CELEX: 62015CJ0558
Ennakkoratkaisupyyntö
Moottoriajoneuvon käyttöön liittyvän vastuun varalta otettava vakuutus ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaansaattaminen
Direktiivi 2000/26/EY
4 artiklan 5 kohta
Vakuutusyritys
Korvausedustaja
Riittävä edustusvalta
Kanteen nostaminen tuomioistuimissa

Ennakkoratkaisupyyntö koskee moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevien jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen lähentämisestä ja neuvoston direktiivien 73/239/ETY ja 88/357/ETY muuttamisesta 16.5.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/26/EY (neljäs liikennevakuutusdirektiivi) (
EYVL 2000, L 181, s. 65
), sellaisena kuin se on muutettuna 11.5.2005 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2005/14/EY (
EUVL 2005, L 149, s. 14
; jäljempänä direktiivi 2000/26) 4 artiklan 4, 5 ja 8 kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat yhtäältä Alberto José Vieira de Azevedo, Maria da Conceição Ferreira da Silva Carlos Manuel Ferreira Alves, Rui Dinis Ferreira Alves ja Vítor José Ferreira Alves ja toisaalta CED Portugal Unipessoal Lda (jäljempänä CED) ja Instituto de Seguros de Portugal – Fundo de Garantia Automóvel (Portugalin vakuutusinstituutti – Liikennevakuutusrahasto) (jäljempänä liikennevakuutusrahasto) ja joka koskee tieliikenneonnettomuuden aiheuttajana olleen ajoneuvon omistajan vakuutusyhtiön edustajana toimivan CED:n edustusvaltaa tuomioistuimissa.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavasta vakuutuksesta ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaansaattamisesta 16.9.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/103/EY (
EUVL 2009, L 263, s. 11
) kodifioitiin viisi direktiiviä, jotka oli annettu pakollista liikennevakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämiseksi.
Koska pääasian oikeusriidan perustana olevat tosiseikat ovat kuitenkin tapahtuneet vuonna 2007 eli ennen direktiivin 2009/103 voimaantuloa, asiassa merkityksellinen lainsäädäntö on erityisesti direktiivin 2000/26 säännöstö.
Direktiivin 2000/26 johdanto-osan kahdeksannen perustelukappaleen mukaan unionin lainsäätäjä on halunnut taata moottoriajoneuvo-onnettomuuden vuoksi vahingon kärsineille yhtäläisen kohtelun riippumatta siitä, missä Euroopan yhteisön alueella vahingot sattuvat.
Direktiivi 2000/26 sisältää myös seuraavat johdanto-osan perustelukappaleet:
”(10)
Vahingon kärsineelle olisi annettava oikeus vaatia korvausta suoraan vahingosta vastuussa olevan vakuutusyritykseltä.
(11)
Tyydyttävä ratkaisu voisi olla sellainen, että niillä, jotka ovat kärsineet vahinkoa jouduttuaan tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvaan moottoriajoneuvo-onnettomuuteen valtiossa, joka ei ole heidän asuinvaltionsa, olisi oikeus esittää korvausvaatimus asuinjäsenvaltiossaan vahingosta vastaavan osapuolen vakuutusyrityksen kyseiseen maahan nimeämälle korvausedustajalle.
(12)
Tämä ratkaisu mahdollistaisi vahingon selvittämisen vahingon kärsineelle tutulla tavalla, kun vahinko on tapahtunut vahingon kärsineen asuinjäsenvaltion ulkopuolella.
(13)
Järjestelmä, jossa korvausedustaja toimii vahingon kärsineen asuinvaltiossa, ei vaikuta yksittäiseen tapaukseen sovellettavaan aineelliseen oikeuteen eikä tuomioistuimen toimivaltaan.
(14)
Se, että vahingon kärsinyt voi vaatia korvausta suoraan vakuutusyritykseltä, on tällaisten korvausedustajien nimeämisen looginen täydennys, ja se parantaa lisäksi yleisesti niiden henkilöiden oikeudellista asemaa, jotka ovat kärsineet vahinkoa moottoriajoneuvo-onnettomuuksissa muualla kuin asuinjäsenvaltiossaan.
(15)
Jotta kyseiset puutteet voidaan korjata, on huolehdittava siitä, että se jäsenvaltio, jossa vakuutusyrityksellä on toimilupa, vaatii vakuutusyritystä nimeämään muihin jäsenvaltioihin näissä jäsenvaltioissa asuvia tai niihin sijoittautuneita korvausedustajia, jotka kokoavat kaikki tarvittavat tällaisten vahinkojen korvausvaatimuksiin liittyvät tiedot ja ryhtyvät asianmukaisiin toimiin vahinkojen korvaamiseksi vakuutusyrityksen nimissä ja tämän laskuun mukaan lukien korvausten maksaminen. Korvausedustajilla on oltava riittävät toimivaltuudet, jotta ne voivat edustaa vakuutusyritystä suhteessa vahingon kärsineisiin ja jotta ne voivat edustaa vakuutusyritystä myös kansallisiin viranomaisiin nähden, tarvittaessa myös tuomioistuimissa, jos se on tuomioistuimen toimivallan määräytymistä koskevien kansainvälisen yksityisoikeuden sääntöjen mukaista.
(16)
Korvausedustajan toiminta ei ole riittävä peruste tuomioistuimen toimivallalle siinä jäsenvaltiossa, jossa vahingon kärsinyt asuu, jos tämä ei ole tuomioistuimen toimivallan määräytymistä koskevien kansainvälisen yksityisoikeuden sääntöjen mukaista.
(16a)
Vahingon kärsinyt voi tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22 päivänä joulukuuta 2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 [(
EYVL 2001, L 12, s. 1
)] 11 artiklan 2 kohdan nojalla, kun se luetaan yhdessä 9 artiklan 1 kohdan b alakohdan kanssa, nostaa kanteen vastuuvakuutuksen antajaa vastaan siinä jäsenvaltiossa, jossa hänen kotipaikkansa on.
– –”
Direktiivin 2000/26 1 artiklan 1 kohdan ensimmäinen alakohta kuuluu seuraavasti:
”Tällä direktiivillä on tarkoitus antaa erityissäännökset, joita sovelletaan niihin vahingon kärsineisiin, joilla on oikeus saada korvaus sellaisista liikenneonnettomuuksista johtuvista vahingoista tai vammoista, jotka sattuvat muussa jäsenvaltiossa kuin vahingon kärsineen asuinpaikkana olevassa jäsenvaltiossa ja jotka ovat aiheutuneet jäsenvaltiossa vakuutetun ja pysyvän kotipaikan omaavan ajoneuvon käytöstä.”
Tämän direktiivin 3 artiklassa säädetään, että kunkin jäsenvaltion on huolehdittava siitä, että 1 artiklassa tarkoitetulla vahingon kärsineellä on mainitussa artiklassa tarkoitetuissa liikennevahingoissa oikeus vaatia korvausta suoraan vahingon aiheuttajalle vastuuvakuutuksen myöntäneeltä vakuutusyritykseltä.
Direktiivin 4 artiklassa, jonka otsikko on ”Korvausedustajat”, säädetään seuraavaa:
”1.   Kunkin jäsenvaltion on toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet varmistaakseen, että kaikki vakuutusyritykset, jotka kattavat [muun ensivakuutusliikkeen kuin henkivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 24.7.1973 annetun neuvoston] direktiivin 73/239/ETY [(
EYVL 1973, L 228, s. 3
)] liitteessä olevan A kohdan vakuutusluokkaan 10 luokiteltuja riskejä, rahdinkuljettajan vastuuta lukuun ottamatta, nimeävät korvausedustajan jokaiseen muuhun jäsenvaltioon kuin siihen, jossa ne ovat saaneet virallisen toimilupansa. Korvausedustajan tehtävänä on 1 artiklassa tarkoitetuissa tapauksissa sattuneista liikennevahingoista johtuvien korvausvaatimusten käsittely ja selvittely. Korvausedustajan on asuttava siinä jäsenvaltiossa tai oltava sijoittautunut siihen jäsenvaltioon, johon hänet on nimetty.
– –
4.   Korvausedustaja kokoaa kaikki tällaisten korvausten maksamiseen tarvittavat tiedot ja toteuttaa tarvittavat toimenpiteet, jotta päästäisiin neuvottelutulokseen korvausten maksamisesta. Vaatimus korvausedustajan nimeämisestä ei poista vahingon kärsineeltä tai tämän vakuutusyritykseltä oikeutta vaatia korvausta suoraan vahingonaiheuttajalta tai tämän vakuutusyritykseltä.
5.   Korvausedustajalla on oltava riittävät toimivaltuudet voidakseen edustaa vakuutusyritystä 1 artiklassa tarkoitetuissa tapauksissa vahingon kärsineisiin nähden ja voidakseen täysin korvata näiden vaatimukset. Korvausedustajan on kyettävä käsittelemään vahinkotapaus sen jäsenvaltion virallisella kielellä tai virallisilla kielillä, jossa vahingon kärsinyt asuu.
6.   Jäsenvaltioiden on säädettävä velvoitteista ja niihin liittyvistä tarkoituksenmukaisista, tehokkaista ja järjestelmällisistä rahallisista tai vastaavista hallinnollisista seuraamuksista sen varmistamiseksi, että kolmen kuukauden kuluessa päivästä, jona vahingon kärsinyt on esittänyt korvausvaatimuksensa joko suoraan vahingonaiheuttajan vakuutusyritykselle tai tämän korvausedustajalle,
a)
vahingonaiheuttajan vakuutusyrityksen tai tämän korvausedustajan on tehtävä perusteltu korvaustarjous, jos korvausvastuuta ei kiistetä ja jos vahinkojen suuruus on määritetty; tai
b)
vakuutusyrityksen, jolle korvausvaatimus on esitetty, tai tämän korvausedustajan on annettava perusteltu vastaus korvausvaatimuksessa esitettyihin kohtiin, jos korvausvastuu kiistetään tai sitä ei ole tarkasti määritetty tai jos vahinkojen suuruutta ei ole kokonaan määritetty.
Jäsenvaltioiden on annettava säännökset sen varmistamiseksi, että jos tarjousta ei ole tehty kolmen kuukauden määräajassa, vahingon kärsineelle maksettavalle, vakuutusyrityksen tarjoamalle tai tuomioistuimen määräämälle korvaussummalle maksetaan korkoa.
– –
8.   Korvausedustajan nimeäminen ei sinänsä merkitse [muuta ensivakuutusta kuin henkivakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta sekä direktiivien 73/239/ETY ja 88/357/ETY muuttamisesta 18.6.1992 annetun neuvoston] direktiivin 92/49/ETY [(kolmas vahinkovakuutusdirektiivi) (
EYVL 1992, L 228, s. 1
)] 1 artiklan b alakohdassa tarkoitetun sivukonttorin avaamista, eikä korvausedustajan myöskään katsota olevan [muuta ensivakuutusta kuin henkivakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta, säännöksistä, joilla helpotetaan palvelujen tarjoamisen vapauden tehokasta käyttämistä, sekä direktiivin 73/239/ETY muuttamisesta 22.6.1988 annetun neuvoston] direktiivin 88/357/ETY [(
EYVL 1988, L 172, s. 19
] 2 artiklan c alakohdan mukainen toimipaikka tai – –
– –
—
asetuksen (EY) N:o 44/2001 mukainen toimipaikka – –”
Portugalin oikeus
Direktiivi 2000/26 saatettiin osaksi Portugalin oikeusjärjestystä 14.4.2003 annetulla pakollista vakuutusta koskevalla asetuksella nro 72‑A/2003 (Decreto‑Lei n.° 72‑A/2003 – Lei do Seguro Obrigatório), jolla muutettiin yhtäältä 31.12.1985 annettua pakollista liikennevakuutusta koskevaa asetusta nro 522/85 (Decreto-Lei n.° 522/85 – Seguro Obrigatório de Responsabilidade Civil Automòvel) ja toisaalta vakuutus- ja jälleenvakuutustoiminnan aloittamista ja harjoittamista Euroopan yhteisön alueella koskevista edellytyksistä 17.4.1998 annettua asetusta nro 94-B/98 (Decreto‑Lei n.° 94‑B/98 – Regula as condições de acesso e de exercício da actividade seguradora e resseguradora no território da Comunidade Europeia).
Asetuksen nro 522/85, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella nro 72-A/2003, 43 §:n sanamuoto on seuraava:
”1.   Vakuutusyritykset, joilla on kotipaikka Portugalissa, sekä sellaisten yritysten sivuliikkeet Portugalissa, joilla on kotipaikka Euroopan yhteisön ulkopuolella ja joilla on lupa tarjota vakuutuksia, joilla katetaan lajia ’moottorikäyttöisten maa-ajoneuvojen vahingonkorvausvastuu, pois lukien rahdinkuljettajan vastuu’ oleva riski, voivat valita vapaasti jokaiseen muuhun jäsenvaltioon edustajan, joka käsittelee ja selvittää vahingon kärsineen asuinvaltiossa toisen valtion alueella tapahtuneisiin vahinkoihin liittyvät korvausvaatimukset (jäljempänä korvausedustaja).
2.   Korvausedustajan on asuttava siinä jäsenvaltiossa tai oltava sijoittautunut siihen jäsenvaltioon, johon se on nimetty, ja se voi toimia yhden tai useamman vakuutusyrityksen lukuun.
3.   Korvausedustajalla on oltava riittävät toimivaltuudet voidakseen edustaa vakuutusyritystä 1 §:ssä tarkoitetuissa tapauksissa vahingon kärsineisiin nähden ja voidakseen täysin korvata näiden vaatimukset, ja korvausedustajan on kyettävä käsittelemään vahinkotapaus sen jäsenvaltion virallisella kielellä tai virallisilla kielillä, jossa vahingon kärsinyt asuu.
4.   Korvausedustaja kokoaa kaikki tällaisten korvausten maksamiseen tarvittavat tiedot ja toteuttaa tarvittavat toimenpiteet, jotta päästäisiin neuvottelutulokseen korvausten maksamisesta.
– –”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Espanjalaisella moottoritiellä tapahtui 17.10.2007 liikenneonnettomuus, jossa oli osallisena Espanjassa Helvetia Compañía Suiza S.A. de Seguros y Reaserguros ‑yhtiössä (jäljempänä Helvetia) vakuutettu vuokra-ajoneuvo ja jonka seurauksena Luis de Sousa Alves kuoli ja Vieira de Azevedo loukkaantui; molemmat olivat Portugalin kansalaisia.
Vieira de Azevedo ja Luis de Sousa Alvesin puoliso ja lapset nostivat Instância Central Cível da Comarca do Porto-Estessä (Penafiel) (Porto-Esten alueen (Penafiel) ensimmäisen asteen tuomioistuin, Portugali) kanteet saadakseen korvauksen aiheutuneista vahingoista. Vastaajiksi haastettiin CED, joka on Helvetian edustaja Portugalissa, ja toissijaisesti liikennevakuutusrahasto.
Kyseinen tuomioistuin katsoi, että CED:n ja näin ollen liikennevakuutusrahaston passiivilegitimaatio puuttui, ja hylkäsi kanteet.
Vieira de Azevedo ja Luis de Sousa Alvesin puoliso ja lapset valittivat kanteet hylänneestä tuomiosta Tribunal de Relaçao do Portoon (Porton ylioikeus, Portugali). He väittivät, että koska CED toimi Helvetian edustajana Portugalissa, se voitiin haastaa oikeuteen Portugalin tuomioistuimissa vahingonkorvausten saamiseksi.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, voivatko tietyn valtion kansalaiset nostaa kanteen ulkomailla toimivien vakuutusyhtiöiden sellaisia direktiivin 2000/26 4 artiklan nojalla nimettyjä edustajia vastaan, joilla on oltava riittävät toimivaltuudet korvausvaatimuksen käsittelyä ja maksamista varten.
Tässä tilanteessa Tribunal de Relaçao do Porto päätti lykätä asian ratkaisua ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko [direktiivin 2000/26] johdanto-osan 16 a perustelukappaleen ja 4 artiklan [4, 5 ja 8 kohdan] – – perusteella mahdollista nostaa kanne sellaisen vakuutusyhtiön edustajaa vastaan, joka ei toimi maassa, jossa liikennevahinkoon liittyvä vahingonkorvauskanne on nostettu toisessa Euroopan unionin jäsenvaltiossa otetun pakollisen liikennevakuutuksen perusteella?
2)
Mikäli edelliseen kysymykseen vastataan myöntävästi, riippuuko tällaisen kanteen nostamisen mahdollisuus edustajan ja vakuutusyhtiön välisen sopimuksen sopimusehdoista?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään, onko direktiivin 2000/26 4 artiklaa tulkittava siten, että siinä velvoitetaan jäsenvaltiot huolehtimaan siitä, että tämän artiklan nojalla määrättyä korvausedustajaa vastaan voidaan sen edustaman vakuutusyrityksen sijaan nostaa kanne siinä kansallisessa tuomioistuimessa, jossa tämän direktiivin 1 artiklan soveltamisalaan kuuluva vahingon kärsinyt henkilö on nostanut vahingonkorvauskanteen.
Aluksi on huomautettava, että unionin oikeussäännön ulottuvuuden määrittämiseksi on otettava huomioon samanaikaisesti sen sanamuoto, asiayhteys ja tavoitteet (ks. mm. tuomio 10.10.2013, Spedition Welter,
C-306/12
,
EU:C:2013:650
,
kohta).
Direktiivin 2000/26 4 artiklan 1 kohdan mukaan kunkin jäsenvaltion on toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet varmistaakseen, että kaikki vakuutusyritykset, jotka kattavat moottoriajoneuvojen käyttöön liittyviä riskejä, nimeävät jokaiseen muuhun jäsenvaltioon kuin siihen, jossa ne ovat saaneet virallisen toimilupansa, korvausedustajan, jonka tehtävänä on 1 artiklassa tarkoitetuissa tapauksissa sattuneista vahingoista johtuvien korvausvaatimusten käsittely ja selvittely. Näistä säännöksistä itsessään ei käy ilmi, että korvausedustajaa vastaan voidaan sen edustaman vakuutusyrityksen sijasta nostaa kanne kansallisessa tuomioistuimessa.
Mahdollisuus kanteen nostamiseen korvausedustajaa vastaan ei myöskään voi seurata direktiivin 2000/26 4 artiklan 4 kohdan säännöksistä, joiden mukaan korvausedustaja kokoaa kaikki tällaisten korvausten maksamiseen tarvittavat tiedot ja toteuttaa tarvittavat toimenpiteet, jotta päästäisiin neuvottelutulokseen korvausten maksamisesta. Unionin lainsäätäjä on nimittäin näillä säännöksillä tyytynyt täsmentämään kyseisen edustajan tehtävät vahingonkorvauksesta neuvoteltaessa, viittaamatta mahdollisiin tuomioistuinmenettelyihin.
Samassa direktiivin 2000/26 4 artiklan 4 kohdassa, jossa täsmennetään myös, että korvausedustajan nimeäminen ei poista vahingon kärsineeltä tai tämän vakuutusyritykseltä oikeutta vaatia korvausta suoraan vahingonaiheuttajalta tai tämän vakuutusyritykseltä, tyydytään täsmentämään, ettei korvauksen vaatiminen korvausedustajalta ole ainoa toimintamahdollisuus, eikä kyseisessä kohdassa sinänsä mitenkään tunnusteta mahdollisuutta kanteen nostamiseen mainittua edustajaa vastaan.
Vaikka direktiivin 2000/26 4 artiklan 5 kohdan sanamuodon mukaan korvausedustajalla on oltava riittävät toimivaltuudet voidakseen edustaa vakuutusyritystä vahingon kärsineisiin nähden ja voidakseen kokonaan täyttää näiden korvausvaatimukset, kyseisessä säännöksessä, jossa vahvistetaan siten tätä edustusta koskevat tavoitteet, ei täsmennetä tätä tarkoitusta varten myönnettyjen toimivaltuuksien täsmällistä ulottuvuutta (ks. vastaavasti tuomio 10.10.2013, Spedition Welter,
C-306/12
,
EU:C:2013:650
,
kohta).
Lisäksi direktiivin 2000/26 4 artiklan 6 kohdan ensimmäisessä alakohdassa, jossa määritetään suoraan vahingonaiheuttajan vakuutusyritykselle tai tämän korvausedustajalle esitettyjen korvausvaatimusten käsittelyä koskevat säännöt, viitataan vain siihen korvausmenettelyn vaiheeseen, jonka päätteeksi joko tehdään korvaustarjous tai korvaus evätään, eikä siinä säädetä mitään mahdollisesta tuomioistuimessa käytävästä menettelyvaiheesta. Tällaisella säännöksellä ei siis voida määritellä asemaa, joka korvausedustajalla voi olla tällaisessa vaiheessa.
Sitä vastoin on todettava, että direktiivin 2000/26 4 artiklan 6 kohdan toisen alakohdan mukaan jäsenvaltioiden on annettava säännökset sen varmistamiseksi, että jos korvaustarjousta ei ole tehty kolmen kuukauden määräajassa, vahingon kärsineelle maksettavalle, vakuutusyrityksen tarjoamalle tai tuomioistuimen määräämälle korvaussummalle maksetaan korkoa. Tästä säännöksestä seuraa, että riippumatta mahdollisuudesta esittää korvausvaatimus vakuutusyrityksen edustajalle lopullisen korvaustarjouksen voi tehdä vain tämä yritys, ellei korvausta mahdollisesti vahvista tuomioistuin.
Näin ollen on todettava, että korvaukseen liittyvässä menettelyvaiheessa, jota ei käydä tuomioistuimessa, korvausedustaja ei mitenkään tule edustamansa yrityksen sijaan ja hoitaa vain välittäjän tehtäviä, jotka ovat väistämättä rajattuja. Tuomioistuimessa käytävässä menettelyvaiheessa asia voi olla toisin vain, mikäli unionin lainsäätäjä on näin säätänyt, mikä ei käy ilmi direktiivin 2000/26 4 artiklan 1–6 kohdasta.
Lopuksi on todettava direktiivin 2000/26 4 artiklan 8 kohdasta, jonka mukaan korvausedustajan nimeäminen ei sinänsä merkitse sivukonttorin avaamista ja jonka mukaan tämän korvausedustajan ei katsota olevan tällaisen yrityksen toimipaikka eikä myöskään asetuksen N:o 44/2001 mukainen toimipaikka, että tämän kohdan tarkoituksena ei ole eikä sen seurauksena voi olla se, että tällaista edustajaa vastaan voidaan vakuutusyrityksen sijaan nostaa kanne kansallisessa tuomioistuimessa.
Direktiivin 2000/26 asiayhteyden ja tavoitteiden perusteella ei voida katsoa, että unionin lainsäätäjän tarkoituksena olisi ollut velvoittaa jäsenvaltiot säätämään tällaisesta asemasta.
On nimittäin niin, että vaikka direktiivin 2000/26 3 artiklan mukaan kunkin jäsenvaltion on huolehdittava siitä, että 1 artiklassa tarkoitetulla vahingon kärsineellä on mainitussa artiklassa tarkoitetuissa liikennevahingoissa oikeus vaatia korvausta suoraan vahingon aiheuttajalle vastuuvakuutuksen myöntäneeltä vakuutusyritykseltä, mikään ei tässä artiklassa eikä missään muussakaan tämän direktiivin säännöksessä viittaa siihen, että näille henkilöille annettaisiin tämän oikeuden käyttämiseksi mahdollisuus nostaa kanne kansallisessa tuomioistuimessa suoraan korvausedustajaa vastaan.
Tässä tilanteessa on muistutettava, että direktiivillä 2000/26 pyritään takaamaan moottoriajoneuvojen aiheuttamista liikennevahingoista vahingon kärsineille yhtäläinen kohtelu riippumatta siitä, missä unionin alueella vahingot tapahtuvat. Tätä tarkoitusta varten vahingon kärsineiden on voitava esittää korvausvaatimus asuinjäsenvaltiossaan vahingon aiheuttaneen osapuolen vakuutusyrityksen kyseiseen jäsenvaltioon nimeämälle korvausedustajalle. Korvausedustajan tehtävänä on helpottaa vahingon kärsineiden henkilöiden toteuttamia toimia ja erityisesti mahdollistaa se, että he voivat esittää vaatimuksensa omalla kielellään.
Direktiivin 2000/26 johdanto-osan 15 perustelukappaleen mukaan jäsenvaltioiden on huolehdittava, että korvausedustajilla on riittävät toimivaltuudet, jotta ne voivat edustaa vakuutusyritystä suhteessa vahingon kärsineisiin ja jotta ne voivat edustaa vakuutusyritystä myös kansallisiin viranomaisiin nähden, tarvittaessa myös tuomioistuimissa, jos se on tuomioistuimen toimivallan määräytymistä koskevien kansainvälisen yksityisoikeuden sääntöjen mukaista.
Näin ollen näiden tavoitteiden valossa unionin lainsäätäjä ei ole vain ottanut käyttöön järjestelmää, jossa vahinkoa kärsineet voivat jokaisessa jäsenvaltiossa esittää korvausvaatimuksen vahingon aiheuttaneen henkilön vakuutuksenantajan edustajalle noudattaen heille tuttua menettelyä, vaan se on täydentänyt loogisesti tätä järjestelmää – kuten se on täsmentänyt direktiivin 2000/26 johdanto-osan 14 perustelukappaleessa – antamalla vahingon kärsineille oikeuden nostaa kanne suoraan tätä vakuutuksenantajaa vastaan ilman, että heidän täytyisi nostaa kanne vahingon aiheuttanutta henkilöä vastaan.
Näistä seikoista käy kyllä ilmi, että unionin lainsäätäjä on tarkoittanut – kyseenalaistamatta kansainvälisen yksityisoikeuden säännösten noudattamista –, että vakuutusyritysten edustamiseen, sellaisena kuin siitä on säädetty direktiivin 2000/26 4 artiklan 5 kohdassa, kuuluu edustamisvalta, jonka nojalla vahingon kärsineet voivat nostaa kansallisissa tuomioistuimissa pätevästi kanteen heille aiheutuneen vahingon korvaamiseksi. Tässä yhteydessä riittäviin toimivaltuuksiin, jotka korvausedustajalla on oltava, kuuluu tuomioistuinasiakirjojen tiedonantojen vastaanottamista koskeva edustusvalta (ks. vastaavasti tuomio 10.10.2013, Spedition Welter,
C-306/12
,
EU:C:2013:650
,
ja
kohta).
Kuten unionin tuomioistuin on jo aiemmin todennut, direktiivin 2000/26 esitöistä ilmenee, että lainsäätäjän tarkoituksena oli sisällyttää tuomioistuinasiakirjojen tiedoksiantojen vastaanottamista koskeva edustusvalta siihen edustusvaltaan, jota vakuutuksenantaja käyttää vahingon kärsineen asuinvaltiossa, vaikka tämä edustusvalta oli rajoitettua, koska sen ei pitänyt vaikuttaa tuomioistuimen toimivallan määräytymistä koskeviin kansainvälisen yksityisoikeuden sääntöihin (ks. vastaavasti tuomio 10.10.2013, Spedition Welter,
C-306/12
,
EU:C:2013:650
,
kohta).
Sitä vastoin direktiivin 2000/26 esitöistä tai sen johdanto-osan perustelukappaleista ei seuraa, että unionin lainsäätäjän tarkoituksena olisi ollut laajentaa tätä edustusvaltaa niin, että kanne, jonka vahingon kärsineet voivat nostaa kotipaikkansa kansallisessa tuomioistuimessa saadakseen vahingon aiheuttaneen henkilön vakuutusyritykseltä korvauksen, voidaan nostaa tämän yrityksen edustajaa vastaan.
On nimittäin niin, että koska vahingon kärsineet henkilöt voivat antaa tuomioistuinasiakirjat tiedoksi vakuutusyrityksen edustajalle, ei voida katsoa, että direktiivin 2000/26 tavoite, joka on näiden henkilöiden toimien helpottaminen, tällöin vaarantuisi ja edellyttäisi sitä, että kanne voitaisiin nostaa tässä tuomioistuimessa myös kyseistä edustajaa vastaan.
Lisäksi unionin lainsäätäjä on täsmentänyt direktiivin 2000/26 johdanto-osan 13 perustelukappaleessa, että korvausedustajaan turvautuminen vahingon kärsineen asuinjäsenvaltiossa ei vaikuta yksittäiseen tapaukseen sovellettavaan aineelliseen oikeuteen eikä tuomioistuimen toimivaltaan. On kuitenkin niin, että jos katsotaan, että korvauskanne voidaan nostaa kansallisessa tuomioistuimessa suoraan tätä edustajaa vastaan eikä tämän edustamaa yritystä vastaan, tämä saattaisi vaikuttaa tuomioistuinten toimivaltaan. Tämän direktiivin johdanto-osan 16 perustelukappaleessa sitä paitsi täsmennetään, että korvausedustajan toiminta ei ole riittävä peruste tuomioistuimen toimivallalle siinä jäsenvaltiossa, jossa vahingon kärsinyt asuu, jos tämä ei ole tuomioistuimen toimivallan määräytymistä koskevien kansainvälisen yksityisoikeuden sääntöjen mukaista.
Näissä olosuhteissa ei voida katsoa, että tavoite, joka on asuinjäsenvaltionsa ulkopuolella aiheutuneesta liikenneonnettomuudesta vahingon kärsineiden henkilöiden oikeudellisen aseman parantaminen, merkitsisi sitä, että direktiivin 2000/26 4 artiklaa, jossa ei nimenomaisesti säädetä, että kanne voidaan nostaa korvausedustajaa vastaan sen edustaman vakuutusyrityksen sijaan, olisi tulkittava siten – kun vahingon kärsineet henkilöt voivat nostaa kanteen suoraan vakuutusyritystä vastaan kansallisessa tuomioistuimessa –, että siinä implisiittisesti mutta välttämättä velvoitettaisiin jäsenvaltiot varmistamaan, että kanne voidaan nostaa tällaista edustajaa vastaan.
Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2000/26 4 artiklaa on tulkittava siten, että siinä ei velvoiteta jäsenvaltioita säätämään siitä, että tämän direktiivin 1 artiklan soveltamisalaan kuuluva vahingon kärsinyt henkilö voi nostaa kansallisessa tuomioistuimessa vahingonkorvauskanteen direktiivin 4 artiklan nojalla määrättyä korvausedustajaa vastaan tämän edustaman vakuutusyrityksen sijaan.
Toinen kysymys
Kun otetaan huomioon ensimmäiseen kysymykseen esitetty vastaus, toiseen kysymykseen ei ole tarpeen vastata.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kuudes jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevien jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen lähentämisestä ja neuvoston direktiivien 73/239/ETY ja 88/357/ETY muuttamisesta 16.5.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/26/EY (neljäs liikennevakuutusdirektiivi), sellaisena kuin se on muutettuna 11.5.2005 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2005/14/EY, 4 artiklaa on tulkittava siten, että siinä ei velvoiteta jäsenvaltioita säätämään siitä, että direktiivin 2000/26, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2005/14, 1 artiklan soveltamisalaan kuuluva vahingon kärsinyt henkilö voi nostaa kansallisessa tuomioistuimessa vahingonkorvauskanteen direktiivin 4 artiklan nojalla määrättyä korvausedustajaa vastaan tämän edustaman vakuutusyrityksen sijaan.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: portugali.