CELEX: 62021CJ0401
Odvolanie
Kohézny fond a Európsky fond regionálneho rozvoja (EFRR)
Nariadenie (EÚ) č. 1303/2013
Uplatniteľná miera spolufinancovania
Zmena miery, ku ktorej došlo medzi podaním poslednej žiadosti o priebežnú platbu a schválením účtov
Zásady každoročného zostavovania účtov a zákazu retroaktivity

Rumunsko sa svojím odvolaním domáha zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie zo 14. apríla 2021, Rumunsko/Komisia (T‑543/19, ďalej len „napadnutý rozsudok“,
EU:T:2021:193
), ktorým Všeobecný súd zamietol jeho žalobu na čiastočné zrušenie rozhodnutia Komisie C(2019) 4027 final z 23. mája 2019 (ďalej len „sporné rozhodnutie“), ktoré sa týkalo schválenia účtov a výpočtu sumy, ktorú majú znášať Kohézny fond a Európsky fond regionálneho rozvoja (EFRR) za rozpočtový rok 2017/2018 a pre operačný program CCI 2014RO16M1OP001 „Veľká infraštruktúra“ uplatnením miery spolufinancovania pre prvú a druhú prioritnú os tohto operačného programu vo výške 75 %, a nie 85 %.
Právny rámec
Podľa článku 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1303/2013 zo 17. decembra 2013, ktorým sa stanovujú spoločné ustanovenia o Európskom fonde regionálneho rozvoja, Európskom sociálnom fonde, Kohéznom fonde, Európskom poľnohospodárskom fonde pre rozvoj vidieka a Európskom námornom a rybárskom fonde a ktorým sa stanovujú všeobecné ustanovenia o Európskom fonde regionálneho rozvoja, Európskom sociálnom fonde, Kohéznom fonde a Európskom námornom a rybárskom fonde, a ktorým sa zrušuje nariadenie Rady (ES) č. 1083/2006 (
Ú. v. EÚ L 320, 2018, s. 1
), zmeneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) 2018/1046 z 18. júla 2018 (
Ú. v. EÚ L 320, 2018, s. 1
) (ďalej len „nariadenie č. 1303/2013“) platí, že:
„Toto nariadenie stanovuje spoločné pravidlá platné pre [EFRR], Európsky sociálny fond (ESF), Kohézny fond, Európsky poľnohospodársky fond pre rozvoj vidieka (EPFRV) a Európsky námorný a rybársky fond (ENRF), ktoré fungujú na základe spoločného rámca (ďalej len ‚európske štrukturálne a investičné fondy alebo EŠIF‘). …
V tretej časti sa stanovujú všeobecné pravidlá, ktorými sa riadia EFRR, ESF (ďalej spoločne len ‚štrukturálne fondy‘) a Kohézny fond, pokiaľ ide o úlohy, prioritné ciele a organizáciu štrukturálnych fondov a Kohézneho fondu (ďalej len ‚fondy‘), kritériá, ktoré majú členské štáty a regióny splniť, aby sa stali oprávnenými na podporu z fondov, dostupné finančné prostriedky a kritériá ich prideľovania.
Vo štvrtej časti sa stanovujú všeobecné pravidlá pre fondy a EMFF, pokiaľ ide o riadenie a kontrolu, finančné riadenie, účtovníctvo a finančné opravy.
…“
Článok 2 bod 4 tohto nariadenia stanovuje:
„Na účely tohto nariadenia sa uplatňujú tieto vymedzenia pojmov:
…
4) ‚pravidlá pre jednotlivé fondy‘ sú ustanovenia stanovené v tretej časti alebo vo štvrtej časti tohto nariadenia alebo v nariadení, ktorými sa riadi jeden alebo viaceré EŠIF vymenované vo štvrtom odseku článku 1;“
Článok 120 uvedeného nariadenia s názvom „Určenie mier spolufinancovania“ stanovuje:
„1.   Rozhodnutie [Európskej] komisie, ktorým sa prijme operačný program, stanoví mieru spolufinancovania a maximálnu výšku podpory z fondov pre každú prioritnú os. Ak sa prioritná os týka viacerých kategórií regiónov alebo viacerých fondov, rozhodnutím Komisie sa podľa potreby stanoví miera spolufinancovania podľa kategórie regiónu a fondu.
2.   V prípade každej prioritnej osi sa v rozhodnutí Komisie stanoví, či sa miera spolufinancovania prioritnej osi uplatní na:
a)
celkové oprávnené náklady vrátane verejných a súkromných výdavkov; alebo
b)
oprávnené verejné výdavky.
3.   Miera spolufinancovania na úrovni každej prioritnej osi, a kde je to vhodné, podľa kategórie regiónu a fondu operačných programov v rámci cieľa Investovanie do rastu a zamestnanosti, nesmie byť vyššia ako:
a)
85 % pre Kohézny fond;
…
Komisia uskutoční preskúmanie s cieľom zhodnotiť, či je odôvodnené zachovať mieru spolufinancovania uvedenú v druhom pododseku po 30. júni 2017, a v prípade potreby predloží do 30. júna 2016 legislatívny návrh.
…“
Článok 130 toho istého nariadenia s názvom „Spoločné pravidlá výpočtu priebežných platieb a vyplácania záverečných platieb“ v odseku 1 stanovuje:
„Komisia uhrádza ako priebežné platby 90 % zo sumy, ktorá je výsledkom uplatnenia miery spolufinancovania pre každú prioritu, stanovenej v rozhodnutí, ktorým sa prijíma operačný program, na oprávnený výdavok tejto priority zahrnutý v žiadosti o platbu. Komisia stanoví výšku zostávajúcich súm, ktoré sa majú uhradiť ako priebežné platby alebo vrátiť v súlade s článkom 139.“
Podľa článku 131 ods. 1 nariadenia č. 1303/2013 platí, že:
„Žiadosti o platbu zahŕňajú pre každú prioritu:
a)
celkovú výšku oprávnených výdavkov, ktoré prijímatelia vynaložili a uhradili pri realizácii operácií, ako ju v účtovnom systéme zaznamenal certifikačný orgán;
b)
celkovú výšku verejných výdavkov vynaložených pri realizácii operácií, ako ju v účtovnom systéme zaznamenal certifikačný orgán.
…“
Článok 135 tohto nariadenia s názvom „Lehoty na predkladanie žiadostí o priebežné platby a ich uhradenie“ znie takto:
„1.   Certifikačný orgán predkladá pravidelne žiadosť o priebežnú platbu v súlade s článkom 131 ods. 1 zahŕňajúcu sumy zaznamenané v jeho účtovnom systéme v účtovnom roku. Certifikačný orgán však v prípade, keď to považuje za potrebné, môže zahrnúť takéto sumy do žiadostí o platbu predložených v nasledujúcich účtovných rokoch.
2.   Certifikačný orgán predloží konečnú žiadosť o priebežnú platbu do 31. júla nasledujúceho po konci predchádzajúceho účtovného roka a v každom prípade pred prvou žiadosťou o priebežnú platbu v nadchádzajúcom účtovnom roku.
3.   Prvá žiadosť o priebežnú platbu sa nesmie podať skôr než Komisia dostane oznámenie o určení riadiacich orgánov a certifikačných orgánov v súlade s článkom 124.
4.   Priebežné platby sa neuhradia na operačný program, ak výročná správa o vykonávaní nebola zaslaná Komisii v súlade s pravidlami pre jednotlivé fondy.
5.   V závislosti od dostupných finančných prostriedkov Komisia uhradí priebežnú platbu najneskôr do 60 dní odo dňa, keď Komisia zaevidovala žiadosť o platbu.“
Článok 137 uvedeného nariadenia, ktorý upravuje prípravu účtov, stanovuje:
„1.   Účty uvedené v článku 63 ods. 5 písm. a) a článku 63 ods. 6 nariadenia [Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) č. 966/2012 z 25. októbra 2012, o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Únie, a zrušení nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 (
Ú. v. EÚ L 298, 2012, s. 1
)] sa predkladajú Komisii pre každý operačný program. Účty sa týkajú účtovného roka a obsahujú na úrovni každej priority, prípadne fondu a kategórie regiónov:
a)
celkovú výšku oprávnených výdavkov zaevidovanú v účtovných systémoch certifikačného orgánu, ktoré boli zahrnuté v žiadostiach o platbu predložených Komisii v súlade s článkom 131 a článkom 135 ods. 2 do 31. júla nasledujúceho po skončení účtovného roka, celkovú výšku zodpovedajúcich verejných výdavkov vynaložených počas vykonávania operácií a celkovú výšku zodpovedajúcich platieb prijímateľom podľa článku 132 ods. 1;
…
d)
pre každú prioritu porovnanie výdavkov uvedených podľa písmena a) a výdavkov uvedených pre ten istý účtovný rok v žiadostiach o platbu, spolu s vysvetlením všetkých rozdielov.
2.   Ak členský štát vylúči z účtov výdavky, ktoré v minulosti už boli zahrnuté do žiadosti o priebežnú platbu za účtovný rok, pretože sú predmetom prebiehajúceho hodnotenia ich oprávnenosti a správnosti, všetky takéto výdavky alebo ich časť, ktoré sa následne uznajú za zákonné a správne, možno zahrnúť do žiadosti o priebežnú platbu týkajúcej sa nasledujúcich účtovných rokov.
…“
Článok 139 toho istého nariadenia s názvom „Preskúmanie a schválenie účtov“ stanovuje:
„1.   Komisia preskúma dokumenty, ktoré jej predložil členský štát podľa článku 138. Členský štát poskytne na žiadosť Komisie všetky potrebné dodatočné informácie, ktoré jej umožnia zistiť, či sú účty úplné, presné a pravdivé, a to v lehote stanovenej v článku 84.
2.   Komisia schváli účty, ak môže dospieť k záveru, že sú úplné, presné a pravdivé. Komisia dospeje k takémuto záveru, ak orgán auditu vydal audítorské stanovisko bez výhrad k úplnosti, presnosti a pravdivosti účtov za predpokladu, že Komisia nemá osobitný dôkaz o tom, že toto audítorské stanovisko k účtom je nespoľahlivé.
…
6.   Komisia na základe schválených účtov vypočíta sumu účtovateľnú fondom a ENRF [sumu, ktorá sa má vyplatiť z fondov a ENRF –
neoficiálny preklad
] za účtovný rok a následné úpravy v súvislosti s platbami pre členský štát. Komisia zohľadní:
a)
sumy v účtoch uvedené v článku 137 ods. 1 písm. a) a pri ktorých sa má uplatňovať miera spolufinancovania každej priority;
b)
celkovú výšku platieb uhradených Komisiou počas tohto účtovného roka, pozostávajúcej zo:
i)
sumy priebežných platieb uhradených Komisiou v súlade s článkom 130 ods. 1 a článkom 24, a
ii)
sumy ročnej zálohovej platby vyplatenej podľa článku 134 ods. 2.
7.   Komisia v nadväznosti na výpočet vykonaný podľa odseku 1 zúčtuje príslušnú ročnú zálohovú platbu a do 30 dní od schválenia účtov vyplatí akúkoľvek splatnú dodatočnú sumu. Ak existuje suma, ktorú má vrátiť členský štát, stáva sa predmetom príkazu Komisie na vymáhanie, ktorý sa podľa možnosti vykoná započítaním proti sumám, ktoré sa majú vyplatiť členskému štátu v nasledujúcich platbách v rámci toho istého operačného programu. Takéto vrátenie nepredstavuje finančnú opravu a nezníži sa ním podpora z fondov a z ENRF na operačný program. Vrátená suma predstavuje pripísaný príjem v súlade s článkom 177 ods. 3 nariadenia [č. 966/2012].
…“
Okolnosti predchádzajúceho sporu
Všeobecný súd opísal okolnosti predchádzajúce sporu v bodoch 1 až 10 napadnutého rozsudku a pre potreby tohto konania ich možno zhrnúť nasledujúcim spôsobom.
Vykonávacím rozhodnutím C(2015) 4823 final z 9. júla 2015 (ďalej len „vykonávacie rozhodnutie z roku 2015“), prijatým na základe článku 29 ods. 4 a článku 96 ods. 10 nariadenia č. 1303/2013 Komisia schválila určité prvky operačného programu CCI 2014RO16M1OP001 „Veľká infraštruktúra“ na podporu z EFRR a Kohézneho fondu, v rámci cieľa týkajúceho sa investícií na hospodársky rast a podporu zamestnanosti v Rumunsku v období od 1. januára 2014 do 31. decembra 2020 (ďalej len „operačný program“). Tento program zahŕňal osem prioritných osí.
Článok 4 ods. 3 vykonávacieho rozhodnutia z roku 2015 v spojení s prílohou II tohto rozhodnutia stanovil mieru spolufinancovania pre prvú a druhú prioritnú os, ktoré sú uvedené vyššie na 75 %, a spresnil, že táto miera sa bude uplatňovať na oprávnené verejné výdavky.
Dňa 6. júla 2018 rumunské orgány zaslali Komisii poslednú žiadosť o priebežnú platbu týkajúcu sa operačného programu na účtovný rok 2017/2018, v súlade s článkom 135 ods. 2 nariadenia č. 1303/2013.
Vykonávacím rozhodnutím C(2018) 8890 final z 12. decembra 2018 (ďalej len „vykonávacie rozhodnutie z roku 2018“), prijatým na základe článku 96 ods. 10 nariadenia č. 1303/2013, Komisia zmenila okrem iného prílohu II k vykonávaciemu rozhodnutiu z roku 2015, pričom zvýšila mieru spolufinancovania pre prvú a druhú prioritnú os operačného programu na 85 %.
Na stretnutí rumunských orgánov a Komisie, ktoré sa konalo 15. januára 2019, orgány požiadali o uplatnenie 85 % miery spolufinancovania na účtovný rok 2017/2018 pre prvú a druhú prioritnú os operačného programu, ako bola stanovená vo vykonávacom rozhodnutí z roku 2018, namiesto 75 % miery spolufinancovania stanovenej vo vykonávacom rozhodnutí z roku 2015. V odpovedi na túto žiadosť Komisia uviedla, že usmernenia uvedené v dokumente s názvom „Príručka pre členské štáty týkajúca sa prípravy, preskúmania a schvaľovania účtov“ v znení vypracovanom Komisiou 3. decembra 2018 bránia uplatneniu 85 % miery spolufinancovania stanovenej vo vykonávacom rozhodnutí z roku 2018 na uvedený účtovný rok.
Dňa 15. februára 2019 rumunské orgány predložili Komisii účty operačného programu za účtovný rok 2017/2018 v súlade s článkom 138 písm. a) nariadenia č. 1303/2013.
Listami z 8. marca a 13. mája 2019 rumunské orgány zopakovali Komisii svoju žiadosť o uplatnenie 85 % miery spolufinancovania pre prvú a druhú prioritnú os operačného programu za účtovný rok 2017/2018.
Listom zo 17. mája 2019 Komisia rumunským orgánom potvrdila, že na účtovný rok 2017/2018 sa nemôže uplatniť 85 % miera spolufinancovania pre prvú a druhú prioritnú os operačného programu. Konkrétne vysvetlila, že v rámci programového obdobia 2014 – 2020 a v súlade s usmerneniami príručky uvedenej v bode 15 tohto rozsudku sa na základe zásady každoročného zostavovania účtov akákoľvek zmena miery spolufinancovania uplatňuje len na prebiehajúci účtovný rok a nasledujúce účtovné roky.
Dňa 23. mája 2019 Komisia prijala sporné rozhodnutie, ktorým táto inštitúcia jednak schválila účty operačného programu za účtovný rok 2017/2018 v súlade s článkom 139 ods. 2 a 3 nariadenia č. 1303/2013 a jednak na základe schválených účtov vyčíslila sumu, ktorú mal v uvedenom účtovnom roku znášať Kohézny fond a EFRR v súlade s článkom 139 ods. 6 tohto nariadenia. Z prílohy tohto rozhodnutia vyplýva, že Komisia pri vyčíslení uvedenej sumy uplatnila 75 % mieru spolufinancovania pre prvú a druhú prioritnú os operačného programu, tak ako bolo stanovené vo vykonávacom rozhodnutí z roku 2015.
Konanie na Všeobecnom súde a napadnutý rozsudok
Žalobou podanou do kancelárie Všeobecného súdu 30. júla 2019 Rumunsko navrhlo čiastočné zrušenie sporného rozhodnutia v rozsahu, v akom Komisia uplatnila mieru spolufinancovania vo výške 75 %, a nie 85 %, pokiaľ ide o prvú a druhú prioritnú os operačného programu.
Rumunsko na podporu svojej žaloby uviedlo dva žalobné dôvody, z ktorých prvý je založený na porušení článku 120 ods. 3 a článku 139 ods. 6 nariadenia č. 1303/2013, ako aj porušení zásady ochrany legitímnej dôvery, a druhý na porušení povinnosti odôvodnenia upravenej v článku 296 druhom odseku ZFEÚ a porušení zásady riadnej správy vecí verejných.
Všeobecný súd napadnutým rozsudkom zamietol žalobu v celom rozsahu, keďže považoval tieto žalobné dôvody za nedôvodné.
Pokiaľ ide najmä o prvú časť prvého odvolacieho dôvodu založenú na porušení článku 120 ods. 3 a článku 139 ods. 6 nariadenia č. 1303/2013, Všeobecný súd zamietol túto časť tým, že najprv v bodoch 29 až 51 napadnutého rozsudku podal doslovný, kontextuálny a teleologický výklad tohto posledného uvedeného ustanovenia a následne v bodoch 53 až 71 napadnutého rozsudku preskúmal tvrdenia, ktoré Rumunsko uviedlo na podporu názoru, že mierou spolufinancovania uplatniteľnou podľa článku 139 ods. 6 písm. a) nariadenia č. 1303/2013 je miera spolufinancovania platná v čase schválenia účtov.
Návrhy účastníkov konania
Rumunsko vo svojom odvolaní navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnutý rozsudok,
–
s konečnou platnosťou rozhodol o žalobe podanej na Všeobecný súd a čiastočne zrušil sporné rozhodnutie v rozsahu, v akom Komisia uplatnila mieru spolufinancovania vo výške 75 %, a nie 85 %, pokiaľ ide o prvú a druhú prioritnú os operačného programu, a subsidiárne vrátil vec Všeobecnému súdu na rozhodnutie o tejto žalobe, ako aj
–
uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie a
–
uložil Rumunsku povinnosť nahradiť trovy konania.
O odvolaní
Na podporu svojho odvolania odvolateľ uvádza tri odvolacie dôvody založené po prvé na nesprávnom právnom posúdení pri výklade a uplatnení článku 139 ods. 6 písm. a) nariadenia č. 1303/2013 v spojení s článkom 137 ods. 1 písm. a) a d) a článkom 137 ods. 2, článkom 131, článkom 135 ods. 2, ako aj článkom 139 ods. 1, 2 a 7 toho nariadenia, po druhé na nesprávnom právnom posúdení pri výklade a uplatnení zásady každoročného zostavovania účtov a po tretie na nesprávnom právnom posúdení pri výklade a uplatnení zásady zákazu retroaktivity.
O prvom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Svojím prvým odvolacím dôvodom Rumunsko v podstate vytýka Všeobecnému súdu, že nesprávne vyložil a uplatnil článok 139 ods. 6 písm. a) nariadenia č. 1303/2013 v spojení s článkom 137 ods. 1 písm. a) a d) a článkom 137 ods. 2, článkom 131, článkom 135 ods. 2, ako aj článkom 139 ods. 1, 2 a 7 tohto nariadenia, keď rozhodol, že mierou spolufinancovania uplatniteľnou na výpočet sumy, ktorá má byť vyplatená z Kohézneho fondu a z EFRR za daný účtovný rok, je miera spolufinancovania platná v deň predloženia poslednej žiadosti o priebežnú platbu zodpovedajúcej danému účtovnému roku zo strany príslušného členského štátu, keďže jednak všetky oprávnené výdavky, ktoré Komisia zohľadňuje v rámci výpočtu sumy, ktorá sa má vyplatiť z týchto fondov, sú výdavky uvedené v poslednej žiadosti o priebežnú platbu a jednak oprávnené výdavky a miera spolufinancovania uplatniteľná na tieto výdavky sú dva neoddeliteľne spojené prvky, na základe ktorých sa vypočíta suma, ktorá má byť vyplatená z týchto fondov.
Odvolateľ konkrétne Všeobecnému súdu v prvom rade vytýka, že v bodoch 38, 39, 60 a 68 napadnutého rozsudku dospel k záveru, že suma výdavkov uvedená v poslednej žiadosti o priebežnú platbu predstavuje základ pre výpočet sumy, ktorá sa má vyplatiť z Kohézneho fondu a EFRR, zatiaľ čo podľa názoru odvolateľa umožňuje určiť uvedenú sumu jedine suma výdavkov uvedená v schválených účtovných závierkach, keďže jedine tieto účty vyčerpávajúco a definitívne odrážajú oprávnené výdavky.
Všeobecný súd tak nesprávne stotožnil celkovú sumu oprávnených výdavkov uvedenú v poslednej žiadosti o priebežnú platbu zodpovedajúcu určitému účtovnému roku s celkovou sumou oprávnených výdavkov uvedenou v schválených účtoch týkajúcich sa tohto obdobia, hoci tieto dve sumy sú odlišné, a podľa článku 139 ods. 6 nariadenia č. 1303/2013 Komisia vypočítava sumu, ktorá sa má vyplatiť z Kohézneho fondu a EFRR na základe schválených účtov.
Skutočnosť, že podľa článku 137 ods. 2 nariadenia č. 1303/2013 výdavky, ktoré boli v minulosti zahrnuté do žiadosti o priebežnú platbu podanej za určitý účtovný rok, môže členský štát vylúčiť zo svojich účtov z dôvodu prebiehajúceho hodnotenia ich oprávnenosti a správnosti, preukazuje, že posledná žiadosť o priebežné platby a účty schválené Komisiou môžu odrážať odlišné výdavky.
V druhom rade odvolateľ tvrdí, že toto stotožnenie, ku ktorému pristúpil Všeobecný súd, je v rozpore so zásadou riadneho finančného hospodárenia, ustanoveniami nariadenia č. 1303/2013 týkajúcimi sa prenosu a schvaľovania účtov, ako aj s procesnými zárukami spojenými s fázou týkajúcou sa schvaľovania účtov s cieľom zabezpečiť integritu Kohézneho fondu a EFRR.
V tejto súvislosti odvolateľ spochybňuje posúdenie Všeobecného súdu uvedené v bode 59 napadnutého rozsudku, podľa ktorého konanie týkajúce sa prípravy, preskúmania a schvaľovania účtov za určité účtovné obdobie má „formálnu“ povahu.
Po tretie odvolateľ tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 40 napadnutého rozsudku uviedol, že Komisia pri výpočte nárokovateľnej sumy zohľadní aj celkovú výšku platieb uskutočnených počas tohto účtovného obdobia, pričom táto suma zahŕňa najmä priebežné platby uskutočnené touto inštitúciou podľa článku 130 ods. 1 nariadenia č. 1303/2013.
Na jednej strane je totiž podľa odvolateľa nárokovateľnou sumou suma, ktorá súhrnne predstavuje celkovú podporu z Kohézneho fondu a z EFRR za účtovný rok, ktorá sa vypočíta uplatnením platnej miery spolufinancovania na celkovú sumu výdavkov potvrdených v účtovníctve a schválených Komisiou, takže určenie sumy, ktorú je možné vyžadovať od Kohézneho fondu a EFRR, vyžaduje nový výpočet, ktorý je úplne nezávislý od platieb uskutočnených pred účtovným rokom. Na druhej strane priebežné platby sú podľa odvolateľa len jedným z prvkov, ktoré sa zohľadňujú pri určovaní sumy, ktorá má byť vyplatená. Platby uskutočnené počas účtovného roka vrátane priebežných platieb sa teda odpočítavajú od celkovej nárokovateľnej sumy, čo umožňuje stanoviť zostatok, ktorý Kohézny fond a EFRR dlhujú členským štátom alebo prípadne členské štáty týmto fondom.
Komisia spochybňuje argumentáciu odvolateľa.
Posúdenie Súdnym dvorom
Najprv treba zdôrazniť, že v bode 37 napadnutého rozsudku, ktorý odvolateľ nenapadol, Všeobecný súd potom, čo konštatoval, že posledná žiadosť o priebežnú platbu sa musí podať po skončení daného účtovného roka, uviedol, že táto žiadosť „predstavuje základ pre zostavenie účtov a výpočet sumy, ktorá má byť vyplatená z Kohézneho fondu a EFRR“.
Zo znenia tohto bodu, a najmä z použitia výrazu „totiž“, ktorý nasleduje za týmto tvrdením, vyplýva, že toto tvrdenie je založené na posúdení Všeobecného súdu nachádzajúceho sa v druhej vete tohto bodu, že posledná žiadosť o priebežnú platbu je základom pre určenie tak výdavkov, ktoré Komisia zohľadňuje podľa článku 139 ods. 6 písm. a) nariadenia č. 1303/2013, ako aj celkovej sumy priebežných platieb, ktoré Komisia zohľadňuje podľa uvedeného článku 139 ods. 6 písm. b).
Ako vyplýva z výkladu bodov 38 až 41 napadnutého rozsudku, body 38 a 39 tohto rozsudku, ktoré odvolateľ spochybnil, obsahujú odôvodnenie, na ktorom je založené posúdenie, že posledná žiadosť o priebežnú platbu je základom pre určenie výdavkov, ktoré Komisia zohľadňuje podľa článku 139 ods. 6 písm. a) nariadenia č. 1303/2013. Najmä pokiaľ ide o tieto posledné body, Všeobecný súd vyložil toto ustanovenie s ohľadom na kontext, ktorého je súčasťou.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa článku 139 ods. 6 písm. a) nariadenia č. 1303/2013 Komisia na účely výpočtu sumy, ktorá má byť vyplatená z Kohézneho fondu a EFRR za účtovný rok, zohľadní sumy v účtoch uvedené v článku 137 ods. 1 písm. a) uvedeného nariadenia, pri ktorých sa má uplatňovať miera spolufinancovania každej priority.
V článku 137 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 1303/2013 sa stanovuje, že účty, ktoré sa vzťahujú na účtovný rok, obsahujú najmä celkovú výšku oprávnených výdavkov zaevidovanú v účtovných systémoch certifikačného orgánu, ktoré boli zahrnuté v žiadostiach o platbu predložených Komisii v súlade s článkom 131 a článkom 135 ods. 2 tohto nariadenia do 31. júla nasledujúceho po skončení účtovného roka.
V článku 131 ods. 1 uvedeného nariadenia sa stanovuje, že žiadosti o platbu zahŕňajú pre každú prioritu jednak celkovú výšku oprávnených výdavkov, ktoré prijímatelia vynaložili a uhradili pri realizácii operácií, ako ju v účtovnom systéme zaznamenal certifikačný orgán, a jednak celkovú výšku verejných výdavkov vynaložených pri realizácii operácií, ako ju v účtovnom systéme zaznamenal uvedený orgán.
Pokiaľ ide o článok 135 nariadenia č. 1303/2013, v jeho odsekoch 1 a 2 je stanovené jednak, že certifikačný orgán predkladá pravidelne žiadosť o priebežnú platbu v súlade s článkom 131 ods. 1 tohto nariadenia, zahŕňajúcu sumy zaznamenané v jeho účtovnom systéme v účtovnom roku, a jednak, že tento orgán predkladá konečnú žiadosť o priebežnú platbu do 31. júla nasledujúceho po konci predchádzajúceho účtovného roka a v každom prípade pred prvou žiadosťou o priebežnú platbu v nadchádzajúcom účtovnom roku.
Z ustanovení uvedených v bodoch 39 až 42 tohto rozsudku po prvé vyplýva, že účty za určitý účtovný rok môžu zahŕňať len oprávnené výdavky zaplatené a zaznamenané v účtovnom systéme certifikačného orgánu počas účtovného roka, ktoré certifikačný orgán deklaroval prostredníctvom žiadostí o priebežné platby predložených Komisii.
Po druhé každá žiadosť o priebežnú platbu sa začína výpočtom oprávnených výdavkov zaplatených a zaznamenaných v účtovnom systéme certifikačného orgánu počas účtovného roka, takže v poslednej žiadosti o priebežnú platbu, ktorá môže byť predložená najneskôr do 31. júla po skončení tohto roka, sa konsoliduje celková súhrnná suma oprávnených výdavkov vykázaných počas uvedeného roka, ako to konštatoval Všeobecný súd v bodoch 38 a 68 napadnutého rozsudku a ako to uznáva aj samotný odvolateľ vo svojom odvolaní.
Po tretie posledná žiadosť o priebežnú platbu tak uzatvára vykazovanie oprávnených výdavkov za príslušný účtovný rok v tom zmysle, že po podaní tejto žiadosti už dotknutý členský štát nemôže predkladať oprávnené výdavky na preplatenie za tento účtovný rok, ako to konštatoval aj Všeobecný súd v bode 38 napadnutého rozsudku. Z toho vyplýva, že celková výška výdavkov, ktorých preplatenie je možné požadovať za účtovné obdobie, ktoré možno zahrnúť do schválených účtov za toto obdobie, na základe ktorej sa vypočíta suma, ktorá má byť vyplatená z Kohézneho fondu a EFRR za toto obdobie, sú výdavky uvedené v poslednej žiadosti o priebežnú platbu.
Z článku 139 ods. 6 písm. a) nariadenia č. 1303/2013 v spojení s článkom 131 ods. 1, článkom 135 ods. 1 a 2 a článkom 137 ods. 1 písm. a) tohto nariadenia teda vyplýva, že posledná žiadosť o priebežnú platbu predstavuje základ pre určenie výdavkov, ktoré Komisia zohľadňuje podľa článku 139 ods. 6 písm. a) uvedeného nariadenia, a teda aj pre výpočet sumy, ktorá má byť vyplatená z Kohézneho fondu a EFRR, ako to konštatoval Všeobecný súd v bode 37 napadnutého rozsudku, keďže celková suma oprávnených výdavkov uvedená v poslednej žiadosti o priebežnú platbu zodpovedajúcej danému účtovnému roku predstavuje „východiskový bod“ pre výpočet sumy, ktorá má byť vyplatená z týchto fondov za tento rok.
Z celkového výkladu bodov 37 až 41 napadnutého rozsudku pritom vyplýva, že práve k takémuto záveru dospel Všeobecný súd v bode 39 tohto rozsudku, keď rozhodol, že z výkladu článku 139 ods. 6 písm. a) nariadenia č. 1303/2013 v spojení s článkom 137 ods. 1 písm. a) a článkom 135 ods. 2 tohto nariadenia, ktoré na seba postupne odkazujú, vyplýva, že oprávnenými výdavkami, ktoré Komisia zohľadňuje v súvislosti s výpočtom sumy, ktorá má byť vyplatená z Kohézneho fondu a EFRR, sú tie výdavky, ktoré boli zaznamenané v účtovnom systéme certifikačného orgánu počas príslušného účtovného roka a boli predložené v poslednej žiadosti o priebežnú platbu.
Na túto skutočnosť poukázal aj odvolateľ v bode 46 svojho odvolania, v ktorom uviedol, že „na účely určenia sumy, ktorá má byť vyplatená [z Kohézneho fondu a EFRR], je potrebné najprv vypočítať celkovú sumu výdavkov zaznamenaných v účtovnom systéme certifikačného orgánu, ktoré boli zahrnuté do žiadostí o priebežné platby predložených Komisii“, a že „keďže každá žiadosť o priebežnú platbu sa začína výpočtom výdavkov zaznamenaných v účtovných systémoch, posledná žiadosť o priebežnú platbu by mala odrážať všetky výdavky vykázané počas účtovného roka“. Samotný odvolateľ sa teda z rovnakých dôvodov ako Všeobecný súd domnieva, že posledná žiadosť o priebežnú platbu je východiskovým bodom pre výpočet sumy, ktorá má byť vyplatená z Kohézneho fondu a EFRR, hoci to neznamená, že výdavky uvedené v tejto žiadosti sa majú stotožniť s výdavkami uvedenými v schválených účtoch.
Napokon treba uviesť, že Všeobecný súd na základe toho, že všetky oprávnené výdavky týkajúce sa daného účtovného roka sa určujú v čase podania poslednej žiadosti o priebežnú platbu týkajúcu sa tohto roka, v bode 39 napadnutého rozsudku dospel k záveru, že v súlade so systematikou nariadenia č. 1303/2013 sa javí potrebné, aby sa miera spolufinancovania uplatňujúca sa na tieto výdavky určila rovnakým spôsobom, v dôsledku čoho by touto mierou mala byť miera účinná najneskôr v čase podania poslednej žiadosti o priebežnú platbu.
To, že Všeobecný súd na účely určenia uplatniteľnej miery spolufinancovania zohľadnil dátum predloženia poslednej žiadosti o priebežnú platbu, vyplýva teda výlučne z jeho správnych konštatovaní, podľa ktorých jednak posledná žiadosť o priebežnú platbu vyjasní celkovú sumu oprávnených výdavkov, ktoré boli zaznamenané v účtovnom systéme certifikačného orgánu počas dotknutého účtovného roka a boli predložené na účely ich preplatenia za tento účtovný rok, a jednak že táto žiadosť uzatvára vykazovanie oprávnených výdavkov za tento rok, takže po predložení tejto žiadosti už príslušný členský štát nemôže vykázať oprávnené výdavky na preplatenie za tento rok.
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že skutočnosť, že niektoré oprávnené výdavky v poslednej žiadosti o priebežnú platbu môžu byť prípadne vylúčené z účtovníctva, okrem iného z dôvodu ich nesprávnosti, nemení, ako správne uviedol Všeobecný súd v bode 68 napadnutého rozsudku, zistenia uvedené v predchádzajúcom bode tohto rozsudku, o ktoré sa Všeobecný súd opieral, keď dospel k záveru uvedenému v bode 39 napadnutého rozsudku.
V rozpore s tvrdením odvolateľa teda odôvodnenia uvedené v bodoch 38, 39 a 68 napadnutého rozsudku neumožňujú dospieť k záveru, že Všeobecný súd stotožnil celkovú sumu oprávnených výdavkov uvedenú v poslednej žiadosti o priebežnú platbu zodpovedajúcu danému účtovnému roku, s celkovou sumou oprávnených výdavkov uvedenou v schválených účtoch za toto obdobie, a teda implicitne prisúdil definitívnu povahu celkovej sume oprávnených výdavkov v tejto žiadosti. Z týchto odôvodnení nemožno odvodiť ani to, že by sa Všeobecný súd na to, aby dospel k záveru, že referenčným dátumom, ktorý sa berie do úvahy na určenie miery spolufinancovania uplatniteľnej na určité účtovné obdobie, je dátum podania poslednej žiadosti o priebežnú platbu zodpovedajúcej tomuto obdobiu, opieral o takéto stotožnenie. To isté platí pre bod 60 napadnutého rozsudku, ktorý preberá záver uvedený v bode 39 tohto rozsudku.
Argumentácia odvolateľa zhrnutá v bodoch 28 až 30 tohto rozsudku preto nie je opodstatnená.
Po druhé tvrdenie odvolateľa, že zohľadnenie dátumu predloženia poslednej žiadosti o priebežnú platbu na účely určenia uplatniteľnej miery spolufinancovania narúša postupy zostavovania, prenosu, preskúmania a schvaľovania účtov a procesné záruky spojené so schvaľovaním účtov, ktorých cieľom je zabezpečiť integritu Kohézneho fondu a EFRR, je tiež neopodstatnené.
Postačuje totiž pripomenúť, že tieto postupy musia byť v každom prípade vykonané v súlade s ustanoveniami nariadenia č. 1303/2013 a zásadou riadneho finančného hospodárenia, a preto nie je dôležité, či dátumom, ktorý sa berie do úvahy na uvedené účely, je dátum poslednej žiadosti o priebežnú platbu alebo dátum schválenia účtov.
Okrem toho Všeobecný súd v rozpore s tým, čo tvrdí odvolateľ, v žiadnom prípade nepodcenil význam konania týkajúceho sa prípravy, preskúmania a schválenia účtov za daný účtovný rok na účely výpočtu sumy, ktorá má byť vyplatená z Kohézneho fondu a EFRR, tým, že tomuto konaniu prisúdil formálnu povahu.
Okrem toho, že Všeobecný súd v bode 58 napadnutého rozsudku výslovne uznal, že tento postup má na tieto účely „zásadný“ význam, keďže, ako tvrdí odvolateľ, umožňuje Komisii overiť úplnosť, presnosť a pravdivosť účtov predložených dotknutým členským štátom, ako to vyplýva z bodu 59 napadnutého rozsudku, „formálna“ povaha, ktorú Všeobecný súd prisúdil tomuto postupu, súvisí výlučne s tým, ako Všeobecný súd správne konštatoval, že tento postup spočíva v následnom overení oprávnených výdavkov, ktoré sú uvedené v účtoch vypracovaných členskými štátmi na základe žiadostí o priebežnú platbu predložených Komisii, v dôsledku čoho uvedený postup skutočne nemôže viesť k zaúčtovaniu výdavkov, ktorých sa netýkali tieto žiadosti.
Po tretie a napokon, pokiaľ ide o argumentáciu odvolateľa, ktorou napadol bod 40 napadnutého rozsudku, treba konštatovať, že keďže tento bod len pripomína obsah článku 139 ods. 6 písm. b) nariadenia č. 1303/2013 a článku 130 ods. 1 tohto nariadenia, nemôže obsahovať vadu spočívajúcu v nesprávnom právnom posúdení.
Za týchto okolností treba prvý odvolací dôvod zamietnuť.
O druhom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Vo svojom druhom odvolacom dôvode odvolateľ v podstate tvrdí, že Všeobecný súd tým, že v bode 50 napadnutého rozsudku rozhodol, že uplatnenie miery spolufinancovania prijatej po poslednej žiadosti o priebežnú platbu na výdavky, ktoré vznikli a boli do systému účtovníctva zaznamenané v priebehu účtovného roka, v podstate znamená nedodržanie zásady každoročného zostavovania účtov, túto zásadu vyložil a uplatnil nesprávne.
Odvolateľ tvrdí, že pre daný účtovný rok je uplatnenie miery spolufinancovania, ktorá bola stanovená po dátume podania poslednej žiadosti o priebežnú platbu zodpovedajúcej tomuto roku, ale pred účtovnou uzávierkou za uvedený rok, ako je miera spolufinancovania stanovená vo vykonávacom rozhodnutí z roku 2018, je v súlade so zásadou každoročného zostavovania účtov.
Podľa odvolateľa platí, že aj keď sú výdavky vykazované postupne prostredníctvom žiadostí o priebežnú platbu, sú v čase odovzdania účtovnej závierky zhrnuté na účely ich schválenia a výpočtu sumy, ktorá má byť vyplatená z Kohézneho fondu a EFRR vo vzťahu k celkovým oprávneným výdavkom zaznamenaným počas účtovného roka, čo umožňuje aktualizovať mieru spolufinancovania kedykoľvek do dátumu schválenia účtov a výpočtu nárokovateľnej sumy bez toho, aby uplatňovanie aktualizovanej miery spolufinancovania viedlo k prepočtom priebežných platieb, ktoré už Komisia vykonala.
Komisia spochybňuje argumentáciu odvolateľa.
Posúdenie Súdnym dvorom
Ako konštatoval Všeobecný súd v bodoch 34 a 35 napadnutého rozsudku, ktoré odvolateľ nespochybňuje, systém spoločného riadenia európskych štrukturálnych a investičných fondov zavedený nariadením č. 1303/2013 je založený na zásade každoročného zostavovania účtov, pričom z tejto zásady vyplýva najmä to, že postupy stanovené v tomto nariadení týkajúce sa finančného riadenia výdavkov, ktoré sa majú vyplatiť z Kohézneho fondu a EFRR, ako aj zostavovania, preskúmavania a schvaľovania účtov sú štruktúrované na základe tejto zásady tak, že ich jediným referenčným obdobím je účtovný rok.
Uplatňovanie zásady každoročného zostavovania účtov si preto vyžaduje, aby sa prvky, ktoré sa majú zohľadniť na účely výpočtu sumy, ktorá má byť vyplatená z Kohézneho fondu a EFRR za určitý účtovný rok, ktorú tvoria podľa článku 139 ods. 6 písm. a) a b) nariadenia č. 1303/2013 oprávnené výdavky, uplatniteľná miera spolufinancovania a platby uskutočnené Komisiou, vzťahovali na toto obdobie, a to okrem výnimiek stanovených normotvorcom Únie.
V súlade so zásadou každoročného zostavovania účtov sa teda na jednej strane môžu na účely výpočtu sumy, ktorá sa má za daný roku vyplatiť z Kohézneho fondu a EFRR, zohľadniť len oprávnené výdavky, ktoré boli zaznamenané v účtovnom systéme certifikačného orgánu „v účtovnom roku“ a ktoré boli predložené Komisii na platbu prostredníctvom priebežných žiadostí o platbu, ako vyplýva z článku 139 ods. 6 písm. a) nariadenia č. 1303/2013 v spojení s článkom 137 ods. 1 písm. a), článkom 131 ods. 1 a článkom 135 tohto nariadenia. Na druhej strane, ako vyplýva z článku 139 ods. 6 písm. b) uvedeného nariadenia, na tieto účely sa môžu zohľadniť len platby uhradené „počas tohto účtovného roka“.
Pokiaľ ide o uplatniteľnú mieru spolufinancovania, treba uviesť, že táto miera sa v konečnom dôsledku vzťahuje na percentuálny podiel celkovej sumy oprávnených výdavkov, ktoré vznikli príslušnému členskému štátu počas účtovného roka, ktorý má znášať Únia.
Hoci nariadenie č. 1303/2013 nestanovuje mieru spolufinancovania uplatniteľnú na výpočet sumy, ktorá má byť vyplatená z Kohézneho fondu a EFRR za daný účtovný rok, v prípade zmeny miery spolufinancovania stanovenej po predložení poslednej žiadosti o priebežnú platbu zodpovedajúcej danému roku, ale pred schválením účtov za ten istý rok, podľa zásady každoročného zostavovania účtov, z ktorej vychádza nariadenie č. 1303/2013, sa napriek tomu môže uplatňovať len tá miera spolufinancovania, ktorá platila v danom rozpočtovom roku, v tomto prípade teda miera spolufinancovania stanovená vykonávacím rozhodnutím z roku 2015.
Skutočnosť, že suma, ktorá sa má vyplatiť z Kohézneho fondu a EFRR za daný účtovný rok, sa vypočíta po schválení účtov za tento rok, a teda po jeho ukončení, tak nemá vplyv na určenie miery spolufinancovania uplatniteľnej na uvedený rok, rovnako ako táto skutočnosť nemá vplyv na určenie oprávnených výdavkov a platieb uskutočnených Komisiou, ktoré sa musia zohľadniť na účely tohto výpočtu.
Takáto okolnosť totiž vyplýva zo skutočnosti, že Komisia v súlade s povinnosťami, ktoré jej prináležia ako orgánu zodpovednému za plnenie rozpočtu Únie, musí zabezpečiť, aby členské štáty využívali európske štrukturálne a investičné fondy zákonným spôsobom, a nemôže tieto prostriedky využiť bez toho, aby si predtým overila, či sa dodržiavajú podmienky, ktorým podlieha podpora poskytovaná z týchto fondov, ako sa stanovuje v nariadení č. 1303/2013. Tieto overovacie úkony sa však vzhľadom na svoju povahu môžu uskutočniť až po uzavretí príslušného účtovného roka v rámci postupu preskúmania a schválenia účtov za uvedený rok.
Dospieť k záveru uvedenému v bode 68 tohto rozsudku je o to potrebnejšie, že ako vyplýva z článku 130 ods. 1 nariadenia č. 1303/2013, náhrady, ktoré Komisia vyplatí členskému štátu vo forme priebežných platieb uskutočnených počas účtovného roka nasledujúceho po podaní žiadostí o priebežné platby, sa vypočítavajú tak, že na oprávnené výdavky uvedené v týchto žiadostiach sa uplatní miera spolufinancovania platná ku dňu podania týchto žiadostí, čo odvolateľ nespochybňuje.
Bolo by však nekoherentné vypočítavať sumu, ktorá sa má vyplatiť z Kohézneho fondu a EFRR za účtovný rok, tak, že by sa na oprávnené výdavky, ktoré vznikli príslušnému členskému štátu v tomto roku, uplatnila iná miera spolufinancovania, než aká sa uplatňovala počas celého roka na výpočet priebežných platieb týkajúcich sa týchto výdavkov, ktoré už Komisia uhradila.
Všeobecný súd sa teda nedopustil pochybenia, keď v bode 50 napadnutého rozsudku rozhodol, že uplatnenie miery spolufinancovania prijatej po poslednej žiadosti o priebežnú platbu na výdavky, ktoré vznikli a boli do systému účtovníctva zaznamenané v priebehu účtovného roka, v podstate znamená nedodržanie zásady každoročného zostavovania účtov.
Druhý odvolací dôvod je preto potrebné zamietnuť ako nedôvodný.
O treťom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
V treťom odvolacom dôvode odvolateľ v podstate vytýka Všeobecnému súdu, že nesprávne vyložil a uplatnil zásadu zákazu retroaktivity, keď v bode 65 napadnutého rozsudku rozhodol, že uplatnenie miery spolufinancovania stanovenej vo vykonávacom rozhodnutí z roku 2018 na účtovný rok 2017/2018 by viedlo k retroaktivite tohto rozhodnutia.
V tejto súvislosti odvolateľ po prvé síce uznáva, že účtovný rok 2017/2018 sa skončil 30. júna 2018 a že posledná žiadosť o priebežnú platbu bola zaslaná začiatkom júla 2018, ale na rozdiel od toho, čo konštatoval Všeobecný súd, tvrdí, že právna situácia Rumunska konečným spôsobom nastala až k 12. decembru 2018, teda ku dňu prijatia vykonávacieho rozhodnutia z roku 2018, keďže táto situácia mohla v skutočnosti ešte podliehať zmenám až do dňa schválenia účtov.
Svedčí o tom skutočnosť, že administratívne postupy týkajúce sa účtovného roka pokračujú aj po období, ktoré takýto rok zahŕňa, a môžu potenciálne zmeniť právny vzťah existujúci medzi členským štátom a Komisiou na základe poslednej žiadosti o priebežnú platbu až do momentu schválenia účtov.
Po druhé odvolateľ tvrdí, keďže sa domnieva, že predloženie účtov a ich schválenie predstavujú účinky nasledujúce po podaní žiadostí o priebežnú platbu za účtovný rok, že aj keby sa bolo treba domnievať, že právna situácia členského štátu nastala v čase predloženia poslednej žiadosti o priebežnú platbu, uplatnenie zásady zákazu retroaktivity by si vyžadovalo uplatnenie novej miery spolufinancovania, keďže v súlade s touto zásadou sa nová právna norma okamžite uplatňuje na budúce účinky právnej situácie, ktorá vznikla za účinnosti staršej právnej úpravy.
Po tretie odvolateľ tvrdí, že k retroaktívnemu uplatneniu miery spolufinancovania v skutočnosti dochádza pri výpočte nárokovateľných súm za účtovné roky, za ktoré už boli účty uzavreté a na ktoré už nemajú vplyv administratívne operácie, ktoré by mohli zmeniť právny vzťah medzi členským štátom a Komisiou, čo nie je prípad prejednávanej veci.
Komisia spochybňuje argumentáciu odvolateľa.
Posúdenie Súdnym dvorom
Treba uviesť, že Všeobecný súd potom, ako rozhodol, že z doslovného, kontextuálneho a teleologického výkladu nariadenia č. 1303/2013 vyplýva, že mierou spolufinancovania uplatniteľnou na výpočet sumy, ktorá má byť vyplatená z Kohézneho fondu a EFRR za daný účtovný rok v súlade s článkom 139 ods. 6 písm. a) tohto nariadenia, je miera platná v deň, keď dotknutý členský štát predložil poslednú žiadosť o priebežnú platbu zodpovedajúcu príslušnému účtovnému roku, v bodoch 52 až 71 napadnutého rozsudku preskúmal a zamietol argumenty, ktoré Rumunsko uviedlo na podporu názoru, že uplatniteľnou mierou spolufinancovania v zmysle článku 139 ods. 6 písm. a) nariadenia č. 1303/2013 je miera platná v čase schválenia účtov.
Konkrétne v bodoch 57 až 65 napadnutého rozsudku Všeobecný súd preskúmal tvrdenie, že konania týkajúce sa daného účtovného obdobia zostávajú otvorené až do okamihu schválenia účtov a výpočtu sumy, ktorú majú znášať Kohézny fond a EFRR.
V tejto súvislosti Všeobecný súd v bodoch 58 až 60 napadnutého rozsudku zamietol tento argument, keď v bode 59 tohto rozsudku konštatoval, že fáza konania týkajúca sa schvaľovania účtov, nech je akokoľvek dôležitá, znamená len pristúpenie k následnému overeniu výdavkov, ktoré dotknutý členský štát zahrnul do svojich žiadostí o priebežné platby, týkajúcich sa účtovného roka, ktoré sú prebraté do poslednej žiadosti o priebežnú platbu, takže nemôže viesť k zaúčtovaniu výdavkov neuvedených v tejto poslednej uvedenej žiadosti.
V bode 60 napadnutého rozsudku Všeobecný súd dodal, že práve z tohto dôvodu, ako uviedol v bode 39 tohto rozsudku, sú oprávnenými výdavkami, ktoré Komisia zohľadňuje pri výpočte sumy, ktorá má byť vyplatená z Kohézneho fondu a EFRR, tie výdavky, ktoré boli zaznamenané v účtovnom systéme certifikačného orgánu počas príslušného účtovného roka a predložené v poslednej žiadosti o priebežnú platbu. Všeobecný súd tak dospel k záveru, že miera spolufinancovania uplatniteľná na tieto výdavky by sa mala riadiť rovnakou logikou, keďže normotvorca Únie v tomto ohľade neuviedol žiadne ďalšie spresnenie. Inými slovami, uplatniteľnou mierou spolufinancovania by mala byť miera platná v deň predloženia poslednej žiadosti o priebežnú platbu, ako sa uvádza v bode 39 napadnutého rozsudku.
Z výkladu bodov 61 až 65 napadnutého rozsudku, a najmä z použitia výrazu „okrem toho“ v bode 61 tohto rozsudku pritom vyplýva, že odôvodnenie v týchto bodoch, ktoré má podporiť záver uvedený v bode 60 tohto rozsudku, je rozsiahlejšie ako odôvodnenie v bodoch 58 až 60 tohto rozsudku.
Keďže prvý a druhý odvolací dôvod boli zamietnuté, v dôsledku čoho boli potvrdené body 39, 59 a 60 napadnutého rozsudku, tretí odvolací dôvod musí byť zamietnutý ako neúčinný.
Vzhľadom na to, že sa nevyhovelo žiadnemu z odvolacích dôvodov uvedených odvolateľom na podporu jeho odvolania, treba toto odvolanie zamietnuť ako celok.
O trovách
Podľa článku 184 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora ak odvolanie nie je dôvodné, Súdny dvor rozhodne aj o trovách konania.
Podľa článku 138 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku uplatniteľného na konanie o odvolaní na základe článku 184 ods. 1 uvedeného rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Keďže Komisia navrhla uložiť odvolateľovi povinnosť nahradiť trovy konania a odvolateľ nemal úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené uložiť mu povinnosť znášať svoje vlastné trovy konania a nahradiť trovy konania vynaložené Komisiou.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (siedma komora) rozhodol takto:

1.
Odvolanie sa zamieta.

2.
Rumunsko znáša svoje vlastné trovy konania a je povinné nahradiť trovy konania Európskej komisie.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: rumunčina.