CELEX: 62018CJ0001
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Muitų sąjunga
Reglamentas (EEB) Nr. 2913/92
30 straipsnio 2 dalies b ir c punktai
Reglamentas (EEB) Nr. 2454/93
152 straipsnio 1 dalies a ir b punktai
Prekių muitinės vertės nustatymas
Sąvoka „panašios prekės“
Vaistai
Atsižvelgimas į visus elementus, kurie gali turėti įtakos atitinkamo vaisto ekonominei vertei
90 dienų terminas, per kurį importuotos prekės turi būti parduotos Europos Sąjungoje
Privalomas terminas
Neatsižvelgimas į komercines nuolaidas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (
OL L 302, 1992, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 2 sk., 4 t., p. 307), iš dalies pakeisto 1996 m. gruodžio 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 82/97 (
OL L 17, 1997, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 2 sk., 8 t., p. 179), (toliau – Muitinės kodeksas) 30 straipsnio 2 dalies b ir c punktų ir 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Reglamento Nr. 2913/92 įgyvendinimo nuostatas (
OL L 253, 1993, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 2 sk., 6 t., p. 3, toliau – Įgyvendinimo reglamentas), 151 straipsnio 4 dalies ir 152 straipsnio 1 dalies b punkto išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant „Oribalt Rīga“ SIA, buvusios „Oriola Rīga“ SIA, ir
Valsts ieņēmumu dienests
(Valstybinė mokesčių inspekcija, Latvija) ginčą dėl pastarosios generalinio direktoriaus sprendimo nurodyti šiai bendrovei į valstybės biudžetą papildomai sumokėti pridėtinės vertės mokestį (PVM) su palūkanomis ir baudą.
Teisinis pagrindas
Muitinės kodeksas
Muitinės kodekso 29 straipsnio 1 dalyje nustatyta
„Importuojamų prekių muitine verte laikoma sandorio vertė, tai yra kaina, faktiškai sumokėta arba mokėtina už prekes, parduodamas eksportui į Bendrijos muitų teritoriją, prireikus patikslinta vadovaujantis 32 ir 33 straipsniais <…>.“
Šio kodekso 30 straipsnyje nustatyta:
„1.   Jeigu muitinės vertės neįmanoma nustatyti vadovaujantis 29 straipsniu, ji turi būti nustatoma paeiliui taikant 2 dalies a, b, c ir d punktus iki pirmojo punkto, pagal kurį šią vertę įmanoma nustatyti, su sąlyga, kad [nebent] deklaranto prašymu c ir d punktai turi būti taikomi atvirkštine tvarka; punkto, kuris yra paskesnis pagal šioje straipsnio dalyje nustatytą eilės tvarką, nuostatos gali būti taikomos tik tada, kai vadovaujantis tam tikru punktu muitinės vertės nustatyti neįmanoma.
2.   Muitine verte, nustatyta vadovaujantis šiuo straipsniu, laikoma:
a)
tapačių prekių, parduotų eksportui į Bendriją ir eksportuotų tuo pačiu arba maždaug tuo pačiu metu kaip ir prekės, kurių vertė nustatinėjama, sandorio vertė;
b)
panašių prekių, parduotų eksportui į Bendriją ir eksportuotų tuo pačiu arba maždaug tuo pačiu metu kaip ir prekės, kurių vertė yra nustatinėjama, sandorio vertė;
c)
vertė, nustatyta pagal prekių vieneto kainą, už kurią Bendrijoje su pardavėjais nesusijusiems asmenims parduotas didžiausias bendras importuotų prekių ar tapačių arba panašių importuotų prekių kiekis;
d)
apskaičiuotoji vertė, gauta susumavus:
–
medžiagų ir gamybos arba kitokio perdirbimo, atlikto gaminant importuotas prekes, išlaidas arba vertę,
–
pelną ir bendrąsias išlaidas, kurių dydis lygus pelnui ir bendrosioms išlaidoms, kurios paprastai atsispindi šalies eksportuotojos gamintojų vykdomoje prekyboje prekėmis, parduodamomis eksportui į Bendriją, kurios yra tos pačios klasės ar rūšies kaip ir prekės, kurių vertė nustatinėjama,
–
32 straipsnio 1 dalies e punkte nurodytų elementų išlaidas arba vertę.
<…>“
Minėto kodekso 31 straipsnyje numatyta:
„1.   Jeigu importuojamų prekių muitinės vertės neįmanoma nustatyti vadovaujantis 29 arba 30 straipsniais, ji nustatoma remiantis duomenimis, kuriuos galima gauti Bendrijoje, ir naudojant priimtinas priemones, atitinkančias principus ir bendrąsias nuostatas, kurie išdėstyti:
–
Susitarime dėl Bendrojo susitarimo dėl tarifų ir prekybos VII straipsnio įgyvendinimo, 1994 m.,
–
Bendrojo susitarimo dėl tarifų ir prekybos VII straipsnyje, 1994 m.,
–
šio skyriaus nuostatose.
<…>“
Įgyvendinimo reglamentas
Įgyvendinimo reglamento 142 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Šioje antraštinėje dalyje
<…>
d)
„panašios prekės“ – toje pačioje valstybėje pagamintos prekės, kurios, nors ir nėra visais atžvilgiais vienodos, tačiau yra panašių charakteristikų ir pagamintos iš panašių sudėtinių medžiagų, gali atlikti tas pačias funkcijas ir būti komerciškai pakeistinos. Prekių kokybė, reputacija, prekių ir paslaugų ženklai – tai dalis veiksnių, į kuriuos turi būti atsižvelgiama nustatant, ar prekės panašios;
<…>“
Šio reglamento 151 straipsnyje nustatyta:
„1.   Taikant [Muitinės kodekso] 30 straipsnio 2 dalies b punktą (panašių prekių sandorio vertės metodą), muitinė vertė nustatoma remiantis panašių prekių, parduotų tuo pačiu apyvartos lygiu ir tokiais pačiais kiekiais kaip ir prekės, kurių muitinė vertė turi būti nustatyta, sandorio verte. Jei toks pardavimas nenustatomas, imama panašių prekių, parduotų skirtingu apyvartos lygiu ir (arba) skirtingais kiekiais, sandorio vertė, patikslinta, atsižvelgiant į komercinio lygio ir (arba) kiekio skirtumus, su sąlyga, jei tokie patikslinimai gali būti padaryti remiantis objektyviais duomenimis, kurie aiškiai įrodo patikslinimo pagrįstumą ir teisingumą nepriklausomai nuo to, ar patikslinimas padidina, ar sumažina vertę.
<…>
4.   Taikant šį straipsnį, kito asmens pagamintų prekių pardavimo sandorio vertė naudojama tik tuomet, jeigu, vadovaujantis 1 dalimi, nerandama jokių tapačių prekių pagamintų to paties asmens kaip ir vertinamos prekės.
<…>“
Minėto reglamento 152 straipsnyje nustatyta:
„1.
a)
Jei importuotos prekės arba importuotos tapačios ar panašios prekės, parduotos Bendrijoje tokio paties pavidalo, kokio jos buvo importuotos, importuotų prekių muitinė vertė, taikant [Muitinės kodekso] 30 straipsnio 2 dalies c punktą, nustatoma pagal prekių vieneto kainą, už kurią importuotų prekių arba importuotų tapačių ar panašių prekių didžiausias bendras kiekis, tuo pačiu arba maždaug tuo pačiu metu kaip ir [tuo pačiu arba maždaug tuo pačiu metu, kai buvo importuotos] vertinamos prekės, parduotas su pardavėjais nesusijusiems asmenimis, iš kurios atimama:
i)
komisiniai, paprastai mokami ar kuriuos susitarta mokėti, arba apskaičiuotas pelnas ir bendrosios išlaidos (įskaitant tiesiogines ir netiesiogines atitinkamų prekių rinkotyros išlaidas), susijusios su tos pačios klasės ar rūšies importuotų prekių pardavimu Bendrijoje;
ii)
įprastinės transporto ir draudimo bei kitos su tuo susijusios išlaidos, atsirandančios Bendrijoje;
iii)
importo muitai arba kiti privalomieji mokėjimai, mokami Bendrijoje importuojant arba parduodant prekes.
b)
Jeigu nei importuotos prekės, nei tapačios ar panašios importuotos prekės neparduotos tuo pačiu ar maždaug tuo pačiu metu, kaip ir [tuo pačiu arba maždaug tuo pačiu metu, kai buvo importuotos] vertinamos prekės, importuotų prekių muitinės vertės nustatymas pagal šį straipsnį, jei kitaip nenurodyta 1 dalies a punkte, remiasi prekių vieneto kaina, už kurią importuotos ar importuotos tapačios ar panašios prekės tokio pat pavidalo, kokio jos buvo importuotos, parduodamos Bendrijoje artimiausią dieną kaip ir vertinamos prekės [artimiausią dieną po vertinamų prekių importo], bet ne vėliau kaip 90 dienų po [šio] importavimo.
<…>
5.   Taikant 1 dalies b punktą „artimiausia diena“ – laikas, per kurį [diena, iki kurios] atlikta tiek importuotų prekių arba tapačių ar panašių importuotų prekių pardavimų, kad jų pakaktų prekių vieneto kainai nustatyti.“
Įgyvendinimo reglamento 23 priede „Aiškinamosios pastabos dėl muitinės vertės“, kiek tai susiję su Muitinės kodekso 31 straipsnio 1 dalies aiškinimu, numatyta, kad „vertinimo metodais, taikytinais pagal [šią nuostatą], turėtų būti [šio kodekso] 29 straipsnyje ir 30 straipsnio 2 dalyje nustatyti metodai, tačiau pagrįstas lankstumas taikant šiuos metodus turėtų atitikti [minėto kodekso] 31 straipsnio 1 dalies tikslus ir bendrąsias nuostatas“. Minėtame priede pateikta pavyzdžių, kad būtų aišku, kas suprantama kaip „pagrįstas lankstumas“. Kiek tai susiję su dedukcinio metodo taikymu, nurodyta, kad „lanksčiai gali būti vykdomas „90 dienų“ reikalavimas, [numatytas Įgyvendinimo reglamento 152 straipsnio 1 dalies b punkte].“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
2005 m. kasatorė pagrindinėje byloje
Oribalt Rīga
sudarė su Indijos bendrove
Ranbaxy Laboratories Ltd
konsignacijos sutartį, pagal kurią
Ranbaxy Laboratories
paskyrė
Oribalt Rīga
išimtine savo importuojamų generinių vaistų (toliau – aptariami vaistai) konsignacinio sandėliavimo paslaugų teikėja Latvijoje, Lietuvoje ir Estijoje ir pavedė šiai bendrovei juos deklaruoti, kad būtų išleisti į laisvą apyvartą.
Oribalt Rīga
įsipareigojo užtikrinti pakankamai sandėliavimo vietos ir teikti aptarnavimo paslaugas, skirtas
Ranbaxy Laboratories
klientų užsakymams vykdyti, neįgyjant aptariamų vaistų nuosavybės teisių.
Pateikdama aptariamus vaistus muitinei,
Oribalt Rīga
užpildė muitinės deklaracijas, kur save nurodė ir kaip šių vaistų gavėją, ir kaip deklaracijos pateikėją.
Aptariamų vaistų muitinę vertę
Oribalt Rīga
apskaičiavo taikydama Muitinės kodekso 29 straipsnio 1 dalyje apibrėžtą vadinamąjį sandorio vertės metodą. Ši muitinė vertė buvo nustatyta naudojantis muitinei pateiktomis
pro forma
sąskaitomis, kurias
Ranbaxy Laboratories
išrašė muitinės procedūroms atlikti; tose sąskaitose pateikta informacija apie importuotų prekių rūšį, tokios sąskaitos išrašymo metu egzistuojančią vieneto rinkos kainą ir bendrą kainą.
Ranbaxy Laboratories
nustatė, kam, kokiomis sąlygomis ir už kokią kainą parduoti aptariamus vaistus, taip pat, kokias nuolaidas taikyti. Įvykdžiusi užsakymus
Oribalt Rīga
išrašydavo sąskaitas faktūras pagal
Ranbaxy Laboratories
nustatytą pardavimo kainą.
Aptariamus vaistus
Oribalt Rīga
laikė savo sandėlyje ir pirmiausia turėjo parduoti tuos, kurių galiojimo laikas trumpiausias. Taigi nuo šių vaistų importo iki pardavimo galutiniams klientams galėjo praeiti keli mėnesiai, todėl jų kaina pardavimo metu galėjo skirtis nuo jų rinkos kainos importo metu. Taip pat vaistų pardavimo kainai turėjo įtakos
Ranbaxy Laboratories
klientams taikomos nuolaidos. Pardavus prekes,
Ranbaxy Laboratories
išrašydavo naujas sąskaitas faktūras
Oribalt Rīga
, kuriomis remdamasi ši apmokėdavo
Ranbaxy Laboratories
už importuotas prekes, skirtas pateikti į laisvą apyvartą Europos Sąjungos teritorijoje.
Oribalt Rīga
gaudavo komisinį atlyginimą už tarpininkavimą.
Nuo 2010 m. spalio 20 d. iki 2011 m. sausio 10 d.
Muitas audita pārvalde
(Muitų audito direkcija, Latvija) tikrino, kaip buvo apskaičiuoti, sumokėti ir apskaityti muitai ir kiti muitinės administruojami mokesčiai, kuriuos
Oribalt Rīga
turėjo sumokėti už laikotarpį nuo 2008 m. vasario 1 d. iki 2010 m. rugpjūčio 31 d..
2011 m. gegužės 20 d. sprendimu Latvijos valstybinė mokesčių inspekcija atmetė per šį laikotarpį importuotų aptariamų vaistų muitinę vertę,
Oribalt Rīga
apskaičiuotą taikant sandorio vertės metodą. Pagal šį sprendimą importuotų prekių vertė turėjo būti nustatyta taikant dedukcinį metodą, numatytą Muitinės kodekso 30 straipsnio 2 dalies c punkte, remiantis aptariamų vaistų kaina, nurodyta
Ranbaxy Laboratories
klientams skirtose sąskaitose faktūrose, neatsižvelgiant į taikytas nuolaidas. Todėl Latvijos valstybinės mokesčių inspekcijos generalinis direktorius nurodė
Oribalt Rīga
papildomai sumokėti PVM su palūkanomis ir baudą.
Latvijos valstybinės mokesčių inspekcijos sprendimą
Oribalt Rīga
apskundė
Administratīvā rajona tiesa
(Apylinkės administracinis teismas, Latvija); šiam atmetus skundą, ji pateikė apeliacinį skundą
Administratīvā apgabaltiesa
(Apygardos administracinis teismas, Latvija);
Oribalt Rīga
tvirtino, kad minėta inspekcija privalėjo ir galėjo gauti būtiną informaciją, kad galėtų nustatyti prekių muitinę vertę pagal pradinius nustatymo metodus, ir jei inspekcija taikė Muitinės kodekso 30 straipsnio 2 dalies c punkte minėtą dedukcinį metodą, turėjo remtis informacija apie tų prekių arba joms tapačių prekių tolesnį pardavimą, įvykusį nuo minėtų prekių importo dienos praėjus kuo mažiau laiko, nepasibaigus Įgyvendinimo reglamento 152 straipsnio 1 dalies b punkte numatytam 90 dienų terminui. Galiausiai ji teigia, kad muitinės vertės apskaičiavimo pagrindas – faktinė aptariamų vaistų pardavimo kaina, todėl reikėjo atsižvelgti į
Ranbaxi Laboratories
klientams suteiktą nuolaidą.
Administratīvā apgabaltiesa
(Apygardos administracinis teismas) patvirtinus Latvijos valstybinės mokesčių inspekcijos sprendimą
Oribalt Rīga
pateikė kasacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui,
Augstākā tiesa
(Aukščiausiasis Teismas, Latvija).
Šis teismas mano, kad jo nagrinėjamos bylos sprendimas priklauso nuo to, kaip Teisingumo Teismas išaiškins Muitinės kodekso 30 straipsnį ir Įgyvendinimo reglamento 151 ir 152 straipsnius. Šiomis aplinkybėmis
Augstākā tiesa
(Aukščiausiasis Teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar tais atvejais, kai importuotos prekės yra vaistai, nustatant importuotų prekių muitinę vertę pagal [Muitinės kodekso] 30 straipsnio 2 dalies b punktą ir [Įgyvendinimo reglamento] 151 straipsnio 4 punktą „panašiomis prekėmis“ laikomi vaistai, kurių sudėtyje yra tapati (arba panaši) veiklioji medžiaga ir toks pats (arba panašus) jos kiekis, ar taip pat reikia atsižvelgti ir į konkretaus importuoto vaisto ir jo gamintojo užimamą rinkos padėtį, t. y. populiarumą ir paklausą?
2.
Ar apskaičiuojant importuotų vaistų muitinę vertę pagal Muitinės kodekso 30 straipsnio 2 dalies c punktą Įgyvendinimo reglamento 152 straipsnio 1 dalies b punkte nurodytas 90 dienų terminas gali būti lanksčiai taikomas?
3.
Jei minėtas 90 dienų terminas gali būti lanksčiai taikomas, kuriems duomenims tokiu atveju teikiama pirmenybė: duomenims apie sandorius, kurių sudarymo laikas yra artimiausias vertinamų prekių importo momentui ir kurie sudaryti dėl tapačių arba panašių prekių, kurių parduota pakankamai daug, kad būtų galima nustatyti prekės vieneto kainą, ar duomenims apie tuos sandorius, kurie sudaryti vėliau, bet būtent dėl importuotų prekių?
4.
Ar apskaičiuojant importuotų vaistų muitinę vertę pagal Muitinės kodekso 30 straipsnio 2 dalies c punktą reikia atsižvelgti į taikytas nuolaidas, kurios lėmė kainą, už kurią prekės buvo realiai parduotos?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori išsiaiškinti, į kokius veiksnius reikia atsižvelgti siekiant identifikuoti „panašias prekes“, kai importuotų prekių, kaip antai aptariamų vaistų, muitinė vertė apskaičiuojama taikant Muitinės kodekso 30 straipsnio 2 dalies b punkte nustatytą dedukcinį metodą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia šį klausimą, kad sužinotų, ar vertinant vaistų panašumą svarbu atsižvelgti tik į jų sudėtį, ar ir į aplinkybes, susijusias su šių vaistų ir jų gamintojų padėtimi atitinkamoje farmacijos rinkoje.
Pirmiausia reikia priminti, kad Sąjungos teisės aktais, susijusiais su muitiniu įvertinimu, siekiama įtvirtinti teisingą, vienodą ir neutralią sistemą, kuri neleistų naudoti savavališkai nustatytų arba fiktyvių muitinių verčių. Taigi muitinė vertė turi atspindėti realią importuotos prekės ekonominę vertę, todėl ją apskaičiuojant būtina atsižvelgti į šios prekės elementų, turinčių ekonominę vertę, visumą (2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimo Hamamatsu Photonics Deutschland,
C‑529/16
,
EU:C:2017:984
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Taip pat pasakytina, kad, nors faktiškai sumokėta arba mokėtina kaina paprastai yra muitinės vertės apskaičiavimo pagrindas, ši kaina yra informacija, kurią gali reikėti patikslinti, kai tai būtina siekiant išvengti savavališkai nustatytos arba fiktyvios muitinės vertės (2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimo Hamamatsu Photonics Deutschland,
C‑529/16
,
EU:C:2017:984
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Kai vis dėlto muitinės vertės neįmanoma nustatyti vadovaujantis Muitinės kodekso 29 straipsniu ir remiantis importuotų prekių sandorio verte, ji nustatoma vadovaujantis minėto kodekso 30 straipsniu, paeiliui taikant šio straipsnio 2 dalies a–d punktuose numatytus metodus (2016 m. birželio 16 d. Sprendimo EURO 2004. Hungary,
C‑291/15
,
EU:C:2016:455
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Dėl šio 30 straipsnio taikymo pažymėtina, jog iš Įgyvendinimo reglamento 23 priede pateiktos su Muitinės kodekso 30 straipsnio 2 dalies b punktu susijusios 1 pastabos matyti, kad, kai tik įmanoma, muitinė remiasi atvejais, kai parduodamos panašios prekės, kurių apyvartos lygmuo esant maždaug tokiam pačiam parduotų prekių kiekiui yra toks pat kaip ir prekių, kurių muitinė vertė turi būti nustatyta (šiuo klausimu žr. 2016 m. birželio 16 d. Sprendimo EURO 2004. Hungary,
C‑291/15
,
EU:C:2016:455
,
punktą).
Galiausiai reikia pažymėti, kad „panašios prekės“, kurių sąvoka vartojama 30 straipsnio 2 dalies b punkte, Įgyvendinimo reglamento 142 straipsnio 1 dalies d punkte apibrėžtos kaip toje pačioje valstybėje pagamintos prekės, kurios, nors ir nėra visais atžvilgiais vienodos, yra panašių charakteristikų ir pagamintos iš panašių sudėtinių medžiagų, gali atlikti tas pačias funkcijas ir komerciškai viena kitą pakeisti. Šioje nuostatoje patikslinama, kad nustatant, ar prekės panašios, be kita ko, reikia atsižvelgti į prekių kokybę, reputaciją ar prekės ženklą.
Atsižvelgiant į plačią „panašių prekių“ sąvokos apibrėžtį, kurioje, kaip generalinis advokatas pažymėjo išvados 40 punkte, nurodomas faktinis prekių įvertinimas remiantis veiksnių, kurių pavyzdžiai paminėti, visuma, reikia manyti, kad tokia sąvoka taikoma visų rūšių prekėms, taip pat ir tokiems vaistams, kokie aptariami šiuo atveju. Todėl, kad nustatytų panašias prekes, kompetentingai nacionalinei muitinės administracijai būtina galimybė naudotis visais turimais duomenimis, kad nustatyta muitinė vertė būtų kuo tikslesnė ir kuo artimesnė realybei.
Kalbant apie generinius vaistus, kaip generalinis advokatas pabrėžė išvados 50 ir 51 punktuose, reikia atsižvelgti į visus svarbius veiksnius, kaip antai šių vaistų sudėtį, pakeičiamumą, atsižvelgiant į jų poveikį, ir komercinį tarpusavio pakeičiamumą. Taigi kompetentinga nacionalinė muitinės administracija turi atlikti faktinį vertinimą, atsižvelgdama į bet kokį galimą poveikį tikrajai minėtų vaistų ekonominei vertei, įskaitant importuoto vaisto ir jo gamintojo padėtį rinkoje.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą atsakytina, kad Muitinės kodekso 30 straipsnio 2 dalies b punktą reikia aiškinti taip: kai prekių, kaip antai aptariamų vaistų, muitinė vertė apskaičiuojama taikant toje nuostatoje numatytą dedukcinį metodą, siekdama identifikuoti „panašias prekes“ kompetentinga nacionalinė muitinės administracija turi atsižvelgti į visus svarbius veiksnius, kaip antai tų prekių sudėtį, pakeičiamumą dėl jų poveikio ir komercinį tarpusavio pakeičiamumą, taigi ji turi atlikti faktinį vertinimą, atsižvelgdama į bet kokį galimą poveikį tikrajai minėtų prekių ekonominei vertei, įskaitant importuotos prekės ir jos gamintojo padėtį rinkoje.
Antrasis ir trečiasis klausimai
Antruoju ir trečiuoju klausimais, kurie nagrinėtini kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Įgyvendinimo reglamento 152 straipsnio 1 dalies b punktą reikia aiškinti taip: kai importuotų prekių vieneto kaina nustatoma taikant Muitinės kodekso 30 straipsnio 2 dalies c punkte numatytą metodą, 90 dienų laikotarpis, per kurį importuotos prekės turi būti parduotos Sąjungoje, kaip numatyta tame 152 straipsnio 1 dalies b punkte, yra privalomas terminas, ir, jei taip nėra, kokiems duomenims reikia teikti pirmenybę, siekiant nustatyti importuotų prekių vieneto kainą.
Primintina, jog Įgyvendinimo reglamento 152 straipsnio 1 dalies a punkte įtvirtintas principas, kad siekiant nustatyti importuotų prekių arba tapačių ar panašių importuotų prekių, Sąjungoje parduotų tokio paties pavidalo, kokio jos buvo importuotos, vieneto kainą tam, kad būtų nustatyta importuotų prekių muitinė vertė, kaip nurodyta Muitinės kodekso 30 straipsnio 2 dalies c punkte, reikia remtis vieneto kaina, už kurią importuotų prekių arba importuotų tapačių ar panašių prekių didžiausias bendras kiekis tuo pačiu arba maždaug tuo pačiu metu, kai buvo importuotos vertinamos prekės, parduotas su pardavėjais nesusijusiems asmenimis, iš kurios atimami šio reglamento 152 straipsnio 1 dalies a punkto i–iii papunkčiuose nurodyti elementai.
Kaip šio principo išimtis, minėto reglamento 152 straipsnio 1 dalies b punkte numatyta: jeigu nei importuotos prekės, nei tapačios ar panašios importuotos prekės nėra parduotos tuo pačiu ar maždaug tuo pačiu metu, kai buvo importuotos vertinamos prekės, importuotų prekių muitinė vertė grindžiama vieneto kaina, už kurią jos ar importuotos tapačios ar panašios prekės tokio paties pavidalo, kokio buvo importuotos, parduodamos Sąjungoje kuo greičiau po to, kai buvo importuotos vertinamos prekės, bet ne vėliau kaip 90 dienų po šio importo.
Taigi, siekiant tiksliausio ir labiausiai realybę atitinkančio muitinės vertės nustatymo, taikant Muitinės kodekso 30 straipsnio 2 dalies c punkte numatytą metodą, prekių muitinė vertė turi būti nustatyta jų importo momentui artimiausiu metu. Vadinasi, Įgyvendinimo reglamento 152 straipsnio 1 dalies b punkte nustatytas 90 dienų laikotarpis yra to reglamento 152 straipsnio 1 dalies a punkte įtvirtinto principo išimtis, todėl turi būti aiškinamas siaurai.
Tokį aiškinimą pagrindžia šios nuostatos formuluotė. Pagal ją vieneto kaina, kuria reikia remtis, yra ta, už kurią prekės parduotos netrukus po vertinamų prekių importo, ir bet kuriuo atveju ne vėliau kaip per 90 dienų nuo tokio importo dienos, t. y. nepraėjus šiam terminui.
Be to, iš Muitinės kodekso 30 straipsnio sistemos matyti, kad egzistuoja muitinės vertės nustatymo metodų hierarchija. Taigi, jeigu importuotų prekių muitinės vertės negalima nustatyti taikant to kodekso 30 straipsnio 2 dalies c punkte nurodytą metodą, t. y. neįmanoma nustatyti tokių pačių ar panašių importuotų prekių, parduotų Sąjungoje per 90 dienų nuo šio importo, kainos, reikia taikyti minėto kodekso 30 straipsnio 2 dalies d punkte nurodytą vertinimo metodą.
Be to, kaip generalinis advokatas pažymėjo išvados 54 punkte, nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi Įgyvendinimo reglamento 23 priede pateiktomis aiškinamosiomis pastabomis, kuriose nurodoma, kad 90 dienų terminą, numatytą to reglamento 152 straipsnio 1 dalies b punkte, galima taikyti lanksčiai, vis dėlto reikia pabrėžti, kad toks pritaikomumas numatytas tik tam atvejui, kai taikoma Muitinės kodekso 31 straipsnio 1 dalis.
Vis dėlto Muitinės kodekso 31 straipsnyje numatytas muitinės vertės nustatymo metodas yra šiame kodekse numatytų vertinimo metodų hierarchijos pabaigoje kaip likutinis metodas. Tokį metodą galima taikyti, tik jei importuotų prekių muitinė vertės negalima nustatyti remiantis minėto kodekso 29 arba 30 straipsniu.
Taigi, tik jei neįmanoma nustatyti importuotų prekių muitinės vertės taikant Muitinės kodekso 29 arba 30 straipsnį, tam tikras šiuose straipsniuose numatytas muitinės vertės nustatymo metodų taisykles galima lanksčiai taikyti, kai vadovaujamasi Muitinės kodekso 31 straipsniu.
Vadinasi, Įgyvendinimo reglamento 152 straipsnio 1 dalies b punktą reikia aiškinti taip: kai importuotų prekių vieneto kaina nustatoma taikant Muitinės kodekso 30 straipsnio 2 dalies c punkte numatytą metodą, Įgyvendinimo reglamento 152 straipsnio 1 dalies b punkte numatytas 90 dienų terminas, per kurį importuotos prekės turi būti parduotos Sąjungoje, yra privalomas terminas.
Dėl ketvirtojo klausimo
Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Muitinės kodekso 30 straipsnio 2 dalies c punktą reikia aiškinti taip: pagal šią nuostatą turi būti atsižvelgiama į importuotų prekių pardavimo kainos sumažinimus, nustatant šių prekių muitinę vertę.
Šioje nuostatoje numatyta, kad importuotų prekių muitinė vertė nustatoma pagal prekių vieneto kainą, už kurią Sąjungoje su pardavėjais nesusijusiems asmenims parduotas didžiausias bendras importuotų prekių ar tapačių arba panašių importuotų prekių kiekis.
Be to, Įgyvendinimo reglamento 152 straipsnio 1 dalies a punkto i–iii papunkčiuose numatyta, kad turi būti atsižvelgiama į tam tikrus atskaitymus, tarp kurių – tam tikri komisiniai, įprastos transporto ir draudimo išlaidos bei importo muitai. Pardavėjo taikomos komercinės nuolaidos neminimos šiame straipsnyje. Vis dėlto iš šios nuostatos formuluotės matyti, kad šis atskaitymų sąrašas nėra išsamus.
Be to, tai, kad atsižvelgiama į didžiausio importuotų prekių kiekio vieneto kainą, reiškia, jog pagal Muitinės kodekso 30 straipsnio 2 dalies c punktą jau numatyta atsižvelgti į tam tikrą su kiekiu susijusį kainos sumažinimą.
Galiausiai, jei būtų atsižvelgiama į komercines nuolaidas nustatant muitinę vertę, atsirastų rizika, kad muitinė vertė bus dar labiau nutolusi nuo importuotų prekių, kurioms taikomas toks vertinimas, faktinės ekonominės vertės.
Atsižvelgiant į šias aplinkybes į ketvirtąjį klausimą atsakytina, kad Muitinės kodekso 30 straipsnio 2 dalies c punktą reikia aiškinti taip: pagal šią nuostatą negali būti atsižvelgiama į importuotų prekių pardavimo kainos sumažinimus, nustatant šių prekių muitinę vertę.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:

1.
1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, iš dalies pakeisto 1996 m. gruodžio 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 82/97, 30 straipsnio 2 dalies b punktą reikia aiškinti taip: kai prekių, kaip antai aptariamų vaistų, muitinė vertė apskaičiuojama taikant toje nuostatoje numatytą dedukcinį metodą, siekdama identifikuoti „panašias prekes“ kompetentinga nacionalinė muitinės administracija turi atsižvelgti į visus svarbius veiksnius, kaip antai atitinkamą tų prekių sudėtį, pakeičiamumą dėl jų poveikio ir komercinį tarpusavio pakeičiamumą, taigi ji turi atlikti faktinį vertinimą, atsižvelgdama į bet kokį galimą poveikį tikrajai minėtų prekių ekonominei vertei, įskaitant importuotos prekės ir jos gamintojo padėtį rinkoje.

2.
1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Reglamento Nr. 2913/92 įgyvendinimo nuostatas, 152 straipsnio 1 dalies b punktą reikia aiškinti taip: kai importuotų prekių vieneto kaina nustatoma taikant Reglamento Nr. 2913/92, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 82/97, 30 straipsnio 2 dalies c punkte numatytą metodą, Reglamento Nr. 2454/93 152 straipsnio 1 dalies b punkte numatytas 90 dienų terminas, per kurį importuotos prekės turi būti parduotos Europos Sąjungoje, yra privalomas terminas.

3.
Reglamento Nr. 2913/92, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 82/97, 30 straipsnio 2 dalies c punktą reikia aiškinti taip: pagal šią nuostatą negali būti atsižvelgiama į importuotų prekių pardavimo kainos sumažinimus, nustatant šių prekių muitinę vertę.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: latvių.