CELEX: 62014TJ0574
Konkurencija
Karteliai
Lygiagreti prekyba vaistais
Susitarimas, kuriame nustatytos skirtingos perpardavimo Ispanijoje ir eksporto į kitas valstybes nares kainos
Prašymas iš naujo nagrinėti skundą priėmus Teisingumo Teismo ir Bendrojo Teismo sprendimus
SESV 266 straipsnis
Skundo atmetimas
Sąjungos intereso nebuvimas
Antikonkurencinių veiksmų nutraukimas
Išliekamojo antikonkurencinio poveikio nebuvimas
Valstybės narės konkurencijos institucijos nagrinėjama byla
Su skundo nagrinėjimu susijusios pareigos
SESV 105 straipsnis
Reglamento (EB) Nr. 1/2003 7 straipsnis
Pareiškėjo procesinės teisės
Pareiga motyvuoti

Ginčo aplinkybės
Ieškovė European
Association of euro‑Pharmaceutical Companies (EAEPC)
– tai Briuselyje (Belgija) įsteigta Europos asociacija, atstovaujanti savarankiškų bendrovių, Europos ekonominėje erdvėje (EEE) veikiančių galutinių farmacijos produktų eksporto ar importo ir perpakavimo srityje, interesams.
GlaxoSmithKline SA
, buvusi
Glaxo Wellcome SA
, yra pagal Ispanijos teisę Madride (Ispanija) įsteigta bendrovė, kurios pagrindinė veikla – vaistų kūrimas, gamyba ir prekyba jais Ispanijoje.
GlaxoSmithKline plc
, bendrovės
GlaxoSmithKline SA
patronuojančioji bendrovė (toliau kartu – GSK arba į bylą įstojusios šalys), įsteigta Brentford (Jungtinė Karalystė), yra viena iš pagrindinių pasaulio farmacijos produktų gamintojų.
Pradinė administracinė procedūra
1998 m. kovo 6 d.
Glaxo Wellcome SA
Europos Bendrijų Komisijai pranešė apie naujas farmacijos produktų pardavimo sąlygas licencijas turintiems didmenininkams Ispanijoje (toliau – Susitarimas), siekdama, kad būtų priimtas sprendimas dėl pažeidimo nebuvimo pagal 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio [EB sutarties 85 ir 86 straipsnius, vėliau EB 81 ir 82 straipsnius, dabar – SESV 101 ir 102] straipsnius (
OL 13, 1962, p. 204
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t. p. 3), 2 straipsnį arba dėl individualios išimties taikymo pagal šio reglamento, kuris panaikintas 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų 81 ir 82 straipsniuose [dabar – SESV 101 ir 102 straipsniai], įgyvendinimo (
OL L 1, 2003, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205), 4 straipsnį. 1998 m. liepos 28 d. laišku
Glaxo Wellcome plc
,
Glaxo Wellcome SA
patronuojančioji bendrovė, išsiuntė Komisijai papildomą pranešimą, kuriame atkreipė dėmesį į jos ir jos dukterinių bendrovių veiklai visoje Europos Sąjungos teritorijoje įtaką darančius veiksnius, kurie nebuvo būdingi
Glaxo Wellcome
veiklai.
Susitarimas taikytas 82 vaistams, kurie buvo skirti parduoti Ispanijoje įsisteigusiems didmenininkams, su kuriais GSK palaikė prekybinius ryšius. Šie didmenininkai galėjo perparduoti vaistus Ispanijos ligoninėms arba vaistinėms arba kitose valstybėse narėse. Tačiau Susitarimo 4 straipsnyje buvo nustatytos nevienodos kainos, didmenininkų mokamos už perparduoti nacionalinėje rinkoje skirtus vaistus ir eksportuoti skirtus vaistus. Susitarimą pasirašė GSK ir 75 didmenininkai, jis įsigaliojo 1998 m. kovo 9 d., o 1998 m. spalio 16 d.
Tribunal de Defensa de la Competencia
(Konkurencijos teismas, Ispanija) jį panaikino.
1999 m. sausio 19 d. ieškovė Komisijai pateikė skundą pagal Reglamento Nr. 17 3 straipsnio 2 dalį (toliau – 1999 m. skundas), kuriuo Komisijos prašė nepriimti sprendimo dėl pažeidimo nebuvimo ar išimties taikymo ir nurodyti GSK nutraukti Susitarime numatytos kainų politikos taikymą. Ieškovė nurodė, kad Susitarime numatyta dvigubų kainų sistema apėmė SESV 101 straipsnio 1 daliai prieštaraujančius netiesioginį eksporto draudimą ir rinkos ribojimo priemones ir jai negalėjo būti taikoma jokia išimtis pagal SESV 101 straipsnio 3 dalį.
2001 m. gegužės 8 d. Komisija priėmė Sprendimą 2001/791/EB, susijusį su EB sutarties 81 straipsnio taikymo procedūra (bylos IV.36/957/F3
Glaxo Wellcome
(pranešimas), IV.36/997/F3
Aseprofar ir Fedifar
(skundas), IV.37/121/F3
Spain Pharma
(skundas), IV.37/138/F3 BAI (skundas) ir IV.37/380/F3 EAEPC (skundas)) (
OL L 302, 2001, p. 1
, toliau – 2001 m. sprendimas); jame nuspręsta, kad Susitarimas, apie kurį pranešta, riboja konkurenciją dėl tikslo ir poveikio, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį. To sprendimo 1 straipsnyje nustatyta, kad
Glaxo Wellcome
, „sudarydama su Ispanijos didmenininkais susitarimą, įtvirtinantį skirtingas kainas, iš kurių mažesnės buvo taikomos didmenininkams, perparduodantiems kompensuojamus vaistus valstybės teritorijoje esančioms vaistinėms arba ligoninėms, o didesnės – didmenininkams, eksportuojantiems vaistus į kurią nors kitą valstybę narę, pažeidė [SESV 101] straipsnio 1 dalį“. 2001 m. sprendimo 2 straipsnyje nurodyta, kad pardavimo sąlygos, apie kurias pranešta, neatitinka SESV 101 straipsnio 3 dalyje nustatytų išimties taikymo sąlygų. Galiausiai, 2001 m. sprendimo 3 ir 4 straipsniuose
Glaxo Wellcome
atitinkamai nurodyta „nedelsiant nutraukti 1 straipsnyje nurodytą pažeidimą“ ir pranešti Komisijai apie priemones, kurių imtasi šiuo tikslu.
Procesas Bendrajame Teisme ir Teisingumo Teisme
2001 m. liepos 23 d.
GlaxoSmithKline Services Unlimited
, buvusi
Glaxo Wellcome plc
, pareiškė ieškinį dėl 2001 m. sprendimo panaikinimo. Ieškovė įstojo į bylą palaikyti Komisijos reikalavimų.
2006 m. rugsėjo 27 d. Sprendimu
GlaxoSmithKline Services / Komisija
(T‑168/01; toliau – sprendimas byloje
T‑168/01
,
EU:T:2006:265
) Pirmosios instancijos teismas (dabar ir toliau – Bendrasis Teismas) atmetė ieškinį tiek, kiek jis susijęs su 2001 m. sprendimo 1 straipsniu. Šiuo klausimu jis nusprendė, kad, nors pagrindinė Komisijos išvada, kad Susitarimo 4 straipsnio tikslas yra konkurencijos ribojimas, buvo klaidinga,
GlaxoSmithKline Services
neįstengė paneigti jos subsidiarios išvados, kad dėl šios nuostatos poveikio ribojama konkurencija, todėl ji prieštaravo SESV 101 straipsnio 1 daliai (sprendimo byloje T‑168/01, 147 ir 194 punktai). Tačiau Bendrasis Teismas tenkino ieškinį tiek, kiek jis susijęs su 2001 m. sprendimo 2–4 straipsniais, ir šiuos straipsnius panaikino, remdamasis tuo, kad Komisija tinkamai neišnagrinėjo klausimo, ar buvo tenkinamos SESV 101 straipsnio 3 dalyje nustatytos sąlygos (sprendimo byloje T‑168/01 308 ir 316–318 punktai).
Apeliaciniais skundais
GlaxoSmithKline Services
, Komisija ir ieškovė Teisingumo Teismo prašė iš dalies panaikinti sprendimą byloje T‑168/01.
2009 m. spalio 6 d. Sprendimu
GlaxoSmithKline Services ir kt. / Komisija ir kt
. (C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P; toliau – sprendimas bylose
C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P
,
EU:C:2009:610
) Teisingumo Teismas, pirma, paneigė Bendrojo Teismo argumentus ir patvirtino 2001 m. sprendime Komisijos padarytą išvadą, kad, pažeidžiant SESV 101 straipsnio 1 dalį, Susitarimo tikslas buvo konkurencijos ribojimas. Vis dėlto Teisingumo Teismas nusprendė, kad Bendrojo Teismo padaryta teisės klaida negalėjo būti to sprendimo panaikinimo pagrindas, nes tame sprendime jis konstatavo, kad Susitarimas prieštaravo SESV 101 straipsnio 1 daliai (sprendimo bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P, 64–67 punktai). Antra, Teisingumo Teismas patvirtino Bendrojo Teismo išvadą, kad Komisija išsamiai neišnagrinėjo
GlaxoSmithKline Services
pateiktų argumentų dėl išimties taikymo pagal SESV 101 straipsnio 3 dalį (sprendimo bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P, 68–168 punktai). Todėl Teisingumo Teismas atmetė pateiktus apeliacinius skundus.
Procedūra Komisijoje priėmus sprendimą bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P
2010 m. sausio 26 d. GSK oficialiai atsiėmė 1998 m. kovo 6 d. prašymą priimti sprendimą dėl pažeidimo nebuvimo ar individualios išimties taikymo, siekdama proceso ekonomiškumo ir sutaupyti laiko bei išteklių, ir akcentavo, kad pranešimas apie Susitarimą pateiktas 1998 m., kad nuo tada ji Ispanijoje nebetaiko kainų sistemos ir kad rinkos sąlygos labai pasikeitė.
Paskelbus sprendimą bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P, Komisija surengė keletą susitikimų su ieškove ir kitomis suinteresuotomis šalimis, palaikė ryšius su Ispanijos valdžios institucijomis, išnagrinėjo naujas ieškovės pastabas ir 2012 m. sausio 24 d. pradėjo tyrimą dėl kitoms nei GSK bendrovėms inkriminuojamų veiksmų, susijusių su dvigubų kainų taikymu Ispanijoje (byla AT.39973 – Vaistų platinimo sistemos Ispanijoje).
2013 m. balandžio 9 d. raštu ieškovė, remdamasi SESV 265 straipsniu, Komisijos prašė „priimti sprendimą [dėl 1999 m. skundo] ir įvykdyti pareigą išnagrinėti iš naujo
Glaxo
bylą, kaip tai nurodė Europos Sąjungos teismai“.
2013 m. birželio 6 d. raštu, grindžiamu 2004 m. balandžio 7 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 773/2004 dėl bylų nagrinėjimo Komisijoje pagal [SESV 101] ir [102] straipsnius tvarkos (
OL L 123, 2004, p. 18
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 3 t., p. 81) 7 straipsniu, Komisija ieškovei pranešė apie ketinimą atmesti 1999 m. skundą. Gavusi 2013 m. birželio 19 d. ieškovės prašymą, 2013 m. liepos 5 d. Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 773/2004 8 straipsnio 1 dalimi, ieškovei suteikė galimybę susipažinti su dokumentais, kuriais ji grindė savo tarpinį vertinimą.
2013 m. liepos 18 d. raštu ieškovė, atsakydama į 2013 m. birželio 6 d. Komisijos dokumentą, pateikė savo pastabas ir teigė, kad tyrimas turi būti tęsiamas.
2013 m. rugsėjo 11 d. ir spalio 3 d. Komisija susitiko su ieškovės atstovais aptarti 2013 m. birželio 6 d. dokumente nurodytos Komisijos pozicijos ir argumentų.
Ginčijamas sprendimas
2014 m. gegužės 27 d. Sprendimu C(2014) 3654
final
(byla COMP/AT.36957 –
Glaxo Wellcome
) (toliau – ginčijamas sprendimas) Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 773/2004 7 straipsnio 2 dalimi, atmetė 1999 m. skundą dėl pakankamo Sąjungos intereso tęsti inkriminuojamų pažeidimų tyrimą nebuvimo. Ginčijamo sprendimo 19–22 konstatuojamosiose dalyse Komisija priminė, kad turi diskreciją nagrinėti skundus, kuri jai suteikia teisę, be kita ko, atmesti skundą dėl pakankamo Sąjungos intereso tęsti bylos nagrinėjimą nebuvimo, ir nusprendė, kad 1999 m. skundą reikia atmesti dėl toliau išdėstytų argumentų.
Visų pirma, ginčijamo sprendimo 24 ir 25 konstatuojamosiose dalyse Komisija konstatavo, kad nagrinėjami veiksmai nutraukti 1998 m. spalio 16 d. ir kad iš bylos medžiagos ar faktinių aplinkybių visumos ir ieškovės pranešimuose nurodytų argumentų nematyti, jog GSK Ispanijoje vėl taiko ar ketina taikyti dvigubų kainų sistemą.
Antra, ginčijamo sprendimo 26 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymėjo, kad preziumuojami pažeidimai nedarė išliekamojo poveikio. Be kita ko, Komisija tvirtino, kad nebuvo jokių įrodymų, patvirtinančių Ispanijos didmenininkų pajėgumo eksportuoti su Susitarimu sietus 82 vaistus ribojimą nuo tada, kai 1998 m. spalio 16 d. Susitarimas buvo panaikintas. Be to, Komisija nusprendė, kad išliekamasis poveikis mažai tikėtinas atsižvelgiant ir į tai, kad šie veiksmai truko tik septynis mėnesius, t. y. nuo 1998 m. kovo 9 d. iki spalio 16 d. Ginčijamo sprendimo 27 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymėjo ir tai, kad nebuvo jokio priežastinio ryšio tarp šioje byloje nagrinėjamo elgesio ir kitų Ispanijos gamintojų su kainomis susijusių veiksmų.
Trečia, ginčijamo sprendimo 39–41 konstatuojamosiose dalyse Komisija nusprendė, kad byla gali būti perduota nacionalinės valdžios institucijoms, ir pažymėjo, jog neįrodyta, kad konkurencijos priežiūros institucijos ir nacionaliniai teismai nepakankamai apsaugojo ieškovės teises.
Galiausiai, ketvirta, ginčijamo sprendimo 42–47 konstatuojamosiose dalyse, atsakydama į ieškovės pateiktus argumentus, Komisija nusprendė, kad ji neturėjo pareigos priimti naujo sprendimo, atsižvelgdama į sprendimą byloje T‑168/01 ir sprendimą bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P ir pagal SESV 266 straipsnį nagrinėdama, ar Susitarimas tenkina SESV 101 straipsnio 3 dalyje keliamas sąlygas. Visų pirma, Komisija akcentavo, kad neveikimas, kaip tai suprantama pagal SESV 265 ir 266 straipsnius, reiškia sprendimo ar pozicijos nepriėmimą, o ne kitokio, nei pageidavo suinteresuotieji asmenys, akto priėmimą, antra, ji negalėjo priimti sprendimo dėl prašymo taikyti išimtį, kuris buvo atsiimtas, trečia, ji neprivalėjo tęsti 1999 m. skundo nagrinėjimo, nes Teisingumo Teismas panaikino 2001 m. sprendimą, ir, ketvirta, pareiškėja, remdamasi Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsniu, neturėjo teisės reikalauti, kad Komisija priimtų sprendimą dėl pažeidimo egzistavimo.
Procesas ir šalių reikalavimai
2014 m. rugpjūčio 1 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo šį ieškovės ieškinį.
2014 m. spalio 16 d. Komisija pateikė atsiliepimą į ieškinį.
2014 m. spalio 28 d. Bendrojo Teismo pirmininko sprendimu ši byla buvo paskirta teisėjui pranešėjui, posėdžiaujančiam šeštojoje kolegijoje.
2014 m. gruodžio 19 d. ieškovė pateikė dubliką.
Aktu (jį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2015 m. sausio 7 d.) GSK remdamasi 1991 m. gegužės 2 d. Bendrojo Teismo procedūros reglamento 115 straipsniu paprašė leisti įstoti į šią bylą palaikyti Komisijos reikalavimų.
2015 m. vasario 25 d. Komisija pateikė tripliką.
Aktu (jį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2015 m. kovo 10 d.) ieškovė paprašė užtikrinti GSK konfidencialumą tam tikrose ieškinio, atsiliepimo į ieškinį ir dubliko, įskaitant priedus, dalyse.
2015 m. gegužės 6 d. Bendrojo Teismo šeštosios kolegijos primininko nutartimi patenkintas GSK prašymas įstoti į bylą. 2015 m. liepos 8 d. GSK pateikė įstojimo į bylą paaiškinimą, o Komisija ir ieškovė pateikė pastabas dėl šio paaiškinimo atitinkamai 2015 m. rugsėjo 8 d. ir 9 d.
2015 m. lapkričio 9 d. Nutartimi EAEPC / Komisija (
T‑574/14
, nepaskelbta Rink.,
EU:T:2015:872
) Bendrojo Teismo šeštosios kolegijos primininkas tenkino prašymą užtikrinti GSK konfidencialumą.
2016 m. balandžio 18 d. ši byla perduota kitam teisėjui pranešėjui, iš pradžių posėdžiavusiam trečiojoje kolegijoje, vėliau, pakeitus Bendrojo Teismo kolegijų sudėtį, – ketvirtojoje kolegijoje, kuriai perduota ši byla.
Teisėjo pranešėjo siūlymu Bendrasis Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį.
Šalys buvo išklausytos ir atsakė į Bendrojo Teismo pateiktus klausimus per 2017 m. balandžio 4 d. posėdį.
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
–
panaikinti ginčijamą sprendimą,
–
priteisti iš Komisijos ir į bylą įstojusių šalių bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–
atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,
–
priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas, įskaitant patirtas dėl įstojimo į bylą.
Įstojusios į bylą šalys Bendrojo Teismo prašo:
–
atmesti ieškinį,
–
priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas, įskaitant jų patirtas dėl įstojimo į bylą.
Dėl teisės
Grįsdama ieškinį, ieškovė remiasi trimis ieškinio pagrindais. Pirmasis ieškinio pagrindas susijęs su Komisijos padaryta akivaizdžia vertinimo klaida taikant SESV 266, 101 ir 105 straipsnius ir Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnį, kiek tai susiję su sprendimo byloje T‑168/01 ir sprendimo bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P aiškinimu, pareigos motyvuoti nesilaikymu ir teisės būti išklausytam pažeidimu. Antrasis ieškinio pagrindas subsidiariai pateiktas dėl akivaizdžios vertinimo klaidos ir pareigos motyvuoti nesilaikymo, kiek tai susiję su Sąjungos interesu tęsti tyrimą, ir teisės būti išklausytam pažeidimo. Trečiasis ieškinio pagrindas iš esmės susijęs su motyvavimo stoka, nes ginčijamame sprendime neišnagrinėtos tam tikros faktinės ir teisinės aplinkybės, kurias ieškovė nurodė priėmus sprendimą bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P.
Komisija ir GSK ginčija visus ieškovės pateiktus argumentus.
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su Komisijos padaryta akivaizdžia vertinimo klaida taikant SESV 266, 101 ir 105 straipsnius ir Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnį, kiek tai susiję su sprendimo byloje T‑168/01 ir sprendimo bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P aiškinimu, pareigos motyvuoti nesilaikymu ir teisės būti išklausytam pažeidimu
Pirmajame ieškinio pagrinde ieškovė tvirtina, kad Komisija, atmesdama 1999 m. skundą, akivaizdžiai klaidingai taikė SESV 266, 101 ir 105 straipsnius ir Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnį. Ginčijamas sprendimas grindžiamas klaidinga prielaida, kad sprendimu byloje T‑168/01 ir sprendimu bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P 2001 m. sprendimas pripažintas „niekiniu“, nors dalis šio sprendimo toliau galioja tiek, kiek jame konstatuota, kad Susitarimas prieštarauja SESV 101 straipsnio 1 daliai. Todėl Komisija turėjo vykdyti šiuos sprendimus ne „atlikdama naują išsamų tyrimą, remdamasi [1999 m.] skundu“, kaip ji nurodė, o iš naujo pradėdama administracinę procedūrą nuo to konkretaus etapo, kuriame padarytas pažeidimas, kad išnagrinėtų, ar Susitarimui galėjo būti taikoma išimtis pagal SESV 101 straipsnio 3 dalį. Be to, ieškovė tvirtina, kad Komisija, pirma, neįvykdė pareigos motyvuoti, kaip tai suprantama pagal SESV 296 straipsnį, nes nepaaiškino, kodėl ji nusprendė, kad 2001 m. sprendimas „niekinis“, ir, antra, pažeidė jos teisę būti išklausytai dėl sprendimo byloje T‑168/01 ir sprendimo bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P sukeliamų pasekmių.
Anot Komisijos ir į bylą įstojusių šalių, šis pirmasis ieškinio pagrindas neturi prasmės ir bet kuriuo atveju nepagrįstas.
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo tinkamumo
Komisija ir į bylą įstojusios šalys mano, kad pirmasis ieškinio pagrindas turi būti atmestas kaip neturintis prasmės, nes galimas klaidingas sprendimo byloje T‑168/01 ir sprendimo bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P sukeliamų pasekmių aiškinimas negali paneigti ginčijamo sprendimo teisėtumo. Konkrečiau kalbant, 1999 m. skundo atmetimas grindžiamas vien diskrecija, kuri Komisijai suteikta nagrinėjant skundus, todėl ieškovės argumentas teisiškai negali lemti jo panaikinimo. Iš tikrųjų ieškovė nesiekia ginčyti pagrindinio Komisijos vertinimo, kuriuo grindžiamas ginčijamas sprendimas, t. y. kad nėra Sąjungos intereso tęsti tyrimą.
Pirmiausia reikia priminti, kad ieškinio dėl panaikinimo pagrindo nereikšmingumas siejamas su galimybe juo pagrįsti teisės akto panaikinimą, kurio siekia ieškovas, jeigu jo argumentai teisingi (2000 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo EFMA / Taryba,
C‑46/98 P
,
EU:C:2000:474
,
punktas ir 2007 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Prym ir Prym Consumer / Komisija
T‑30/05
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2007:267
,
punktas).
Šiuo atveju pirmajame ieškinio pagrinde ieškovė remiasi Komisijos pareiga vykdyti sprendimo byloje T‑168/01 ir sprendimo bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P rezoliucines dalis ir tvirtina, kad, atsižvelgdama į SESV 266, 101 ir 105 straipsnius ir Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnį, Komisija turėjo išsiaiškinti, ar buvo tenkinamos SESV 101 straipsnio 3 dalyje nustatytos išimties taikymo sąlygos, todėl
a fortiori
tęsti skundo nagrinėjimą iš esmės. Kitaip tariant, ieškovė mano, kad Komisija negalėjo, neprieštaraudama tiems sprendimams, nuspręsti, kad netikslinga tęsti tyrimą. Komisija turėjo, pirma, ištaisyti 2001 m. sprendimo trūkumus, konstatuotus tuose sprendimuose, ir, antra, neturėjo teisės nutraukti tyrimo dėl nepakankamo Sąjungos intereso.
Vadinasi, atsižvelgiant į tai, kad ginčijamas sprendimas grindžiamas būtent Sąjungos intereso tęsti skundo nagrinėjimą nebuvimu, šis pirmasis ieškinio pagrindas, jeigu jis pagrįstas, galėtų lemti ieškovės siekiamą panaikinimą.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad šis ieškinio pagrindas negali būti atmestas ir kaip neturintis prasmės. Todėl reikia išnagrinėti jo pagrįstumą.
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo pagrįstumo
Iš esmės pirmąjį pagrindą sudaro trys dalys: pirma – dėl SESV 266 straipsnio pažeidimo, antra – dėl SESV 101 ir 105 straipsnių, siejamų su Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsniu, pažeidimo ir trečia – dėl motyvavimo stokos ir teisės būti išklausytam pažeidimo.
–
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo pirmos dalies, susijusios su SESV 266 straipsnio pažeidimu
Ieškovė teigia, kad Komisija neįvykdė pareigos imtis visų būtinų priemonių sprendimui byloje T‑168/01 ir sprendimui bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P įvykdyti, todėl pažeidė SESV 266 straipsnį. Komisija klaidingai aiškino tuos sprendimus, nes nurodė, kad, pirma, 2001 m. sprendimas iš esmės „niekinis“, antra, ji neturėjo „pareigos tęsti skundo nagrinėjimą, nes Teisingumo Teismas panaikino sprendimą“, ir, trečia, reikėjo „atlikti naują išsamų tyrimą, remiantis [1999 m.] skundu“. Iš tikrųjų ieškovė tvirtina, kad, priėmus šiuos sprendimus, pirma, 2001 m. sprendimas buvo panaikintas tik iš dalies, nes to sprendimo 1 straipsnis, kuriame konstatuotas SESV 101 straipsnio 1 dalies pažeidimas, nebuvo panaikintas, ir, antra, Komisija, remdamasi GSK jai jau pateiktais įrodymais, turėjo tik vertinti, ar konstatuotam pažeidimui dėl tikslo galėjo būti taikoma SESV 101 straipsnio 3 dalyje nustatyta išimtis.
Pirmiausia primintina, kad, remiantis SESV 266 straipsnio 1 dalimi, institucija, kurios aktas buvo paskelbtas negaliojančiu, privalėjo imtis būtinų priemonių sprendimui bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P įvykdyti. Šiose nuostatose numatytas teisminės ir administracinės institucijos kompetencijos paskirstymas, kuriuo remiantis institucija, priėmusi aktą, kuris vėliau buvo panaikintas, privalo nustatyti, kokios priemonės yra reikalingos įgyvendinant sprendimą dėl panaikinimo (žr. 2014 m. rugsėjo 5 d. Sprendimo Éditions Odile Jacob / Komisija,
T‑471/11
,
EU:T:2014:739
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Remiantis suformuota jurisprudencija, Sąjungos teismų priimti sprendimai dėl panaikinimo turi absoliučią
res judicata
galią, kai tik tampa galutiniai. Tai taikoma ne tik sprendimo dėl panaikinimo rezoliucinei daliai, bet ir motyvams, kurie yra būtinas rezoliucinės dalies pamatas, todėl yra nuo jos neatskiriami (žr. 2014 m. rugsėjo 5 d. Sprendimo Éditions Odile Jacob / Komisija,
T‑471/11
,
EU:T:2014:739
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Tačiau teismo sprendimo
res judicata
galia susijusi tik su fakto ir teisės klausimais, kurie realiai arba neišvengiamai buvo išspręsti (1991 m. vasario 19 d. Sprendimo Italija / Komisija,
C‑281/89
,
EU:C:1991:59
,
punktas). Taigi SESV 266 straipsniu panaikintą aktą priėmusi institucija įpareigojama tik tiek, kiek tai reikalinga užtikrinant sprendimo dėl panaikinimo įvykdymą (2003 m. kovo 6 d. Sprendimo Interporc / Komisija,
C‑41/00 P
,
EU:C:2003:125
,
punktas).
Be to, Sąjungos teisės aktą panaikinti iš dalies galima, tik jei prašomas panaikinti dalis įmanoma atskirti nuo viso akto. Šis reikalavimas netenkinamas, jei aktą panaikinus iš dalies būtų pakeista jo esmė, o tai turi būti vertinama remiantis objektyviais, bet ne subjektyviais kriterijais, susijusiais su valdžios institucijos, priėmusios nagrinėjamą aktą, politine valia (šiuo klausimu žr. 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Komisija / Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Procedūra, kuria siekiama pakeisti panaikintą aktą, turi būti tęsiama tiksliai nuo to etapo, kuriame nustatytas neteisėtumas (šiuo klausimu žr. 1986 m. liepos 3 d. Sprendimo Taryba / Parlamentas,
34/86
,
EU:C:1986:291
,
punktą), nes akto panaikinimas nebūtinai reiškia, kad buvo panaikinti ir parengiamieji aktai (šiuo klausimu žr. 1990 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Fédesa ir kt.,
C‑331/88
,
EU:C:1990:391
,
punktą). Akto, kuriuo baigiama iš kelių skirtingų etapų sudaryta administracinė procedūra, panaikinimas nebūtinai reiškia, kad panaikinama visa procedūra, vykdyta iki ginčijamo akto priėmimo, neatsižvelgiant į sprendimo dėl panaikinimo esminius ar procesinius motyvus (žr. 1998 m. spalio 15 d. Sprendimo Industrie des poudres sphériques / Taryba,
T‑2/95
,
EU:T:1998:242
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Taigi akto autorius turi grįžti į tą datą, kai priėmė aktą, kuris vėliau buvo panaikintas, kad priimtų jį pakeičiantį aktą (šiuo klausimu žr. 2006 m. gegužės 2 d. Sprendimo O2 (Germany) / Komisija,
T‑328/03
,
EU:T:2006:116
,
ir
punktus). Vis dėlto naujajame sprendime jis gali nurodyti kitus motyvus nei tie, kuriais grindė pirmąjį sprendimą (šiuo klausimu žr. 2003 m. kovo 6 d. Sprendimo Interporc / Komisija,
C‑41/00 P
,
EU:C:2003:125
,
–
punktus). Be to, jis neprivalo iš naujo priimti sprendimo dėl pradinio sprendimo aspektų, kurie nebuvo užginčyti sprendime dėl panaikinimo (šiuo klausimu žr. 1997 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Tremblay ir kt. / Komisija,
T‑224/95
,
EU:T:1997:187
,
punktą).
Atsižvelgiant į pateiktus argumentus reikia patikrinti, ar šiuo atveju Komisija ėmėsi būtinų priemonių sprendimui byloje T‑168/01 ir sprendimui bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P įvykdyti ir ar tai darydama visų pirma išnagrinėjo, ar šių sprendimų motyvuose ir rezoliucinėse dalyse Komisija buvo įpareigota toliau nagrinėti 1999 m. skundą, neatsižvelgdama, ar yra pakankamas Sąjungos interesas toliau nagrinėti šį skundą.
Pirmiausia reikia priminti sprendimo byloje T‑168/01 ir sprendimo bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P motyvus ir rezoliucines dalis, kad būtų galima geriau įvertinti šiems sprendimams įvykdyti reikalingas priemones.
Pirma, kiek tai susiję su SESV 101 straipsnio 1 dalies pažeidimu, reikia priminti, jog sprendime byloje T‑168/01 Bendrasis Teismas iš esmės nusprendė, kad ne Susitarimo „tikslas“, o jo „poveikis“ buvo konkurencijos ribojimas, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį (žr. šio sprendimo 8 punktą). Tačiau Teisingumo Teismas nurodė, kad Susitarimo „tikslas“ buvo konkurencijos ribojimas, todėl sprendimo motyvuojamojoje dalyje Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą. Vis dėlto, Teisingumo Teismo nuomone, ši teisės klaida nelėmė sprendimo byloje T‑168/01 panaikinimo, nes to sprendimo rezoliucinė dalis šiuo klausimu buvo pagrįsta, kadangi joje iš esmės patvirtinta, kad Susitarimas pažeidė SESV 101 straipsnio 1 dalį (žr. šio sprendimo 9 punktą). Vadinasi, šio sprendimo 6 punkte nurodyto 2001 m. sprendimo 1 straipsnis, kuriame konstatuotas SESV 101 straipsnio 1 dalies pažeidimas, iš tikrųjų visai nebuvo panaikintas.
Antra, kiek tai susiję su SESV 101 straipsnio 3 dalies pažeidimu, primintina, jog Bendrasis Teismas, nusprendęs, kad Komisija netinkamai išnagrinėjo prašymą Susitarimui taikyti išimtį pagal SESV 101 straipsnio 3 dalį, panaikino 2001 m. sprendimo 2–4 straipsnius ir sprendimo byloje T‑168/01 319 ir 320 punktuose nusprendė, kad: „[p]agal [SESV 266] straipsnio pirmąją pastraipą Komisija [turėjo] imtis priemonių šiam sprendimui įvykdyti“ ir „[š]iuo atžvilgiu, nors <…> [Reglamentas Nr. 1/2003] <…> nebenumato pranešimo procedūros, kuri buvo nustatyta Reglamente Nr. 17, atsižvelgdama į [ginčijamo] sprendimo dalinį panaikinimą ir šio panaikinimo galiojimą atgaline data, Komisija [turėjo] priimti sprendimą dėl GSK pateikto prašymo taikyti išimtį, jei jis nėra atsiimamas, laikydamasi prašymo padavimo metu galiojusios tvarkos“. Teisingumo Teismas paliko nepakeistą Bendrojo Teismo analizę šiuo klausimu, nuspręsdamas, kad „[Bendrasis Teismas] negal[ėjo] sprendimą, kurio teisėtumą [buvo] prašoma patikrinti, priėmusios institucijos ekonominio vertinimo pakeisti savuoju“ (sprendimo bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P 163 punktas). Vadinasi, kaip matyti iš sprendimo byloje T‑168/01 rezoliucinės dalies, šio sprendimo 6 punkte nurodyto 2001 m. sprendimo 2–4 straipsniai buvo panaikinti.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad, siekdama įvykdyti sprendimą byloje T‑168/01 ir sprendimą bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P, Komisija, atsižvelgdama į 2001 m. sprendimo dalinio panaikinimo poveikį atgaline data, turėjo nuspręsti tik dėl GSK prašymo taikyti išimtį nuo pranešimo apie Susitarimą datos, todėl jį nagrinėti, remdamasi Reglamentu Nr. 17. Iš tikrųjų pagal anksčiau galiojusią Reglamente Nr. 17 nustatytą administracinių leidimų tvarką, gavusi prašymą taikyti SESV 101 straipsnio 3 dalyje nustatytą išimtį, tik Komisija galėjo priimti sprendimą ir ji neturėjo diskrecijos nuspręsti nagrinėti prašymą taikyti išimtį, ar ne. Be to, remiantis jurisprudencija, aplinkybė, kad Reglamentas Nr. 1/2003, kuris nuo 2004 m. gegužės 1 d. nustato SESV 101 ir 102 straipsniuose numatytų konkurencijos taisyklių įgyvendinimą, panaikino anksčiau veikusią pranešimo procedūrą, neturi įtakos sprendimo, patenkinančio prašymą dėl panaikinimo, vykdymui (šiuo klausimu žr. 2006 m. gegužės 2 d. Sprendimo O2 (Germany) / Komisija,
T‑328/03
,
EU:T:2006:116
,
punktą).
Vis dėlto, kaip matyti iš sprendimo byloje T‑168/01 320 punkto, Komisija turi priimti sprendimą dėl GSK pateikto prašymo taikyti išimtį, „jei jis nėra atsiimamas“. Kitaip tariant, jai ši pareiga netaikoma, tik jeigu pareiškėjas atsiima prašymą. Šiuo atveju būtent taip ir buvo, nes 2010 m. sausio 26 d., po kelių mėnesių nuo sprendimo bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P paskelbimo, GSK atsiėmė 1998 m. kovo 6 d. prašymą priimti sprendimą dėl pažeidimo nebuvimo ar prašymo taikyti individualią išimtį pagal SESV 101 straipsnio 3 dalį. Todėl Komisija iš tikrųjų neturėjo priimti sprendimo dėl prašymo taikyti išimtį, kuris jai jau nebebuvo pateiktas.
Dėl tariamos Komisijos pareigos toliau nagrinėti 1999 m. skundą vien dėl to, kad ieškovės pateiktas prašymas nagrinėti iš naujo buvo susijęs su 2001 m. sprendimu, kuris buvo tik iš dalies panaikintas, reikia konstatuoti, kad pagal SESV 266 straipsnį panaikintą aktą priėmusi institucija įpareigojama tik tiek, kiek tai reikalinga užtikrinant sprendimo dėl panaikinimo įvykdymą (žr. šio sprendimo 50 punktą). Kaip teisingai pažymėjo į bylą įstojusios šalys, Bendrasis Teismas sprendimo byloje T‑168/01 320 punkte aiškiai nurodė, kad Komisija turi priimti sprendimą dėl GSK pateikto prašymo taikyti išimtį, o ne dėl įvairių GSK atžvilgiu pateiktų skundų.
Todėl, atsižvelgiant į tai, kad Komisijai nebebuvo pateiktas GSK prašymas priimti sprendimą dėl pažeidimo nebuvimo ar išimties taikymo, ji įvykdė sprendimo byloje T‑168/01 motyvuojamąją ir rezoliucinę dalis, kaip tai suprantama pagal SESV 266 straipsnį, nes tame sprendime nenustatyta, kad Komisija turėjo pradėti naują tyrimą dėl su 2001 m. sprendimu susijusių skundų, ir ji tai turėjo padaryti tik dėl prašymo taikyti išimtį.
Šios išvados nepaneigia ieškovės argumentai, kad ginčijamo sprendimo 9, 18 ir 46 konstatuojamosiose dalyse pateiktas akivaizdžiai klaidingas sprendimo byloje T‑168/01 ir sprendimo bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P sukeliamų pasekmių vertinimas.
Visų pirma, dėl tariamai klaidingo 2001 m. sprendimo vertinimo kaip iš esmės „niekinio“ reikia konstatuoti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 55 ir 56 punktų, aiški sprendimo byloje T‑168/01 ir sprendimo bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P pasekmė yra dalinis 2001 m. sprendimo panaikinimas, t. y. 2001 m. sprendimo 1 straipsnis niekada nebuvo panaikintas, o to sprendimo 2–4 straipsniai buvo panaikinti.
Vadinasi, ginčijamo sprendimo 9 ir 46 konstatuojamosiose dalyse, kuriose atitinkamai nurodyta, kad „dėl Teisingumo Teismo sprendimo 2001 m. sprendimas yra niekinis ir turi būti laikomas Komisijos visiškai nepriimtu“ ir kad „atsižvelgiant į tai, kad šiuo atveju iš Teisingumo Teismo sprendimo matyti, jog [2001 m.] sprendimas laikomas niekiniu, Komisija neturi toliau nagrinėti skundo, nes Teisingumo Teismas [2001 m.] sprendimą panaikino“, Komisijos pateiktas vertinimas yra klaidingas tiek, kiek 2001 m. sprendimo 1 straipsnis iš tikrųjų visiškai nebuvo panaikintas.
Tas pats pasakytina ir apie ginčijamo sprendimo dviprasmišką 18 konstatuojamosios dalies formuluotę, kurioje nurodyta, kad Komisija turėjo „pradėti naują išsamų tyrimą, remdamasi [1999 m.] skundu“, jeigu šis sakinys turi būti aiškinamas taip, kad jis siejamas su nauju tyrimu dėl visų SESV 101 straipsnio aspektų, įskaitant paties SESV 101 straipsnio 1 dalies pažeidimo egzistavimą, kaip tai teigė ieškovė.
Be to, šių išvadų nepaneigia Komisijos argumentai, kad, pirma, 2001 m. sprendimo teisinės pasekmės kyla tik iš šio sprendimo 2–4 straipsnių, kurie buvo panaikinti, o ne iš jo 1 straipsnio ir, antra, pagal anksčiau galiojusią Reglamente Nr. 17 nustatytą tvarką GSK pažeidė ne visą SESV 101 straipsnį, nes susiklostė tokia situacija, tarytum nebuvo priimta jokio sprendimo dėl prašymo taikyti išimtį.
Vis dėlto, nors Komisija nenusprendė, kad 2001 m. sprendimo 1 straipsnis toliau galiojo, pažymėtina, kad, kaip nustatyta šio sprendimo 57 ir 58 punktuose, pagal Reglamente Nr. 17 nustatytą tvarką Komisija nebeturėjo pareigos imtis vykdymo priemonių, nes GSK atsiėmė prašymą priimti sprendimą dėl pažeidimo nebuvimo ar išimties taikymo. Todėl, 2013 m. balandžio 9 d. gavusi prašymą iš naujo nagrinėti 1999 m. skundą, t. y. daugiau nei po trejų metų po to, kai 2010 m. sausio 26 d. buvo atsiimtas GSK prašymas priimti sprendimą dėl pažeidimo nebuvimo ar išimties taikymo, Komisija turėjo teisę 1999 m. skundą nagrinėti atsižvelgdama į naujas aplinkybes, įskaitant aplinkybę, kad per tą laiką buvo atsiimtas prašymas priimti sprendimą dėl pažeidimo nebuvimo ar išimties taikymo. Taigi tokiomis ypač ypatingoms faktinėmis aplinkybėms Komisija turėjo teisę vertinti Sąjungos interesą ginčijamo sprendimo priėmimo dieną, nepaisydama 2001 m. sprendimo tolesnio dalinio galiojimo.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti su SESV 266 straipsnio pažeidimu susijusią ieškinio dalį.
–
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo antros dalies, susijusios su SESV 101 ir 105 straipsnių, siejamų su Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsniu, pažeidimu
Pirma, ieškovė tvirtina, kad nuspręsdama „nutraukti bylą“ dėl to, kad GSK atsiėmė prašymą taikyti išimtį, Komisija neįvykdė pareigos pagal SESV 105 straipsnį užtikrinti SESV 101 straipsnio taikymą. Anot ieškovės, remiantis Reglamentu Nr. 17 ir Reglamentu Nr. 1/2003, jeigu Komisija konstatuoja SESV 101 straipsnio 1 dalies pažeidimą „dėl tikslo“, o GSK atsisako įrodyti, kad SESV 101 straipsnio 3 dalies reikalavimai buvo tenkinami, Komisija, – kad nepažeistų SESV 105 straipsnio, – turi vienintelę galimybę: pati atlikti SESV 101 straipsnio 3 dalyje reikalaujamą tyrimą „pasinaudodama savo ištekliais“ arba, jeigu paaiškėtų, kad tai neįmanoma, uždrausti Susitarimą ir užkirsti kelią veiksmų kartojimuisi. Šiuo atveju Komisija turėjo nuspręsti, kad, atsiimdama prašymą taikyti išimtį, GSK atsisakė gintis, remdamasi SESV 101 straipsnio 3 dalimi.
Antra, ieškovė teigia, kad Komisija turėjo bent pakeisti 2001 m. sprendimo 3 ir 4 straipsnius, kurie panaikinti sprendimu byloje T‑168/01 ir sprendimu bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P, priimdama naują sprendimą, kuriame būtų nustatytos konstatuoto pažeidimo pasekmės, remdamasi Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsniu; pagal šį straipsnį Komisija turi imtis priemonių „pažeidimui veiksmingai nutraukti“, paisydama teisinio saugumo principo, nes Komisija turi aiškiai ir tiksliai pranešti įmonėms apie konstatuoto SESV 101 straipsnio 1 dalies pažeidimo pasekmes.
Trečia, ieškovė priminė, kad Komisija visada gali pagrįstai priimti individualius sprendimus, remdamasi SESV 101 straipsniu ir Reglamento Nr. 1/2003 11 straipsnio 6 dalimi, net jeigu nacionalinė konkurencijos priežiūros institucija jau nagrinėja bylą. Iš tikrųjų dublike ji akcentavo, kad šiuo atveju dėl Komisijos veiksmų Ispanijos institucija neteko kompetencijos toliau nagrinėti bylą, susijusią su GSK taikyta dviguba kainų sistema (žr. 2003 m. birželio 30 d. Ispanijos konkurencijos priežiūros institucijos sprendimą Nr. R 515/02). Todėl Komisija turėjo tęsti tyrimą atsižvelgdama į SESV 105 straipsnio ir Reglamento Nr. 1/2003 7 ir 11 straipsnių turinį ir esmę.
Pirmiausia pažymėtina, kad, remiantis suformuota jurisprudencija, pagal Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnį skundo pareiškėjui nesuteikiama teisė reikalauti iš Komisijos pateikti galutinį sprendimą dėl inkriminuojamo pažeidimo buvimo arba nebuvimo, o Komisija neįpareigojama bet kuriuo atveju tęsti procedūros, kol nebus priimtas galutinis sprendimas (šiuo klausimu žr. 2013 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo EFIM / Komisija,
C‑56/12 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2013:575
,
ir
punktus ir 2017 m. sausio 11 d. Sprendimo Topps Europe / Komisija,
T‑699/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2017:2
,
punktą; taip pat žr. Komisijos komunikato dėl Komisijos atliekamo skundų, pateiktų pagal [SESV 101] ir [102] straipsnius, nagrinėjimo (
OL C 101, 2004, p. 65
; toliau – Komunikatas dėl skundų nagrinėjimo) 41 punktą).
Iš tikrųjų Komisija, kuri pagal SESV 105 straipsnio 1 dalį įpareigota užtikrinti SESV 101 ir 102 straipsnių taikymą, turi nustatyti ir įgyvendinti Sąjungos konkurencijos politiką. Tačiau Komisija turi tik ribotus išteklius, kuriuos ji turi panaudoti veikdama prieš potencialiai didelį konkurencijos teisei prieštaraujančių veiksmų skaičių. Todėl, siekdama veiksmingai įvykdyti šią pareigą, Komisija turi teisę jai pateiktiems skundams suteikti skirtingą pirmumo laipsnį ir šiuo tikslu turi diskreciją (šiuo klausimu žr. 2017 m. sausio 11 d. Sprendimo Topps Europe / Komisija,
T‑699/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2017:2
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Vertindama Sąjungos interesą tęsti skundo nagrinėjimą, Komisija turi atsižvelgti į konkrečias aplinkybes ir ypač į jai pateiktame skunde išdėstytus teisinius ir faktinius įrodymus (žr. 2001 m. gegužės 17 d. Sprendimo IECC / Komisija,
C‑450/98 P
,
EU:C:2001:276
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Atidžiai, kaip reikalaujama, įvertinusi skundo pareiškėjo pateiktus teisinius ir faktinius įrodymus, ji turi įvertinti, be kita ko, nurodyto pažeidimo svarbą vidaus rinkos veikimui, tikimybę, kad pavyks įrodyti jo buvimą, ir būtinų tyrimo priemonių mastą, kad kuo geriau atliktų savo užduotį prižiūrėti, ar laikomasi SESV 101 ir 102 straipsnių (1992 m. rugsėjo 18 d. Sprendimo Automec / Komisija,
T‑24/90
,
EU:T:1992:97
,
punktas ir 2007 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo UFEX ir kt. / Komisija,
T‑60/05
,
EU:T:2007:269
,
punktas).
Vis dėlto atsižvelgiant į tai, kad Sąjungos intereso nagrinėti skundą vertinimą lemia konkretaus atvejo aplinkybės, nereikia nei riboti vertinimo kriterijų, kuriais Komisija gali remtis, skaičiaus, nei, atvirkščiai, įpareigoti remtis vien tam tikrais kriterijais. Kadangi konkurencijos teisės srityje bylų faktinės ir teisinės aplinkybės gali labai skirtis, vertinant šį Sąjungos interesą, galima, pirma, taikyti labai skirtingus, o ne iš anksto nustatytus privalomus kriterijus arba, antra, taikyti iki tol nenustatytus kriterijus ar teikti pirmumą vienam kriterijui (šiuo klausimu žr. 2013 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo EFIM / Komisija,
C‑56/12 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2013:575
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2017 m. sausio 11 d. Sprendimo Topps Europe / Komisija,
T‑699/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2017:2
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją; taip pat žr. Komunikato dėl skundų nagrinėjimo 43 punktą).
Be to, reikia priminti jurisprudenciją, pagal kurią Komisija gali priimti sprendimą nutraukti skundo nagrinėjimą dėl nepakankamo Sąjungos intereso ne tik prieš pradėdama nagrinėti bylą, bet ir po to, kai ėmėsi tyrimo priemonių, jeigu tokią išvadą padaro šiame procedūros etape (šiuo klausimu žr. 2001 m. gegužės 17 d. Sprendimo IECC / Komisija,
C‑449/98 P
,
EU:C:2001:275
,
punktą ir 1995 m. sausio 24 d. Sprendimo BEMIM / Komisija,
T‑114/92
,
EU:T:1995:11
,
punktą; taip pat žr. Komunikato dėl skundų nagrinėjimo 45 punktą).
Vis dėlto Komisijos diskrecija yra ribota. Pirma, vertindama Sąjungos interesą tęsti skundo nagrinėjimą, Komisija turi atsižvelgti į visas reikšmingas teisines ir faktines aplinkybes, kad nuspręstų dėl tolesnės skundo nagrinėjimo eigos. Konkrečiau kalbant, ji turi atidžiai išnagrinėti visas skundo pareiškėjo jai nurodytas faktines ir teisines aplinkybes (žr. 2001 m. gegužės 17 d. Sprendimo IECC / Komisija,
C‑450/98 P
,
EU:C:2001:276
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo BVGD / Komisija,
T‑104/07 ir T‑339/08
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2013:366
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją; taip pat žr. Komunikato dėl skundų nagrinėjimo 42 punktą). Šiuo klausimu iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad, kai institucijos turi didelę diskreciją, Sąjungos teisės sistemos suteikiamų garantijų paisymas administracinėse procedūrose turi dar didesnę reikšmę ir kad viena iš šių garantijų, be kita ko, yra kompetentingos institucijos pareiga rūpestingai ir nešališkai išnagrinėti visas reikšmingas konkretaus atvejo aplinkybes (žr. 2015 m. sausio 21 d. Sprendimo easyJet Airline / Komisija,
T‑355/13
,
EU:T:2015:36
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Antra, Komisijai nustatyta pareiga nurodyti motyvus, jei ji atsisako tęsti skundo nagrinėjimą. Kadangi motyvai turi būti pakankamai konkretūs ir išsamūs, kad Bendrasis Teismas galėtų atlikti veiksmingą Komisijos diskrecijos nustatyti prioritetus įgyvendinimo kontrolę, ši institucija privalo nurodyti faktines aplinkybes, kuriomis būtų pateisinamas sprendimas, ir jį priimti paskatinusius teisinius argumentus (1999 m. kovo 4 d. Sprendimo Ufex ir kt. / Komisija,
C‑119/97 P
,
EU:C:1999:116
,
ir
punktai ir 2011 m. kovo 31 d. Nutarties EMC Development / Komisija,
C‑367/10 P
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2011:203
,
punktas).
Galiausiai, pažymėtina, kad Sąjungos teismas prižiūri Komisijai suteiktos diskrecijos nagrinėti skundus įgyvendinimą ne tam, kad vietoj Komisijos įvertintų Sąjungos interesą, bet kad patikrintų, ar priimtas ginčijamas sprendimas nesiremia iš esmės netiksliais faktais ir nėra jokių teisės klaidų ar akivaizdžių vertinimo klaidų ir ar nebuvo piktnaudžiauta įgaliojimais (žr. 2010 m. gruodžio 15 d. SprendimoCEAHR / Komisija,
T‑427/08
,
EU:T:2010:517
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Iš tikrųjų tikrindamas, ar, pritaikiusi kitus nei ginčijamame sprendime Komisijos taikytus kriterijus, ji turėjo nuspręsti, kad Sąjunga suinteresuota tęsti bylos nagrinėjimą, Bendrasis Teismas neturi pakeisti Komisijos atlikto Sąjungos intereso vertinimo savuoju (žr. 2014 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Si.mobil / Komisija,
T‑201/11
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2014:1096
,
punktą ir 2016 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Trajektna luka Split / Komisija,
T‑70/15
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:592
,
punktą). Be to, remiantis suformuota jurisprudencija dėl skundų atmetimo, Komisijos atliekamiems vertinimams dėl inkriminuojamų SESV 101 straipsnio ar SESV 102 straipsnio pažeidimų reikalingi sudėtingi ekonominiai vertinimai, juo labiau kai Komisija atlieka perspektyvinę analizę, kurios kontrolę vykdantis Sąjungos teismas tik patikrina, ar buvo laikomasi procedūrinių ir motyvavimo taisyklių ir ar buvo teisingai nustatytos faktinės aplinkybės, nebuvo padaryta akivaizdžių vertinimo klaidų ir piktnaudžiauta įgaliojimais (žr. 2006 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Haladjian Frères / Komisija,
T‑204/03
,
EU:T:2006:273
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją; 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Spira / Komisija,
T‑108/07 ir T‑354/08
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2013:367
,
punktą).
Atsižvelgiant būtent į šiuos principus, taikomus Komisijos sprendimams atmesti skundus, reikia nagrinėti ieškovės kaltinimus.
Šiuo atveju ieškovė iš esmės mano, kad Komisija turėjo vykdyti sprendimą byloje T‑168/01 ir sprendimą bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P, remdamasi SESV 105 straipsniu, siejamu su Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsniu, t. y. arba nagrinėti, ar antikonkurenciniam elgesiui dėl tikslo galėjo būti taikoma SESV 101 straipsnio 3 dalies išimtys, arba uždrausti Susitarimą ir užkirsti kelią tokio elgesio pasikartojimui. Kitaip tariant, ieškovė tvirtina, kad Komisija turėjo priimti galutinį sprendimą dėl 1999 m. skunde nurodyto pažeidimo buvimo arba nebuvimo.
Pirmiausia primintina, kad, remiantis šio sprendimo 71–79 punktuose nurodyta jurisprudencija, Komisija turi diskreciją tirti bylas dėl skundų ir ji neprivalo priimti galutinio sprendimo dėl skunde nurodyto pažeidimo buvimo ar nebuvimo. Komisijos pareiga atsižvelgti į reikšmingas faktines ir teisines aplinkybes, kad nuspręstų dėl tolesnės skundo nagrinėjimo eigos, kiek tai susiję su skundo atmetimu dėl nepakankamo Sąjungos intereso, siejama ne su SESV 101 straipsnio ar SESV 102 straipsnio pažeidimą sudarančiais elementais, o su taikyto kriterijaus, kuriuo remiantis padaryta išvada dėl nepakankamo Sąjungos intereso, reikšmingais elementais (2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Spira / Komisija,
T‑108/07 ir T‑354/08
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2013:367
,
punktas).
Vadinasi, atsižvelgiant į tai, kad Komisija teisiškai neįpareigota priimti galutinio sprendimo dėl skunde nurodyto pažeidimo buvimo ar nebuvimo, reikia nuspręsti, kad, nepaisant argumento dėl sprendimo bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P sukeliamų pasekmių klaidingo aiškinimo pagrįstumo, ieškovė negalėjo teigti, kad Komisija turėjo priimti galutinį sprendimą dėl SESV 101 straipsnio nuostatų pažeidimo buvimo ar nebuvimo, konkrečiau kalbant, nuspręsti dėl klausimo, ar elgesys, kuriuo pažeidžiama SESV 101 straipsnio 1 dalis, vis dėlto atitiko SESV 101 straipsnio 3 dalyje nustatytas keturias individualios išimties taikymo sąlygas.
Antra vertus, primintina, kad Komisijos diskrecijai neturi įtakos tai, ar bylos nagrinėjimas pažengęs daugiau, ar mažiau. Remiantis šio sprendimo 75 punkte nurodyta jurisprudencija, Komisija gali priimti sprendimą nutraukti skundo nagrinėjimą dėl nepakankamo Sąjungos intereso ne tik prieš pradėdama nagrinėti bylą, bet ir po to, kai ėmėsi tyrimo priemonių, jeigu tokią išvadą padaro šiame procedūros etape. Todėl Komisija turi diskreciją bet kuriame procedūros etape neatsižvelgiant į tai, ar prašomas nagrinėjimas siejamas su nauju skundu, ar, kaip šioje byloje, su skundu, kurį Komisija nagrinėja po proceso Sąjungos teismuose.
Antra, konkrečiau kalbant apie tariamą SESV 101 straipsnio, siejamo su SESV 105 straipsniu, pažeidimą, žinoma, Komisija užtikrina SESV 101 straipsnyje nustatytų principų taikymą, tiria įtariamus pažeidimus ir „siūlo atitinkamas priemones jam pašalinti“. Vis dėlto šiuo atveju ne tik
Tribunal de Defensa de la Competencia
(Konkurencijos teismas) nutraukė Susitarimo taikymą nuo 1998 m. spalio mėn., bet ir Komisija patikrino, ar nebeišliko GSK elgesio 1998 m. poveikio rinkoje ir ar nebebuvo pažeidimo pasikartojimo grėsmės (žr. šio sprendimo 18–20 punktus).
Trečia, kiek tai susiję su tariamu Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio pažeidimu ir teisinio saugumo principo nepaisymu dėl to, kad nepakeisti 2001 m. sprendimo 3 ir 4 straipsniai, kaip pažymėjo Komisija, to reglamento 7 straipsnyje nustatyta, kad „ji gali priimti sprendimą, reikalaujantį, kad įmonės ar įmonių asociacijos nutrauktų pažeidimą“, taigi jai paliekama teisė pasirinkti, kokių veiksmų imtis, kad būtų užtikrintas konkurencijos teisės laikymasis. Komisija, atsižvelgdama į tai, kad Sąjunga nesuinteresuota tęsti Susitarimo, kuris jau seniai negalioja ir nedaro išliekamojo poveikio, tyrimo, nusprendė, kad nereikia priimti sprendimo pagal Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnį. Šiuo atžvilgiu ginčijamo sprendimo teisėtumas atsižvelgiant į nepakankamą Sąjungos interesą tęsti skundo tyrimą bus nagrinėjamas antrajame pagrinde (žr. šio sprendimo 97–138 punktus).
Ketvirta, kiek tai susiję su ieškovės nuoroda į Reglamento Nr. 1/2003 11 straipsnio 6 dalį, pažymėtina, jog iš tiesų Komisijos sprendimas pradėti procedūrą, kad būtų priimtas sprendimas, lėmė tai, kad Ispanijos konkurencijos priežiūros institucija neteko kompetencijos taikyti SESV 101 straipsnį šioje byloje. Vis dėlto, priešingai, nei teigia ieškovė, vien tai, kad pradėta procedūra ir kad Ispanijos konkurencijos priežiūros institucija neteko kompetencijos, nereiškia, kad Komisija turėjo priimti sprendimą pagal Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnį. Kaip nurodyta šio sprendimo 83 punkte, Komisija gali priimti sprendimą nutraukti skundo nagrinėjimą dėl nepakankamo Sąjungos intereso net po to, kai ėmėsi tyrimo priemonių, jeigu tokią išvadą padaro šiame procedūros etape. Be to, nėra kliūčių Ispanijos konkurencijos priežiūros institucijai vėl įgyti kompetenciją taikyti SESV 101 straipsnį atmetus 1999 m. skundą. Iš tikrųjų, iš jurisprudencijos matyti, kad pagal Reglamento Nr. 1/2003 11 straipsnio 6 dalį nacionalinės konkurencijos institucijos netenka kompetencijos ne visam laikui, o tik tol, kol Komisijoje vyksta procedūra (šiuo klausimu žr. 2012 m. vasario 14 d. Sprendimo Toshiba Corporation ir kt.,
C‑17/10
,
EU:C:2012:72
,
–
punktus).
Be to, penkta, pažymėtina, kad, kaip nurodė Komisija pastabose, priėmus sprendimą bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P, ji iš naujo išnagrinėjo bylą ir ėmėsi tam tikrų veiksmų, o po jų, be kita ko, buvo pradėtas atskiras tyrimas dėl veiksmų kainų srityje, susijusių su lygiagrečia prekyba Ispanijoje (byla AT.39973 – Vaistų platinimo sistemos Ispanijoje). Taigi netikslu nuspręsti, kad Komisija nusprendė „nutraukti“ bylą, kaip teigė ieškovė.
Todėl pirmojo ieškinio pagrindo antrą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
–
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo trečios dalies, susijusios su nepakankamu motyvavimu ir teisės būti išklausytam pažeidimu
Pirma, ieškovė tvirtina, kad Komisija nesilaikė pareigos motyvuoti, kaip tai suprantama pagal SESV 296 straipsnį, būtent dėl to, kad ginčijamame sprendime nenurodė motyvų, dėl kurių ji nusprendė, kad sprendimu byloje T‑168/01 ir sprendimu bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P buvo panaikintas ir 2001 m. sprendimo 1 straipsnis.
Antra, ieškovė mano, jog atsižvelgiant į tai, kad 2013 m. birželio 6 d. dokumente, kuriuo Komisija jai pranešė apie ketinimą atmesti 1999 m. skundą, visiškai nebuvo kalbama apie sprendimo byloje T‑168/01 ir sprendimo bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P sukeliamas pasekmes, ji neturėjo jokios galimybės pateikti rašytines pastabas dėl tų sprendimų sukeliamų pasekmių aiškinimo, todėl pažeista jos teisė būti išklausytai pagal Reglamento Nr. 1/2003 27 straipsnį ir Reglamento Nr. 773/2004 11 straipsnį.
Pirmiausia, kiek tai susiję su kaltinimu dėl motyvavimo stokos, primintina, kad, remiantis suformuota jurisprudencija, teisės akto motyvavimas turi atitikti jo pobūdį ir aiškiai bei nedviprasmiškai parodyti institucijos, priėmusios tą aktą, argumentus taip, kad suinteresuotieji asmenys galėtų sužinoti priimtos priemonės motyvus, o kompetentingas teismas – vykdyti jos kontrolę (žr. 2011 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Elf Aquitaine / Komisija,
C‑521/09 P
,
EU:C:2011:620
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo atveju iš ginčijamo sprendimo motyvų matyti, jog Komisija nusprendė, kad nėra Sąjungos intereso imtis papildomų veiksmų dėl priežasčių, kurios aiškiai nurodytos tame sprendime (žr. šio sprendimo 18–21 punktus), ir pagal Reglamento Nr. 773/2004 7 straipsnio 1 dalį atsiųstame 2013 m. birželio 6 d. dokumente. Taigi Komisija nurodė ginčijamą sprendimą pateisinančias faktines aplinkybes ir teisinius argumentus, kuriais remdamasi jį priėmė (šiuo klausimu žr. 2012 m. kovo 9 d. Sprendimo Comité de défense de la viticulture charentaise / Komisija,
T‑192/07
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2012:116
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Aplinkybė, kad Komisija klaidingai ar nepakankamai išanalizavo sprendimo byloje T‑168/01 ir sprendimo bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P sukeliamas pasekmes, neturi reikšmės šiai išvadai (taip pat žr. šio sprendimo 106 punktą). Be to, šiuo klausimu pažymėtina, kad Komisija neturi pareikšti pozicijos dėl visų suinteresuotųjų asmenų argumentų, kuriuos jie pateikė grįsdami skundą. Pakanka, kad ji nurodytų sprendimo struktūroje esminę reikšmę turinčias faktines aplinkybes ir teisinius argumentus (žr. 2007 m. liepos 12 d. Sprendimo AEPI / Komisija,
T‑229/05
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2007:224
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją; taip pat šiuo klausimu žr. 1984 m. sausio 17 d. Sprendimo VBVB ir VBBB / Komisija,
43/82 ir 63/82
,
EU:C:1984:9
,
punktą). Todėl ieškovė negali pagrįstai teigti, kad ginčijamas sprendimas tinkamai nemotyvuotas šiuo klausimu.
Antra, kiek tai susiję su tariamu teisės būti išklausytam pažeidimu, Bendrasis Teismas primena, kad, remiantis jurisprudencija, gavus skundą pradėta procedūra yra ne suinteresuotųjų įmonių rungimosi procesas, o Komisijai gavus skundą pradėta procedūra, per kurią ji vykdo užduotį užtikrinti konkurencijos taisyklių laikymąsi. Vadinasi, įmonių, dėl kurių pradėta procedūra, ir skundą pateikusių įmonių procesinė padėtis nevienoda, ir pastarosios negali remtis teisę į gynybą. Tačiau per Komisijos pradėtą procedūrą pareiškėjoms turi būti užtikrinta galimybė apsaugoti savo teisėtus interesus ir aktyviai joje dalyvauti, nors jų procesinės teisės nėra tokios plačios kaip įmonių, dėl kurių Komisija vykdo tyrimą, teisė į gynybą (šiuo klausimu žr. 1987 m. lapkričio 17 d. Sprendimo British American Tobacco ir Reynolds Industries / Komisija,
142/84 ir 156/84
,
EU:C:1987:490
,
ir
punktus ir 2000 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Industrie des poudres sphériques / Komisija,
T‑5/97
,
EU:T:2000:278
,
punktą; taip pat žr. Reglamento Nr. 773/2004 8 konstatuojamąją dalį ir Komunikato dėl skundų nagrinėjimo 59 punktą). Be to, iš jurisprudencijos matyti, kad tretiesiems asmenims negali būti suteikta teisė susipažinti su Komisijos byla tokiomis pačiomis sąlygomis kaip kaltinamoms įmonėms (1994 m. liepos 15 d. Sprendimo Matra Hachette / Komisija,
T‑17/93
,
EU:T:1994:89
,
punktas; 2000 m. kovo 30 d. Sprendimo Kish Glass / Komisija,
T‑65/96
,
EU:T:2000:93
,
punktas ir 2000 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Industrie des poudres sphériques / Komisija,
T‑5/97
,
EU:T:2000:278
,
punktas; taip pat žr. Komunikato dėl skundų nagrinėjimo 59 punktą). Beje, iš Komisijos pranešimo dėl teisės susipažinti su Komisijos dokumentais bylose pagal [SESV 101] ir [102] straipsnius, EEE sutarties 53, 54 ir 57 straipsnius bei Tarybos reglamentą (EB) Nr. 139/2004 taisyklių (
OL C 325, 2005, p. 7
) 7, 8, 30 ir 31 punktų nustatyta, kad pareiškėjai turi teisę prašyti leisti susipažinti tik su tais dokumentais, kuriais remdamasi Komisija atliko pradinį įvertinimą, ir jos apimtis nėra tokia pati kaip įmonėms ar įmonių asociacijoms, kurioms Komisija išsiuntė pranešimą apie kaltinimus, suteikta teisė prašyti leisti susipažinti su Komisijos byla, siejama su visais per tyrimą Komisijos gautais, jai pateiktais ar jos surinktais dokumentais.
Šiuo atveju pagal Reglamento Nr. 773/2004 7 straipsnio 1 dalį pateiktame 2013 m. birželio 6 d. dokumente Komisija nurodė lemiamas aplinkybes, susijusias su nepakankamu Sąjungos interesu tęsti skundo nagrinėjimą, o sprendimo byloje T‑168/01 ir sprendimo bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P aiškinimas nėra viena iš šių pradinio vertinimo lemiamų aplinkybių. Šiuo klausimu ieškovė neįrodė, kad ji neturėjo galimybės pateikti rašytinių pastabų dėl nurodytų sprendimų pasekmių, nes 2013 m. liepos 18 d. rašte, apibendrindama 2013 m. birželio 6 d. Komisijos dokumentą, ji nurodė, kad, pirma, jame „aprašyti Komisijos veiksmai, kurių imtasi priėmus Teisingumo Teismo sprendimą“, ir, antra, 4.3 punkte „Komisijos pareiga pagal SESV 266 straipsnį“ ji pateikė tų sprendimų sukeliamų pasekmių aiškinimą ir neginčijo Komisijos dokumento dėl to, kad jame nėra tų sprendimų analizės.
Vadinasi, neįrodytas nė vienas iš šio ieškinio pagrindo trečioje dalyje ieškovės nurodytų tariamų pažeidimų.
Dėl šio sprendimo 47–95 punktuose išdėstytų priežasčių visą pirmąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su akivaizdžia vertinimo klaida, padaryta taikant SESV 101 ir 105 straipsnius, SESV 296 straipsniui prieštaraujančia motyvavimo stoka vertinant Sąjungos intereso buvimą ir ieškovės teisės būti išklausytai pažeidimu
Subsidiariai pateiktu antruoju ieškinio pagrindu ieškovė ginčija visus Komisijos vertinimus, kuriais remdamasi ji priėmė sprendimą atmesti 1999 m. skundą dėl nepakankamo Sąjungos intereso. Konkrečiau kalbant, vertindama Sąjungos interesą tęsti tyrimą, Komisija pažeidė SESV 101 ir 105 straipsnius, neįvykdė pareigos motyvuoti, kaip tai suprantama pagal SESV 296 straipsnį, ir pažeidė jos pagrindinę teisę būti išklausytai.
Visų pirma, pripažindama, kad Komisija turi diskreciją atmesti skundą, ieškovė teigia, jog ši byla „ypatinga“ būtent dėl to, kad Komisija priėmė sprendimą, dėl kurio priimti du reikšmingi Europos Sąjungos Teisingumo Teismo sprendimai, todėl negalima nuspręsti, kad Sąjunga nesuinteresuota.
Toliau, remdamasi įvairiais kriterijais, kurie jurisprudencijoje pripažinti reikšmingais vertinant Sąjungos interesą, ieškovė daro išvadą, kad ginčijamame sprendime atrankiniu būdu ir klaidingai nurodyti tik trys pagrindai, kuriais Komisija grindžia Sąjungos intereso nebuvimą: pirma, tuo, kad 1999 m. skunde nurodytas pažeidimas nutrauktas prieš daug metų, antra, kad neišliko nagrinėjamo pažeidimo poveikio ir, trečia, kad bylą dar nagrinėjo ir galėjo nagrinėti nacionaliniai teismai ir valdžios institucijos.
Taigi iš esmės antrąjį ieškinio pagrindą sudaro keturios dalys.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo pirmos dalies, susijusios su Sąjungos intereso buvimu vien dėl to, kad priimti sprendimas byloje T‑168/01 ir sprendimas bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P
Ieškovė teigia, kad egzistuoja Sąjungos interesas vien dėl šios bylos ypatingumo, dėl kurio ji skiriasi nuo iki šiol Sąjungos teismų išnagrinėtų precedentų, susijusių su Sąjungos interesu tęsti skundo nagrinėjimą, t. y. dėl to, kad Komisija priėmė sprendimą, dėl kurio buvo priimti du sprendimai: Teisingumo Teismo sprendimas bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P ir Bendrojo Teismo sprendimas byloje T‑168/01, o šie sprendimai buvo išsamiai aptariami doktrinoje.
Remiantis jurisprudencija, siekiant atsakyti į ieškovės argumentus, reikia patikrinti, ar pagal Reglamento Nr. 773/2004 7 straipsnio 2 dalį atmetant 1999 m. skundą ginčijamame sprendime nebuvo remtasi netiksliomis faktinėmis aplinkybėmis, ar nepadaryta jokių teisės klaidų ir akivaizdžių vertinimo klaidų ir ar nebuvo piktnaudžiauta įgaliojimais (šiuo klausimu žr. 2010 m. gruodžio 15 d. Sprendimo CEAHR / Komisija,
T‑427/08
,
EU:T:2010:517
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Iš tikrųjų, vertindamas, ar Komisija, remdamasi kitais nei ginčijamame sprendime jos taikytais kriterijais, galėjo nuspręsti, kad egzistuoja Sąjungos interesas tęsti bylos nagrinėjimą, Bendrasis Teismas Komisijos vertinimo dėl Sąjungos intereso neturi pakeisti savuoju (2014 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Si.mobil / Komisija,
T‑201/11
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2014:1096
,
punktas).
Visų pirma, šiuo atveju aplinkybė, kad, vertindama Sąjungos intereso buvimą, Komisija neatsižvelgė į sprendimo byloje T‑168/01 ir sprendimo bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P sukeliamas pasekmes, nėra trūkumas. Iš tikrųjų, kaip nurodyta, pirma, Komisija turi diskreciją pasirinkti kriterijus, kuriais remdamasi ji vertina tokio intereso buvimą (žr. 2012 m. kovo 9 d. Sprendimo Comité de défense de la viticulture charentaise / Komisija,
T‑192/07
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2012:116
,
punktą), ir, antra, kaip konstatuota šio sprendimo 66 punkte, dėl labai ypatingų šio atvejo aplinkybių Komisija turėjo teisę vertinti Sąjungos interesą ginčijamo sprendimo priėmimo metu, atsižvelgdama į naujas aplinkybes.
Antra, pažymėtina, kad, kaip teigia ieškovė, iš tiesų sprendimas byloje T‑168/01 ir sprendimas bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P sukėlė teisininkų susidomėjimą dėl dvigubos kainų sistemos analizės atsižvelgiant į SESV 101 straipsnį. Vis dėlto ši konstatuota aplinkybė savaime nepateisina tolesnio ieškovės skundo nagrinėjimo. Iš tikrųjų ginčijamo sprendimo dalykas susijęs ne su abstrakčiu ir moksliniu susidomėjimu dėl šių dviejų sprendimų vykdymo, o su konkretaus ir realaus intereso, pateisinančio Komisijos išteklių naudojimą tolesniam 1999 m. skundo nagrinėjimui atsižvelgiant į visas reikšmingas aplinkybes, buvimu.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, Bendrasis Teismas Komisijos atlikto Sąjungos intereso vertinimo neturi pakeisti savuoju taikydamas kitą kriterijų, t. y. aplinkybę, kad Teisingumo Teismas priėmė sprendimą dėl to paties dalyko, būtent 1999 m. skundo, nepaisant neginčytino šio sprendimo reikšmingumo 1999 m. skundo nagrinėjimui iš esmės. Kitaip tariant, ieškovės nurodytas papildomas kriterijus savaime netrukdo Komisijai nuspręsti, kad nėra Sąjungos intereso, remiantis kitais argumentais, konkrečiau kalbant, šio sprendimo 99 punkte nurodytais trimis argumentais, kurie bus nagrinėjami toliau.
Galiausiai, jeigu ieškovės argumentai turi būti suprantami kaip siejami ir su tuo, kad, kiek tai susiję su Sąjungos intereso buvimu, Komisija nepaisė sprendimo byloje T‑168/01 ir sprendimo bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P taikymo srities, nes pagal juos 2001 m. sprendimo dalis toliau galiojo, reikia priminti ginčijamame sprendime padarytą klaidą, nurodytą šio sprendimo 62–64 punktuose. Belieka įvertinti, ar ši klaida šios bylos aplinkybėmis galėjo turėti lemiamą įtaką Komisijos atliktam pakankamo Sąjungos intereso tęsti skundo nagrinėjimą vertinimui (šiuo klausimu žr. 2002 m. gegužės 14 d. Sprendimo Graphischer Maschinenbau / Komisija,
T‑126/99
,
EU:T:2002:116
,
ir
punktus ir 2007 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo UFEX ir kt. / Komisija,
T‑60/05
,
EU:T:2007:269
,
ir
punktus). Šiuo atveju iš ginčijamo sprendimo 23 konstatuojamosios dalies matyti, kad Komisija, darydama išvadą dėl Sąjungos intereso nebuvimo, remiasi trimis kriterijais, susijusiais su nagrinėjamų veiksmų nutraukimu 1998 m. spalio mėn., išliekamojo poveikio nebuvimu ir aplinkybe, kad keliamas problemas galėjo sėkmingai išspręsti nacionaliniai teismai ir valdžios institucijos. Šiuo atžvilgiu Komisija turėjo teisę riboti kriterijų skaičių ir nustatyti, kad ketina remtis trimis nagrinėjamais kriterijais (šiuo klausimu žr. 2001 m. gegužės 17 d. Sprendimo IECC / Komisija,
C‑449/98 P
,
EU:C:2001:275
,
–
punktus ir 2011 m. lapkričio 24 d. Sprendimo, EFIM / Komisija,
T‑296/09
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2011:693
,
punktą). Vadinasi, reikia įvertinti, kokį poveikį klaidingas Komisijos vertinimas galėjo padaryti sprendimo byloje T‑168/01 ir sprendimo bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P taikymo sričiai, taigi ir 2001 m. sprendimo taikymo sričiai, atsižvelgiant į sprendime taikytus tris kriterijus. Taigi dalinis 2001 m. sprendimo galiojimas negali padaryti lemiamos įtakos nė vieno iš šių kriterijų taikymui. Iš tikrųjų teisinės aplinkybės, t. y. 2001 m. sprendimo dalinis galiojimas, neturi įtakos tolesniam nagrinėjamo elgesio egzistavimui ar jo poveikiui, t. y. faktinei aplinkybei. Tas pats pasakytina ir apie nacionalinių valdžios institucijų ir teismų kišimąsi, kuris išlieka galimas, kaip nurodyta šio sprendimo 86 punkte, taip pat ir pačiai Komisijai priėmus sprendimą dėl nagrinėjamo elgesio (2012 m. vasario 14 d. Sprendimo Toshiba Corporation ir kt.,
C‑17/10
,
EU:C:2012:72
,
–
punktai). Be to, iš ginčijamo sprendimo 39–41 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Komisija šį kriterijų išnagrinėjo atsižvelgdama tik į tai, kad prireikus teismai ar nacionalinės valdžios institucijos gali taikyti SESV 101 straipsnio 3 dalį, kuri, kaip nustatyta, iš dalies panaikinus 2001 m. sprendimą, netaikoma.
Taigi antrojo ieškinio pagrindo pirmą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo antros dalies, susijusios su akivaizdžiai klaidingu vertinimu ir motyvavimo stoka Komisijai GSK veiksmų nutraukimą 1998 m. pripažįstant Sąjungos intereso buvimo vertinimo kriterijumi
Pirma, ieškovė Komisiją kaltina tuo, kad ji neišnagrinėjo ir tinkamai nemotyvavo savo išvadų, padarytų būtent ginčijamo sprendimo 24 ir 25 konstatuojamosiose dalyse, kuriose nurodyta, kad pažeidimas nutrauktas jau 1998 m. ir truko tik septynis mėnesius (nuo 1998 m. kovo 9 d. iki spalio 16 d.), nors Komisija šia ribota trukme ir GSK veiksmų pasikartojimo rizikos nebuvimu rėmėsi grįsdama nepakankamą Sąjungos interesą. Antra, ji nurodo prieštaravimą tarp aplinkybės, kad veiksmai nutraukti 1998 m. spalio mėn., ir Komisijos sprendimo tęsti tyrimą po šios datos, t. y. nuo 1998 m. iki 2009 m., nors ji priėmė 2001 m. sprendimą ir jį gynė Sąjungos teismuose.
Remiantis jurisprudencija, Komisija gali nuspręsti, kad netikslinga toliau nagrinėti skundą dėl veiksmų, kurie vėliau buvo nutraukti. Be to, Komisija gali nuspręsti, kad nebelieka pakankamo Sąjungos intereso, jeigu atitinkamos įmonės sutinka pakeisti savo elgesį taip, kad jis būtų palankus bendrajam interesui (2001 m. gegužės 17 d. Sprendimo IECC / Komisija,
C‑449/98 P
,
EU:C:2001:275
,
ir
punktai; taip pat žr. Komunikato dėl skundų nagrinėjimo 44 punkto šeštą įtrauką).
Šiuo atveju negalima priimti ieškovės kaltinimo dėl akivaizdžios vertinimo klaidos ir motyvavimo stokos, susijusių su veiksmų nutraukimu 1998 m. Iš tikrųjų, pirma, ieškovė tiesiogiai neginčijo, kad GSK veiksmai faktiškai buvo nutraukti 1998 m. spalio mėn., ir nepateikė jokių konkrečių įrodymų, patvirtinančių, kad buvo kitaip. Antra, ginčijamo sprendimo motyvavimas šiuo klausimu tinkamas, nes ginčijamo sprendimo 7 konstatuojamojoje dalyje aiškiai nurodyta, kad ginčijamų Susitarimo sąlygų taikymą nutraukė
Tribunal de Defensa de la Competencia
(Konkurencijos teismas) 1998 m. spalio 16 d. ir kad GSK jų nebetaikė nuo panaikinimo dienos iki 2001 m. sprendimo priėmimo datos. Trečia, ginčijamo sprendimo 24 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, jog iš bylos medžiagos nematyti, kad GSK ketino vėl taikyti šias priemones Ispanijoje.
Be to, reikia konstatuoti, kad veiksmų nutraukimo datos nepaneigia Komisijos sprendimas ginti 2001 m. sprendimą iki sprendimo bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P priėmimo 2009 m. Iš tikrųjų šis tariamas prieštaringumas visiškai neįrodo, kad GSK nenutraukė veiksmų ir kad todėl Komisija klaidingai nusprendė dėl veiksmų nutraukimo nuo šios datos.
Šiomis aplinkybėmis Komisija dėl to, kad ieškovei nepateikė konkrečių įrodymų, patvirtinančių veiksmų atlikimą po 1998 m. spalio 16 d. ar GSK ketinimą vėl taikyti šias priemones Ispanijoje, ginčijamame sprendime nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos, nuspręsdama, kad GSK veiksmai faktiškai nutraukti 1998 m.
Todėl antrojo ieškinio pagrindo antrą dalį reikia atmesti.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo trečios dalies, susijusios su akivaizdžiai klaidingu Komisijos vertinimu dėl Susitarimo išliekamojo poveikio Ispanijos rinkai nebuvimo
Iš esmės ieškovė teigia, kad pažeidimo antikonkurencinis poveikis Ispanijos rinkai išliko, nes dauguma farmacijos produktų gamintojų dabar taiko daugybę dvigubų kainų sistemų. Anot ieškovės, ginčijamo sprendimo 27–37 konstatuojamosiose dalyse Komisijos pateiktuose argumentuose padaryta labai rimtų ir akivaizdžių vertinimo klaidų, dėl kurių Komisija negalėjo pagrįstai nuspręsti, kad nėra pakankamo Sąjungos intereso. Konkrečiai kalbant, ieškovė ginčija išvadas, kad nėra jokio priežastinio ryšio tarp GSK veiksmų ir kitų gamintojų vėliau nustatytų dvigubų kainų (ginčijamo sprendimo 27 ir 28 konstatuojamosios dalys).
Remiantis suformuota jurisprudencija, Komisija negali, remdamasi tik tuo, kad ESV sutarčiai tariamai prieštaraujantys veiksmai buvo nutraukti, nuspręsti, nesant pakankamo Sąjungos intereso, nebenagrinėti skundo, kuriame nurodomi šie veiksmai, nepatikrinusi, ar jie nebedaro antikonkurencinio poveikio, ir prireikus nepatikrinusi, ar dėl nurodytų konkurencijos pažeidimų sunkumo arba jų vis dar daromo poveikio neatsiranda Sąjungos interesas nagrinėti skundą (1999 m. kovo 4 d. Sprendimo Ufex ir kt. / Komisija,
C‑119/97 P
,
EU:C:1999:116
,
punktas ir 2001 m. vasario 14 d. Sprendimo SEP / Komisija,
T‑115/99
,
EU:T:2001:54
,
punktas; taip pat žr. Komunikato dėl skundų nagrinėjimo 44 punkto penktą įtrauką). Ši jurisprudencija taikoma tik jeigu, priimdama sprendimą, Komisija remiasi tariamai antikonkurencinių veiksmų nutraukimu (2007 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo UFEX ir kt. / Komisija,
T‑60/05
,
EU:T:2007:269
,
punktas ir 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Spira / Komisija,
T‑108/07 ir T‑354/08
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2013:367
,
punktas).
Visų pirma, iš to, kas išdėstyta, matyti, jog ginčijamame sprendime Komisija teisingai nusprendė ne tik konstatuoti, kad Susitarimas nebetaikomas nuo 1998 m., bet ir patikrino, ar neišliko antikonkurencinio poveikio.
Antra, reikia konstatuoti, kad ieškovė nepateikė jokių konkrečių įrodymų, patvirtinančių Ispanijos didmenininkų pajėgumo eksportuoti vaistus, tiesiogiai susijusius su 1998 m. GSK taikyta dvigubų kainų sąlyga, ribojimą ar tai, kad šio 1998 m. taikyto ribojimo mastas buvo toks, kad Ispanijos rinkoje išliko antikonkurencinis poveikis. Taigi Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos ginčijamo sprendimo 26 konstatuojamojoje dalyje nuspręsdama, kad „dabar Ispanijos didmenininkų taikomas šių 82 vaistų eksporto kainas ir nuperkamą kiekį lemia esama rinkos dinamika, o ne GSK elgesys 1998 metais“.
Trečia, reikia akcentuoti, kad šio sprendimo 115 punkte nurodyta jurisprudencija iš esmės siejama su antikonkurenciniu poveikiu, kuris tiesiogiai susijęs su nutrauktais tariamai antikonkurenciniais veiksmais, dėl kurių pateiktas 1999 m. skundas. Iš esmės antikonkurenciniai veiksmai negali būti nustatomi remiantis trečiųjų šalių veiksmais. Vis dėlto neatmestina galimybė antikonkurencinius veiksmus nagrinėti atsižvelgiant į trečiųjų šalių atliekamus veiksmus, kai aiškiai nustatytas šių veiksmų ir veiksmų, dėl kurių pateiktas skundas, priežastinis ryšys. Tačiau šiuo atveju ieškovė nepateikė jokių įrodymų, galinčių patvirtinti 1998 m. GSK taikytų veiksmų ir kitų gamintojų vėliau nustatytų dvigubų kainų priežastinį ryšį. Be to, aplinkybė, kad šie kitų įmonių veiksmai potencialiai kelia tokias pačias konkurencijos problemas kaip byloje dėl 1999 m. skundo nagrinėjami veiksmai, savaime neturi jokios reikšmės, nes tai, kad dviejose bylose nagrinėjamas panašus elgesys, nereiškia, kad vienas elgesys lėmė kitą ar jam padarė įtaką.
Ketvirta, reikia atmesti teiginį, kad toks šių veiksmų priežastinis ryšys gali būti įrodytas dėl to, kad tariamas Komisijos neveikimas, kiek tai susiję su byla, dėl kurios pateiktas 1999 m. skundas, „
de facto
sudarė sąlygas“ įvesti eksporto ribojimus Ispanijoje. Pirmiausia, kaip teisingai pažymi Komisija, tai, kad nebuvo priimtas sprendimas dėl pažeidimo, savaime neturi lemiamos reikšmės įmonių atliktam savo veiksmų įvertinimui atsižvelgiant į SESV 101 straipsnio 3 dalį, nes toks įvertinimas turi būti atliekamas remiantis esamomis aplinkybėmis rinkoje, o ne sprendimu, kuriuo atmetamas skundas dėl Sąjungos intereso tirti pažeidimą, nuo 1998 m. nebedarantį poveikio, nebuvimo. Be to, Komisijos veiksmų paskelbus sprendimą bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P (žr. šio sprendimo 14 punktą) ir pradėto naujo tyrimo dėl inkriminuojamo kitų nei GSK įmonių dvigubų kainų taikymo Ispanijoje (byla AT.39973 – Vaistų platinimo sistemos Ispanijoje) kitos įmonės neturėjo suprasti kaip „neveikimo“, joms leidžiančio įvesti dvigubų kainų sistemas Ispanijoje.
Penkta, reikia konstatuoti, kad neįmanoma įžvelgti prieštaringumo tarp, viena vertus, ginčijamo sprendimo 28 konstatuojamosios dalies, pagal kurią Ispanijoje tariamai paplitusios gamintojų taikomos dvigubų kainų sistemos, be kitų veiksnių, susijusios su teisinėmis priemonėmis, patvirtintomis tiriant GSK bylą, t. y. be kita ko, 2006 m. liepos 26 d.
Ley 29/2006 de garantías y uso racional de los medicamentos y productos sanitarios
(Įstatymas Nr. 29/2006 dėl vaistų ir medicinos prekių garantijų ir racionalaus naudojimo (BOE, Nr. 178, 2006 m. liepos 27 d., p. 28122), ir, kita vertus, to, kad 2008 m. lapkričio 4 d. dokumentu Komisija atmetė kitą ieškovės pateiktą skundą dėl šių naujų teisės aktų pakeitimų, įvestų priėmus Įstatymą Nr. 29/2006. Iš ginčijamo sprendimo 28 konstatuojamosios dalies formuluotės matyti, kad šios teisinės priemonės yra vienas iš veiksnių, o ne vienintelis veiksnys, turėjęs įtakos nurodytam dvigubų kainų sistemų naudojimui, be to, šis prieštaringumas susijęs su argumentais, kurie peržengia 1999 m. skundo ribas, ir bet kuriuo atveju jis neįrodo šioje byloje ginčijamų veiksmų išliekamojo poveikio.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ieškovės teiginys, kad GSK veiksmai toliau daro antikonkurencinį poveikį, nepagrįstas, nes ji neįrodė, kad egzistuoja 1998 m. GSK trumpą laiką taikytos sistemos ir tariamo „antikonkurencinio poveikio“, kurį daro kitų farmacijos gamintojų dabar atliekami veiksmai, priežastinis ryšys.
Vadinasi, neįrodyta, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą dėl Susitarimo išliekamojo poveikio Ispanijos rinkoje nebuvimo.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo ketvirtos dalies, susijusios su akivaizdžiai klaidingu Komisijos vertinimu, kad bylą, dėl kurios pateiktas 1999 m. skundas, galėjo nagrinėti nacionalinės institucijos
Ieškovė mano, kad, priešingai, nei teigia Komisija, bylos, dėl kurios pateiktas 1999 m. skundas, negali nagrinėti nacionalinės institucijos, nes jos negali geriausiai įvertinti tokio pobūdžio bylos. Anot ieškovės, apskritai Komisija gali geriau išnagrinėti nei nacionalinės valdžios institucijos. Pirma, ji byloje turi reikšmingus įrodymus. Antra, dėl ypatingo pobūdžio lygiagreti prekyba savaime daro poveikį keliose valstybėse narėse. Trečia, neginčytina, kad Ispanijos institucijos ir teismai neturi priemonių, žinių ar net patirties, reikalingos sudėtingiems ekonominiams duomenims gauti ir analizuoti, o tai būtina atliekant analizę pagal SESV 101 straipsnio 3 dalį. Ketvirta, ieškovė pažymi, kad Komisija padarė akivaizdžią Reglamento Nr. 1/2003 5 ir 10 straipsnių aiškinimo klaidą, tvirtindama, kad Ispanijos konkurencijos institucija galėjo „teisėtai priimti sprendimą dėl SESV 101 straipsnio 3 dalies GSK byloje“. Anot ieškovės, remiantis Reglamento Nr. 1/2003 5 straipsniu, nacionalinės institucijos negali priimti individualių sprendimų, kuriuose nustatyta, kad tenkinamos SESV 101 straipsnio 3 dalyje nustatytos sąlygos; remiantis Reglamento Nr. 1/2003 10 straipsniu, tik Komisija sprendime gali konstatuoti, kad taikytinos SESV 101 straipsnio 3 dalyje nustatytos keturios sąlygos. Penkta, Komisija gali geriau išnagrinėti ir priimti sprendimą dėl SESV 101 straipsnio 3 dalies, kad užtikrintų, viena vertus, administracinį veiksmingumą, nes Komisija šioje byloje jau įdėjo daug pastangų, ir, kita vertus, teisinį saugumą nacionalinių konkurencijos institucijų atžvilgiu, nes joms ateityje teks susidurti su panašiais atvejais.
Pirmiausia primintina, kad, remiantis Reglamento Nr. 1/2003 4 ir 5 straipsniais, Komisija ir valstybių narių konkurencijos institucijos turi lygiagrečius įgaliojimus taikyti SESV 101 ir 102 straipsnius, o Reglamento Nr. 1/2003 struktūra grindžiama jų glaudžiu bendradarbiavimu (2013 m. spalio 16 d. Sprendimo Vivendi / Komisija,
T‑432/10
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2013:538
,
punktas). Todėl, atlikdama vertinimą, Komisija gali atsižvelgti į nacionalinių institucijų taikytas priemones (žr. 2007 m. liepos 3 d. Sprendimo Au Lys de France / Komisija,
T‑458/04
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2007:195
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Iš tikrųjų Komisija turi teisę atmesti skundą, remdamasi tuo, kad pareiškėjas, siekdamas apginti savo teises, gali kreiptis į nacionalines institucijas ir teismus (šiuo klausimu žr. 1992 m. rugsėjo 18 d. Sprendimo Automec / Komisija,
T‑24/90
,
EU:T:1992:97
,
–
punktus; 1995 m. sausio 24 d. Sprendimo Tremblay ir kt. / Komisija,
T‑5/93
,
EU:T:1995:12
,
–
punktus ir 1996 m. sausio 9 d. Sprendimo Koelman / Komisija,
T‑575/93
,
EU:T:1996:1
,
ir
punktus; taip pat žr. Komunikato dėl skundų nagrinėjimo 44 punkto pirmą įtrauką ir II skyrių). Tačiau nei Reglamente Nr. 1/2003, nei Komisijos pranešime dėl konkurencijos priežiūros institucijų tinklui priklausančių institucijų bendradarbiavimo (
OL C 101, 2004, p. 43
) nenustatyta kompetencijos paskirstymo Komisijai ir valstybių narių konkurencijos institucijoms taisyklė ar nesukuriama įmonei teisių ar lūkesčių dėl to, kad jos bylą turi nagrinėti konkreti konkurencijos institucija (2011 m. liepos 13 d. Sprendimo ThyssenKrupp Liften Ascenseurs / Komisija,
T‑144/07, T‑147/07–T‑150/07 ir T‑154/07
,
EU:T:2011:364

punktas ir 2014 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Si.mobil / Komisija,
T‑201/11
,
EU:T:2014:1096
,
ir
punktai).
Todėl, net jeigu, kaip teigia ieškovė, Komisija yra tinkamiausia institucija išnagrinėti bylą, o nacionalinės institucijos tai gali padaryti ne taip gerai, įmonės pareiškėjos, kaip antai ieškovė, neturi jokios teisės reikalauti, kad jų bylą išnagrinėtų Komisija (šiuo klausimu žr. 2014 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Si.mobil / Komisija,
T‑201/11
,
EU:T:2014:1096
,
punktą ir 2016 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Trajektna luka Split / Komisija,
T‑70/15
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:592
,
punktą).
Antra, primintina, kad iš Reglamento Nr. 1/2003 motyvuojamosios dalies ir ypač 1, 6, 8 ir 35 konstatuojamųjų dalių matyti, kad valstybių narių konkurencijos institucijų glaudesniu bendradarbiavimu įgyvendinant SESV 101 ir 102 straipsnius ir joms nustatyta pareiga taikyti šias nuostatas, kai gali būti paveikta prekyba tarp valstybių narių, norima būtent užtikrinti šiuo reglamentu siekiamą veiksmingumo tikslą. Tačiau veiksmingumo reikalavimas negali įpareigoti Komisijos – nes kiltų grėsmė, kad bus nepaisoma Reglamento Nr. 1/2003 13 straipsnio, kuriuo remdamasi Komisija gali atmesti skundą dėl to, kad jį nagrinėja valstybės narės konkurencijos institucija, taikymo srities, – įgyvendinant šį konkretų straipsnį patikrinti, ar atitinkama konkurencijos institucija turi institucinių, finansinių ir techninių išteklių vykdyti Reglamentu Nr. 1/2003 jai pavestą funkciją (2014 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Si.mobil / Komisija,
T‑201/11
,
EU:T:2014:1096
,
ir
punktai).
Vadinasi, atsižvelgiant į Reglamente Nr. 1/2003 nustatytą Komisijos ir valstybių narių konkurencijos institucijų bendradarbiavimo sistemą, reikia konstatuoti, kad Komisija nepadarė vertinimo klaidos, darydama prielaidą, kad nacionalinės institucijos buvo pajėgios veiksmingai taikyti Sąjungos taisyklių, normų ir politikos visumą (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Trajektna luka Split / Komisija,
T‑70/15
,
EU:T:2016:592
,
punktą), ir, be kita ko, nuspręsdama, kad Ispanijos nacionalinės institucijos galėjo tęsti bylos, dėl kurios pateiktas 1999 m. skundas, nagrinėjimą nacionaliniu lygiu ir gauti visus reikalingus įrodymus, be kita ko, pasinaudodamos Reglamento Nr. 1/2003 12 ir 15 straipsnyje nustatytais bendradarbiavimo mechanizmais. Maža to, bet kuriuo atveju ieškovės Komisijai pateikti įrodymai, visų pirma susiję su tariamu reikiamos patirties atlikti ekonominę analizę trūkumu ar sunkumu gauti būtiną informaciją, neįrodo, kad Ispanijos konkurencijos institucijos turi institucinių trūkumų, trukdančių atlikti šią užduotį.
Taip pat neįrodyta, kad Ispanijos teismai nesugebėtų patikrinti Ispanijos konkurencijos institucijos sprendimų teisėtumo. Kaip teisingai pažymėjo Komisija, nė vienas iš vykstančių procesų dėl inkriminuojamo dvigubų kainų taikymo Ispanijoje, kuriais remiasi ieškovė, neįrodo tariamo Ispanijos teismų nepajėgumo teisingai taikyti SESV 101 straipsnio 3 dalį. Pirma, nė vienas iš šių procesų nesusijęs su Susitarimu, antra, kiek tai susiję su procesais dėl kitų įmonių tariamai atliktų veiksmų, iš ieškovės pateiktos informacijos nematyti, kad nacionaliniai teismai klaidingai aiškino sprendimą byloje T‑168/01 ir sprendimus bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P. Pavyzdžiui, 2014 m. gruodžio 3 d.
Tribunal Supremo
(Aukščiausiasis Teismas, Ispanija) priimtas Sprendimas
Pharma / Pfizer SLU
(byla Nr. 4792/2011), kuriame, be kita ko, padaryta nuoroda į sprendimą byloje T‑168/01 ir sprendimą bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P, nors iš esmės yra susijęs su SESV 101 straipsnio 1 dalies aiškinimu, įrodo, kad šis teismas turi visas priemones, kad galėtų atlikti šiuose sprendimuose suformuotą jurisprudenciją atitinkančią analizę, prireikus atsižvelgdamas ir į SESV 101 straipsnio 3 dalį.
Trečia, pažymėtina, kad, nors ginčijami veiksmai dėl lygiagrečios prekybos ypatumų daro poveikį kelių valstybių narių teritorijoje, vien šios aplinkybės nepakanka padaryti išvadai, kad Sąjunga turėjo interesą, kad 1999 m. skundas būtų nagrinėjamas. Jei būtų kitaip, Komisija turėtų tęsti kiekvieno skundo dėl tariamo kelias valstybes nares apimančio pažeidimo nagrinėjimą, nepaisydama kitų Sąjungos intereso vertinimo kriterijų ir skundo pagrįstumo vertinimo (šiuo klausimu žr. 2007 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo UFEX ir kt. / Komisija,
T‑60/05
,
EU:T:2007:269
,
punktą ir 2012 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Protégé International / Komisija,
T‑119/09
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2012:421
,
punktą). Vadinasi, Sąjungos intereso egzistavimui nepakanka vien nagrinėjamų veiksmų tarptautinio masto.
Ketvirta, kiek tai susiję su Reglamento Nr. 1/2003 5 straipsnio taikymu, iš šio straipsnio formuluotės aiškiai matyti, kad „valstybių narių konkurencijos institucijos turi teisę atskirose bylose taikyti [SESV 101] ir [102] straipsnius“ ir „tuo tikslu, veikdamos savo iniciatyva ar skundo pagrindu, jos gali priimti tokius sprendimus: <…> pareikalauti nutraukti pažeidimą, <…> taikyti laikinąsias apsaugos priemones, <…> priimti įsipareigojimus [ir] skirti vienkartines, periodines ar kitas nacionaliniuose įstatymuose numatytas nuobaudas“. Remiantis Reglamento Nr. 1/2003 5 straipsnio antra pastraipa, nacionalinės konkurencijos institucijos „gali nuspręsti, kad imtis veiksmų nėra pagrindo“. Be to, primintina, kad Reglamentu Nr. 1/2003 panaikinta pagal Reglamentą Nr. 17 galiojusi centralizuota sistema, kuri buvo grindžiama pranešimo sistema, t. y. prašymo priimti sprendimą dėl pažeidimo nebuvimo arba prašymo taikyti individualią išimtį pateikimu, o ją pakeitė tiesiogiai taikoma išimčių sistema, pagal kurią valstybių narių konkurencijos institucijoms ir teismams suteikiami įgaliojimai taikyti ne tik SESV 101 straipsnio 1 dalį ir 102 straipsnį, bet ir SESV 101 straipsnio 3 dalį (žr. Reglamento Nr. 1/2003 3 ir 4 konstatuojamąsias dalis). Todėl, priešingai, nei teigia ieškovė, nacionalinės konkurencijos institucijos tikrai gali vertinti, ar tenkinamos SESV 101 straipsnio 3 dalyje nustatytos sąlygos.
Šios išvados nepaneigia ieškovės argumentas, kad, remiantis Reglamento Nr. 1/2003 10 straipsniu ir atsižvelgiant į 2011 m. gegužės 3 d. Sprendimą Tele2 Polska (
C‑375/09
,
EU:C:2011:270
), vienintelė Komisija, priimdama sprendimą, gali konstatuoti, kad taikytinos SESV 101 straipsnio 3 dalyje nustatytos keturios sąlygos.
Visų pirma, pažymėtina, jog iš tikrųjų Reglamento Nr. 1/2003 10 straipsnyje nustatyta, kad Komisija „savo sprendime gali konstatuoti, kad <…> susitarimui <…> [SESV 101] straipsnis netaikytinas todėl, kad netenkinamos [SESV 101] straipsnio 1 dalies sąlygos, arba todėl, kad tenkinamos [SESV 101] straipsnio 3 dalies sąlygos“. Kaip nurodyta šio straipsnio pirmame sakinyje, tokį sprendimą, kuris nesukuria teisės, bet yra tik deklaratyvaus pobūdžio, Komisija gali priimti tik „veikdama savo iniciatyva“ ir „kai to reikalauja [Sąjungos] viešieji interesai, susiję su [SESV 101] ir [102] straipsnių taikymu (taip pat žr. Reglamento Nr. 1/2003 14 konstatuojamąją dalį). Kadangi ginčijamame sprendime nenuspręsta, kad nacionalinės institucijos gali priimti sprendimą remdamosi Reglamento Nr. 1/2003 10 straipsniu, reikia atmesti ir šį kaltinimą.
Toliau, kiek tai susiję su 2011 m. gegužės 3 d. Sprendimu Tele2 Polska (
C‑375/09
,
EU:C:2011:270
), iš tikrųjų to sprendimo 32 punkte Teisingumo Teismas nurodė, kad „nacionalinė konkurencijos institucija negal[ėjo] priimti sprendimo, kuriuo konstatuojama, kad nėra SESV 102 straipsnio pažeidimo“. Ši jurisprudencija pagal analogiją taikoma ir SESV 101 straipsniui, nes Teisingumo Teismas nusprendė, kad „toks „neigiamas“ sprendimas dėl esmės keltų grėsmę vienodam SESV 101 ir 102 straipsnių taikymui“ (2011 m. gegužės 3 d. Sprendimo Tele2 Polska,
C‑375/09
,
EU:C:2011:270
,
punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 2015 m. sausio 21 d. Sprendimo easyJet Airline / Komisija,
T‑355/13
,
EU:T:2015:36
,
punktą).
Vis dėlto aplinkybė, kad nacionalinė institucija negali priimti sprendimų, kuriais konstatuojamas SESV 101 straipsnio pažeidimo nebuvimas, nėra tapati nacionalinės konkurencijos institucijos nepajėgumui taikyti SESV 101 straipsnio 3 dalį. Konkrečiau kalbant, remiantis Reglamento Nr. 1/2003 5 straipsnio antra pastraipa, jeigu nacionalinė konkurencijos institucija, remdamasi turima informacija, mano, kad SESV 101 straipsnyje nustatyti uždraudimo kriterijai nėra tenkinami, ji gali nuspręsti, kad imtis veiksmų nėra pagrindo. Vadinasi, nacionalinė konkurencijos institucija gali vertinti, ar SESV 101 straipsnio 3 dalyje nustatytos sąlygos tenkinamos ir, jeigu taip, nuspręsti, kad imtis veiksmų nėra pagrindo.
Be to, reikia akcentuoti, kad vertinant, ar nacionalinė institucija gali teisėtai nagrinėti skundą, svarbi yra ne minėtos konkurencijos priežiūros institucijos atlikto skundo nagrinėjimo baigtis, o aplinkybė, jog ji turi galimybę nagrinėti skundą (pagal analogiją žr. 2015 m. sausio 21 d. Sprendimo easyJet Airline / Komisija,
T‑355/13
,
EU:T:2015:36
,
punktą), o šiuo atveju būtent taip ir yra.
Galiausiai, penkta, dėl ieškovės argumento, kad Komisija turėjo tęsti tyrimą, nes dėl jos veiksmų Ispanijos konkurencijos institucija neteko kompetencijos toliau nagrinėti bylą, pažymėtina, kad, pirma, remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija, Reglamente Nr. 1/2003 neteigiama, kad Komisijai pradėjus procedūrą nacionalinės konkurencijos institucijos galutinai ir visam laikui netenka kompetencijos taikyti nacionalinę konkurencijos teisę. Komisijai užbaigus pradėtą procedūrą, nacionalinės konkurencijos institucijos vėl įgyja kompetenciją (2012 m. vasario 14 d. Sprendimo Toshiba Corporation ir kt.,
C‑17/10
,
EU:C:2012:72
,
–
punktai). Be to, bet kuriuo atveju, remiantis Reglamento Nr. 1/2003 18 konstatuojamąja dalimi, galimas konkurencijos institucijos sprendimas sustabdyti ar nutraukti bylą tuo pagrindu, kad tą pačią bylą nagrinėja ar jau nagrinėjo kita institucija, „neturėtų trukdyti Komisijai atmesti skundą dėl [Sąjungos] intereso nebuvimo, kaip pripažino Teisingumo Teismas precedentų teisėje [jurisprudencijoje], netgi jei jokia kita konkurencijos institucija nėra pareiškusi, kad ketina nagrinėti šią bylą“.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia nuspręsti, jog neįrodyta, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, nes nurodė, kad bylą galėjo nagrinėti nacionalinės institucijos.
Vadinasi, visą antrąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su tam tikrų faktinių ir teisinių aplinkybių, Komisijai ieškovės nurodytų priėmus sprendimą bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P, neišnagrinėjimu ir nepakankamu motyvavimu
Ieškovė teigia, kad Komisija neišnagrinėjo visų teisinių ir faktinių aplinkybių, nurodytų priėmus sprendimą byloje T‑168/01 ir sprendimą bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P, t. y. pateiktų 2010 m. kovo 4 d. ir 2011 m. spalio 8 d. memorandumuose, ir kad ginčijamo sprendimo motyvuose visiškai nėra Komisijos atliktos šių aplinkybių analizės.
Visų pirma, kiek tai susiję su tuo, kad Komisija esą neišnagrinėjo aplinkybių, jurisprudencijoje nustatyta, kad, vertindama Sąjungos interesą tęsti bylos nagrinėjimą, Komisija turi atsižvelgti į visas reikšmingas teisines ir faktines aplinkybes, kad nuspręstų dėl tolesnės skundo nagrinėjimo eigos. Konkrečiau kalbant, ji turi atidžiai išnagrinėti visas skundo pareiškėjo jai nurodytas faktines ir teisines aplinkybes (šio sprendimo 76 punktas).
Šiuo atveju primintina, kad iš ginčijamo sprendimo matyti, jog Komisija tęsė Reglamento Nr. 773/2004 7 straipsnyje nustatytą procedūrą. Taigi 2013 m. birželio 6 d. dokumente ji ieškovei pateikė 1999 m. skundo analizę ir suteikė galimybę pareikšti argumentus. Iš tikrųjų 2013 m. liepos 18 d. ieškovė pateikė pastabas, į kurias Komisija atsižvelgė ginčijamame sprendime. Kiek tai susiję su 2010 m. kovo 4 d. ir 2011 m. spalio 8 d. pateiktais memorandumais, kurie yra šio ieškinio pagrindo dalykas, iš ginčijamo sprendimo 11 konstatuojamosios dalies matyti, kad Komisija juos „atidžiai išnagrinėjo“. Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad pirmasis memorandumas susijęs su GSK taikytos dvigubų kainų sistemos analize priėmus sprendimą bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P ir jame iš esmės nurodyta, kad Susitarimui neturi būti taikomos SESV 101 straipsnio 3 dalyje nustatytos išimtys, o antrasis – su poreikiu, kad Komisija skubiai imtųsi veiksmų, ir jame pasiūlyti galimi veikimo būdai. Nors, remiantis ginčijamu sprendimu, negalima patvirtinti, kad šiuos memorandumus Komisija iš tikrųjų išnagrinėjo, iš jų turinio matyti, kad juose nenurodyta kitų aplinkybių nei tos, kurios buvo pateiktos per administracinę procedūrą, įskaitant vykusią po to, kai buvo priimtas sprendimas bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P. Todėl iš tikrųjų nebuvo būtinybės į jas atsižvelgti ginčijamame sprendime darant aiškią nuorodą į jų turinį. Vadinasi, reikia atmesti kaltinimą, kad į šiuos memorandumus nebuvo atsižvelgta.
Antra, dėl kaltinimo, susijusio su motyvavimo stoka, remiantis suformuota jurisprudencija, teisės akto motyvavimas turi atitikti jo pobūdį ir aiškiai bei nedviprasmiškai parodyti institucijos, priėmusios tą aktą, argumentus taip, kad suinteresuotieji asmenys galėtų sužinoti priimtos priemonės motyvus, o kompetentingas teismas – vykdyti jos kontrolę (žr. 2011 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Elf Aquitaine / Komisija,
C‑521/09 P
,
EU:C:2011:620
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Jei Komisija atsisako toliau nagrinėti skundą, ji privalo nurodyti motyvus. Kadangi motyvai turi būti pakankamai konkretūs ir išsamūs, kad Bendrasis Teismas galėtų atlikti veiksmingą Komisijos diskrecijos nustatyti prioritetus įgyvendinimo kontrolę (2015 m. sausio 21 d. Sprendimo easyJet Airline / Komisija,
T‑355/13
,
EU:T:2015:36
,
punktas), ši institucija privalo nurodyti faktines aplinkybes, kuriomis būtų pateisinamas sprendimas, ir jį priimti paskatinusius teisinius argumentus (žr. 2012 m. kovo 9 d. Sprendimo Comité de défense de la viticulture charentaise / Komisija,
T‑192/07
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2012:116
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Galiausiai, Komisija neturi pareikšti pozicijos dėl visų suinteresuotųjų asmenų argumentų, kuriuos jie pateikė grįsdami skundą. Pakanka, kad ji nurodytų sprendimo struktūroje esminę reikšmę turinčias faktines aplinkybes ir teisinius argumentus (1984 m. sausio 17 d. Sprendimo VBVB ir VBBB / Komisija,
43/82 ir 63/82
,
EU:C:1984:9
,
punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 2007 m. liepos 12 d. Sprendimo AEPI / Komisija,
T‑229/05
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2007:224
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo atveju, kiek tai susiję su tariamu Komisijos pareigos motyvuoti neįvykdymu, net jeigu Komisija neatsakė į visus šio sprendimo 141 punkte minėtuose dviejuose ieškovės memorandumuose pateiktus argumentus, ji aiškiai paaiškino savo argumentus, be kita ko, ginčijamo sprendimo 23 konstatuojamojoje dalyje nurodytus tris kriterijus, kuriais remdamasi ji padarė išvadą dėl Sąjungos intereso nebuvimo ir kurie ieškovei leidžia suprasti jos skundo atmetimo priežastis. Kaip nurodyta šio sprendimo 142 punkte, Komisija neturi pareikšti aiškios pozicijos dėl visų suinteresuotųjų asmenų argumentų, kuriuos jie pateikė grįsdami skundą. Pakanka, kad ji nurodytų sprendimo struktūroje esminę reikšmę turinčias faktines aplinkybes ir teisinius argumentus.
Taigi iš šių pastabų matyti, kad Komisija įvykdė savo pareigą išnagrinėti aplinkybes ir pareigą motyvuoti, nes aiškiai ir nedviprasmiškai nurodė faktines aplinkybes ir teisinius argumentus, kuriais remdamasi atmetė 1999 m. skundą. Kadangi, atsižvelgdamas į šiuos argumentus, Bendrasis Teismas gali vykdyti veiksmingą Komisijos diskrecijos naudojimo priimant ginčijamą sprendimą kontrolę, reikia nuspręsti, kad ginčijamas sprendimas šiuo klausimu tinkamai motyvuotas, nors Komisija ir nenurodė savo pozicijos dėl 2010 m. kovo 4 d. ir 2011 m. spalio 8 d. memorandumuose ieškovės pateiktų argumentų.
Vadinasi, trečiąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą, todėl reikia atmesti ir visą ieškinį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Vis dėlto pagal Procedūros reglamento 135 straipsnio 1 dalį, kai to reikalauja teisingumas, Bendrasis Teismas gali nuspręsti, kad pralaimėjusi šalis, be savo bylinėjimosi išlaidų, padengia dalį kitos šalies bylinėjimosi išlaidų arba kad iš pralaimėjusios šalies jos visai neturi būti priteistos.
Šiuo atveju ieškovė pralaimėjo bylą. Vis dėlto nagrinėjant šį ieškinį paaiškėjo, kad Komisija, pirma, ginčijamo sprendimo 9 ir 46 konstatuojamosiose dalyse klaidingai vertino 2001 m. sprendimą (žr. šio sprendimo 62 ir 63 punktus) ir, antra, ginčijamo sprendimo 18 konstatuojamojoje dalyje vartojo bent jau dviprasmišką formuluotę dėl tyrimo, kurį ji turėjo atlikti, remdamasi 1999 m. skundu (žr. šio sprendimo 64 punktą).
Šiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas mano, jog teisinga nuspręsti, kad kiekviena šalis, įskaitant į bylą įstojusias šalis, padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (ketvirtoji kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Kanninen
Iliopoulos
Calvo-Sotelo Ibáñez-Martín
Paskelbta 2018 m. rugsėjo 26 d. viešame teismo posėdyje Liuksemburge.
Kancleris
E. Coulon
Pirmininkas
Turinys

Ginčo aplinkybės

Pradinė administracinė procedūra

Procesas Bendrajame Teisme ir Teisingumo Teisme

Procedūra Komisijoje priėmus sprendimą bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P

Ginčijamas sprendimas

Procesas ir šalių reikalavimai

Dėl teisės

Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su Komisijos padaryta akivaizdžia vertinimo klaida taikant SESV 266, 101 ir 105 straipsnius ir Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnį, kiek tai susiję su sprendimo byloje T‑168/01 ir sprendimo bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P aiškinimu, pareigos motyvuoti nesilaikymu ir teisės būti išklausytam pažeidimu

Dėl pirmojo ieškinio pagrindo tinkamumo

Dėl pirmojo ieškinio pagrindo pagrįstumo

– Dėl pirmojo ieškinio pagrindo pirmos dalies, susijusios su SESV 266 straipsnio pažeidimu

– Dėl pirmojo ieškinio pagrindo antros dalies, susijusios su SESV 101 ir 105 straipsnių, siejamų su Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsniu, pažeidimu

– Dėl pirmojo ieškinio pagrindo trečios dalies, susijusios su nepakankamu motyvavimu ir teisės būti išklausytam pažeidimu

Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su akivaizdžia vertinimo klaida, padaryta taikant SESV 101 ir 105 straipsnius, SESV 296 straipsniui prieštaraujančia motyvavimo stoka vertinant Sąjungos intereso buvimą ir ieškovės teisės būti išklausytai pažeidimu

Dėl antrojo ieškinio pagrindo pirmos dalies, susijusios su Sąjungos intereso buvimu vien dėl to, kad priimti sprendimas byloje T‑168/01 ir sprendimas bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P

Dėl antrojo ieškinio pagrindo antros dalies, susijusios su akivaizdžiai klaidingu vertinimu ir motyvavimo stoka Komisijai GSK veiksmų nutraukimą 1998 m. pripažįstant Sąjungos intereso buvimo vertinimo kriterijumi

Dėl antrojo ieškinio pagrindo trečios dalies, susijusios su akivaizdžiai klaidingu Komisijos vertinimu dėl Susitarimo išliekamojo poveikio Ispanijos rinkai nebuvimo

Dėl antrojo ieškinio pagrindo ketvirtos dalies, susijusios su akivaizdžiai klaidingu Komisijos vertinimu, kad bylą, dėl kurios pateiktas 1999 m. skundas, galėjo nagrinėti nacionalinės institucijos

Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su tam tikrų faktinių ir teisinių aplinkybių, Komisijai ieškovės nurodytų priėmus sprendimą bylose C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P, neišnagrinėjimu ir nepakankamu motyvavimu

Dėl bylinėjimosi išlaidų
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.