CELEX: 62020CJ0296
Begäran om förhandsavgörande
Civilrättsligt samarbete
Domstols behörighet och erkännande och verkställighet av domar
Privaträtt
Lugano II‑konventionen
Artikel 15.1 c
Behörighet vid konsumenttvister
Konsumentens flytt till en annan konventionsstat

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av konventionen om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, undertecknad den 30 oktober 2007 och godkänd på Europeiska gemenskapens vägnar genom rådets beslut 2009/430/EG av den 27 november 2008 (
EUT L 147, 2009, s. 1
) (nedan kallad Lugano II‑konventionen), och särskilt artiklarna 15.1 c och 16.2 i denna konvention.
Begäran har framställts i ett mål mellan Commerzbank AG och E.O. angående återbetalning av en skuld som uppkommit på E.O.:s konto.
Tillämpliga bestämmelser
Såsom framgår av ”Information om dagen för ikraftträdandet av konventionen om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, vilken undertecknades i Lugano den 30 oktober 2007” (
EUT L 138, 2011, s. 1
), trädde Lugano IL-konventionen i kraft mellan Europeiska unionen och Schweiziska edsförbundet den 1 januari 2011.
Avdelning II i Lugano II‑konventionen har rubriken ”Domstols behörighet”. Avsnitt 1 i den avdelningen har rubriken ”Allmänna bestämmelser” och innehåller artiklarna 2–4.
I artikel 2.1 i konventionen föreskrivs följande:
”Om inte annat föreskrivs i denna konvention, skall talan mot den som har hemvist i en konventionsstat väckas vid domstol i den staten, oberoende av i vilken stat han eller hon är medborgare.”
Artikel 3.1 i konventionen har följande lydelse:
”Talan mot den som har hemvist i en konventionsstat får väckas vid domstol i en annan konventionsstat endast med stöd av bestämmelserna i avsnitten 2–7 i denna avdelning.”
I artikel 5.1 i Lugano II‑konventionen, som ingår i avsnitt 2, med rubriken ”Särskilda behörighetsregler”, i avdelning II, föreskrivs följande:
”Talan mot den som har hemvist i en konventionsstat kan väckas i en annan konventionsstat i följande fall:
1.
a)
Om talan avser avtal, vid domstolen i uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan avser.
b)
I denna bestämmelse, och såvida inte annat avtalats, avses med uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan avser
…
–
vid utförande av tjänster, den ort i en konventionsstat där enligt avtalet tjänsterna har eller skulle ha utförts.
c)
Om punkt b inte gäller, skall punkt a gälla.
…”
Avdelning II i Lugano II‑konventionen innehåller ett avsnitt 4, med rubriken ”Behörighet vid konsumenttvister”, i vilket artikel 15.1 har följande lydelse:
”Om talan avser avtal som har ingåtts av en person, konsumenten, för ändamål som kan anses ligga utanför dennes affärsverksamhet eller yrkesverksamhet, gäller i fråga om behörigheten, om inte annat följer av föreskrifterna i artikel 4 och artikel 5.5, bestämmelserna i detta avsnitt
…
b)
om avtalet gäller lån som skall återbetalas i särskilda poster eller någon annan form av kredit om lånet eller krediten var avsedd att finansiera köp av varor, eller
c)
i övriga fall, om avtalet har ingåtts med en person som bedriver kommersiell verksamhet eller yrkesverksamhet i den konventionsstat där konsumenten har hemvist eller, på något sätt, riktar sådan verksamhet till den staten eller flera stater, däribland den staten, och avtalet faller inom ramen för sådan verksamhet.”
Artikel 16.2 i konventionen har följande lydelse:
”Talan mot en konsument får av den andra avtalsparten väckas endast vid domstolarna i den konventionsstat där konsumenten har hemvist.”
I artikel 17 i nämnda konvention föreskrivs följande:
”Avvikelser från bestämmelserna i detta avsnitt i ett avtal om domstols behörighet gäller endast om avtalet
1.
har ingåtts efter tvistens uppkomst, eller
2.
ger konsumenten rätt att väcka talan vid andra domstolar än dem som anges i detta avsnitt, eller
3.
har ingåtts av en konsument och dennes avtalspart, vilka vid avtalets ingående hade hemvist eller sin vanliga vistelseort i samma konventionsstat, och avtalet ger domstolarna i den staten behörighet, såvida inte ett sådant avtal strider mot lagen i den staten.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Commerzbank, som ett bolag bildat enligt tysk rätt, har sitt säte i Frankfurt am Main (Tyskland).
År 2009 öppnade E.O., som då hade hemvist i Dresden (Tyskland), ett transaktionskonto hos ett dotterbolag till Commerzbank, som också var etablerat i Dresden. Dotterbolaget utfärdade ett kreditkort till E.O.
Under år 2014 flyttade E.O. till Schweiz.
Det framgår av de faktiska omständigheter som domstolen i andra instans slog fast att Commerzbank hade accepterat underskott på E.O.:s transaktionskonto.
I januari 2015 önskade E.O. avsluta affärsförbindelsen med Commerzbank. På transaktionskontot redovisades vid den tidpunkten ett debetsaldo på 6283,37 euro. E.O. vägrade att återbetala detta belopp med motiveringen att underskottet berodde på att tredje män hade använt E.O.:s kreditkort på ett sätt som utgjorde bedrägeri.
Efter att vid flera tillfällen utan framgång ha anmodat E.O. att återbetala det aktuella beloppet, sade Commerzbank i april 2015 med omedelbar verkan upp ”kreditförhållandet” mellan parterna och angav ett verkställbart debetsaldo på 4856,61 euro till förmån för Commerzbank.
Då E.O. inte betalade tillbaka detta belopp väckte Commerzbank i november 2016 talan vid Amtsgericht Dresden (Distriktsdomstolen i Dresden, Tyskland) och yrkade att E.O. skulle förpliktas att betala det ovannämnda beloppet.
Nämnda domstol avvisade talan med motiveringen att den saknade behörighet, med hänsyn till svarandens hemvist, som numera är i Schweiz. Den 14 juni 2018 fastställde Landgericht Dresden (Regionala domstolen i Dresden, Tyskland) domen i första instans.
Commerzbank överklagade därefter till den hänskjutande domstolen.
Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen, Tyskland) har understrukit att utgången i målet beror på tolkningen av artikel 15.1 c och artikel 16.2 i Lugano II‑konventionen.
Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen) har erinrat om EU-domstolens praxis i vilken den har tolkat artikel 15.1 i Lugano II‑konventionen och uppställt tre kumulativa villkor för att denna bestämmelse ska vara tillämplig. För det första ska en avtalspart vara en konsument som agerar i ett sammanhang som kan anses ligga utanför hans eller hennes yrkesverksamhet, för det andra ska avtalet mellan en sådan konsument och en näringsidkare faktiskt ha ingåtts och för det tredje ska ett sådant avtal omfattas av någon av de kategorier som avses i artikel 15.1.
Den hänskjutande domstolen anser att de två första villkoren är uppfyllda i förevarande fall. Vad gäller det tredje villkoret anser den hänskjutande domstolen att i den mån avtalet inte omfattas av artikel 15.1 a och b i Lugano II‑konventionen, kan det endast omfattas av artikel 15.1 c i Lugano II‑konventionen.
Den hänskjutande domstolen önskar därför få klarhet i huruvida artikel 15.1 c i Lugano II‑konventionen förutsätter att konsumentens avtalspart bedriver gränsöverskridande verksamhet vid den tidpunkt då avtalet ingås. Den hänskjutande domstolen erinrar därvid om att vid denna tidpunkt, det vill säga år 2009, hade såväl konsumenten som näringsidkaren, genom sitt dotterbolag, hemvist i Dresden.
Mot denna bakgrund beslutade Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)
Ska artikel 15.1 c i Lugano II‑konventionen tolkas så, att konsumentens avtalspart endast ska anses ’bedriva’ kommersiell verksamhet eller yrkesverksamhet i den konventionsstat där konsumenten har hemvist om näringsidkaren driver en gränsöverskridande verksamhet redan inför och vid avtalsslutet, eller ska bestämmelsen även tillämpas vid fastställandet av vilken domstol som är behörig att pröva en talan när avtalsparterna vid avtalets ingående hade sin hemvist i den mening som avses i artiklarna 59 och 60 i Lugano II‑konventionen i samma konventionsstat och det rättsliga förhållandet först i efterhand fick internationell karaktär genom att konsumenten senare flyttade till en annan konventionsstat?
2)
Om det inte krävs någon gränsöverskridande verksamhet vid avtalets ingående:
Utgör artikel 15.1 c jämförd med artikel 16.2 i Lugano II‑konventionen generellt hinder mot att behörig domstol fastställs enligt artikel 5 led 1 i konventionen när konsumenten mellan avtalets ingående och väckandet av talan flyttar till en annan konventionsstat, eller krävs det dessutom att konsumentens avtalspart bedriver kommersiell verksamhet eller yrkesverksamhet i den nya hemvistmedlemsstaten eller riktar sådan verksamhet till denna stat och att avtalet faller inom ramen för sådan verksamhet?”
Förfarandet vid domstolen
Genom beslut av domstolens ordförande av den 22 juli 2020 vilandeförklarades förfarandet vid domstolen till dess att beslut meddelats i mål C‑98/20, mBank (beslut av den 3 september 2020, mBank
C‑98/20
,
EU:C:2020:672
).
Detta förfarande återupptogs den 7 september 2020.
Efter det att detta beslut hade meddelats frågade EU-domstolens kansli den hänskjutande domstolen om den önskade vidhålla sin begäran om förhandsavgörande.
Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen) svarade i skrivelse av den 6 oktober 2020 att den drog tillbaka den andra frågan angående artikel 16.2 i Lugano II‑konventionen, men vidhöll den första frågan i sin begäran om förhandsavgörande angående tolkningen av artikel 15.1 c i Lugano II‑konventionen.
Följaktligen delgavs begäran om förhandsavgörande, tillsammans med den hänskjutande domstolens svar.
Prövning av tolkningsfrågan
Den hänskjutande domstolen har inledningsvis preciserat att det endast är om bestämmelserna i avsnitt 4 i avdelning II i Lugano II‑konventionen inte var tillämpliga som tyska domstolar skulle kunna anses ha internationell behörighet med stöd av artikel 5.1 i konventionen.
EU-domstolen erinrar för det första om att, såsom den preciserade i domen av den 20 december 2017, Schlömp (
C‑467/16
,
EU:C:2017:993
, punkt
), Lugano II‑konventionen trädde i kraft mellan Europeiska unionen och Schweiziska edsförbundet den 1 januari 2011.
Även om avtalet i det nationella målet ingicks före detta datum kan det således inte ifrågasättas att nämnda konvention är tillämplig, eftersom hävningen av avtalet och väckande av talan vid domstol inträffade senare.
För det andra följer det av fast rättspraxis att när det gäller de bestämmelser i Lugano II‑konventionen som i allt väsentligt är identiska med bestämmelserna i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (
EUT L 351, 2012, s.1
) och, före den, i rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (
EGT L 12, 2001, s. 1
) och, ännu tidigare, i Brysselkonventionen från år 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område (
EGT L 299, 1972, s. 32
; svensk utgåva,
EGT C 15, 1997, s. 30
), så är domstolens praxis om tolkningen av dessa bestämmelser fortfarande relevant (beslut av den 15 maj 2019,
C‑827/18
, MC, ej publicerat,
EU:C:2019:416
, punkt
och där angiven rättspraxis).
För det tredje återfinns i avsnitt 4 i avdelning II i Lugano II‑konventionen, med rubriken ”Behörighet vid konsumenttvister”, bland annat artiklarna 15 och 16.
I artikel 15 i Lugano II‑konventionen fastställs de tre villkor, vilka det erinrats om i punkt 21 ovan, som ska vara uppfyllda för att avsnitt 4 ska vara tillämpligt. Dessa villkor är enligt rättspraxis kumulativa, vilket innebär att om ett av dem inte är uppfyllt så kan behörigheten inte fastställas enligt reglerna om behörighet vid konsumenttvister (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 mars 2020, Primera Air Scandinavia,
C‑215/18
,
EU:C:2020:235
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Vad gäller artikel 16 i Lugano II‑konventionen har domstolen nyligen, angående artikel 18 i förordning nr 1215/2012, vars lydelse i huvudsak är identisk med den i artikel 16 i konventionen, erinrat om att begreppet ”konsumentens hemvist” ska tolkas så, att det avser konsumentens hemvist vid tidpunkten för talans väckande (beslut av den 3 september 2020, mBank,
C‑98/20
,
EU:C:2020:672
, punkt
).
För det fjärde är det viktigt att hålla i minnet att när det gäller de särskilda behörighetsreglerna i fråga om konsumentavtal, i de fall – såsom i det förevarande – där näringsidkaren har väckt talan mot konsumenten, innehåller artikel 16.2 i Lugano II‑konventionen en regel om exklusiv behörighet, enligt vilken talan får väckas endast vid domstolarna i den medlemsstat där konsumenten har hemvist (se, analogt, beslut av den 3 september 2020, mBank,
C‑98/20
,
EU:C:2020:672
, punkt
).
Det är mot bakgrund av dessa överväganden som tolkningsfrågan ska besvaras.
Den hänskjutande domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida artikel 15.1 c i Lugano II‑konventionen ska tolkas så, att den utgör grund för behörigheten i en situation där näringsidkaren och konsumenten, som är parter i avtalet, vid tidpunkten för avtalets ingående hade hemvist i samma konventionsstat och där en gränsöverskridande faktor i det rättsliga förhållandet först uppkom efter denna tidpunkt, på grund av att konsumenten hade flyttat sin hemvist till en annan stat som är bunden av nämnda konvention, eller om det i ett sådant fall enligt denna bestämmelse krävs att näringsidkaren bedrev en gränsöverskridande verksamhet när avtalet ingicks.
Enligt fast rättspraxis kräver de tolkningsmetoder som domstolen använder inte bara att domstolen beaktar lydelsen av den berörda bestämmelsen, utan även det sammanhang i vilket den ingår och de mål som eftersträvas med den rättsakt som den ingår i (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 juni 2020, A m.fl. (Vindkraftverk i Aalter och Nevele),
C‑24/19
,
EU:C:2020:503
, punkt
och där angiven rättspraxis).
För det första anges det som villkor i artikel 15.1 c i Lugano II‑konventionen att konsumentens avtalspart ”bedriver kommersiell verksamhet eller yrkesverksamhet i den konventionsstat där konsumenten har hemvist eller, på något sätt, riktar sådan verksamhet till den staten eller flera stater, däribland den staten, och avtalet faller inom ramen för sådan verksamhet”.
Såsom Europeiska kommissionen har gjort gällande framgår det varken uttryckligen eller underförstått av denna bestämmelse att den yrkesmässiga verksamheten vid den tidpunkt då avtalet ingicks nödvändigtvis måste riktas till en annan stat än den där näringsidkaren har sitt säte. Det finns heller ingenting som tyder på att den stat där konsumenten har hemvist måste vara en annan stat än den stat där näringsidkaren har sitt säte.
Det enda som uttryckligen krävs är således att näringsidkaren utövar sin verksamhet i den stat där konsumenten har hemvist.
Denna bedömning stöds av domstolens praxis när det gäller rättsakter som är likvärdiga med Lugano II‑konventionen. Domstolen har redan slagit fast att de enhetliga behörighetsreglerna är tillämpliga oberoende av att konsumenten och näringsidkaren hade hemvist i samma stat den dag då avtalet ingicks (se, för ett liknande resonemang, dom av den 17 november 2011, Hypoteční banka,
C‑327/10
,
EU:C:2011:745
, punkterna
,
,
och
och där angiven rättspraxis).
I domen av den 14 november 2013, Maletic (
C‑478/12
,
EU:C:2013:735
, punkt
), upprepade domstolen sin fasta praxis enligt vilken det ska finnas en anknytning till ett annat land för att behörighetsreglerna ska vara tillämpliga och enligt vilken det aktuella rättsförhållandets internationella karaktär inte nödvändigtvis måste bestå i att flera konventionsstater berörs, till följd av saken i målet eller parternas respektive hemvist.
Det ska påpekas, beträffande beslutet av den 3 september 2020, mBank (
C‑98/20
,
EU:C:2020:672
), att även om den bank som var etablerad i en första stat hade en filial i den andra staten där även konsumenten vid den tidpunkt då avtalet ingicks hade hemvist, var det utrett att banken inte bedrev någon yrkesmässig eller kommersiell verksamhet i den tredje staten där konsumenten sedermera hade hemvist, utan att denna omständighet utgjorde hinder för tillämpning av artikel 17.1 c i förordning nr 1215/2012, vars bestämmelser är nästan identiska med bestämmelserna i artikel 15.1 c i Lugano II‑konventionen.
Ovanstående överväganden motsägs inte av domskälen i domen av den 7 december 2010, Pammer och Hotel Alpenhof (
C‑585/08 och C‑144/09
,
EU:C:2010:740
). Det målet rörde nämligen tolkningen av uttrycket ”rikta sig till” i ett fall där näringsidkarens verksamhet presenterades på en webbplats och frågan huruvida det var tillräckligt att webbplatsen ”var tillgänglig”. Det går således inte att av den domen dra slutsatsen att utövandet av en yrkesverksamhet eller en affärsverksamhet, inom ramen för artikel 15.1 c i Lugano II‑konventionen, med nödvändighet måste avse en annan konventionsstat när avtalet ingås och att det är uteslutet att tillämpa denna bestämmelse när konsumenten, vid tidpunkten för avtalets ingående, har hemvist i samma stat som näringsidkaren.
Vad för det andra gäller det sammanhang i vilket bestämmelsen ingår har den hänskjutande domstolen grundat sig på en jämförelse av punkterna a–c i artikel 15.1 i Lugano II‑konventionen för att antyda att det enligt punkt c i denna bestämmelse krävs en anknytning till ett annat land när avtalet ingås.
Såsom kommissionen också har påpekat nämns inte, angående något av de tre fall som avses i artikel 15.1 i Lugano II‑konventionen, att det är nödvändigt att den verksamhet som bedrivs måste ha en anknytning till ett annat land vid tidpunkten för avtalets ingående.
Vad gäller den systematiska tolkningen av artikel 15 i nämnda konvention ska det understrykas att det framgår av artikel 17.3 i konventionen att ett avtal om domstols behörighet gäller om avtalet ”har ingåtts av en konsument och dennes avtalspart, vilka vid avtalets ingående hade hemvist eller sin vanliga vistelseort i samma konventionsstat, och avtalet ger domstolarna i den staten behörighet, såvida inte ett sådant avtal strider mot lagen i den staten”.
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkterna 76 och 77 i sitt förslag till avgörande hindrar inte den omständigheten att parterna hade hemvist i samma stat vid tidpunkten för ingåendet av det avtal som är aktuellt i det nationella målet tillämpningen av bestämmelserna i avsnitt 4 i avdelning II i Lugano II‑konventionen, såsom artikel 17.3.
Härav följer att en systematisk tolkning av bestämmelserna i avsnitt 4 i avdelning II i Lugano II‑konventionen inte kräver att näringsidkaren bedriver gränsöverskridande verksamhet redan när avtalet ingås.
Vad för det tredje gäller syftet med Lugano II‑konventionen, och som svar på Commerzbanks andra invändning angående behörighetsreglernas förutsebarhet och risken för att konsumenten ”tar med sig” den internationella behörigheten, är det viktigt att hålla i minnet att bestämmelserna i denna konvention inte syftar till att reglera avtalets systematik, utan till att skapa enhetliga regler för domstols internationella behörighet (se, analogt, dom av den 25 februari 2021, Markt24,
C‑804/19
,
EU:C:2021:134
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis), och att dessa inte fastställs innan talan väcks (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 3 september 2020, mBank,
C‑98/20
,
EU:C:2020:672
, punkt
).
I motsats till vad klaganden i det nationella målet har gjort gällande kan det nämligen konstateras att regeln att domstolen i den ort där konsumenten har hemvist är behörig, trots en eventuell ändring av hemvisten, inte bara är resultatet av den normativa integrationsprocessen, för vilken bestämmelserna i Lugano II‑konventionen utgör ett av uttrycken, utan även motsvarar den normala behörigheten grundad på svarandens hemvist enligt artikel 2.1 i konventionen.
För det fjärde och sista grundar sig den hänskjutande domstolen på Schlossers rapport om konventionen av den 9 oktober 1978 om Konungariket Danmarks, Irlands och Förenade konungariket Storbritannien och Nordirlands tillträde till konventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område och till protokollet om domstolens tolkning av konventionen (
EGT C 59, 1979, s. 71
, punkt 161) vid bedömningen att, för det fall att konsumenten flyttar sin hemvist till en annan stat efter avtalets ingående, är avsnitt 4, med rubriken ”Behörighet vid konsumenttvister”, i avdelning II i konventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område, ingången i Lugano den 16 september 1988 (
EUT L 319, 1988, s. 9
) (nedan kallad Luganokonventionen), endast tillämpligt på de fall som avses i artikel 13.1 led 3 i denna konvention (vars bestämmelser återges i artikel 15.1 c i Lugano II‑konventionen) om de villkor som föreskrivs i denna bestämmelse är uppfyllda i den nya hemviststaten.
Det ska erinras om att det i punkt 161 i nämnda rapport anges att det inte rör sig om en absolut regel, utan det kan göras undantag från den. I denna punkt förklaras bland annat skälen till att denna regel antogs, vilka har att göra med de svårigheter som är förenade med gränsöverskridande marknadsföring i syfte att ingå avtalet.
I detta hänseende kan det konstateras att de villkor som avser kommunikationsteknik har förändrats avsevärt sedan rapporten offentliggjordes.
Även om innehållet i en sådan rapport kan stödja eller bekräfta analysen av de bestämmelser som domstolen ska tolka, kan den under inga omständigheter åsidosätta ordalydelsen i bestämmelserna.
Såsom framgår av punkterna 43–54 i förevarande dom följer det av ordalydelsen i artikel 15.1 c i Lugano II‑konventionen, av det sammanhang som den bestämmelsen ingår i och av syftet med denna konvention att tillämpligheten av denna bestämmelse endast är underkastad det uttryckliga villkoret att näringsidkaren utövar sin verksamhet i den stat där konsumenten har hemvist vid tidpunkten för avtalets ingående och att den senare flytten av konsumentens hemvist till en annan konventionsstat inte kan hindra att denna bestämmelse tillämpas.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska tolkningsfrågan besvaras enligt följande. Artikel 15.1 c i Lugano II‑konventionen ska tolkas så, att den avgör domstols behörighet för det fall att näringsidkaren och konsumenten, som är parter i ett konsumentavtal, vid den tidpunkt då avtalet ingicks hade hemvist i samma konventionsstat och rättsförhållandet fick en anknytning till ett annat land först efter det att avtalet hade ingåtts, genom att konsumenten flyttade sin hemvist till en annan konventionsstat.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (sjätte avdelningen) följande:

Artikel 15.1 c i konventionen om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, undertecknad den 30 oktober 2007 och godkänd på Europeiska gemenskapens vägnar genom rådets beslut 2009/430/EG av den 27 november 2008, ska tolkas så, att den avgör domstols behörighet för det fall att näringsidkaren och konsumenten, som är parter i ett konsumentavtal, vid den tidpunkt då avtalet ingicks hade hemvist i samma konventionsstat och rättsförhållandet fick en anknytning till ett annat land först efter det att avtalet hade ingåtts, genom att konsumenten flyttade sin hemvist till en annan konventionsstat.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: tyska.