ (ģenerāladvokāta Ž. Mišo secinājumi lietā Mo och Domsjö/Komisija,
C‑283/98 P
,
EU:C:2000:262
,
101.
punkts).
Ja Komisijai naudas soda apmēra aprēķināšanas stadijā tiktu uzlikts par pienākumu ņemt vērā pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu, tā sekas būtu tādas, ka tai būtu pienākums, kas saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tai nav jāpilda atbilstoši LESD 101. pantam, ja attiecīgā pārkāpuma mērķis ir vērsts pret konkurenci (skat. spriedumu, 2009. gada 3. septembris, Prym un Prym Consumer/Komisija,
C‑534/07 P
,
EU:C:2009:505
,
64.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Ir tiesa, kā norāda prasītājas, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav pamatojusies vienīgi uz konstatējumu par konkurences ierobežojumu mērķa dēļ esamību, bet ka tā vienlaikus ir pieņēmusi ierobežojumu seku dēļ esamību.
Tomēr Komisija strīdīgo nolīgumu ierobežojošās sekas uz konkurenci analizēja tikai pakārtoti, “pilnīguma labad” (apstrīdētā lēmuma 1213. apsvērums). Turklāt var norādīt, ka Komisija uzskatīja, ka ir pierādījusi ierobežojuma seku dēļ pastāvēšanu tikai četrās dalībvalstīs, proti, Francijā, Nīderlandē, Polijā un Apvienotajā Karalistē. Naudas soda apmēra aprēķināšanai tā ņēma vērā pārkāpumu ģeogrāfisko apjomu, kas ietvēra visas dalībvalstis, kurās bija piemēroti nolīgumi.
Turklāt prasītājas pašas norāda, ka naudas soda apmēra aprēķināšana “balstās vienīgi uz premisu, saskaņā ar kuru nolīgumi esot ierobežojumi mērķa dēļ”.
No iepriekš minētā izriet, ka Komisijai, nosakot naudas soda par LESD 101. panta pārkāpumiem apmēru, nebija jāņem vērā apgalvotā pārkāpumu konkrētas ietekmes uz tirgu neesamība.
Katrā ziņā, pat pieņemot, ka Komisijai būtu bijis jāpierāda aplūkojamo pārkāpumu konkrētas ietekmes uz tirgu esamība un tā to nebūtu pietiekami izdarījusi, tas nebūtu ietekmējis Komisijas pieņemtās likmes, ciktāl var secināt, ka, pat neesot šādai ietekmei, šīs likmes nav nesamērīgas.
Šajā saistībā ir jānorāda, ka aplūkojamie nolīgumi ir nolīgumi par izslēgšanu no tirgus, ar kuriem tiek īstenoti pret konkurenci vērsti mērķi (skat. iepriekš 1790. punktu). Konkurentu izslēgšana no tirgus ir tirgus sadales un ražošanas ierobežošanas galējā forma (skat. iepriekš 271. punktu). Tādējādi atbilstoši pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai 23. punktam šādi nolīgumi principā ir bargi sodāmi.
Tāpat ir jāpiebilst, ka strīdīgajos nolīgumos ietvertie ierobežojošie noteikumi ir tikuši īstenoti.
Ņemot vērā šos elementus, Komisijas noteiktā pārdošanas apjoma vērtības proporcija, proti, 10 vai 11 % atkarībā no gadījuma, kas ir tikai apmēram trešdaļa no maksimālās nosakāmās proporcijas, nešķiet nesamērīga. Gluži pretēji, šie procenti atbilstoši atspoguļo gan konstatēto pārkāpumu smagumu, kuriem ir ārkārtējs kaitīgums pret konkurenci vērstā mērķa dēļ, gan īpašo kontekstu, kurā tie notikuši un kuru raksturo intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzība un neskaidrība saistībā ar strīdu par
Servier
patentiem iznākumu.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka prasītājām vēl jo mazāk ir pamats atsaukties uz strīdīgo nolīgumu faktiskas ietekmes uz konkurenci neesamību tāpēc, ka šie nolīgumi, kuru pamatā ir pamudinājums, nevis tas, ka puses atzīst aplūkojamā patenta spēkā esamību, tām tieši ļāva aizstāt patentu strīdu riskus un neskaidrības, kas saistītas ar nosacījumiem un iespējām attiecībā uz ģenērisko zāļu sabiedrību ienākšanu tirgū, ar pārliecību, ka sabiedrības, kuru dēļ bija noslēgts nolīgums, tiks atturētas no tirgus.
Tāpat nevarētu apšaubīt iepriekš 1818. punktā izklāstīto secinājumu, arī tad, ja tiktu pierādīti prasītāju minētie un iepriekš 1791. punktā norādītie elementi.
Turklāt attiecībā uz prasītāju minēto pamatojuma trūkumu, kas nekādi nav precizēts, – tas nav atbalstāms. Ņemot vērā visus Komisijas apstrīdētajā lēmumā un it īpaši tā 3130. apsvērumā veiktos konstatējumus un kontekstu, kādā šis lēmums tika pieņemts,
Servier
varēja saprast, kādu iemeslu dēļ bija noteiktas pārdošanas apjoma vērtības likmes 10 un 11 %.
Komisija it īpaši ir pietiekami pamatojusi atšķirīgu pārdošanas apjoma vērtības proporciju piemērošanu atkarībā no nolīguma. Tā ir norādījusi, ka likme, kas pieņemta
Niche
,
Matrix
un
Lupin
nolīgumiem, bija augstāka nekā
Teva
un
Krka
nolīgumiem, jo pirmo ģeogrāfiskais tvērums bija lielāks nekā otrajiem (apstrīdētā lēmuma 3131. apsvērums).
No visa iepriekš minētā izriet, ka šis pamats ir jānoraida.
e)

Par pārkāpumu ilgumu
Prasītājas izvirza divus iebildumus, kas attiecas, pirmkārt, uz kļūdām saistībā ar pārkāpumu sākuma brīža noteikšanu un, otrkārt, uz kļūdām saistībā ar pārkāpumu beigu noteikšanu.
1)

Par pārkāpumu sākuma brīža noteikšanu
i)

Lietas dalībnieku argumenti
[..]
ii)

Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, ir jāvērtē arguments, saskaņā ar kuru
Servier
patentu apstrīdēšana nekad neesot tikusi pārtraukta un pat ne aizkavēta.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka prasītājas nepierāda un pat neapgalvo, ka kāda no ģenērisko zāļu sabiedrībām, kas noslēgušas strīdīgos nolīgumus, būtu apstrīdējusi kādu no
Servier
patentiem, neraugoties uz tai saistošo neapstrīdēšanas noteikumu.
Prasītājas tātad nenorāda, ka nolīgumi netiktu īstenoti, bet tās drīzāk vienīgi atsaucas uz faktu, ka citas ģenērisko zāļu sabiedrības, nevis tās, kas noslēgušas strīdīgos nolīgumus, esot apstrīdējušas
Servier
patentus.
Tādējādi prasītāju arguments būtībā ir tāds, ar ko norāda uz strīdīgo nolīgumu konkrētu seku attiecībā uz konkurenci neesamību.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka attiecībā uz konkurences ierobežojumiem mērķa dēļ ir lieki ņemt vērā to konkrētās sekas tirgū, lai noteiktu pārkāpuma esamību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1999. gada 8. jūlijs, Komisija/Anic Partecipazioni,
C‑49/92 P
,
EU:C:1999:356
,
98.
un
99.
punkts) un līdz ar to noteiktu šī pārkāpuma laika robežas un tādējādi noteiktu tā ilgumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 19. marts, Archer Daniels Midland/Komisija,
C‑510/06 P
,
EU:C:2009:166
,
113.
,
114.
un
140.
punkts).
Tādējādi nevar derīgi atsaukties uz strīdīgo nolīgumu seku attiecībā uz konkurenci neesamību, lai liktu apšaubīt pārkāpumu ilgumu, jo tas ir pietiekami pierādīts, pamatojoties uz ierobežojuma mērķa dēļ konstatējumu.
Katrā ziņā, ja prasītāju veiktā apstrīdēšana būtu jāskata kā tāda, kas neattiecas uz pārkāpumu konstatējumu, ciktāl būtu kļūdaini noteikts to ilgums, bet gan uz Komisijas apstrīdētajā lēmumā izmantoto pārkāpumu smaguma vērtējumu, būtu jāatgādina, ka iebildums par nolīgumu konkrētas ietekmes neesamību un par šīs neesamības sekām attiecībā uz pārkāpuma smaguma vērtējumu jau ir ticis noraidīts (skat. iepriekš 1801.–1820. punktu).
Otrkārt, attiecībā uz argumentiem, saskaņā ar kuriem dažus no pārkāpumiem nevarēja konstatēt, jo
Teva
un
Lupin
rīcībā nebija TA, šie argumenti jau tika vērtēti saistībā ar atbildi uz pamatiem par potenciālas konkurences neesamību (skat. iepriekš 604. un 743. punktu). No šīs atbildes izriet, ka Komisija pamatoti uzskatīja, ka
Teva
un
Lupin
nolīgumu noslēgšanas datumā bija potenciāli
Servier
konkurenti. Tādējādi Komisija nav kļūdaini noteikusi pārkāpumu sākumu šajā datumā.
Attiecībā uz argumentu par to, ka nebija beidzies PAS [papildu aizsardzības sertifikāta] termiņš attiecībā uz patentu, ar kuru aizsargā perindoprila molekulu, to var noraidīt, pamatojoties uz apsvērumiem, kas tika izklāstīti saistībā ar atbildi uz pamatu par potenciālas konkurences neesamību.
Kā tika minēts iepriekš 359. punktā, tirgus dalībniekam ir iespējams uzņemties risku laist tirgū produktu, tostarp tādu, ar ko potenciāli pārkāpj spēkā esošu patentu, un šī ienākšana tirgū vai produkta laišana tirgū “riskējot” var vainagoties panākumiem, ja patenta īpašnieks atsakās celt prasību par pārkāpumu vai ja – gadījumā, ja šāda prasība tiek celta, – tā tiek noraidīta. Šī iespēja ienākt tirgū “riskējot” palīdz pierādīt, ka patenti nav nepārvarami šķēršļi ģenērisko zāļu sabiedrību ienākšanai tirgū.
Turklāt patenti neliedz tirgus dalībniekiem veikt darbības, kas nepieciešamas patentus nepārkāpjoša produkta ražošanai un tirdzniecībai. Tādējādi tie tiek uzskatīti par patenta īpašnieka potenciāliem konkurentiem līdz brīdim, kad tie ienāk tirgū, un pēc šīs ienākšanas tie kļūst par tā faktiskiem konkurentiem (skat. iepriekš 357. punktu).
Šajā ziņā Komisija apstrīdētā lēmuma 3137. apsvērumā ir norādījusi, ka ģenērisko zāļu sabiedrības savu ienākšanu tirgū sāka gatavot dažreiz jau vairākus gadus pirms PAS attiecībā uz patentu termiņa beigām un ka perindoprila gadījumā šis laiks bija vidēji divi vai trīs gadi. Šie apsvērumi apstiprināja konstatējumu, ka aplūkojamie pārkāpumi bija sākušies pirms PAS attiecībā uz patentu, ar ko aizsargāja perindoprila molekulu, termiņa beigām.
Komisija tomēr piebilda, ka tad, ja PAS termiņš kādā dalībvalstī bija beidzies pēc tam, kad citās dalībvalstīs bija notikusi ģenēriskā perindoprila laišana tirgū, tā deva priekšroku, “ņemot vērā, ka pastāv paātrināta savstarpējas atzīšanas procedūra, saskaņā ar kuru dalībvalstis vienojas atzīt citas dalībvalsts piešķirtas tirdzniecības atļaujas spēkā esamību” (apstrīdētā lēmuma 4073. zemsvītras piezīme), izmantot piesardzīgu pieeju un noteikt pārkāpuma sākuma datumu PAS termiņa beigu brīdī. Komisija pēc tam precizēja, ka tā bija izmantojusi šādu pieeju attiecībā uz Itāliju. Tā norādīja, ka Francijā, gluži pretēji, neviens ģenēriskais produkts nebija laists tirgū kādā citā dalībvalstī pirms PAS termiņa beigām (apstrīdētā lēmuma 4073. zemsvītras piezīme).
Prasītājas nav apstrīdējušas iepriekš 1844. un 1845. punktā minētos elementus.
Ņemot vērā iepriekš 1842.–1846. punktā minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka Komisija pamatoti uzskatīja, ka daži pārkāpumi Francijā bija sākušies 2005. gada 8. februārī, pirms PAS termiņa beigām.
Turklāt prasītāju iebildums ir efektīvs tikai attiecībā uz pārkāpumiem, kas atbilst
Niche
un
Matrix
nolīgumiem, kuri ir vienīgie strīdīgie nolīgumi, kas noslēgti pirms PAS termiņa beigām Francijā.
Tie tika noslēgti tikai 2005. gada 8. februārī, proti, nedaudz vairāk nekā mēnesi pirms PAS beigu termiņa Francijā, kas bija 2005. gada 22. marts.
Tādēļ vēl jo vairāk ir pamats konstatēt, ka 2005. gada 8. februārī attiecīgās ģenērisko zāļu sabiedrības varēja gatavot ienākšanu tirgū, kas varēja notikt pēc PAS termiņa beigām, un tādējādi radīt konkurences spiedienu.
Turklāt, pat pieņemot, ka varētu uzskatīt, ka prasītājas min vienlīdzīgas attieksmes principa neievērošanu un ka šī pamata minēšana nebūtu novēlota, ar apstākli, ka
Servier
attiecībā uz pārkāpuma sākuma noteikšanu Itālijā varēja saņemt tādu labvēlīgu attieksmi, kuras piemērošana nebija obligāta (ņemot vērā it īpaši iepriekš 1842. punktā minētos apsvērumus), nevar pamatot to, ka tai būtu jāsaņem tāda pati attieksme attiecībā uz visām pārējām dalībvalstīm, izņemot, ja tiktu pierādīts, ka šāda atšķirīga attieksme būtu patvaļīga (skat. turpmāk 1868.–1871. punktu).
Tomēr tā tas nav šajā gadījumā. Situācija Francijā un Itālijā bija objektīvi atšķirīga, un tā nebija nesaistīta ar iespēju konstatēt pārkāpumu (skat. iepriekš 1845. punktu).
Pakārtoti, ar atšķirīgo situāciju Francijā un Itālijā, uz kuru pamatojās Komisija (skat. iepriekš 1844. un 1845. punktu), varēja pamatot atšķirīgas attieksmes piemērošanu.
No visa iepriekš minētā izriet, ka šis iebildums ir jānoraida kopumā.
2)

Par pārkāpumu beigu datumu
i)

Lietas dalībnieku argumenti
[..]
ii)

Vispārējās tiesas vērtējums
Saistībā ar šo iebildumu prasītājas atsaucas uz tādu ģenērisko zāļu sabiedrību ienākšanu vairāku dalībvalstu tirgos, kuras nebija puses nevienā no strīdīgajiem nolīgumiem, un uz sekojošu perindoprila cenu samazinājumu.
To argumentācija būtībā no jauna atsaucas uz to, ka strīdīgajiem nolīgumiem nebija konkrētu seku uz konkurenci, sākot no ģenērisko zāļu sabiedrību ienākšanas tirgū.
Šajā ziņā attiecībā uz konkurences ierobežojumiem mērķa dēļ ir jāatgādina iepriekš 1837. punktā minētā judikatūra.
Tādējādi nevar derīgi atsaukties uz strīdīgo nolīgumu seku attiecībā uz konkurenci neesamību, lai liktu apšaubīt pārkāpumu ilgumu, jo tas ir pietiekami pierādīts, pamatojoties uz ierobežojuma mērķa dēļ konstatējumu.
Katrā ziņā, lai arī vajadzētu uzskatīt, ka prasītāja ir apstrīdējusi nevis pārkāpuma esamību, ciktāl tā ilgums esot bijis kļūdaini noteikts, bet Komisijas apstrīdētajā lēmumā veikto pārkāpuma smaguma vērtējumu, ir jāatgādina, ka iebildums par nolīgumu konkrētu seku neesamību un par šīs neesamības sekām uz pārkāpuma smaguma vērtējumu jau tika noraidīts (skat. iepriekš 1801.–1820. punktu).
Tomēr prasītājas min arī vienlīdzīgas attieksmes principa neievērošanu.
Šajā ziņā prasītājas min faktu, ka Komisija ir samazinājusi pārkāpumu ilgumu Nīderlandē un Apvienotajā Karalistē, lai ņemtu vērā ģenērisko produktu ienākšanu šajos abos tirgos, lai arī tā to nedarīja attiecībā uz citiem tirgiem, attiecībā uz kuriem tā, vispārīgi raugoties, pamatojās uz
Servier
patentu termiņa beigu datumu vai atzīšanu par spēkā neesošiem (apstrīdētā lēmuma 3133. apsvērums).
Tomēr attiecībā uz Apvienoto Karalisti ir jāprecizē, ka pieņemtais pārkāpuma beigu datums, tiesa, atbilst ģenēriska produkta ienākšanai tirgū (apstrīdētā lēmuma 776. apsvērums), bet tas atbilst arī šīs valsts tiesas spriedumam, ar kuru patents 947 atzīts par spēkā neesošu (apstrīdētā lēmuma 180., 776. un 2125. apsvērums).
Prasītāju argumenta par atšķirīgu attieksmi atkarībā no dalībvalsts, kurā pārkāpumi izdarīti, atbilstība attiecībā uz Apvienoto Karalisti līdz ar to nav pierādīta.
Turklāt apstāklis, ka
Servier
attiecībā pret dažām dalībvalstīm saistībā ar pārkāpuma beigu noteikšanu būtu varējusi saņemt labvēlīgāku attieksmi, nekā pienāktos – pamatojoties uz ierobežojošo seku neesamību, kam nav ietekmes, ja Komisija konstatē, kā tas ir šajā gadījumā, ierobežojumu mērķa dēļ (skat. iepriekš 1862. punktu) –, nepamato to, lai
Servier
saņemtu šādu attieksmi attiecībā uz visām attiecīgajām valstīm. Vienlīdzīgas attieksmes principam nav jānodrošina uzņēmumam, kurš saņem tādu labvēlīgu attieksmi, kāda tam noteikti nebija jāsaņem atbilstoši dokumentiem vai judikatūrai, tiesības netikt sodītam, ja Komisija pamatoti secina pārkāpuma esamību.
Tomēr ir tiesa, ka Komisija nevar tostarp tam pašam uzņēmumam piemērot naudas soda aprēķināšanas metodes, kas tiek patvaļīgi mainītas, tajā izpratnē, ka šādai maiņai nav nekāda atbilstīga pamatojuma.
Tomēr šajā gadījumā šāda maiņa nav tikusi pierādīta. Komisija norādīja, ka tā attiecībā uz Nīderlandi un Apvienoto Karalisti pieņēma īpašu pieeju, ko tā kvalificēja kā “piesardzīgu”, un šī pieeja tai lika samazināt pārkāpuma laikposmu ilgumu, lai tiktu ņemti vērā datumi, kad šo divu dalībvalstu tirgos tika laists liels skaits ģenērisko produktu, kam bija liela ietekme uz
Servier
ražotā perindoprila pārdošanas apjomu (apstrīdētā lēmuma 3133. apsvērums).
Ar vienīgajiem elementiem, ko prasītājas šajā ziņā min, proti,
Servier
ražotā perindoprila cenas būtisku samazināšanu un tās tirgus daļu nepārtrauktu samazināšanos pēc tam, kad Francijas tirgū tika laists ģenērisks produkts, nav pietiekami, lai pierādītu, ka situācija, pirmkārt, Nīderlandē un Apvienotajā Karalistē un, otrkārt, Francijā, bija tik līdzīga, ka atšķirīga attieksme bija patvaļīga.
A fortiori
minētie elementi neļauj pierādīt atšķirīgas attieksmes, pirmkārt, Nīderlandē un Apvienotajā Karalistē un, otrkārt, Beļģijā, Čehijas Republikā un Īrijā patvaļīgo raksturu, jo šie elementi neattiecas uz šo triju dalībvalstu situāciju.
Pakārtoti, lai arī no apstrīdētā lēmuma 43. un 44. tabulas izriet, ka ģenērisko produktu laišana tirgū izraisīja ievērojamu un pēkšņu
Servier
ražotā perindoprila pārdošanas apjoma vērtības samazinājumu Nīderlandē un Apvienotajā Karalistē, tomēr no apstrīdētā lēmuma 45. tabulas neizriet, ka šāds samazinājums pēc šīs laišanas tirgū būtu konstatēts Francijā. Situācijas atšķirība, no vienas puses, Nīderlandē un Apvienotajā Karalistē un, no otras puses, Francijā līdz ar to ļāva Komisijai pamatoti piemērot atšķirīgu attieksmi, vienīgi attiecībā uz Nīderlandi un Apvienoto Karalisti pārkāpuma beigu datumu konstatējot brīdī, kad šajos tirgos tika laisti ģenēriskie produkti.
Iepriekš 1872. punktā konstatētās situācijas atšķirību neliek apšaubīt apstāklis, ka ģenēriska produkta laišana Francijas tirgū esot izraisījusi perindoprila cenas samazinājumu par 30 % un “
Servier
tirgus daļas nepārtrauktu samazināšanos”. Šie elementi neapliecina tikpat ievērojamu un pēkšņu
Servier
pārdošanas apjoma vērtības samazinājumu Francijā kā Nīderlandē un Apvienotajā Karalistē konstatētais samazinājums.
Attiecībā uz Beļģiju, Čehijas Republiku un Īriju – ne no viena no prasītāju minētajiem lietas materiāliem neizriet, ka šo dalībvalstu tirgos būtu konstatēts
Servier
pārdošanas apjoma vērtības ievērojams un pēkšņs samazinājums, kas līdzvērtīgs Nīderlandē un Apvienotajā Karalistē konstatētajam samazinājumam saistībā ar ģenērisko produktu ienākšanu tirgū.
No visa iepriekš minētā izriet, ka šis iebildums un līdz ar to pamats kopumā ir jānoraida.
f)

Par papildsummas piemērošanu
1)

Lietas dalībnieku argumenti
[..]
2)

Vispārējās tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, ka aplūkojamie nolīgumi ir nolīgumi, ar kuriem
Servier
tika atļauts izslēgt konkurentus no tirgus, un apstāklis, ka šie konkurenti bija potenciāli konkurenti, negroza šo vērtējumu. Šādi starp konkurentiem noslēgti nolīgumi ir horizontāli nolīgumi. Turklāt konkurentu izslēgšana no tirgus ir tirgus sadales un ražošanas ierobežošanas galējā forma (spriedums, 2016. gada 8. septembris, Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, pārsūdzēts,
EU:T:2016:449
,
435.
punkts). Tādējādi Komisija pamatoti varēja piemērot pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai 25. punktu, ar kuru ir paredzēta naudas soda papildsummas pievienošana ražošanu ierobežojošiem horizontāliem nolīgumiem.
Iepriekš minēto secinājumu nevar atspēkot pārējie prasītāju izvirzītie argumenti.
Pirmkārt, pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, Komisija neatstāja bez ievērības faktu, ka strīdīgie nolīgumi attiecās uz intelektuālā īpašuma tiesībām (skat. iepriekš 1794.–1797. punktu).
Otrkārt, pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, un kā tika konstatēts jau iepriekš dažādajās daļās, kas veltītas atbildēm uz pamatiem attiecībā uz potenciālas konkurences neesamību, ģenērisko zāļu sabiedrības bija
Servier
potenciāli konkurenti brīdī, kad katra no tām parakstīja strīdīgo nolīgumu vai strīdīgos nolīgumus, kas uz to attiecās.
Treškārt, pretēji tam, ko apgalvo prasītājas,
Servier
varēja saprātīgi paredzēt, ka uz tās rīcību attiecas LESD 101. panta 1. punktā noteiktais aizliegums (skat. iepriekš 1661. punktu). Turklāt tā nevarēja nezināt savas rīcības pret konkurenci vērsto raksturu (skat. iepriekš 1665. punktu).
Ceturtkārt, attiecībā uz prasītāju minēto pārkāpumu “faktisku seku” neesamību ir jānorāda, ka tās, neko neprecizējot, vienīgi min šo iespējamo neesamību, lai secinātu Komisijas pieņemtās papildsummas nesamērīgumu. Šim argumentam tātad nav pievienoti pietiekami precizējumi, kas ļautu vērtēt tā pamatotību, un līdz ar to tas ir jānoraida.
Katrā ziņā šajā naudas soda apmēra aprēķināšanas stadijā Komisijai nebija vairāk pienākums ņemt vērā iespējamu konkrētas ietekmes uz tirgu neesamību nekā stadijā, kad tika noteikta pārdošanas apjoma vērtības proporcija, ko Komisija pieņēma (skat. iepriekš 1802.–1810. punktu). Ne Regula Nr. 1/2003, ne pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai, ne Savienības judikatūra tai nelika to darīt.
Piektkārt, apstāklis, ka Komisija ģenērisko zāļu sabiedrībām nepiemēroja papildsummu, neļauj secināt vienlīdzīgas attieksmes principa neievērošanu.
Šajā ziņā pastāv būtiskas atšķirības starp metodi, kura izklāstīta pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai un kuru Komisija piemēroja
Servier
, un metodi, ko Komisija piemēroja ģenērisko zāļu sabiedrībām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 8. septembris, Xellia Pharmaceuticals un Alpharma/Komisija,
T‑471/13
, nav publicēts, pārsūdzēts,
EU:T:2016:460
,
423.
punkts).
Metodē, kas paredzēta pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai, 13. punktā paredzētās pārdošanas apjoma vērtības ņemšanas vērā mērķis ir noteikt par sākuma brīdi uzņēmumam uzliktā naudas soda apmēra aprēķināšanai summu, kura atspoguļo pārkāpuma ekonomisko nozīmi un šī uzņēmuma relatīvo nozīmi pārkāpumā. Turpinājumā – piemērojot minēto pamatnostādņu 19. un 21. punktu, Komisija atkarībā no pārkāpuma smaguma nosaka, kāda pārdošanas apjoma vērtības proporcija ir jāpieņem pamatsummas noteikšanai. Saskaņā ar 2006. gada pamatnostādņu 24. punktu šī proporcija principā var sasniegt 30 % un tā ir jāreizina ar koeficientu atkarībā no aizliegtās vienošanās ilguma. Tālāk – piemērojot šo pamatnostādņu 25. punktu, neatkarīgi no tā, cik ilgi uzņēmums ir piedalījies pārkāpumā, Komisija iekļauj pamatsummā summu, kas līdzvērtīga 15–25 % no pārdošanas apjoma vērtības, lai aizkavētu uzņēmumus noslēgt horizontālas vienošanās par cenu noteikšanu, tirgus sadali un ražošanas ierobežošanu vai pat iesaistīties citos pārkāpumos (skat. spriedumu, 2016. gada 8. septembris, Xellia Pharmaceuticals un Alpharma/Komisija,
T‑471/13
, nav publicēts, pārsūdzēts,
EU:T:2016:460
,
424.
punkts).
Turpretī metodē, kura izmantota attiecībā uz ģenērisko zāļu sabiedrībām, ņemot vērā, ka tā ļauj Komisijai par pamatsummu izmantot tieši līdzekļu nodošanu, ko
Servier
piešķīra attiecīgajai ģenērisko zāļu sabiedrībai, nav paredzēti visi iepriekš minētie posmi, it īpaši papildsummas piemērošana atbilstoši pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai 25. punktam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 8. septembris, Xellia Pharmaceuticals un Alpharma/Komisija,
T‑471/13
, nav publicēts, pārsūdzēts,
EU:T:2016:460
,
425.
punkts).
Pirmās metodes piemērošana
Servier
un otrās metodes piemērošana ģenērisko zāļu sabiedrībām bija pamatota.
Pirmām kārtām, sakarā ar strīdīgo nolīgumu pašu mērķi – jo tie ir nolīgumi par izslēgšanu no tirgus – ģenērisko zāļu sabiedrības atšķirībā no
Servier
pārkāpumu laikposmā nebija klātesošas tirgos, kuros tie tika izdarīti.
Tādējādi Komisija nevarēja izmantot ģenērisko zāļu sabiedrību sasniegtā pārdošanas apjoma vērtību attiecīgajā ģeogrāfiskajā teritorijā tā pēdējā pilnā gada laikā, kad uzņēmums bijis iesaistīts pārkāpumā, atbilstoši tam, kas paredzēts pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai 13. punktā.
Tā tātad nevarēja ģenērisko zāļu sabiedrībām piemērot naudas soda apmēra aprēķināšanas metodi, kas izklāstīta pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai, un it īpaši tām uzlikt papildsummu, kura aprēķināta, pamatojoties uz pārdošanas apjoma vērtību, ko uzņēmums sasniedzis saistībā ar attiecīgo pārkāpumu.
Iepriekš minētie apsvērumi ir spēkā attiecībā uz visām ģenērisko zāļu sabiedrībām, jo neviena no tām nevarēja ienākt tirgos, kuros Komisija bija konstatējusi ar šo sabiedrību saistīto pārkāpumu.
It īpaši attiecībā uz
Krka
, pat pieņemot, ka prasītājas par atbalstu iebildumam attiecībā uz vienlīdzīgas attieksmes principa neievērošanu varētu derīgi atsaukties uz šai ģenērisko zāļu sabiedrībai uzliktā naudas soda apmēra aprēķināšanas metodi, lai gan
Servier
atbildība atbilstoši nolīgumiem, kas noslēgti ar
Krka
, nav nosakāma (skat. iepriekš 1636. punktu), šāds iebildums būtu jānoraida.
Tiesa gan, salīdzinājums, uz kuru ir balstīts prasītāju iebildums, nav salīdzinājums – saistībā ar katru strīdīgo nolīgumu – starp
Servier
situāciju un attiecīgās ģenērisko zāļu sabiedrības situāciju, bet gan salīdzinājums – saistībā ar visiem nolīgumiem – starp
Servier
situāciju un visu aplūkojamo ģenērisko zāļu sabiedrību situāciju. Tādējādi apstāklis, ka
Servier
netika piemērota papildsumma atbilstoši nolīgumiem, kas noslēgti ar
Krka
, obligāti neaizliedz ņemt vērā
Krka
situāciju, pārbaudot prasītāju iebildumu.
Turpinot – ir tiesa, ka vienā no nolīgumiem, ko
Krka
bija noslēgusi ar
Servier
, bija paredzēts piešķirt septiņās dalībvalstīs piemērojamu licenci attiecībā uz patentu 947. Līdz ar to
Krka
varēja pārdot savus produktus šajās dalībvalstīs pārkāpuma laikposmā.
Tomēr Komisija nekonstatēja pārkāpumus šajās dalībvalstīs, kurās licence tika piemērota. Tā nepārmet nolīguma pusēm to, ka
Krka
bija ienākusi tajos septiņos tirgos, kuros tika piemērota licence, bet gan to, ka šī sabiedrība bija atteikusies ienākt pārējo dalībvalstu tirgos, kuros tika piemēroti nepārdošanas un neapstrīdēšanas noteikumi bez licences nolīguma.
Pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai 13. punktā paredzētais pārdošanas apjoma jēdziens nevar tikt piemērots tādējādi, lai tas ietvertu attiecīgā uzņēmuma pārdošanas apjomu, kas neietilpst pārmestās aizliegtās vienošanās piemērošanas jomā (spriedums, 2014. gada 12. novembris, Guardian Industries un Guardian Europe/Komisija,
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
,
57.
punkts).
Tādējādi tie septiņi tirgi, uz kuriem attiecās licences nolīgums, nevarēja tikt uzlūkoti par tādiem, kas ietverti “attiecīgajā ģeogrāfiskajā teritorijā” pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai 13. punkta izpratnē.
Ir jāpiebilst, ka pat tad, ja priekšrocība, ko piešķir licences nolīgums, ar zināmiem nosacījumiem varētu tikt kvalificēta kā pamudinoša, tas, ka ģenērisko zāļu sabiedrībai ar šādu nolīgumu ļauj bez riska ienākt vai palikt kādā tirgū, principā ir labvēlīgi konkurencei, jo ģenērisko zāļu sabiedrības ienākšana tirgū ievērojami samazina cenas. Šķistu neatbilstoši ņemt vērā tāda pārdošanas apjoma vērtību, kas sasniegts tirgos, kuros konkurence pastiprinājās, uzliekot naudas sodu ģenērisko zāļu sabiedrībai, kas it kā bija piedalījusies konkurences ierobežojumā citos tirgos.
Komisija tātad nevarēja
Krka
, kā arī
a fortiori
pārējām ģenērisko zāļu sabiedrībām, kuras bija strīdīgo nolīgumu puses, piemērot naudas soda apmēra aprēķināšanas metodi, kas izklāstīta pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai, un it īpaši tām uzlikt papildsummu, kura aprēķināta, pamatojoties uz pārdošanas apjoma vērtību, ko uzņēmums sasniedzis saistībā ar attiecīgo pārkāpumu.
Tas neattiecas uz
Servier
, kura tirgoja perindoprilu ģeogrāfiskajās teritorijās, kas saistītas ar pārkāpumiem.
Otrām kārtām, naudas soda apmēra aprēķināšanas metode, ko Komisija izmantoja attiecībā uz ģenērisko zāļu sabiedrībām, bija pielāgota īpašajam kontekstam, jo nolīgumā noteiktajā līdzekļu nodošanas summā bija ņemta vērā peļņa, ko katra ģenērisko zāļu sabiedrība guva no attiecīgā pārkāpuma. Šāda metode nebija piemērota
Servier
, par kuru tika uzskatīts, ka tā guva peļņu no augstas perindoprila cenas noturēšanas.
Šādas situācijas atšķirības pamatoja to, ka ģenērisko zāļu sabiedrībām tika piemērota atšķirīga attieksme nekā
Servier
, proti, īpaša aprēķināšanas metode, kura atšķīrās no metodes, kas ir minēta pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai, un kurā tādējādi nebija obligāti jāpiemēro papildsumma, kas paredzēta minētajās pamatnostādnēs.
No iepriekš minētā izriet, ka Komisija pamatoti piemēroja papildsummu, aprēķinot naudas sodu, kas uzlikts
Servier
par pirmo LESD 101. panta pārkāpumu, proti, pārkāpumu, kurš saistīts ar
Niche
un
Unichem
(apstrīdētā lēmuma 3139. apsvērums).
Saistībā ar atsevišķo iebildumu par apstrīdētā lēmuma nepietiekamo pamatojumu attiecībā uz papildsummas nepiemērošanu, aprēķinot naudas soda apmēru ģenērisko zāļu sabiedrībām, ir jānorāda, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 3146. apsvērumā ir norādījusi šādi:
“Ģenērisko zāļu sabiedrības piekrita netirgot ģenērisko perindoprilu katra nolīguma attiecīgajā ģeogrāfiskajā teritorijā un tādējādi neguva nekādu pārdošanas apjomu attiecīgajā ģeogrāfiskajā teritorijā. Tādējādi ģenērisko zāļu sabiedrībām būtu jāpiemēro pamatnostādņu [naudas soda aprēķināšanai] 37. punkts. Šo pamatnostādņu 37. punkts ļauj Komisijai novirzīties no pamatnostādņu [naudas soda aprēķināšanai] parastās metodoloģijas konkrēto lietas apstākļu vai vajadzības panākt preventīvu iedarbību dēļ.”
Apstrīdētā lēmuma 3152. apsvērumā Komisija noteica:
“Atbilstoši Regulai Nr. 1/2003 un pamatnostādnēm [naudas soda aprēķināšanai] naudas sodam ir jābūt atkarīgam no šādiem faktoriem: i) pārkāpuma smaguma, ii) tā ilguma, iii) visiem vainu pastiprinošiem vai vainu mīkstinošiem apstākļiem un iv) vajadzības panākt preventīvu iedarbību. Komisija, īstenojot savu rīcības brīvību, uzskata, ka šajā lietā, ņemot vērā lietas konkrētos apstākļus, ģenērisko zāļu sabiedrību saņemtā līdzekļu nodošanas summa sniedz būtiskas norādes par šiem faktoriem.”
No iepriekš minētajiem apstrīdētā lēmuma fragmentiem izriet, pirmkārt, ka Komisija nepiemēroja pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai paredzēto metodi, kas balstās uz pārdošanas apjoma vērtību tā pēdējā pilnā gada laikā, kad uzņēmums bijis iesaistīts pārkāpumā, bet gan metodi, kurā izmanto ģenērisko zāļu sabiedrību saņemto līdzekļu nodošanas summu kā pamatsummu naudas soda apmēra aprēķināšanai, otrkārt, ka tā šādi rīkojās, pamatojoties uz pašu nolīgumu mērķi – jo tie bija nolīgumi par izslēgšanu no tirgus –, kā dēļ ģenērisko zāļu sabiedrības pārkāpumu laikposmā nebija klātesošas minētajā tirgū, un, treškārt, ka tā uzskatīja, ka izraudzītā metode tai ļauj ņemt vērā it īpaši pārkāpuma smagumu un tā ilgumu.
Šāds pamatojums ļāva prasītājām saprast iemeslus, kuru dēļ Komisija attiecībā uz ģenērisko zāļu sabiedrībām izmantoja atšķirīgu metodi – kas it īpaši neietvēra papildsummas piemērošanu – nekā metode, kas paredzēta pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai. Tas arī ļauj Savienības tiesai veikt tiesiskuma pārbaudi un īstenot savu tiesas neierobežoto kompetenci.
Tādēļ iebildums par nepietiekamu pamatojumu šajā ziņā ir jānoraida.
Noslēgumā ir jānorāda, ka to, ka pirmajam LESD 101. panta pārkāpumam tika piemērota papildsumma, kas aprēķināta, pamatojoties uz likmi 11 % no pārdošanas apjoma vērtības, kura ir zemāka nekā pamatnostādņu 25. punktā paredzētā likmju amplitūda, un kas it īpaši tika piemērota tikai vienam no LESD 101. panta pārkāpumiem, kuri noteikti attiecībā uz
Servier
, nevar uzskatīt par nesamērīgu, ņemot vērā visus atbilstīgos lietas apstākļus, kā tie atgādināti iepriekš 1816.–1818. punktā.
No visa iepriekš minētā izriet, ka šis pamats ir jānoraida.
g)

Par samērīguma principa un sodu individualizēšanas principa pārkāpumu
Prasītājas izvirza divus iebildumus attiecībā, pirmkārt, uz to, ka netika ņemti vērā
Servier
konkrētie apstākļi, un, otrkārt, uz administratīvā procesa ilgumu.
1)

Par to, ka netika ņemti vērā “Servier” konkrētie apstākļi
i)

Lietas dalībnieku argumenti
[..]
ii)

Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, apstāklis, ka
Servier
ir “viena produkta” uzņēmums – pieņemot, ka tas tiktu pierādīts –, pats par sevi nelika Komisijai samazināt naudas sodu apmēru. Šajā ziņā ir jānorāda, ka prasītājas šī argumenta atbalstam nemin nevienu saistošu Savienības tiesību normu un nevienu judikatūras precedentu.
Turklāt tāds uzņēmums kā prasītāja, kuras ļoti lielu kopējā apgrozījuma daļu veido izstrādājums, saistībā ar kuru ir notikusi aizliegtā vienošanās, arī gūst no tā ļoti lielu labumu (šajā nozīmē skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumus lietā Pilkington Group u.c./Komisija,
C‑101/15 P
,
EU:C:2016:258
,
100.
punkts). Tādējādi apstāklis, ka
Servier
ir “viena produkta” uzņēmums, pats par sevi nav pamats samazināt naudas soda apmēru.
Attiecībā uz atsaukšanos uz Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi, kurā tā esot samazinājusi naudas sodu apmēru, pamatojoties uz “viena produkta” uzņēmuma esamību, ir jānorāda, ka prasītāju minētais precedents, kā prasītājas to izklāstījušas, attiecās uz atšķirīgiem apstākļiem nekā šajā lietā aplūkojamie, jo Komisija bija samazinājusi attiecīgā naudas soda apmēru, lai izvairītos no tā, ka tas sasniegtu Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā minēto līmeni 10 % no apgrozījuma.
Turklāt saskaņā ar judikatūru Komisijai ir rīcības brīvība naudas sodu apmēru noteikšanā, lai virzītu uzņēmumu rīcību uz konkurences tiesību normu ievērošanu. Tas, ka Komisija iepriekš piemērojusi noteiktus naudas sodus par noteiktiem pārkāpumu veidiem, neizslēdz tai iespēju palielināt šo sodu līmeni līdz Regulā Nr. 1/2003 norādītajām robežām, ja tas ir vajadzīgs, lai nodrošinātu Savienības konkurences politikas īstenošanu. Gluži pretēji, Savienības konkurences tiesību normu efektīvas piemērošanas priekšnoteikums ir tāds, ka Komisija jebkurā brīdī var pielāgot naudas soda līmeni šīs politikas vajadzībām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 8. septembris, Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, pārsūdzēts,
EU:T:2016:449
,
773.
punkts).
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesības atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu ir ikvienai personai, kurai Savienības iestāde ir radījusi pamatotas cerības. Tiesības atsaukties uz tiesisko paļāvību rodas, ja ir izpildīti trīs kumulatīvi nosacījumi. Pirmām kārtām, Savienības iestādei ir jābūt sniegušai ieinteresētajai personai precīzus, beznosacījumu un saskaņotus solījumus no kompetentiem un uzticamiem avotiem. Otrām kārtām, šie solījumi var radīt leģitīmas cerības personai, kurai tie ir adresēti. Trešām kārtām, dotajiem solījumiem ir jābūt saderīgiem ar piemērojamajām tiesību normām (skat. spriedumu, 2014. gada 5. septembris, Éditions Odile Jacob/Komisija,
T‑471/11
,
EU:T:2014:739
,
91.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Prasītāju minētie elementi, proti, Parlamenta rezolūcija un par konkurenci atbildīgā Komisijas locekļa paziņojums ļautu, lielākais, secināt, ka pastāv iespēja nākotnē grozīt vadlīnijas naudas soda aprēķināšanai, lai ņemtu vērā “viena produkta” uzņēmumu īpašās iezīmes. Tātad nav runas par precīziem, beznosacījumu un saskaņotiem solījumiem, kas var radīt
Servier
leģitīmas cerības.
Otrkārt, apstāklis – pieņemot, ka tas būtu pierādīts, – ka
Servier
pārvalda bezpeļņas fonds, kurš nemaksā dividendes saņēmējiem privātpersonām un kurš tādējādi var veltīt lielu daļu peļņas vai pat visu peļņu pētniecībai, nekādi nelika Komisijai samazināt naudas soda apmēru.
Turklāt Komisijai ir rīcības brīvība, nosakot naudas soda apmēru (skat. iepriekš 1925. punktu).
Pat pieņemot, ka prasītājas būtu vēlējušās apstrīdēt
Servier
uzņēmuma statusu konkurences tiesību izpratnē, tādā gadījumā būtu jānorāda, ka trīs uzņēmumi apstrīdētā lēmuma adresāti, kas arī ir prasītājas, nav fondi.
Turklāt Tiesa ir precizējusi, ka apstāklis, ka preču un pakalpojumu piedāvājums tiek veikts bez peļņas gūšanas nolūka, nav šķērslis, lai subjektu, kas tirgū veic šādas darbības, uzskatītu par uzņēmumu, jo šis piedāvājums konkurē ar tādu tirgus dalībnieku piedāvājumiem, kam ir peļņas gūšanas nolūks (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 1. jūlijs, MOTOE,
C‑49/07
,
EU:C:2008:376
,
27.
punkts).
Treškārt, prasītājas min sodu individualizēšanas principa neievērošanu.
Šajā saistībā ir jāatgādina, ka sodu un sankciju individualizēšanas princips prasa, lai saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktu uzliktā naudas soda apmērs, kas ir jāmaksā solidāri, tiktu noteikts atkarībā no pārkāpuma, kurā individuāli tiek vainots attiecīgais uzņēmums, smaguma un no tā ilguma (spriedumi, 2014. gada 10. aprīlis, Komisija u.c./Siemens Österreich u.c., no
C‑231/11 P līdz C‑233/11 P
,
EU:C:2014:256
,
52.
punkts, un 2014. gada 19. jūnijs, FLS Plast/Komisija,
C‑243/12 P
,
EU:C:2014:2006
,
107.
punkts).
Prasītāju arguments neattiecas uz tādu solidaritātes attiecību apstrīdēšanu, ko Komisija būtu piemērojusi, uzliekot tādu pašu naudas sodu dažādiem uzņēmumiem.
Turklāt tas, ka Komisija nav samazinājusi
Servier
uzliktā naudas soda apmēru, lai ņemtu vērā, ka tā ir bezpeļņas fonds, kas nemaksā dividendes saņēmējam privātpersonai un kas tādējādi var veltīt lielu daļu peļņas vai pat visu peļņu pētniecībai, neļauj pierādīt, ka Komisija nebūtu noteikusi kopējo
Servier
uzliktā naudas soda apmēru atkarībā no pārkāpuma, kurā šī sabiedrība individuāli tiek vainota, smaguma un no tā ilguma, kā paredz iepriekš 1933. punktā minētā judikatūra.
No iepriekš minētā izriet, ka šis iebildums ir jānoraida.
2)

Par administratīvā procesa ilgumu
i)

Lietas dalībnieku argumenti
[..]
ii)

Vispārējās tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, ka, lai arī principa par saprātīga termiņa ievērošanu pārkāpums pamato tāda lēmuma atcelšanu, kas ir pieņemts administratīvajā procedūrā, balstoties uz LESD 101. un 102. pantu, jo tas sevī ietver arī attiecīgā uzņēmuma tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, fakts, ka Komisija nav ievērojusi saprātīgu šādas administratīvās procedūras termiņu, ja tas ir pierādīts, nevar būt pamats uzliktā naudas soda summas samazināšanai (skat. spriedumu, 2016. gada 9. jūnijs, PROAS/Komisija,
C‑616/13 P
,
EU:C:2016:415
,
74.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā prasītājas nekādi neapgalvo, ka principa par saprātīga termiņa ievērošanu apgalvotā neievērošana būtu radījusi
Servier
tiesību uz aizstāvību pārkāpumu. Tādējādi ar šo neievērošanu, pat ja pieņemtu, ka tā ir pierādīta, nevar pamatot apstrīdētā lēmuma atcelšanu. Tāpat, piemērojot iepriekš 1941. punktā minēto judikatūru, ar to nevar ļaut prasītājām saņemt tām uzliktā naudas soda apmēra samazinājumu.
Katrā ziņā Komisija sava iebildumu raksta 1037. punktā norāda:
“Komisija uzskata, ka tā ir izpildījusi visus savus likumā paredzētos pienākumus attiecībā uz administratīvā procesa ilgumu. Šajā gadījumā Komisija uzsāka
ex officio
izmeklēšanu 2008. gada 24. novembrī. Lēmums tika pieņemts 2014. gada 9. jūlijā. Lēmumā jau bija uzsvērti daudzie pasākumi, kas tika veikti izmeklēšanas laikā. [..] Komisijas ieskatā, lietas tvērums un nozīmīgums – gan attiecībā uz dažādajām darbībām, kas ir izmeklēšanas priekšmets, gan attiecībā uz iesaistīto uzņēmumu un iestāžu skaitu – palīdz izskaidrot izmeklēšanas ilgumu. Komisija uzsver, ka lēmums bija adresēts trīspadsmit uzņēmumiem, attiecas uz LESD 101. un 102. panta piemērošanu, sešiem atsevišķiem pārkāpumiem un divām tirgus definīcijām un ka tā pieņemšanai bija nepieciešama ievērojama apjoma dokumentācijas analīze. Komisija nosūtīja vairāk nekā 200 [informācijas pieprasījumu], veica 6 uzņēmumu pārbaudi, organizēja vairāk nekā 15 darba sanāksmes ar attiecīgajiem uzņēmumiem un izstrādāja lietas materiālus, kuros ietvertas vairāk nekā 11000 vienības. [..]”
Šie elementi, kurus prasītājas nav apstrīdējušas un kuriem pievienojama aplūkojamās lietas gan juridiskā, gan faktu sarežģītība, kas izriet, vismaz daļēji, no to nolīgumu formulējuma, kuru līdzizstrādātājas bija prasītājas, ļauj secināt, ka administratīvā procesa ilgums šajā gadījumā nepārsniedza saprātīgu termiņu.
Ir jāpiebilst, ka iepriekš 1944. punktā veiktais sarežģītības konstatējums nav pretrunā tam, ko Komisija turklāt ir minējusi apstrīdētā lēmuma 3110. apsvērumā, kurā tā ir norādījusi šādi:
“[..] Katrā ziņā šajā gadījumā darbības, kuru mērķis bija izslēgšana no tirgus, pretī saņemot līdzekļu nodošanu, tajā, kas attiecas uz naudas sodu uzlikšanu, nevar uzskatīt par juridiski sarežģītām un to nelikumība pusēm bija paredzama.”
Jāatgādina, ka, lai arī, ņemot vērā to, ka aplūkojamie nolīgumi tika noslēgti kā izlīguma nolīgumi patentu jomā, šo nolīgumu pārkāpjošais raksturs varēja nebūt skaidri pamanāms tādam ārējam novērotājam kā Komisija, tas pats nav sakāms par nolīguma pusēm.
No iepriekš minētā izriet, ka šis iebildums un līdz ar to pamats kopumā ir jānoraida.
h)

Kopsavilkums par naudas sodu atcelšanu un to apmēra samazināšanu
Ir jāatgādina, ka strīdīgie nolīgumi, izņemot ar
Krka
noslēgtos nolīgumus, ir nolīgumi par izslēgšanu no tirgus, ar kuriem tiek īstenoti pret konkurenci vērsti mērķi. Konkurentu izslēgšana no tirgus ir tirgus sadales un ražošanas ierobežošanas galējā forma (skat. iepriekš 1816. punktu). Līdz ar to šādi nolīgumi atbilstoši pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai 23. punktam principā ir bargi sodāmi (skat. iepriekš 1816. punktu).
Turklāt šie nolīgumi, kuru pamatā ir pamudinājums, nevis tas, ka puses atzīst aplūkojamā patenta spēkā esamību, ļāva
Servier
aizstāt patentu strīdu riskus un neskaidrības, kas saistītas ar nosacījumiem un iespējām attiecībā uz ģenērisko zāļu sabiedrību ienākšanu tirgū, ar pārliecību, ka sabiedrības, kuru dēļ bija noslēgts nolīgums, tiks atturētas no tirgus (skat. iepriekš 1819. punktu).
Visbeidzot ir jānorāda, ka šie nolīgumi tika īstenoti.
Turklāt jāatgādina, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā (3128. apsvērums) ņēma vērā faktu, ka
Servier
bija izdarījusi vairākus – tiesa, atsevišķus – pārkāpumus, bet tiem bija saistība ar to pašu produktu, perindoprilu, un lielā mērā ar tām pašām ģeogrāfiskajām teritorijām un tiem pašiem laikposmiem. Šajā īpašajā kontekstā nolūkā izvairīties no iespējami nesamērīga rezultāta, tā nolēma attiecībā uz katru pārkāpumu samazināt
Servier
pārdošanas apjoma vērtības proporciju, kas bija ņemta vērā, nosakot naudas soda pamatsummu. Tādējādi tā veica korekciju, kas vidēji par 54,5 % samazināja visu pārdošanas apjoma vērtību saistībā ar LESD 101. panta dažādajiem pārkāpumiem.
Turklāt pārdošanas apjoma vērtības proporcija, ko Komisija izmantoja naudas soda apmēra aprēķināšanai, proti, 10 vai 11 % atkarībā no gadījuma, ir tikai apmēram trešdaļa no maksimālās proporcijas, ko var izmantot.
Visbeidzot Vispārējā tiesa, ņemot vērā saiknes starp
Matrix
nolīgumu un
Niche
nolīgumu, samazināja apmēru naudas sodam, kas
Servier
bija uzlikts par
Matrix
nolīgumu.
Ņemot vērā iepriekš 1948.–1953. punktā atgādinātos elementus, kā arī visus apsvērumus, kas minēti šajā spriedumā, ir jāsecina, ka naudas soda apmērs, kas uzlikts
Servier
atbilstoši LESD 101. pantam, ņemot vērā samazinājumus, ko Vispārējā tiesa jau piemērojusi, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, nav nesamērīgs, pat ja Komisija apstrīdētā lēmuma 3130. apsvērumā uzskatīja – kļūdaini, kā izriet no atbildes uz pamatu par kļūdām vērtējumā attiecībā uz konkrētā tirgus noteikšanu –, ka
Servier
“piederēja ļoti lielas tirgus daļas šī lēmuma vajadzībām noteiktajos konkrētajos tirgos, uz kuriem attiecās [LESD] 101. panta pārkāpumi”.
Ir arī jāprecizē, ka, ņemot vērā, ka Komisija pamatoti uzskatīja, ka konstatētie pārkāpumi bija atsevišķi pārkāpumi (skat. iepriekš 1685.–1691. punktu), tas, ka naudas soda kopējā summa veido ievērojamu procentuālo daļu no
Servier
apgrozījuma pasaulē, neļauj secināt, ka šis naudas sods būtu nesamērīgs. Tas ir vēl jo mazāk nesamērīgs tāpēc, ka Vispārējā tiesa šo procentuālo daļu būtiski samazināja, īstenojot savu neierobežoto kompetenci.
No visa iepriekš minētā izriet, ka ir jānoraida prasītāju pakārtotie prasījumi, ciktāl tie attiecas uz naudas sodu, kas uzlikts
Servier
par LESD 101. panta pārkāpumiem, izņemot prasījumus, ar kuriem tiek mēģināts panākt, pirmām kārtām, tā naudas soda atcelšanu, kas uzlikts
Servier
par pārkāpumu saistībā ar nolīgumiem, kuri noslēgti ar
Krka
, un, otrām kārtām, tā naudas soda samazinājumu, kas uzlikts
Servier
par pārkāpumu saistībā ar
Matrix
nolīgumu. Saistībā ar prasītāju pakārtotajiem prasījumiem, ciktāl tie attiecas uz LESD 102. panta pārkāpumu, tie ir jāapmierina, līdz ar ko apstrīdētā lēmuma 6. pants, kurā Komisija ir konstatējusi LESD 102. panta pārkāpumu, ir jāatceļ (skat. iepriekš 1638. punktu).
Visbeidzot ir jāpiebilst, ka Komisija aprēķināšanas kārtībā attiecībā uz katru no naudas sodiem saistībā ar dažādajiem LESD 101. panta pārkāpumiem, kurus tā bija konstatējusi, ieviesa korekcijas koeficientu, kas atkarīgs no vienā dalībvalstī vienlaikus notikušo pārkāpumu skaita. Tādējādi secinājums, saskaņā ar kuru kāds no LESD 101. panta pārkāpumiem nav pierādīts, iespējams, varētu likt Vispārējai tiesai uzdot jautājumu par to, vai būtu iespējams palielināt
Servier
uzlikto naudas sodu saistībā ar pārējiem LESD 101. panta pārkāpumiem.
Tomēr, ņemot vērā visus šīs lietas apstākļus, it īpaši tos, kas atgādināti iepriekš 1954. punkta beigās, nav pamata veikt šādu palielināšanu, kuru Komisija turklāt nekādi nav prasījusi.
IV.

Vispārējie secinājumi
Pirmkārt, saistībā ar LESD 101. pantu no visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Komisija varēja pamatoti konstatēt konkurences ierobežojumu mērķa dēļ attiecībā uz
Niche
,
Matrix
,
Teva
un
Lupin
nolīgumiem. Šajos apstākļos katrā ziņā nav nepieciešams pārbaudīt, vai konkurences ierobežojuma seku dēļ konstatējums attiecībā uz šiem pašiem nolīgumiem ir pamatots.
Turpretī, pirmām kārtām, attiecībā uz pārkāpumu, kas konstatēts saistībā ar nolīgumiem, kuri noslēgti ar
Krka
, Vispārējā tiesa secina, ka Komisija nav pierādījusi konkurences ierobežojuma mērķa dēļ esamību. Pārbaudot Komisijas veikto konstatējumu par konkurences ierobežojumu seku dēļ, Vispārējā tiesa tāpat secina, ka tas nav pierādīts. Tādējādi apstrīdētā lēmuma 4. pants ir jāatceļ, ciktāl ar šo pantu Komisija attiecībā uz nolīgumiem, kuri noslēgti starp
Servier
un
Krka
, konstatēja
Servier
dalību pārkāpumā atbilstoši LESD 101. panta 1. punktam. Līdz ar to ir jāatceļ arī apstrīdētā lēmuma 7. panta 4. punkta b) apakšpunkts, ar kuru Komisija
Servier
saistībā ar šo pārkāpumu uzlika naudas sodu 37661800 EUR apmērā.
Otrām kārtām, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, Vispārējā tiesa uzskata, ka naudas sods, kas uzlikts
Servier
par apstrīdētā lēmuma 2. pantā konstatēto pārkāpumu saistībā ar
Matrix
nolīgumu, ir pārāk augsts. Līdz ar to šis naudas sods, kas izriet no apstrīdētā lēmuma 7. panta 2) punkta b) apakšpunkta, ir jāsamazina un jānosaka 55385190 EUR apmērā.
Attiecībā uz pārējo – naudas soda, ko Komisija uzlikusi
Servier
saistībā ar
Niche
,
Teva
un
Lupin
nolīgumiem, apmērs ir jāapstiprina.
Otrkārt, attiecībā uz LESD 102. pantu Vispārējā tiesa uzskata, ka nav pierādīts, ka konkrētais galaproduktu tirgus aprobežojās ar perindoprilu. Tā kā
Servier
dominējošais stāvoklis nav pierādīts ne šajā tirgū, ne tehnoloģijas tirgū, tiek apšaubīta šī stāvokļa ļaunprātīgā izmantošana, kā rezultātā apstrīdētā lēmuma 6. pants attiecībā uz šī pārkāpuma konstatējumu ir jāatceļ. Līdz ar to ir jāatceļ arī apstrīdētā lēmuma 7. panta 6. punkts, ar kuru Komisija
Servier
saistībā ar šo pārkāpumu uzlika naudas sodu 41270000 EUR apmērā.
V.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.
Saskaņā ar Reglamenta 134. panta 3. punkta pirmo teikumu, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, tie sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
Tā kā prasītājām un Komisijai spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, tad katrs dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
Atbilstoši Reglamenta 138. panta 3. punktam Vispārējā tiesa var nolemt, ka personai, kas iestājusies lietā un kas nav šā panta 1. un 2. punktā minētā persona, savi tiesāšanās izdevumi ir jāsedz pašai.
Tā kā iepriekš 1967. punktā minētais noteikums attiecas uz
EFPIA
, ir jāpiespriež tai savus tiesāšanās izdevumus segt pašai.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (devītā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:

1)
Atcelt Komisijas Lēmuma C(2014) 4955
final
(2014. gada 9. jūlijs) par LESD 101. un 102. panta piemērošanas procedūru (lieta AT.39612 – Perindoprils (
Servier
)) 4. pantu, ciktāl ar to ir konstatēta
Servier SAS
un
Laboratoires Servier SAS
dalība šajā pantā minētajos nolīgumos
.

2)
Atcelt Lēmuma C(2014) 4955
final
6. pantu.

3)
Atcelt Lēmuma C(2014) 4955
final
7. panta 4. punkta b) apakšpunktu un 6. punktu.

4)
Noteikt
Servier
un
Laboratoires Servier
uzlikto naudas sodu par Lēmuma C(2014) 4955
final
2. pantā minēto pārkāpumu, kā tas izriet no minētā lēmuma 7. panta 2. punkta b) apakšpunkta, 55385190 EUR apmērā.

5)
Prasību pārējā daļā noraidīt.

6)
Gan
Servier
,
Servier Laboratories Ltd
un
Laboratoires Servier
, gan Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

7)
European Federation of Pharmaceutical Industries and Associations
(
EFPIA
) sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Gervasoni
Bieliūnas
Madise
da Silva Passos
Kowalik‑Bańczyk
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2018. gada 12. decembrī.
[Paraksti]
Satura rādītājs

I. Tiesvedības priekšvēsture

A. Par prasītājām

B. Par perindoprilu un tā patentiem

1. Perindoprils

2. Molekulas patents

3. Sekundārie patenti

4. Otrās paaudzes perindoprils

C. Par strīdiem saistībā ar perindoprilu

1. Procesi EPI

2. Tiesvedības valsts tiesās

a) Tiesvedība starp “Servier”, no vienas puses, un “Niche” un “Matrix”, no otras puses

b) Strīdi starp “Servier”, no vienas puses, un “Ivax” un “Teva”, no otras puses

c) Strīdi starp “Servier” un “Krka”

d) Strīds starp “Servier” un “Lupin”

e) Strīdi starp “Servier” un “Apotex”

D. Par izlīgumiem ar patentiem saistītos strīdos

1. “Servier” noslēgtie nolīgumi ar “Niche” un “Unichem”, kā arī ar “Matrix”

2. Starp “Servier” un “Teva” noslēgtais nolīgums

3. Starp “Servier” un “Krka” noslēgtie nolīgumi

4. Starp “Servier” un “Lupin” noslēgtais nolīgums

E. Par nepieciešamo tehnoloģiju iegādi

F. Par nozares apsekojumu

G. Par administratīvo procedūru un apstrīdēto lēmumu

II. Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

III. Juridiskais pamatojums

A. Par pieņemamību

1. Par prasījumu trešās daļas pieņemamību

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Vispārējās tiesas vērtējums

2. Par dažu prasības pieteikuma pielikumu pieņemamību

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Vispārējās tiesas vērtējums

B. Par lietas būtību

1. Par objektivitātes principa un tiesību uz labu pārvaldību pārkāpumu

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Vispārējās tiesas vērtējums

2. Par to, ka nav notikusi faktiska konsultēšanās ar Aizliegtu vienošanos un dominējoša stāvokļa padomdevēju komiteju

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Vispārējās tiesas vērtējums

3. Par tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību, tiesību uz aizstāvību un pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principa pārkāpumu

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Vispārējās tiesas vērtējums

4. Par faktu sagrozīšanu

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Vispārējās tiesas vērtējums

5. Par kļūdām tiesību piemērošanā attiecībā uz jēdziena “konkurences ierobežojums mērķa dēļ” definīciju

a) Par izlīguma nolīgumu patentu jomā ierobežojuma mērķa dēļ raksturu

1) Par konkurences ierobežojumiem mērķa dēļ

2) Par intelektuālā īpašuma tiesībām un it īpaši par patentiem

3) Par izlīgumiem ar patentiem saistītos strīdos

4) Par izlīguma nolīgumu patentu jomā un konkurences tiesību samērošanu

5) Par pamudinājumu

6) Par akcesorisko ierobežojumu teorijas piemērojamību izlīguma nolīgumiem

7) Par izlīguma nolīgumu patentu jomā un ASV konkurences tiesību samērošanu

8) Par izlīguma nolīgumu pēc būtības divējādajām sekām

b) Par Komisijas pieņemtajiem kritērijiem, ar kādiem izlīguma nolīgumi kvalificējami par ierobežojumu mērķa dēļ

1) Par kritēriju attiecībā uz potenciālo konkurenci

i) Lietas dalībnieku argumenti

ii) Vispārējās tiesas vērtējums

– Par potenciālās konkurences vērtējuma kritērijiem

– Par šķēršļiem potenciālajai konkurencei, ko veido prasītāju patenti

2) Par kritēriju attiecībā uz ģenērisko zāļu sabiedrību apņemšanos ierobežot to neatkarīgos centienus ienākt tirgū

i) Lietas dalībnieku argumenti

ii) Vispārējās tiesas vērtējums

3) Par kritēriju attiecībā uz līdzekļu nodošanu par labu ģenērisko zāļu sabiedrībām

i) Lietas dalībnieku argumenti

ii) Vispārējās tiesas vērtējums

6. Par nolīgumiem, kas noslēgti ar “Niche” un ar “Matrix”

a) Par “Niche” un “Matrix” potenciāla konkurenta statusu

b) Par kļūdām tiesību piemērošanā un vērtējumā attiecībā uz “Niche” un “Matrix” nolīgumu kvalifikāciju par konkurences ierobežojumiem mērķa dēļ

1) Lietas dalībnieku argumenti

2) Vispārējās tiesas vērtējums

i) Par pamudinošas līdzekļu nodošanas neesamību

ii) Par neapstrīdēšanas un netirgošanas noteikumu pietiekami kaitējoša rakstura neesamību

c) Par kļūdām tiesību piemērošanā un vērtējumā attiecībā uz “Niche” un “Matrix” nolīgumu kvalifikāciju par konkurences ierobežojumiem seku dēļ

7. Par nolīgumu, kas noslēgts ar “Teva”

a) Par “Teva” potenciāla konkurenta statusu

b) Par kļūdām tiesību piemērošanā un vērtējumā attiecībā uz “Teva” nolīguma kvalifikāciju par konkurences ierobežojumu mērķa dēļ

1) Lietas dalībnieku argumenti

2) Vispārējās tiesas vērtējums

i) Par to, ka nav tikuši ierobežoti ģenērisko zāļu sabiedrības centieni konkurēt ar oriģinālo zāļu sabiedrību

ii) Par pamudinošas priekšrocības neesamību

– Par galīgo fiksēto zaudējumu atlīdzību

– Par sākotnējo summu

iii) Par pakārtoti izvirzīto iebildumu attiecībā uz pārkāpuma ilgumu

c) Par kļūdām tiesību piemērošanā un vērtējumā attiecībā uz “Teva” nolīguma kvalifikāciju par konkurences ierobežojumu seku dēļ

8. Par nolīgumu, kas noslēgts ar “Lupin”

a) Par “Lupin” potenciāla konkurenta statusu

b) Par kļūdām tiesību piemērošanā un vērtējumā attiecībā uz nolīguma, kas noslēgts ar “Lupin”, kvalifikāciju par konkurences ierobežojumu mērķa dēļ

1) Lietas dalībnieku argumenti

2) Vispārējās tiesas vērtējums

i) Par pamudinošas priekšrocības neesamību

ii) Par to, ka nav tikuši ierobežoti ģenērisko zāļu sabiedrības centieni konkurēt ar oriģinālo zāļu sabiedrību

iii) Par pārkāpuma neesamību

iv) Par pamatu, ko “Servier” min pakārtoti un kas attiecas uz kļūdu pārkāpuma ilguma noteikšanā

c) Par kļūdām tiesību piemērošanā un vērtējumā attiecībā uz “Lupin” nolīguma kvalifikāciju par konkurences ierobežojumu seku dēļ

9. Par nolīgumiem, kas noslēgti ar “Krka”

a) Par kļūdām tiesību piemērošanā un vērtējumā attiecībā uz nolīgumu, kas noslēgti ar “Krka”, kvalifikāciju par konkurences ierobežojumu mērķa dēļ

1) Par izlīguma nolīgumu un licences nolīgumu

i) Lietas dalībnieku argumenti

ii) Vispārējās tiesas vērtējums

2) Par cesijas nolīgumu

i) Lietas dalībnieku argumenti

ii) Vispārējās tiesas vērtējums

b) Par kļūdām tiesību piemērošanā un vērtējumā attiecībā uz nolīgumu, kas noslēgti ar “Krka”, kvalifikāciju par konkurences ierobežojumu seku dēļ

1) Lietas dalībnieku argumenti

2) Vispārējās tiesas vērtējums

i) Par Komisijas izmantoto pieeju

ii) Par šajā lietā atbilstīgo judikatūru

iii) Par kļūdu vērtējumā

– Par izlīguma nolīgumā minēto netirgošanas noteikumu

– Par izlīguma nolīgumā minēto neapstrīdēšanas noteikumu

– Par “Krka” tehnoloģijas licencēšanu

iv) Par kļūdu tiesību piemērošanā

10. Par pamatu attiecībā uz jēdziena “konkurences ierobežojums seku dēļ” definīciju

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Vispārējās tiesas vērtējums

11. Par kļūdām tiesību piemērošanā un vērtējumā attiecībā uz kvalifikāciju par atsevišķiem pārkāpumiem

a) Par piecu nolīgumu kvalifikāciju par atsevišķiem pārkāpumiem

1) Lietas dalībnieku argumenti

2) Vispārējās tiesas vērtējums

b) Par nolīgumu, kas noslēgti ar “Niche” un ar “Matrix”, kvalifikāciju par atsevišķiem pārkāpumiem

1) Lietas dalībnieku argumenti

2) Vispārējās tiesas vērtējums

12. Par kļūdām tiesību piemērošanā un vērtējumā attiecībā uz konkrētā galaproduktu tirgus noteikšanu

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Vispārējās tiesas vērtējums

1) Ievada apsvērumi

i) Par Savienības tiesas pārbaudes apjomu

ii) Par produktu konkrētā tirgus noteikšanu farmācijas nozarē

2) Par pirmā iebilduma pirmo daļu attiecībā uz to, ka nav ņemti vērā visi ekonomiskā konteksta elementi

3) Par otro iebildumu attiecībā uz to, ka Komisija nav ņēmusi vērā AKEI ārstēšanas aizstājamību

i) Par nošķīrumu starp perindoprilu un pārējiem AKEI iedarbīguma un blakusparādību ziņā

ii) Par ārstu “inertuma” fenomenu attiecībā uz jauniem pacientiem

iii) Par pacientu, kas saņem pastāvīgu ārstēšanu, vāju gatavību pārmaiņām

iv) Par veicināšanas pasākumiem

4) Par pirmā iebilduma otro daļu attiecībā uz pārāk lielu nozīmi, kas tirgus analīzē piedēvēta cenas faktoram, un par trešo, pakārtoto iebildumu attiecībā uz to, ka Komisijas ekonometriskā analīze esot kļūdaina

5) Secinājumi

13. Par kļūdām vērtējumā attiecībā uz dominējoša stāvokļa esamību galaproduktu tirgū

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Vispārējās tiesas vērtējums

14. Par kļūdām tiesību piemērošanā un kļūdām vērtējumā attiecībā uz dominējoša stāvokļa esamību tehnoloģijas tirgū

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Vispārējās tiesas vērtējums

15. Par kļūdām tiesību piemērošanā un faktos saistībā ar dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas esamību

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Vispārējās tiesas vērtējums

16. Par pakārtotajiem prasījumiem nolūkā panākt naudas soda atcelšanu vai tā apmēra samazināšanu

a) Par apstrīdētajā lēmumā izmantotās interpretācijas neparedzamo raksturu

1) Lietas dalībnieku argumenti

2) Vispārējās tiesas vērtējums

b) Par kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz naudas sodu apvienošanu

1) Par jēdziena “vienots pārkāpums” pārkāpumu

i) Lietas dalībnieku argumenti

ii) Vispārējās tiesas vērtējums

2) Par naudas sodu atbilstoši LESD 101. un 102. pantam apvienošanu

i) Lietas dalībnieku argumenti

ii) Vispārējās tiesas vērtējums

c) Par pārdošanas apjoma vērtības aprēķināšanu

1) Par pārdošanas apjoma slimnīcu tīklā ņemšanu vērā

i) Lietas dalībnieku argumenti

ii) Vispārējās tiesas vērtējums

2) Par pārdošanas apjoma vērtības aprēķina nepietiekamo pamatojumu

i) Lietas dalībnieku argumenti

ii) Vispārējās tiesas vērtējums

3) Par pārdošanas apjoma vērtības ģeogrāfisko tvērumu

i) Lietas dalībnieku argumenti

ii) Vispārējās tiesas vērtējums

d) Par pārkāpumu smagumu

1) Lietas dalībnieku argumenti

2) Vispārējās tiesas vērtējums

e) Par pārkāpumu ilgumu

1) Par pārkāpumu sākuma brīža noteikšanu

i) Lietas dalībnieku argumenti

ii) Vispārējās tiesas vērtējums

2) Par pārkāpumu beigu datumu

i) Lietas dalībnieku argumenti

ii) Vispārējās tiesas vērtējums

f) Par papildsummas piemērošanu

1) Lietas dalībnieku argumenti

2) Vispārējās tiesas vērtējums

g) Par samērīguma principa un sodu individualizēšanas principa pārkāpumu

1) Par to, ka netika ņemti vērā “Servier” konkrētie apstākļi

i) Lietas dalībnieku argumenti

ii) Vispārējās tiesas vērtējums

2) Par administratīvā procesa ilgumu

i) Lietas dalībnieku argumenti

ii) Vispārējās tiesas vērtējums

h) Kopsavilkums par naudas sodu atcelšanu un to apmēra samazināšanu

IV. Vispārējie secinājumi

V. Par tiesāšanās izdevumiem
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.
(
)	Ietverti tikai tie šī sprieduma punkti, kuru publicēšanu Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu.