CELEX: 62015CJ0086
Обжалване
Картели
Италиански производители на арматурна стомана
Фиксиране на цените, както и ограничаване на и контрол върху производството и продажбите
Нарушение на член 65 ВС
Отмяна на първоначалното решение от Общия съд на Европейския съюз
Решение, прието повторно на основание Регламент (ЕО) № 1/2003
Липса на ново изложение на възраженията
Непровеждане на устно изслушване след отмяната на първоначалното решение
Забава на производството пред Общия съд

С жалбите си Ferriera Valsabbia SpA и Valsabbia Investimenti SpA (наричани по-нататък заедно „Valsabbia“) (дело C‑86/15 P) и Alfa Acciai SpA (наричано по-нататък „Alfa“) (дело C‑87/15 P) (тези страни по-нататък са наричани заедно „жалбоподателите“) искат да бъдат отменени съответно решения на Общия съд на Европейския съюз от 9 декември 2014 г., Ferriera Valsabbia и Valsabbia Investimenti/Комисия (
T‑92/10
, непубликувано,
EU:T:2014:1032
), и от 9 декември 2014 г., Alfa Acciai/Комисия (
T‑85/10
, непубликувано,
EU:T:2014:1037
) (наричани по-нататък заедно „обжалваните съдебни решения“), с които последният е отхвърлил жалбите на жалбоподателите за отмяна на Решение C(2009) 7492 окончателен на Комисията от 30 септември 2009 година относно нарушение на член 65 ВС (COMP/37.956 — Арматурна стомана, повторно приемане, наричано по-нататък „решението от 30 септември 2009 г.“), в редакцията му, изменена с Решение C(2009) 9912 окончателен на Комисията от 8 декември 2009 г. (наричано по-нататък „решението за изменение“) (решението от 30 септември 2009 г. в редакцията след решението за изменение, наричано по-нататък „спорното решение“).
Обстоятелствата по споровете и спорното решение
Обстоятелствата по споровете са изложени в точки 20—25 от обжалваните съдебни решения:
„20
В съответствие с член 47 ВС от октомври до декември 2000 г. Комисията извършва проверки на италиански предприятия, производители на арматурна стомана, и на сдружение на италиански металургични предприятия. Тя им изпраща и искания за предоставяне на информация съгласно член 47 ВС […]
На 26 март 2002 г. Комисията образува административното производство и излага възражения на основание член 36 ВС (наричано по-нататък „изложението на възраженията“) […] [Жалбоподателите] представя[т] писмено становище по изложението на възраженията. На 13 юни 2002 г. е проведено устно изслушване […]
На 12 август 2002 г. Комисията отправя допълнителни възражения (наричани по-нататък „изложението на допълнителните възражения“) до адресатите на изложението на възраженията. В изложението на допълнителните възражения, прието на основание член 19, параграф 1 от Регламент № 17 на Съвета от 6 февруари 1962 г., Първи регламент за прилагане на членове [81 ЕО и 82 ЕО] (
ОВ 13, 1962 г., стр. 204
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 3), Комисията пояснява позицията си относно продължаването на производството след изтичане на срока на действие на Договора за ЕОВС. На засегнатите предприятия е предоставен срок, в който да представят становище, и на 30 септември 2002 г. е проведено второ устно изслушване в присъствието на представителите на държавите членки […]
В края на производството Комисията приема Решение C(2002) 5087 окончателен от 17 декември 2002 година относно производство по член 65 ВС (COMP/37.956 — Арматурна стомана) (наричано по-нататък „решението от 2002 г.“), в което констатира, че предприятията, адресати на това решение, са участвали в единно, съставно и продължено нарушение (картел) на италианския пазар на арматурна стомана на пръти или на кангали, което има за цел или резултат фиксирането на цени, а впоследствие и съгласуваното ограничаване на или контрол върху производството или продажбите в противоречие с член 65, параграф 1 ВС […] С това решение Комисията налага [на Valsabbia, солидарно, и на Alfa глоби съответно в размер на 10,25 милиона евро и 7,175 милиона евро].
На 5 март 2003 г. [жалбоподателите] подава[т] пред Общия съд жалб[и] срещу решението от 2002 г. Последното е отменено с решение на Общия съд от 25 октомври 2007 г., SP и др./Комисия (
T‑27/03, T‑46/03, T‑58/03, T‑79/03, T‑80/03, T‑97/03 и T‑98/03
, [
EU:T:2007:317
]). Общият съд отбелязва, че като се има предвид по-специално че в решението от 2002 г. не са посочени член 3 и член 15, параграф 2 от Регламент № 17, то се основава единствено на член 65, параграфи 4 и 5 ВС […] След като срокът на действие на тези разпоредби е изтекъл на 23 юли 2002 г. и те вече не са били в сила към момента на приемане на решението от 2002 г., Комисията не може да черпи от тях правомощия, за да установява нарушение на член 65, параграф 1 ВС и да налага глоби на предприятията, участвали в посоченото нарушение […]
С писмо от 30 юни 2008 г. Комисията уведомява [жалбоподателите] и останалите засегнати предприятия за намерението си да приеме отново решение, като промени правното основание спрямо избраното за решението от 2002 г. Освен това тя уточнява, че поради ограничения обхват на решение [от 25 октомври 2007 г.,] SP и др./Комисия [(
T‑27/03, T‑46/03, T‑58/03, T‑79/03, T‑80/03, T‑97/03 и T‑98/03
,
EU:T:2007:317
)], повторно приетото решение ще се основава на доказателствата, представени в изложението на възраженията и в изложението на допълнителните възражения. На засегнатите предприятия е предоставен срок, в който да представят становище […] [Жалбоподателите] представя[т] становище“.
В решението от 30 септември 2009 г. Комисията приема по-специално че Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове [101 ДФЕС и 102 ДФЕС] (
ОВ L 1, 2003 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167), трябва да се тълкува в смисъл, че ѝ позволява след 23 юли 2002 г. да установява и санкционира картелите в секторите, попадащи в приложното поле ratione materiae и ratione temporis на Договора за ЕОВС. Комисията посочва, че това решение е прието в съответствие с процесуалните норми на Договора за ЕО, както и на посочения регламент, и че материалноправните разпоредби, които вече не са в сила към момента на приемане на даден акт, могат да бъдат приложени съгласно принципите, уреждащи последователността в действието на нормите във времето, стига да бъде приложен общият принцип на lex mitior.
В член 1 от посоченото решение се установява по-специално че жалбоподателите са нарушили член 65, параграф 1 ВС, като от 6 декември 1989 г. до 27 юни 2000 г., в случая на Valsabbia, и от 6 декември 1989 г. до 4 юли 2000 г., в случая на Alfa, са участвали, в сектора на арматурната стомана на пръти или кангали, в продължено съглашение и/или съгласувани практики, имащи за цел и/или резултат фиксирането на цените и ограничаването на и/или контрола върху производството или продажбите на общия пазар. С член 2 от същото решение Комисията налага на Valsabbia и на Alfa глоби съответно в размер на 10,25 милиона евро и 7,175 милиона евро.
С писма, изпратени между 20 и 23 ноември 2009 г., осем от единадесетте дружества, адресати на решението от 30 септември 2009 г., сред които са и жалбоподателите, уведомяват Комисията, че приложението към това решение, както е връчено на адресатите, не съдържа таблиците, онагледяващи ценовите разлики.
На 8 декември 2009 г. Комисията приема решението за изменение, като са добавени липсващите таблици в приложението към него и са поправени номерираните препратки към тези таблици в осем бележки под линия. Решението за изменение е връчено на жалбоподателите на 9 декември 2009 г.
Производството пред Общия съд и обжалваните съдебни решения
Жалбоподателите подават в секретариата на Общия съд, съответно на 17 и 18 февруари 2010 г., жалби за отмяна на спорното решение в частта, която се отнася до тях.
В подкрепа на жалбите си жалбоподателите представят изрично четири основания: първо, превишаване на власт от страна на Комисията, второ, нарушения на членове 14 и 33 от Регламент № 1/2003, на членове 10 и 14 от Регламент (ЕО) № 773/2004 на Комисията от 7 април 2004 година относно водените от Комисията производства съгласно членове [101 ДФЕС и 102 ДФЕС] (
ОВ L 123, 2004 г., стр. 18
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 242), както и нарушение на правото на защита, трето, нарушение на член 65, параграф 1 ВС и неправилно тълкуване на понятието за единно и продължено нарушение, и четвърто, нарушения, допуснати при определянето на размера на глобата (определяне на началния размер и непризнаване на смекчаващи вината обстоятелства), и прекомерна продължителност на административното производство. В уводна част относно „особеностите на текста на [спорното] решение[…]“ жалбоподателите изтъкват и потенциално нарушение на принципа на колегиалност.
С обжалваните съдебни решения Общият съд отхвърля жалбите на жалбоподателите.
Искания на страните пред Съда
С жалбите си жалбоподателите молят Съда:
–
да отмени обжалваните съдебни решения,
–
да отмени спорното решение в частта, която се отнася до тях,
–
при условията на евентуалност да намали размера на глобата, наложена на жалбоподателите със спорното решение,
–
да не се произнася по съдебните разноски и да върне делата за ново разглеждане на Общия съд, който да се произнесе по същество с оглед на дадените от Съда указания, и
–
да осъди Комисията да заплати разноските по производствата пред двете инстанции.
Комисията моли Съда:
–
да отхвърли жалбите и
–
да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.
С акт на председателя на Съда от 7 юни 2016 г. дела С‑86/15 и C‑87/15 са съединени за целите на устната фаза на производството и на решението.
По искането за възобновяване на устната фаза на производството
Устната фаза на производството приключва на 8 декември 2016 г. след представяне на заключението на генералния адвокат. С писмо от 27 януари 2017 г., получено в същия ден в секретариата на Съда, Комисията моли Съда да постанови възобновяване на устната фаза на производството и да добави към преписката изложените в искането ѝ фактически обстоятелства и приложените към последното документи.
В подкрепа на искането си Комисията изтъква по същество, че Съдът не разполага с достатъчно данни относно фактическите обстоятелства по устните изслушвания от 13 юни и 30 септември 2002 г., на които генералният адвокат основава заключението си, като тези обстоятелства не са били конкретно разисквани от страните.
Член 83 от Процедурния правилник на Съда позволява на последния във всеки един момент, след изслушване на генералния адвокат, да постанови възобновяване на устната фаза на производството, по-специално когато делото трябва да се реши въз основа на довод, който не е бил обсъден от страните.
Следва все пак да се припомни, че предметът на жалбата по принцип се определя от представените от страните основания и доводи. В случая страните са имали възможност в достатъчна степен да обсъдят тези основания и доводи в писмените си становища и в хода на проведеното на 20 октомври 2016 г. общо съдебно заседание по дела C‑85/15 P—C‑89/15 P.
Поради това, след като изслуша генералния адвокат, Съдът приема, че не следва да възобновява устната фаза на производството.
По жалбите пред Съда
В подкрепа на жалбите пред Съда жалбоподателите представят седем основания: първо, нарушение на член 10 от Регламент № 773/2004 и на правото на защита поради неизпращане на ново изложение на възраженията, второ, нарушение на член 14 от Регламент № 773/2004 и на правото на защита поради неучастието на представителите на държавите членки в устните изслушвания, трето, нарушение на принципа на колегиалност поради приемането на непълно решение, четвърто, нарушение на член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), тълкуван с оглед на член 6 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г., във връзка с правото на процес в разумен срок, пето, нарушение на член 65 ВС, неправилно тълкуване на понятието за продължено съглашение, както и липса на мотиви и противоречиви мотиви, шесто, нарушение на член 47 от Хартата, доколкото Общият съд е отказал да намали размера на глобата поради прекомерната продължителност на административното производство, както и липса на мотиви и противоречиви мотиви, и седмо, нарушение на членове 23 и 31 от Регламент № 1/2003, на Насоките относно метода за определяне на размера на глобите, налагани съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 65, параграф 5 от Договора за ЕОВС (
ОВ C 9, 1998 г., стр. 3
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 3, стр. 69), на принципите на равно третиране и пропорционалност, както и липса на мотиви.
По първото и второто основание
Доводи на страните
По първото и второто основание, които следва да бъдат разгледани заедно, жалбоподателите изтъкват нарушение на членове 10 и 14 от Регламент № 773/2004, както и на правото на защита, доколкото Общият съд е приел в обжалваните съдебни решения, че Комисията не е била длъжна да им изпрати ново изложение на възраженията и да организира устно изслушване в присъствието на органите на държавите членки в областта на конкуренцията, преди да приеме спорното решение. Според жалбоподателите Комисията е била длъжна да спази процесуалните норми, предвидени в регламенти № 1/2003 и № 773/2004, след като в писмото от 30 юни 2008 г. е уведомила за намерението си да приеме спорното решение в съответствие с тези норми.
Във връзка с липсата на ново изложение на възраженията Комисията поддържа, че спорното решение, включително наложената на жалбоподателите санкция, съответства напълно на правните изводи, направени в изложението на възраженията и изложението на допълнителните възражения, по които жалбоподателите са имали възможност да дадат становище. Поради това Общият съд правилно подчертал в точка 128 от обжалваните съдебни решения, че в изложението на допълнителните възражения Комисията вече е уведомила съответните предприятия за последиците — по-специално по отношение на избора на правното основание — които според нея ще произтекат от изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС, и жалбоподателите са имали възможност да представят становище по този въпрос. Според Комисията тези съображения сами по себе си са достатъчни, за да бъдат отхвърлени доводите, че Общият съд е трябвало да санкционира Комисията за това, че е приела спорното решение, без да е изпратила на предприятията ново изложение на възраженията.
В това отношение Комисията подчертава, че именно вследствие на отмяната на решението от 2002 г. в спорното решение е посочен член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003, който замества и съответства на член 15, параграф 2 от Регламент № 17, посочен в изложението на допълнителните възражения. Поради това Общият съд основателно приел в точки 133 и 134 от обжалваните съдебни решения, че когато след отмяната на дадено решение Комисията реши да отстрани установените в него нарушения и да приеме идентично решение, което не страда от тези пороци, то това решение се отнася до същите възражения, по които предприятията вече са заели позиция, поради което Комисията не била длъжна да даде възможност на съответните предприятия да се произнесат по избора на правното основание за налагане на глобите, определени в спорното решение.
Що се отнася до писмото от 30 юни 2008 г., Общият съд признал, че с него правото на защита на жалбоподателите било гарантирано в по-голяма степен от изискваната в Регламент № 773/2004. Ето защо Общият съд добавил само за изчерпателност в точка 129 от обжалваните съдебни решения, че с посоченото писмо на жалбоподателите при всички положения била предоставена възможност да изразят становище.
Според Комисията, доколкото се отнасят до въпроса дали представителите на държавите членки са били поканени на устните изслушвания, проведени съгласно член 14 от Регламент № 773/2004, твърденията по второто основание са недопустими, тъй като почиват на фактическа констатация.
По същество Комисията поддържа, че Общият съд основателно е потвърдил в точки 147 и 148 от обжалваните съдебни решения, че тя напълно се е съобразила с действащите процесуални норми, тъй като предприетите от нея мерки са в съответствие с правилата, уреждащи действието на процесуалните норми във времето. Всъщност представителите на държавите членки не участвали в устното изслушване от 13 юни 2002 г., на което било обсъдено изложението на възраженията, тъй като участието им не било предвидено в разпоредбите на Договора за ЕОВС. Също така участието на тези представители в устното изслушване, проведено на 30 септември 2002 г. след изпращане на изложението на допълнителните възражения, съответствало на влезлите в сила междувременно процесуални норми на Договора за ЕО.
Комисията поддържа още, че противно на твърденията на жалбоподателите, в писмото от 30 юни 2008 г. тя не посочва, че иска също да приложи регламенти № 1/2003 и № 773/2004 за производството преди изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС, което е било невъзможно. Тя не провела и производство sui generis, а следвала производството, приложимо към момента на приемане на акта, съгласно принципа за последователността в действието на процесуалните норми във времето.
Съображения на Съда
Що се отнася до повдигнатото от Комисията възражение за недопустимост на твърденията по второто основание, достатъчно е да се констатира, че те не се отнасят до фактическия въпрос дали органите на държавите членки в областта на конкуренцията са били поканени на устните изслушвания от 13 юни и 30 септември 2002 г., а до правния въпрос дали Комисията е нарушила член 14 от Регламент № 773/2004, като не е организирала изслушване съгласно тази разпоредба, преди да приеме спорното решение. Поради това посоченото възражение за недопустимост трябва да бъде отхвърлено.
Що се отнася до първото и второто основание по същество, следва да се припомни, че в хода на производството, в което е прието решението от 2002 г., на 26 март 2002 г. на основание член 36 ВС Комисията изпраща на съответните предприятия, включително на жалбоподателите, изложението на възраженията. Устното изслушване по него е проведено на 13 юни 2002 г. Няма спор по факта, че представителите на държавите членки не са поканени да участват в това изслушване, тъй като действащите към този момент разпоредби на Договора за ЕОВС не предвиждат такова участие.
След изтичането на срока на действие на този договор, на 12 август 2002 г. Комисията изпраща на посочените предприятия изложение на допълнителните възражения на основание член 19, параграф 1 от Регламент № 17, в което изяснява позицията си относно тази промяна на правната уредба и приканва предприятията да изразят становището си по допълнителните възражения. На 30 септември 2002 г. е проведено устно изслушване в присъствието на представителите на държавите членки съгласно член 11, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 2842/98 на Комисията от 22 декември 1998 година относно изслушването на страните в някои производства съгласно членове [81] и [82] от Договора за ЕО (
ОВ L 354, 1998 г., стр. 18
).
След отмяната на решението от 2002 г., с писмо от 30 юни 2008 г. Комисията уведомява жалбоподателите и останалите засегнати предприятия за намерението си да приеме повторно това решение, като използва Регламент № 1/2003 за правно основание и се съобрази с предвидените в него процесуални норми.
С оглед на това развитие на производството следва да се провери дали, противно на заключението на Общия съд по-специално в точки 142 и 152 от обжалваните съдебни решения, Комисията е нарушила членове 10 и 14 от Регламент № 773/2004, като не е изпратила на жалбоподателите ново изложение на възраженията и не е провела устно изслушване в присъствието на органите на държавите членки в областта на конкуренцията, преди да приеме спорното решение.
Съгласно постоянната съдебна практика процесуалноправните норми по принцип се прилагат от деня на влизането им в сила (решения от 29 март 2011 г., ArcelorMittal Luxembourg/Комисия и Комисия/ArcelorMittal Luxembourg и др.,
C‑201/09 P и C‑216/09 P
,
EU:C:2011:190
, т.
и цитираната съдебна практика, от 29 март 2011 г., ThyssenKrupp Nirosta/Комисия,
C‑352/09 P
,
EU:C:2011:191
, т.
и от 11 декември 2012 г., Комисия/Испания,
C‑610/10
,
EU:C:2012:781
, т.
), дори в производство, което е образувано преди тази дата, но все още е висящо след нея (вж. в този смисъл решение от 11 декември 2012 г., Комисия/Испания,
C‑610/10
,
EU:C:2012:781
, т.
).
Тъй като в случая спорното решение е прието на основание член 7, параграф 1 и член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003, производството, в което е прието това решение, е трябвало да бъде проведено в съответствие с този регламент, както и с Регламент № 773/2004, правно основание за който е Регламент № 1/2003 (вж. в този смисъл решение от 29 март 2011 г., ThyssenKrupp Nirosta/Комисия,
C‑352/09 P
,
EU:C:2011:191
, т.
), независимо че производството е образувано преди влизането в сила на Регламент № 1/2003.
Съгласно член 10, параграфи 1 и 2 от Регламент № 773/2004, тълкуван във връзка с член 27, параграф 1 от Регламент № 1/2003, за чието прилагане е приет, преди да приеме решение на основание по-специално член 7 от последния регламент, Комисията връчва на съответните страни изложение на възраженията, като им дава възможност да я информират за становището си в определения от нея срок.
Общият съд обаче правилно отбелязва в точки 125 и 126 от обжалваните съдебни решения, че в случая Комисията вече е изпратила на жалбоподателите изложение на възраженията и изложение на допълнителните възражения и че няма спор по въпроса, че спорното решение се отнася само до деянията, за които жалбоподателите вече са дали пояснения в отговор на посочените изложения. Освен това, както подчертава генералният адвокат в точка 53 от заключението си, няма голяма разлика от гледна точка на съдържанието между изложението на възраженията, прието в съответствие с правилата на Договора за ЕОВС, и това, прието съгласно правилата на Регламент № 17 и Регламент № 1/2003. Следователно не се е налагало да бъде изпратено ново изложение на възраженията.
В това отношение Общият съд правилно се позовава на точка 73 от решение от 15 октомври 2002 г., Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия (
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P—C‑252/99 P и C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
), в която се припомня, че отмяната на акт на Съюза не засяга неминуемо подготвителните актове, тъй като производството, в което трябва да бъде заместен отмененият акт, по принцип се възобновява от конкретния етап, на който е допуснато нарушението.
Всъщност, както констатира Общият съд в точка 141 от обжалваните съдебни решения, решението от 2002 г. е отменено, тъй като Комисията не е имала правомощие да го приеме на основание разпоредбите на Договора за ЕОВС, който вече не е бил в сила към момента на приемане на това решение, поради което именно в този момент е допуснато нарушението. Следователно тази отмяна не засяга изложението на възраженията, нито изложението на допълнителните възражения.
Противно на твърдението на жалбоподателите, цитираната в точка 35 от настоящото решение съдебна практика не е станала неприложима в случая поради промяната на правното основание за налагане на глобите, тъй като последиците от тази промяна вече са били предвидени в подготвителните актове. Всъщност, както следва от точки 22 и 128 от обжалваните съдебни решения, в изложението на допълнителните възражения, прието на основание член 19, параграф 1 от Регламент № 17, Комисията е уведомила жалбоподателите за последиците, които според нея ще произтекат от изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС, и жалбоподателите са имали възможност да изразят становище по този въпрос.
Освен това не е оспорено обстоятелството, че тези последици не са били по-различни вследствие на отмяната на Регламент № 17 и влизането в сила на Регламент № 1/2003, някои разпоредби от който служат за правно основание на спорното решение. При всички положения, както отбелязва генералният адвокат в точка 50 от заключението си, член 34, параграф 2 от Регламент № 1/2003 и член 19 от Регламент № 773/2004 предвиждат, в качеството им на преходни разпоредби, че процесуалните действия, предприети съгласно съответно Регламент № 17 и Регламент № 2842/98, запазват правните си последици за целите на прилагането на първите регламенти.
Следва също да бъде отхвърлен доводът на жалбоподателите, че отмяната на решението от 2002 г. поради избраното за него правно основание означава, че в изложението на допълнителните възражения е възприет неправилен подход в това отношение. Всъщност е достатъчно да се припомни, че това решение се основава единствено на член 65, параграфи 4 и 5 ВС, докато посоченото изложение се основава на Регламент № 17.
Ето защо Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точки 141 и 142 от обжалваните съдебни решения е заключил, че Комисията не е била длъжна да приеме ново изложение на възраженията.
Както обаче отбелязва генералният адвокат в точка 55 от заключението си, съгласно член 12 от Регламент № 773/2004 Комисията трябва да предостави на страните, до които е адресирала изложението на възраженията, възможност да развият доводите си в устно становище, ако те са поискали това в писмените си становища. Ето защо, след като, видно от точка 36 от настоящото решение, отмяната на решението от 2002 г. не се отразява на изложението на възраженията и изложението на допълнителните възражения, следва да се провери дали Комисията е дала възможност на посочените страни — както е била длъжна да направи — да развият доводите си в хода на устно изслушване, проведено съгласно процесуалните изисквания на регламенти № 1/2003 и № 773/2004, и по-специално на изискванията по член 14 от последния регламент.
В това отношение във връзка с устните изслушвания, проведени през 2002 г., е безспорно, че на изслушването от 13 юни 2002 г., в което представителите на държавите членки не са участвали, тъй като участието им не е било предвидено в действащия тогава Договор за ЕОВС, се обсъжда случаят по същество, а именно поведението, за което Комисията упреква предприятията, адресати на изложението на възраженията. Това следва по-специално от точки 379—382 от спорното решение, както и от точка 148 от обжалваните съдебни решения.
За сметка на това в хода на устното изслушване от 30 септември 2002 г., на което представителите на държавите членки са поканени в съответствие с вече приложимите правила на Договора за ЕО, и по-конкретно съгласно член 11, параграф 2 от Регламент № 2842/98, се обсъжда предметът на изложението на допълнителните възражения, а именно правните последици от изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС за по-нататъшния ход на производството. Това следва, от една страна, от споменатото изложение, в което адресатите са изрично приканени да изразят становището си по посочените допълнителни възражения. От друга страна, в точка 382 от спорното решение Комисията посочва, че не е сметнала за необходимо да провежда повторно устното изслушване от 13 юни 2002 г. съгласно разпоредбите на Регламент № 17 и Регламент № 1/2003, тъй като това изслушване, в което не са участвали представители на държавите членки, е проведено в съответствие с приложимите към онзи момент правила на Договора за ЕОВС. Освен това в хода на общото съдебно заседание по дела C‑85/15 P—C‑89/15 P в отговор на въпрос на Съда Комисията потвърждава, че в изложението на допълнителните възражения не се разглеждат отново нито фактите, нито доказателствата по делото.
Следователно в настоящия случай представителите на държавите членки не са участвали в устно изслушване по съществото на случаите, а единствено в изслушване относно правните последици от изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС.
При все това съгласно съдебната практика, припомнена в точки 31 и 32 от настоящото решение, когато Комисията приема решение на основание Регламент № 1/2003, производството по приемане на това решение трябва да бъде проведено в съответствие с процесуалните норми на този регламент, дори и да е било образувано преди влизането в сила на последния.
Ето защо съгласно членове 12 и 14 от Регламент № 773/2004 Комисията е била длъжна, преди да приеме спорното решение, да даде на страните възможност да развият доводите си в хода на устно изслушване, на което са поканени органите на държавите членки в областта на конкуренцията. Поради това не би могло да се приеме, че устното изслушване от 13 юни 2002 г., на което е обсъден случаят по същество, отговаря на процесуалните изисквания относно приемането на решение на основание Регламент № 1/2003.
Следователно Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точки 147 и 148 от обжалваните съдебни решения е счел, че Комисията не е била длъжна, преди да приеме спорното решение, да организира ново изслушване съгласно член 14 от Регламент № 773/2004, тъй като изслушването от 13 юни 2002 г. по съществото на случая, в което не са участвали държавите членки, е проведено в съответствие с действащите към онзи момент норми на Договора за ЕОВС съгласно принципите, уреждащи действието на правните норми във времето.
Както подчертава генералният адвокат в точки 56 и 57 от заключението си, в производството по регламенти № 1/2003 и № 773/2004 е от голяма важност провеждането по искане на съответните страни на устно изслушване, на което съгласно член 14, параграф 3 от втория регламент са поканени органите на държавите членки в областта на конкуренцията, поради което пропускът да бъде проведено такова изслушване представлява съществено процесуално нарушение.
Ако не е спазено предвиденото в Регламент № 773/2004 право на участие в такова изслушване, не е необходимо предприятието, чиито права са нарушени по този начин, да доказва, че това нарушение може да има последици в негов ущърб за хода на производството и за съдържанието на спорното решение.
Следователно посоченото производство неминуемо е опорочено независимо от евентуалните вредоносни последици, които могат да настъпят за жалбоподателите вследствие на това нарушение (вж. в този смисъл решения от 6 ноември 2012 г., Комисия/Éditions Odile Jacob,
C‑553/10 P и C‑554/10 P
,
EU:C:2012:682
, т.
—
и от 9 юни 2016 г., CEPSA/Комисия,
C‑608/13 P
,
EU:C:2016:414
, т.
).
От посоченото по-горе следва, че са налице първото и второто изтъкнати от жалбоподателите основания и поради това обжалваните съдебни решения трябва да бъдат отменени, без да е необходимо да се разглеждат третото, петото, шестото и седмото основание за обжалване.
По четвъртото основание
Доводи на страните
По четвъртото основание жалбоподателите твърдят, че Общият съд е нарушил член 47, параграф 2 от Хартата, доколкото производството пред него е продължило четири години и десет месеца, като между приключването на писмената фаза на производството и решението за започването на устната му фаза са изтекли три години.
По отношение на сложността на делата жалбоподателите подчертават, че Общият съд вече е бил запознат с тях поради подадените срещу решението от 2002 г. жалби, че изтъкнатите в онзи момент четири основания не се отличават с особена сложност, тъй като две от тях са от процесуално естество, че доводът за превишаване на власт поради избора на Регламент № 1/2003 като правно основание вече е бил разгледан от Общия съд, а направеният от него анализ е бил потвърден от Съда, че срещу спорното решение са били подадени девет жалби и че всички имат един и същ език на производството.
Що се отнася до поведението на страните, те не са искали продължаване на сроковете в хода на производството. Освен това Общият съд не постановил извършването на организационни действия. Макар в хода на производството да били заместени двама съдии, съдията-докладчик бил същият.
Поради това жалбоподателите молят Съда да отмени обжалваните съдебни решения в частта, в която те са осъдени да заплатят глоба, или при условията на евентуалност, да намали размера на тази глоба. Макар подобно искане да е отхвърлено от Съда в решение от 26 ноември 2013 г.,Gascogne Sack Deutschland/Комисия (
C‑40/12 P
,
EU:C:2013:768
), те твърдят, че в случая положението би могло да бъде различно, ако Съдът трябва да приеме, че са налице други основания, различни от настоящото. Жалбоподателите искат също така Съдът да установи нарушение на член 47, втора алинея от Хартата и че става въпрос за достатъчно тежко нарушение на правна норма, с която се предоставят права на частноправните субекти.
Според Комисията твърденията по това основание са недопустими, тъй като са в противоречие с посоченото от жалбоподателите пред Общия съд, а именно — както следва от точка 362 от решение от 9 декември 2014 г., Ferriera Valsabbia и Valsabbia Investimenti/Комисия (
T‑92/10
, непубликувано,
EU:T:2014:1032
), и от точка 345 от решение от 9 декември 2014 г., Alfa Acciai/Комисия (
T‑85/10
, непубликувано,
EU:T:2014:1037
) — че смятат за прекомерно дълго само производството пред Комисията, а не това пред Общия съд.
По същество Комисията иска да бъдат отхвърлени твърденията по споменатото основание.
Съображения на Съда
Повдигнатото от Комисията възражение за недопустимост трябва да бъде отхвърлено. Всъщност, както Съдът вече е констатирал, що се отнася до превишаването на разумния срок за постановяване на решение от страна на Общия съд, жалбоподателят, който смята, че превишаването на този срок в производството пред Общия съд съставлява посегателство срещу неговите интереси, не е длъжен да се оплаче незабавно от това посегателство. Той може евентуално да изчака края на делото, за да установи цялата му продължителност, така че да разполага с всички данни, които са му необходими, за да определи точно посегателството, което смята, че е извършено спрямо него (решение от 26 ноември 2013 г., Gascogne Sack Deutschland/Комисия,
C‑40/12 P
,
EU:C:2013:768
, т.
). От това следва, че твърденията, които жалбоподателите излагат в производството пред Общия съд във връзка с неговата продължителност, не са пречка след приключване на производството те да твърдят, че е превишен разумният срок за произнасяне.
Що се отнася до искането на жалбоподателите за отмяна на обжалваните съдебни решения или за намаляване на размера на глобата поради твърдяната прекомерна продължителност на производството или пък до искането Съдът да установи наличието на нарушение на член 47, втора алинея от Хартата, следва да се припомни, че когато съдът на Съюза наруши задължението си по тази разпоредба да се произнася в разумен срок по заведените пред него дела, санкцията за това нарушение трябва да се търси чрез иск за обезщетение пред Общия съд, като този иск представлява ефективен способ за защита. Ето защо искането за обезщетение за вредите, настъпили в резултат от неспазването от Общия съд на разумен срок за постановяване на решение, не може да се предявява пряко пред Съда с жалбата срещу решението на Общия съд, а трябва да се предяви пред самия Общ съд. Сезиран с искане за обезщетение, Общият съд, който е компетентен по силата на член 256, параграф 1 ДФЕС, трябва да се произнесе по него в състав, различен от този, разгледал спора, по който е било проведено производството, чиято продължителност е сочена за прекомерна (решение от 9 юни 2016 г., Repsol Lubricantes y Especialidades и др./Комисия,
C‑617/13 P
,
EU:C:2016:416
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
Следователно трябва да се приеме, че не е налице четвъртото изтъкнато от жалбоподателите основание.
По жалбите пред Общия съд
Съгласно член 61, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, когато жалбата е основателна, Съдът отменя решението на Общия съд. Той може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това.
В конкретния случай Съдът разполага с необходимите данни, за да постанови окончателно решение по жалбите за отмяна на спорното решение, подадени от жалбоподателите пред Общия съд.
В това отношение е достатъчно да се отбележи, че по съображенията, изложени в точки 27—50 от настоящото решение, спорното решение трябва да бъде отменено в частта относно жалбоподателите поради съществено процесуално нарушение.
По съдебните разноски
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник, когато жалбата е основателна и Съдът се произнася окончателно по спора, той се произнася по съдебните разноски.
Член 138, параграф 1 от този правилник, приложим за производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от същия, предвижда, че загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като жалбоподателите печелят делото по жалбите срещу решението на Общия съд и жалбите пред Общия съд са уважени, в съответствие с исканията им Комисията следва да бъде осъдена да понесе, наред с направените от нея съдебни разноски, и тези, направени от жалбоподателите както в първоинстанционното производство, така и в това по жалбите пред Съда.

По изложените съображения Съдът (девети състав) реши:

1)
Отменя решения на Общия съд на Европейския съюз от 9 декември 2014 г., Ferriera Valsabbia и Valsabbia Investimenti/Комисия (
T‑92/10
, непубликувано,
EU:T:2014:1032
), и от 9 декември 2014 г., Alfa Acciai/Комисия (
T‑85/10
, непубликувано,
EU:T:2014:1037
).

2)
Отменя Решение C(2009) 7492 окончателен на Комисията от 30 септември 2009 година относно нарушение на член 65 ВС (COMP/37.956 — Арматурна стомана, повторно приемане), в редакцията му, изменена с Решение C(2009) 9912 окончателен на Комисията от 8 декември 2009 г., в частта относно Ferriera Valsabbia SpA, Valsabbia Investimenti SpA и Alfa Acciai SpA.

3)
Осъжда Европейската комисия да понесе, наред с направените от нея съдебни разноски, и тези, направени от Ferriera Valsabbia SpA, Valsabbia Investimenti SpA и Alfa Acciai SpA както в първоинстанционното производство, така и в това по жалбите пред Съда.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.