CELEX: 62019CJ0249
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Regula (ES) Nr. 1259/2010
Ciešāka sadarbība laulības šķiršanai un laulāto atšķiršanai piemērojamo tiesību aktu jomā
Vienveidīgi noteikumi
10. pants
Tiesas valsts tiesību aktu piemērošana

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes Regulas (ES) Nr. 1259/2010 (2010. gada 20. decembris), ar kuru īsteno ciešāku sadarbību attiecībā uz tiesību aktiem, kas piemērojami laulības šķiršanai un laulāto atšķiršanai (
OV 2010, L 343, 10. lpp.
), 10. panta interpretāciju.
Šis lūgums ir ticis iesniegts tiesvedībā starp JE un KF saistībā ar viņu laulības šķiršanai piemērojamo tiesību aktu noteikšanu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Regula (EK) Nr. 2201/2003
Saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 2201/2003 (2003. gada 27. novembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu (
OV 2003, L 338, 1. lpp.
) 3. panta 1. punkta b) apakšpunktu:
“Lietas, kas saistītas ar laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu un laulības atzīšanu par neesošu, piekrīt tās dalībvalsts tiesām:
[..]
b)
kuras valsts piederība ir abiem laulātajiem, vai, Apvienotās Karalistes un Īrijas gadījumā, kurā ir abu laulāto “domicils”.”
Regula Nr. 1259/2010
Regulas Nr. 1259/2010 9., 21., 24., 26. un 29. apsvērumā ir noteikts:
“(9)
Šai regulai iesaistītajās dalībvalstīs būtu jānodrošina skaidrs un vispusīgs tiesiskais regulējums attiecībā uz tiesību aktiem, kas piemērojami laulības šķiršanai un laulāto atšķiršanai, jāsniedz pilsoņiem pienācīgs rezultāts tiesiskās noteiktības, paredzamības un elastības ziņā, kā arī jānovērš tādas situācijas rašanās, kad viens no laulātajiem ceļ laulības šķiršanas prasību, pirms to izdarījis otrs, lai nodrošinātu, ka tiesvedību reglamentē konkrēti tiesību akti, kurus viņš vai viņa uzskata par savām interesēm labvēlīgākiem.
[..]
(21)
Ja piemērojamo tiesību aktu izvēle nav notikusi, ar šo regulu būtu jāievieš saskaņotas kolīziju normas, pamatojoties uz secīgu piesaistes faktoru gradāciju, kuras pamatā ir laulāto cieša saistība ar attiecīgajiem tiesību aktiem, lai nodrošinātu tiesisko noteiktību un paredzamību un lai novērstu tādas situācijas rašanos, kad viens no laulātajiem ceļ laulības šķiršanas prasību, pirms to izdarījis otrs, ar nolūku panākt, ka tiesvedību reglamentē konkrēti tiesību akti, kurus tas uzskata par savām interesēm labvēlīgākiem. Šādi piesaistes faktori būtu jāizvēlas tā, lai nodrošinātu, ka laulības šķiršanas vai laulāto atšķiršanas tiesvedību reglamentē tās valsts tiesību akti, ar kuru laulātajiem ir cieša saistība.
[..]
(24)
Konkrētās situācijās, piemēram, gadījumos, kad piemērojamie tiesību akti neparedz laulības šķiršanu vai nepiešķir vienam laulātajam vienlīdzīgu pieeju laulības šķiršanai vai laulāto atšķiršanai, pamatojoties uz dzimumu, tomēr būtu jāpiemēro tās tiesas valsts tiesību akti, kurā celta prasība. Tomēr tam nevajadzētu skart sabiedriskās kārtības klauzulu.
[..]
(26)
Ja šajā regulā ir atsauce uz to, ka tās iesaistītās dalībvalsts tiesību aktos, kuras tiesā celta prasība, nav paredzēta laulības šķiršana, tad tas būtu jāinterpretē tā, ka šīs dalībvalsts tiesību aktos nav laulības šķiršanas institūta. Šādā gadījumā tiesai nebūtu jāuzliek par pienākumu pasludināt laulības šķiršanu vai laulāto atšķiršanu saskaņā ar šo regulu.
[..]
[..]
(29)
[..] šīs regulas [mērķi ir] tiesiskās noteiktības, paredzamības un elastības palielināšan[a] starptautiska rakstura laulības lietu tiesvedībā un tādējādi arī personu brīvas pārvietošanās Savienībā veicināšan[a] [..].”
Šīs regulas 5. pantā “Pušu izvēlētie piemērojamie tiesību akti” ir noteikts:
“1.   Laulātie var vienoties norādīt laulības šķiršanai un laulāto atšķiršanai piemērojamos tiesību aktus ar noteikumu, ka tie ir kādi no šiem tiesību aktiem:
a)
tās valsts tiesību akti, kurā vienošanās noslēgšanas laikā atrodas laulāto pastāvīgā dzīvesvieta; vai
b)
tās valsts tiesību akti, kurā atrodas laulāto pēdējā pastāvīgā dzīvesvieta, ar noteikumu, ka vienošanās noslēgšanas laikā viens no viņiem tur joprojām dzīvo; vai
c)
tās valsts tiesību akti, kuras valstspiederība ir vienam no laulātajiem vienošanās noslēgšanas laikā; vai
d)
tās valsts tiesību akti, kurā atrodas tiesa.
2.   Neskarot 3. punktu, vienošanos, ar ko norāda piemērojamos tiesību aktus, var noslēgt un grozīt jebkurā laikā, bet ne vēlāk kā tad, kad ceļ prasību tiesā.
3.   Ja tās valsts tiesību aktos, kurā atrodas tiesa, tas ir paredzēts, laulātie piemērojamos tiesību aktus var norādīt arī tiesvedības laikā tiesā. Tādā gadījumā šādu norādīšanu reģistrē tiesā saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, kurā atrodas tiesa.”
Šīs regulas 8. pantā “Piemērojamie tiesību akti, ja puses nav izdarījušas izvēli” ir noteikts:
“Ja nav izdarīta izvēle saskaņā ar 5. pantu, tad laulības šķiršana un laulāto atšķiršana notiek saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem:
a)
kurā atrodas laulāto pastāvīgā dzīvesvieta laikā, kad ceļ prasību tiesā; vai, ja tas nav piemērojams, tad
b)
kurā atrodas laulāto pēdējā pastāvīgā dzīvesvieta – ar noteikumu, ka šis laikposms nav beidzies vairāk kā vienu gadu pirms prasības celšanas tiesā, ja viens no viņiem šajā valstī joprojām dzīvo laikā, kad ceļ prasību tiesā; vai, ja tas nav piemērojams, tad
c)
kuras valstspiederīgie ir abi laulātie laikā, kad ceļ prasību tiesā; vai, ja tas nav piemērojams, tad
d)
kurā ir celta prasība tiesā.”
Šīs pašas regulas 10. pants “Tās valsts tiesību aktu piemērošana, kurā atrodas tiesa” ir formulēts šādi:
“Ja saskaņā ar 5. vai 8. pantu piemērojamie tiesību akti neparedz laulības šķiršanu vai, pamatojoties uz dzimumu, nepiešķir vienam laulātajam vienlīdzīgu pieeju laulības šķiršanai vai laulāto atšķiršanai, piemēro tās valsts tiesību aktus, kurā atrodas tiesa.”
Regulas Nr. 1259/2010 12. pantā “Sabiedriskā kārtība” ir noteikts:
“Ar šo regulu norādīto tiesību aktu kāda noteikuma piemērošanu var atteikt tikai tad, ja šāda piemērošana ir acīmredzami nesaderīga ar sabiedrisko kārtību valstī, kur atrodas attiecīgā tiesa.”
Šīs regulas 13. pantā “Valstu tiesību aktu atšķirība” ir noteikts:
“Nekas šajā regulā neuzliek pienākumu tiesām tādā iesaistītajā dalībvalstī, kuras tiesību aktos nav paredzēta laulības šķiršana vai attiecīgā laulība netiek uzskatīta par spēkā esošu laulības šķiršanas tiesvedības nolūkā, saskaņā ar šo regulu pasludināt laulību par šķirtu.”
Rumānijas tiesības
Saskaņā ar
Codul civil
(Civilkodekss) 2600. panta 2. un 3. punktu:
“2.   Ja šādi noteiktā ārvalsts likumā nav atļauta laulības šķiršana vai tā ir atļauta ar ļoti ierobežojošiem nosacījumiem, Rumānijas tiesību akti ir piemērojami, ja vienam no laulātajiem prasības par laulības šķiršanu iesniegšanas dienā ir Rumānijas pilsonība vai viņa pastāvīgā dzīvesvieta Rumānijā.
3.   Šā panta 2. punkta noteikumus piemēro arī gadījumos, kad laulības šķiršanu reglamentē laulāto izvēlēti tiesību akti.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
2001. gada 2. septembrī JE un KF, Rumānijas pilsoņi, apprecējās Jasos [
Iași
] (Rumānija).
2016. gada 13. oktobrī JE vērsās
Judecătoria Iași
(Jasu pirmās instances tiesa, Rumānija) ar laulības šķiršanas pieteikumu.
Ar 2017. gada 31. maija spriedumu šī tiesa noraidīja savu piekritību izskatīt šo prasības pieteikumu par labu
Judecătoria Sectorului 5 București
(Bukarestes 5. rajona pirmās instances tiesa, Rumānija).
Ar 2018. gada 20. februāra spriedumu šī pēdējā minētā tiesa, pamatojoties uz abu laulāto pilsonību, kas minēta Regulas Nr. 2201/2003 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā, noteica Rumānijas tiesu vispārējo jurisdikciju izskatīt JE iesniegto pieteikumu par laulības šķiršanu. Turklāt, pamatojoties uz Regulas Nr. 1259/2010 8. panta a) punktu, tā norādīja, ka Itālijas tiesību akti ir tiesību akti, kas piemērojami lietā, kuru izskata šī tiesa, pamatojoties uz to, ka šīs prasības par laulības šķiršanu iesniegšanas dienā laulāto pastāvīgā dzīvesvieta bija Itālijā.
Šajā ziņā minētā tiesa uzskatīja, ka saskaņā ar Itālijas tiesībām pieteikumu par laulības šķiršanu, kas iesniegts tādos apstākļos kā pamatlietā, var iesniegt tikai tad, ja tiesa iepriekš ir konstatējusi vai nolēmusi laulāto atšķiršanu un ja ir pagājuši vismaz trīs gadi no šīs atšķiršanas dienas līdz dienai, kad tiesā tika iesniegts pieteikums par laulības šķiršanu.
Ņemot vērā, ka tiesas nolēmuma, ar kuru konstatēta vai atzīta šāda nošķiršana, esamība nav pierādīta un ka Rumānijas tiesībās nav paredzēta laulāto atšķiršanas tiesvedība, minētā tiesa nosprieda, ka šī tiesvedība ir jāuzsāk Itālijas tiesās un ka līdz ar to jebkura prasība šajā ziņā, kas iesniegta Rumānijas tiesās, nav pieņemama.
JE par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā, tostarp apgalvojot, ka pirmās instances tiesai bija jāpiemēro Civilkodeksa 2600. panta 2. punkts, ar kuru Rumānijas tiesībās ir transponētas Regulas Nr. 1259/2010 10. panta tiesību normas.
Šajā ziņā JE uzskata, ka, tā kā Itālijas likums ir ierobežojošs attiecībā uz laulības šķiršanas nosacījumiem, viņas pieteikumam par laulības šķiršanu ir jāpiemēro Rumānijas tiesību akti.
JE uzskata, ka šis risinājums izriet arī no tā, ka Itālijas tiesību aktu piemērošana ir acīmredzami nesaderīga ar sabiedrisko kārtību valstī, kurā atrodas tiesa, un ka līdz ar to šī piemērošana saskaņā ar šīs regulas 12. pantu ir jānoraida.
Šajos apstākļos
Tribunalul București
(Bukarestes apgabaltiesa, Rumānija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [Regulas Nr. 1259/2010 10. pantā ietvertā] frāze “ja saskaņā ar 5. vai 8. pantu piemērojamie tiesību akti neparedz laulības šķiršanu vai, pamatojoties uz dzimumu, nepiešķir vienam laulātajam vienlīdzīgu pieeju laulības šķiršanai vai laulāto atšķiršanai, piemēro tās valsts tiesību aktus, kurā atrodas tiesa”, ir jāinterpretē plaši, tādā nozīmē, ka tā iekļauj arī situācijas, kurās piemērojamajos ārvalstu tiesību aktos ir pieļauta laulības šķiršana, bet ar ārkārtīgi ierobežojošiem nosacījumiem, kuros ir paredzēta obligāta laulāto atšķiršanas tiesvedība pirms laulības šķiršanas, – tiesvedība, kam tiesas valsts tiesību aktos nav līdzvērtīgu procesuālo tiesību normu?”
Par prejudiciālo jautājumu
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1259/2010 10. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka frāze “ja saskaņā ar 5. vai 8. pantu piemērojamie tiesību akti neparedz laulības šķiršanu” attiecas tikai uz situācijām, kurās piemērojamie ārvalstu tiesību akti neparedz laulības šķiršanu nevienā formā, vai arī tā ietver arī situācijas, kurās ar šiem tiesību aktiem ir atļauta laulības šķiršana, bet uz to attiecas nosacījumi, ko tiesa, kurā celta prasība, uzskata par ierobežojošākiem nekā tie, kas paredzēti tiesas valsts tiesību aktos.
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pamatlietā piemērojamie tiesību akti saskaņā ar šīs regulas 8. panta a) punktu ir Itālijas tiesību akti un ka saskaņā ar šiem tiesību aktiem laulības šķiršana var tikt lūgta tikai ar nosacījumu, tostarp, ka tiesa ir iepriekš konstatējusi vai lēmusi par laulāto atšķiršanu, savukārt tiesas valsts tiesību aktos, proti, Rumānijas tiesību aktos, šis nosacījums nav paredzēts, ne arī paredzēti procesuālie noteikumi attiecībā uz laulāto atšķiršanu.
Vispirms ir jānorāda, ka Regulas Nr. 1259/2010 10. pants ir izņēmums no šīs regulas 5. un 8. panta noteikumiem un kā izņēmuma noteikums ir jāinterpretē šauri.
Saskaņā ar šo 10. pantu tiesas atrašanās valsts tiesību akti ir piemērojami divos gadījumos, proti, pirmkārt, gadījumā, kad saskaņā ar šīs regulas 5. vai 8. pantu piemērojamajos tiesību aktos nav paredzēta laulības šķiršana un, otrkārt, kad šie piemērojamie tiesību akti nepiešķir vienam no laulātajiem vienlīdzīgu pieeju laulības šķiršanai vai laulāto atšķiršanai tā piederības vienam vai otram dzimumam dēļ.
Attiecībā uz pirmo šajā 10. pantā paredzēto gadījumu, kura interpretāciju lūdz iesniedzējtiesa, no šīs tiesību normas formulējuma skaidri izriet, ka tiesas valsts tiesību akti ir piemērojami tikai tad, ja piemērojamie tiesību akti “neparedz laulības šķiršanu”.
No šīs tiesību normas gramatiskās interpretācijas nekādi neizriet, ka tiesas valsts tiesību aktu piemērošana būtu iespējama arī tad, ja piemērojamajās ārvalsts tiesībās ir paredzēta laulības šķiršana, bet ka saskaņā ar to ir jāievēro nosacījumi, kas tiek uzskatīti par vairāk ierobežojošiem nekā tie, kas ir paredzēti tiesas valsts tiesību aktos. Arī Regulas Nr. 1259/2010 24. apsvērumā, kas attiecas uz pašu 10. pantu, šajā ziņā nav nevienas norādes.
Šādu Regulas Nr. 1259/2010 10. panta interpretāciju apstiprina šīs tiesību normas kontekstuālā un sistēmiskā interpretācija.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka vārdi “nav paredzēta laulības šķiršana” ir izmantoti arī šīs regulas 13. pantā, kam atbilst šīs regulas 26. apsvērums, saskaņā ar kuru, ja minētajā regulā ir atsauce uz to, ka tās iesaistītās dalībvalsts tiesību aktos, kuras tiesā ir iesniegta prasība, nav paredzēta laulības šķiršana, tā būtu jāinterpretē tādējādi, ka šīs dalībvalsts tiesību aktos “nav laulības šķiršanas institūta”. Lai gan šajā 26. apsvērumā ir atsauce uz tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā ir notikusi vēršanās tiesā, tomēr, ciktāl tas attiecas uz vārdu “nav paredzēta laulības šķiršana” nozīmi, šajā ziņā sniegtajām norādēm ir nozīme arī attiecībā uz Regulas Nr. 1259/2010 10. pantu.
Jānorāda arī, ka laulāto atšķiršana, kas turklāt ir skaidri minēta šajā 10. pantā, tāpat kā laulības šķiršana ietilpst šīs regulas piemērošanas jomā un ir tās sistēmas un vispārējās sistēmas neatņemama sastāvdaļa.
Turklāt no teleoloģiskā viedokļa no Regulas Nr. 1259/2010 9., 21. un 29. apsvēruma izriet, ka tās mērķis ir izveidot skaidru un vispusīgu tiesisko regulējumu attiecībā uz tiesību aktiem, kas piemērojami laulības šķiršanai un laulāto atšķiršanai iesaistītajās dalībvalstīs, lai nodrošinātu tiesisko noteiktību, paredzamību un elastīgumu starptautiskās laulības lietās, un tādējādi atvieglot personu brīvu pārvietošanos Eiropas Savienībā, kā arī nepieļaut situāciju, kurā viens no laulātajiem iesniedz pieteikumu par laulības šķiršanu pirms otra, lai tiesvedībai tiktu piemēroti tiesību akti, kurus viņš uzskata par labvēlīgākām savām interesēm.
Šīs tiesību normas interpretācija, saskaņā ar kuru tiesas valsts tiesību akti ir piemērojami, ja attiecīgie ārvalsts tiesību akti nosaka, ka laulības šķiršanai ir jāatbilst nosacījumiem, kas tiek uzskatīti par vairāk ierobežojošiem nekā tie, kas paredzēti tiesas valsts tiesību aktos, – papildus tam, ka tā būtu pretrunā Regulas Nr. 1259/2010 10. panta formulējumam un nesaderīga ar šīs tiesību normas kontekstu un sistēmu, neatbilstu arī šīs regulas mērķiem.
Proti, kā apgalvo Rumānijas valdība, saistībā ar šādu interpretāciju esot nepieciešams katrā atsevišķā gadījumā izvērtēt apstākļus, kādos laulība var tikt šķirta atbilstoši piemērojamajiem tiesību aktiem saskaņā ar minētās regulas normām, kā arī veikt subjektīvu vērtējumu par to, kādā mērā šie nosacījumi var tikt uzskatīti par vairāk ierobežojošiem nekā tie, kas paredzēti tiesas valsts tiesību aktos, un tas būtu pretrunā šajā pašā regulā izvirzīto tiesiskās drošības un paredzamības mērķu īstenošanai vai vismaz praktiski apdraudētu to.
Tāpat – kā norādīja Portugāles valdība, minētā interpretācija apdraudētu laulāto gribas autonomiju, kas paredzēta Regulas Nr. 1259/2010 5. pantā, un, tā kā laulātie nav izvēlējušies viņu laulības šķiršanai un laulāto atšķiršanai piemērojamos tiesību aktus, saskaņā ar šīs regulas 21. apsvērumu un 8. pantu tiek piemēroti tiesību akti, ar kuriem laulātajiem ir cieša saikne.
Visbeidzot, šāda interpretācija varētu rosināt laulāto, kurš lūdz laulības šķiršanu, iesniegt savu pieteikumu tās dalībvalsts tiesā – kam ir jurisdikcija saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 tiesību normām –, kuras tiesību aktos laulības šķiršanai ir paredzēti mazāk ierobežojoši nosacījumi.
Attiecībā uz pamatlietu no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1259/2010 8. panta a) punktu piemērojamajos tiesību aktos, proti, Itālijas tiesību aktos, ir ietverts laulības šķiršanas institūts.
Līdz ar to šīs regulas 10. pants šajā lietā nav piemērojams un apstāklim, ka saskaņā ar šo likumu laulības šķiršana ir pakļauta nosacījumiem, kas tiek uzskatīti par vairāk ierobežojošiem nekā tie, kas paredzēti tiesas valsts tiesību aktos, piemēram, laulāto atšķiršanai, šajā ziņā nav nozīmes.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru sadarbības ar valstu tiesām procedūrā, kas ieviesta ar LESD 267. pantu, Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu tai izspriest šajā tiesā ierosināto tiesvedību (spriedumi, 2006. gada 23. marts, FCE Bank,
C‑210/04
,
EU:C:2006:196
,
21.
punkts; 2011. gada 8. decembris, Banco Bilbao Vizcaya Argentaria,
C‑157/10
,
EU:C:2011:813
,
18.
punkts, un 2018. gada 25. jūlijs, Dyson,
C‑632/16
,
EU:C:2018:599
,
47.
punkts).
Šajā gadījumā, kā to apgalvo Vācijas valdība un Eiropas Komisija, ir jāsniedz iesniedzējtiesai norādes par praktiskajām sekām, ko radītu šī sprieduma 25. un 26. punktā sniegtā Regulas Nr. 1259/2010 10. panta interpretācija, jo šī tiesa ir norādījusi – tā kā Rumānijas tiesībās nav tādu tiesību normu, kurās būtu paredzēta laulāto atšķiršanas tiesvedība, Rumānijas tiesas neizvērtē pēc būtības pieteikumus par laulāto atšķiršanu un pieteikumus par laulības šķiršanu, pirms kuriem nav notikusi laulāto nošķiršana, kas ir konstatēta vai par ko ir lemts saskaņā ar Itālijas tiesību aktiem.
Iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar valsts judikatūru tādos faktiskajos apstākļos, kādi ir pamatlietā, šie pieteikumi tiek noraidīti kā attiecīgi nepieņemami, pamatojoties uz to, ka Rumānijas tiesībās nav paredzēta laulāto atšķiršanas tiesvedība, un priekšlaicīgi, jo laulības šķiršana tiek lūgta Rumānijas tiesās, lai gan Itālijas tiesas iepriekš nav konstatējušas vai pieņēmušas lēmumu par laulāto atšķiršanu, vai arī tie ir nepamatoti šo abu iemeslu dēļ.
Ciktāl šāda judikatūras prakse kavē minēto pieteikumu izskatīšanu pēc būtības, tā lielā mērā atņem Regulā Nr. 1259/2010 paredzētajiem vienotajiem noteikumiem par tiesību aktiem, kas piemērojami laulības šķiršanai un laulāto atšķiršanai, to būtību un tādējādi apdraud to lietderīgo iedarbību.
Jāatgādina, ka šajā gadījumā Rumānijas tiesu vispārējā jurisdikcija izskatīt JE laulības šķiršanas pieteikumu tika noteikta, pamatojoties uz Regulas Nr. 2201/2003 3. panta 1. punkta b) apakšpunktu.
Līdz ar to, pat ja atšķirībā no Itālijas tiesībām Rumānijas tiesībās nav procesuālo tiesību normu par laulāto atšķiršanu, kompetentajām Rumānijas tiesām ir jālemj par šo pieteikumu.
Tādējādi tādā situācijā kā pamatlietā, kurā kompetentā tiesa uzskata, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1259/2010 normām piemērojamie ārvalsts tiesību akti ļauj celt prasību par laulības šķiršanu tikai ar nosacījumu, ka pirms tam ir notikusi trīs gadus ilga laulāto atšķiršana, savukārt tiesas valsts tiesību aktos nav paredzēti procesuāli noteikumi laulāto atšķiršanas jomā, šai tiesai tomēr – jo tā pati nevar šķirt šādu laulību – ir jāpārbauda, vai ārvalsts tiesībās paredzētie materiāltiesiskie nosacījumi ir izpildīti, un tas ir jākonstatē tajā izskatāmajā laulības šķiršanas tiesvedībā.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1259/2010 10. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka frāze “ja saskaņā ar 5. vai 8. pantu piemērojamie tiesību akti neparedz laulības šķiršanu” attiecas tikai uz situācijām, kurās piemērojamie ārvalstu tiesību akti neparedz laulības šķiršanu nevienā formā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

Padomes Regulas (ES) Nr. 1259/2010 (2010. gada 20. decembris), ar kuru īsteno ciešāku sadarbību attiecībā uz tiesību aktiem, kas piemērojami laulības šķiršanai un laulāto atšķiršanai, 10. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka frāze “ja saskaņā ar 5. vai 8. pantu piemērojamie tiesību akti neparedz laulības šķiršanu” attiecas tikai uz situācijām, kurās piemērojamie ārvalstu tiesību akti neparedz laulības šķiršanu nevienā formā.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – rumāņu.