CELEX: 62023CJ0001
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Prejudicinio sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūra
Sienų kontrolė, prieglobstis ir imigracija
Imigracijos politika
Direktyva 2003/86/EB
Teisė į šeimos susijungimą
5 straipsnio 1 dalis
Prašymo leisti atvykti į šalį ir joje gyventi siekiant pasinaudoti teise į šeimos susijungimą pateikimas
Valstybės narės teisės aktai, kuriuose numatyta globėjo šeimos narių pareiga asmeniškai pateikti prašymą šios valstybės narės kompetentingoje diplomatinėje atstovybėje
Situacija, kai atvykti į šią atstovybę neįmanoma arba pernelyg sunku
Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija
7 ir 24 straipsniai

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2003 m. rugsėjo 22 d. Tarybos direktyvos 2003/86/EB dėl teisės į šeimos susijungimą (OL L 251, 2003, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 224) 5 straipsnio 1 dalies, 2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/95/ES dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų (OL L 337, 2011, p. 9) 23 ir 24 straipsnių, taip pat Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 7 ir 24 straipsnių išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant X bei Y ir jų nepilnamečių vaikų A ir B (toliau kartu – pareiškėjai pagrindinėje byloje) ginčą su Belgijos valstybe dėl jos atsisakymo įregistruoti X ir vaikų A ir B prašymą leisti atvykti į šalį ir joje gyventi siekiant šeimos susijungimo.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisė

Direktyva 2003/86
Direktyvos 2003/86 2 ir 8 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
„(2)      Laikantis daugelyje tarptautinės teisės dokumentų įrašyto įsipareigojimo saugoti šeimą ir gerbti šeimos gyvenimą, turėtų būti imamasi priemonių dėl šeimos susijungimo. Ši direktyva gerbia pagrindines teises ir laikosi principų, pripažintų, visų pirma, Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 8 straipsnyje bei Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje.
<…>
(8)      Ypatingas dėmesys turėtų būti skiriamas pabėgėlių padėčiai, atsižvelgiant į priežastis, privertusias juos palikti savo šalį ir neleidusias jiems ten normaliai gyventi su šeima. Dėl to jiems turėtų būti sudarytos palankesnės sąlygos naudotis teise į šeimos susijungimą.“
Šios direktyvos 2 straipsnyje nustatyta:
„Šioje direktyvoje:
<…>
b)      „pabėgėlis“ – trečiosios šalies pilietis arba asmuo be pilietybės, turintis pabėgėlio statusą, kaip apibrėžta 1951 m. liepos 28 d. Ženevos konvencijoje dėl pabėgėlių statuso su pakeitimais, padarytais 1967 m. sausio 31 d. Niujorke pasirašytu protokolu;
c)      „globėjas“ – trečiosios šalies pilietis, teisėtai gyvenantis valstybėje narėje ir pateikiantis prašymą [dėl šeimos susijungimo] arba kurio šeimos nariai prašo šeimos susijungimo, kad prisijungtų prie jo [atvyktų pas jį];
d)      „šeimos susijungimas“ – valstybėje narėje teisėtai gyvenančio trečiosios šalies piliečio šeimos narių atvykimas ir gyvenimas toje valstybėje narėje, kad būtų išsaugota šeima, nepaisant, ar šeimos santykiai atsirado prieš atvykstant tam gyventojui, ar jam atvykus;
<…>“
Minėtos direktyvos 4 straipsnyje, kuris yra vienintelė jos II skyriaus „Šeimos nariai“ nuostata, nurodyta:
„1.      Pagal šią direktyvą ir laikydamosi IV skyriuje, taip pat 16 straipsnyje nustatytų sąlygų valstybės narės leidžia atvykti [į šalį] ir [joje] gyventi šiems šeimos nariams:
a)      globėjo sutuoktiniui;
b)      globėjo ir jo / jos sutuoktinio nepilnamečiams vaikams <…>
<…>“
Tos pačios direktyvos III skyriaus „Prašymų pateikimas ir nagrinėjimas“ 5 straipsnyje numatyta:
„1.      Valstybės narės nustato, ar siekiant pasinaudoti šeimos susijungimo teise prašymą atvykti [į šalį] bei [joje] gyventi atitinkamos valstybės narės kompetentingoms institucijoms pateikia globėjas, ar šeimos narys arba nariai.
<…>
4.      Valstybės narės kompetentingos institucijos prašymą pateikusiam asmeniui kuo greičiau ir visais atvejais ne vėliau kaip praėjus devyniems mėnesiams nuo prašymo pateikimo dienos pateikia rašytinį pranešimą apie sprendimą.
<…>
5.      Nagrinėdamos prašymą, valstybės narės deramai atsižvelgia į nepilnamečių vaikų geriausius interesus.“
Direktyvos 2003/86 IV skyriuje „Naudojimosi teise į šeimos susijungimą reikalavimai“ esančio 7 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Tuo metu, kai yra pateiktas prašymas susijungti su šeima, atitinkama valstybė narė gali reikalauti, kad prašymą pateikęs asmuo pateiktų įrodymus, kad globėjas turi:
a)      panašiai šeimai tame pačiame regione normaliomis laikomas gyvenamąsias patalpas, atitinkančias atitinkamoje valstybėje narėje galiojančius bendrus sveikatingumo ir saugos standartus;
b)      sau ir savo šeimos nariams skirtą ligos draudimą nuo bet kurios rizikos, nuo kurios atitinkamoje valstybėje narėje įprastai apdraudžiami savi piliečiai;
c)      pastovių ir nuolatinių lėšų, kurių pakanka sau ir savo šeimos nariams išlaikyti nesinaudojant atitinkamos valstybės narės socialinės paramos sistema. Valstybės narės įvertina šias lėšas atsižvelgdamos į jų pobūdį ir reguliarumą bei minimalų nacionalinį darbo užmokestį ir pensijas, taip pat šeimos narių skaičių.“
Šios direktyvos 12 straipsnis yra jos V skyriuje „Pabėgėlių šeimų susijungimas“. Šio straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Nukrypstant nuo 7 straipsnio, valstybės narės nereikalauja, kad pabėgėlis ir (arba) jo šeimos narys (‑iai) pateiktų kartu su prašymais dėl tų šeimos narių, kurie yra nurodyti 4 straipsnio 1 dalyje, įrodymų, kad pabėgėlis atitinka 7 straipsnyje išdėstytus reikalavimus.
<…>
Valstybės narės gali reikalauti, kad pabėgėlis atitiktų 7 straipsnio 1 dalyje nurodytas sąlygas, jei prašymas dėl šeimos susijungimo nepateikiamas per tris mėnesius nuo pabėgėlio statuso suteikimo.“

Direktyva 2011/95
Direktyvos 2011/95 2 straipsnyje nustatyta:
„Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:
<…>
j)      šeimos nariai – tiek, kiek šeima jau egzistavo kilmės šalyje, toliau išvardyti tarptautinės apsaugos gavėjo šeimos nariai, kurie yra toje pačioje su tarptautinės apsaugos prašymu susijusioje valstybėje narėje:
–        tarptautinės apsaugos gavėjo sutuoktinis;
–        pirmoje įtraukoje nurodytų porų <…> nepilnamečiai vaikai <…>;
<…>“

Belgijos teisė
Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos
Loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers
(
Moniteur belge
, 1980 m. gruodžio 31 d., p. 14584) (Įstatymas dėl užsieniečių atvykimo į šalies teritoriją, gyvenimo, įsikūrimo šalyje ir išsiuntimo iš jos; toliau – 1980 m. gruodžio 15 d. įstatymas) į Belgijos teisės sistemą perkelta, be kita ko, Direktyvos 2003/86 12 straipsnio 1 dalis. Šis 10 straipsnis suformuluotas taip:
„1.      Atsižvelgiant į 9 ir 12 straipsnių nuostatas, Karalystėje gyventi ilgiau kaip tris mėnesius pagal įstatymą leidžiama šiems asmenims:
<…>
4°      toliau nurodytiems užsieniečio, kuris bent dvylika mėnesių turi leidimą gyventi Karalystėje neribotą laiką arba bent dvylika mėnesių turi leidimą joje įsikurti, šeimos nariams. Šis dvylikos mėnesių terminas netaikomas, jeigu santuoka arba registruota partnerystė jau buvo sudarytos prieš užsieniečiui, pas kurį asmuo ketina persikelti, atvykstant į Karalystę arba jeigu sutuoktiniai arba partneriai turi bendrą nepilnametį vaiką. Šios sąlygos, susijusios su gyvenimo šalyje pobūdžiu ir trukme, netaikomos užsieniečio, kuriam gyventi Karalystėje leidžiama pagal 49 straipsnio 1 dalies antrą ar trečią pastraipas arba pagal 49/2 straipsnio 2 ar 3 dalis arba kaip asmeniui, kuriam suteikta tarptautinė apsauga, šeimos nariams:
–        užsieniečiui sutuoktiniui <…>, kai jis atvyksta gyventi su juo, jei abu šie asmenys yra vyresni nei dvidešimt vienų metų. Šis minimalus amžius sumažinamas iki aštuoniolikos metų, jeigu santuoka arba registruota partnerystė jau buvo sudarytos prieš užsieniečiui, pas kurį asmuo ketina persikelti, atvykstant į Karalystę,
–        aštuoniolikos metų nesulaukusiems ir nesusituokusiems jų vaikams, kurie atvyksta gyventi su jais,
<…>
2. <…>
1 dalies pirmos pastraipos 4–6 punktuose nurodyti užsieniečiai turi pateikti įrodymų, kad užsienietis, pas kurį ketinama atvykti, turi tinkamą būstą, kad galėtų priimti savo šeimos narį (‑ius), kuris (‑ie) teikia prašymą dėl susijungimo <…> taip pat sveikatos draudimą, kuriuo jis pats ir jo šeimos nariai apdraudžiami nuo rizikos Belgijoje. <…>
<…>
Be to, 1 dalies pirmos pastraipos 4 ir 5 punktuose nurodytas užsienietis turi pateikti įrodymų, kad turi pastovių, nuolatinių ir pakankamų pragyvenimo lėšų, kaip numatyta 5 dalyje, kad galėtų patenkinti savo ir savo šeimos narių poreikius ir kad jie netaptų našta valdžios institucijoms. Ši sąlyga netaikoma, jei pas užsienietį atvyksta tik 1 dalies pirmos pastraipos 4 punkto antroje ir trečioje įtraukose nurodyti šeimos nariai.
<…>
Antra, trečia ir ketvirta pastraipos netaikomos užsieniečio, kuris buvo pripažintas pabėgėliu, ir užsieniečio, kuriam suteikta papildoma apsauga, šeimos nariams, nurodytiems 1 dalies pirmos pastraipos 4–6 punktuose, jeigu giminystės, santuokos ar registruotos partnerystės ryšiai atsirado iki šio užsieniečio atvykimo į Karalystę ir su sąlyga, kad prašymas dėl leidimo gyventi šalyje pagal šį straipsnį buvo pateiktas per vienus metus nuo sprendimo, kuriuo užsieniečiui, pas kurį ketinama atvykti, pripažįstamas pabėgėlio statusas arba suteikiama papildoma apsauga, priėmimo.
<…>“
1980 m. gruodžio 15 d. įstatymo, kuriuo į Belgijos teisę buvo perkelta Direktyvos 2003/86 5 straipsnio 1 dalis, 12bis straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Užsienietis, kuris pareiškia, kad yra vienoje iš 10 straipsnyje nurodytų situacijų, pateikia prašymą Belgijos diplomatiniam arba konsuliniam atstovui, kompetentingam pagal jo gyvenamąją arba buvimo vietą užsienyje.“

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
Sirijos piliečiai X ir Y susituokė 2016 m. Sirijoje. Jie turi du vaikus, gimusius atitinkamai 2016 ir 2018 m.
2019 m. Y išvyko iš Sirijos ir per Turkiją atvyko į Belgiją, o X ir du jų vaikai liko Sirijos šiaurės vakaruose esančiame Afrino mieste, kur jie šiuo metu vis dar yra. 2022 m. rugpjūčio 25 d. kompetentinga Belgijos institucija pripažino Y pabėgėlio statusą Belgijoje. Apie šį sprendimą 2022 m. rugpjūčio 29 d. elektroniniu paštu buvo pranešta Y advokatui.
2022 m. rugsėjo 28 d. elektroniniu laišku ir 2022 m. rugsėjo 29 d. raštu, adresuotais
Office des étrangers
(Užsieniečių reikalų tarnyba, Belgija; toliau – Tarnyba), pareiškėjų pagrindinėje byloje advokatas pateikė X ir vaikų A ir B vardu prašymą leisti atvykti į šalį ir joje gyventi siekiant šeimos susijungimo, kad jie galėtų atvykti pas Y į Belgiją (toliau – 2022 m. rugsėjo mėn. prašymas). Šiame susirašinėjime pareiškėjai pagrindinėje byloje nurodė, kad prašymas buvo pateiktas per jų advokatą Tarnybai, nes X ir jos vaikai yra „išskirtinėje situacijoje, dėl kurios jiems iš tiesų kyla kliūčių nuvykti į Belgijos diplomatinę atstovybę, kad pateiktų prašymą dėl šeimos susijungimo“, kaip to reikalaujama pagal Belgijos teisės aktus.
2022 m. rugsėjo 29 d. Tarnyba atsakė, kad pagal šiuos teisės aktus negalima elektroniniu paštu pateikti prašymo leisti atvykti į šalį ir joje gyventi siekiant šeimos susijungimo, ir paragino pareiškėjus pagrindinėje byloje susisiekti su kompetentinga Belgijos ambasada.
2022 m. lapkričio 9 d. prašymu taikyti laikinąsias apsaugos priemones pareiškėjai pagrindinėje byloje pareiškė ieškinį Belgijos valstybei
Tribunal de première instance francophone de Bruxelles
(Prancūzų kalba bylas nagrinėjantis Briuselio pirmosios instancijos teismas, Belgija), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, siekdami, kad ši valstybė narė įregistruotų 2022 m. rugsėjo mėn. prašymą.
Šiuo klausimu jie teigė, kad, atsižvelgiant į tai, jog X ir jos vaikams neįmanoma nuvykti į kompetentingą Belgijos diplomatinę atstovybę, Tarnybai pateiktas prašymas turi būti priimtas pagal Sąjungos teisę. Iš tiesų Belgijos teisės aktai, pagal kuriuos pabėgėlio šeimos nariams leidžiama tik asmeniškai pateikti prašymą leisti atvykti į šalį ir joje gyventi ir tik tokioje diplomatinėje atstovybėje, net jeigu jiems neįmanoma į ją atvykti, neatitinka šios teisės.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patvirtino, kad pagal Belgijos teisę globėjo sutuoktinis ir nepilnamečiai vaikai turi pateikti prašymą dėl šeimos susijungimo Belgijos diplomatiniam ar konsuliniam atstovui, kompetentingam pagal jų gyvenamąją arba buvimo vietą užsienyje, ir tokiu atveju, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, nenumatyta jokios išimties dėl šios pareigos fiziškai dalyvauti prasidedant procedūrai. Taigi pagal Belgijos teisę X ir jos vaikai negali pateikti tokio prašymo Belgijoje.
Vis dėlto šis teismas pažymi, kad šiuo metu Afrino regioną faktiškai kontroliuoja Turkija ir kad X ir jos vaikai neturi jokios realios galimybės išvykti iš šio miesto, kad nuvyktų į kompetentingą Belgijos diplomatinę atstovybę pateikti prašymo dėl šeimos susijungimo. Taigi, pirma, X ir jos vaikai, priešingai, nei teigia Belgijos valstybė, negali atvykti į Belgijos diplomatinę atstovybę Ankaroje (Turkija) arba Stambule (Turkija), nes Turkija nėra saugi asmenims, bėgantiems iš Sirijos, be to, Turkijos sienos šiems asmenims uždarytos. Antra, taip pat neįmanoma vykti į Sirijos pietus link Libano arba Jordanijos, nes judant šia kryptimi reikia kirsti fronto liniją.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad atsižvelgiant į tai, jog pagal Direktyvos 2003/86 5 straipsnio 1 dalį valstybėms narėms paliekama teisė nustatyti, kas – globėjas ar šeimos nariai – gali pateikti prašymą dėl šeimos susijungimo, atrodo, kad Belgijos teisės aktų leidėjo pasirinkimas iš esmės atitinka šią nuostatą. Vis dėlto nagrinėjamu atveju toks pasirinkimas reiškia, kad iš globėjo sutuoktinio ir nepilnamečių vaikų atimama bet kokia galimybė pateikti prašymą dėl šeimos susijungimo. Taigi reikia išnagrinėti, ar esant tokiai situacijai atsisakymas leisti šiam sutuoktiniui ir vaikams pateikti tokį prašymą Belgijoje kenkia šios direktyvos veiksmingumui arba pažeidžia pagrindines teises, kurias ja siekiama apsaugoti, būtent Chartijos 7 straipsnyje garantuojamą teisę į privataus ir šeimos gyvenimo gerbimą, taip pat jos 24 straipsnyje įtvirtintą teisę atsižvelgti į vaiko interesus ir teisę reguliariai palaikyti asmeninius santykius su abiem tėvais.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad norėdama pagrįsti šį atsisakymą Belgijos valstybė teigia, jog X ir jos vaikų atvykimas į Belgijos diplomatinę atstovybę Turkijoje, Libane arba Jordanijoje yra būtinas siekiant patikrinti jų tapatybę paimant jų biometrinius identifikatorius. Nors šis tikslas – nustatyti šeimos susijungimo prašytojų tapatybę – atrodo teisėtas, vis dėlto būtina, kad Belgijos valstybės taikoma priemonė, t. y. reikalavimas, kad prašytojai nuo pat procedūros pradžios atvyktų į diplomatinę atstovybę, atitiktų proporcingumo principą.
Šiomis aplinkybėmis
Tribunal de première instance de Bruxelles
(Prancūzų kalba bylas nagrinėjantis Briuselio pirmosios instancijos teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar valstybės narės teisės aktai, pagal kuriuos prašymą atvykti į šalį ir joje gyventi tos valstybės diplomatinėje atstovybėje gali pateikti tik asmens, pripažinto pabėgėliu, šeimos nariai, net tuo atveju, jeigu jiems neįmanoma atvykti į šią atstovybę, atitinka Direktyvos 2003/86 5 straipsnio 1 dalį, kuri gali būti siejama su [šios] direktyvos tikslu palengvinti šeimos susijungimą, [Direktyvos 2011/95] 23 ir 24 straipsniais, [Chartijos] 7 ir 24 straipsniais, taip pat pareiga užtikrinti Sąjungos teisės veiksmingumą?“

Dėl prašymo taikyti prejudicinio sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūrą
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paprašė šį prašymą nagrinėti pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 107 straipsnio 1 dalyje numatytą prejudicinio sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūrą.
Grįsdamas savo prašymą šis teismas nurodė priežastis, susijusias su saugumo padėtimi Sirijoje ir aplinkybe, kad dėl pavėluoto sprendimo įregistruoti prašymą atvykti į šalį ir joje gyventi siekiant šeimos susijungimo šis susijungimas gali tapti sudėtingesnis, nes Belgijos teisėje numatyti griežtesni reikalavimai, kai prašymas dėl šeimos susijungimo pateikiamas praėjus vieniems metams nuo pabėgėlio statuso pripažinimo globėjui.
Šiuo klausimu, pirma, reikia konstatuoti, kad šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl, be kita ko, Direktyvos 2003/86, priimtos remiantis EB 63 straipsnio pirmos pastraipos 3 punkto a papunkčiu (dabar – SESV 79 straipsnis), nuostatų išaiškinimo. Taigi šis aktas patenka į SESV trečiosios dalies V antraštinę dalį, susijusią su laisvės, saugumo ir teisingumo erdve. Vadinasi, pagal Procedūros reglamento 107 straipsnio 1 dalį šis prašymas gali būti nagrinėjamas pagal prejudicinio sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūrą.
Antra, kiek tai susiję su skubos sąlyga, iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, be kita ko, matyti, kad nepilnamečiai vaikai A ir B yra atskirti nuo tėvo daugiau nei trejus metus ir kad ši besitęsianti situacija, kurią lemia 2022 m. rugsėjo mėn. prašymo neįregistravimas, gali rimtai pakenkti šių vaikų santykiams su tėvu ateityje (pagal analogiją žr. 2023 m. vasario 16 d. Sprendimo
Rzecznik Praw Dziecka ir kt. (Sprendimo grąžinti sustabdymas)
, C‑638/22 PPU, EU:C:2023:103, 42 punktą).
Šiomis aplinkybėmis, atsižvelgusi į teisėjo pranešėjo siūlymą ir susipažinusi su generalinio advokato nuomone, 2023 m. sausio 11 d. Teisingumo Teismo trečioji kolegija nusprendė tenkinti nacionalinio teismo prašymą ir nagrinėti bylą pagal prejudicinio sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūrą.

Dėl prejudicinio klausimo

Dėl prejudicinio klausimo dalyko išlikimo
Iš pareiškėjų pagrindinėje byloje ir Belgijos vyriausybės pateiktų rašytinių pastabų matyti, kad 2023 m. vasario 3 d. elektroniniu laišku Tarnyba informavo pareiškėjus pagrindinėje byloje, kad, atsižvelgdama į jų padėtį, išimties tvarka leidžia jiems prašymą atvykti į šalį ir joje gyventi siekiant šeimos susijungimo pateikti jų pasirinktai Belgijos diplomatinei ar konsulinei atstovybei, nesant pareigos atvykti asmeniškai prašymo pateikimo etape.
Atsižvelgdama į šį elektroninį laišką Belgijos vyriausybė visų pirma teigia, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą neteko dalyko, nes nebereikalaujama, kad pareiškėjai pagrindinėje byloje asmeniškai atvyktų į kompetentingą diplomatinę ar konsulinę atstovybę, kad pateiktų prašymą leisti atvykti į šalį ir joje gyventi siekiant šeimos susijungimo.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad SESV 267 straipsnyje numatyta procedūra yra Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų bendradarbiavimo priemonė, suteikianti Teisingumo Teismui galimybę pateikti nacionaliniams teismams Sąjungos teisės išaiškinimą, būtiną priimti sprendimams tų teismų nagrinėjamose bylose (2022 m. birželio 30 d. Sprendimo
Valstybės sienos apsaugos tarnyba ir kt.
, C‑72/22 PPU, EU:C:2022:505, 47 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateikiamas ne dėl to, kad būtų suformuluotos patariamosios nuomonės bendro pobūdžio arba hipotetiniais klausimais, o dėl būtinybės veiksmingai išspręsti ginčą. Taigi, jeigu paaiškėja, kad pateikti klausimai akivaizdžiai nebėra svarbūs šiam ginčui išspręsti, Teisingumo Teismas turi konstatuoti, kad nereikia priimti sprendimo (2022 m. birželio 30 d. Sprendimo
Valstybės sienos apsaugos tarnyba ir kt.
, C‑72/22 PPU, EU:C:2022:505, 48 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Nagrinėjamu atveju ginčas pagrindinėje byloje kilo dėl 2022 m. lapkričio 9 d. prašymo taikyti laikinąsias apsaugos priemones, kuriuo siekiama, kad būtų įregistruotas 2022 m. rugsėjo mėn. prašymas ir skirta bauda už kiekvieną dieną, kurią vėluojama jį įregistruoti. Kaip savo rašytinėse pastabose ir per posėdį Teisingumo Teisme nurodė pareiškėjai pagrindinėje byloje, jie tikrai suinteresuoti, kad šis prašymas būtų įregistruotas.
Iš Direktyvos 2003/86 5 straipsnio 4 dalies matyti, kad kompetentingos nacionalinės institucijos apie savo sprendimą dėl prašymo atvykti į šalį ir joje gyventi siekiant šeimos susijungimo turi pranešti kuo greičiau ir bet kuriuo atveju ne vėliau kaip per devynis mėnesius nuo šio prašymo pateikimo dienos. Taigi, kaip savo išvados 28 punkte pažymėjo generalinis advokatas, atsižvelgiant į saugumo padėtį šalyje, kurioje yra X ir vaikai A ir B, taip pat į tai, kad jie yra atskirti nuo Y daugiau nei trejus metus, data, kurią šis prašymas laikomas tinkamai pateiktu, jiems neabejotinai svarbi. Taigi pareiškėjai pagrindinėje byloje vis dar yra suinteresuoti, kad šios direktyvos 5 straipsnio 4 dalyje numatytas terminas, per kurį kompetentingos nacionalinės institucijos turi priimti sprendimą dėl jų prašymo, būtų pradėtas skaičiuoti kuo anksčiau.
Pažymėtina, kad 2023 m. vasario 3 d. elektroninis laiškas yra ne Tarnybos sutikimas užregistruoti 2022 m. rugsėjo mėn. prašymą, o paprastas kvietimas pateikti naują prašymą leisti atvykti į šalį ir joje gyventi siekiant šeimos susijungimo, nereikalaujant šio naujo prašymo pateikimo dieną asmeniškai atvykti į pasirinktą diplomatinę ar konsulinę atstovybę.
Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad Teisingumo Teismo atsakymas į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prejudicinį klausimą tebėra būtinas ginčui pagrindinėje byloje išspręsti.
Vadinasi, reikia priimti sprendimą dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą.

Dėl esmės
Pirmiausia reikia pažymėti, kad vieninteliu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teiraujasi Teisingumo Teismo tiek dėl Direktyvos 2003/86 5 straipsnio 1 dalies, tiek dėl Direktyvos 2011/95 23 ir 24 straipsnių, susijusių su šeimos vienovės išsaugojimu ir leidimu gyventi šalyje. Kaip savo išvados 31 punkte pažymėjo generalinis advokatas, neatrodo, kad šios nuostatos yra susijusios su pagrindinėje byloje nagrinėjama situacija, nes pagal šios direktyvos 2 straipsnio j punktą minėtos nuostatos netaikomos pabėgėlio šeimos nariams, kurie yra ne atitinkamos valstybės narės teritorijoje, bet vis dar trečiosios šalies teritorijoje.
Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2003/86 5 straipsnio 1 dalis, siejama su Chartijos 7 straipsniu ir 24 straipsnio 2 ir 3 dalimis, turi būti aiškinama taip, kad ji draudžia nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos reikalaujama, kad globėjo, t. y. asmens, pripažinto pabėgėliu, šeimos nariai, pageidaujantys pateikti prašymą leisti atvykti į šalį ir gyventi joje siekiant šeimos susijungimo, asmeniškai atvyktų į valstybės narės diplomatinę ar konsulinę atstovybę, kompetentingą pagal jų gyvenamąją ar buvimo vietą užsienyje, įskaitant, kai jiems atvykti į tą atstovybę yra neįmanoma arba pernelyg sudėtinga.
Šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad valstybės narės nustato, ar siekiant pasinaudoti šeimos susijungimo teise prašymą atvykti į šalį ir joje gyventi atitinkamos valstybės narės kompetentingoms institucijoms pateikia globėjas, ar šeimos nariai.
Iš šios nuostatos matyti, kad valstybės narės turi nustatyti, pirma, kas gali pateikti prašymą atvykti į šalį ir joje gyventi, kad galėtų pasinaudoti teise į šeimos susijungimą, ir, antra, kurios institucijos yra kompetentingos registruoti tokį prašymą.
Vis dėlto reikia priminti, pirma, kad nors pagal Direktyvos 2003/86 5 straipsnio 1 dalį valstybėms narėms suteikiama diskrecija šiuo klausimu, jos negali ja naudotis taip, kad pakenktų šios direktyvos tikslui ir jos veiksmingumui (pagal analogiją žr. 2019 m. kovo 13 d. Sprendimo
E
., C‑635/17, EU:C:2019:192, 53 punktą ir 2019 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
G.S. ir V.G. (Grėsmė viešajai tvarkai)
, C‑381/18 ir C‑382/18, EU:C:2019:1072, 62 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Dėl Direktyva 2003/86 siekiamo tikslo Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, kad šia direktyva siekiama palengvinti šeimos susijungimą ir suteikti apsaugą trečiųjų šalių piliečiams, visų pirma nepilnamečiams. Kad šis tikslas būtų pasiektas, minėtos direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje valstybėms narėms nustatytos konkrečios pareigos imtis veiksmų, kurias atitinka aiškiai apibrėžtos subjektyviosios teisės. Pagal šią nuostatą jos įpareigojamos leisti susijungti tam tikriems globėjo šeimos nariams ir negali naudotis savo diskrecija, jeigu tenkinamos tos direktyvos IV skyriuje nustatytos sąlygos (2019 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
G. S. ir V. G. (Grėsmė viešajai tvarkai)
, C‑381/18 ir C‑382/18, EU:C:2019:1072, 60 ir 61 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
Be to, Direktyva 2003/86, kaip matyti iš jos 8 konstatuojamosios dalies, siekiama suteikti didesnę apsaugą trečiųjų šalių piliečiams, kuriems suteiktas pabėgėlio statusas, nes joje numatytos palankesnės sąlygos naudotis teise į šeimos susijungimą, kai jų padėčiai reikia skirti ypatingą dėmesį dėl priežasčių, privertusių juos palikti savo šalį ir neleidusių joje normaliai gyventi su šeima.
Antra, kaip matyti iš minėtos Direktyvos 2003/86 2 konstatuojamosios dalies, joje pripažįstamos pagrindinės teisės ir laikomasi Chartijoje įtvirtintų principų. Taigi valstybės narės turi ne tik aiškinti savo nacionalinę teisę taip, kad ji atitiktų Sąjungos teisę, bet ir nesivadovauti tokiu antrinės teisės akto aiškinimu, kuriuo būtų pažeistos Sąjungos teisės sistemos saugomos pagrindinės teisės (2019 m. kovo 13 d. Sprendimo
E
., C‑635/17, EU:C:2019:192, 53 ir 54 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Chartijos 7 straipsnyje, kuriame įtvirtintos teisės, atitinkančios 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 8 straipsnio 1 dalimi garantuojamas teises – pastarasis straipsnis aiškiai minimas Direktyvos 2003/86 2 konstatuojamojoje dalyje, pripažįstama teisė į privataus ir šeimos gyvenimo gerbimą. Ši Chartijos nuostata turi būti siejama su jos 24 straipsnio 2 dalimi, susijusia su pareiga pirmiausia atsižvelgti į vaiko interesus, ir su to paties straipsnio 3 dalimi dėl būtinybės vaikui reguliariai palaikyti asmeninius santykius su abiem tėvais (2020 m. liepos 16 d. Sprendimas
État belge (Šeimos susijungimas
–
Nepilnametis vaikas)
, C‑133/19, C‑136/19 ir C‑137/19, EU:C:2020:577, 34 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Tuo remiantis darytina išvada, kad Direktyvos 2003/86 nuostatos turi būti aiškinamos ir taikomos atsižvelgiant į Chartijos 7 straipsnį ir 24 straipsnio 2 ir 3 dalis, kaip, beje, tai matyti iš šios direktyvos 2 konstatuojamosios dalies ir 5 straipsnio 5 dalies, pagal kurias valstybės narės įpareigojamos nagrinėti aptariamus prašymus susijungti su šeima, atsižvelgdamos į atitinkamų vaikų interesus ir siekdamos sudaryti palankias šeimos gyvenimo sąlygas (2020 m. liepos 16 d. Sprendimas
État belge (Šeimos susijungimas
–
Nepilnametis vaikas)
, C‑133/19, C‑136/19 ir C‑137/19, EU:C:2020:577, 35 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Taigi kompetentingos nacionalinės institucijos turi pagrįstai įvertinti ir pasverti visus kiekvienoje konkrečioje situacijoje esamus interesus ir teises, o ypač atsižvelgti į atitinkamų vaikų interesus ir teises (šiuo klausimu žr. 2019 m. kovo 13 d. Sprendimo
E
., C‑635/17, EU:C:2019:192, 57 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, reikia išnagrinėti, ar pagal Direktyvos 2003/86 5 straipsnio 1 dalį, siejamą su Chartijos 7 straipsniu ir 24 straipsnio 2 ir 3 dalimis, valstybei narei draudžiama reikalauti, kad globėjo šeimos nariai asmeniškai atvyktų į kompetentingą šios valstybės narės diplomatinę ar konsulinę atstovybę, kai pateikiamas prašymas dėl šeimos susijungimo, net jei dėl jų konkrečios padėties toks atvykimas yra neįmanomas arba pernelyg sudėtingas.
Šiuo klausimu, pirma, reikia priminti, kad 1980 m. gruodžio 15 d. įstatymo 12bis straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje, kuria į Belgijos teisę perkelta Direktyvos 2003/86 5 straipsnio 1 dalis, numatyta, kad prašymą atvykti į šalį ir joje gyventi siekiant šeimos susijungimo turi pateikti globėjo šeimos nariai, o ne pats globėjas, ir kad šie šeimos nariai tokį prašymą turi pateikti tiesiogiai Belgijos diplomatiniam ar konsuliniam atstovui, kompetentingam pagal jų gyvenamąją ar buvimo užsienyje vietą.
Kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Belgijos teisėje nenumatyta šio reikalavimo asmeniškai atvykti pateikiant prašymą dėl šeimos susijungimo išimčių tais atvejais, kai atvykti yra neįmanoma arba pernelyg sudėtinga, visų pirma tada, kai globėjo šeimos nariai gyvena konflikto zonoje ir keliaudami rizikuoja patirti nežmonišką ar žeminamą elgesį ar net grėsmę jų gyvybei.
Pažymėtina, jog tam, kad būtų pasiektas Direktyvos 2003/86 tikslas palengvinti šeimos susijungimą, primintą šio sprendimo 42 punkte, būtina, kad valstybės narės tokiais atvejais elgtųsi lanksčiai, kad suinteresuotieji asmenys galėtų veiksmingai pateikti prašymą dėl šeimos susijungimo laiku, palengvindamos šio prašymo pateikimą ir visų pirma leisdamos naudotis nuotolinio ryšio priemonėmis.
Nesant tokio lankstumo, be jokių išimčių nustatytas reikalavimas asmeniškai atvykti pateikti prašymą, kaip antai numatytas pagrindinėje byloje nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose, neleidžia atsižvelgti į galimas kliūtis, kurios gali trukdyti veiksmingai pateikti tokį prašymą ir dėl to naudojimąsi teise į šeimos susijungimą padaryti neįmanomą, taip tęsiant globėjo atskyrimą nuo šeimos narių ir dažnai nesaugią jų padėtį. Konkrečiai kalbant, kai jie yra šalyje, kurioje vyksta ginkluotas konfliktas, galimybės nuvykti į kompetentingas diplomatines ar konsulines atstovybes gali būti labai ribotos, todėl norėdami įvykdyti reikalavimą atvykti asmeniškai, tokie asmenys, kurie, be to, gali būti nepilnamečiai, būtų priversti laukti, kol saugumo padėtis leis keliauti, nebent jie rizikuotų patirti nežmonišką ar žeminamą elgesį ar net grėsmę jų gyvybei.
Dėl ypatingos pabėgėlių, kaip antai Y pagrindinėje byloje, padėties reikia pridurti, kad atitinkamos valstybės narės lankstumo stoka, dėl kurios jų šeimos nariai negali pateikti prašymo dėl šeimos susijungimo, nesvarbu, kokios būtų aplinkybės, gali lemti, kad suinteresuotieji asmenys negalės laikytis Direktyvos 2003/86 12 straipsnio 1 dalies trečioje pastraipoje arba ją perkeliančioje nacionalinės teisės nuostatoje nustatyto termino, todėl jų šeimos susijungimui gali būti taikomos papildomos ir sunkiau įvykdomos sąlygos, numatytos šios direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje, taip pažeidžiant šio sprendimo 43 punkte primintą tikslą – pabėgėlių padėčiai skirti ypatingą dėmesį.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad dėl reikalavimo asmeniškai atvykti, kai pateikiamas prašymas dėl šeimos susijungimo, neleidžiant nukrypti nuo šio reikalavimo, kad būtų atsižvelgta į konkrečią globėjo šeimos narių padėtį ir, be kita ko, į tai, kad jiems neįmanoma arba pernelyg sudėtinga įvykdyti šį reikalavimą, naudojimasis teise į šeimos susijungimą tampa praktiškai neįmanomas, todėl dėl tokios teisės normos, taikomos be būtino lankstumo, pakenkiama Direktyva 2003/86 siekiamam tikslui ir ji praranda veiksmingumą.
Antra, kaip priminta šio sprendimo 44 punkte, Direktyvoje 2003/86 pripažįstamos pagrindinės teisės ir laikomasi Chartijoje įtvirtintų principų.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią globėjo šeimos nariams be išimčių nustatytas reikalavimas atvykti asmeniškai norint pateikti prašymą dėl šeimos susijungimo, net jei toks atvykimas neįmanomas arba pernelyg sudėtingas, pažeidžia Chartijos 7 straipsnyje, prireikus siejamame su jos 24 straipsnio 2 ir 3 dalimis, įtvirtintą teisę į šeimos vienovės gerbimą.
Iš tiesų, kaip savo išvados 65 punkte pažymėjo generalinis advokatas, toks įpareigojimas yra neproporcingas teisės į šeimos vienovės gerbimą suvaržymas, palyginti su Belgijos vyriausybės nurodytu neabejotinai teisėtu tikslu kovoti su sukčiavimu, susijusiu su šeimos susijungimu, pažeidžiant Chartijos 52 straipsnio 1 dalį.
Šio sprendimo 56 ir 57 punktuose išdėstytus argumentus patvirtina aplinkybė, kad prašymo susijungti su šeima procedūra vyksta etapais, kaip tai matyti iš Direktyvos 2003/86 5 straipsnio struktūros. Taigi valstybės narės gali prašyti, kad globėjo šeimos nariai asmeniškai dalyvautų vėlesniame šios procedūros etape, siekdamos, be kita ko, patikrinti šeimos ryšius ir atitinkamų asmenų tapatybę, tačiau nebūtina reikalauti, kad prašymo dėl šeimos susijungimo nagrinėjimo tikslais jie atvyktų pateikdami prašymą.
Vis dėlto tam, kad nebūtų pažeistas Direktyva 2003/86 siekiamas tikslas palengvinti šeimos susijungimą ir pagrindinės teisės, kurias ja siekiama apsaugoti, kai valstybė narė reikalauja, kad globėjo šeimos nariai asmeniškai dalyvautų vėlesniame procedūros etape, ši valstybė narė turi palengvinti tokį dalyvavimą, be kita ko, išduodama konsulinius dokumentus arba
laissez-passer
, ir sumažinti atvykimų skaičių iki to, kas griežtai būtina. Taigi ji turi numatyti galimybę šeimos ryšių ir tapatybės patikrinimus, kuriems reikia, kad šeimos nariai dalyvautų, atlikti procedūros pabaigoje, ir, jei įmanoma, tuo pačiu metu, kai jiems išduodami dokumentai, leidžiantys atvykti į atitinkamos valstybės narės teritoriją.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2003/86 5 straipsnio 1 dalis, siejama su Chartijos 7 straipsniu ir 24 straipsnio 2 ir 3 dalimis, turi būti aiškinama taip: ji draudžia nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos reikalaujama, kad globėjo, t. y. asmens, pripažinto pabėgėliu, šeimos nariai, pageidaujantys pateikti prašymą leisti atvykti į šalį ir gyventi joje siekiant šeimos susijungimo, asmeniškai atvyktų į valstybės narės diplomatinę ar konsulinę atstovybę, kompetentingą pagal jų gyvenamąją ar buvimo vietą užsienyje, įskaitant, kai jiems atvykti į tą atstovybę yra neįmanoma arba pernelyg sudėtinga, nepažeidžiant šios valstybės narės galimybės reikalauti, kad šie nariai asmeniškai atvyktų vėlesniame prašymo dėl šeimos susijungimo procedūros etape.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
2003 m. rugsėjo 22 d. Tarybos direktyvos 2003/86/EB dėl teisės į šeimos susijungimą 5 straipsnio 1 dalis, siejama su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 7 straipsniu ir 24 straipsnio 2 ir 3 dalimis,
turi būti aiškinama taip:
ji draudžia nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos reikalaujama, kad globėjo, t. y. asmens, pripažinto pabėgėliu, šeimos nariai, pageidaujantys pateikti prašymą leisti atvykti į šalį ir gyventi joje siekiant šeimos susijungimo, asmeniškai atvyktų į valstybės narės diplomatinę ar konsulinę atstovybę, kompetentingą pagal jų gyvenamąją ar buvimo vietą užsienyje, įskaitant, kai jiems atvykti į tą atstovybę yra neįmanoma arba pernelyg sudėtinga, nepažeidžiant šios valstybės narės galimybės reikalauti, kad šie nariai asmeniškai atvyktų vėlesniame prašymo dėl šeimos susijungimo procedūros etape.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.