CELEX: 62014TJ0363
Oikeus tutustua asiakirjoihin
Asetus (EY) N:o 1049/2001
Julkista palveluhankintaa koskevaan tarjouspyyntömenettelyyn liittyvät asiakirjat
Asiakirjaan tutustumista koskevan oikeuden epääminen
Yksityiselämän ja yksilön koskemattomuuden suojaa koskeva poikkeus
Taloudellisten etujen suojaa koskeva poikkeus
Päätöksentekomenettelyn suojaa koskeva poikkeus
Oikeus tutustua asiakirjojen osiin
Ylivoimainen yleinen etu
Perusteluvelvollisuus

Asian tausta
Komissio julkaisi 13.8.2013 Euroopan unionin virallisen lehden täydennysosassa (EUVL 2013/S 156-271471) hankintailmoituksen, joka koski tarjouspyyntömenettelyä, jonka viitenumero oli 02/2013/OIL ja joka koski turvatarkastusten suorittamista eräissä Luxemburgissa sijaitsevissa kiinteistössä; hankinta oli jaettu kahteen erään. Täydennysosassa julkaistiin 21.9.2013 oikaisu (EUVL 2013/S 184-316785), jolla tarjousten jättämiselle asetettua aikaa lykättiin niin, että se oli 19.9.2013 sijasta 8.10.2013.
Secolux, Association pour le contrôle de la sécurité de la construction, jätti 8.10.2013 erää nro 1 koskevan tarjouksen sekä erää nro 2 koskevan tarjouksen.
Komissio ilmoitti kantajalle 3.12.2013, että se oli tehnyt päätöksen kantajan tarjousten hylkäämisestä sillä perusteella, että ne eivät olleet taloudellisesti edullisimpia, sekä sopimusten tekemisestä toisten tarjoajien kanssa. Se ilmoitti kantajalle myös, että kummankin erän osalta hyväksytyn tarjouksen ominaisuudet ja suhteelliset edut sekä sopimuspuoleksi valitun tarjoajan nimi voitaisiin ilmoittaa sille kirjallisen pyynnön perusteella.
Kantaja esitti tätä koskevan pyynnön kirjeellä 4.12.2013.
Komissio toimitti 11.12.2013 kantajalle kyseiset tiedot.
Kantaja pyysi 18.12.2013 lisätietoja siitä syystä, että sopimuspuoleksi valittujen tarjouksissa mainitut hinnat olivat sen mielestä epätavallisen alhaisia. Se pyysi myös, että näihin tarjouksiin liittyvien sopimusten allekirjoittamista lykättäisiin.
Jälki-ilmoitus tarjouspyynnön kahdesta erästä julkaistiin Euroopan unionin virallisen lehden täydennysosassa 24.12.2013 (EUVL 2013/S 249-433951).
Kantaja pyysi 29.1.2014 Euroopan parlamentin, neuvoston ja komission asiakirjojen saamisesta yleisön tutustuttavaksi 30.5.2001 annetun asetuksen (EY) N:o 1049/2001 (
EYVL 2001, L 145, s. 43
) nojalla komissiolta jäljennöstä hankintamenettelyyn liittyvistä asiakirjoista erän nro 1 osalta. Näitä asiakirjoja olivat muun muassa arviointilausunto ja sopimuspuoleksi valitun tarjous tai ainakin sen hintaluettelo.
Komissio ilmoitti kantajalle 30.1.2014, että koska se ei ollut vastaanottanut yhtään hankintamenettelyä koskevaa huomautusta kymmenen päivän määräajassa hylkäävän päätöksen tiedoksiannosta, se oli allekirjoittanut sopimukset 16.12.2013. Se oli myös toimittanut lisätietoja kantajan esittämien hintojen ja sopimuspuoleksi valitun esittämien hintojen välisistä eroista.
Kantaja nosti 3.2.2014 kanteen, jossa vaadittiin yhtäältä sen komission päätöksen kumoamista, jolla hylättiin kantajan erän nro 1 osalta tekemä tarjous, ja toisaalta vahingonkorvausta tästä päätöksestä aiheutuneeksi väitetystä vahingosta. Kanne johti tuomioon 8.10.2015, Secolux v. komissio (
T‑90/14
, ei julkaistu,
EU:T:2015:772
).
Komissio vastasi 11.2.2014 hakemukseen, joka koski oikeutta tutustua asiakirjoihin. Se antoi ensiksi oikeuden tutustua erää nro 1 koskevan arviointilausunnon osiin lukuun ottamatta siihen sisältyviä henkilötietoja ja niitä asiakirjan osia, jotka jäivät hakemuksen ulkopuolelle sen vuoksi, että ne liittyivät erään nro 2. Komissio ei kuitenkaan täsmentänyt, miltä osin tutustumisoikeus evättiin poikkeuksen nojalla ja mitkä osat yksinkertaisesti jäivät asiakirjoihin tutustumista koskevan hakemuksen ulkopuolelle. Toiseksi se epäsi oikeuden tutustua sopimuspuoleksi valitun tarjoukseen ja hintaluetteloon siitä syystä, että näihin asiakirjoihin sisältyi kyseisen yrityksen arkaluontoisia kaupallisia tietoja.
Kantaja teki 3.3.2014 oikeutta tutustua asiakirjoihin koskevan uudistetun hakemuksen. Se pyysi erityisesti saada tutustua arviointilausunnon osaan 6, jonka otsikko on ”hankintaeritelmän mukaisuus” ja johon sisältyi eräälle tarjoajalle esitettyjä kysymyksiä, sekä sopimuspuoleksi valitun tarjoukseen tai ainakin sen hintaluetteloon. Se pyysi lisäksi saada tutustua sopimuspuoleksi valitun kanssa tehtyyn sopimukseen.
Komissio ilmoitti kantajalle 20.3.2014, että sen hakemus, joka koski sopimuspuoleksi valitun kanssa tehtyyn sopimukseen tutustumista, ei sisältynyt alkuperäisen hakemukseen, joten se oli käsiteltävä erikseen alkuperäisenä hakemuksena. Komissio antoi oikeuden tutustua sopimustekstin osiin, mutta epäsi oikeuden tutustua tiettyihin kappaleisiin varmistaakseen henkilötietojen suojan ja sopimuksen liitteisiin I.A (joka sisältää hintaluettelon) ja II (joka sisältää sopimuspuoleksi valitun tarjouksen) kokonaan varmistaakseen sopimuspuoleksi valitun arkaluontoisten kaupallisten tietojen suojan.
Komissio teki 1.4.2014 ensimmäisestä uudistetusta hakemuksesta päätöksen (jäljempänä 1.4.2014 tehty päätös), jolla se kieltäytyi antamasta jo myönnettyä tutustumisoikeutta laajempaa oikeutta. Päätöksessä todettiin siltä osin kuin kyse on arviointilausunnosta, sopimuspuoleksi valitun tarjouksesta ja sen hintaluettelosta, että kieltäytyminen perustui henkilötietojen suojaan (asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 1 kohdan b alakohta), taloudellisten etujen suojaan (mainitun asetuksen 4 artiklan 2 kohdan ensimmäinen luetelmakohta) ja päätöksentekomenettelyn suojaan (asetuksen 4 artiklan 3 kohta). Arviointilausunnosta komissio ei tässäkään vaiheessa täsmentänyt, mitä osia henkilötietoja koskeva poikkeus koski, eikä sitä, mitkä osat koskivat erää nro 2 ja jäivät näin tutustumista koskevan hakemuksen alan ulkopuolelle.
Kantaja teki 2.4.2014 toisen uudistetun hakemuksen, jossa se pyysi saada tutustua sopimukseen kokonaisuudessaan.
Komissio teki 14.4.2014 toisesta uudistetusta hakemuksesta päätöksen (jäljempänä 14.4.2014 tehty päätös), jolla se kieltäytyi antamasta jo myönnettyä tutustumisoikeutta laajempaa oikeutta, ja vetosi samoihin perusteisiin kuin 1.4.2014 tehdyssä päätöksessä.
Oikeudenkäynti ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja vaatii unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 2.6.2014 toimittamallaan kanteella, että unionin yleinen tuomioistuin
—
kumoaa 1.4.2014 tehdyn päätöksen ja 14.4.2014 tehdyn päätöksen (jäljempänä yhdessä riidanalaiset päätökset)
—
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
—
hylkää kanteen perusteettomana
—
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Esittelevän tuomarin ehdotuksesta ja unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 91 artiklan c alakohdan mukaisten selvittämistoimien yhteydessä unionin yleinen tuomioistuin määräsi komission toimittamaan täydellisen jäljennöksen asiakirjoista, joihin ei ollut annettu oikeutta tutustua. Komissio noudatti tätä määräystä asetetussa määräajassa. Näitä asiakirjoja ei toimitettu kantajalle työjärjestyksen 104 artiklan nojalla.
Esittelevän tuomarin ehdotuksesta unionin yleinen tuomioistuin päätti aloittaa asian käsittelyn suullisen vaiheen ja esitti työjärjestyksensä 89 artiklan mukaisena prosessinjohtotoimenpiteenä kantajalle kirjallisia kysymyksiä, joihin se pyysi kantajaa vastaamaan ennen istuntoa.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin suullisiin kysymyksiin kuultiin 30.6.2016 pidetyssä istunnossa.
Oikeudellinen arviointi
Kantaja esittää kanteensa tueksi kolme kanneperustetta, joista ensimmäisen mukaan komissio ei ole lausunut kaikista pyydetyistä asiakirjoista, toisen mukaan asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklaa on rikottu ja kolmannen mukaan SEUT 296 artiklaa on rikottu.
Koska kantaja luopui ensimmäisestä kanneperusteesta, sitä ei ole tarpeen tutkia.
Toinen kanneperuste, jonka mukaan asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklaa on rikottu
Kantaja väittää toisessa kanneperusteessaan, että riidanalaisilla päätöksillä rikotaan asetuksen N:o 1049/2001 artiklaa. Tässä kanneperusteessa on viisi osaa, joista ensimmäisen mukaan asetuksen N:o 1049/2010 4 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettua henkilötietojen suojaa ei ole vahingoitettu; toisen mukaan saman asetuksen 4 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitettua taloudellisten etujen suojaa ei ole vahingoitettu; kolmannen mukaan asetuksen 4 artiklan 3 kohdassa tarkoitettua päätöksentekomenettelyä ei ole vahingoitettu; neljännen mukaan olemassa on 4 artiklassa tarkoitettu ylivoimainen yleinen etu, joka edellyttää ilmaisemista, ja viidenneksi asetuksen 4 artiklan 6 kohtaa on rikottu, kun oikeus tutustua pyydettyjen asiakirjojen osiin on evätty.
Ensimmäinen osa, jonka mukaan henkilötietojen suojaa ei ole vahingoitettu
Asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetään, että toimielimet eivät anna tutustuttavaksi asiakirjaa, jonka sisältämien tietojen ilmaiseminen vahingoittaisi yksityiselämän ja yksilön koskemattomuuden suojaa, erityisesti unionin lainsäädännön mukaista henkilötietojen suojaa. Käsiteltävässä asiassa merkityksellinen lainsäädäntö perustuu erityisesti yksilöiden suojelusta yhteisöjen toimielinten ja elinten suorittamassa henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta 18.12.2000 annettuun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetukseen (EY) N:o 45/2001 (
EYVL 2001, L 8, s. 1
).
Kuten oikeuskäytännöstä ilmenee, on niin, että tarkasteltaessa asetusten N:o 1049/2001 ja N:o 45/2001 välistä suhdetta asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetun poikkeuksen soveltamisen kannalta käsiteltävänä olevassa tapauksessa on pidettävä mielessä, että asetuksilla on eri tavoitteet. Ensin mainitulla pyritään turvaamaan viranomaisten päätöksentekomenettelyn ja niiden päätösten perusteena olevien tietojen mahdollisimman laaja avoimuus. Sillä pyritään siis tekemään asiakirjoihin tutustumista koskevan oikeuden käyttö mahdollisimman helpoksi sekä edistämään hyviä hallintokäytäntöjä. Toiseksi mainitulla asetuksella pyritään turvaamaan se, että luonnollisten henkilöiden perusvapauksia ja ‑oikeuksia, erityisesti heidän oikeuttaan yksityisyyteen, suojellaan henkilötietoja käsiteltäessä (tuomio 29.6.2010, komissio v. Bavarian Lager,
C‑28/08 P
,
EU:C:2010:378
,
kohta).
Asetukset N:o 45/2001 ja N:o 1049/2001 annettiin ajallisesti hyvin lähellä toisiaan. Niissä ei ole säännöksiä, joissa säädettäisiin nimenomaisesti jommankumman asetuksen etusijasta suhteessa toiseen. Lähtökohtaisesti on siis taattava se, että kumpaakin sovelletaan täysimääräisesti (tuomio 29.6.2010, komissio v. Bavarian Lager,
C‑28/08 P
,
EU:C:2010:378
,
kohta).
Asetuksen N:o 45/2001 2 artiklan a alakohdan mukaan henkilötiedoilla tarkoitetaan kaikenlaisia tunnistettua tai tunnistettavissa olevaa luonnollista henkilöä koskevia tietoja. Tunnistettavissa olevana pidetään henkilöä, joka voidaan suoraan tai epäsuorasti tunnistaa, erityisesti henkilönumeron taikka yhden tai useamman hänelle tunnusomaisen fyysisen, fysiologisen, psyykkisen, taloudellisen, kulttuurillisen tai sosiaalisen tekijän perusteella.
Asetuksen johdanto-osan seitsemännen perustelukappaleen mukaan suojeltavia ovat henkilöt, joiden henkilötietoja unionin toimielimet tai elimet käsittelevät missä tahansa yhteydessä, esimerkiksi siitä syystä, että nämä henkilöt toimivat kyseisten toimielimien tai elimien palveluksessa.
Lisäksi mikään periaatteellinen syy ei salli sitä, että ammattitoiminta jätettäisiin yksityiselämän käsitteen ulkopuolelle (tuomio 20.5.2003, Österreichischer Rundfunk ym.,
C‑465/00, C‑138/01 ja C‑139/01
,
EU:C:2003:294
,
kohta ja tuomio 8.11.2007, Bavarian Lager v. komissio,
T‑194/04
,
EU:T:2007:334
,
kohta).
Käsiteltävässä asiassa komission kirjelmistä sekä unionin yleisen tuomioistuimen määräämien prosessinjohtotoimenpiteiden yhteydessä toimitetuista asiakirjoista ilmenee, että komissio vetosi henkilötietojen suojaan evätessään oikeuden tutustua eräisiin kappaleisiin, joihin sisältyivät tarjoajien palveluksessa olevien henkilöiden nimet ja etunimet sekä valintalautakunnan jäsenten nimet ja etunimet, heidän allekirjoituksensa ja tehtävänsä. Komissio ei siis tehnyt virhettä katsoessaan, että nämä seikat olivat henkilötietoja.
Kuten 1.4.2014 tehdyssä päätöksessä todetaan, asetuksen N:o 45/2001 8 artiklan b alakohdan mukaan henkilötietoja siirretään kantajan kaltaiselle vastaanottajalle ainoastaan, jos tämä osoittaa, että tietojen siirto on tarpeen, eikä ole syytä olettaa, että rekisteröidyn oikeutetut edut voivat joutua vaaraan.
Koska kantaja ei ole esittänyt mitään nimenomaista ja laillista tarkoitusta eikä minkäänlaisia vakuuttavia argumentteja osoittaakseen tarpeen tietojen siirtoon, komissio on oikein perustein evännyt oikeuden tutustua kyseessä oleviin henkilötietoihin (ks. vastaavasti tuomio 29.6.2010, komissio v. Bavarian Lager,
C‑28/08 P
,
EU:C:2010:378
,
kohta).
Kantaja väittää ensimmäistä kertaa vasta vastauskirjelmässään, että oikeuskäytännön ja erityisesti tuomion 9.9.2009, Brink’s Security Luxembourg v. komissio (
T‑437/05
,
EU:T:2009:318
), 216 kohdan nojalla komission olisi pitänyt antaa sen tutustua arviointilausunnon siihen kohtaan, johon sisältyivät arviointilautakunnan jäsenten henkilötiedot.
Tältä osin on todettava, että tuomio 9.9.2009, Brink’s Security Luxembourg v. komissio (
T‑437/05
,
EU:T:2009:318
), johon kantaja vetoaa, edelsi tuomiota 29.6.2010, komissio v. Bavarian Lager (
C‑28/08 P
,
EU:C:2010:378
). Viimeksi mainitussa tuomiossa unionin tuomioistuin kuitenkin täsmensi säännöt, joiden mukaan unionin toimielinten on tutkittava hakemukset, jotka koskevat oikeutta tutustua henkilötietoja sisältäviin asiakirjoihin. Lisäksi on niin, että kun kantajalle esitettiin istunnossa oikeuskäytäntöä koskevia kysymyksiä, se tunnusti tuomion 29.6.2010, komissio v. Bavarian Lager (
C‑28/08 P
,
EU:C:2010:378
), etusijaisuuden.
Tässä yhteydessä on todettava, että sen, joka pyytää tällaista siirtämistä, on osoitettava sen tarpeellisuus. Mikäli tämä näytetään toteen, kyseessä olevan toimielimen on tarkistettava, onko olemassa mitään syytä olettaa, että pyydetty siirtäminen voisi vaarantaa kyseisen henkilön oikeutettuja etuja (tuomio 16.7.2015, ClientEarth ja PAN Europe v. EFSA,
C‑615/13 P
,
EU:C:2015:489
,
kohta).
On todettava, että vaikka hylätty tarjoaja voisi lähtökohtaisesti esittää hyväksyttäviä syitä sille, että se saisi tutustua asianomaisen hankintamenettelyn valintalautakunnan jäsenten nimiin, kantaja ei esittänyt mitään argumentteja tämän pyyntönsä perusteeksi ennen kuin riidanalaiset päätökset tehtiin. Lisäksi se ei edes tässä oikeudenkäynnissä esittänyt yksityiskohtaista väitettä tältä osin. Näin ollen on hylättävä kantajan väite, joka koskee oikeutta tutustua arviointilausunnon kohtiin, jotka sisältävät valintalautakunnan jäsenten henkilöllisyyttä koskevia henkilötietoja eli arviointilausunnon sivun 6 keskivaiheilla ja liitteessä 1 olevia kohtia.
Muista arviointilausunnon kohdista, joita ei ole luovutettu ja joihin kuuluvat eräälle tarjoajalle esitetyt kysymykset, jotka ovat lausunnon 6 osassa eli sivuilla 2, 3, 4 ja 5, sivun 6 alussa ja lopussa sekä liitteessä 2, on täsmennettävä, että ne koskevat erää nro 2, eivätkä ne näin ollen kuulu asiakirjoihin tutustumista koskevan hakemuksen alaan. Vaikka komissio olisi voinut tehdä 1.4.2014 tehdyn päätöksen ymmärtämisen kantajalle helpommaksi, jos se olisi täsmentänyt, mitkä arviointilausunnon osat kuuluvat henkilötietojen suojan alaan ja mitkä koskevat erää nro 2, se ei ole laiminlyönyt mitään oikeudellista velvoitetta toimiessaan kuten se on käsiteltävässä asiassa tehnyt.
Toisen kanneperusteen ensimmäinen osa on edellä esitetyn perusteella hylättävä.
Toinen osa, jonka mukaan taloudellisten etujen suojaa ei ole vahingoitettu
Kantaja katsoo, että komissio päätteli virheellisesti, että taloudellisten etujen suojaa oli vahingoitettu asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitetuin tavoin.
On ensiksi todettava, että toisen kanneperusteen toisen osan tarkastelussa on ainoastaan tutkittava, voiko komissio nojautua taloudellisten etujen suojaan evätessään oikeuden tutustua sopimuspuoleksi valitun tarjoukseen, mukaan lukien hintaluetteloon, sekä sopimuksen liitteisiin I.A ja II. Kuten unionin yleisen tuomioistuimen toisen kanneperusteen ensimmäisestä osasta tekemästä päätelmästä käy ilmi, komissio ei tehnyt virhettä myöntäessään oikeuden tutustua arviointilausunnon ja sopimustekstin osiin, koska tiettyjen kohtien luovuttaminen olisi ollut omiaan vahingoittamaan henkilötietojen suojaa, kun taas toiset kohdat koskivat erää nro 2 ja jäivät siis tutustumisoikeutta koskevan hakemuksen ulkopuolelle.
Komissio vetoaa riidanalaisissa päätöksissä asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan ensimmäiseen luetelmakohtaan sekä unionin yleiseen talousarvioon sovellettavista varainhoitosäännöistä ja neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1605/2002 kumoamisesta 25.10.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU, Euratom) N:o 966/2012 (
EUVL 2012, L 298, s. 1
; jäljempänä varainhoitoasetus) 113 artiklaan.
Oikeuskäytännöstä seuraa, että asetuksella N:o 1049/2001 ja varainhoitoasetuksella on eri tavoitteet ja etteivät ne sisällä säännöstä, jossa säädetään nimenomaisesti toisen asetuksen etusijasta toiseen asetukseen nähden. Näin ollen on varmistettava, että kumpaakin kyseisistä asetuksista sovelletaan yhdenmukaisesti toisen asetuksen soveltamisen kanssa, millä siten mahdollistetaan niiden johdonmukainen soveltaminen (tuomio 29.1.2013, Cosepuri v. EFSA,
T‑339/10 ja T‑532/10
,
EU:T:2013:38
,
kohta).
Mitä erityisesti tulee asetuksen N:o 1049/2001 soveltamiseen, kyseisellä asetuksella pyritään antamaan yleisölle mahdollisimman laaja oikeus tutustua toimielinten asiakirjoihin (tuomio 29.1.2013, Cosepuri v. EFSA,
T‑339/10 ja T‑532/10
,
EU:T:2013:38
,
kohta).
Tähän oikeuteen sovelletaan tosin yleiseen tai yksityiseen etuun liittyviin syihin perustuvia tiettyjä rajoituksia. Koska näillä poikkeuksilla kuitenkin poiketaan periaatteesta, jonka mukaan yleisöllä on oltava mahdollisimman laaja tutustumisoikeus unionin toimielinten asiakirjoihin, niitä on tulkittava ja sovellettava suppeasti (tuomio 29.1.2013, Cosepuri v. EFSA,
T‑339/10 ja T‑532/10
,
EU:T:2013:38
,
ja
kohta).
Kun kyseinen toimielin siis päättää evätä oikeuden tutustua asiakirjaan, jonka sisältämät tiedot sitä on pyydetty luovuttamaan, sen on lähtökohtaisesti selitettävä, millä tavoin tähän asiakirjaan tutustuminen voisi konkreettisesti ja tosiasiallisesti loukata etua, jota suojataan sillä asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklassa säädetyllä poikkeuksella, johon kyseinen toimielin vetoaa. Tällaisen loukkaamisvaaran on lisäksi oltava kohtuullisesti ennakoitavissa, eikä se saa olla täysin hypoteettinen. Kyseinen toimielin voi kuitenkin käyttää tältä osin perusteluina yleisiä olettamia, joita sovelletaan tiettyihin asiakirjojen luokkiin, koska samankaltaiset yleisluonteiset toteamukset saattavat olla sovellettavissa luonteeltaan samanlaisia asiakirjoja koskeviin tiedonsaantipyyntöihin (tuomio 29.1.2013, Cosepuri v. EFSA,
T‑339/10 ja T‑532/10
,
EU:T:2013:38
,
kohta).
Oikeuskäytännössä todetaan, että tarjoajien tarjouspyyntömenettelyssä jättämät tarjoukset voivat kuulua taloudellisten etujen suojaa koskevan poikkeuksen soveltamisalaan muun muassa tarjousten sisältämien taloudellisten ja teknisten tietojen vuoksi (ks. vastaavasti tuomio 29.1.2013, Cosepuri v. EFSA,
T‑339/10 ja T‑532/10
,
EU:T:2013:38
,
kohta).
Lisäksi on niin, että tarjoajien tarjousten suojaamisesta muilta tarjoajilta säädetään varainhoitoasetuksen merkityksellisissä säännöksissä ja etenkin sen 113 artiklan 2 kohdassa, jossa ei säädetä jätettyjen tarjousten sisältämien tietojen ilmaisemisesta, ei edes hylättyjen tarjoajien kirjallisten hakemusten perusteella. Tämä rajoitus liittyy läheisesti unionin julkisia hankintoja koskevien sääntöjen tavoitteeseen, joka perustuu vääristymättömälle kilpailulle. Tämän tavoitteen saavuttamiseksi on tärkeää, että hankintaviranomaiset eivät paljasta julkisia hankintoja koskevia sopimusten tekomenettelyjä koskevia tietoja, joiden sisältöä voitaisiin käyttää kilpailun vääristämiseen joko meneillään olevassa sopimuksentekomenettelyssä tai myöhemmissä sopimuksentekomenettelyissä (tuomio 29.1.2013, Cosepuri v. EFSA,
T‑339/10 ja T‑532/10
,
EU:T:2013:38
,
kohta).
Edellä esitetystä käy ilmi, että oikeuskäytännössä on osoitettu sellaisen yleisen olettaman olemassaolo, jonka mukaan sillä, että tarjoajat tutustuvat muiden tarjoajien tarjouksiin, lähtökohtaisesti vahingoitetaan taloudellisten etujen suojaa (ks. vastaavasti tuomio 29.1.2013, Cosepuri v. EFSA,
T‑339/10 ja T‑532/10
,
EU:T:2013:38
,
kohta).
On kuitenkin korostettava, että edellä 49 kohdassa mainitulla yleisellä olettamalla ei suljeta pois mahdollisuutta osoittaa, että tietty asiakirja, jonka sisältämien tietojen ilmaisemista on pyydetty, ei kuulu kyseisen olettaman alaan tai että on olemassa sellainen ylivoimainen yleinen etu, joka oikeuttaa tietojen antamisen kyseisen asiakirjan sisällöstä (tuomio 28.6.2012, komissio v. Éditions Odile Jacob,
C‑404/10 P
,
EU:C:2012:393
,
kohta).
Käsiteltävää asiaa on tutkittava näiden periaatteiden valossa.
On ensiksi todettava, että käsiteltävässä asiassa kantajalle ei ole annettu oikeutta tutustua sopimuspuoleksi valitun tarjoajan jättämään tarjoukseen, johon sisältyvät hintaluettelo ja hintaluettelon yhteenveto. Lisäksi sopimuksen liite I.A, johon komissio myös kokonaan epäsi oikeuden tutustua, koostuu niin ikään sopimuspuoleksi valitun tarjouksen hintaluettelosta. Sopimuksen liite II, johon ei myöskään annettu oikeutta tutustua, sisältää puolestaan sopimuspuoleksi valitun tarjouksen. Kysymys on siis täsmälleen samantyyppisistä asiakirjoista kuin tuomiossa 29.1.2013, Cosepuri v. EFSA (
T‑339/10 ja T‑532/10
,
EU:T:2013:38
), tarkoitetut. Toisin kuin kantaja väittää, kyseisestä tuomiosta ei voida päätellä, että se koskee vain hakemusta, jossa pyydettään oikeutta tutustua kaikkiin tarjoajien tarjouksiin, eikä hakemusta, joka koskee oikeutta tutustua vain sopimuspuoleksi valitun tarjoukseen.
On ilmeistä, että käsiteltävänä olevan hakemuksen kohteena olevat asiakirjat voivat luonteensa puolesta sisältää sopimuspuoleksi valitun luottamuksellisia teknisiä ja taloudellisia tietoja, muun muassa tietoja sen valmiuksista ja työmenetelmistä, sen tietotaidosta, sisäisestä organisaatiosta, kustannuksista ja esitetyistä hinnoista.
Näissä olosuhteissa komissio on riidanalaisissa päätöksissä perustellusti katsonut, että sopimuspuoleksi valitun tarjous, mukaan lukien hintaluettelo, sopimuksen liite I A, joka sisälsi hintaluettelon, ja sopimuksen liite II, joka sisälsi sopimuspuoleksi valitun tarjouksen, kuuluvat sen yleisen olettaman alaan, jonka mukaan niiden luovuttaminen lähtökohtaisesti vahingoittaisi taloudellisten etujen suojaa.
On lisäksi syytä korostaa, että nimenomaan näiden arkaluontoisten taloudellisten tietojen luottamuksellisuuden säilyttämiseksi varainhoitoasetuksen 113 artiklan 2 kohdassa ei säädetä sopimuspuoleksi valitun tekemän tarjouksen julkaisemisesta hylätyille tarjoajille, ja kyseisen artiklan mukaan tietyt tiedot voidaan jopa jättää julkaisematta, jos niiden julkaiseminen vahingoittaisi oikeutettuja kaupallisia etuja tai voisi vääristää tervettä kilpailua.
On todettava toiseksi, että kantaja ei ole menettelyn missään vaiheessa esittänyt minkäänlaista väitettä, joka voisi osoittaa, että edellä mainittu olettama ei koskisi pyydettyjä asiakirjoja.
Siltä osin kuin on kyse hintaluettelosta kokonaisuudessaan kantaja väittää, että tämän asiakirjan luovuttaminen ei voisi vahingoittaa sopimuspuoleksi valitun taloudellisia etuja, koska jälki-ilmoituksessa esitettiin sen tarjouksen hintataso. Tätä väitettä ei voida hyväksyä, koska hintaluettelo on huomattavasti yksityiskohtaisempi asiakirja, jossa esitetään kohta kohdalta tarjottujen palvelujen hinta, kun taas jälki-ilmoituksessa ilmoitetaan vain tehdyn sopimuksen kokonaishinta.
Samoin on tarjouksen liitteenä olevan hintaluettelon yhteenvedon osalta. On todettava, että tähän asiakirjaan sisältyvät myös tarjottujen palvelujen hintoja koskevat tiedot, jotka ovat yksityiskohtaisempia kuin jälki-ilmoituksessa esitetyt tiedot. Luettelon yhteenveto kuuluu näin ollen myös edellä mainitun olettaman soveltamisalaan.
Tästä seuraa, että komissio katsoi perustellusti, että kyseessä olevat asiakirjat eli sopimuspuoleksi valitun tarjous, mukaan lukien hintaluettelo ja hintaluettelon yhteenveto, ja sopimuksen liitteet I.A ja II, kuuluivat taloudellisten etujen suojaa koskevan poikkeuksen alaan ilman että komissio olisi tarkastellut asiakirjoja konkreettisesti ja yksitellen, mitä kantaja vaatii.
Kantajan väitteet, joiden mukaan on olemassa ylivoimainen yleinen etu, joka edellyttää asiakirjojen ilmaisemista, tutkitaan jäljempänä neljännen osan yhteydessä.
Vaikka kantajan väite, jonka mukaan komission sille toimittamat hyväksytyn tarjouksen hintaa koskevat tiedot eivät täytä varainhoitoasetuksen 113 artiklassa asetettuja vaatimuksia, otettaisiin tutkittavaksi, on todettava, että toisin kuin kantaja esittää, varainhoitoasetuksen 113 artiklan 2 kohdassa ei aseteta velvollisuutta ilmoittaa hylätylle tarjoajalle hintaa koskevia yksityiskohtaisia tietoja hyväksytyn tarjouksen ominaisuuksina ja etuina.
Toisen kanneperusteen toinen osa on edellä esitetyn perusteella hylättävä.
Kolmas osa, jonka mukaan päätöksentekomenettelyn suojaa ei ole vahingoitettu
Kantaja väittää, että komissio teki virheen nojautuessaan päätöksentekomenettelyn suojaa koskevaan poikkeukseen evätessään oikeuden tutustua tiettyihin asiakirjoihin asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 3 kohdan nojalla.
Tältä osin on syytä muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sama asiakirja voi kuulua yhden tai useamman asetuksessa N:o 1049/2001 säädetyn poikkeuksen alaan (tuomio 10.9.2008, Williams v. komissio,
T‑42/05
, ei julkaistu,
EU:T:2008:325
,
kohta). Edellä esitetystä seuraa kuitenkin, että komissio ei tehnyt virhettä katsoessaan kyseisen asetuksen 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan nojalla, että arviointilausunnon ja sopimuspuoleksi valitun tarjoajan kanssa allekirjoitetun sopimuksen luovuttaminen kokonaisuudessaan vahingoittaisi henkilötietojen suojaa ja että sopimuspuoleksi valitun tarjoajan tarjouksen – mukaan lukien hintaluettelo – ja sopimuksen liitteiden I.A ja II, luovuttaminen vahingoittaisi taloudellisten etujen suojaa saman asetuksen 4 artiklan 2 kohdan ensimmäisen luetelmakohdan mukaan.
Koska nämä poikkeukset, jotka unionin yleinen tuomioistuin on katsonut perustelluiksi, kattavat asiakirjat, joiden tutustumiseen oikeus on kokonaan evätty, ja pyydettyjen asiakirjojen peitetyt osat, ei prosessiekonomisista syistä ole tarpeen tutkia ovatko kantajan väitteet päätöksentekomenettelyn suojasta perusteltuja, koska ne ovat merkityksettömiä (ks. vastaavasti määräys 27.11.2012, Steinberg v. komissio,
T‑17/10
, ei julkaistu,
EU:T:2012:625
,
kohta).
Neljäs osa, jonka mukaan olemassa on ylivoimainen yleinen etu, joka edellyttää asiakirjojen ilmaisemista
Kantaja väittää, että huolimatta taloudellisten etujen suojan vahingoittamisen vaarasta, on olemassa ylivoimainen yleinen etu, joka edellyttää asiakirjojen ilmaisemista asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan viimeisessä virkkeessä tarkoitetuin tavoin.
Kuten edellä on todettu, oikeuskäytännöstä seuraa, että yleisen olettaman, kuten käsiteltävässä asiassa taloudellisten etujen suojan vahingoittamista koskevan olettaman, soveltamisella ei suljeta pois mahdollisuutta osoittaa, että olemassa on sellainen ylivoimainen yleinen etu, joka oikeuttaa tietojen antamisen asiakirjan sisällöstä (tuomio 28.6.2012, komissio v. Éditions Odile Jacob,
C‑404/10 P
,
EU:C:2012:393
,
kohta).
Pyynnön esittäjän on kuitenkin vedottava konkreettisesti seikkoihin, jotka osoittavat ylivoimaisen yleisen edun, joka oikeuttaa antamaan tiedon kyseisten asiakirjojen sisällöstä (tuomio 14.11.2013, LPN ja Suomi v. komissio,
C‑514/11 P ja C‑605/11 P
,
EU:C:2013:738
,
kohta ja tuomio 16.7.2015, ClientEarth v. komissio,
C‑612/13 P
,
EU:C:2015:486
,
kohta).
Tältä osin ylivoimaisen yleisen edun, joka oikeuttaa antamaan tiedon asiakirjojen sisällöstä, ei tosin välttämättä pidä olla erillinen periaatteista, jotka ovat asetuksen N:o 1049/2001 taustalla (tuomio 14.11.2013, LPN ja Suomi v. komissio,
C‑514/11 P ja C‑605/11 P
,
EU:C:2013:738
,
kohta ja tuomio 16.7.2015, ClientEarth v. komissio,
C‑612/13 P
,
EU:C:2015:486
,
kohta).
Näitä yleisiä näkemyksiä ei kuitenkaan voida pitää perusteena oikeudelle tutustua pyydettyihin asiakirjoihin (ks. vastaavasti tuomio 14.11.2013, LPN ja Suomi v. komissio,
C‑514/11 P ja C‑605/11 P
,
EU:C:2013:738
,
kohta ja tuomio 16.7.2015, ClientEarth v. komissio,
C‑612/13 P
,
EU:C:2015:486
,
kohta).
Käsiteltävässä tapauksessa on syytä todeta, että kantaja tyytyi uudistetuissa hakemuksissaan vetoamaan avoimuusperiaatteeseen lisäten, että jälki-ilmoituksessa mainittu hinta ja sopimuspuoleksi valitun tarjoajan tarjouksen hinta olivat ristiriidassa keskenään. Uudistettujen hakemusten mukaan pyydettyihin asiakirjoihin tutustuminen oli tarpeen, jotta kantaja saattoi tarkistaa hinnan, jolla sopimus tehtiin.
Tältä osin on syytä palauttaa mieleen, että 1.4.2014 tehdyn päätöksen ajankohtana kantaja oli nostanut kumoamiskanteen päätöksestä, jolla sen tarjous oli hylätty. Se väitti tässä kanteessa muiden kanneperusteiden ohella, että oli sääntöjenvastaista, että sopimus oli tehty korkeammasta hinnasta kuin mitä sopimuspuoleksi valitun tarjous oli, kuten tuomion 8.10.2015, Secolux v. komissio (
T‑90/14
, ei julkaistu,
EU:C:2015:772
), 19 kohdasta ilmenee. Näissä olosuhteissa on katsottava, että etu, johon kantaja vetoaa, on yksityinen eikä julkinen etu.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä käy ilmi, että se, että pyydetyt asiakirjat voivat osoittautua tarpeellisiksi kantajan puolustautumiseksi kanteen yhteydessä, koskee yksityistä etua. Näin ollen siltä osin kuin kantaja pyysi oikeutta tutustua kyseessä oleviin asiakirjoihin, jotta se voisi paremmin perustella väitteensä kumoamiskanteessaan, kyse ei ole ylivoimaisesta yleisestä edusta, joka oikeuttaisi tietojen antamisen riidanalaisten asiakirjojen sisällöstä (ks. vastaavasti tuomio 28.6.2012, komissio v. Éditions Odile Jacob,
C‑404/10 P
,
EU:C:2012:393
,
ja
kohta, ja tuomio 20.3.2014, Reagens v. komissio,
T‑181/10
, ei julkaistu,
EU:T:2014:139
,
kohta).
Kantaja ei esitä mitään muuta yksityiskohtaista väitettä yleisen avoimuusperiaatteeseen vetoamisensa tueksi. Siltä osin kuin kyse on suhteellisuusperiaatteesta sekä yhdenvertaisuusperiaatteesta ja syrjintäkiellosta, kantaja – sen lisäksi, että se ei vedonnut niihin uudistetuissa hakemuksissaan ylivoimaisen yleisen edun olemassaolon perustelemiseksi – rajoittuu vetoamaan niihin esittämättä ainuttakaan konkreettista argumenttia. Näin yleisiä näkemyksiä ei kuitenkaan voida pitää perusteena oikeudelle tutustua pyydettyihin asiakirjoihin.
Edellä esitettyjen seikkojen perusteella on pääteltävä, että kantaja ei ole osoittanut sellaisen ylivoimaisen yleisen edun olemassaoloa, joka edellyttäisi kyseessä olevien asiakirjojen ilmaisemista asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan viimeisen virkkeen mukaan.
Toisen kanneperusteen neljäs osa on näin ollen hylättävä.
Viides osa, joka koskee asiakirjojen osittaisen ilmaisemisen epäämistä
Kantaja väittää, että riidanalaisilla päätöksillä loukataan asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 6 kohtaa, koska niissä evätään oikeus tutustua osittain tiettyihin pyydettyihin asiakirjoihin. Sen mukaan komission olisi pitänyt tarkastella konkreettisesti kutakin asiakirjaa niiden syiden valossa, joiden vuoksi osittainen tutustuminen ei ollut mahdollista.
Asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 6 kohdassa säädetään, että jos vain osaan pyydetystä asiakirjasta voidaan soveltaa poikkeusta, muut asiakirjan osat luovutetaan.
Tästä on todettava ensiksi, että komissio antoi oikeuden tutustua osittain arviointilausuntoon ja sopimuspuoleksi valitun kanssa tehdyn sopimuksen tekstiin, eikä kantaja ollut esittänyt väitettä, josta olisi voitu päätellä, että komission olisi pitänyt antaa oikeus tutustua näiden asiakirjojen muihin osiin. On muistettava, että kuten edellä 38 kohdassa on todettu, komissio ei antanut oikeutta tutustua arviointilausunnon 6 osaan, koska se liittyi erään nro 2, joka ei kuulunut hakemuksen alaan.
Siltä osin kuin kyse on sopimuspuoleksi valitun tarjouksesta, mukaan lukien hintaluettelo, kokonaisena versiona tai yhteenvedon muodossa olevana versiona, sekä sopimuksen liitteistä I.A ja II, oikeuskäytännöstä seuraa, että edellä 52–54 kohdassa tarkoitettu yleinen olettama merkitsee, että velvollisuus antaa tietoja asiakirjojen sisällöstä kokonaisuudessaan tai osittain ei koske asiakirjoja, jotka kuuluvat kyseisen olettaman alaan (ks. vastaavasti tuomio 28.6.2012, komissio v. Éditions Odile Jacob,
C‑404/10 P
,
EU:C:2012:393
,
kohta).
Toisen kanneperusteen viides osa on näin ollen hylättävä, ja tämän vuoksi toinen kanneperuste kokonaisuudessaan on hylättävä perusteettomana.
Kolmas kanneperuste, jonka mukaan SEUT 296 artiklaa on rikottu
On ensiksi syytä muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 296 artiklassa edellytettyjen perustelujen on oltava kyseessä olevan toimenpiteen luonteen mukaisia ja niistä on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimenpiteen tehneen unionin toimielimen päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt ja että unionin tuomioistuimet voivat tutkia toimenpiteen laillisuuden. Perusteluvelvollisuuden täyttymistä on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat muun muassa toimenpiteen sisältö, esitettyjen perustelujen luonne ja se tarve, joka niillä, joille toimenpide on osoitettu tai joita se koskee suoraan ja erikseen, voi olla saada selvennystä tilanteeseen. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevia yksityiskohtia, sillä tutkittaessa sitä, täyttävätkö toimenpiteen perustelut mainitun artiklan vaatimukset, on otettava huomioon sen sanamuodon lisäksi myös asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt (tuomio 10.9.2008, Williams v. komissio,
T‑42/05
,
EU:T:2008:325
,
kohta; tuomio 7.7.2011, Valero Jordana v. komissio,
T‑161/04
, ei julkaistu,
EU:T:2011:337
,
kohta ja tuomio 15.7.2015, Dennekamp v. parlamentti,
T‑115/13
,
EU:T:2015:497
,
kohta).
Kun kyse on asiakirjoja koskevasta tutustumispyynnöstä ja kyseinen toimielin epää oikeuden tutustua asiakirjoihin, sen on kussakin tapauksessa käytössään olevien tietojen perusteella osoitettava, että asiakirjat, joihin tutustumista on pyydetty, kuuluvat tosiasiassa asetuksessa N:o 1049/2001 lueteltujen poikkeusten soveltamisalaan (tuomio 10.9.2008, Williams v. komissio,
T‑42/05
,
EU:T:2008:325
,
kohta ja tuomio 7.7.2011, Valero Jordana v. komissio,
T‑161/04
, ei julkaistu,
EU:T:2011:337
,
kohta). Oikeuskäytännöstä seuraa, että sen toimielimen, joka on evännyt oikeuden tutustua asiakirjaan, on näin ollen esitettävä perustelut, joiden perusteella on mahdollista ymmärtää ja tarkistaa yhtäältä, että pyydetty asiakirja kuuluu todellakin sellaisen poikkeuksen alaan, johon on vedottu, ja toisaalta, että kyseiseen poikkeukseen liittyvä turvaamisen tarve on todellinen.
Käsiteltävänä olevaa asiaa on tarkasteltava näiden periaatteiden valossa.
Siltä osin kuin ensiksi on kyse yksityiselämän suojaa koskevien perustelujen puutteesta on todettava, että riidanalaisissa päätöksissä selvitetään oikeudellisesti riittävällä tavalla syyt, joiden vuoksi tiettyjä arviointilausunnon ja sopimuspuoleksi valitun allekirjoittaman sopimuksen kohtia ei voitu luovuttaa henkilötietojen suojaamiseksi.
Kantajan väitteet, jotka koskevat arviointilausunnon 6 osaa, eivät perustu tosiseikkoihin, koska kuten komissio on kirjelmissään selvittänyt ja kuten unionin yleinen tuomioistuin on päätellyt tämän asiakirjan tarkastelun perusteella, kyseinen osa koskee erää nro 2, joka ei kuulu asiakirjoihin tutustumista koskevan hakemuksen alaan.
Kuten edellä 38 kohdassa on todettu, on niin, että vaikka komissio olisi voinut tehdä riidanalaisten päätösten ymmärtämisen kantajalle helpommaksi, jos se olisi täsmentänyt, mitkä arviointilausunnon osat kuuluvat henkilötietojen suojan alaan ja mitkä koskevat erää nro 2, on todettava, että se ei ole laiminlyönyt perusteluvelvollisuuttaan toimiessaan kuten se on käsiteltävässä asiassa tehnyt.
On myös hylättävä kantajan väite, joka koskee sopimuspuoleksi valitun tarjousta, koska komissio ei evätessään oikeuden tutustua tähän asiakirjaan nojautunut yksityiselämän suojaan.
Taloudellisten etujen suojasta on toiseksi todettava, että toisin kuin kantaja väittää, riidanalaisten päätösten perustelut ovat riittävät kyseisen suojan varmistamiseksi siltä osin kuin kyse on sen yleisen olettaman soveltamisesta, että ei luovuteta sopimuspuoleksi valitun tarjousta, mukaan lukien hintaluettelo ja sopimuksen liitteet I.A ja II.
Kolmanneksi samoista syistä kuin edellä 64 ja 65 kohdassa on esitetty ei tämän asian ratkaisemiseksi ole tarpeen tutkia sen väitteen perusteltavuutta, jonka mukaan päätöksentekomenettelyn suojaa ei ole perusteltu, koska väite on merkityksetön.
Siltä osin kuin neljänneksi on kyse perusteluista, jotka koskevat sitä ettei kyseessä ole ylivoimainen yleinen etu, on todettava, että kantaja tyytyi uudistetuissa hakemuksissaan vetoamaan yleisin termein avoimuusperiaatteeseen ja mainitsi vain sivumennen intressinsä siihen, että se voisi tarkistaa, oliko jälki-ilmoituksen ja sopimuspuoleksi valitun tarjouksen hinnan välillä ristiriita. Tältä osin riidanalaisista päätöksistä käy ilmi, että komissio totesi – niukkasanaisesti tosin, mutta selvästi –, että kantaja ei ollut esittänyt mitään väitettä sen osoittamiseksi, että olemassa oli ylivoimainen yleinen etu, joka edellyttää asiakirjan ilmaisemista. Komissio lisäsi, että se ei ollut kyennyt yksilöimään mitään sellaista ylivoimaista yleistä etua, joka edellyttäisi tätä ilmaisemista. On lisäksi huomattava, että komissio totesi alkuperäisissä päätöksissään tästä kysymyksestä nimenomaisesti, että kantajan intressi ilmaisemiseen oli luonteeltaan yksityinen. Näissä olosuhteissa on hylättävä väite siitä, että perustelut ylivoimaisen yleisen edun olemassaolon osalta olivat puutteelliset.
On lopuksi todettava 14.4.2014 tehdystä päätöksestä, että sopimuksen liitteisiin I.A ja II sisältyivät hintaluettelo ja sopimuspuoleksi valitun tarjous. Tästä syystä 14.4.2014 tehdyssä päätöksessä voitiin perustellusti viitata 1.4.2014 tehtyyn päätökseen, jossa oli jo lausuttu näiden seikkojen ilmaisemisesta.
Näin ollen kolmas kanneperuste, joka koskee perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä, on hylättävä perusteettomana.
Kanne on siis hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian ja komissio on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista, kantaja on velvoitettava korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut.

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kuudes jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Kanne hylätään.

2)
Secolux, Association pour le contrôle de la sécurité de la construction, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Frimodt Nielsen
Collins
Valančius
Julistettiin Luxemburgissa 21 päivänä syyskuuta 2016.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.