CELEX: 62017TJ0352
Intézményi jog
Európai Parlament
A Parlament eljárási szabályzata
A Parlament méltóságát és a parlamenti munka zökkenőmentes végzését sértő kijelentés
A napidíjhoz való jog megvonását és a Parlament összes tevékenységében való részvétel ideiglenes felfüggesztését magukban foglaló fegyelmi szankciók
A véleménynyilvánítás szabadsága
Indokolási kötelezettség
Téves jogalkalmazás

A jogvita előzményei
A felperes, Janusz Korwin‑Mikke európai parlamenti képviselő.
A Parlament 2017. március 1‑jei plenáris ülésén (a továbbiakban: a 2017. március 1‑jei plenáris ülés), melynek tárgya a „Gender pay gap” volt, azaz a nők és a férfiak díjazása közötti különbség problematikája, a felperes egy európai parlamenti képviselőhöz kérdést intézett a következő megfogalmazással:
„Ismeri Ön a lengyel elméleti fizikai olimpia női versenyzőinek eredménylistáját? Mi volt a legjobb nőnek vagy lánynak az eredménye? Meg tudom Önnek mondani: 800. És hány nő szerepel a száz legjobb sakkjátékos között? Megmondom Önnek: egy sem. És persze, hogy a nőknek kevesebbet kell keresniük, mint a férfiaknak, mivel gyengébbek, kisebbek és kevésbé intelligensek, kevesebbet kell keresniük. Ez minden.”
A Parlament elnöke 2017. március 3‑án tájékoztatta a felperest egyrészt arról, hogy a 2017. március 1‑jei plenáris ülésen elhangzott beszéde sérti a Parlament méltóságát és a Parlament eljárási szabályzatának (a továbbiakban: eljárási szabályzat) 11. cikkében előírt értékeket, és másrészt arról, hogy az említett szabályzat 166. cikkének (1) bekezdése alapján fegyelmi eljárás indul ellene, valamint az említett elnök a felperest felkérte arra, hogy terjessze elő az észrevételeit.
A felperes a 2017. március 7‑i levélben közölte az észrevételeit az Európai Parlament elnökével.
A Parlament elnöke a 2017. március 14‑i határozatban (a továbbiakban: az elnök határozata) a következő szankciókat szabta ki:
–
a napidíjhoz való jog megvonása 30 napos időtartamra;
–
a Parlament összes tevékenységében való részvételnek az ideiglenes, 10 egymást követő napra való felfüggesztése, a plenáris ülésen való szavazás jogának a sérelme nélkül;
–
a Parlament parlamentközi küldöttségben, parlamentközi konferencián, vagy bármely más intézményközi fórumon való képviseletétől való eltiltás egyéves időtartamra.
A felperes 2017. március 27‑én belső fellebbezést terjesztett elő az elnök határozatával szemben, és a rá kiszabott szankciók megsemmisítését kérte az eljárási szabályzat 167. cikke alapján.
A Parlament hivatala a 2017. április 3‑i határozatban (a továbbiakban: a hivatal határozata) helybenhagyta a felperessel szemben az elnök határozatában kiszabott szankciókat.
Az eljárás
A felperes a Törvényszék Hivatalához 2017. június 2‑án benyújtott keresetlevelével előterjesztette a jelen keresetet.
A hatodik tanács javaslatára a Törvényszék az eljárási szabályzatának 28. cikkét alkalmazva úgy határozott, hogy az ügyet kibővített ítélkező testület elé utalja.
Az előadó bíró javaslatára a Törvényszék (kibővített hatodik tanács) megnyitotta az eljárás szóbeli szakaszát, és az eljárási szabályzat 89. cikkében szereplő pervezető intézkedések keretében felhívta a feleket, hogy válaszoljanak egy kérdésre. A felek e felhívásnak az előírt határidőn belül eleget tettek.
A Törvényszék a 2017. november 29‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előterjesztéseit és az általa feltett szóbeli kérdésekre adott válaszaikat.
A felek kérelmei
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
semmisítse meg a hivatal határozatát;
–
semmisítse meg az elnök határozatát;
–
rendelje el az elnök határozata és a hivatal határozata által okozott vagyoni és nem vagyoni károk megtérítését, melyek becsült értéke 19180 euró;
–
a Parlamentet kötelezze a költségek viselésére.
A Parlament azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
utasítsa el az elnök határozatának megsemmisítése iránti kérelmet elfogadhatatlanság miatt;
–
utasítsa el a hivatal határozatának megsemmisítése iránti kérelmet részben elfogadhatatlanság, és részben megalapozatlanság miatt;
–
utasítsa el a kártérítési kérelmet részben elfogadhatatlanság, és részben megalapozatlanság miatt;
–
a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A tárgyalás során a felperes azt nyilatkozta, hogy eláll a keresetétől abban a részében, amelyben az az elnök határozatára vonatkozik, mivel e határozat helyébe a hivatal határozata lépett, amely a Parlament végleges álláspontja, és ezen elállás a tárgyalási jegyzőkönyvbe került.
A jogkérdésről
A megsemmisítés iránti kérelmekről
A megsemmisítés iránti kérelmeinek alátámasztása érdekében a felperes két jogalapot terjeszt elő, amelyek közül lényegében az elsőt a véleménynyilvánítás szabadsága általános elvének, az eljárási szabályzat 166. cikkének és az indokolási kötelezettségnek a megsértésére, a másodikat pedig az arányosság elvének és az indokolási kötelezettségnek a megsértésére alapítja.
Ugyanis, bár az említett jogalapoknak a keresetlevélben szereplő címében más kifogások is megemlítésre kerülnek, melyek többek között az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 41. cikkének a megsértésén és hatáskörrel való visszaélésen alapulnak, meg kell állapítani, hogy a felperes érvelésének a lényegéből az tűnik ki, hogy a Parlamenttel szemben azt kifogásolja, hogy megsértette a Charta 11. cikkének és az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én aláírt egyezmény (kihirdette: az 1993. évi XXXI. tv., a továbbiakban: EJEE) 10. cikkében biztosított, a véleménynyilvánítás szabadságához fűződő jogát (az első jogalap első része), nyilvánvaló értékelési hibát követett el, és tévesen értelmezte az eljárási szabályzat 166. cikkének alkalmazási körét (az első jogalap második része), megsértette az EUMSZ 296. cikk alapján rá háruló indokolási kötelezettséget (az első jogalap harmadik része és a második jogalap második része), valamint végezetül megsértette az arányosság elvét az előírt fegyelmi szankciókat érintően (a második jogalap első része).
Az első, a véleménynyilvánítás szabadsága általános elvének, az eljárási szabályzat 166. cikkének és az indokolási kötelezettségnek a megsértésére alapított jogalapról
Először is az első jogalapnak a harmadik részét kell megvizsgálni, majd együttesen annak első és második részét.
–
A harmadik, az indokolási kötelezettség megsértésére alapított részről
A felperes azzal érvel, hogy a hivatal határozatának az indokolása alapján nem lehet megtudni, hogy a felperes rendkívül súlyos módon megzavarta‑e a 2017. március 1‑jei plenáris ülést, nem lehet megállapítani, hogy az eljárási szabályzat 11. cikkében meghatározott elvek közül melyeket sértettek meg, és nem lehet megérteni, hogy miért nem vették figyelembe a véleménynyilvánítás fokozott terjedelmű szabadságát, amellyel a felperes parlamenti képviselőként rendelkezik.
A Parlament vitatja ezt az érvelést.
Emlékeztetni kell arra, hogy az indokolási kötelezettség olyan lényeges formai követelmény, amelyet külön kell választani az indokolás megalapozottságától, amely a vitatott jogi aktus tartalmi jogszerűségére vonatkozik (lásd: 2012. május 22‑iInternationaler Hilfsfonds kontra Bizottság ítélet,
T‑300/10
,
EU:T:2012:247
,
180.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Valamely határozat indokolása ugyanis azon indokok formális kifejezéséből áll, amelyeken e határozat alapszik. Ezen indokolás elégséges lehet akkor is, ha téves indokokat fejez ki (lásd: 2012. július 12‑iDover kontra Parlament ítélet,
C‑278/11 P
, nem tették közzé,
EU:C:2012:457
,
36.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ezenfelül nem követelmény, hogy az indokolás az összes releváns ténybeli és jogi elemet tartalmazza, minthogy azt a kérdést, hogy valamely jogi aktus indokolása megfelel‑e az EUMSZ 296. cikk követelményeinek, nemcsak szövegére, hanem körülményeire, valamint az adott tárgyra vonatkozó jogszabályok összességére is figyelemmel kell vizsgálni (lásd: 2012. május 22‑iInternationaler Hilfsfonds kontra Bizottság ítélet,
T‑300/10
,
EU:T:2012:247
,
181.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben a hivatal határozata három szakaszt tartalmaz. Az első (a határozat 1–16. pontja) felsorolja azokat a tényeket, amelyek a szóban forgó szankciók elfogadásához vezettek, valamint a felperes azon korábbi nyilatkozatait, amelyek már szankciók tárgyát képezték, és ismerteti az elnök határozatával szemben a felperes által megindított belső fellebbezési eljárást. A második szakasz (a határozat 17–23. pontja) ismerteti az alkalmazandó jogi hátteret, és a harmadik szakasz (a határozat 24–37. pontja) jogi értékelést tartalmaz, amely annak alátámasztására irányul, hogy a felperes megsértette az eljárási szabályzat 11. cikkét, és így az említett szabályzat 166. cikkét.
A Parlament hivatala konkrétan a határozatának a 26–28. pontjában, azt követően, hogy emlékeztetett a férfiak és a nők közötti egyenlőségnek az EUSZ 2. cikkben előírt, és a Charta által elismert elvének a fontosságára, először is megállapította, hogy a felperes a hátrányosan megkülönböztető, sértő és nyilvánvalóan előre eltervezett beszédével, amelyet ráadásul olyan módon fogalmazott meg, mintha azokat torzított statisztikai adatok alátámasztanák, megsértette az Európai Unió alapvető értékeit. Ezenfelül a felperesnek tagadhatatlanul az volt a szándéka, hogy provokálja és sértse a nőket, valamint a Parlamentet mint intézményt és a nemek közötti egyenlőséget előmozdító európai értékek őrét. Az említett kijelentések továbbá felkeltették a média érdeklődését, és a közösségi oldalakon reakciókat váltottak ki, ily módon negatív hatást gyakorolva a Parlamentnek és a képviselőinek az uniós polgárok szemében kialakult imázsára.
Ezt követően a Parlament hivatala, emlékeztetve a véleménynyilvánításnak az eljárási szabályzat 11. cikke (4) bekezdésének első albekezdésében és a különböző nemzetközi emberi jogi egyezményekben elismert szabadságának a fontosságára, megállapította, hogy e jogszabályi szövegek értelmében és e szabadságnak az ítélkezési gyakorlat keretében való értelmezése szerint annak gyakorlása korlátozható abban az esetben, ha az sérti mások jogait, „többek között ha az más személyeket sért vagy gyaláz”, vagy „más személyek jogai és jóhírneve védelmének a biztosítása érdekében” (a hivatal határozatának 29. és 30. pontja). Ezenfelül az említett határozat 31. pontjában a Parlament hivatala rámutatott arra, hogy a szólásszabadság elve, amely a Parlament valamennyi képviselője számára biztosított, nem terjed ki a „gyalázkodó, sértő vagy tiszteletlen beszédre” vagy „a Parlament méltóságát sértő és az Unió alapvető értékeit és elveit sértő magatartásra”.
Ennek kifejtését követően a Parlament hivatala a határozatának a 32. pontjában megállapította, hogy a felperes magatartása megvalósítja az eljárási szabályzat 11. cikke (3) bekezdésének a megsértését, mivel sérti a Szerződésekben – a Chartát is ideértve – meghatározott értékeket és elveket, és nem tartja tiszteletben a Parlament méltóságát. Ezenfelül hangsúlyozta, hogy ez a magatartás nem igazolható az említett rendelet 11. cikkének (4) bekezdése alapján, mivel a sértő és gyalázkodó beszéd használatára nem terjed ki a véleménynyilvánítás szabadsága. Ebből arra a következtetésre jutott, hogy e körülmények között a felperes az eljárási szabályzat 166. cikke értelmében megzavarta a Parlament munkáját, megsértve az eljárási szabályzat 11. cikkében meghatározott elveket.
Végezetül a határozatának 33–35. pontjában a Parlament hivatala megállapította, hogy a felperes már használt helytelen nyelvezetet az eljárási szabályzat 11. cikkének (3) bekezdését megsértve, ami a Parlament elnökét három alkalommal is arra késztette, hogy a felperessel szemben szankciókat szabjon ki, melyeket ezt követően a Parlament hivatala is helybenhagyott. Így arra a következtetésre jutott, hogy a felperes magatartását súlyosnak és visszatérőnek kell tekinteni, és az, hogy nem kért elnézést, hanem ellenkezőleg, megismételte a megjegyzéseit, még inkább igazolta a kiszabott szankció súlyosságát.
A hivatal határozata ezért az EUMSZ 296. cikk követelményeinek megfelelő indokolást tartalmaz, ezen indokolás megalapozottsága vizsgálatának a sérelme nélkül, amely vizsgálatra a jelen jogalap első és második részének keretében kerül sor.
Következésképpen az első jogalap harmadik részét el kell utasítani.
–
Az első és a második, a véleménynyilvánítás szabadságának a megsértésére, illetve az eljárási szabályzat 166. cikkének a megsértésére alapított részről
A felperes lényegében azzal érvel, hogy a Parlament nem bizonyította, hogy az eljárási szabályzat 166. cikke (1) bekezdésének alkalmazására vonatkozó feltételek teljesülnek, valamint továbbá arra hivatkozik, hogy a Parlament vele szemben olyan fegyelmi szankciót szabott ki, amely sérti a véleménynyilvánítás fokozott terjedelmű szabadságát, amely őt parlamenti képviselőként az Emberi Jogok Európai Bíróságának (a továbbiakban: EJEB) állandó ítélkezési gyakorlata értelmében megilleti.
E tekintetben először is azzal érvel, hogy a hivatal határozata téves jogalkalmazáson alapul, mivel nem veszi kellőképpen figyelembe, hogy a beszéde, amelyeket a Parlamenten belül, a parlamenti funkcióinak az ellátása keretében tartott, a politikai szónoklatának az eleme.
Másodszor az a véleménye, hogy a Parlament azáltal, hogy a beszéde tartalmát kívánta szankcionálni, és nem a parlamenti vita valamely szabályának az esetleges megsértését, nyilvánvaló értékelési hibát követett el, és figyelmen kívül hagyta az eljárási szabályzat 166. cikkének a hatályát. Egyrészt arra hivatkozik, hogy az említett határozat indokolásából kitűnik, hogy a 2017. március 1‑jei plenáris ülésen való felszólalása szabályos volt, így fel kell tenni azt a kérdést, hogy a beszéde valóban súlyos rendbontásnak vagy a parlamenti vita megzavarásának minősült‑e. Másrészt azt állítja, hogy az eljárási szabályzat 166. cikkében a „súlyos rendbontás vagy a parlamenti munka megzavarása [helyesen: az ülésen bekövetkező súlyos rendbontás vagy a parlamenti munka súlyos megzavarása] […], amely sérti a 11. cikkben meghatározott elveket” fordulat „homályos és pontatlan” jellege szükségessé teszi, hogy a Parlament konkrétan bizonyítsa, hogy a beszéde valóban e rendelkezés hatálya alá tartozik, ami a jelen ügyben nem történt meg.
Harmadszor a felperes azzal érvel, hogy a hivatal határozata nem bizonyítja, hogy a beszéde valóban rendbontást jelentett a március 1‑jei plenáris ülésen, vagy hogy az súlyosan megzavarta a Parlament munkáját, az eljárási szabályzat 11. cikkében meghatározott elveket megsértve, oly módon, hogy megállapítható lenne az, hogy az említett szabályzat 166. cikkében foglalt érdemi feltételek valóban teljesültek.
Negyedszer a felperes azzal érvel, hogy a Parlament adós maradt annak bizonyításával, hogy a hivatal határozata a véleménynyilvánítás szabadsága alóli megengedett kivételnek tekinthető.
A Parlament először is azzal érvel, hogy a hivatal határozata érvényességének a vizsgálatát kizárólag a Chartában biztosított alapvető jogokra, és különösen annak a véleménynyilvánítás szabadságát előíró 11. cikkére tekintettel kell elvégezni, valamint annak az uniós bíróság általi értelmezésére tekintettel. Az EJEB‑nek a felperes által hivatkozott ítélkezési gyakorlata tehát nem alkalmazható a jelen ügyre, legfeljebb kiindulópontként szolgálhat. Még ha alkalmazható is lenne, abból nem következne, hogy a felperes szólásszabadsága korlátlan.
A Parlament továbbá hangsúlyozza, hogy az elnöke, és adott esetben a Parlament hivatala az eljárási szabályzat 166. és 167. cikkében előírt hatáskörök gyakorlása során bizonyos mérlegelési mozgástérrel rendelkezik. A Törvényszék felülvizsgálatának ezért annak vizsgálatára kell korlátozódnia, hogy az ilyen hatáskör gyakorlása során nem merült‑e fel nyilvánvaló értékelési hiba vagy hatáskörrel való visszaélés, és az eljárásjogi garanciákat tiszteletben tartották‑e.
Végezetül az eljárási szabályzat 166. cikkének a megsértése tekintetében, amelyre az első jogalap második részének keretében hivatkozik a felperes, a Parlament azzal érvel, hogy a keresetlevélből nem tűnik ki kellő egyértelműséggel, hogy a felperes a hivatal határozatát azért kifogásolja‑e, mert azt az említett rendelkezés megsértésével fogadták el, vagy ezen utóbbinak az említett határozat érdemi jogalapjaként való alkalmazásának a jogszerűségét vitatja, így a szóban forgó rész elfogadhatatlan. A Parlament azonban a teljesség kedvéért annak közlésével védekezik, hogy egyetért az eljárási szabályzat 166. cikke
ratio legisének
a felperes általi értelmezésével, és arra hivatkozik, hogy az a helyzet, amelyre e rendelkezés vonatkozik, pontosan megfelel a jelen ügyben felmerült helyzetnek, mivel a felperes a beszédével rendbontást okozott a parlamenti vita és munka keretében, megsértve az eljárási szabályzat 11. cikkében meghatározott elveket a parlament méltóságának a rovására, és ezért e beszédet szankcionálták. A Parlament a hivatal határozatának 27. cikkére való hivatkozás mellett hozzáfűzi, hogy a felperes beszéde egyébiránt bizonyos képviselők esetében azonnali reakciót provokált ki, és a médiában és a közösségi oldalakon is reakciókat váltott ki, ily módon súlyosan sértve az intézmény jóhírnevét.
Először is meg kell állapítani, hogy egyrészt a Parlament állításaival ellentétben, amint az a fenti 16. és 29–33. pontból kitűnik, a felperesnek az első jogalap második részét érintő érveinek lényege a keresetlevélből kellő egyértelműséggel kitűnik, így a Parlament hasznos módon védekezhetett az írásbeli beadványaiban (lásd a fenti 36. pontot), valamint a tárgyalás során. Ezen utóbbi során ugyanis, amint az az erre vonatkozó jegyzőkönyvből is kitűnik, a Parlament teljes mértékben állást foglalt az eljárási szabályzat 166. cikkének alkalmazási feltételeire vonatkozóan, mely cikk ugyanezen szabályzat 11. cikkéhez kapcsolódik, amelyre e rendelkezés hivatkozik. Következésképpen a Parlament által felhozott elfogadhatatlansági kifogást el kell utasítani.
Másrészt a Parlament nem vitathatja az EJEE‑nek és az EJEB ítélkezési gyakorlatának a jelen ügyben fennálló relevanciáját az eljárási szabályzat 166. cikke megsértésének vizsgálata tekintetében.
Igaz ugyanis, hogy az EJEE, mivel az Unió ahhoz nem csatlakozott, nem képez olyan jogszabályt, amely formálisan az uniós jogrend részét képezi (2013. február 26‑iÅkerberg Fransson ítélet,
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
,
44.
pont; 2015. szeptember 3‑iInuit Tapiriit Kanatami és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑398/13 P
,
EU:C:2015:535
,
45.
pont), és így a másodlagos uniós jogi aktus érvényességének a vizsgálatát kizárólag a Charta által biztosított jogokra tekintettel kell elvégezni (2016. február 15‑iN. ítélet,
C‑601/15 PPU
,
EU:C:2016:84
,
46.
pont), emlékeztetni kell azonban arra, hogy egyrészt az EUSZ 6. cikk (3) bekezdése értelmében az EJEE által elismert jogok az uniós jogrend részét képezik mint annak általános elvei, és másrészt a Charta 52. cikkének (3) bekezdéséből az következik, hogy az abban elismert, az EJEE által garantált megfelelő jogok tartalmát és terjedelmét azonosnak kell tekinteni azokéval, amelyek az EJEE‑ben szerepelnek. Az e rendelkezésre vonatkozó magyarázatok szerint, melyeket az EUSZ 6. cikk (1) bekezdésének harmadik albekezdése és a Charta 52. cikkének (7) bekezdése szerint annak értelmezésekor figyelembe kell venni, a biztosított jogok tartalmát és terjedelmét nemcsak az EJEE szövege határozza meg, hanem többek között az EJEE ítélkezési gyakorlata is (lásd:2016. június 30‑iToma és Biroul Executorului Judecătoresc Horațiu‑Vasile Cruduleci ítélet,
C‑205/15
,
EU:C:2016:499
,
41.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Az említett magyarázatokból ezenfelül kitűnik, hogy a Charta 52. cikke (3) bekezdésének célja a Chartában foglalt, illetve az azokkal megegyező, az EJEE‑ben biztosított jogok közötti szükséges összhang biztosítása, anélkül hogy mindez hátrányosan befolyásolná az uniós jognak és az Európai Unió Bíróságának az autonómiáját (2016. július 28‑iJZ ítélet,
C‑294/16 PPU
,
EU:C:2016:610
,
50.
pont). Rá kell továbbá mutatni, hogy a Charta és az EJEE által biztosított jogok ezen egyenértékűségét a véleménynyilvánítás szabadsága tekintetében formálisan megállapították (2016. május 4‑iPhilip Morris Brands és társai ítélet,
C‑547/14
,
EU:C:2016:325
,
147.
pont).
Konkrétan a véleménynyilvánítás szabadsága tekintetében emlékeztetni kell arra, hogy az alapvető szerepet játszik a demokratikus társadalmakban, és ezáltal olyan alapvető jog, amelyet többek között a Charta 11. cikke, az EJEE 10. cikke, és az Egyesült Nemzetek Közgyűlése által 1966. december 16‑án elfogadott Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmányának (kihirdette: az 1976. évi 8. tvr.) 19. cikke is biztosít (lásd ebben az értelemben: 2011. szeptember 6‑iPatriciello ítélet,
C‑163/10
,
EU:C:2011:543
,
31.
pont).
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EJEB ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy az EJEE 10. cikke (2) bekezdésének sérelme nélkül a véleménynyilvánítás szabadsága nem csak az információkra vagy a kedvezően fogadott, vagy sérelmet nem okozó vagy semleges információkra vagy véleményekre terjed ki, hanem azokra is, amelyek az államot vagy a lakosság bármely töredékét sértik, sokkolják vagy szorongással töltik el. Ezt kívánja meg a pluralizmus, a tolerancia és a nyitottság, amelyek nélkül nincs demokratikus társadalom (EJEB, 1976. december 7., Handyside kontra Egyesült Királyság, CE:ECHR:1976:1207JUD000549372, 49. §).
A véleménynyilvánítás szabadságához való jog azonban nem jelent korlátlan jogosultságot, és a gyakorlására vonatkozóan bizonyos körülmények között feltételek írhatók elő.
Márpedig a véleménynyilvánítás szabadságának alapvető jelentőségére tekintettel annak korlátozását szigorúan kell értékelni, és amint az az EJEE 10. cikkének (2) bekezdéséből, valamint a Charta 52. cikkének (1) bekezdéséből következik, a véleménynyilvánítás szabadságába való beavatkozás csak abban az esetben megengedett, ha az megfelel három feltételnek. Először is a szóban forgó korlátozás „törvény által [előírt]” kell, hogy legyen. Más szóval, az uniós intézménynek, amely olyan intézkedéseket fogad el, amelyek korlátozhatják a valamely személyt megillető véleménynyilvánítás szabadságát, ennek érdekében jogalappal kell rendelkeznie. Másodszor, a szóban forgó korlátozásnak olyan általános érdekű célkitűzést kell érintenie, amelyet az Unió ilyenként elismer. Harmadszor, a szóban forgó korlátozás nem lehet túlzott mértékű, ami azt feltételezi, hogy egyrészt annak a kitűzött célhoz képest szükségesnek és arányosnak kell lennie, másrészt pedig e szabadság lényege nem sérthető (lásd ebben az értelemben: 2017. június 15‑iKiselev kontra Tanács ítélet,
T‑262/15
,
EU:T:2017:392
,
69.
és
84.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Pontosítani kell továbbá, hogy a véleménynyilvánítás szabadságába való beavatkozás vagy annak korlátozása csak akkor tekinthető „törvény által [előírtnak]”, ha a normát kellő pontossággal fogalmazzák meg ahhoz, hogy a hatásai előreláthatóak legyenek, és ahhoz, hogy a címzettje a magatartását e normához szabhassa (lásd ebben az értelemben: EJEB, 2004. február 17., Maestri kontra Olaszország, CE:ECHR:2004:0217JUD003974898, 30. §).
Ezenfelül meg kell állapítani, hogy egy demokráciában a Parlament és a hozzá hasonló szervek a politikai vita nélkülözhetetlen fórumait jelentik. A véleménynyilvánítás szabadságának az e szervek keretében való gyakorlásába való beavatkozás tehát csak nyomós indokok alapján igazolható (EJEB, 2002. december 17., A. kontra Egyesült Királyság, CE:ECHR:2002:1217JUD003537397, 79. §).
Amint azt továbbá az EJEB az ítélkezési gyakorlatában visszatérően megállapította, a véleménynyilvánításnak a parlamenti képviselőket megillető szabadsága különleges fontosságú. A véleménynyilvánítás szabadsága ugyanis, amely mindenki számára fontos, fokozottan jelentős a nép választottja számára; e személy képviseli a választókat, jelzi aggályaikat és védi érdekeiket. Következésképpen a felpereshez hasonló ellenzéki parlamenti képviselő véleménynyilvánítási szabadságába való beavatkozás azt követeli meg a bíróságtól, hogy szigorúbban végezze a felülvizsgálatot (EJEB, 1992. április 23., Castells kontra Spanyolország, CE:ECHR:1992:0423JUD001179885, 42. §).
Meg kell tehát állapítani, hogy a parlamenti képviselők véleménynyilvánítási szabadsága tekintetében fokozott védelmet kell biztosítani a parlament által a demokratikus társadalomban betöltött alapvető fontosságú szerepre tekintettel.
Ugyanakkor az EJEB, bár hangsúlyozta, hogy a parlamenten belül mindenfajta beszéd magas szintű védelmet élvez, nemrégiben elismerte a politikai rendszer ténylegesen demokratikus jellege és a parlament működése közötti szoros kapcsolatra tekintettel, hogy a parlamenten belül a véleménynyilvánítás szabadságát néha háttérbe kell szorítani olyan jogos érdekekkel szemben, mint a parlamenti tevékenység megfelelő rendjének és a többi parlamenti képviselő jogainak a védelme (EJEB, 2016. május 17., Karácsony és társai kontra Magyarország, CE:ECHR:2016:0517JUD 004246113, 138–141. §).
Meg kell állapítani, hogy az EJEB egyrészt a parlament azon lehetőségét, hogy valamely tagjának a magatartását szankcionálja, a parlamenti munka megfelelő rendjéről való gondoskodás szükségességéhez kötötte, és másrészt a parlamentek tekintetében széleskörű autonómiát ismert el a képviselők által a felszólalásukhoz megválasztott mód, időpont és hely szabályozása tekintetében (az EJEB által gyakorolt felülvizsgálat következésképpen korlátozott). Az EJEB az ítélkezési gyakorlatában e tekintetben kizárólag „bizonyos szabályozásra” hivatkozik, amely „szükségesnek tekintendő azért, hogy megakadályozzák az erőszakra való közvetlen vagy közvetett felhívást” (EJEB, 2016. május 17., Karácsony és társai kontra Magyarország, CE:ECHR:2016:0517JUD004246113, 140. §).
Következésképpen egyrészt valamely parlament eljárási szabályzata a parlamenti képviselők által tett kijelentés szankcionálásának a lehetőségét csak abban az esetben írhatja elő, ha e kijelentés veszélyezteti a parlament megfelelő működését, vagy komoly veszélyt jelent a társadalomra, mint például az erőszakra való uszítás vagy a rasszista gyűlöletkeltés.
Másrészt a parlamentek számára elismert azon hatáskört, amelynek keretében fegyelmi szankciókat szabhatnak ki a tevékenységeik megfelelő levezetésének biztosítása vagy bizonyos alapvető jogoknak, elveknek vagy szabadságoknak a védelme érdekében, össze kell egyeztetni a parlamenti képviselők véleménynyilvánítási szabadsága tiszteletben tartása biztosításának a szükségességével.
Így a parlamenti képviselők véleménynyilvánítási szabadságának a különleges fontosságára és azon szigorú korlátokra tekintettel, amelyek között e szabadság az EJEB által e kontextusban kidolgozott elvek alapján korlátozható, ellenőrizni kell, hogy a Parlament a szóban forgó fegyelmi szankció kiszabása tekintetében tiszteletben tartotta‑e az eljárási szabályzata 166. cikkének (1) bekezdésében előírt feltételeket.
A jelen ügyben az eljárási szabályzat a Parlament hivatala által alkalmazott, a tényállás időpontjában hatályos változatában, a VII. címének a „Magatartási szabályok megszegése esetén alkalmazandó intézkedések” című 4. fejezetében azonnali intézkedéseket ír elő, melyeket az ülés elnöke fogadhat el a rend helyreállítása érdekében (az eljárási szabályzat 165. cikke), és olyan fegyelmi szankciókat, amelyeket a Parlament elnöke fogadhat el valamely képviselővel szemben (az eljárási szabályzat 166. cikke).
Az eljárási szabályzat 166. cikke (1) bekezdésének a jelen ügyben alkalmazott első albekezdése értelmében a Parlament elnöke a megfelelő szankciót megállapító, indoklással ellátott határozatot hoz „[s]úlyos rendbontás vagy a parlamenti munka megzavarása esetén, amely sérti a 11. cikkben meghatározott elveket […]”.
Márpedig hangsúlyozni kell, hogy az eljárási szabályzat 166. cikke (1) bekezdése első albekezdésének a szövege eltérő az említett szabályzat nyelvi változataiban. E rendelkezés francia nyelvi változatától, valamint többek között a német, olasz, spanyol, holland és görög nyelvi változatoktól eltérően az angol nyelvi változat nem említi a Parlament „munkájának” vagy „tevékenységének” a megzavarását, hanem a „disruption of Parliament” kifejezést alkalmazza. A Parlament álláspontja szerint e véleménynyilvánítás nem csupán a parlamenti munkának a Parlament épületében végzett munkáját jelenti, hanem az üléstől szélesebb körű helyzetet jelöl, ideértve a Parlamentnek mint intézménynek a jóhírnevére vagy a méltóságára gyakorolt hatást is.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az uniós jogi rendelkezés egységes értelmezésének szükségessége azt követeli meg, hogy annak egyes nyelvi változatai közötti eltérés esetén a szóban forgó rendelkezést azon szabályozás kontextusára és céljára tekintettel kell értelmezni, amelynek az a részét képezi (lásd ebben az értelemben: 2016. november 23‑iBayer CropScience és Stichting De Bijenstichting ítélet,
C‑442/14
,
EU:C:2016:890
,
84.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Következésképpen nem lehet helyt adni a Parlament által a tárgyalás során képviselt azon álláspontnak, amely szerint a jogalkotó akaratának és az összes nyelvi változatnak az értelmezéséhez az eljárási szabályzat 166. cikkének angol változatát kell alapul venni.
Az eljárási szabályzat 166. cikke ugyanis a kontextusára és a céljára tekintettel arra az esetre vonatkozik, amikor a Parlament megfelelő működése vagy a parlamenti munka megfelelő rendje sérül, ezért az ülésen vagy a parlamenti munkában részt vevő parlamenti képviselő olyan magatartásának a szankcionálására irányul, amely ezek lefolytatását komolyan akadályozza. Az ilyen értelmezés, amint arra a fenti 49–51. pont emlékeztetett, egyébiránt megfelel a parlament fegyelmi szabályzata által követett általános célnak, amelynek jogszerű jellegét az EJEB elismerte (lásd ebben az értelemben: EJEB, 2016. május 17., Karácsony és társai kontra Magyarország, CE:ECHR:2016:0517JUD004246113, 138–140. §).
Ezenfelül meg kell állapítani, hogy az eljárási szabályzat 166. cikkének szövege annak megállapításához vezet, hogy két eset szankcionálható, nevezetesen a „[s]úlyos rendbontás […], amely sérti a 11. cikkben meghatározott elveket”, vagy „a parlamenti munka megzavarása […], amely sérti a 11. cikkben meghatározott elveket […]”.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy sem a Parlament hivatalának határozatából, sem a felek írásbeli beadványaiból nem következik, hogy a felperes által a Parlament előtt a 2017. március 1‑jei plenáris ülésen tartott beszéd az említett ülésen bármilyen rendbontást okozott az eljárási szabályzat 166. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében említett első alternatíva értelmében. E tekintetben, amint az a Törvényszék kérdéseire adott válaszokból kitűnik, a felperes beszédére adott egyetlen azonnali reakció annak a képviselőnek a reagálása volt, akihez a felperes kék kártyával kérdést intézett. E képviselő méltatlankodását a következőképpen fejezte ki: „Tisztelt képviselő úr, az Ön véleménye és az Ön elméletei szerint nekem még jogom sem lenne itt lenni képviselőként, tudom, hogy Önt ez bántja, tudom, hogy Ön egyáltalán nem örül annak, hogy a nőknek ma joguk van ahhoz, hogy a polgárokat ugyanolyan feltételekkel, ugyanolyan jogokkal képviseljék, mint Ön. Én pedig nő vagyok, és védem a nők jogait az olyan férfiakkal szemben, mint Ön.” E reakció alapján azonban nem állapítható meg, hogy a 2017. március 1‑jei plenáris ülésen súlyos rendbontás történt, vagy a Parlament munkájának súlyos megzavarására került sor. Ilyen értékelés nem következik továbbá a hivatal határozatából sem, amely a tárgyát képezi azon jogszerűségi felülvizsgálatnak, amelyre a Törvényszéket a jelen keresetben kérik.
Ezenfelül a Parlament mind a Törvényszék írásbeli kérdéseire adott válaszaiban, mind a tárgyaláson megerősítette, hogy a 2017. március 1‑jei plenáris ülésen, illetve az ahhoz kapcsolódó viták során, a felperes felszólalását követően a Parlamentben nem került sor rendbontásra vagy a munka megzavarására, és ezek súlyos változatára még kevésbé. A Parlament azonban azt állította, hogy a felperes esete mégis az eljárási szabályzat 166. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében előírt második alternatíva hatálya alá tartozik, amely nevezetesen „a munka megzavarása”, amely az említett szabályzatnak a képviselők magatartási szabályait megállapító 11. cikkében előírt elvek megsértésének a közvetlen következménye volt. E tekintetben a Parlament azzal érvelt, hogy a „megzavarás”, amely igazolta a felperes tekintetében a fegyelmi szankciók kiszabását, az ülésen kívül nyilvánult meg oly módon, hogy a Parlamentnek mint intézménynek a jóhírneve és a méltósága sérült. A Parlament ezenfelül azt állította, hogy a munka megzavarása, amelyet az eljárási szabályzat 166. cikke (1) bekezdésének első albekezdése említ, nem korlátozódott a Parlamenten belüli vitákra vagy munkára, hanem e fogalomnak szélesebb jelentést kell tulajdonítani, ideértve a Parlamentet a maga egészében, a méltóságát, a jóhírnevét, tehát a működését.
Ez az érvelés nem lehet eredményes.
Először is meg kell ugyanis állapítani, hogy a Parlamentnek a tárgyaláson kifejtett azon érvelése, amely szerint a felperes helyzete az eljárási szabályzat 166. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében előírt második alternatíva hatálya alá tartozik, amely nevezetesen a Parlament munkájának a megzavarása, nem tűnik ki a hivatal határozatából, amely nem pontosítja a konkrét jogsértés indokát, amelyet a jelen ügyben az említett rendelkezésben foglaltak közül megállapítottak. E tekintetben az említett határozat a 32. pontban annak a megállapítására szorítkozik, hogy a felperes magatartása az említett szabályzat 11. cikkének (3) bekezdésében előírt elvek megsértésének minősül, mivel sérti az Uniós Szerződésekben meghatározott értékeket és elveket, valamint nem tartja tiszteletben a Parlament méltóságát, és ebből a szabályzat 166. cikke értelmében a „Parlament megzavarásának” a fennállására következtet. A Parlament által a tárgyaláson kifejtettekkel ellentétben a hivatal határozata 32. pontjának eltérő értelmezése nem következhet az említett határozat 26. és 27. pontjában foglalt indokokból, melyekre tekintettel azt értelmezni kell. Ezen utóbbi pontok ugyanis annak megállapítására szorítkoznak, hogy a mind a nők, mind a Parlament mint intézmény felé provokáló, előre megfontolt, sértő és hátrányosan megkülönböztető kijelentések az Unió alapvető értékének a megsértését jelentik, és azok hozzájárulhatnak ahhoz, hogy a nyilvánosságnak negatív benyomása legyen a Parlamentről és a képviselőiről. Következésképpen, bár ezen értékelések értelmezhetők legfeljebb úgy, hogy megállapítják az eljárási szabályzat 11. cikkének megsértését, nem említik a Parlament munkájának a megzavarását, amint azt az eljárási szabályzat 166. cikke megköveteli.
Márpedig e tekintetben elég arra emlékeztetni, hogy az eljárási szabályzatnak a 166. cikke, és nem a 11. cikke az a rendelkezés, amely előírja azokat a feltételeket, amelyek mellett valamely képviselővel szemben szankciókat lehet kiszabni. Az említett szabályzat 11. cikke ugyanis olyan magatartási szabályokat tartalmaz, amelyek felidézik azokat az elveket és értékeket, amelyeket a képviselőknek a magatartásuk keretében tiszteletben kell tartaniuk, és a képviselő az említett szabályzat 11. cikke (3) bekezdésének első albekezdése szerint nem akadályozhatja a parlamenti munka zökkenőmentes végzését, a biztonság és rend fenntartását a Parlament épületeiben, vagy a Parlament berendezéseinek működését. Ezenfelül az eljárási szabályzat 11. cikke (3) bekezdésének második albekezdése azt írja elő, hogy a képviselők parlamenti viták során nem használhatnak rágalmazó, rasszista vagy idegengyűlölő nyelvezetet. Ezzel szemben e magatartási szabályok be nem tartásának lehetséges következményei tekintetében az eljárási szabályzat 11. cikke (3) bekezdésének negyedik albekezdése annak előírására szorítkozik, hogy az „intézkedések” alkalmazásához „vezethet”, az említett szabályzat 165., 166. és 167. cikkének megfelelően. Következésképpen a hivatal határozatának 32. pontjában levont következtetés, amely szerint az e szabályzat 11. cikkében meghatározott elvek és értékek sérelme
ipso facto
az ülésen bekövetkező súlyos rendbontásnak vagy a Parlament munkája súlyos megzavarásának a megállapításához vezet, semmiképpen nem következik az említett rendelkezésből.
Az a körülmény, hogy az eljárási szabályzat 11. cikkének (3) bekezdése a jelen jogvitára alkalmazandó változatában a második albekezdésében hivatkozik a „rágalmazó, rasszista vagy idegengyűlölő nyelvezet[re]”, nem cáfolja meg ezt a megállapítást. E tekintetben meg kell állapítani, hogy bár amint a korábbi verziója, az eljárási szabályzat 166. cikkének (1) bekezdése hivatkozik a szabályzat 11. cikkében meghatározott elvekre, az említett rendelkezések közül az elsőnek a szó szerinti értelmezése annak megállapításához vezet, hogy az említett elvek megsértése nem minősül önálló jogsértési oknak, hanem olyan kiegészítő feltétel, amely szükséges az ülésen bekövetkező súlyos rendbontásnak vagy a parlamenti munka súlyos megzavarásának a szankcionálásához, amit a Parlament egyébiránt a tárgyaláson megerősített. Ebből következően az eljárási szabályzat 11. cikkében meghatározott elvek megsértése, amennyiben bizonyított, önmagában nem szankcionálható, hanem csak abban az esetben, ha azt súlyos rendbontás vagy a parlament munkájának súlyos megzavarása kíséri, amit a Parlament is megerősített a tárgyaláson.
Másodszor, a Parlament által a tárgyaláson kifejtett állításokkal ellentétben a Parlament munkájának megzavarása, amelyet az eljárási szabályzat 166. cikke (1) bekezdésének első albekezdése említ, és amely a Parlament épületén kívül valósult meg azon következmények miatt, amelyek a felperes beszédének eredményeképpen a Parlamenten kívül felmerültek, nem értelmezhető úgy, hogy az sérti a Parlamentnek mint intézménynek a jóhírnevét vagy a méltóságát. A hivatal határozatának 27. pontjában említett azon körülmény ugyanis, hogy a felperes beszéde a 2017. március 1‑jei plenáris ülést követően a média és a közösségi oldalak figyelmének középpontjába került, és az „valószínűleg” (likely) hozzájárult a Parlamentről és a képviselőiről a nyilvánosságban kialakult negatív benyomáshoz, nem releváns, mivel ennek alapján nem állapítható meg, hogy a Parlament bizonyította a munkájának az eljárási szabályzat 166. cikke értelmében vett megzavarását. Ezenfelül a hivatal határozata nem tartalmaz semmilyen értékelést azon kritériumokra vonatkozóan, amelyek a Parlament hivatalát arra késztették, hogy megállapítsa a Parlament méltóságának állítólagos sérelmét. Ráadásul mivel az ilyen sérelem fennállásának értékelésére vonatkozó objektív kritériumok nem kerültek meghatározásra, és tekintettel a „Parlament méltósága”, vagy annak sérelme fogalmának legalábbis homályos meghatározására, valamint azon jelentős mérlegelési mozgástérre, amely a Parlamentet ezen a területen megilleti, az ilyen értelmezésnek az lenne a hatása, hogy önkényes módon korlátozza a véleménynyilvánításnak a parlamenti képviselőket megillető szabadságát.
Ezenfelül meg kell állapítani, hogy az eljárási szabályzat 166. cikkének (2) bekezdése a parlamenti képviselők magatartására vonatkozik, és azt írja elő, hogy annak értékelése tekintetében annak egyszeri, visszatérő vagy pedig állandó jellegét, valamint súlyosságát kell figyelembe venni. Ezzel szemben a kijelentések, a beszéd vagy a felszólalások nem kerülnek említésre, és azok így önmagukban nem képezhetik szankciós intézkedések tárgyát.
Ebből következően, még ha a parlamenti funkciók keretében tartott beszédek megfeleltethetők is lennének a magatartásnak, amelynek az eljárási szabályzat 11. cikke (3) bekezdésének első albekezdése értelmében többek között bizonyos értékeken kell alapulnia, és amely nem veszélyeztetheti a parlamenti munka megfelelő lefolyását, és még ha az említett kijelentések ezért az említett rendelkezésben meghatározott elvek és értékek megsértésének is minősülhetnének, azok súlyos rendbontás vagy a Parlament munkájának súlyos megzavarása hiányában nem képezhették szankció tárgyát.
Ezenfelül az a különbségtétel, amelyet az eljárási szabályzat 166. cikke (2) bekezdésének második albekezdése előír a képviselőknek a parlamenti feladataik gyakorlása során tanúsított magatartásának az értékelése tekintetében egyrészt a bizonyos körülmények között tolerálható, vizuális jellegű megnyilvánulások, és másrészt azon megnyilvánulások között, amelyek „a parlamenti tevékenység[et] tevékeny[en] megzavar[ják]”, nem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy a parlamenti ülésen tartott beszéd beletartozhat a megnyilvánulások ezen utóbbi kategóriájába, és ezáltal az ülésen bekövetkező súlyos rendbontásnak vagy a Parlament munkája súlyos megzavarásának a megállapítása hiányában szankcionálható.
A fentiek összességére tekintettel, valamint a parlamenti képviselők véleménynyilvánítási szabadságának a különleges fontosságát, és az erre vonatkozóan alkalmazható korlátozásoknak a fenti 37–51. pontban felidézett szigorú határait figyelembe véve az eljárási szabályzat 11. és 166. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az ülésen bekövetkező súlyos rendbontás vagy a Parlament munkájának súlyos megzavarása hiányában e cikkek nem teszik lehetővé, hogy egy képviselővel szemben szankciót alkalmazzanak a parlamenti feladatai keretében tartott beszéde miatt.
E körülmények között és a felperes által a 2017. március 1‑jei plenáris ülésen a felszólalása során tett kijelentések különlegesen sokkoló jellege ellenére a Parlament a jelen ügy körülményei között az eljárási szabályzata 166. cikkének (1) bekezdése alapján nem szabhatott ki a felperessel szemben fegyelmi szankciót.
Ezenfelül, még ha meg is állapították volna, hogy a munka megzavarása
stricto sensu
nem korlátozódott a Parlament épületére, figyelembe véve, hogy az eljárási szabályzat 166. cikkének (1) bekezdésében az „ülésre” való hivatkozás csupán az első előírt alternatíva tekintetében szerepel, amely a súlyos rendbontás, a fenti 66. pontban kifejtett indokok miatt nem lehet olyan tág jelentést elfogadni, mint amelyet a Parlament javasol.
A fentiek összességére tekintettel helyt kell adni az első jogalapnak, abban a részében, amelyben az az eljárási szabályzat 166. cikke megsértésének a megállapítására irányul, valamint helyt kell adni az első kereseti kérelemnek, és meg kell semmisíteni a hivatal határozatát, anélkül hogy szükséges lenne megvizsgálni a megsemmisítés iránti kérelmek alátámasztása érdekében előterjesztett második jogalapot.
A kártérítési kérelmekről
A felperes a kártérítési kérelmeinek alátámasztása érdekében arra hivatkozik, hogy a hivatal határozatának a megsemmisítése nem teszi lehetővé az őt ért valamennyi kár helyreállítását. Így egyrészt kérelmezi annak a vagyoni kárnak a megtérítését, amely a 9180 eurós összegnek megfelelő napidíjának az elvesztéséből származik. Másrészt kérelmezi a Parlament arra való kötelezését, hogy fizessen meg 10000 eurót azon nem vagyoni kár megtérítéseként, amely a felperes parlamenti tevékenységekben való részvételének a felfüggesztéséből, a felperesnek a Parlament képviseletétől való eltiltásától, valamint a jóhírnevének és a becsületének a sérelméből származik.
A Parlament azzal érvel, hogy a pénzügyi kár megtérítése iránti kérelem elfogadhatatlan. Ezenfelül úgy véli, hogy a hivatal határozatának a megsemmisítése a felperes nem vagyoni kárának megfelelő helyreállítása. Másodlagosan úgy véli, hogy legfeljebb 1000 eurós összeg lenne megfelelő.
A jelen ügyben először is a napidíjhoz való jog elvesztéséből származó vagyoni kár megtérítése iránti kérelem tekintetében elegendő megállapítani, hogy a felperes nem fejti ki, hogy miért véli úgy, hogy azon körülmény miatt, hogy a szóban forgó szankciót már alkalmazták, nem lehetséges még a hivatal határozatának a megsemmisítése esetén sem az, hogy a teljes kára helyreálljon, és ez még inkább igaz figyelembe véve, hogy azon napidíjnak megfelelő összeg kifizetésének a kérelmezésére szorítkozik, amelyet a kiszabott szankció hiányában kapott volna, amely nevezetesen 9180 euró. Márpedig a hivatal határozatának a megsemmisítésére tekintettel és az EUMSZ 266. cikk alapján a Parlamentnek el kell fogadnia azokat az intézkedéseket, amelyek a jelen ítélet végrehajtásához szükségesek, ami magában foglalja az azon napidíjnak megfelelő összeg kifizetését, amelynek a juttatását felfüggesztették.
Következésképpen a vagyoni kár megtérítése iránti kérelmet el kell utasítani.
Másodszor, a felperes által állítólagosan elszenvedett nem vagyoni kár megtérítése iránti kérelem tekintetében emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a jogellenes aktus megsemmisítése önmagában megfelelő és főszabály szerint elégséges jóvátételét jelentheti minden olyan nem vagyoni kárnak, amelyet ezen aktus okozhatott (1987. július 9‑iHochbaum és Rawes kontra Bizottság ítélet,
44/85, 77/85, 294/85 és 295/85
,
EU:C:1987:348
,
22.
pont; 2004. november 9‑iMontalto kontra Tanács ítélet,
T‑116/03
,
EU:T:2004:325
,
127.
pont), kivéve ha a kérelmező igazolja, hogy olyan nem vagyoni kár érte, amely elválasztható az adott aktus megsemmisítésére okot adó jogellenességtől, és teljes mértékben nem orvosolható a megsemmisítés által (lásd: 2015. június 25‑iEE kontra Bizottság ítélet,
F‑55/14
,
EU:F:2015:66
,
46.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben az iratokban nincs olyan információ, amely alapján megállapítható, hogy a hivatal határozatát olyan körülmények között fogadták el, amelyek a felperesnek a megsemmisített jogi aktustól függetlenül nem vagyoni kárt okoztak. Következésképpen a nem vagyoni kár megtérítése iránti keresetet el kell utasítani.
A költségekről
Az eljárási szabályzat 134. cikkének (3) bekezdése értelmében részleges pernyertesség esetén mindegyik fél maga viseli saját költségeit. A jelen ügyben, mivel a Törvényszék kizárólag a megsemmisítés iránti kérelemnek adott helyt, úgy kell határozni, hogy mindegyik fél maga viseli saját költségeit.

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (kibővített hatodik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék az Európai Parlament hivatalának 2017. április 3‑i határozatát megsemmisíti.

2)
A Törvényszék a kártérítési kérelmet elutasítja.

3)
Janusz Korwin‑Mikke és a Parlament maguk viselik saját költségeiket.

Berardis
Papasavvas
Spielmann
Csehi
Spineanu‑Matei
Kihirdetve Luxembourgban, a 2018. május 31‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: francia.
(
)	A jelen szöveg kulcskifejezéseket tartalmazó részében, valamint 44., 48. és 50. pontjában az első elektronikus közzétételt követően nyelvi módosítás történt.