CELEX: 62021CJ0351
Predhodno odločanje
Približevanje zakonodaj
Plačilne storitve na notranjem trgu
Direktiva 2007/64/ES
Člen 47(1)(a)
Informacije za plačnika po prejemu njegovega plačilnega naloga
Členi 58, 60 in 61
Odgovornost ponudnika plačilnih storitev za neodobrene transakcije
Obveznost tega ponudnika, da temu plačniku povrne neodobrene transakcije
Okvirne pogodbe
Obveznost navedenega ponudnika, da navedenemu plačniku posreduje informacije o zadevnem prejemniku plačila

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 38(a) Direktive 2007/64/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. novembra 2007 o plačilnih storitvah na notranjem trgu in o spremembah direktiv 97/7/ES, 2002/65/ES, 2005/60/ES in 2006/48/ES ter o razveljavitvi Direktive 97/5/ES (
UL 2007, L 319, str. 1
).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med osebo ZG in družbo Beobank SA, belgijsko banko, pri kateri ima tožeča stranka iz postopka v glavni stvari bančni račun, v zvezi s plačilnima transakcijama, opravljenima z debetno kartico te tožeče stranke, ki ju ta šteje za neodobreni transakciji.
Pravni okvir
Pravo Unije
V uvodnih izjavah 1, 21, 23, 27, 40, 43 in 46 Direktive 2007/64 je bilo navedeno:
„(1)
Za vzpostavitev notranjega trga je nujno, da se odpravijo vse notranje meje v [Evropski] [s]kupnosti, da se omogoči prost pretok blaga, oseb, storitev in kapitala. Pravilno delovanje enotnega trga plačilnih storitev je torej bistvenega pomena. […]
[…]
(21)
Ta direktiva bi morala določiti obveznosti ponudnikov plačilnih storitev v zvezi z zagotavljanjem informacij uporabnikom plačilnih storitev, ki bi morali prejeti jasne podatke enako visoke kakovosti o plačilnih storitvah, da bi se lahko ustrezno odločali in izbirali storitve znotraj EU. Zaradi zagotavljanja preglednosti bi ta direktiva morala določiti usklajene zahteve, potrebne za zagotavljanje potrebnih in zadostnih informacij uporabnikom plačilnih storitev tako glede pogodbe za plačilne storitve kot glede plačilnih transakcij. Da bi spodbudili nemoteno delovanje enotnega trga plačilnih storitev, bi moralo biti državam članicam omogočeno sprejeti predpise samo glede tistih informacij, ki jih določa ta direktiva.
[…]
(23)
Zahtevane informacije bi morale biti sorazmerne s potrebami uporabnikov in sporočene na običajen način. Zahteve po informacijah za enkratno plačilno transakcijo pa bi se morale razlikovati od tistih za okvirno pogodbo, ki predvideva vrsto plačilnih transakcij.
[…]
(27)
Pri načinu zagotavljanja zahtevanih informacij uporabniku plačilnih storitev s strani ponudnika plačilnih storitev bi bilo treba upoštevati potrebe uporabnika plačilnih storitev kakor tudi – glede na dogovor v zadevni pogodbi o plačilnih storitvah – praktične tehnične vidike in stroškovno učinkovitost. […]
[…]
(40)
Za popolnoma integrirano obdelavo plačil brez ročnega posredovanja in pravno gotovost glede izpolnitve osnovnih obveznosti med uporabniki plačilnih storitev je nujno, da bi moral biti celotni znesek, ki ga prenese plačnik, nakazan na račun prejemnika plačila. […]
[…]
(43)
Za izboljšanje učinkovitosti plačil v Skupnosti bi bilo treba določiti obdobje enega dne kot najdaljši rok izvršitve vseh plačilnih nalogov v eurih ali v valuti države članice izven euroobmočja, ki jih odredi plačnik, vključno s kreditnimi prenosi in denarnimi nakazili. […] Glede na to, da so nacionalne plačilne infrastrukture pogosto zelo učinkovite, in da bi preprečili poslabšanje obstoječe kakovosti storitev, bi bilo treba državam članicam dovoliti, da po potrebi ohranijo ali določijo pravila, po katerih je čas izvršitve krajši od enega delovnega dne.
[…]
(46)
Za nemoteno in učinkovito delovanje plačilnega sistema je pomembno, da se lahko uporabnik zanese, da bo ponudnik plačilnih storitev izvršil plačilno transakcijo pravilno in v dogovorjenem času. Navadno je ponudnik tisti, ki lahko oceni tveganja, povezana s plačilno transakcijo. Ponudnik je tisti, ki zagotavlja plačilni sistem, izvede aktivnosti za odpoklic napačno ali nepravilno dodeljenih sredstev in v večini primerov odloča o posrednikih, ki sodelujejo pri izvršitvi plačilne transakcije. Glede na vse te okoliščine je popolnoma primerno, da se, razen v izjemnih in nepredvidljivih okoliščinah, določi odgovornost ponudnika plačilnih storitev za izvrševanje plačilnih transakcij, ki jih sprejme od uporabnika, razen za dejanja in opustitve ponudnika plačilnih storitev prejemnika plačila, za izbiro katerih je odgovoren le prejemnik plačila. Da pa plačnika ne bi pustili nezavarovanega v malo verjetnih situacijah, v katerih ni mogoče dokazati (
non liquet
), ali je ponudnik plačilnih storitev prejemnika plačila prejel znesek plačila ali ne, bi moral dokazno breme nositi plačnikov ponudnik plačilnih storitev. Praviloma se lahko pričakuje, da bo posredniška institucija (običajno „nevtralni“ organ, kot je centralna banka ali klirinška hiša), ki prenese znesek plačila od ponudnika plačilnih storitev pošiljatelja ponudniku plačilnih storitev prejemnika, shranila obračunske podatke in jih bo po potrebi lahko ponovno zagotovila. Takoj ko je znesek plačila knjižen v dobro računa prejemnega ponudnika plačilnih storitev, bi moral imeti prejemnik plačila nemudoma možnost uveljavljanja zahtevka za dobropis zneska na svojem računu pri svojem ponudniku plačilnih storitev.“
Člen 4 te direktive, naslovljen „Opredelitev pojmov“, je določal:
„V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve:
[…]
4.
‚plačilne institucije‘ pomeni pravno osebo, ki je v skladu s členom 10 pridobila dovoljenje za opravljanje in izvrševanje plačilnih storitev v Skupnosti;
5.
‚plačilna transakcija‘ pomeni dejanje pologa, prenosa ali dviga sredstev, ki ga odredi plačnik ali prejemnik plačila neodvisno od osnovnih obveznosti med plačnikom in prejemnikom plačila;
[…]
7.
‚plačnik‘ pomeni fizično ali pravno osebo, ki je imetnik plačilnega računa in odredi plačilni nalog v breme plačilnega računa, ali, če plačilni račun ne obstaja, fizično ali pravno osebo, ki izda plačilni nalog;
8.
‚prejemnik plačila‘ pomeni fizično ali pravno osebo, ki je predviden prejemnik sredstev, ki so bila predmet plačilne transakcije;
9.
‚ponudnik plačilnih storitev‘ pomeni telesa iz člena 1(1) in pravne ter fizične osebe, ki jim je bila odobrena opustitev v skladu s členom 26;
10.
‚uporabnik plačilnih storitev‘ je fizična ali pravna oseba, ki uporablja plačilne storitve kot plačnik ali prejemnik plačila ali oboje;
11.
‚potrošnik‘ pomeni fizično osebo, ki pri pogodbah o plačilnih storitvah iz te direktive deluje zunaj področja svoje trgovske, poslovne ali poklicne dejavnosti;
12.
‚okvirna pogodba‘ pomeni pogodbo o plačilnih storitvah, ki ureja izvršitev enkratne plačilne transakcije ali več zaporednih plačilnih transakcij v prihodnosti in lahko vsebuje obveznost in pogoje za odprtje plačilnega računa;
[…]“
Naslov III navedene direktive, „Preglednost pogojev in zahteve za informacije za plačilne storitve“, je vseboval poglavje 2, naslovljeno „Enkratne plačilne transakcije“.
Člen 38 te direktive, naslovljen „Informacije za plačnika po prejemu plačilnega naloga“, je v točki (a) določal:
„Takoj po prejemu plačilnega naloga plačnikov ponudnik plačilne storitve plačniku, na enak način, kakor je predvideno v členu 36(1), zagotovi ali da na voljo naslednje informacije:
(a)
sklic, ki plačniku omogoča identifikacijo plačilne transakcije, in kjer je primerno, informacije v zvezi s prejemnikom plačila“.
Pod naslovom III Direktive 2007/64 je v poglavju 3, naslovljenem „Okvirne pogodbe“, člen 41, naslovljen „Predhodne splošne informacije“, v odstavku 1 določal:
„[…] Informacije in pogoji so podani v lahko razumljivem jeziku ter v jasni in razumljivi obliki v uradnem jeziku države članice, v kateri se ponuja plačilna storitev, ali v drugem jeziku, o katerem se dogovorita stranki.“
Člen 47 te direktive, naslovljen „Informacije za plačnika o posameznih plačilnih transakcijah“, je v odstavkih 1 in 2 določal:
„1.   Potem ko se plačnikov račun bremeni za znesek posamezne plačilne transakcije, ali če plačnik ne uporablja plačilnega računa, po prejemu plačilnega naloga, plačniku njegov ponudnik plačilnih storitev nemudoma zagotovi naslednje informacije na enak način, kakor je določeno v členu 41(1):
(a)
sklic, ki plačniku omogoča identifikacijo vsake plačilne transakcije, in po potrebi informacije v zvezi s prejemnikom plačila;
(b)
znesek plačilne transakcije v valuti, v kateri se bremeni plačnikov račun, ali v valuti, uporabljeni v plačilnem nalogu;
(c)
znesek morebitnih nadomestil za plačilne transakcije in, če je ustrezno, njihovo razčlenitev ali obresti, ki jih plača plačnik;
(d)
če je ustrezno, menjalni tečaj, ki ga v plačilni transakciji uporablja plačnikov ponudnik plačilnih storitev, ter znesek plačilne transakcije po tej pretvorbi valute; in
(e)
datum valute bremenitve ali datum prejema plačilnega naloga.
2.   Okvirna pogodba lahko vsebuje pogoj, da se informacije iz odstavka 1 zagotavljajo ali dajejo na voljo v rednih časovnih presledkih vsaj enkrat na mesec in na dogovorjeni način, ki plačniku omogoča, da informacije shranjuje in nespremenjene predvaja.“
Člen 58 navedene direktive, naslovljen „Obveščanje o neodobrenih ali nepravilno izvršenih plačilnih transakcijah“, je določal:
„Ponudnik plačilnih storitev zagotovi uporabniku plačilnih storitev popravek le, če ta ponudnika plačilnih storitev obvesti takoj, ko ugotovi, da je prišlo do neodobrenih ali nepravilno izvršenih plačilnih transakcij, ki so vzrok za terjatev, tudi terjatev v skladu s členom 75, in ne kasneje kot 13 mesecev po datumu bremenitve, razen če, kjer je ustrezno, ponudnik plačilnih storitev informacij o tej plačilni transakciji ni posredoval ali jih ni dal na voljo v skladu z naslovom III.“
Člen 59 te direktive, naslovljen „Dokazilo o preverjanju pristnosti in izvršitvi plačilnih transakcij“, je določal:
„1.   Države članice zahtevajo, da mora v primeru, da uporabnik plačilne storitve zanika, da je odobril izvršeno plačilno transakcijo, ali trdi, da plačilna transakcija ni bila izvršena pravilno, njegov ponudnik plačilne storitve dokazati, da je bila preverjena pristnost plačilne transakcije, da je bila ta pravilno evidentirana, knjižena in da nanjo ni vplivala tehnična okvara ali druga pomanjkljivost.
2.   Če uporabnik plačilne storitve zanika, da je odobril izvršeno plačilno transakcijo, uporaba plačilnega instrumenta, ki jo evidentira ponudnik plačilnih storitev, sama po sebi ni nujno zadosten dokaz, da je plačnik odobril plačilno transakcijo, niti da je plačnik goljufal ali naklepno ali iz velike malomarnosti ni izpolnil ene ali več svojih obveznosti iz člena 56.“
Člen 60 te direktive, naslovljen „Odgovornost ponudnika plačilnih storitev za neodobrene plačilne transakcije“, je določal:
„1.   Države članice brez poseganja v člen 58 zagotovijo, da v primeru neodobrenih plačilnih transakcij plačnikov ponudnik plačilnih storitev plačniku takoj povrne znesek neodobrene plačilne transakcije in, če je ustrezno, vzpostavi tako stanje bremenjenega plačilnega računa, kakršno bi bilo, če neodobrena plačilna transakcija ne bi bila izvršena.
2.   Dodatno finančno nadomestilo se lahko določi v skladu z zakonodajo, ki se uporablja za pogodbo, sklenjeno med plačnikom in njegovim ponudnikom plačilnih storitev.“
Člen 61 te direktive, naslovljen „Plačnikova odgovornost za neodobreno plačilno transakcijo“, je v odstavkih od 1 do 3 določal:
„1.   Z odstopanjem od člena 60 plačnik krije izgubo v zvezi s kakršno koli neodobreno plačilno transakcijo do največ 150 EUR, ki je posledica uporabe izgubljenega ali ukradenega plačilnega instrumenta, ali, če plačnik svojih osebnih varnostnih zaščit ni zavaroval, odtujitve plačilnega instrumenta.
2.   Plačnik krije vse izgube v zvezi z neodobrenimi plačilnimi transakcijami, če nastanejo, ker je goljufal ali naklepno ali iz velike malomarnosti ni izpolnil ene ali več svojih obveznosti iz člena 56. V takih primerih se največji znesek iz odstavka 1 tega člena ne uporablja.
3.   V primeru, da plačnik ni goljufal ali nenaklepno ni izpolnil svojih obveznosti iz člena 56, države članice lahko zmanjšajo odgovornost iz odstavkov 1 in 2 tega člena, ob upoštevanju zlasti narave osebnih varnostnih zaščit plačilnega instrumenta in okoliščin, v katerih je bil izgubljen, ukraden ali odtujen.“
Člen 86 navedene direktive, naslovljen „Popolna uskladitev [harmonizacija]“, je v odstavku 1 določal, da „[b]rez poseganja v člen[…] […] 61(3)[…] […], če ta direktiva vsebuje usklajene [harmonizirane] določbe, države članice ne ohranijo ali uvedejo drugih določb, razen tistih, določenih v tej direktivi“.
Belgijsko pravo
Člen VII.18, točka 1, code de droit économique (zakonik o gospodarskem pravu) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: zakonik o gospodarskem pravu), je določal:
„Po tem, ko se plačnikov račun bremeni za znesek posamezne plačilne transakcije, ali – če plačnik ne uporablja plačilnega računa – po prejemu plačilnega naloga plačniku njegov ponudnik plačilnih storitev nemudoma zagotovi naslednje informacije na enak način, kakor je določeno v členu VII.12, [odstavek 1]:
1.
sklic, ki plačniku omogoča identifikacijo vsake plačilne transakcije, in po potrebi informacije v zvezi s prejemnikom plačila“.
Člen VII.35 zakonika o gospodarskem pravu je določal:
„Brez poseganja v uporabo člena VII.33 mora v primeru neodobrene plačilne transakcije plačnikov ponudnik plačilnih storitev, potem ko
prima facie
preveri, da plačnik ni storil goljufije, plačniku takoj povrniti znesek neodobrene plačilne transakcije, in če je ustrezno, vzpostaviti tako stanje bremenjenega plačilnega računa, kakršno bi bilo, če neodobrena plačilna transakcija ne bi bila izvršena, po potrebi skupaj z obrestmi na ta znesek.
Poleg tega mora ponudnik plačilnih storitev plačniku povrniti še druge morebitne finančne posledice, zlasti znesek stroškov, ki jih je imetnik imel z določanjem škode, ki jo je treba povrniti.“
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
Oseba ZG, ki je belgijski rezident, ima bančni račun pri banki Beobank v Belgiji, v zvezi s katerim ji je bila izdana debetna kartica.
V noči z 20. na 21. april 2017 je bila oseba ZG v Valencii (Španija). Prvo plačilo v višini 100 EUR ob 0.35 je bilo opravljeno z njeno debetno kartico v lokalu, katerega točna narava je med strankama v postopku v glavni stvari sporna. Nato sta bili s to kartico in na istem mobilnem terminalu opravljeni še dve plačili za 991 EUR ob 1.35 in 993 EUR ob 2.06. Četrto plačilo je bilo opravljeno ob 2.35 v višini 994 EUR, vendar je bilo zavrnjeno.
Oseba ZG ne izpodbija prvega plačila za 100 EUR, izpodbija pa drugo in tretje plačilo (v nadaljevanju: sporni plačili iz postopka v glavni stvari). Pred predložitvenim sodiščem je pojasnila, da se ne spomni več, kaj se je zgodilo po tem, ko je v zadevnem lokalu spila pijačo. Ne spomni se niti imena in naslova tega lokala ter zatrjuje, da je bila žrtev goljufije, omogočene z uporabo droge.
Oseba ZG je 23. aprila 2017 svojo bančno kartico blokirala, 29. aprila istega leta pa je pri policiji v Bruslju (Belgija) prijavila tatvino in goljufivo uporabo te bančne kartice.
Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari pred justice de paix du canton de Forest (mirovno sodišče kantona Forest, Belgija), ki je predložitveno sodišče, poleg plačila odškodnine v višini 500 EUR zahteva povračilo spornih plačil iz postopka v glavni stvari, in sicer 1984 EUR, pri čemer za ti plačili meni, da sta bili „neodobreni“ v smislu člena VII.35 zakonika o gospodarskem pravu.
Družba Beobank dejstva, kot jih je opisala oseba ZG, izpodbija in to povračilo zavrača, ker meni, da sta bili ti plačili odobreni ali da je oseba ZG vsaj ravnala z „veliko malomarnostjo“.
Za predložitveno sodišče je pomembno vedeti, kdo je bil prejemnik teh plačil. Običajno naj bi goljufija, ki jo stori tretja oseba z debetno kartico oškodovanca, goljufu omogočila nakupovanje ali dvige gotovine. V obravnavanem primeru pa naj bi v skladu z navedbami osebe ZG goljufija koristila bančnemu računu tretje osebe.
Predložitveno sodišče navaja, da je družba Beobank na zahtevo pooblaščenca osebe ZG navedla le sklicno številko in lokacijo zadevnega plačilnega terminala, identiteto prejemnika spornih plačil iz postopka v glavni stvari pa je omenila zgolj z navedbo „COM SU VALENCIA ESP“. To sodišče pojasnjuje, da je bila zadeva iz postopka v glavni stvari po obravnavi preložena, da bi lahko družba Beobank predložila pojasnila v zvezi s tem, vendar ta družba na koncu teh pojasnil ni predložila, pri čemer je navedla, da od družbe ATOS, ki je upravljavka tega plačilnega terminala, ni prejela dodatnih informacij. Po navedbah družbe Beobank naj bi španska banka prejemnika teh plačil, družba Sabadell, zavračala posredovanje identifikacijskih podatkov zadevnega trgovca.
Predložitveno sodišče ob sklicevanju na člen VII.18 zakonika o gospodarskem pravu meni, da je treba ugotoviti, ali v skladu s to določbo za zadevno banko v zvezi z zagotavljanjem teh informacij velja obveznost prizadevanja ali obveznost rezultata. Če bi bilo mogoče na podlagi razlage Sodišča ugotoviti, da družba Beobank ni izpolnila svoje obveznosti, naj bi lahko predložitveno sodišče na podlagi tega „sklepa[lo] o […] obveznosti [banke glede] vračila zneskov spornih transakcij in/ali glede odškodninskega zahtevka v zvezi z izgubo možnosti za izterjavo sredstev od tretje osebe“.
Družba Beobank pred predložitvenim sodiščem trdi, da je s členom VII.18 zakonika o gospodarskem pravu za zadevno banko določena zgolj obveznost prizadevanja, saj ji je z njim naložena samo zagotovitev informacij, ki ji jih je posredoval njen korespondent, potrošniku pa prepušča, da se obrne na navedenega korespondenta, če bi bile te informacije nezadostne. V obravnavanem primeru družba Beobank temu sodišču predlaga, naj družbi Sabadell po potrebi „izda sodni poziv“ za predložitev dokumentov, na podlagi katerih bo mogoče ugotoviti, kdo je prejemnik plačila iz zadevne transakcije. Če ne bi bilo zadovoljivega odgovora, bi bilo treba po mnenju družbe Beobank v okviru zaprosila za pravno pomoč odrediti preiskavo zaradi zaslišanja članov družbe Sabadell. Družba Beobank se v utemeljitev svojega stališča opira na besedno zvezo „po potrebi“, uporabljeno v zadevni določbi. Oseba ZG pa meni, da mora odgovornost za to, da družba Sabadell ni predložila podatkov, nositi družba Beobank.
V teh okoliščinah je justice de paix du canton de Forest (mirovno sodišče kantona Forest) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali v skladu s členom 38[…](a) Direktive 2007/64 za [plačnikovega] ponudnika [plačilnih] storitev pri zagotavljanju ‚informacij v zvezi s prejemnikom plačila‘ velja obveznost prizadevanja ali obveznost rezultata?
2.
Ali ‚informacije v zvezi s prejemnikom plačila‘ iz navedene določbe zajemajo podatke, na podlagi katerih je mogoče identificirati fizično ali pravno osebo, ki je prejela plačilo?“
Uvodne ugotovitve
Na prvem mestu, treba je poudariti, da se predlog za sprejetje predhodne odločbe nanaša na razlago člena 38(a) Direktive 2007/64 in torej na določbo iz poglavja 2 te direktive, ki je v okviru naslova III te direktive, „Preglednost pogojev in zahteve za informacije za plačilne storitve“, urejalo „[e]nkratne plačilne transakcije“.
To poglavje 2 se je uporabljalo, kot je določal člen 35(1) Direktive 2007/64, za „enkratne plačilne transakcije, ki niso zajete v okvirni pogodbi“.
Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe je razvidno, da ima oseba ZG pri družbi Beobank plačilni račun, za katerega ima debetno kartico, s katero sta bili opravljeni sporni plačili iz postopka v glavni stvari.
V teh okoliščinah, kot trdijo družba Beobank, češka vlada in Evropska komisija, sporni plačili iz postopka v glavni stvari nista „enkratni transakciji“ v smislu poglavja 2 naslova III Direktive 2007/64, temveč spadata na področje uporabe poglavja 3, naslovljenega „Okvirne pogodbe“, iz naslova III te direktive.
To poglavje 3 se je v skladu s členom 40 navedene direktive uporabljalo za plačilne transakcije iz okvirne pogodbe. „Okvirna pogodba“ je bila v členu 4, točka 12, te direktive opredeljena kot „pogodb[a] o plačilnih storitvah, ki ureja izvršitev enkratne plačilne transakcije ali več zaporednih plačilnih transakcij v prihodnosti in lahko vsebuje obveznost in pogoje za odprtje plačilnega računa“.
Zato je treba izhajati iz premise, da se je za sporni plačili iz postopka v glavni stvari uporabljal člen 47(1)(a) Direktive 2007/64.
Iz tega sledi, da je treba za koristen odgovor predložitvenemu sodišču ti vprašanji razumeti tako, da se nanašata na razlago člena 47(1)(a) Direktive 2007/64, in ne na razlago člena 38(a) te direktive.
Na drugem mestu, treba je ugotoviti, da oseba ZG pred predložitvenim sodiščem med drugim zahteva povračilo spornih plačil iz postopka v glavni stvari, za kateri meni, da sta bili „neodobreni“, po tem, ko je družba Beobank njen zahtevek za to povračilo zavrnila, ker je menila, da ju je oseba ZG dejansko odobrila ali da je vsaj ravnala z „veliko malomarnostjo“.
Kot je bilo potrjeno v odgovorih na pisna vprašanja, ki jih je postavilo Sodišče, je podlaga za tožbo, ki jo je vložila oseba ZG, člen VII.35 zakonika o gospodarskem pravu. S tem členom je v belgijsko pravo prenesen člen 60 Direktive 2007/64, v skladu s katerim v primeru neodobrene plačilne transakcije ponudnik plačilnih storitev zadevnega plačnika temu plačniku takoj povrne znesek te plačilne transakcije, in če je ustrezno, vzpostavi tako stanje bremenjenega plačilnega računa, kakršno bi bilo, če navedena plačilna transakcija ne bi bila izvršena. Vendar pa v skladu s členom 61(2) te direktive navedeni plačnik krije vse izgube v zvezi z neodobrenimi plačilnimi transakcijami, če te nastanejo, ker je goljufal oziroma naklepno ali iz „velike malomarnosti“ ni izpolnil ene ali več svojih obveznosti iz člena 56 navedene direktive.
Zdi se, da predložitveno sodišče meni, da če bi se izkazalo, da glede na odgovore Sodišča na postavljena vprašanja družba Beobank ni izpolnila svoje obveznosti, da osebi ZG posreduje informacije iz člena 47(1)(a) Direktive 2007/64, bi lahko iz tega sklepalo zlasti glede obveznosti družbe Beobank, da povrne sporni plačili iz postopka v glavni stvari.
V zvezi s tem je treba spomniti, da je Sodišče razsodilo, da je bila ureditev odgovornosti ponudnikov plačilnih storitev, določena v členu 60(1) Direktive 2007/64 ter členih 58 in 59 te direktive, predmet popolne harmonizacije. Posledica tega je, da tako vzporedna ureditev odgovornosti na podlagi istega dogodka kot konkurenčna ureditev odgovornosti, ki bi uporabniku plačilnih storitev omogočala, da to odgovornost uveljavlja na podlagi drugih dogodkov, z navedeno direktivo nista združljivi (glej v tem smislu sodbo z dne 2. septembra 2021, CRCAM,
C‑337/20
,
EU:C:2021:671
, točki
in
).
S harmonizirano ureditvijo odgovornosti za neodobrene ali nepravilno izvedene transakcije, ki jo določa Direktiva 2007/64, lahko namreč alternativna ureditev odgovornosti iz nacionalnega prava, ki temelji na istih dejstvih in na isti podlagi, konkurira le, če ne škoduje tako harmonizirani ureditvi ter ne ogroža ciljev in polnega učinka te direktive (sodba z dne 2. septembra 2021, CRCAM,
C‑337/20
,
EU:C:2021:671
, točka
).
Kot pa je generalni pravobranilec navedel v točkah 53 in 60 sklepnih predlogov, nacionalno sodišče ne sme prezreti razlikovanja iz navedene direktive v zvezi s plačilnimi transakcijami glede na to, ali so te odobrene ali ne, in se zato ne more izreči o zahtevku za povračilo plačil, kot sta sporni plačili iz postopka v glavni stvari, ne da bi ta plačila predhodno opredelilo za odobrene ali neodobrene transakcije. Člen 60(1) te direktive v povezavi z njenim členom 86(1) namreč nasprotuje temu, da bi lahko uporabnik plačilnih storitev uveljavljal odgovornost ponudnika teh storitev, ker ta ponudnik storitev ni izpolnil obveznosti predložitve informacij iz člena 47(1)(a) Direktive 2007/64, v delu, v katerem se ta odgovornost nanaša na povračilo zneskov plačilnih transakcij.
Iz tega sledi, da v nasprotju s tem, kar očitno meni predložitveno sodišče, morebitna neizpolnitev obveznosti družbe Beobank glede predložitve informacij iz člena 47(1)(a) Direktive 2007/64, na katero se nanašata vprašanji za predhodno odločanje, ne more kot taka povzročiti obveznosti povračila spornih plačil iz postopka v glavni stvari.
Vendar iz navedb predložitvenega sodišča izhaja, da to meni, da lahko narava lokala, ki ga je obiskala oseba ZG, in storitev, ki jih v tem lokalu ponujajo, vpliva na presojo vprašanja, ali sta bili sporni plačili iz postopka v glavni stvari odobreni ali ne. Spor med strankama v zvezi s tem pa bi bil lahko rešen, če bi bila znana identiteta prejemnika teh plačil, za kar bi bilo treba ugotoviti, koga na koncu zavezuje obveznost predložiti informacije, potrebne v zvezi s tem. Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe je tudi razvidno, da je pri predložitvenem sodišču vložen predlog družbe Beobank, naj to sodišče sprejme ukrepe procesnega vodstva, s katerimi bi od ponudnika plačilnih storitev prejemnika teh plačil zahtevalo nekatere informacije o navedenem prejemniku.
V zvezi s tem je treba spomniti, da imajo nacionalna sodišča najširšo možnost za začetek postopka pri Sodišču, če ugotovijo, da so se v zadevi, o kateri odločajo, pokazala vprašanja, ki zahtevajo razlago ali presojo veljavnosti določb prava Unije, ki sta potrebni za rešitev spora, o katerem odločajo, in da lahko to možnost uporabijo, kadar koli to v okviru postopka ocenijo za primerno (sodba z dne 14. novembra 2018, Memoria in Dall’Antonia,
C‑342/17
,
EU:C:2018:906
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da je le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki bo izdana, pristojno, da ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi upoštevnost vprašanja, ki ga postavi Sodišču. Zato je Sodišče, kadar se predložena vprašanja nanašajo na razlago ali veljavnost pravila iz prava Unije, načeloma dolžno odločati. Iz tega izhaja, da za vprašanje za predhodno odločanje v zvezi s pravom Unije velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko zavrne odločanje o takem vprašanju samo, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore (sodba z dne 7. septembra 2022, Cilevičs in drugi,
C‑391/20
,
EU:C:2022:638
, točki
in
).
V skladu s to sodno prakso, ker predložitveno sodišče meni, da je v okviru presoje, ali sta bili sporni plačili iz postopka v glavni stvari odobreni ali ne, vključno kar zadeva ukrepe procesnega vodstva, ki jih je morebiti treba sprejeti v tem okviru, treba poznati naravo in obseg informacij, ki jih mora ponudnik plačilnih storitev zadevnega plačnika predložiti temu plačniku na podlagi člena 47(1)(a) Direktive 2007/64, upoštevnosti vprašanj za predhodno odločanje za rešitev spora o glavni stvari ni mogoče izpodbijati.
Vprašanji za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče z vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 47(1)(a) Direktive 2007/64 razlagati tako, da mora ponudnik plačilnih storitev plačnika temu predložiti informacije, na podlagi katerih je mogoče fizično ali pravno osebo, ki je prejela plačilno transakcijo, za znesek katere je bil račun tega plačnika bremenjen, identificirati, in ne le informacij, ki jih ima ta ponudnik v zvezi s tem plačilom po tem, ko si je zanje kar najbolj prizadeval.
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je treba pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi kontekst, v katerega se umešča, in cilje, ki jim sledi ureditev, katere del je (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 12. januarja 2023, Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság,
C‑132/21
,
EU:C:2023:2
, točka
in navedena sodna praksa).
V zvezi z besedilom člena 47(1) Direktive 2007/64 je treba poudariti, da ta določba določa, da po tem, ko se plačnikov račun bremeni za znesek posamezne plačilne transakcije, ali – če plačnik ne uporablja plačilnega računa – po prejemu plačilnega naloga plačniku njegov ponudnik plačilnih storitev nemudoma zagotovi določeno število informacij na način, določen v členu 41(1).
Da bi ponudnik plačilnih storitev zadevnega plačnika to zahtevo izpolnil, mora v skladu s členom 47(1)(a) Direktive 2007/64 posredovati sklic, ki temu plačniku omogoča identifikacijo vsake plačilne transakcije, in „po potrebi informacije v zvezi s prejemnikom plačila“.
Ugotoviti pa je treba, da čeprav je pojem „prejemnik plačila“ iz te določbe opredeljen v členu 4, točka 8, Direktive 2007/64 kot fizična ali pravna oseba, ki je predvideni prejemnik sredstev, ki so bila predmet plačilne transakcije, pa „informacije“, ki jih je treba v zvezi s prejemnikom plačila iz zadevne plačilne transakcije predložiti v skladu s tem členom 47(1)(a), v tej direktivi niso natančneje opredeljene.
Natančneje, na podlagi besedila zadnjenavedene določbe ni mogoče ugotoviti, kot je navedlo predložitveno sodišče, ali je obveznost posredovanja teh informacij obveznost prizadevanja ali obveznost rezultata, in to zlasti zaradi izraza „po potrebi“ v tej določbi.
V teh okoliščinah je treba v skladu s sodno prakso, na katero je bilo opozorjeno v točki 46 te sodbe, preučiti kontekst, v katerega se umešča člen 47(1)(a) Direktive 2007/64, in cilje, ki jim ta direktiva sledi.
V zvezi s tem pa je treba, kar zadeva upoštevni kontekst, spomniti, da je, kot izhaja iz člena 86(1) Direktive 2007/64, s to direktivo, kot je bilo poudarjeno v točki 37 te sodbe, opravljena popolna harmonizacija, kar državam članicam preprečuje, da bi ohranile v veljavi ali uvedle druge določbe, ki niso določbe iz te direktive, razen če je v njej določeno drugače, kar pa ne velja za obveznosti posredovanja informacij iz člena 47(1) te direktive. Tako je v uvodni izjavi 21 te direktive pojasnjeno, da državam članicam ni dovoljeno sprejeti določb glede informacij, ki bi bile drugačne od tistih, določenih v navedeni direktivi.
Ob upoštevanju take popolne harmonizacije je treba ugotoviti, da so obveznosti posredovanja informacij, določene v členu 47(1) Direktive 2007/64, nujno obveznosti, ki jih morajo države članice implementirati, ne da bi lahko od njih odstopale niti jih zgolj omilile s tem, da bi jih opredelile za obveznosti prizadevanja, in ne za obveznosti rezultata. Poleg tega ni mogoče na podlagi ničesar v sistematiki tega člena 47 sklepati, da je bil namen zakonodajalca Unije, ko je določil obveznosti, v katerih so natančno navedeni ukrepi, ki jih je treba izvršiti, zgolj zagotovitev prizadevanja v zvezi s tem, ne pa določitev konkretnih rezultatov, ki jih je treba doseči.
Ta ugotovitev je potrjena z dejstvom, da je besedilo nekaterih drugih določb Direktive 2007/64 oblikovano tako, da iz njega jasno izhaja, da prizadevanje za izpolnitev zahtev iz teh določb zadostuje. To velja zlasti za člen 74(2), drugi pododstavek, te direktive ali za člen 75(1), četrti pododstavek, te direktive, ki sta določbi, na podlagi katerih si mora ponudnik plačilnih storitev plačnika „prizadevati“ izterjati sredstva ali izslediti neizvršeno ali napačno izvršeno plačilno transakcijo. Zato je mogoče logično domnevati, da bi zakonodajalec v členu 47(1)(a) navedene direktive uporabil podobne izraze, če bi za izpolnitev obveznosti iz te določbe zadoščalo zgolj prizadevanje za to, da se plačniku zagotovijo informacije o prejemniku plačila.
Kar zadeva izraz „po potrebi“ iz člena 47(1)(a) Direktive 2007/64, ob upoštevanju zgoraj navedenih ugotovitev tega izraza ni mogoče razumeti tako, da mora ponudnik plačilnih storitev plačniku posredovati informacije, na podlagi katerih je mogoče identificirati prejemnika plačila, le če ima ta ponudnik po tem, ko si je za to prizadeval, sam na voljo te informacije.
Navedeni izraz je treba namreč razumeti tako, da v tem okviru pomeni, da informacije o prejemniku plačila, ki jih mora ponudnik plačilnih storitev zagotoviti zadevnemu plačniku, potem ko je bil račun tega plačnika bremenjen za znesek plačilne transakcije ali v trenutku, dogovorjenem v skladu s členom 47(2) te direktive, vključujejo informacije, ki jih ta ponudnik plačilnih storitev ima ali bi jih moral imeti na voljo v skladu s pravom Unije.
Ta razlaga je potrjena s ciljem Direktive 2007/64, kot je razviden iz njenih uvodnih izjav 1, 21, 23, 40 in 43 ter ki je med drugim to, da se zaradi zagotovitve nemotenega delovanja enotnega trga plačilnih storitev zagotovi, da lahko uporabniki teh storitev zlahka identificirajo plačilne transakcije tako, da imajo „jasne podatke enako visoke kakovosti“, ki so hkrati potrebni in zadostni tako glede pogodbe o plačilnih storitvah kot glede samih plačilnih transakcij ter ki so sorazmerni s potrebami teh uporabnikov in sporočeni na običajen način, in to zaradi zagotovitve popolnoma integrirane obdelave zadevnih transakcij brez ročnega posredovanja, na eni strani, in zaradi izboljšanja učinkovitosti in povečanja hitrosti plačil, na drugi strani (glej v tem smislu sodbo z dne 21. marca 2019, Tecnoservice Int.,
C‑245/18
,
EU:C:2019:242
, točka
).
Iz tega je tako razvidno, da je bil namen Direktive 2007/64 vzpostaviti visok „standard“ glede informacij, ki jih morajo ponudniki plačilnih storitev posredovati uporabnikom.
Da bi bile izpolnjene zahteve, na katere je bilo opozorjeno v točki 57 te sodbe, bi morale biti informacije, ki jih je moral ponudnik plačilnih storitev na podlagi člena 47(1)(a) Direktive 2007/64 posredovati zadevnemu plačniku, dovolj natančne in pomembne. Če ne bi bile take, ta plačnik namreč na podlagi teh informacij ne bi mogel z gotovostjo identificirati zadevne plačilne transakcije. Poleg tega bi bila predložitev drugih informacij, zahtevanih v členu 47(1) te direktive, kot so znesek zadevne transakcije, datum valute ali prejema te transakcije ter, odvisno od primera, nadomestila in uporabljeni menjalni tečaj, brez pomena za navedenega plačnika, saj ta teh informacij ne bi mogel povezati z določeno plačilno transakcijo.
Ker pa je „sklic, ki plačniku omogoča identifikacijo vsake plačilne transakcije“, iz prvega dela stavka člena 47(1)(a) Direktive 2007/64 sestavljen iz kombinacije črk in/ali številk, katerih izbira ustreza predvsem potrebam informacijske tehnologije, tako da ta sklic, čeprav je primeren za integrirano in avtomatizirano obdelavo, zadevnemu plačniku ne omogoča, da navedeni sklic poveže z določeno plačilno transakcijo, je moral ponudnik plačilnih storitev zadevnega plačnika, da bi v celoti izpolnil zahteve iz člena 47(1)(a) te direktive, nujno v okviru dodatnega elementa iz drugega dela stavka tega člena 47(1)(a), to je „informacij v zvezi s prejemnikom plačila“, navedenemu plačniku zagotoviti nujne informacije.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je bilo treba v skladu z uvodno izjavo 27 Direktive 2007/64 pri načinu, na katerega je moral zadevni ponudnik plačilnih storitev zagotoviti zahtevane informacije uporabniku teh storitev, upoštevati med drugim potrebe tega uporabnika.
Poleg tega je, kot je navedeno v uvodni izjavi 46 Direktive 2007/64, ponudnik plačilnih storitev zadevnega plačnika tisti, ki zagotavlja plačilni sistem, izvede aktivnosti za odpoklic napačno ali nepravilno dodeljenih sredstev in v večini primerov odloča o posrednikih, ki sodelujejo pri izvršitvi plačilne transakcije. Ta nadzor, ki ga izvaja v vseh fazah izvedbe plačilne transakcije, mu prav tako omogoča, da od posrednikov zahteva, naj mu posredujejo ustrezne informacije o zadevnem prejemniku plačila, zlasti kadar se, kot v obravnavanem primeru, ta plačilna transakcija izvede prek tehnične infrastrukture, ki je v lasti takega posrednika.
Poleg tega, kot je ravno tako navedeno v uvodni izjavi 46 Direktive 2007/64, se lahko pričakuje, da bo posredniška institucija, običajno „nevtralni“ organ, kot je centralna banka ali klirinška hiša, ki prenese zadevni znesek plačila od ponudnika plačilnih storitev pošiljatelja do ponudnika plačilnih storitev prejemnika, shranila podatke v zvezi z zadevnim računom in jih bo po potrebi lahko posredovala.
Glede na vse navedene preudarke je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba člen 47(1)(a) Direktive 2007/64 razlagati tako, da mora ponudnik plačilnih storitev plačnika temu predložiti informacije, na podlagi katerih je mogoče fizično ali pravno osebo, ki je prejela plačilno transakcijo, za znesek katere je bil račun tega plačnika bremenjen, identificirati, in ne le informacij, ki jih ima ta ponudnik v zvezi s to plačilno transakcijo po tem, ko si je zanje kar najbolj prizadeval.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

Člen 47(1)(a) Direktive 2007/64/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. novembra 2007 o plačilnih storitvah na notranjem trgu in o spremembah direktiv 97/7/ES, 2002/65/ES, 2005/60/ES in 2006/48/ES ter o razveljavitvi Direktive 97/5/ES

je treba razlagati tako, da

mora ponudnik plačilnih storitev plačnika temu predložiti informacije, na podlagi katerih je mogoče fizično ali pravno osebo, ki je prejela plačilno transakcijo, za znesek katere je bil račun tega plačnika bremenjen, identificirati, in ne le informacij, ki jih ima ta ponudnik v zvezi s to plačilno transakcijo po tem, ko si je zanje kar najbolj prizadeval.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.