CELEX: 62018CJ0355
Řízení o předběžné otázce
Volný pohyb služeb
Životní pojištění
Směrnice 90/619/EHS, 92/96/EHS, 2002/83/ES a 2009/138/ES
Právo na odstoupení od smlouvy
Nesprávné poučení o podmínkách uplatnění tohoto práva
Formální náležitosti prohlášení o odstoupení
Účinky na povinnosti pojišťovny
Lhůta
Zánik práva na odstoupení od smlouvy
Možnost odstoupení následujícího po vypovězení smlouvy
Vyplacení odbytného
Vrácení zaplaceného pojistného
Nárok na úročení
Promlčení

Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu čl. 15 odst. 1 druhé směrnice Rady 90/619/EHS ze dne 8. listopadu 1990 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se životního pojištění, kterou se stanoví opatření k usnadnění účinného výkonu volného pohybu služeb a kterou se mění směrnice 79/267/EHS (
neoficiální překlad
) (
Úř. věst. 1990, L 330, s. 50
), ve znění směrnice Rady 92/96/EHS ze dne 10. listopadu 1992 (
Úř. věst. 1992, L 360, s. 1
) (dále jen „směrnice 90/619“), článku 31 směrnice Rady 92/96/EHS ze dne 10. listopadu 1992 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se životního pojištění a o změně směrnic 79/267/EHS a 90/619/EHS (třetí směrnice o životním pojištění) (
neoficiální překlad
) (
Úř. věst. 1992, L 360, s. 1
), čl. 35 odst. 1 a článku 36 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/83/ES ze dne 5. listopadu 2002 o životním pojištění (
Úř. věst. 2002, L 345, s. 1
; Zvl. vyd. 06/06, s. 3), jakož i čl. 185 odst. 1 a čl. 186 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/138/ES ze dne 25. listopadu 2009 o přístupu k pojišťovací a zajišťovací činnosti a jejím výkonu (Solventnost II) (
Úř. věst. 2009, L 335, s. 1
).
Tyto žádosti byly předloženy v rámci sedmi sporů, z nichž tři probíhají před Landesgericht Salzburg (zemský soud v Salcburku, Rakousko) a stojí v nich Barbara Rust-Hackner, Christian Gmoser a Bettina Plackner proti Nürnberger Versicherung Aktiengesellschaft Österreich (dále jen „Nürnberger“), a čtyři probíhají před Bezirksgericht für Handelssachen Wien (okresní obchodní soud ve Vídni, Rakousko) a stojí v nich, zaprvé, KL proti UNIQA Österreich Versicherungen AG (dále jen „UNIQA“), zadruhé LK proti DONAU Versicherung AG Vienna Insurance Group (dále jen „DONAU“), zatřetí MJ proti Allianz Elementar Lebensversicherungs-Aktiengesellschaft (dále jen „Allianz“) a začtvrté NI proti Allianz ve věci dosahu práva na odstoupení od smluv o životním pojištění a prekluzivní lhůty pro jeho uplatnění.
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 90/619
Článek 15 odst. 1 směrnice 90/619, který byl zrušen směrnicí 2002/83, stanovoval:
„Každý členský stát stanoví, že pojistník, který uzavře individuální smlouvu životního pojištění, má k dispozici lhůtu, která může činit 14 až 30 dní ode dne, kdy byl o uzavření smlouvy informován, během které může od smlouvy odstoupit.
Oznámení pojistníka o tom, že odstupuje od smlouvy, ho do budoucna zprošťuje veškerých závazků vyplývajících z této smlouvy.
Ostatní právní účinky a podmínky odstoupení od smlouvy se řídí rozhodným právem smlouvy podle článku 4, zejména co se týče způsobu informování pojistníka o tom, že smlouva byla uzavřena.“ (
neoficiální překlad
)
Směrnice 92/96
Bod 23 odůvodnění směrnice 92/96, který byl rovněž zrušen směrnicí 2002/83, zněl takto:
„na jednotném pojistném trhu bude mít spotřebitel širší a rozmanitější výběr smluv; pokud má mít z této rozmanitosti a ze zvýšené hospodářské soutěže plný užitek, musí obdržet všechny nutné informace umožňující mu zvolit si smlouvu nejlépe odpovídající jeho potřebám; tento požadavek na poskytnutí informací je o to důležitější, že trvání závazku může být velmi dlouhé; minimální opatření musí být proto koordinována, aby spotřebitel obdržel jasné a přesné informace o základních vlastnostech jemu navrhovaných produktů a údaje o orgánech, na které mohou být směrovány veškeré stížnosti pojistníků, pojištěných osob nebo osob oprávněných ze smluv.“ (
neoficiální překlad
)
Článek 31 směrnice 92/96 stanovoval:
„1.   Před uzavřením pojistné smlouvy musí být pojistníkovi sděleny alespoň informace uvedené v příloze II části A.
[…]
4.   Prováděcí pravidla k tomuto článku a příloze II přijme členský stát závazku.“ (
neoficiální překlad
)
Příloha II uvedené směrnice, nadepsaná „Informace pro pojistníky“, uváděla:
„Následující informace, které mají být sděleny pojistníkům před uzavřením smlouvy (A) nebo během doby jejího trvání (B), musí být poskytnuty jasně a přesně, písemně a v úředním jazyce členského státu závazku.
[…]
A. Před uzavřením smlouvy
Informace o pojišťovně
Informace o závazku
[…]
[…]
a. 13. Podmínky uplatnění práva na odstoupení od smlouvy
[…]“
(neoficiální překlad)
Směrnice 2002/83
Body 46 a 52 odůvodnění směrnice 2002/83, zrušené směrnicí 2009/138, zněly následovně:
„(46)
V rámci vnitřního trhu je v zájmu pojistníků mít přístup k co nejširšímu rozsahu pojistných produktů dostupných ve Společenství, aby si mohli vybrat ten, který nejlépe odpovídá jejich potřebám. Členský stát závazku musí zajistit, aby nic na jeho území nebránilo v uvádění všech nabízených pojistných produktů na trh ve Společenství, pokud nejsou v rozporu s právními předpisy chránícími obecný zájem platnými v členském státě závazku, a v rozsahu, ve kterém obecný zájem není chráněn právními předpisy domovského členského státu, za předpokladu, že tyto právní předpisy jsou uplatňovány nediskriminačně na všechny pojišťovny působící v uvedeném členském státě a jsou objektivně nutné a přiměřené ke sledovanému cíli.
[…]
(52)
Na vnitřním pojistném trhu bude mít spotřebitel širší a rozmanitější výběr smluv. Pokud má mít zákazník z této rozmanitosti a ze zvýšené hospodářské soutěže plný užitek, musí obdržet všechny nutné informace umožňující mu zvolit si smlouvu nejlépe odpovídající jeho potřebám. Tento požadavek na poskytnutí informací je důležitý, protože trvání závazku může být velmi dlouhé. Minimální opatření musí být proto koordinována, aby zákazník obdržel jasné a přesné informace o základních vlastnostech mu navrhovaných produktů a údaje o orgánech, na které mohou být směrovány veškeré stížnosti pojistníků, pojištěných osob nebo osob oprávněných ze smluv.“
Článek 35 směrnice 2002/83, nadepsaný „Lhůta pro zrušení“, v odstavci 1 stanovil:
„Každý členský stát stanoví, že pojistník, který uzavře individuální smlouvu životního pojištění, má lhůtu mezi 14 a 30 dny [14 až 30 dnů] ode dne, kdy byl o uzavření smlouvy informován, během které může smlouvu zrušit.
Oznámení o zrušení smlouvy pojistníkem jej zprošťuje do budoucna veškerých závazků vyplývajících ze smlouvy.
Další právní účinky a podmínky zrušení smlouvy upravuje rozhodné právo smlouvy podle článku 31, zejména pokud se týká způsobu informování pojistníka o tom, že smlouva byla uzavřena.“
Článek 36 směrnice, nadepsaný „Informace pro pojistníky“, zněl takto:
„1.   Před uzavřením pojistné smlouvy musí být pojistníkovi sděleny alespoň informace uvedené v příloze III bodě A.
[…]
4.   Prováděcí pravidla k tomuto článku a příloze III přijme členský stát závazku.“
Příloha III uvedené směrnice, nadepsaná „Informace pro pojistníky“, uváděla:
Následující informace, které mají být sděleny pojistníkům před uzavřením smlouvy (A) nebo během doby [trvání] smlouvy (B), musí být poskytnuty jasně a přesně, písemně a v úředním jazyce členského státu závazku.
[…]
A.
Před uzavřením smlouvy
Informace o pojišťovně
Informace o závazku
[…]
[…]
a.13. podmínky uplatnění práva na odstoupení od smlouvy
[…]“
Směrnice 2009/138
Bod 79 odůvodnění směrnice 2009/138 zní takto:
„Na vnitřním pojistném trhu mají spotřebitelé širší a rozmanitější výběr smluv. Pokud mají mít z této rozmanitosti a ze zvýšené hospodářské soutěže plný užitek, měli by spotřebitelé před uzavřením smlouvy i po dobu jejího trvání obdržet všechny nutné informace umožňující jim zvolit si smlouvu nejlépe odpovídající jejich potřebám.“
Článek 185 směrnice, nadepsaný „Informace pro pojistníky“, stanoví:
„1.   Před uzavřením smlouvy týkající se životního pojištění musí být pojistníkovi sděleny alespoň informace uvedené v uvedené v odstavcích 2 až 4.
[…]
3.   O závazku musí být sděleny tyto informace:
[…]
j)
podmínky uplatnění práva na odstoupení od smlouvy bez postihu;
[…]
6.   Informace podle odstavců 2 až 5 musí být poskytnuty jasně a přesně, písemně a v úředním jazyce členského státu závazku.
[…]
8.   Podrobná prováděcí pravidla k odstavcům 1 až 7 přijme členský stát závazku.“
Článek 186 uvedené směrnice, nadepsaný „Lhůta pro odstoupení od smlouvy“, v odstavci 1 stanoví:
„Členské státy stanoví, že pojistník, který uzavře individuální smlouvu týkající se životního pojištění, má lhůtu mezi 14 a 30 dny [14 až 30 dnů] ode dne, kdy byl o uzavření smlouvy informován, během které může od smlouvy odstoupit.
Oznámení o odstoupení od smlouvy ze strany pojistníka ho zprošťuje do budoucna veškerých závazků vyplývajících ze smlouvy.
Další právní účinky a podmínky odstoupení od smlouvy upravuje právo rozhodné pro smlouvu, zejména pokud se týká způsobu informování pojistníka o tom, že smlouva byla uzavřena.“
Rakouské právo
Ustanovení § 165a Bundesgesetz über den Versicherungsvertrag (spolkový zákon o pojistné smlouvě) ze dne 2. prosince 1958 (BGBl. 2/1959, dále jen „VersVG“) ve znění účinném v období od 1. ledna 1997 do 30. září 2004 uvádělo:
„1)   Pojistník je oprávněn během dvou týdnů od uzavření smlouvy od této smlouvy odstoupit. Pokud již pojistitel poskytl předběžné pojistné krytí, pak mu náleží poměrná část pojistného odpovídající době poskytnutého krytí.
2)   Pokud pojistitel nesplnil svou povinnost oznámit svou adresu (§ 9a odst. 1 první řádek [Bundesgesetz über den Betrieb und die Beaufsichtigung der Vertragsversicherung (Versicherungsaufsichtsgesetz) (spolkový zákon o správě a dohledu nad soukromým pojištěním) (zákon o dohledu nad pojišťovnami) ze dne 18. října 1978 (BGBl. 569/1978)], začne lhůta pro odstoupení uvedená v odstavci 1 běžet v okamžiku, kdy se pojistník o této adrese dozví.
3)   Předchozí odstavce neplatí pro kolektivní smlouvy o životním pojištění a pro pojistné smlouvy uzavírané na maximální dobu šesti měsíců.“
Ustanovení § 165a VersVG ve znění účinném v období od 1. ledna 2007 do 30. června 2012 stanovilo:
„1)   Pojistník je oprávněn do 30 dnů ode dne, kdy obdržel sdělení o uzavření smlouvy, od ní odstoupit. Pokud již pojistitel poskytl předběžné pojistné krytí, náleží mu poměrná část pojistného odpovídající době poskytnutého krytí.
2)   Nesplnil-li pojistitel povinnost oznámit svou adresu (§ 9a odst. 1 první řádek spolkového zákona o správě a dohledu nad soukromým pojištěním), začne lhůta pro odstoupení uvedená v odstavci 1 běžet v okamžiku, kdy se pojistník o této adrese dozví.
3)   Předchozí odstavce neplatí pro kolektivní smlouvy o životním pojištění a pro pojistné smlouvy uzavírané na maximální dobu šesti měsíců.“
Ustanovení § 165a VersVG ve znění účinném v období od 1. července 2012 do 31. prosince 2015 stanovilo:
„1)   Pojistník je oprávněn do 30 dnů ode dne, kdy obdržel sdělení o uzavření smlouvy, od ní odstoupit. Pokud již pojistitel poskytl předběžné pojistné krytí, náleží mu poměrná část pojistného odpovídající době poskytnutého krytí.
2)   Nesplnil-li pojistitel povinnost oznámit svou adresu (§ 9a odst. 1 první řádek spolkového zákona o správě a dohledu nad soukromým pojištěním), začne lhůta pro odstoupení uvedená v odstavci 1 běžet v okamžiku, kdy se pojistník o této adrese dozví.
2a)   Je-li pojistníkem spotřebitel [§ 1 odst. 1 druhý řádek Konsumentenschutzgesetz (zákon o ochraně spotřebitele) ze dne 8. března 1979 (BGBl. 140/1979)], začne lhůta pro odstoupení uvedená v odstavcích 1 a 2 běžet teprve v okamžiku, kdy byl o tomto právu na odstoupení poučen.
3)   Předchozí odstavce neplatí pro kolektivní smlouvy o životním pojištění a pro pojistné smlouvy uzavírané na maximální dobu šesti měsíců.“
Ustanovení § 176 VersVG ve znění vyhlášeném BGBl. 509/1994 stanoví:
„1)   Pokud kapitálové pojištění pro případ smrti, které bylo sjednáno tak, že je jisté, že vznikne povinnost pojistitele vyplatit sjednanou částku, zanikne odstoupením nebo výpovědí, je pojistitel povinen vyplatit odbytné připadající na dané pojištění.
[…]
3)   Odbytné se vypočte podle uznávaných pojistně-matematických pravidel na základě početních parametrů pro výpočet pojistného jako časová hodnota pojištění na konci běžného pojistného období. Od odbytného se odečtou nedoplatky pojistného.
4)   Pojistitel je oprávněn odpočet provést, jen pokud byl sjednán s pojistníkem a je přiměřený.“
Ustanovení § 9a spolkového zákona o správě a dohledu nad soukromým pojištěním ve znění účinném v období od 1. srpna 1996 do 9. prosince 2007 uvádělo:
„1)   Při uzavírání pojistné smlouvy týkající se pojistného rizika, které se nachází v tuzemsku, musí být pojistník předtím, než projeví vůli směřující k jejímu uzavření, písemně informován o
1.
firmě, adrese sídla a právní formě pojišťovny, případně též o pobočce, jejímž prostřednictvím je smlouva uzavírána,
[…]
6.
podmínkách, za kterých má pojistník možnost odvolat svůj souhlas s uzavřením smlouvy nebo od ní odstoupit“.
Ustanovení § 9a spolkového zákona o správě a dohledu nad soukromým pojištěním ve znění účinném v období od 10. prosince 2007 do 31. prosince 2015 stanovovalo:
„1)   Při uzavírání pojistné smlouvy týkající se pojistného rizika, které se nachází v tuzemsku, musí být pojistník před tím, než projeví vůli směřující k jejímu uzavření, písemně informován o
1.
firmě, adrese sídla a právní formě pojišťovny, případně též o pobočce, jejímž prostřednictvím je smlouva uzavírána,
[…]
6.
podmínkách, za kterých má pojistník možnost odvolat svůj souhlas s uzavřením smlouvy nebo od ní odstoupit“.
Spory v původních řízeních a předběžné otázky
Věci C‑355/18 až C‑357/18
Barbara Rust-Hackner, Christian Gmoser a Bettina Plackner uzavřeli každý se společností Nürnberger investiční životní pojištění. Ze žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že každá z těchto smluv obsahovala poučení, že odstoupení od pojistné smlouvy musí být k tomu, aby bylo platné, učiněno písemně.
Barbara Rust-Hackner dne 14. března 2017 svou smlouvu o životním pojištění vypověděla. Dne 23. května 2017 prohlásila, že odstupuje od smlouvy z důvodu chybného poučení o právu na odstoupení, kterou jí Nürnberger poskytla.
Christian Gmoser si nechal v roce 2010 vyplatit odbytné ze smlouvy uzavřené v roce 1998. Teprve 3. května 2017 prohlásil, že od uvedené smlouvy odstupuje, rovněž z důvodu chybného poučení o právu na odstoupení.
Z téhož důvodu Bettina Plackner dne 27. května 2017 prohlásila, že odstupuje od smlouvy uzavřené v roce 2000, která byla stále ještě platná.
Rakouský soud prvního stupně návrhům B. Rust-Hackner, Ch. Gmosera a B. Plackner, znějícím na vrácení veškerého zaplaceného pojistného spolu s úroky z důvodu bezdůvodného obohacení společnosti Nürnberger, vyhověl. Podle uvedeného soudu totiž rakouské právo nestanoví, že by odstoupení muselo být učiněno písemně, a poučení poskytnuté společností Nürnberger pojistníkům tak bylo chybné. Jak přitom vyplývá z rozsudku ze dne 19. prosince 2013, Endress (
C‑209/12
,
EU:C:2013:864
), s chybným poučením je třeba nakládat stejně jako s poučením chybějícím, v důsledku čehož nezačala běžet prekluzivní lhůta pro uplatnění práva na odstoupení, takže toto právo mohlo být využito bez časového omezení, a to i po vypovězení smlouvy.
Landesgericht Salzburg (zemský soud v Salcburku, Rakousko), k němuž byla podána odvolání, se zabývá tím, zda navzdory tomu, že poučení vyžadující, aby prohlášení o odstoupení bylo učiněno písemně, neuvádí pojistníka v omyl ohledně existence práva odstoupit od smlouvy, by takové poučení mohlo být přesto považováno za chybné z pohledu čl. 15 odst. 1 směrnice 90/619, takže by právo na odstoupení od smlouvy muselo být možné uplatnit bez časového omezení.
Uvedený soud zejména uvádí, že v projednávaných případech poskytnuté poučení splňovalo zákonné požadavky a uvádělo správnou lhůtu pro uplatnění práva na odstoupení, takže pojistník byl o svém právu informován. Kromě toho písemná forma není rakouským právem zakázána a směřuje k zachování právní jistoty, a to i v zájmu samotného pojistníka. Mimoto informace o písemné povaze odstoupení od smlouvy se nejeví v zásadě jako informace, která by mohla pojistníkovi zabránit ve včasném odstoupení.
Nicméně vzhledem k rozsudku ze dne 19. prosince 2013, Endress (
C‑209/12
,
EU:C:2013:864
), i k cíli sledovanému poskytnutím poučení, který je uveden v bodě 23 odůvodnění směrnice 92/96, se Landesgericht Salzburg (zemský soud v Salcburku) zabývá tím, zda výklad rakouského práva, který by byl v souladu s uvedenou směrnicí, vyžaduje mít za to, že za takových okolností může pojistník využít svého práva na odstoupení bez časového omezení.
Mimoto se v rámci věcí C‑355/18 a C‑356/18 daný soud zabývá rovněž tím, zda k odstoupení od smlouvy o životním pojištění z důvodu poskytnutí chybného poučení o právu na odstoupení od smlouvy může dojít i poté, co byla smlouva ukončena v důsledku výpovědi nebo vyplacení odbytného pojistníkovi.
Po ukončení smlouvy o životním pojištění a poskytnutí vzájemného plnění totiž již neexistují žádné závazky plynoucí ze smlouvy, jichž by mohl být pojistník do budoucna zproštěn ve smyslu čl. 15 odst. 1 směrnice 90/619. Kromě toho odstoupení po ukončení smlouvy o životním pojištění by pojistníkovi poskytlo možnosti spekulací na úkor pojišťovny a společenství pojištěných osob, což se neslučuje se sledovaným cílem ochrany spotřebitelů.
V této souvislosti se Landesgericht Salzburg (zemský soud v Salcburku) rozhodl přerušit řízení a položit v rámci věcí C‑355/18 a C‑356/18 dvě následující předběžné otázky a v rámci věci C‑357/18 první z těchto otázek:
„1)
Musí být čl. 15 odst. 1 směrnice [90/619] ve spojení s článkem 31 směrnice 92/96[…] vykládán v tom smyslu, že poučení o možnosti odstoupení od smlouvy musí obsahovat rovněž informaci o tom, že odstoupení nevyžaduje žádnou určitou formu?
2)
Lze odstoupit od smlouvy o životním pojištění z důvodu chybného poučení o právu na odstoupení i po ukončení smlouvy její výpovědí pojistníkem (a vyplacení mu odbytného)?“
Věc C‑479/18
Pro účely žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce ve věci C‑479/18 Bezirksgericht für Handelssachen Wien (okresní obchodní soud ve Vídni) spojil před ním probíhající čtyři věci a označil je jako „řízení A, B, C a D“.
V „řízení A“ proti sobě stojí KL a UNIQA. KL uzavřela s právní předchůdkyní společnosti UNIQA smlouvu o životním pojištění pro období od 1. srpna 1997 do 1. srpna 2032. Ve formuláři nabídky této smlouvy se KL dostalo poučení, že odstoupení od smlouvy musí být k tomu, aby bylo platné, učiněno písemně.
Dne 24. října 2017 informovala KL společnost UNIQA, že od předmětné pojistné smlouvy odstupuje. Vzhledem k tomu, že daná společnost toto odstoupení výslovně nepotvrdila, KL žádá o vrácení veškerého pojistného mimo náklady na krytí rizik, které zaplatila, spolu s úroky.
V „řízení B“ proti sobě stojí LK a DONAU. LK uzavřela se společností DONAU smlouvu o životním pojištění pro období od 1. prosince 2003 do 1. prosince 2022. LK nebyla před uzavřením této smlouvy poučena o tom, že disponuje právem na odstoupení.
Poté, co LK v roce 2013 uvedenou smlouvu vypověděla, a získala tak odbytné, informovala dne 4. ledna 2018 společnost DONAU, že od dané pojistné smlouvy odstupuje z důvodu, že byla nedostatečně poučena o svém právu na odstoupení. Vzhledem k tomu, že DONAU nereagovala, domáhá se LK nyní vrácení veškerého pojistného mimo náklady na krytí rizik, které zaplatila, spolu s úroky po odečtení odbytného, které obdržela již v roce 2013.
V „řízení C“ proti sobě stojí MJ a Allianz a v „řízení D“ NI a tatáž společnost. MJ a NI uzavřeli se společností Allianz smlouvy o životním pojištění pro období od 1. prosince 2011 do 1. prosince 2037. Ve formuláři nabídky těchto smluv Allianz poučila MJ a NI o tom, že mají právo od smlouvy „písemně“ odstoupit.
V roce 2017 MJ a NI společnosti Allianz oznámili, že od své smlouvy odstupují. Vzhledem k tomu, že Allianz toto odstoupení výslovně nepotvrdila, MJ i NI nyní žádají o vrácení veškerého pojistného mimo náklady na krytí rizik, které zaplatili, spolu s úroky.
Bezirksgericht für Handelssachen Wien (okresní obchodní soud ve Vídni) připomíná, že podmínky platnosti odstoupení od smlouvy jiné než ty, které se řídí přímo unijními právními předpisy, jsou podle těchto předpisů upraveny vnitrostátním právem. Podle uvedeného soudu přitom prohlášení o odstoupení v rakouském právu nepodléhá žádné zvláštní podmínce formy. Zabývá se proto zaprvé tím, zda lhůta pro uplatnění práva na odstoupení od smlouvy může začít běžet navzdory nesprávnému poučení o způsobu jeho výkonu. V tomto ohledu se uvedený soud zabývá tím, zda je vhodné použít v projednávaném případě judikaturu vycházející z rozsudku ze dne 19. prosince 2013, Endress (
C‑209/12
,
EU:C:2013:864
). V daném rozsudku Soudní dvůr rozhodl, že pokud pojišťovna pojistníka nijak nepoučila o jeho právu na odstoupení, nemůže vůči němu namítat, že již uplynula lhůta pro uplatnění tohoto práva. Vyvstává tedy otázka, zda to platí rovněž v případě, kdy pojistník obdržel správné poučení ohledně existence svého práva na odstoupení a lhůty stanovené pro jeho výkon, ale bylo mu poskytnuto chybné poučení týkající se nutnosti písemného prohlášení.
Zadruhé by Bezirksgericht für Handelssachen Wien (okresní obchodní soud ve Vídni) chtěl vědět, zda lhůta pro odstoupení od smlouvy začíná v každém případě běžet v okamžiku, kdy se pojistník s existencí tohoto práva na odstoupení od smlouvy skutečně seznámil, navzdory nesprávnému poučení poskytnutému pojišťovnou. Kladná odpověď by mohla být odůvodněná v případě, že by účelem unijního práva použitelného v projednávané věci bylo pouze ujištění se, že pojistník zná svá práva, a může je tak uplatňovat. Jinak by tomu však bylo, pokud by účelem práva na odstoupení bylo rovněž podněcování pojišťoven k tomu, aby dodržovaly své informační povinnosti.
Zatřetí, pokud jde o „řízení B“, v jehož rámci LK vypověděla svou smlouvu o životním pojištění a bylo jí vyplaceno odbytné, takže do budoucna již neexistoval žádný smluvní závazek, zabývá se uvedený soud rovněž tím, zda právo na odstoupení od smlouvy každopádně nezaniklo vzhledem k okolnosti, že toto právo je určeno pouze k tomu, aby byl pojistník do budoucna zbaven všech závazků vyplývajících ze smlouvy.
Začtvrté se uvedený soud táže, zda v případě odstoupení v důsledku opožděného poučení o způsobu uplatnění práva na odstoupení, se pojistník může domáhat pouze vyplacení odbytného, nebo naopak vrácení veškerých zaplacených částek po odečtení pojistného na období, v němž byl pojištěn. V tomto ohledu má uvedený soud za to, že právo na odstoupení od smlouvy by bylo zbaveno veškerého užitečného účinku, pokud by pojistník nemohl odstoupením získat nic než jen odbytné.
A konečně si Bezirksgericht für Handelssachen Wien (okresní obchodní soud ve Vídni) v podstatě přeje vědět, zda může být obecná promlčecí lhůta tří let uplatněna na výkon práva na úročení, které se uplatní v případě vrácení neoprávněně vyplacených částek, což by omezovalo výši těchto úroků na část připadající na dané tříleté období.
Uvedený soud upřesňuje, že podle judikatury Oberster Gerichtshof (Nejvyšší soud, Rakousko) za účelem zajištění souladu § 165a odst. 2 VersVG s unijním právem musí být toto ustanovení vykládáno v tom smyslu, že nesprávné poučení o právu na odstoupení se považuje za absenci poučení a že poskytnutí takového poučení má za účinek, že pojistník má možnost využít časově neomezeného práva na odstoupení.
Za těchto okolností se Bezirksgericht für Handelssachen Wien (okresní obchodní soud ve Vídni) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být čl. 15 odst. 1 směrnice 90/619[…] ve spojení s článkem 31 směrnice 92/96[…], resp. čl. 35 odst. 1 směrnice 2002/83[…] ve spojení s jejím čl. 36 odst. 1, resp. čl. 185 odst. 1 směrnice 2009/138[…] ve spojení s jejím čl. 186 odst. 1 vykládány v tom smyslu, že – v případě chybějící vnitrostátní úpravy ohledně účinků vadného poučení o možnosti odstoupení od smlouvy poskytnutého před jejím uzavřením – lhůta pro výkon práva na odstoupení od smlouvy nezačne běžet, pokud pojišťovací společnost v poučení uvede, že prohlášení o odstoupení je vázáno na písemnou formu, i když je podle vnitrostátního práva odstoupení od smlouvy možné v jakékoliv formě?
2)
Musí být v případě kladné odpovědi na první otázku čl. 15 odst. 1 směrnice 90/619[…] ve spojení s článkem 31 směrnice 92/96[…] vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, podle níž v případě, že před uzavřením smlouvy nedošlo k poučení o právu na odstoupení nebo že toto poučení bylo nesprávné, začíná lhůta pro uplatnění práva na odstoupení běžet okamžikem, kdy se pojistník – lhostejno jakým způsobem – o právu na odstoupení dozvěděl?
3)
Musí být čl. 35 odst. 1 [směrnice 2002/83] ve spojení s jejím čl. 36 odst. 1 vykládán v tom smyslu, že – v případě neexistence vnitrostátní úpravy ohledně účinků chybějícího nebo vadného poučení o možnosti odstoupení od smlouvy poskytnutého před jejím uzavřením – právo pojistníka na odstoupení od smlouvy zanikne nejpozději v okamžiku, kdy mu byla z důvodu jeho výpovědi vyplacena hodnota odbytného a smluvní strany tak zcela splnily závazky vyplývající ze smlouvy?
4)
Musí být v případě kladné odpovědi na první otázku nebo záporné odpovědi na třetí otázku čl. 15 odst. 1 směrnice 90/619[…], resp. čl. 35 odst. 1 směrnice 2002/83[…], resp. čl. 186 odst. 1 směrnice 2009/138[…] vykládány v tom smyslu, že odporují vnitrostátní právní úpravě, podle níž musí být pojistníkovi v případě výkonu jeho práva na odstoupení od smlouvy vyplacena hodnota odbytného (tj. aktuální hodnota pojištění vypočtená podle uznávaných pojistněmatematických pravidel)?
5)
Musí být v případě, že čtvrtá otázka bude zkoumána a odpověď na ni bude kladná, čl. 15 odst. 1 směrnice 90/619[…], resp. čl. 35 odst. 1 směrnice 2002/83[…], resp. čl. 186 odst. 1 směrnice 2009/138[…] vykládány v tom smyslu, že odporují vnitrostátní právní úpravě, podle níž se v případě výkonu práva na odstoupení nárok na paušální zúročení vráceného pojistného může z důvodu promlčení omezit na část, která odpovídá časovému období posledních tří let před podáním žaloby?“
Řízení před Soudním dvorem
Rozhodnutím předsedy Soudního dvora ze dne 22. června 2018 byly věci C‑355/18 až C‑357/18 spojeny pro účely písemné i ústní části řízení, jakož i pro účely rozsudku. Rozhodnutím Soudního dvora ze dne 26. února 2019 byly tyto tři věci spojeny s věcí C‑479/19 pro účely ústní části řízení a rozsudku.
Podáním došlým kanceláři Soudního dvora dne 22. listopadu 2019 požádaly Nürnberger, UNIQA a Allianz o znovuotevření ústní části řízení.
Na podporu svého návrhu tvrdily zaprvé to, že zúčastnění by měli mít možnost prodiskutovat rozsudek ze dne 11. září 2019, Romano (
C‑143/18
,
EU:C:2019:701
), který byl vydán dva měsíce před přednesením stanoviska generální advokátky v projednávaných věcech, že zadruhé argumentace použitá v bodě 51 uvedeného stanoviska týkající se formálních náležitostí prohlášení o odstoupení je nová a mělo by být umožněno ji rovněž prodiskutovat a že zatřetí několik hlavních aspektů uvedeného stanoviska bylo kritizováno rakouskou a švýcarskou právní vědou, zejména co se týče toho, jaká část pojistného by měla být vrácena v případě vypovězení pojistné smlouvy.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že statut Soudního dvora Evropské unie ani jednací řád Soudního dvora zúčastněným uvedeným v článku 23 tohoto statutu neumožňují předložit vyjádření v reakci na stanovisko přednesené generálním advokátem [rozsudky ze dne 6. března 2018, Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, bod
, jakož i ze dne 19. listopadu 2019, A. K. a další (Nezávislost kárného senátu Nejvyššího soudu),
C‑585/18, C‑624/18 a C‑625/18
,
EU:C:2019:982
, bod
].
A dále podle čl. 252 druhého pododstavce SFEU generální advokát předkládá veřejně, zcela nestranně a nezávisle odůvodněná stanoviska ve věcech, které podle statutu Soudního dvora Evropské unie vyžadují jeho účast. Soudní dvůr tímto stanoviskem ani důvody, na základě kterých k němu generální advokát dospěl, není vázán. Nesouhlas zúčastněného se stanoviskem generálního advokáta tedy nemůže sám o sobě představovat důvod ke znovuotevření ústní části řízení, a to bez ohledu na otázky, kterými se generální advokát ve stanovisku zabýval [rozsudky ze dne 6. března 2018, Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, bod
, jakož i ze dne 19. listopadu 2019, A. K. a další (Nezávislost kárného senátu Nejvyššího soudu),
C‑585/18, C‑624/18 a C‑625/18
,
EU:C:2019:982
, bod
].
Soudní dvůr může nicméně kdykoli po vyslechnutí generálního advokáta nařídit znovuotevření ústní části řízení v souladu s článkem 83 svého jednacího řádu, zejména pokud má za to, že věc není dostatečně objasněna, nebo předložil-li některý ze zúčastněných po ukončení této části řízení novou skutečnost, která může mít rozhodující vliv na rozhodnutí Soudního dvora, nebo má-li být věc rozhodnuta na základě argumentu, který nebyl mezi zúčastněnými projednán
V projednávaném případě měl nicméně Soudní dvůr po vyslechnutí generální advokátky za to, že žádost o znovuotevření ústní části řízení před ním neobsahuje žádnou novou skutečnost, která by mohla ovlivnit rozhodnutí, které má vydat v projednávaných věcech. Pokud jde zejména o rozsudek ze dne 11. září 2019, Romano (
C‑143/18
,
EU:C:2019:701
), jeho předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu čl. 4 odst. 2, čl. 5 odst. 1, čl. 6 odst. 1 druhého pododstavce druhé odrážky, čl. 6 odst. 2 písm. c), čl. 6 odst. 6, jakož i čl. 7 odst. 4 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/65/ES ze dne 23. září 2002 o uvádění finančních služeb pro spotřebitele na trh na dálku a o změně směrnice Rady 90/619/EHS a směrnic 97/7/ES a 98/27/ES (
Úř. věst. 2002, L 271, s. 16
; Zvl. vyd. 06/04, s. 321), tedy směrnice, o niž se v projednávaných věcech vůbec nejedná.
Mimoto má Soudní dvůr za to, že má po písemné a ústní části řízení v projednávaných věcech k dispozici veškeré poznatky nezbytné k odpovědi na položené otázky a že odpovědi na tyto otázky nemusí zohledňovat takové argumenty, jako jsou argumenty uvedené v bodě 47 tohoto rozsudku, které podle zúčastněných nebyly mezi nimi prodiskutovány.
Za těchto podmínek není namístě nařídit znovuotevření ústní části řízení.
K příslušnosti Soudního dvora
Barbara Rust-Hackner, Christian Gmoser, Bettina Plackner a, pokud jde o třetí a pátou otázku položenou v rámci věci C‑479/18, Allianz a UNIQA zpochybňují pravomoc Soudního dvora k zodpovězení otázek, které se týkají čistě vnitrostátního práva. Podmínky uplatnění práva odstoupit od smlouvy totiž musí být upraveny členskými státy. A dále použitelné rakouské právo stanovilo právě povinnost pojišťovny poučit před uzavřením pojistné smlouvy pojistníky písemně o okolnostech, za kterých tito mohou smlouvu rozvázat nebo od ní odstoupit.
V tomto ohledu stačí uvést, že jak to zdůraznila generální advokátka v bodech 23 až 25 svého stanoviska, čl. 15 odst. 1 třetí pododstavec směrnice 90/619 a čl. 31 odst. 1 a 4 směrnice 92/96 ve spojení s přílohou II částí A bodem a.13 této směrnice svěřují členským státům odpovědnost za přijetí pravidel stanovujících podmínky uplatnění práva na odstoupení od smlouvy, jakož i pravidel týkajících se zejména poučení o výkonu tohoto práva. Soudní dvůr měl již nicméně příležitost upřesnit, že členské státy tím, že tato pravidla přijaly, jsou povinny dbát na to, aby byl s ohledem na cíl uvedených směrnic zajištěn jejich užitečný účinek (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Endress,
C‑209/12
,
EU:C:2013:864
, bod
a citovaná judikatura).
Z toho plyne, že Soudní dvůr je žádán o výklad ustanovení unijního práva, která jsou použitelná v projednávaných případech, a proto má pravomoc k zodpovězení otázek položených v projednávaných věcech.
K předběžným otázkám
K přípustnosti žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce ve věcech C‑355/18 až 357/18
B. Rust-Hackner, Ch. Gmoser a B. Plackner mají pochybnosti o přípustnosti žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce ve věcech C‑355/18 až C‑357/18 z důvodu, že předkládací rozhodnutí v těchto věcech přibližují vnitrostátní právní rámec nedostatečně s ohledem na požadavky stanovené v článku 94 jednacího řádu Soudního dvora.
V tomto ohledu je třeba uvést, že předběžné otázky položené v rámci těchto věcí se týkají přímo výkladu ustanovení unijního práva a že svými otázkami předkládající soud usiluje o objasnění mezí pravomoci členských států stanovit podmínky pro výkon práva na odstoupení od smlouvy, které tato ustanovení stanovují. Za těchto podmínek vylíčení vnitrostátního právního rámce obsaženého v uvedených předkládacích rozhodnutích nijak nebrání Soudnímu dvoru ani zúčastněným stranám pochopit uvedené otázky, jakož i kontext, v němž byly tyto otázky položeny.
Z toho vyplývá, že žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce jsou přípustné.
K jediné otázce ve věci C‑357/18 a první otázce ve věcech C‑355/18, C‑356/18 a C‑479/18
Podstatou jediné otázky předkládajícího soudu ve věci C‑357/18 a první otázky předkládajícího soudu ve věcech C‑355/18, C‑356/18 a C‑479/18 je to, zda čl. 15 odst. 1 směrnice 90/619 ve spojení s článkem 31 směrnice 92/96, čl. 35 odst. 1 směrnice 2002/83 ve spojení s čl. 36 odst. 1 této směrnice a čl. 185 odst. 1 směrnice 2009/138 ve spojení s čl. 186 odst. 1 této směrnice musí být vykládány v tom smyslu, že lhůta pro uplatnění práva na odstoupení od smlouvy o životním pojištění začíná běžet okamžikem, kdy je pojistník informován o tom, že smlouva je uzavřena, i když poučení poskytnuté pojišťovnou tomuto pojistníkovi opomene upřesnit, že rozhodné vnitrostátní právo dané smlouvy nestanoví žádnou formální náležitost pro uplatnění uvedeného práva na odstoupení, nebo uvede formální náležitosti, které ve skutečnosti nejsou rozhodným vnitrostátním právem dané smlouvy vyžadovány.
Za účelem odpovědi na tyto otázky je třeba bez dalšího uvést, že uvedená ustanovení unijního práva, která jsou
ratione temporis
použitelná na spory v původních řízeních, v podstatě stanovují, že pojistník, který uzavře individuální smlouvu o životním pojištění, má lhůtu 14 až 30 dnů od okamžiku, kdy byl o uzavření smlouvy informován, během které může od smlouvy odstoupit, přičemž takové odstoupení do budoucna zprošťuje pojistníka veškerých závazků vyplývajících ze smlouvy, a dále že ostatní právní účinky a podmínky odstoupení upravuje rozhodné právo smlouvy, zejména co se týče způsobu informování pojistníka o tom, že smlouva je uzavřena.
Jak bylo uvedeno v bodě 55 tohoto rozsudku, Soudní dvůr měl již v tomto ohledu příležitost upřesnit, že členské státy jsou sice oprávněny přijmout pravidla týkající se konkrétních podmínek pro uplatnění práva na odstoupení od smlouvy a že tyto podmínky mohou přirozeně zahrnovat určitá omezení tohoto práva. Členské státy však při přijímání těchto pravidel musí zabezpečit, aby byl s ohledem na cíl směrnic 90/619 a 92/96 zajištěn jejich užitečný účinek.
Pokud jde o cíl uvedených směrnic, je přitom třeba připomenout, že bod 23 odůvodnění směrnice 92/96 uváděl, že „na vnitřním [jednotném] pojistném trhu bude mít spotřebitel širší a rozmanitější výběr smluv“. Mimoto, podle uvedeného bodu odůvodnění, „pokud má mít [uvedený spotřebitel] z této rozmanitosti a ze zvýšené hospodářské soutěže plný užitek, musí obdržet všechny nutné informace umožňující mu zvolit si smlouvu nejlépe odpovídající jeho potřebám“. A konečně, v uvedeném bodě odůvodnění bylo upřesněno, že „tento požadavek na poskytnutí informací je o to důležitější, že trvání závazku může být velmi dlouhé“ (rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Endress,
C‑209/12
,
EU:C:2013:864
, bod
).
Za účelem sledování tohoto cíle spočívajícího v poskytnutí informací stanovil čl. 31 odst. 1 směrnice 92/96 ve spojení s její přílohou II částí A bodem a.13, že pojistníkovi musí být „přinejmenším“ sděleny „podmínky uplatnění práva na odstoupení od smlouvy“, a to „před uzavřením smlouvy“ (rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Endress,
C‑209/12
,
EU:C:2013:864
, bod
).
Soudní dvůr z toho vyvodil, že vnitrostátní ustanovení, které stanovuje zánik práva pojistníka odstoupit od smlouvy v době, kdy nebyl o tomto právu ještě informován, brání dosažení základního informačního cíle směrnic 90/619 a 92/96, a tudíž i jejich užitečnému účinku.
Tytéž úvahy mohou být vztaženy i na směrnice 2002/83 a 2009/138, jejichž body 52 a 79 odůvodnění uvádějí v podstatě tytéž cíle.
Z toho zaprvé vyplývá, že jestliže pojistník neobdržel žádné poučení o samotné existenci práva na odstoupení od smlouvy, nemůže začít běžet prekluzivní lhůta pro výkon tohoto práva.
V takovém případě by totiž pojistník, který o existenci takového práva neví, nemohl toto právo uplatnit (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Endress,
C‑209/12
,
EU:C:2013:864
, bod
).
Mimoto se pojišťovna nemůže platně dovolávat důvodů právní jistoty k nápravě situace způsobené vlastním nedodržením požadavků vyplývajících z unijního práva spočívajících v poskytnutí souboru informací, které zejména zahrnují poučení o právu pojistníka odstoupit od smlouvy (rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Endress,
C‑209/12
,
EU:C:2013:864
, bod
).
Zadruhé je třeba rovněž připomenout, že pojistník nejenže musí být poučen o existenci práva na odstoupení od smlouvy, ale podle přílohy II částí A bodu a.13 směrnice 92/96, přílohy III části A bodu a.13 směrnice 2002/83, jakož i čl. 185 odst. 3 písm. j) a čl. 185 odst. 6 směrnice 2009/138 se mu musí rovněž dostat poučení o podmínkách výkonu tohoto práva, přičemž dané informace musí být formulovány písemně, jasně a přesně.
Z relevantních ustanovení uvedených směrnic tedy jasně vyplývá, že cílem směrnic je zajistit, aby pojistník obdržel přesné informace týkající se zejména jeho práva na odstoupení od smlouvy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Endress,
C‑209/12
,
EU:C:2013:864
, bod
).
Zejména vzhledem k tomu, že poučení o formálních náležitostech prohlášení o odstoupení od smlouvy je nezbytné k tomu, aby bylo pojistníkovi umožněno uplatnit své právo, musí mu být takové poučení poskytnuto. Je tomu tak zejména tehdy, jestliže vnitrostátní právo takové podmínky stranám smlouvy o životním pojištění kogentně ukládá. Bylo by totiž možné mít za to, že prohlášení o odstoupení učiněné jinými formami, než které jsou kogentně stanoveny, není platné.
Ze spisů předložených Soudnímu dvoru vyplývá, že v projednávaných případech rakouské právo použitelné na věci v původních řízeních stanovovalo, že výkon práva na odstoupení od smlouvy nepodléhal žádné podmínce specifické formy. Naopak z uvedených spisů jasně nevyplývá, že by rakouské právo stranám pojistné smlouvy umožňovalo podmínit výkon uvedeného práva dodržením formálních podmínek.
V tomto ohledu je třeba uvést, že pokud by rakouské právo stranám pojistné smlouvy neumožňovalo dohodnout si konkrétní formu prohlášení o odstoupení od smlouvy, k zajištění užitečného účinku práva na odstoupení by nebylo nezbytné vyžadovat, aby byl pojistník povinně informován o tom, že toto právo může být uplatněno v jakékoli formě. V takovém případě by totiž pojistník mohl pojišťovně platně ohlásit svůj záměr odstoupit od smlouvy jím zvolenou formou, a tedy aniž by pojišťovna mohla požadovat, aby bylo odstoupení uskutečněno konkrétní formou, takže výkon práva na odstoupení stanoveného unijními právními předpisy by nebyl nijak omezen. Pojišťovna si samozřejmě i v takovém případě zachovává možnost poučit pojistníka o neexistenci formy stanovené vnitrostátním právem.
Pokud by se naopak smluvní strany mohly podle rakouského práva odchýlit od neexistence jím stanovené formy, musel by pojistník povinně obdržet poučení o formálních náležitostech práva na odstoupení.
A dále poučení o formálních náležitostech práva na odstoupení, nezávisle na tom, zda by bylo povinné, nebo dobrovolné, by k tomu, aby bylo správné, muselo být v souladu s vnitrostátním právem nebo smluvními ujednáními sjednanými mezi stranami v souladu s rozhodným právem dané smlouvy.
Z toho vyplývá, že poučení poskytnuté pojišťovnou, které vyžaduje splnění formálních náležitostí prohlášení o odstoupení, je třeba považovat za vadné, pokud tyto podmínky nejsou v souladu s kogentními požadavky stanovenými rozhodným právem nebo ustanoveními smlouvy, což musí ověřit předkládající soudy.
I když přitom nesprávné poučení pojistníka o formálních náležitostech výkonu práva na odstoupení od smlouvy jej zajisté může uvést v omyl ohledně jeho práva na odstoupení, a může tedy být považováno za neposkytnutí poučení v tomto ohledu (obdobně viz rozsudek ze dne 10. dubna 2008, Hamilton,
C‑412/06
,
EU:C:2008:215
, bod
), nelze mít za to, že by že jakékoli pochybení týkající se uvedených formálních náležitostí obsažené v poučení poskytnutém pojišťovnou pojistníkovi odpovídalo absenci poučení.
Zejména pokud poučení, byť nesprávné, nezbavuje pojistníka možnosti uplatnit své právo na odstoupení v podstatě za týchž podmínek, jako kdyby poučení bylo správné, bylo by nepřiměřené, aby bylo posledně uvedenému umožněno zprostit se závazků vyplývajících ze smlouvy uzavřené v dobré víře.
V takovém případě by si totiž pojistník, který byl poučen o svém právu odstoupit od smlouvy, zachoval nedotčenou možnost tohoto práva využít a přehodnotit závazky, které na sebe vzal, takže by byl zajištěn cíl směrnic 90/619, 92/96, 2002/83 a 2009/138 uvedený v bodech 63 až 66 tohoto rozsudku.
Ve věcech v původních řízeních je věcí předkládajících soudů, aby ověřily, zda pojišťovny poskytly poučení o formálních náležitostech prohlášení o odstoupení. V případě, že tomu tak bylo, přísluší daným soudům rovněž posoudit, zda toto poučení bylo správné, nebo naopak nesprávné do té míry, že na základě celkového posouzení zohledňujícího zejména vnitrostátní právní kontext a skutkové okolnosti v původních řízeních připravilo pojistníky o možnost uplatnit právo odstoupit od smlouvy v podstatě za týchž podmínek, jako kdyby poučení bylo správné.
Vzhledem k výše uvedenému je třeba na jedinou otázku ve věci C‑357/18 a na první otázku ve věcech C‑355/18, C‑356/18 a C‑479/18 odpovědět, že čl. 15 odst. 1 směrnice 90/619 ve spojení s článkem 31 směrnice 92/96, čl. 35 odst. 1 směrnice 2002/83 ve spojení s čl. 36 odst. 1 této směrnice a čl. 185 odst. 1 směrnice 2009/138 ve spojení s čl. 186 odst. 1 této směrnice musí být vykládány v tom smyslu, že lhůta pro uplatnění práva na odstoupení od smlouvy o životním pojištění začíná běžet okamžikem, kdy je pojistník informován o tom, že smlouva je uzavřena, i když poučení poskytnuté pojišťovnou tomuto pojistníkovi
–
opomene upřesnit, že rozhodné vnitrostátní právo dané smlouvy nestanoví žádnou formální náležitost pro uplatnění uvedeného práva na odstoupení, nebo
–
uvede formální náležitosti, které ve skutečnosti nejsou rozhodným vnitrostátním právem dané smlouvy nebo smluvními ustanoveními vyžadovány, pokud takové uvedení nezbavuje pojistníky možnosti uplatnit právo na odstoupení v podstatě za týchž podmínek, jako kdyby poučení bylo správné. Předkládajícím soudům přísluší, aby na základě celkového posouzení zohledňujícího zejména vnitrostátní právní kontext a skutkové okolnosti v původních řízeních posoudily, zda chyba obsažená v poučení poskytnutém pojistníkovi jej připravila o takovou možnost.
Ke druhé otázce ve věci C-479/18
Podstatou druhé otázky Bezirksgericht für Handelssachen Wien (okresní obchodní soud ve Vídni) ve věci C‑479/18 je, zda čl. 15 odst. 1 směrnice 90/619 ve spojení s článkem 31 směrnice 92/96 musí být vykládán v tom smyslu, že v případě, že pojišťovna neposkytne pojistníkovi poučení o jeho právu na odstoupení nebo že poučení poskytnuté pojišťovnou je chybné do té míry, že zbavuje pojistníka možnosti uplatnit právo na odstoupení v podstatě za týchž podmínek, jako kdyby poučení bylo správné, lhůta pro uplatnění práva na odstoupení neběží, i když se pojistník o existenci práva na odstoupení dověděl jinými způsoby.
Za účelem odpovědi na tuto otázku je třeba uvést, že čl. 15 odst. 1 směrnice 90/619 ani článek 31 směrnice 92/96 výslovně neupřesňují, že by informace, ke kterým se tato ustanovení vztahují, musely být pojistníkům poskytnuty pojišťovnami.
Soudní dvůr však již uvedl, že unijní právo ukládá pojišťovně povinnost poskytnout pojistníkovi soubor informací, které zejména zahrnují poučení o právu pojistníka odstoupit od smlouvy (rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Endress,
C‑209/12
,
EU:C:2013:864
, bod
).
Za těchto podmínek okolnost, že pojistník obdržel jiným způsobem přesný obsah poučení, které mu měla poskytnout pojišťovna, nemůže mít na lhůtu pro odstoupení od smlouvy tytéž právní účinky, jako kdyby mu toto poučení poskytla pojišťovna, čímž by se zbavila veškerých povinností v tomto ohledu.
Především, pokud by tomu totiž bylo jinak, bylo by to v rozporu s cílem směrnice 2002/83 uvedeným v bodě 71 tohoto rozsudku, kterým je zajistit, aby pojistník obdržel přesné poučení, zejména pokud jde o právo na odstoupení od smlouvy, které musí být poskytnuto, jak bylo upřesněno v bodě 85 tohoto rozsudku, pojišťovnou.
Dále, jak v podstatě uvádí generální advokátka v bodě 65 svého stanoviska, jakékoliv získání informací o právu na odstoupení mimo rámec smluvního vztahu mezi pojistníkem a pojišťovnou by mohlo vyvolat obtíže v oblasti dokazování, zejména ohledně okamžiku tohoto získání, a tedy ohledně stanovení lhůty, v němž musí být uvedené právo na odstoupení uplatněno.
A konečně, jak uvádí Evropská komise, pokud by pojišťovna byla zproštěna informační povinnosti z důvodu, že pojistník se s obsahem poučení seznámil jinými způsoby, nebyla by motivována k tomu, aby dodržela svou povinnost poskytnout pojistníkovi přesné informace.
S ohledem na výše uvedené je třeba na druhou otázku ve věci C‑479/18 odpovědět, že čl. 15 odst. 1 směrnice 90/619 ve spojení s článkem 31 směrnice 92/96 musí být vykládán v tom smyslu, že v případě, že pojišťovna neposkytne pojistníkovi poučení o jeho právu na odstoupení nebo že poučení poskytnuté pojišťovnou je chybné do té míry, že zbavuje pojistníka možnosti uplatnit právo na odstoupení v podstatě za týchž podmínek, jako kdyby poučení bylo správné, lhůta pro uplatnění práva na odstoupení neběží, i když se pojistník o existenci práva na odstoupení dověděl jinými způsoby.
Ke druhé otázce ve věcech C‑355/18 a C‑356/18, jakož i ke třetí otázce ve věci C‑479/18
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu ve věcech C‑355/18 a C‑356/18, jakož i třetí otázky předkládajícího soudu ve věci C‑479/18 je, zda čl. 15 odst. 1 směrnice 90/619 ve spojení s článkem 31 směrnice 92/96 a čl. 35 odst. 1 směrnice 2002/83 ve spojení s jejím čl. 36 odst. 1 musí být vykládány v tom smyslu, že po vypovězení smlouvy a splnění všech z ní vyplývajících povinnosti, zejména pak vyplacení odbytného pojišťovnou, může pojistník ještě uplatnit právo na odstoupení, pokud rozhodné právo smlouvy neupravuje právní účinky nepoučení o právu na odstoupení nebo poskytnutí chybného poučení.
Za účelem odpovědi na tuto otázku je třeba uvést, že podle čl. 15 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 90/619 a čl. 35 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 2002/83 je účinkem oznámení pojistníka o odstoupení to, že tento se zprošťuje do budoucna veškerých závazků vyplývajících ze smlouvy.
Z toho vyplývá, že jakmile pojistník učinil prohlášení o odstoupení ve lhůtě stanovené za tímto účelem, je zproštěn do budoucna veškerých závazků vyplývajících ze smlouvy, jejíž plnění nemůže pojišťovna vyžadovat.
Tato ustanovení nijak neřeší podmínky, za nichž musí být prohlášení o odstoupení od smlouvy učiněno, ani právní účinky tohoto odstoupení na povinnosti, zejména vrácení zaplacených částek, které by vnitrostátní právo mohlo pojišťovně uložit.
Takové podmínky a účinky totiž nespadají do působnosti uvedených ustanovení a podle čl. 15 odst. 1 třetího pododstavce směrnice 90/619 a čl. 35 odst. 1 třetího pododstavce směrnice 2002/83 se řídí rozhodným právem smlouvy.
Z toho plyne, že daná ustanovení nemohou být vykládána tak, že by členským státům ukládala, aby možnost odstoupit od smlouvy o životním pojištění nebo právní účinky prohlášení o odstoupení od takové smlouvy učiněného ve lhůtách stanovených za tímto účelem, například vznik povinnosti vrátit zaplacené částky, podmiňovaly stavem plnění dané smlouvy. V projednávaných případech tedy při mlčení rakouského práva v tomto ohledu může být právo na odstoupení od smlouvy vykonáno i poté, co byla smlouva vypovězena a všechny povinnosti vyplývající z této smlouvy byly splněny.
Na rozdíl od tvrzení společnosti DONAU a rakouské vlády v jejich vyjádřeních není takový výklad uvedených ustanovení v rozporu s rozsudkem ze dne 10. dubna 2008, Hamilton (
C‑412/06
,
EU:C:2008:215
), v němž Soudní dvůr rozhodl, že právo na odstoupení stanovené směrnicí Rady 85/577/EHS ze dne 20. prosince 1985 o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených mimo obchodní prostory (
Úř. věst. 1985, L 372, s. 31
; Zvl. vyd. 15/01, s. 262) nelze uplatnit, pokud již neexistuje žádný závazek. Daný rozsudek se totiž týká souladu uvedené směrnice s vnitrostátním ustanovením, jež stanovilo zánik práva na odstoupení po jednom měsíci od úplného splnění smluvních závazků smluvními stranami. Ve věcech v původních řízeních se přitom o takové ustanovení nejedná, jelikož rakouský zákonodárce v případě smluv o životním pojištění takové ustanovení nepřijal (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Endress,
C‑209/12
,
EU:C:2013:864
, bod
).
Na druhou otázku ve věcech C‑355/18 a C‑356/18, jakož i na třetí otázku ve věci C‑479/18 je proto třeba odpovědět, že čl. 15 odst. 1 směrnice 90/619 ve spojení s článkem 31 směrnice 92/96 a čl. 35 odst. 1 směrnice 2002/83 ve spojení s jejím čl. 36 odst. 1 musí být vykládány v tom smyslu, že po vypovězení smlouvy a splnění všech z ní vyplývajících povinnosti, zejména pak vyplacení odbytného pojišťovnou, může pojistník ještě uplatnit právo na odstoupení, pokud rozhodné právo smlouvy neupravuje právní účinky nepoučení o právu na odstoupení nebo poskytnutí chybného poučení.
Ke čtvrté otázce ve věci C‑479/18
Podstatou čtvrté otázky Bezirksgericht für Handelssachen Wien (okresní obchodní soud ve Vídni) je, zda čl. 15 odst. 1 směrnice 90/619, čl. 35 odst. 1 směrnice 2002/83 a čl. 186 odst. 1 směrnice 2009/138 musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátním právním předpisům, podle nichž je pojišťovna povinna vyplatit pojistníkovi, který využil práva na odstoupení od smlouvy, pouze odbytné.
Pro zodpovězení této otázky je třeba připomenout, že jak již bylo uvedeno v bodech 61, 62 a 66 tohoto rozsudku, právní účinky odstoupení neupravené uvedenými ustanoveními unijního práva se řídí rozhodným právem smlouvy a členské státy při přijímání těchto pravidel musí zabezpečit, aby byl s ohledem na cíl směrnic 90/619, 92/96, 2002/83 a 2009/138 zajištěn jejich užitečný účinek.
Jak již bylo v tomto ohledu v podstatě uvedeno v bodě 63 tohoto rozsudku, cílem práva na odstoupení od smlouvy je umožnit pojistníkovi, aby si vybral smlouvu, která nejlépe odpovídá jeho potřebám, a tedy odstoupit od smlouvy, o níž po jejím uzavření v rámci lhůty na rozmyšlenou stanovené pro uplatnění práva na odstoupení vyjde najevo, že neodpovídá potřebám tohoto pojistníka.
Ustanovení čl. 15 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 90/619, čl. 35 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 2002/83 a čl. 186 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 2009/138, podle kterých jakmile pojistník učiní prohlášení o odstoupení ve lhůtě stanovené za tímto účelem, je zproštěn do budoucna veškerých závazků vyplývajících ze smlouvy, odpovídají právě požadavku na zajištění takové možnosti volby.
Pokud by totiž pojistník do budoucna zůstával smlouvou vázán, a to i poté, co od ní odstoupil, byl by odrazován od využití práva na odstoupení, a byl by tak zbaven možnosti vybrat si smlouvu, která nejlépe odpovídá jeho potřebám.
Ostatní právní účinky, které rozhodné právo smlouvy spojuje s výkonem práva na odstoupení od smlouvy, musí být pro zajištění jeho užitečného účinku rovněž takové povahy, aby neodrazovaly pojistníka od uplatnění práva na odstoupení.
Jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí ve věci C‑479/18, ustanovení § 176 VersVG ve znění použitelném na věci v původních řízeních v podstatě stanoví, že pokud takové pojištění, jako je pojištění dotčené v původních řízeních, zanikne odstoupením nebo výpovědí, je pojišťovna povinna vyplatit odbytné splatné z titulu daného pojištění.
Takové ustanovení tedy upravuje týmž způsobem situaci pojistníka, který se domníval, že smlouva odpovídá jeho potřebám, rozhodl se, že práva na odstoupení nevyužije, a smlouvu vypověděl z jiných důvodů, a situaci pojistníka, který měl naopak za to, že smlouva jeho potřebám neodpovídá, a rozhodl se práva na odstoupení využít.
Vzhledem k tomu, že uvedené ustanovení spojuje tytéž právní účinky s odstoupením od smlouvy a s jejím vypovězením, zbavuje právo na odstoupení stanovené unijním právem veškerého užitečného účinku.
Takový výklad nemůže být zpochybněn okolností uváděnou zejména společností Allianz, že pokud by měl pojistník nárok na vrácení zaplacených částek, bylo by finanční znevýhodnění přeneseno především na společenství pojištěných osob, a že v případě pozdního odstoupení Soudní dvůr v rozsudku ze dne 15. dubna 2010, E. Friz (
C‑215/08
,
EU:C:2010:186
), uznal, že dotyčná osoba musí nést část rizik.
Zaprvé, pokud pojišťovna poskytne pojistníkovi správné poučení o právu na odstoupení, má tento totiž pouze relativně krátkou lhůtu pro uplatnění svého práva, takže lze mít za to, že finanční důsledky případného odstoupení pro společenství pojištěných osob jsou součástí obecné správy pojištěných rizik. Pokud je naopak odstoupení od smlouvy uskutečněno se zpožděním z důvodu chybějícího poučení nebo poučení chybného do té míry, že zbavuje pojistníka možnosti uplatnit právo na odstoupení v podstatě za týchž podmínek, jako kdyby poučení bylo správné, přísluší, jak bylo připomenuto v bodě 69 tohoto rozsudku, samotné pojišťovací společnosti napravit situaci způsobenou vlastním nedodržením požadavků vyplývajících z unijního práva spočívajících v poskytnutí souboru informací, které zejména zahrnují poučení o právu pojistníka odstoupit od smlouvy.
Zadruhé dosah rozsudku ze dne 15. dubna 2010, E. Friz (
C‑215/08
,
EU:C:2010:186
), je v souladu s jeho bodem 24 výslovně omezen na přistoupení spotřebitele k uzavřenému nemovitostnímu fondu ve formě osobní společnosti, a netýká se tedy odvážných (aleatorních) smluv obecně.
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na čtvrtou otázku ve věci C‑479/18 odpovědět, že čl. 15 odst. 1 směrnice 90/619, čl. 35 odst. 1 směrnice 2002/83 a čl. 185 odst. 1 směrnice 2009/138 musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátním právním předpisům, podle nichž je pojišťovna povinna vyplatit pojistníkovi, který využil svého práva na odstoupení od smlouvy, pouze odbytné.
K páté otázce ve věci C‑479/18
Podstatou páté otázky Bezirksgericht für Handelssachen Wien (okresní obchodní soud ve Vídni) je, zda čl. 15 odst. 1 směrnice 90/619, čl. 35 odst. 1 směrnice 2002/83 a čl. 186 odst. 1 směrnice 2009/138 musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátním právním předpisům, které stanoví tříletou promlčecí lhůtu pro uplatnění nároku na úročení neoprávněně zaplacených částek, o jejichž vrácení žádá pojistník, který využil práva na odstoupení od smlouvy.
Za účelem odpovědi na tuto otázku je třeba uvést, že tato ustanovení unijního práva tím, že stanoví, že pojistník, který uzavře individuální smlouvu životního pojištění, disponuje lhůtou 14 až 30 dnů ode dne, kdy byl o uzavření smlouvy informován, během které může od smlouvy odstoupit, poskytují pojistníkovi právo na odstoupení.
Pojistník tak získá právo odstoupit od smlouvy o životním pojištění již na základě toho, že uzavřel danou smlouvu, a skutečnost, že pojišťovna sdělila pojistníkovi podmínky pro uplatnění tohoto práva, má za následek pouze počátek běhu prekluzivní lhůty.
Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru ve věci C‑479/18 vyplývá, že za účelem úpravy účinků odstoupení rakouské právo rozhodné pro smlouvy dotčené ve věcech v původních řízeních v souladu s uvedenými ustanoveními unijního práva stanoví, že uplatnění práva na odstoupení má za následek povinnost vrátit provedené platby a dále že částky, které mají být vráceny, jsou úročeny. Mimoto se nárok na takové úroky promlčuje po uplynutí tří let, přičemž tato lhůta je lhůtou, kterou obecně stanoví Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch (občanský zákoník), pokud jde o pohledávky z nezaplacených ročních plnění.
Vzhledem k tomu, že se tato lhůta týká pouze úroků, nedotýká se přímo práva pojistníka odstoupit od smlouvy.
Je však věcí Bezirksgericht für Handelssachen Wien (okresní obchodní soud ve Vídni), aby ověřil, zda použití promlčecí lhůty pro výkon práva na úročení může zpochybnit účinnost samotného práva na odstoupení, které přiznávají pojistníkovi ustanovení unijního práva.
V tomto ohledu je třeba, jak již Soudní dvůr uvedl, mít za to, že pojistné smlouvy jsou právně složité finanční produkty, jež se mohou značně lišit v závislosti na nabídce pojistitele, a jsou spojeny se značnými finančními závazky a potenciálně závazky na velmi dlouhou dobu (rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Endress,
C‑209/12
,
EU:C:2013:864
, bod
).
Jestliže by za těchto okolností skutečnost, že úroky splatné již více než tři roky se promlčují, měla vést pojistníka k tomu, že by nevyužil práva na odstoupení, a to i přesto, že smlouva neodpovídá jeho potřebám, mohlo by být uvedené právo takovou lhůtou dotčeno, zejména pokud tento pojistník nebyl přesně poučen o podmínkách výkonu uvedeného práva.
Dále je třeba zdůraznit, že potřeby pojistníka musí být posuzovány k okamžiku uzavření smlouvy bez zohlednění výhod, které by mu mohly plynout z opožděného odstoupení, jelikož takové odstoupení by mělo za cíl nikoliv ochranu svobodné volby pojistníka, ale umožnění, aby získal vyšší výnos, či dokonce spekulovat na rozdíl mezi skutečným výnosem ze smlouvy a sazbou úroků.
S ohledem na výše uvedené je třeba na pátou otázku položenou ve věci C‑479/18 odpovědět, že čl. 15 odst. 1 směrnice 90/619, čl. 35 odst. 1 směrnice 2002/83 a čl. 186 odst. 1 směrnice 2009/138 musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátním právním předpisům, které stanoví tříletou promlčecí lhůtu pro uplatnění nároku na úročení neoprávněně zaplacených částek, o jejichž vrácení žádá pojistník, který využil práva na odstoupení od smlouvy, jestliže stanovení takové lhůty nezpochybňuje účinnost práva tohoto pojistníka na odstoupení, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu ve věci C‑479/18.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původních řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporům probíhajícím před předkládajícími soudy, jsou k rozhodnutí o nákladech řízení příslušné uvedené soudy. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

1)
Článek 15 odst. 1 první pododstavec druhé směrnice Rady 90/619/EHS ze dne 8. listopadu 1990 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se životního pojištění, kterou se stanoví opatření k usnadnění účinného výkonu volného pohybu služeb a kterou se mění směrnice 79/267/EHS (
neoficiální překlad
), ve znění směrnice Rady 92/96/EHS ze dne 10. listopadu 1992 a ve spojení s článkem 31 směrnice Rady 92/96/EHS ze dne 10. listopadu 1992 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se životního pojištění a o změně směrnic 79/267/EHS a 90/619/EHS (třetí směrnice o životním pojištění) (
neoficiální překlad
), čl. 35 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/83/ES ze dne 5. listopadu 2002 o životním pojištění ve spojení s jejím článkem 36 odst. 1, jakož i čl. 185 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/138/ES ze dne 25. listopadu 2009 o přístupu k pojišťovací a zajišťovací činnosti a jejím výkonu (Solventnost II) ve spojení s jejím čl. 186 odst. 1 musí být vykládány v tom smyslu, že lhůta pro uplatnění práva na odstoupení od smlouvy o životním pojištění začíná běžet okamžikem, kdy je pojistník informován o tom, že smlouva je uzavřena, i když poučení poskytnuté pojišťovnou tomuto pojistníkovi
–
opomene upřesnit, že rozhodné vnitrostátní právo dané smlouvy nestanoví žádnou formální náležitost pro uplatnění uvedeného práva na odstoupení, nebo
–
uvede formální náležitosti, které ve skutečnosti nejsou rozhodným vnitrostátním právem dané smlouvy nebo smluvními ustanoveními vyžadovány, pokud takové uvedení nezbavuje pojistníky možnosti uplatnit právo na odstoupení v podstatě za týchž podmínek, jako kdyby poučení bylo správné. Předkládajícím soudům přísluší, aby na základě celkového posouzení zohledňujícího zejména vnitrostátní právní kontext a skutkové okolnosti v původních řízeních posoudily, zda chyba obsažená v poučení poskytnutém pojistníkovi jej připravila o takovou možnost.

2)
Článek čl. 15 odst. 1 směrnice 90/619 ve znění směrnice 92/96 a ve spojení s článkem 31 směrnice 92/96 musí být vykládán v tom smyslu, že v případě, že pojišťovna neposkytne pojistníkovi poučení o jeho právu na odstoupení nebo že poučení poskytnuté pojišťovnou je chybné do té míry, že zbavuje pojistníka možnosti uplatnit právo na odstoupení v podstatě za týchž podmínek, jako kdyby poučení bylo správné, lhůta pro uplatnění práva na odstoupení neběží, i když se pojistník o existenci práva na odstoupení dověděl jinými způsoby.

3)
Článek čl. 15 odst. 1 směrnice 90/619 ve znění směrnice 92/96 a ve spojení s článkem 31 směrnice 92/96 a čl. 35 odst. 1 směrnice 2002/83 ve spojení s jejím čl. 36 odst. 1 musí být vykládány v tom smyslu, že po vypovězení smlouvy a splnění všech z ní vyplývajících povinnosti, zejména pak vyplacení odbytného pojišťovnou, může pojistník ještě uplatnit právo na odstoupení, pokud rozhodné právo smlouvy neupravuje právní účinky nepoučení o právu na odstoupení nebo poskytnutí chybného poučení.

4)
Článek čl. 15 odst. 1 směrnice 90/619 ve znění směrnice 92/96, čl. 35 odst. 1 směrnice 2002/83 a čl. 185 odst. 1 směrnice 2009/138 musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátním právním předpisům, podle nichž je pojišťovna povinna vyplatit pojistníkovi, který využil práva na odstoupení od smlouvy, pouze odbytné.

5)
Článek čl. 15 odst. 1 směrnice 90/619 ve znění směrnice 92/96, čl. 35 odst. 1 směrnice 2002/83 a čl. 186 odst. 1 směrnice 2009/138 musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátním právním předpisům, které stanoví tříletou promlčecí lhůtu pro uplatnění nároku na úročení neoprávněně zaplacených částek, o jejichž vrácení žádá pojistník, který využil svého práva na odstoupení od smlouvy, jestliže stanovení takové lhůty nezpochybňuje účinnost práva tohoto pojistníka na odstoupení, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu ve věci C‑479/18.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.