CELEX: 62020CJ0604
Ennakkoratkaisupyyntö
Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa
Asetus (EU) N:o 1215/2012
6 artikla
Vastaaja, jolla ei ole kotipaikkaa jäsenvaltiossa
17 artikla
Toimivalta kuluttajasopimusta koskevissa asioissa
Ammatin tai elinkeinotoiminnan käsite
21 artikla
Toimivalta työsopimusta koskevissa asioissa
Työantajan käsite
Alisteisuussuhde
Asetus (EY) N:o 593/2008
Sovellettava lainsäädäntö
6 artikla
Työsopimus
Vakuusilmoitus, jonka työntekijä on saanut kolmantena osapuolena olevalta yhtiöltä ja jolla varmistetaan työnantajalla työntekijää kohtaan olevien velvoitteiden täyttäminen

Ennakkoratkaisupyyntö koskee tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili‑ ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 (
EUVL 2012, L 351, s. 1
) 6 artiklan 1 kohdan, 17 artiklan 1 kohdan ja 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdan ja 2 kohdan sekä sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista 17.6.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 593/2008 (Rooma I) (
EUVL 2008, L 177, s. 6
; jäljempänä Rooma I ‑asetus) 6 artiklan 1 kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat ROI Land Investments Ltd (jäljempänä ROI Land) ja FD ja jossa on kyse siitä, että ROI Land, joka vakuusilmoituksen nojalla vastaa FD:hen nähden FD:n ja ROI Landin tytäryhtiön välisestä työsopimuksesta johtuvista velvoitteista, on kieltäytynyt maksamasta työsopimukseen perustuvia saatavia.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Asetus N:o 1215/2012
Asetuksen 1215/2012 johdanto‑osan 4, 14, 15 ja 18 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(4)
Eräät tuomioistuimen toimivaltaa ja tuomioiden tunnustamista koskevien kansallisten sääntöjen väliset erot vaikeuttavat sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa. Säännökset, joiden avulla voidaan yhdenmukaistaa tuomioistuimen toimivaltaa siviili‑ ja kauppaoikeudellisissa asioissa koskevat säännöt ja varmistaa, että jäsenvaltiossa annetut tuomiot tunnustetaan ja pannaan täytäntöön nopeasti ja yksinkertaisin menettelyin, ovat välttämättömiä.
– –
(14)
Vastaajaan, jolla ei ole kotipaikkaa jäsenvaltiossa, olisi pääsääntöisesti sovellettava sen jäsenvaltion alueella sovellettavia tuomioistuimen toimivaltaa koskevia kansallisia sääntöjä, jossa asia on pantu vireille.
Tiettyjä tuomioistuimen toimivaltaa koskevia tämän asetuksen sääntöjä olisi kuitenkin sovellettava vastaajan kotipaikasta riippumatta, jotta voidaan varmistaa kuluttajien ja työntekijöiden suojelu, turvata jäsenvaltioiden tuomioistuinten toimivalta tilanteissa, joissa niillä on yksinomainen toimivalta, ja kunnioittaa osapuolten sopimusvapautta.
(15)
Tuomioistuimen toimivaltaa koskevien sääntöjen ennustettavuuden olisi oltava hyvä, ja niiden olisi perustuttava periaatteeseen, jonka mukaan toimivaltainen tuomioistuin määräytyy pääsääntöisesti vastaajan kotipaikan perusteella. Vastaajan kotipaikan tuomioistuimen olisi aina oltava toimivaltainen, lukuun ottamatta joitakin tarkoin rajattuja tapauksia, joissa riita‑asian kohteen tai osapuolten sopimusvapauden vuoksi jokin muu liittymäperuste on oikeutettu. Oikeushenkilöiden kotipaikka olisi määriteltävä itsenäisesti yhteisten sääntöjen avoimuuden lisäämiseksi ja toimivaltaristiriitojen välttämiseksi.
– –
(18)
Vakuutus‑, kuluttaja‑ ja työsopimusten osalta heikompaa osapuolta olisi suojeltava tuomioistuimen toimivaltaa koskevilla säännöillä, jotka ovat hänen etujensa kannalta yleisiä sääntöjä suotuisammat.”
Tämän asetuksen 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Kanne sellaista henkilöä vastaan, jolla on kotipaikka jäsenvaltiossa, nostetaan hänen kansalaisuudestaan riippumatta tuon jäsenvaltion tuomioistuimessa, jollei tämän asetuksen säännöksistä muuta johdu.
2.   Henkilöön, joka ei ole sen jäsenvaltion kansalainen, jossa hänellä on kotipaikka, sovelletaan samoja tuomioistuimen toimivaltaa koskevia sääntöjä kuin tuon jäsenvaltion omiin kansalaisiin.”
Kyseisen asetuksen 6 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jos vastaajalla ei ole kotipaikkaa jäsenvaltiossa, kunkin jäsenvaltion tuomioistuinten toimivalta määräytyy kyseisen jäsenvaltion lain mukaisesti, jollei 18 artiklan 1 kohdan, 21 artiklan 2 kohdan sekä 24 ja 25 artiklan säännöksistä muuta johdu.
2.   Tällaista vastaajaa vastaan voi kansalaisuudestaan riippumatta jokainen, jolla on kotipaikka jäsenvaltiossa, samalla tavoin kuin tuon jäsenvaltion omat kansalaiset, vedota siinä jäsenvaltiossa voimassa oleviin tuomioistuimen toimivaltaa koskeviin sääntöihin – –”
Saman asetuksen II luvun 4 jaksossa, jonka otsikko on ”Toimivalta kuluttajasopimusta koskevissa asioissa”, olevan 17 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Kun asia koskee henkilön, jäljempänä ’kuluttaja’, sellaista tarkoitusta varten tekemää sopimusta, jota ei voida pitää hänen ammattiinsa tai elinkeinotoimintaansa liittyvänä, tuomioistuimen toimivalta määräytyy tämän jakson säännösten mukaisesti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 6 artiklan ja 7 artiklan 5 alakohdan soveltamista,
– –
c)
– – jos sopimus on tehty sellaisen henkilön kanssa, joka harjoittaa kaupallista tai elinkeinotoimintaa siinä jäsenvaltiossa, jossa kuluttajalla on kotipaikka, tai joka millä keinoin tahansa suuntaa tällaista toimintaa kyseiseen jäsenvaltioon tai useisiin valtioihin kyseinen jäsenvaltio mukaan lukien, ja sopimus kuuluu kyseisen toiminnan piiriin.”
Asetuksen N:o 1215/2012 samassa 4 jaksossa olevan 18 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kuluttaja voi nostaa kanteen toista sopimuspuolta vastaan joko sen jäsenvaltion tuomioistuimissa, jossa tällä sopimuspuolella on kotipaikka, tai toisen sopimuspuolen kotipaikasta riippumatta sen paikkakunnan tuomioistuimessa, jossa kuluttajalla on kotipaikka.”
Tämän asetuksen II luvun 5 jakso, jonka otsikko on ”Toimivalta työsopimusta koskevissa asioissa”, sisältää muun muassa asetuksen 20 ja 21 artiklan. Mainitun 20 artiklan sanamuoto on seuraava:
”1.   Työsopimusta koskevassa asiassa tuomioistuimen toimivalta määräytyy tämän jakson säännösten mukaisesti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 6 artiklan, 7 artiklan 5 alakohdan ja, kun on kyse työnantajaa vastaan nostetusta kanteesta, 8 artiklan 1 kohdan soveltamista.
2.   Kun työntekijä tekee työsopimuksen sellaisen työnantajan kanssa, jolla ei ole kotipaikkaa jäsenvaltiossa mutta jolla on jossakin jäsenvaltiossa sivuliike, agentuuri tai muu toimipaikka, työnantajalla katsotaan sivuliikkeen, agentuurin tai muun toimipaikan toimintaa koskevissa riita‑asioissa olevan kotipaikka kyseisessä jäsenvaltiossa.”
Kyseisen asetuksen 21 artiklan sanamuoto on seuraava:
”1.   Sellaista työnantajaa vastaan, jolla on kotipaikka jäsenvaltiossa, voidaan nostaa kanne
– –
b)
toisessa jäsenvaltiossa
i)
sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä tai mistä käsin työntekijä tavallisesti työskentelee, tai sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä tai mistä käsin hän viimeksi työskenteli, tai
ii)
jos työntekijä ei tavallisesti työskentele tai työskennellyt missään yksittäisessä maassa, sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä työntekijän palvelukseen ottaneen työnantajan toimipaikka sijaitsee tai sijaitsi.
2.   Sellaista työnantajaa vastaan, jolla ei ole kotipaikkaa jäsenvaltiossa, voidaan nostaa kanne jäsenvaltion tuomioistuimessa 1 kohdan b alakohdan mukaisesti.”
Saman asetuksen 63 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä asetusta sovellettaessa yhtiön tai muun oikeushenkilön kotipaikka on paikkakunta, missä sillä on
a)
sääntömääräinen kotipaikka;
b)
keskushallinto; tai
c)
pääasiallinen toimipaikka.”
Asetuksen N:o 1215/2012 80 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tällä asetuksella kumotaan [tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili‑ ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annettu neuvoston] asetus (EY) N:o 44/2001 [(
EYVL 2001, L 12, s. 1
)]. Viittauksia kumottuun asetukseen pidetään viittauksina tähän asetukseen liitteessä III olevan vastaavuustaulukon mukaisesti.”
Rooma I ‑asetus
Rooma I ‑asetuksen johdanto‑osan seitsemännessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Tämän asetuksen aineellisen soveltamisalan ja säännösten olisi oltava yhdenmukaisia [asetuksen N:o 44/2001] ja sopimukseen perustumattomiin velvoitteisiin sovellettavasta laista 11 päivänä heinäkuuta 2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 864/2007 (Rooma II) [(
EUVL 2007, L 199, s. 40
)] kanssa.”
Tämän asetuksen 6 artiklan, jonka otsikko on ”Kuluttajasopimukset”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Sanotun rajoittamatta 5 ja 7 artiklan soveltamista, sopimukseen, jonka luonnollinen henkilö on sellaista tarkoitusta varten, jonka ei voida katsoa liittyvän hänen elinkeino‑ tai ammattitoimintaansa (’kuluttaja’), tehnyt toisen henkilön kanssa tämän harjoittaman elinkeino‑ tai ammattitoiminnan (’elinkeinonharjoittaja’) yhteydessä, sovelletaan sen maan lakia, jossa kuluttajan asuinpaikka on, edellyttäen että elinkeinonharjoittaja
a)
harjoittaa kaupallista tai ammattitoimintaansa maassa, jossa kuluttajan asuinpaikka on, tai
b)
suuntaa millä tahansa tavalla tällaista toimintaa kyseiseen maahan tai useisiin maihin kyseinen maa mukaan lukien,
ja että sopimus kuuluu kyseisen toiminnan piiriin.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
ROI Land on yhtiö, jonka kotipaikka on Kanadassa ja joka harjoittaa liiketoimintaa kiinteistöalalla.
FD, jonka kotipaikka on Saksassa, työskenteli syyskuusta 2015 alkaen ROI Landille suhteista sijoittajiin vastaavana varatoimitusjohtajana (Deputy vice president investors relations). Koska FD ja ROI Land olivat päättäneet ”siirtää” sopimussuhteensa sveitsiläiselle yhtiölle, joka oli tarkoitus perustaa, he sopivat välisensä työsopimuksen päättämisestä taannehtivasti marraskuussa 2015.
R Swiss AG ‑niminen yhtiö perustettiin 14.1.2016 Sveitsin oikeuden mukaisesti. ROI Land on tämän uuden yhtiön emoyhtiö.
FD teki 12.2.2016 R Swissin kanssa kirjallisen työsopimuksen (jäljempänä kyseessä oleva työsopimus), jolla FD otettiin palvelukseen johtajana ja jonka mukaan hänelle maksettiin palvelukseentulopalkkiona 170000 Yhdysvaltain dollaria (USD) (noin 153000 euroa) sekä – muiden etuuksien lisäksi – 42500 USD:n (noin 38000 euroa) kuukausipalkkaa. ROI Landin kanssa tehtiin myös lainasopimus (loan agreement), jonka tekopäiväksi merkittiin todellista aikaisempi ajankohta eli 1.10.2015 ja jolla FD:lle myönnettiin lainana 170000 USD (noin 153000 euroa). Sopimuksen tarkoituksena oli muuntaa FD:lle työsopimuksen perusteella maksettava neljän kuukauden palkka ROI Landille takaisin maksettavaksi lainaksi, jota vastaava määrä R Swissin oli maksettava FD:lle palvelukseentulopalkkiona Sveitsin verolainsäädännön mukaisesti.
Samana päivänä FD ja ROI Land allekirjoittivat sopimuksen, jonka nojalla ROI Land vastaa FD:hen nähden suoraan R Swissin kanssa tehtyyn työsopimukseen perustuvista velvoitteista (jäljempänä vakuusilmoitus). Siihen sisältyi seuraavat määräykset:
”1 artikla
[ROI Land] on perustanut tytäryhtiön, [R Swissin], Euroopan liiketoimintaa varten. Johtaja vastaa tämän yrityksen liikkeenjohdosta. Tämän mukaisesti [ROI Land] toteaa seuraavaa:
2 artikla
[ROI Landilla] on kattava vastuu velvoitteiden täyttämisestä niiden sopimusten osalta, jotka [R Swiss] on tehnyt sen johtajan ja [R Swissin] välisen yhteistyön perusteella.”
R Swiss irtisanoi FD:n 11.7.2016. FD riitautti irtisanomisensa Arbeitsgericht Stuttgartissa (Stuttgartin työoikeudellisten asioiden alioikeus, Saksa), jonka tuomiopiiriin paikkakunta, jossa FD tavallisesti työskenteli, eli Stuttgart (Saksa) kuului. Tämä tuomioistuin totesi irtisanomisen pätemättömäksi 2.11.2016 antamallaan tuomiolla, josta on tullut lainvoimainen. Lisäksi kyseinen tuomioistuin velvoitti R Swissin maksamaan FD:lle palvelukseentulopalkkiota 255000 USD (noin 230000 euroa) sekä palkkaa huhtikuusta elokuuhun 2016 212500 USD (noin 191000 euroa). R Swiss ei maksanut näitä määriä. Maaliskuun 2017 alussa aloitettiin R Swissiä koskeva Sveitsin oikeuden mukainen konkurssimenettely, mutta se päätettiin omaisuuden riittämättömyyden vuoksi.
FD nosti tämän jälkeen toisen kanteen saksalaisissa tuomioistuimissa, jotka hänen mielestään olivat toimivaltaiset ainakin kuluttajasopimuksia koskevien erityisten toimivaltasääntöjen perusteella. Tässä kanteessa vaadittiin, että ROI Land oli velvoitettava maksamaan muun muassa summat, jotka R Swissin oli Arbeitsgericht Stuttgartin 2.11.2016 antaman tuomion mukaisesti maksettava FD:lle, sekä 595000 USD (noin 536000 euroa) kuukausipalkkaa, joka R Swissin olisi pitänyt maksaa FD:lle syyskuun 2016 ja marraskuun 2017 väliseltä ajalta. FD vetosi kanteensa tueksi vakuusilmoitukseen.
Arbeitsgericht Stuttgart jätti tämän kanteen tutkimatta sillä perusteella, ettei sillä ollut kansainvälistä toimivaltaa tutkia asiaa. FD:n tekemän valituksen johdosta Landesarbeitsgericht Baden‑Württemberg (Baden‑Württembergin osavaltion työoikeudellisten asioiden ylioikeus, Saksa) muutti Arbeitsgericht Stuttgartin tuomiota, hyväksyi kanteen ja vahvisti tässä yhteydessä Saksan tuomioistuinten toimivallan. ROI Land teki Revision‑valituksen ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen eli Bundesarbeitsgerichtiin (liittovaltion ylin työtuomioistuin, Saksa). Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, onko saksalaisilla tuomioistuimilla kansainvälinen toimivalta ratkaista FD:n kanne, ja jos on, mitä lakia pääasian asianosaisten väliseen oikeussuhteeseen sovelletaan.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa tämän oikeussuhteen osalta, että vakuusilmoitus on yksipuolisesti velvoittava sopimus, johon FD saattoi vedota ilman, että olisi ollut tarpeen todeta ensin R Swissin laiminlyöneen velvoitteensa, että R Swissin oikeudet ja velvollisuudet kyseessä olevan työsopimuksen työnantajana eivät olleet siirtyneet ROI Landille ja että FD:n ja R Swissin välillä ei olisi ilman vakuusilmoitusta tehty lainkaan työsopimusta.
Tässä tilanteessa Bundesarbeitsgericht päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko [asetuksen N:o 1215/2012] 6 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä 21 artiklan 2 kohdan ja 1 kohdan b alakohdan i alakohdan kanssa, tulkittava siten, että työntekijä voi nostaa kanteen sellaista oikeushenkilöä vastaan, joka ei ole hänen työnantajansa ja jonka asetuksen N:o 1215/2012 63 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu kotipaikka ei ole jäsenvaltiossa mutta joka vakuusilmoituksen (Patronatsvereinbarung) perusteella vastaa työntekijään nähden suoraan kolmannen kanssa tehdystä työsopimuksesta johtuvista vaatimuksista, sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä tai mistä käsin työntekijä tavallisesti työskentelee työsuhteessaan kolmannen kanssa, tai sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä tai mistä käsin hän viimeksi työskenteli, jos työsopimusta kolmannen kanssa ei olisi syntynyt ilman vakuusilmoitusta?
2)
Onko asetuksen N:o 1215/2012 6 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että saman asetuksen 21 artiklan 2 kohtaa koskeva varauma estää jäsenvaltion kansallisen oikeuden mukaisen sellaisen toimivaltasääntelyn soveltamisen, jossa työntekijälle annetaan mahdollisuus nostaa kanne sellaista oikeushenkilöä vastaan, joka ensimmäisessä kysymyksessä kuvattujen kaltaisissa olosuhteissa vastaa häneen nähden suoraan kolmannen kanssa tehdystä työsopimuksesta johtuvista vaatimuksista, työnantajan ”oikeudellisena seuraajana” sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä tai mistä käsin työntekijä tavallisesti työskentelee tai työskenteli, jos tällaista toimivaltaa ei asetuksen N:o 1215/2012 21 artiklan 2 kohdan, luettuna yhdessä 1 kohdan b alakohdan i alakohdan kanssa, mukaan ole?
3)
Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi ja toiseen kysymykseen myöntävästi:
a)
Onko asetuksen N:o 1215/2012 17 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että ammatin käsitteeseen sisältyy työsuhteessa tehtävä palkkatyö?
b)
Jos edelliseen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko asetuksen N:o 1215/2012 17 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että vakuusilmoitus, jonka perusteella oikeushenkilö vastaa työntekijään nähden suoraan kolmannen kanssa tehdystä työsopimuksesta johtuvista vaatimuksista, on sopimus, jonka työntekijä on tehnyt sellaista tarkoitusta varten, jota voidaan pitää hänen ammattiinsa liittyvänä?
4)
Jos vastauksena edellisiin kysymyksiin on, että ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella on kansainvälinen toimivalta ratkaista riita‑asia:
a)
Onko [Rooma I ‑asetuksen] 6 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että ammattitoiminnan käsitteeseen sisältyy työsuhteessa tehtävä palkkatyö?
b)
Jos edelliseen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko Rooma I ‑asetuksen 6 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että vakuusilmoitus, jonka perusteella oikeushenkilö vastaa työntekijään nähden suoraan kolmannen kanssa tehdystä työsopimuksesta johtuvista vaatimuksista, on sopimus, jonka työntekijä on tehnyt sellaista tarkoitusta varten, jota voidaan pitää hänen ammattitoimintaansa liittyvänä?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellään pääasiallisesti, onko asetuksen N:o 1215/2012 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohtaa ja 2 kohtaa tulkittava siten, että työntekijä voi nostaa sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä tai mistä käsin hän viimeksi työskenteli, kanteen sellaista henkilöä vastaan, jolla joko on tai ei ole kotipaikkaa jäsenvaltiossa ja jonka kanssa hänellä ei ole muodollista työsopimusta mutta joka vastaa kolmannen kanssa tehdyn työsopimuksen tekemisen ehtona olleen vakuusilmoituksen perusteella tähän työntekijään nähden suoraan kyseisen kolmannen velvoitteiden täyttämisestä.
Tältä osin on syytä muistuttaa, että asetuksen N:o 1215/2012 II luvun 5 jaksossa, johon sen 21 artikla kuuluu, vahvistetaan työsopimuksesta johtuvien riitojen osalta joukko sääntöjä, joiden tarkoituksena, kuten asetuksen johdanto‑osan 18 perustelukappaleesta käy ilmi, on heikomman sopimuspuolen suojeleminen hänen etujensa kannalta suotuisammilla tuomioistuimen toimivaltaa koskevilla säännöksillä (ks. vastaavasti tuomio 21.6.2018, Petronas Lubricants Italy,
C‑1/17
,
EU:C:2018:478
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Asetuksen N:o 1215/2012 21 artiklan 2 kohdassa säädetään, että sellaista työnantajaa vastaan, jolla ei ole kotipaikkaa jäsenvaltiossa, voidaan nostaa kanne jäsenvaltion tuomioistuimessa kyseisen artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaisesti.
Saman artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdassa säädetään, että työnantajaa vastaan voidaan nostaa kanne sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä tai mistä käsin työntekijä tavallisesti työskentelee, tai sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä tai mistä käsin hän viimeksi työskenteli.
Tältä osin asetuksen N:o 44/2001 19 artiklan 2 alakohtaa koskevasta unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että kyseisen säännöksen sisältämiä oikeudellisia käsitteitä on tulkittava itsenäisesti, jotta voidaan taata tässä asetuksessa vahvistettujen toimivaltasääntöjen yhtenäinen soveltaminen kaikissa jäsenvaltioissa (ks. vastaavasti tuomio 14.9.2017, Nogueira ym.,
C‑168/16 ja C‑169/16
,
EU:C:2017:688
,
ja
kohta).
Tässä yhteydessä on huomautettava, että koska asetuksen N:o 1215/2012 80 artiklan mukaan tällä asetuksella kumotaan ja korvataan asetus N:o 44/2001, unionin tuomioistuimen viimeksi mainitun asetuksen säännöksistä antama tulkinta pätee myös asetuksen N:o 1215/2012 osalta, jos näitä säännöksiä voidaan pitää toisiaan vastaavina (ks. vastaavasti tuomio 29.7.2019, Tibor‑Trans,
C‑451/18
,
EU:C:2019:635
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), etenkin kun kyseisessä 80 artiklassa täsmennetään, että ”viittauksia [asetukseen N:o 44/2001] pidetään viittauksina [asetukseen N:o 1215/2012] [viimeksi mainitun asetuksen] liitteessä III olevan vastaavuustaulukon mukaisesti”. Tästä liitteestä ilmenee, että asetuksen N:o 1215/2012 21 artiklan 1 kohta vastaa asetuksen N:o 44/2001 19 artiklan 2 alakohtaa. Tästä seuraa, että viimeksi mainitun säännöksen tavoin asetuksen N:o 1215/2012 21 artiklan 1 kohtaa on tulkittava itsenäisesti.
Asetuksen N:o 1215/2012 21 artiklasta on täsmennettävä, että – kuten tämän tuomion 26 ja 27 kohdasta ilmenee – tässä säännöksessä vahvistetaan niitä tuomioistuimia koskevat toimivaltasäännöt, joiden käsiteltäväksi saatetaan työsopimusta koskevia riita‑asioita, joissa vastakkain ovat työntekijä ja hänen työnantajansa. Näiden sääntöjen soveltaminen edellyttää siten työntekijän ja hänen työnantajansa välistä työsuhdetta.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee tältä osin, että työsuhteen, joka on määriteltävä objektiivisten perusteiden mukaan, olennainen ominaispiirre on se, että henkilö tekee tietyn ajanjakson ajan toiselle tämän johdon alaisena suorituksia palkkaa vastaan (ks. vastaavasti tuomio 11.4.2019, Bosworth ja Hurley,
C‑603/17
,
EU:C:2019:310
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa, että vaikka se, ettei muodollista sopimusta ole, ei ole esteenä työsuhteen olemassaololle, työsuhde edellyttää kuitenkin sitä, että työntekijän ja hänen työnantajansa välillä vallitsee alisteisuussuhde, ja että tällaisen suhteen olemassaoloa on arvioitava kussakin yksittäistapauksessa osapuolten välisiin suhteisiin liittyvien kaikkien seikkojen ja olosuhteiden perusteella (ks. vastaavasti tuomio 11.4.2019, Bosworth ja Hurley,
C‑603/17
,
EU:C:2019:310
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Se, että ROI Landin kaltainen yhtiö on antanut työntekijälle pääasiassa ainoastaan vakuusilmoituksen, ei tässä yhteydessä riitä, jotta voitaisiin sulkea suoralta kädeltä pois se, että tämän työntekijän ja kyseisen yrityksen välillä olisi vallinnut alisteisuussuhde.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen, jolla on tässä tarkoituksessa yksinomainen toimivalta, tehtävänä on selvittää kaikkien näiden seikkojen valossa merkitykselliset tosiseikat ja arvioida tämän riita‑asian olosuhteissa, oliko FD:n ja ROI Landin välillä työsuhde, jonka olennainen ominaispiirre oli se, että siinä vallitsi alisteisuussuhde.
Tämän arvioinnin yhteydessä merkityksellisiä ovat muun muassa olosuhteet, joissa FD:n ja ROI Landin välinen vakuusilmoitus oli annettu ja joissa kyseessä oleva FD:n ja R Swissin välinen työsopimus oli tehty, kuten se seikka, että FD:llä oli ennen kyseessä olevan työsopimuksen tekemistä toinen työsopimus ROI Landin kanssa, tai se, ettei kyseessä olevaa työsopimusta olisi tehty, jos ROI Land ei olisi antanut vakuusilmoituksen muodossa sitoumusta FD:lle, tai vielä se, että tämän vakuusilmoituksen tarkoituksena oli nimenomaan taata FD:n palkkasaatavien maksaminen. Merkitystä on myös sillä, ettei näiden sopimusten tekemisellä ollut mitään vaikutusta FD:n sen toiminnan luonteeseen, jota hän harjoitti ensin ROI Landin ja sittemmin R Swissin, jonka ROI Land kokonaan omistaa, palveluksessa.
Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 1215/2012 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohtaa ja 2 kohtaa tulkittava siten, että työntekijä voi nostaa sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä tai mistä käsin hän viimeksi työskenteli, kanteen sellaista henkilöä vastaan, jolla joko on tai ei ole kotipaikkaa jäsenvaltiossa ja jonka kanssa hänellä ei ole muodollista työsopimusta mutta joka vastaa kolmannen kanssa tehdyn työsopimuksen tekemisen ehtona olleen vakuusilmoituksen perusteella tähän työntekijään nähden suoraan kyseisen kolmannen velvoitteiden täyttämisestä, sillä edellytyksellä, että tämän henkilön ja työntekijän välillä vallitsee alisteisuussuhde.
Toinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään pääasiallisesti, onko asetuksen N:o 1215/2012 6 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että tämän asetuksen 21 artiklan 2 kohdan soveltamista koskeva varauma estää sen, että jäsenvaltion tuomioistuin voisi tukeutua kyseisen valtion tuomioistuinten toimivaltaa koskevaan säännöstöön, vaikka kyseinen säännöstö olisi työntekijälle edullisempi.
Tämän asetuksen 6 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jos vastaajalla ei ole kotipaikkaa jäsenvaltiossa, kunkin jäsenvaltion tuomioistuinten toimivalta määräytyy kyseisen jäsenvaltion lain mukaisesti, jollei 18 artiklan 1 kohdan, 21 artiklan 2 kohdan sekä 24 ja 25 artiklan säännöksistä muuta johdu.
Kuten tämän tuomion 26 kohdassa huomautettiin, asetuksen N:o 1215/2012 21 artiklan 2 kohdan mukaan sellaista työnantajaa vastaan, jolla ei ole kotipaikkaa jäsenvaltiossa, voidaan nostaa kanne jäsenvaltion tuomioistuimessa asetuksen N:o 1215/2012 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaisesti.
Tältä osin on todettava, että kyseisen asetuksen 21 artikla kuuluu sen II luvun 5 jaksoon, joka koskee toimivaltaa työsopimusta koskevissa asioissa ja joka unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan paitsi sisältää erityissäännöksiä on myös tyhjentävä (ks. vastaavasti tuomio 22.5.2008, Glaxosmithkline ja Laboratoires Glaxosmithkline,
C‑462/06
,
EU:C:2008:299
,
kohta).
Tästä seuraa, että yhtäältä kaikki työsopimuksia koskevat riita‑asiat on saatettava asetuksen II luvun 5 jaksossa tarkoitettuja toimivaltasääntöjä soveltaen valitun tuomioistuimen käsiteltäväksi eikä toisaalta näitä toimivaltasääntöjä voida muuttaa tai täydentää muilla tässä asetuksessa tarkoitetuilla toimivaltasäännöillä, ellei tällaisiin sääntöihin nimenomaisesti viitata juuri 5 jaksossa olevassa säännöksessä (ks. vastaavasti tuomio 22.5.2008, Glaxosmithkline ja Laboratoires Glaxosmithkline,
C‑462/06
,
EU:C:2008:299
,
kohta).
Kansallisen oikeuden ja asetuksessa N:o 1215/2012 säädettyjen toimivaltasääntöjen välisestä suhteesta, sellaisena kuin se ilmenee tämän asetuksen 6 artiklan 1 kohdasta, on huomautettava, että kyseisessä säännöksessä säädetään kansallisten toimivaltasääntöjen lähtökohtaisesta soveltamisesta silloin, kun vastaajan kotipaikka ei ole jäsenvaltiossa. Ilmaisun ”jollei” käyttäminen sulkee kuitenkin kansallisen oikeuden soveltamisalan ulkopuolelle tapaukset, jotka kuuluvat lueteltujen säännösten soveltamisalaan. Kuten julkisasiamies ratkaisuehdotuksensa 83 kohdassa totesi, kyse on kansallisten toimivaltasääntöjen soveltamista koskevasta periaatteesta tehtävien poikkeuksien tyhjentävästä luettelosta.
Asetuksen N:o 1215/2012 tavoite tukee tätä tulkintaa. Kuten tämän asetuksen johdanto‑osan 14 perustelukappaleen ensimmäisestä kohdasta ilmenee, vastaajaan, jolla ei ole kotipaikkaa jäsenvaltiossa, on pääsääntöisesti sovellettava sen jäsenvaltion alueella sovellettavia tuomioistuimen toimivaltaa koskevia kansallisia sääntöjä, jossa asia on pantu vireille.
Tämän perustelukappaleen toisessa kohdassa todetaan kuitenkin, että tiettyjä tuomioistuimen toimivaltaa koskevia tämän asetuksen sääntöjä olisi kuitenkin sovellettava vastaajan kotipaikasta riippumatta, jotta voidaan varmistaa kuluttajien ja työntekijöiden suojelu, turvata jäsenvaltioiden tuomioistuinten toimivalta tilanteissa, joissa niillä on yksinomainen toimivalta, ja kunnioittaa osapuolten sopimusvapautta. Työntekijöiden suojelun varmistamista koskevien sääntöjen osalta kyse on mainitun asetuksen II luvun 5 jakson säännöksistä, joissa säädetään toimivaltasäännöistä, joita sovelletaan silloin, kun vastaajan kotipaikka ei ole jäsenvaltiossa.
Tästä seuraa, että jos jäsenvaltion tuomioistuinten toimivalta ei perustu asetuksen N:o 1215/2012 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun tämän asetuksen erityissäännökseen – kuten sen 21 artiklaan –, jäsenvaltiot voivat kyseisen asetuksen 6 artiklan 1 kohdan mukaisesti soveltaa vapaasti kansallista lainsäädäntöään määrittääkseen toimivaltaisen tuomioistuimen.
Sitä vastoin silloin, kun jäsenvaltion tuomioistuinten toimivalta perustuu tosiasiallisesti tällaiseen erityissäännökseen, tämän säännöksen soveltaminen on etusijalla tuomioistuimen toimivaltaa koskeviin kansallisiin sääntöihin nähden, vaikka nämä kansalliset säännöt olisivat työntekijöille edullisempia (ks. vastaavasti tuomio 25.2.2021, Markt24,
C‑804/19
,
EU:C:2021:134
,
kohta).
Kuten julkisasiamies ratkaisuehdotuksensa 86 kohdassa totesi, tämä tulkinta on asetuksen N:o 1215/2012 johdanto‑osan neljännessä perustelukappaleessa mainitun tuomioistuinten toimivaltaa koskevien sääntöjen yhtenäistämisen tavoitteen sekä kyseisen asetuksen johdanto‑osan 15 perustelukappaleessa vahvistetun toimivaltasääntöjen ennustettavuutta koskevan vaatimuksen mukainen.
Edellä esitetyn perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 1215/2012 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että tämän asetuksen 21 artiklan 2 kohdan soveltamista koskeva varauma estää sen, että jäsenvaltion tuomioistuin voisi tukeutua kyseisen valtion tuomioistuinten toimivaltaa koskeviin sääntöihin, jos kyseisen 21 artiklan 2 kohdan soveltamisedellytykset täyttyvät, vaikka kyseiset säännöt olisivat työntekijälle edullisempia. Jos mainitun 21 artiklan 2 kohdan tai minkään muun kyseisen asetuksen 6 artiklan 1 kohdassa luetellun säännöksen soveltamisedellytykset eivät sitä vastoin täyty, tuomioistuin voi viimeksi mainitun säännöksen mukaisesti soveltaa vapaasti mainittuja sääntöjä toimivaltaisen tuomioistuimen määrittämiseksi.
Kolmas ja neljäs kysymys
Aluksi on täsmennettävä, että kolmanteen ja neljänteen kysymykseen annettavasta vastauksesta on ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle hyötyä vain siinä tapauksessa, että se tehtäviinsä kuuluvien tarkistusten jälkeen päätyy siihen, ettei FD:n ja ROI Landin välillä ollut työsuhdetta, jolloin FD:n tilanne ei kuulu asetuksen N:o 1215/2012 21 artiklan soveltamisalaan.
Kuten Rooma I ‑asetuksen johdanto‑osan seitsemännestä perustelukappaleesta ilmenee, sen aineellisen soveltamisalan ja säännösten olisi oltava yhdenmukaisia asetuksen N:o 44/2001 kanssa. Koska viimeksi mainittu asetus on kumottu ja korvattu asetuksella N:o 1215/2012, tätä johdonmukaisuuden tavoitetta sovelletaan myös jälkimmäiseen asetukseen (tuomio 10.2.2022, ShareWood Switzerland,
C‑595/20
,
EU:C:2022:86
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kolmatta ja neljättä kysymystä voidaan näin ollen tarkastella yhdessä.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee näillä kysymyksillä pääsiallisesti, onko asetuksen N:o 1215/2012 17 artiklan 1 kohtaa ja Rooma I ‑asetuksen 6 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että ammatin tai elinkeinotoiminnan käsitteeseen sisältyy itsenäisen toiminnan lisäksi myös palkkatyö, ja – jos tähän kysymykseen vastataan myöntävästi – onko niin, että jos työntekijän ja muun henkilön kuin työsopimuksessa mainitun työnantajan välillä on tällaisen palkkatyön yhteydessä tehty sopimus, jonka nojalla tämä kolmas henkilö vastaa työntekijään nähden suoraan tämän työnantajansa kanssa tekemästä työsopimuksesta johtuvista velvoitteista, tällainen sopimus on sopimus, joka ei liity ammattiin tai elinkeinotoimintaan taikka niitä koskevaan tavoitteeseen ja joka on tehty niistä riippumatta.
Kolmannen ja neljännen kysymyksen ensimmäisestä osasta eli siitä, sisältyykö palkkatyö asetuksen N:o 1215/2012 17 artiklan 1 kohdassa ja Rooma I ‑asetuksen 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun ammatin tai elinkeinotoiminnan käsitteen, on todettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan mainittujen asetusten erityisjärjestelmää, joka koskee kuluttajan suojaamista heikompana osapuolena, sovelletaan vain sopimuksiin, jotka eivät liity ammattiin tai elinkeinotoimintaan taikka niitä koskevaan tavoitteeseen ja jotka on tehty niistä riippumatta ja joiden ainoa tarkoitus on tyydyttää yksityishenkilön omia yksityiseen kulutukseen liittyviä tarpeita, sillä tämä suojaaminen ei ole perusteltua sellaisen sopimuksen osalta, jonka tarkoitus liittyy ammattiin tai elinkeinotoimintaan (ks. vastaavasti tuomio 10.12.2020, Personal Exchange International,
C‑774/19
,
EU:C:2020:1015
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin ollen tästä oikeuskäytännöstä seuraa, että mitään eroa ei tehdä sen osalta, onko ammatissa tai elinkeinotoiminnassa kyse itsenäisestä toiminnasta vai palkkatyöstä, ja että oikeuskäytännön mukaan tutkittava on ainoastaan, onko kyseessä sopimus, joka ei liity ammattiin tai elinkeinotoimintaan taikka niitä koskevaan tavoitteeseen ja joka on tehty niistä riippumatta.
Näin ollen on todettava, että palkkatyö kuuluu asetuksen N:o 1215/2012 17 artiklan 1 kohdassa ja Rooma I ‑asetuksen 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun ammatin tai elinkeinotoiminnan käsitteen alaan.
Näiden kysymysten toisesta osasta, joka koskee sen kaltaisen vakuusilmoituksen luonnehdintaa, jonka FD:n sai ROI Landilta, on todettava, että ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että vakuusilmoitus liittyy nyt käsiteltävässä asiassa erottamattomasti FD:n harjoittamaan ammattiin tai elinkeinotoimintaan, koska FD ei olisi tehnyt kyseessä olevaa työsopimusta ilman vakuusilmoitusta.
Kuten julkisasiamies ratkaisuehdotuksensa 105 kohdassa totesi, kun otetaan huomioon erottamaton yhteys, joka vallitsee vakuusilmoituksen ja kyseessä olevan työsopimuksen välillä, ei voida katsoa, että vakuusilmoitus ei liittyisi ammattiin tai elinkeinotoimintaan taikka niitä koskevaan tavoitteeseen tai että se olisi tehty niistä riippumatta.
Edellä esitetyn perusteella kolmanteen ja neljänteen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 1215/2012 17 artiklan 1 kohtaa ja Rooma I ‑asetuksen 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että ammatin tai elinkeinotoiminnan käsitteeseen sisältyy itsenäisen toiminnan lisäksi myös palkkatyö. Lisäksi työntekijän ja muun henkilön kuin työsopimuksessa mainitun työnantajan välinen sopimus, jonka mukaan tämä kolmas vastaa työntekijään nähden suoraan tämän työnantajansa kanssa tekemästä työsopimuksesta johtuvista velvoitteista, ei näitä säännöksiä sovellettaessa ole sopimus, joka ei liity ammattiin tai elinkeinotoimintaan taikka niitä koskevaan tavoitteeseen tai joka on tehty niistä riippumatta.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili‑ ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohtaa ja 2 kohtaa
on tulkittava siten, että
työntekijä voi nostaa sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä tai mistä käsin hän viimeksi työskenteli, kanteen sellaista henkilöä vastaan, jolla joko on tai ei ole kotipaikkaa jäsenvaltiossa ja jonka kanssa hänellä ei ole muodollista työsopimusta mutta joka vastaa kolmannen kanssa tehdyn työsopimuksen tekemisen ehtona olleen vakuusilmoituksen perusteella tähän työntekijään nähden suoraan kyseisen kolmannen velvoitteiden täyttämisestä, sillä edellytyksellä, että tämän henkilön ja työntekijän välillä vallitsee alisteisuussuhde.

2)
Asetuksen N:o 1215/2012 6 artiklan 1 kohtaa
on tulkittava siten, että
tämän asetuksen 21 artiklan 2 kohdan soveltamista koskeva varauma estää sen, että jäsenvaltion tuomioistuin voisi tukeutua kyseisen valtion tuomioistuinten toimivaltaa koskeviin sääntöihin, jos kyseisen 21 artiklan 2 kohdan soveltamisedellytykset täyttyvät, vaikka kyseiset säännöt olisivat työntekijälle edullisempia. Jos mainitun 21 artiklan 2 kohdan tai minkään muun kyseisen asetuksen 6 artiklan 1 kohdassa luetellun säännöksen soveltamisedellytykset eivät sitä vastoin täyty, tuomioistuin voi viimeksi mainitun säännöksen mukaisesti soveltaa vapaasti mainittuja sääntöjä toimivaltaisen tuomioistuimen määrittämiseksi.

3)
Asetuksen N:o 1215/2012 17 artiklan 1 kohtaa ja sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista 17.6.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 593/2008 (Rooma I) 6 artiklan 1 kohtaa
on tulkittava siten, että
ammatin tai elinkeinotoiminnan käsitteeseen sisältyy itsenäisen toiminnan lisäksi myös palkkatyö. Lisäksi työntekijän ja muun henkilön kuin työsopimuksessa mainitun työnantajan välinen sopimus, jonka mukaan tämä kolmas vastaa työntekijään nähden suoraan tämän työnantajansa kanssa tekemästä työsopimuksesta johtuvista velvoitteista, ei näitä säännöksiä sovellettaessa ole sopimus, joka ei liity ammattiin tai elinkeinotoimintaan taikka niitä koskevaan tavoitteeseen tai joka on tehty niistä riippumatta.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: saksa.