CELEX: 62017CJ0057
Ennakkoratkaisupyyntö
Sosiaalipolitiikka
Työntekijöiden suoja työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa
Direktiivi 2008/94/EY
3 artiklan ensimmäinen kohta
Maksusuoritus, josta palkkaturvajärjestelmä vastaa
Työsuhteen päättymisen yhteydessä maksettava eroraha
Työn suorituspaikan siirto, joka edellyttää työntekijän vaihtavan asuinpaikkaa
Työsopimuksen olennaisen osan muuttaminen
Työntekijä päättää työsopimuksen
Yhdenvertaisuusperiaate ja syrjintäkiellon periaate

Ennakkoratkaisupyyntö koskee työntekijöiden suojasta työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa 22.10.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/94/EY (
EUVL 2008, L 283, s. 36
) 3 artiklan ensimmäisen kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa Eva Soraya Checa Honrado on valittanut Fondo de Garantía Salarialin (palkkaturvalaitos, jäljempänä Fogasa) päätöksestä kieltäytyä maksamasta hänelle hänen työnantajansa maksukyvyttömyyden perusteella hänen työsopimuksensa päättymisen johdosta maksettavaa erorahaa.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivillä 2008/94 kodifioitiin työntekijöiden suojasta työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa 20.10.1980 annettu neuvoston direktiivi 80/987/ETY (
EYVL 1980, L 283, s. 23
), sellaisena kuin se oli viimeksi muutettuna 23.9.2002 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2002/74/EY (
EYVL 2002, L 270, s. 10
), ja kumottiin se.
Direktiivin 2008/94 johdanto-osan kolmannessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Ottaen huomioon tasapainoisen taloudellisen ja sosiaalisen kehityksen tarpeen [Euroopan unionissa], on tarpeen antaa säännöksiä työntekijöiden suojasta heidän työnantajansa maksukyvyttömyystilanteessa erityisesti heidän maksamatta olevien saataviensa suorituksen turvaamiseksi. Tätä varten jäsenvaltioiden olisi perustettava palkkaturvajärjestelmä, joka turvaa asianomaisille työntekijöille maksun heidän maksamatta olevista saatavistaan.”
Direktiivin 2008/94 1 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tätä direktiiviä sovelletaan työntekijöiden työsopimuksista tai työsuhteista johtuviin saataviin työnantajalta, joka on 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla maksukyvytön.
2.   Jäsenvaltiot voivat poikkeuksellisesti jättää tiettyihin ryhmiin kuuluvien työntekijöiden saatavat tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle sen vuoksi, että on olemassa muita tapoja turvata palkkasaatavat, jos osoitetaan, että ne tarjoavat kyseisille henkilöille tästä direktiivistä johtuvaa suojaa vastaavan suojan.”
Direktiivin 2008/94 2 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tällä direktiivillä ei ole vaikutusta siihen, miten kansallisessa lainsäädännössä määritellään käsitteet ’työntekijä’, ’työnantaja’, ’palkka’, ’saavutettu oikeus’ ja ’tulevaisuuteen kohdistuva oikeus’.”
Direktiivin 2008/94 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet, jotta palkkaturvajärjestelmät turvaavat, jollei 4 artiklasta muuta johdu, työsopimuksista tai työsuhteista, myös työsuhteen päättymisen yhteydessä maksettavasta erorahasta, jos tästä on säädetty kansallisessa lainsäädännössä, johtuvien maksamatta olevien työntekijöiden saatavien suorituksen.
Palkkaturvajärjestelmä turvaa maksamattomat palkkasaatavat tiettyä jäsenvaltioiden määrittämää päivää edeltävältä ja/tai tapauksen mukaan sen jälkeiseltä ajalta.”
Direktiivin 2008/94 4 artiklan 1 kohdassa jäsenvaltioille annetaan mahdollisuus rajoittaa palkkaturvalaitosten maksuvastuuta, josta säädetään direktiivin 2008/94 3 artiklassa. Sen 4 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaan vastuun rajaaminen voi koskea sekä sen ajanjakson pituutta, jolta palkkaturvajärjestelmän on vastattava maksamatta olevista saatavista, että enimmäismäärää palkkaturvalaitoksesta suoritettavaksi tuleville maksuille.
Direktiivin 2008/94 12 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tällä direktiivillä ei rajoiteta jäsenvaltioiden oikeutta:
a)
toteuttaa väärinkäytösten estämiseksi tarvittavia toimenpiteitä;
– –”
Espanjan lainsäädäntö
Työntekijöiden asemasta annetun lain konsolidoidun toisinnon hyväksymisestä 24.3.1995 annetun kuninkaan asetuksen 1/1995 (Real Decreto Legislativo 1/1995, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores, jäljempänä työntekijöiden asemasta annettu laki), sellaisena kuin se oli voimassa pääasian tosiseikkojen tapahtumahetkellä, 33 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   [Fogasa] – – maksaa työntekijöille palkat, joita ei ole voitu maksaa heidän työnantaja[nsa] maksukyvyttömyys- tai konkurssitilanteessa. – –
2.   Edellisessä momentissa tarkoitetuissa tapauksissa [Fogasa] maksaa työntekijöille korvaukset, jotka on vahvistettu tuomiolla, määräyksellä, sovitteluasiakirjalla tai hallinnollisella päätöksellä tämän lain 50, 51 ja 52 §:n – – mukaisesti tapahtuneen irtisanomisen tai sopimuksen päättymisen vuoksi.
– –”
Työntekijöiden asemasta annetun lain 40 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Sellaisten työntekijöiden, joita ei ole palkattu nimenomaisesti työskentelemään sellaisen työnantajan palveluksessa, jonka työpaikat ovat liikkuvia tai kiertäviä, siirtäminen saman työnantajan toiseen työpaikkaan edellyttää päteviä taloudellisia tai teknisiä, organisatorisia tai tuotannollisia syitä, jos siirto edellyttää asuinpaikan vaihtamista. Tällaisina pidetään syitä, jotka liittyvät kilpailukykyyn, tuottavuuteen tai tekniseen organisointiin taikka työn organisointiin yrityksessä sekä liiketoimintaan liittyviin sitoumuksiin.
– –
Kun siirtoilmoitus on annettu työntekijälle tiedoksi, tällä on oikeus valita, suostuuko hän siirtoon ja matkakulujen korvaamiseen vai haluaako hän päättää sopimuksen, jolloin hän saa oikeuden korvaukseen, joka vastaa 20 päivän palkkaa kultakin palvelusvuodelta siten, että vuotta lyhyemmiltä jaksoilta korvauksen määrä lasketaan suhteessa työskenneltyihin kuukausiin, eikä korvauksen kokonaismäärä voi ylittää 12 kuukauden palkkaa.
– –”
Lain 41 §:n 3 momentissa säädetään, että tietyissä sen 1 momentissa tarkoitetuissa tapauksissa työntekijällä on oikeus irtisanoa työsopimuksensa, jos työnantajan päätöksestä aiheutuu hänelle haittaa, ja saada korvaus, joka vastaa 20 päivän palkkaa kultakin palvelusvuodelta.
Työntekijöiden asemasta annetun lain 50 §:ssä säädetään työsopimuksen irtisanomisesta työntekijän vaatimuksesta ja tarkastellaan eri irtisanomisperusteita. Pykälän 1 momentin a kohdassa säädetään työntekijän työsuhteen ehtoihin kohdistuvista olennaisista muutoksista, jotka työnantaja on toteuttanut lain 41 §:n säännösten vastaisesti ja työntekijän ja työntekijäasemaan liittyviä perusarvoja loukaten. Mainitun 1 momentin b kohdassa säädetään maksulaiminlyönneistä ja c kohdassa palkanmaksun jatkuvista viivästyksistä ja muista tilanteista, joissa työnantajan katsotaan vakavalla tavalla laiminlyöneen velvoitteensa, niitä tilanteita lukuun ottamatta, joissa on kyse ylivoimaisesta esteestä. Lain 50 §:n 2 momentissa säädetään, että työntekijällä on tällaisissa tapauksissa oikeus korvauksiin, joista säädetään perusteettoman irtisanomisen varalta.
Työntekijöiden asemasta annetun lain 51 §:ssä säädetään työntekijöiden joukkovähentämisestä, millä tarkoitetaan tämän säännöksen mukaan sellaista työsopimusten päättämistä taloudellisista, teknisistä, organisatorisista tai tuotannollisista syistä, joka kohdistuu tietyn ajanjakson aikana määrättyyn vähimmäismäärään työntekijöitä.
Työntekijöiden asemasta annetun lain 52 §:ssä säädetään sopimuksen irtisanomisesta objektiivisista syistä, ja mainitaan tällaisten syiden joukossa työntekijän soveltumattomuus työhön, työntekijän sopeutumattomuus työpaikan teknisiin muutoksiin, objektiivisista syistä (taloudelliset tai tekniset organisatoriset tai tuotannolliset syyt) tapahtuvat yksittäiset irtisanomiset ja toistuvat poissaolot tietyin edellytyksin, vaikka ne olisivat perusteltuja, kun poissaolot vastaavat 20 prosenttia kahden peräkkäisen kuukauden työpäivistä.
Pääasian oikeudenkäynti ja ennakkoratkaisukysymykset
Checa Honrado on työskennellyt 1.11.2000 alkaen siivoojana Benidormissa (Alicanten maakunta, Espanja) sijaitsevassa Terra Mítica ‑nimisessä teemapuistossa. Hän työskenteli ensin Cespa SA:n palveluksessa 1.3.2010 saakka ja tämän jälkeen Soroma patrimonial SL:n (jäljempänä Soroma) palveluksessa. Hänellä oli kokoaikainen työsopimus.
Ennakkoratkaisupyynnön mukaan Soroma oli ilmoittanut Checa Honradolle ja viidelle muulle työntekijälle kirjallisesti aikomuksestaan siirtää heidät työhön 15.5.2011 alkaen erääseen toiseen, San Martin de la Vegassa (Madridin itsehallintoalue, Espanja) sijaitsevaan teemapuistoon.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kuvaamien tosiseikkojen mukaan siirto merkitsi Checa Honradolle asuinpaikan vaihtamista, sillä vanhan ja uuden työpaikan välimatka oli yli 450 km. Checa Honrado oli tästä syystä päättänyt lopettaa työsuhteensa työntekijöiden asemasta annetun lain 40 §:n mukaisesti. Soroma oli hyväksynyt tämän päätöksen.
Yhtiö ei kuitenkaan maksanut vapaaehtoisesti lakisääteistä erorahaa tämän työsuhteen päättymisen johdosta, minkä vuoksi Checa Honrado nosti kanteen Juzgado de lo Social n
o
1 de Benidormissa (Benidormin työtuomioistuin nro 1, Espanja). Mainittu tuomioistuin velvoitti 16.9.2011 antamallaan tuomiolla Soroman maksamaan kantajalle 7453,77 euroa työntekijöiden asemasta annetun lain 40 §:n nojalla.
Koska Soroma oli suorittanut mainitussa tuomiossa sille asetetuista velvoitteista vain osan, Checa Honrado haki saataviensa ulosmittausta. Soroma todettiin ulosmittausmenettelyssä 11.6.2013 maksukyvyttömäksi. Maksukyvyttömyyspäätös annettiin tiedoksi Fogasalle. Checa Honrado vaati Fogasaa maksamaan sen osan korvauksesta, jonka Soroma oli maksukyvyttömyytensä vuoksi jättänyt maksamatta. Fogasa hylkäsi vaatimuksen sillä perusteella, että korvauksia, jotka perustuvat työsopimuksen päättymiseen sellaisen työntekijän pyynnöstä, jolle on aiheutunut haittaa työnantajan päätöksestä siirtää työpaikka, ei turvata työntekijöiden asemasta annetun lain 33 §:n 2 momentissa.
Checa Honrado nosti kanteen tästä päätöksestä Juzgado de lo Social n
o
2 de Alicantessa (Alicanten työtuomioistuin nro 2, Espanja), joka ei hyväksynyt kannetta.
Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana (Valencian itsehallintoalueen ylin tuomioistuin, Espanja), joka käsittelee asiassa tehtyä valitusta ja joka on pyytänyt ennakkoratkaisua, esittää, ettei se ole varma siitä, onko työntekijöiden asemasta annetun lain 33 §:n 2 momentti unionin oikeuden mukainen, koska mainitussa kansallisessa säännöksessä rajataan Fogasan maksuvastuu erorahan osalta mainitun lain 50–52 §:ssä säädettyihin irtisanomistilanteisiin tai työsopimuksen päättämistilanteisiin. Se toteaa, että saatavien turvaamismekanismien ulkopuolelle on tällä tavoin suljettu saatavat, jotka perustuvat muihin lainmukaisiin ja korvauksiin oikeuttaviin työsuhteen päättämismuotoihin, kuten niihin, joista säädetään kyseisen lain 40 §:ssä, jolla todellisuudessa katetaan – valinnanmahdollisuuden muodossa – tilanteet, joissa on kyse varsinaisesta työsopimuksen irtisanomisesta objektiivisista syistä.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa 11.11.2015 annettuun tuomioon Pujante Rivera (
C‑422/14
,
EU:C:2015:743
) ja katsoo, että työntekijöiden asemasta annetun lain 33 §:n 2 momenttiin olisi pitänyt sisällyttää kaikki tilanteet, joissa työsopimuksen päättäminen ei johdu työntekijästä itsestään. Koska kyseisessä lainkohdassa ei ole säädetty muista sellaisista työsuhteen lainmukaisista päättymismuodoista, jotka oikeuttavat lakisääteisiin korvauksiin, kuten päättymismuoto, josta säädetään lain 40 §:ssä, kyse on tämän kansallisen tuomioistuimen mukaan direktiivissä 2008/94 tarkoitetusta perusteettomasta poisrajauksesta, jollaista siinä ei sallita.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa lisäksi, että Fogasa on näin ollen joutunut kohtelemaan asianomaisia työntekijöitä syrjivästi siitä syystä, että direktiivi 2008/94 on saatettu osaksi Espanjan oikeutta virheellisesti.
Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana on tämän vuoksi päättänyt lykätä ratkaisun antamista ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Voidaanko korvauksen, joka työnantajan on lain mukaan maksettava työntekijälle työsuhteen päättymisestä työsopimuksen olennaiseen osaan tehdyn muutoksen, kuten työntekijän asuinpaikan vaihtamista edellyttävän maantieteellisen liikkuvuuden vuoksi, tulkita merkitsevän direktiivin 2008/94 3 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitettua ’työsuhteen päättymisen yhteydessä maksettavaa erorahaa’?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa kysymyksellään vastauksen asiallisesti siihen, onko direktiivin 2008/94 3 artiklan ensimmäistä kohtaa tulkittava siten, että silloin kun kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön mukaan tietyt työntekijän pyynnöstä tapahtuneen työsopimuksen päättämisen perusteella maksettavat lakisääteiset korvaukset ja objektiivisiin syihin perustuvien irtisanomisten perusteella maksettavat tietyt senkaltaiset lakisääteiset korvaukset, joihin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on viitannut, kuuluvat tässä säännöksessä tarkoitetun ”työsuhteen päättymisen yhteydessä maksettavan erorahan” käsitteen alaan, myös niiden lakisääteisten korvausten on kuuluttava sen alaan, jotka on maksettava työntekijälle sellaisen tämän pyynnöstä tapahtuneen työsopimuksen päättämisen vuoksi, joka johtuu siitä, että työnantaja siirtää työn suorituspaikan muualle ja velvoittaa näin työntekijän vaihtamaan asuinpaikkaa.
Tämän osalta on muistettava, että direktiivin 2008/94 1 artiklan 1 kohdassa säädetään, että direktiiviä sovelletaan työntekijöiden työsopimuksista tai työsuhteista johtuviin saataviin työnantajalta, joka on maksukyvytön.
Direktiivin 2008/94 3 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet, jotta palkkaturvajärjestelmät turvaavat, jollei direktiivin 4 artiklasta muuta johdu, työsopimuksista tai työsuhteista, myös työsuhteen päättymisen yhteydessä maksettavasta erorahasta, jos tästä on säädetty kansallisessa lainsäädännössä, johtuvien maksamatta olevien työntekijöiden saatavien suorituksen. Artiklan toisessa kohdassa säädetään, että palkkaturvajärjestelmä turvaa maksamattomat palkkasaatavat tietyltä jäsenvaltioiden määrittämältä ajanjaksolta.
Direktiivin 2008/94 2 artiklan 2 kohdassa säädetään, ettei direktiivillä puututa siihen, miten kansallisessa lainsäädännössä määritellään palkan käsite.
Näistä säännöksistä seuraa siis yhdessä, että direktiivin 2008/94 3 artiklan ensimmäisen kohdan soveltamisalaan kuuluvista korvauksista säädetään kansallisessa lainsäädännössä (ks. vastaavasti tuomio 2.3.2017, Eschenbrenner,
C‑496/15
,
EU:C:2017:152
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on kuitenkin useita kertoja todennut, että direktiivillä kansallisille oikeusjärjestelmille tunnustettu mahdollisuus valita ne suoritukset, joista palkkaturvajärjestelmä on vastuussa, edellyttää, että noudatetaan yleisen yhdenvertaisuusperiaatteen ja syrjintäkiellon periaatteen vaatimuksia (tuomio 21.2.2008, Robledillo Núñez,
C‑498/06
,
EU:C:2008:109
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Syrjintäkiellon periaate edellyttää, että toisiinsa rinnastettavia tapauksia ei saa kohdella eri tavalla, ellei erilaista kohtelua voida objektiivisesti perustella (tuomio 12.12.2002, Rodríguez Caballero,
C‑442/00
,
EU:C:2002:752
,
kohta; tuomio 7.9.2006, Cordero Alonso,
C‑81/05
,
EU:C:2006:529
37 kohta ja tuomio 17.1.2008, Velasco Navarro,
C‑246/06
,
EU:C:2008:19
,
kohta).
Ennakkoratkaisupyynnöstä käy tässä tapauksessa ilmi, että työntekijöiden asemasta annetun lain 33 §:n 2 momentissa säädetään nimenomaisesti, että Fogasa vastaa korvausten maksamisesta kyseisen lain 50–52 §:ssä tarkoitetuissa irtisanomistilanteissa tai työsopimuksen päättämistilanteissa mutta ettei ensin mainitussa lainkohdassa ole säädetty muista lakisääteisiin korvauksiin oikeuttavista lainmukaisista työsuhteen päättymismuodoista, joihin kuuluu muun muassa lain 40 §:ssä tarkoitettu työsuhteen päättyminen, josta käsiteltävässä pääasiassa on kyse.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa tämän osalta, että työntekijöiden asemasta annetun lain 40 §:ssä säädetään, että sellaisen työntekijöiden siirtämisen saman työnantajan toiseen työpaikkaan, joka edellyttää työntekijöiden asuinpaikan vaihtamista, on perustuttava taloudellisiin, teknisiin, organisatorisiin ja tuotannollisiin syihin, ja että työntekijällä on tällaisessa tilanteessa oikeus valita, haluaako hän päättää työsopimuksensa, jolloin hän saa oikeuden korvaukseen, joka vastaa 20 päivän palkkaa kultakin palvelusvuodelta.
Se mainitsee tämän jälkeen siitä, että työntekijöiden asemasta annetun lain 50–52 §:ssä, joihin sen 33 §:n 2 momentissa viitataan, säädetään työsuhteen päättämisestä työntekijän pyynnöstä, työsuhteen päättämisestä työntekijöiden joukkovähentämisen vuoksi ja työsuhteen päättämisestä objektiivisista syistä.
Ennakkoratkaisupyynnöstä käy tarkemmin ottaen ilmi, että työntekijöiden asemasta annetun lain 50 §:ssä luetellaan syyt, joiden perusteella työntekijä voi vaatia työsuhteensa päättämistä ja joiden joukossa mainitaan muun muassa sellaiset työnantajan tekemät työsuhteen ehtojen olennaiset muutokset, jotka työnantaja on toteuttanut lain 41 §:n säännösten vastaisesti ja työntekijän ja työntekijäasemaan liittyviä perusarvoja loukaten, sekä työnantajan velvoitteiden vakavat laiminlyönnit, ja säädetään, että työntekijällä on näissä tapauksissa oikeus korvauksiin, joista on säädetty lainvastaisen irtisanomisen varalta.
Työntekijöiden asemasta annetun lain 51 §:ssä säädetään puolestaan työntekijöiden joukkovähentämisestä, joka koskee sellaista työsopimusten päättämistä taloudellisista, teknisistä, organisatorisista tai tuotannollisista syistä ja joka kohdistuu tiettyyn vähimmäismäärään työntekijöitä tietyllä ajanjaksolla. Sen 52 §:ssä taas säädetään sopimuksen irtisanomisesta objektiivisista syistä, joihin kuuluvat muun muassa työntekijän soveltumattomuus työhön, tämän kyvyttömyys sopeutua työpaikkansa teknisiin muutoksiin, ja objektiivisiin eli taloudellisiin, teknisiin, organisatorisiin tai tuotannollisiin syihin perustuvista yksittäisistä irtisanomisista.
Lopuksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää, että työntekijöiden asemasta annetun lain 40 §:ssä säädetyllä työsuhteen päättämisellä tarkoitetaan varsinaista työsopimuksen irtisanomista objektiivisista syistä, koska säännöksessä edellytetään taloudellisia, teknisiä, organisatorisia tai tuotannollisia syitä, jotka oikeuttavat työsuhteen ehtojen olennaiseen muuttamiseen, ja että työntekijälle tarjottu mahdollisuus päättää työsuhde, liittyy siihen ilmeiseen haittaan, joka hänelle aiheutuu sellaisesta työn suorituspaikan muuttumisesta, joka pakottaa työntekijän vaihtamaan asuinpaikkaa.
Näin ollen on katsottava, että työntekijät, jotka haluavat päättää työsuhteensa työntekijöiden asemasta annetun lain 40 §:n mukaisesti, ovat niihin työntekijöihin verrattavassa tilanteessa, jotka haluavat päättää työsuhteensa tämän lain 50 §:n mukaisesti, koska he päättävät työsuhteensa siksi, että työnantaja muuttaa olennaisella tavalla heidän työsuhteensa sellaisia ehtoja, joiden osalta Espanjan lainsäätäjä on katsonut, ettei työntekijöitä voida velvoittaa hyväksymään niitä, kun se on kummankin tapauksen osalta säätänyt, että työntekijällä on oikeus päättää työsuhteensa ja oikeus tämän lisäksi korvaukseen.
Lisäksi on korostettava, että työntekijät, joiden työsuhde on päättynyt työntekijöiden asemasta annetun lain 40 §:n mukaisesti, ovat niihin työntekijöihin verrattavassa tilanteessa, jotka on irtisanottu mainitun lain 50–52 §:ssä säädetyistä objektiivisista syistä, koska ennakkoratkaisupyynnön mukaan työsuhteen päättäminen 40 §:n perusteella katsotaan myös työsopimuksen irtisanomiseksi objektiivisista syistä.
Työntekijöiden asemasta annetun lain 33 §:n 2 momentin mukaan on kuitenkin niin, että Fogasa vastaa työsuhteen päättämiseen perustuvan, maksamatta jätetyn erorahan maksamisesta vain sellaisille työntekijöille, jotka kuuluvat lain 50–52 §:n soveltamisalaan, eikä sen 40 §:n soveltamisalaan kuuluville työntekijöille.
Lain 33 §:n 2 momentista johtuva niiden työntekijöiden erilainen kohtelu, joiden saatavat perustuvat lain 40 §:ssä tarkoitetun työsuhteen päättämisen johdosta maksettaviin korvauksiin, voidaan edellä 32 kohdassa lainatun oikeuskäytännön mukaan siis hyväksyä vain, jos erilainen kohtelu on objektiivisesti perusteltua (ks. vastaavasti myös tuomio 16.12.2004, Olaso Valero,
C‑520/03
,
EU:C:2004:826
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Todettakoon tämän osalta, että Espanjan hallituksen väitettä, jonka mukaan jäsenvaltioille direktiivissä 2008/94 jätetty liikkumavara antaa Espanjan lainsäätäjälle mahdollisuuden säätää, että palkkaturvajärjestelmä vastaa ”vain työsuhteen sellaisen päättymisen yhteydessä maksettavasta erorahasta, joka perustuu työntekijän valinnoista riippumattomiin syihin”, eikä turvaa saatavia, jotka perustuvat asianomaisen työntekijän vapaasti tekemiin valintoihin, ei voida hyväksyä.
Väitteellä pyritään näet riitauttamaan se, että yhtäältä niiden työntekijöiden, jotka ovat päättäneet työsopimuksensa työntekijöiden asemasta annetun lain 40 §:n mukaisesti, ja toisaalta niiden työntekijöiden, joiden työsuhde on päättynyt sen 50–52 §:n mukaisesti, tilanteet voitaisiin katsoa toisiinsa rinnastettaviksi. Ennakkoratkaisupyynnöstä käy kuitenkin ilmi, että tämän lain 40 §:n nojalla tapahtuneen työsuhteen päättämisen ei voida katsoa johtuvan työntekijän valinnoista, koska se seuraa siitä, että työnantaja aikoo siirtämällä työn suorituspaikan hyvin kauas muuttaa hänen työsopimustaan niin olennaisesti, että työntekijä joutuu vaihtamaan asuinpaikkaa, ja että laissa säädetään, että työnantajan on maksettava korvaus, jos työntekijä kieltäytyy hyväksymästä siirtoa ja haluaa päättää työsuhteen.
Lisäksi on tuotava esiin se, että Espanjan hallitus, jota unionin tuomioistuin on pyytänyt vastaamaan tätä koskeviin kysymyksiinsä, ei ole tuonut esiin mitään, minkä perusteella voitaisiin oikeuttaa se, että Fogasa kohtelee maksuvastuunsa osalta eri tavoin saatavia, jotka perustuvat työntekijöiden asemasta annetun lain 40 §:ssä tarkoitettuihin korvauksiin, ja saatavia, jotka perustuvat lain 50–52 §:ssä tarkoitettuihin korvauksiin.
Direktiivin 2008/94 3 artiklan ensimmäisen kohdan tulkinta, jota Espanjan hallitus puoltaa, ei vastaisi direktiivin sosiaalista päämäärää, joka on – niin kuin direktiivin 1 artiklan 1 kohdasta nähdään, kun sitä tarkastellaan yhdessä direktiivin johdanto-osan kolmannen perustelukappaleen kanssa – se, että työntekijöille taataan työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa unionissa vähimmäissuoja heidän työsopimuksista tai työsuhteista johtuvien, määrätyltä ajanjaksolta maksamatta olevien saataviensa maksun varmistamiseksi (ks. vastaavasti tuomio 2.3.2017, Eschenbrenner,
C‑496/15
,
EU:C:2017:152
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On myös muistettava, että direktiivin 2008/94 1 artiklan 2 kohdassa säädetään, että jäsenvaltiot voivat poikkeuksellisesti jättää tiettyihin ryhmiin kuuluvien työntekijöiden saatavat direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle sen vuoksi, että on olemassa muita tapoja turvata palkkasaatavat, jos osoitetaan, että ne tarjoavat kyseisille henkilöille tästä direktiivistä johtuvaa suojaa vastaavan suojan. Tämän direktiivin 12 artiklan a alakohta antaa lisäksi jäsenvaltioille mahdollisuuden toteuttaa toimenpiteitä, joita väärinkäytösten torjuminen edellyttää.
On kuitenkin todettava, ettei unionin tuomioistuimelle toimitetusta aineistosta eikä etenkään Espanjan hallituksen huomautuksista käy ilmi, että pääasiassa vallitsevat olosuhteet katsottaisiin direktiivin 2008/94 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla poikkeukselliseksi tai sen 12 artiklan a alakohdan soveltamisen edellyttämällä tavalla osoitukseksi väärinkäytöksestä.
Esitettyyn kysymykseen on näin ollen vastattava, että direktiivin 2008/94 3 artiklan ensimmäistä kohtaa on tulkittava siten, että silloin kun kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön mukaan tietyt työntekijän pyynnöstä tapahtuneen työsopimuksen päättämisen perusteella maksettavat lakisääteiset korvaukset ja objektiivisiin syihin perustuvien irtisanomisten perusteella maksettavat tietyt senkaltaiset lakisääteiset korvaukset, joihin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on viitannut, kuuluvat tässä säännöksessä tarkoitetun ”työsuhteen päättymisen yhteydessä maksettavan erorahan” käsitteen alaan, myös niiden lakisääteisten korvausten on kuuluttava sen alaan, jotka on maksettava työntekijälle sellaisen tämän pyynnöstä tapahtuneen työsopimuksen päättämisen vuoksi, joka johtuu siitä, että työnantaja siirtää työn suorituspaikan muualle ja velvoittaa näin työntekijän vaihtamaan asuinpaikkaa.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (seitsemäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Työntekijöiden suojasta työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa 22.10.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/94/EY 3 artiklan ensimmäistä kohtaa on tulkittava siten, että silloin kun kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön mukaan tietyt työntekijän pyynnöstä tapahtuneen työsopimuksen päättämisen perusteella maksettavat lakisääteiset korvaukset ja objektiivisiin syihin perustuvien irtisanomisten perusteella maksettavat tietyt senkaltaiset lakisääteiset korvaukset, joihin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on viitannut, kuuluvat tässä säännöksessä tarkoitetun ”työsuhteen päättymisen yhteydessä maksettavan erorahan” käsitteen alaan, myös niiden lakisääteisten korvausten on kuuluttava sen alaan, jotka on maksettava työntekijälle sellaisen tämän pyynnöstä tapahtuneen työsopimuksen päättämisen vuoksi, joka johtuu siitä, että työnantaja siirtää työn suorituspaikan muualle ja velvoittaa näin työntekijän vaihtamaan asuinpaikkaa.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: espanja.