CELEX: 62020CJ0604
Trimitere preliminară
Cooperare judiciară în materie civilă
Regulamentul (UE) nr. 1215/2012
Articolul 6
Pârât care nu are domiciliul într‑un stat membru
Articolul 17
Competență în materia contractelor încheiate de consumatori
Noțiunea de «activitate profesională»
Articolul 21
Competența în materia contractelor individuale de muncă
Noțiunea de «angajator»
Relație de subordonare
Regulamentul (CE) nr. 593/2008
Legea aplicabilă
Articolul 6
Contract individual de muncă
Acord de garanție încheiat între angajat și o societate terță care asigură executarea obligațiilor angajatorului față de acest angajat

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 6 alineatul (1), a articolului 17 alineatul (1) și a articolului 21 alineatul (1) litera (b) punctul (i) și alineatul (2) din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (
JO 2012, L 351, p. 1
), precum și a articolului 6 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 593/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 iunie 2008 privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale (Roma I) (
JO 2008, L 177, p. 6
, denumit în continuare „Regulamentul Roma I”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între ROI Land Investments Ltd (denumită în continuare „ROI Land”), pe de o parte, și FD, pe de altă parte, în legătură cu refuzul exprimat de ROI Land, responsabilă în temeiul unui acord de garanție față de FD pentru obligațiile care decurg dintr‑un contract de muncă încheiat între acesta și o filială a ROI Land, de a plăti creanțele rezultate din acest contract.
Cadrul juridic
Regulamentul nr. 1215/2012
Considerentele (4), (14), (15) și (18) ale Regulamentului nr. 1215/2012 au următorul cuprins:
„(4)
Anumite disparități între normele interne care reglementează competența judiciară și recunoașterea hotărârilor împiedică buna funcționare a pieței interne. Adoptarea de dispoziții care să unifice normele referitoare la conflictele de competență în materie civilă și comercială și care să asigure recunoașterea și executarea rapidă și simplă a hotărârilor pronunțate într‑un stat membru este indispensabilă.
[…]
(14)
Un pârât care nu are domiciliul pe teritoriul unui stat membru ar trebui, în general, să intre sub incidența normelor naționale privind competență judiciară aplicabile pe teritoriul statului membru unde se află instanța sesizată.
Cu toate acestea, pentru a asigura protecția consumatorilor și a angajaților, pentru a proteja competența instanțelor statelor membre în situații în care dețin competență judiciară exclusivă și pentru a respecta autonomia părților, anumite norme de competență judiciară din prezentul regulament ar trebui să se aplice indiferent de domiciliul pârâtului.
(15)
Normele de competență ar trebui să prezinte un mare grad de previzibilitate și să se întemeieze pe principiul conform căruia competența este determinată, în general, de domiciliul pârâtului. Astfel, competența ar trebui să fie întotdeauna determinată pe baza acestui criteriu, cu excepția câtorva situații bine definite în care materia litigiului sau autonomia părților justifică un alt punct de legătură. În cazul persoanelor juridice, domiciliul trebuie să fie definit în mod independent, în vederea ameliorării transparenței normelor comune și a evitării conflictelor de competență.
[…]
(18)
În cazul contractelor de asigurare, al contractelor încheiate cu consumatorii și al contractelor de muncă, partea defavorizată ar trebui să fie protejată prin norme de competență mai favorabile intereselor sale decât normele generale.”
Articolul 4 din acest regulament prevede:
„(1)   Sub rezerva dispozițiilor prezentului regulament, persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru sunt acționate în justiție, indiferent de naționalitatea lor, în fața instanțelor respectivului stat membru.
(2)   Persoanele care nu au naționalitatea statului membru pe teritoriul căruia au domiciliul sunt supuse normelor de competență aplicabile cetățenilor statului membru respectiv.”
Articolul 6 din regulamentul menționat prevede:
„(1)   Dacă pârâtul nu are domiciliul pe teritoriul unui stat membru, competența instanțelor este determinată, în fiecare stat membru, de legislația statului membru în cauză, sub rezerva aplicării articolului 18 alineatul (1), articolului 21 alineatul (2) și articolelor 24 și 25.
(2)   Împotriva unui astfel de pârât, orice persoană, indiferent de naționalitate, care își are domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate să invoce în acel stat membru normele de competență în vigoare acolo […]”
Articolul 17 alineatul (1) litera (c) din același regulament, care figurează în secțiunea 4, referitoare la „[c]ompetența în materia contractelor încheiate de consumatori”, din capitolul II din acesta, prevede:
„În ceea ce privește un contract încheiat de o persoană, consumatorul, într‑un scop care se poate considera că se situează în afara domeniului său profesional, competența se determină în conformitate cu dispozițiile din prezenta secțiune, fără a se aduce atingere articolului 6 și articolului 7 punctul 5, în cazul în care:
[…]
(c)
[…] contractul a fost încheiat cu o persoană care desfășoară activități comerciale sau profesionale în statul membru pe teritoriul căruia este domiciliat consumatorul sau, prin orice mijloace, își direcționează activitățile spre acel stat membru sau spre mai multe state, inclusiv statul membru respectiv, iar contractul intră în sfera de acțiune a acestor activități.”
Articolul 18 din Regulamentul nr. 1215/2012, care figurează în aceeași secțiune 4, prevede la alineatul (1):
„Un consumator poate introduce o acțiune împotriva celeilalte părți la contract fie înaintea instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia partea în cauză își are domiciliul, fie, indiferent de domiciliul celeilalte părți, înaintea instanțelor din locul unde consumatorul își are domiciliul.”
Secțiunea 5, intitulată „Competența în materia contractelor individuale de muncă”, din capitolul II din acest regulament cuprinde printre altele articolele 20 și 21. Articolul 20 are următorul cuprins:
„(1)   În materia contractelor individuale de muncă, competența se determină în conformitate cu dispozițiile din prezenta secțiune, fără a se aduce atingere articolului 6, articolului 7 punctul 5 și, în cazul unei acțiuni introduse împotriva unui angajator, articolului 8 punctul 1.
(2)   Dacă un angajat încheie un contract individual de muncă cu un angajator care nu are domiciliul pe teritoriul unui stat membru, însă are o sucursală, agenție sau altă unitate pe teritoriul unuia dintre statele membre, se consideră, în cazul litigiilor rezultând din activitatea sucursalei, agenției sau unității, că angajatorul are domiciliul pe teritoriul statului respectiv.”
Articolul 21 din regulamentul menționat are următorul cuprins:
„(1)   Un angajator domiciliat pe teritoriul unui stat membru poate fi acționat în justiție:
[…]
(b)
în alt stat membru:
(i)
înaintea instanțelor de la locul în care sau din care angajatul își desfășoară în mod obișnuit activitatea sau înaintea instanțelor din ultimul loc în care acesta și‑a desfășurat activitatea sau
(ii)
dacă angajatul nu își desfășoară sau nu și‑a desfășurat în mod obișnuit activitatea pe teritoriul aceleiași țări, înaintea instanțelor de la locul unde este sau a fost situată întreprinderea care l‑a angajat pe acesta.
(2)   Un angajator care nu are domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate fi acționat în justiție înaintea unei instanțe dintr‑un stat membru în conformitate cu alineatul (1) litera (b).”
Articolul 63 alineatul (1) din același regulament prevede:
„În sensul prezentului regulament, o societate sau altă persoană juridică sau o asociere de persoane fizice sau juridice are domiciliul în locul unde aceasta își are:
(a)
sediul statutar;
(b)
administrația centrală sau
(c)
punctul principal de activitate.”
Articolul 80 din Regulamentul 1215/2012 prevede:
„Prezentul regulament abrogă Regulamentul (CE) nr. 44/2001 [al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (
JO 2001, L 12, p. 1
, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74)]. Trimiterile la regulamentul abrogat se interpretează ca trimiteri la prezentul regulament și se citesc în conformitate cu tabelul de corespondență din anexa III.”
Regulamentul Roma I
Considerentul (7) al Regulamentului Roma I are următorul cuprins:
„Domeniul de aplicare material și dispozițiile prezentului regulament ar trebui să fie concordante cu Regulamentul [nr. 44/2001] și cu Regulamentul (CE) nr. 864/2007 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 iulie 2007 privind legea aplicabilă obligațiilor necontractuale (Roma II) [(
JO 2007, L 199, p. 40
)].”
Articolul 6 din acest regulament, referitor la „[c]ontractele încheiate cu consumatorii”, prevede la alineatul (1):
„Fără a aduce atingere articolelor 5 și 7, contractul încheiat de o persoană fizică într‑un scop care poate fi considerat ca neavând legătură cu activitatea sa profesională («consumatorul») cu o altă persoană, care acționează în exercitarea activității sale profesionale («profesionistul»), este reglementat de legea statului în care își are reședința obișnuită consumatorul, cu condiția ca profesionistul:
(a)
să‑și desfășoare activitatea comercială sau profesională în țara în care își are reședința obișnuită consumatorul sau
(b)
prin orice mijloace, să‑și direcționeze activitățile către țara în cauză sau către mai multe țări, printre care și țara în cauză,
și ca respectivul contract să se înscrie în sfera activităților respective.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
ROI Land, o societate cu sediul în Canada, desfășoară activități în sectorul imobiliar.
FD, cu domiciliul în Germania, a lucrat la ROI Land începând din luna septembrie 2015 ca „
Deputy vice president investors relations
” (vicepreședinte delegat cu relațiile cu investitorii). Întrucât au decis să „transfere” raportul lor contractual unei societăți elvețiene care urma să fie înființată, FD și ROI Land au convenit, în cursul lunii noiembrie 2015, să rezilieze retroactiv contractul de muncă pe care îl încheiaseră.
La 14 ianuarie 2016, a fost înființată societatea R Swiss AG în temeiul dreptului elvețian. ROI Land este societatea‑mamă a acestei noi structuri.
La 12 februarie 2016, FD a încheiat cu R Swiss un contract de muncă scris (denumit în continuare „contractul de muncă în cauză”) pentru angajarea sa în calitate de director, care prevedea să îi fie plătite acestuia o primă de intrare în funcție de 170000 de dolari americani (USD) (aproximativ 153000 de euro), precum și, în plus față de alte prestații, un salariu lunar de 42500 USD (aproximativ 38000 de euro). S‑a convenit de asemenea cu ROI Land un acord de împrumut („
loan agreement
”) antedatat la 1 octombrie 2015 având ca obiect acordarea unui împrumut în favoarea lui FD în valoare de 170000 USD (aproximativ 153000 de euro). Obiectul acestui acord trebuia să fie transformarea remunerației datorate lui FD pentru patru luni în temeiul contractului de muncă într‑un împrumut care trebuia rambursat societății ROI Land, suma trebuind să îi fie plătită lui FD sub forma primei de intrare în funcție de către R Swiss în temeiul dreptului fiscal elvețian.
În aceeași zi, FD și ROI Land au semnat un acord în temeiul căruia societatea era responsabilă în mod direct față de FD pentru obligațiile rezultate din contractul de muncă încheiat cu R Swiss (denumit în continuare „acordul de garanție”). Acest acord cuprindea următoarele dispoziții:
„Articolul 1
[ROI Land] a înființat o filială [R Swiss] pentru activitatea în Europa. Directorul este persoana care conduce activitatea acestei întreprinderi. În acest cadru, [ROI Land] declară următoarele:
Articolul 2
[ROI Land] poartă deplina răspundere pentru executarea obligațiilor rezultate din contractele încheiate de [R Swiss] în legătură cu colaborarea dintre [R Swiss] și directorul acesteia.”
La 11 iulie 2016, R Swiss l‑a concediat pe FD. Acesta a contestat concedierea la Arbeitsgericht Stuttgart (Tribunalul pentru Litigii de Muncă din Stuttgart, Germania), în a cărei rază teritorială se afla locul în care FD își desfășura în mod obișnuit activitatea, și anume Stuttgart (Germania). Respectiva instanță a constatat nulitatea concedierii prin hotărârea din 2 noiembrie 2016, rămasă definitivă. Totodată, instanța menționată a obligat R Swiss să îi plătească lui FD suma de 255000 USD (aproximativ 230000 de euro), cu titlu de primă de angajare, precum și suma de 212500 USD (aproximativ 191000 de euro), cu titlu de remunerație pentru lunile aprilie‑august 2016. R Swiss nu s‑a conformat acestei hotărâri. La începutul lunii martie 2017, a fost inițiată o procedură de faliment în privința R Swiss în temeiul dreptului elvețian, însă aceasta a fost suspendată din cauza lipsei activelor.
În acest condiții, FD a introdus o altă acțiune în fața instanțelor germane, pe care le consideră competente, cel puțin din prisma competenței speciale în materia contractelor încheiate de consumatori. Această acțiune are ca obiect obligarea ROI Land printre altele la plata sumelor pe care R Swiss i le datora, în conformitate cu hotărârea pronunțată de Arbeitsgericht Stuttgart (Tribunalul pentru Litigii de Muncă din Stuttgart) din 2 noiembrie 2016, precum și la plata unei sume de 595000 USD (aproximativ 536000 de euro) cu titlu de remunerație lunară pe care aceasta din urmă ar fi trebuit să i‑o plătească pentru lunile septembrie 2016-noiembrie 2017. În susținerea acțiunii, FD a invocat acordul de garanție.
Arbeitsgericht Stuttgart (Tribunalul pentru Litigii de Muncă din Stuttgart) a respins acțiunea ca fiind inadmisibilă pentru motivul că nu avea competența internațională de a judeca cauza. În urma apelului formulat de FD, Landesarbeitsgericht Baden‑Württemberg (Tribunalul Superior pentru Litigii de Muncă al Landului Baden‑Württemberg, Germania) a modificat hotărârea pronunțată de Arbeitsgericht Stuttgart (Tribunalul pentru Litigii de Muncă din Stuttgart) și a admis acțiunea, confirmând, cu această ocazie, competența instanțelor germane. ROI Land a formulat recurs la instanța de trimitere, Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă, Germania). Aceasta din urmă ridică problema dacă instanțele germane sunt competente să se pronunțe asupra acțiunii formulate de FD și, în cazul unui răspuns afirmativ, care este legea aplicabilă raportului juridic dintre părțile din litigiul principal.
În ceea ce privește acest raport juridic, instanța de trimitere subliniază că acordul de garanție constituie un angajament unilateral pe care FD putea să îl invoce fără a fi necesar să se constate în prealabil că R Swiss nu și‑a îndeplinit obligațiile, că ROI Land nu s‑a subrogat în drepturile și obligațiile R Swiss în calitate de angajator, parte la contractul de muncă în cauză, și că, fără acordul de garanție, nu ar fi fost încheiat niciun contract de muncă între FD și R Swiss.
În aceste condiții Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 6 alineatul (1) coroborat cu articolul 21 alineatul (1) litera (b) punctul (i) și alineatul (2) din [Regulamentul nr. 1215/2012] trebuie interpretat în sensul că un angajat poate acționa în justiție o persoană juridică care nu este angajatorul său și care nu are domiciliul în sensul articolului 63 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012 pe teritoriul unui stat membru, dar care este direct responsabilă față de angajat, în temeiul unui acord de garanție, pentru drepturile care decurg dintr‑un contract individual de muncă cu un terț, în fața instanței de la locul în care sau din care angajatul își desfășoară în mod obișnuit activitatea sau în fața instanței din ultimul loc în care acesta și‑a desfășurat activitatea în raportul de muncă cu terțul, în cazul în care, în lipsa acordului de garanție, contractul de muncă cu acest terț nu ar fi fost încheiat?
2)
Articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012 trebuie interpretat în sensul că rezerva privind articolul 21 alineatul (2) din acest regulament exclude aplicarea unei norme de competență prevăzute de dreptul național al statului membru care permite angajatului să acționeze în justiție, pentru drepturile care decurg dintr‑un contract individual de muncă încheiat cu un terț, o persoană juridică direct responsabilă față de el în împrejurările descrise în prima întrebare, în calitate de «succesor în drepturi» al angajatorului, în fața instanței de la locul de muncă obișnuit, atunci când nu există o competență precum cea prevăzută la articolul 21 alineatul (2) coroborat cu alineatul (1) litera (b) punctul (i) din Regulamentul nr. 1215/2012?
3)
În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare și al unui răspuns afirmativ la a doua întrebare:
a)
Articolul 17 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012 trebuie interpretat în sensul că noțiunea de «domeniu profesional» include exercitarea unei activități subordonate în cadrul unui raport de muncă?
b)
În cazul unui răspuns afirmativ, articolul 17 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012 trebuie interpretat în sensul că un acord de garanție pe baza căruia o persoană juridică răspunde în mod direct pentru drepturile unui angajat în temeiul unui contract individual de muncă încheiat cu un terț constituie un contract pe care angajatul l‑a încheiat într‑un scop care se situează în domeniul său profesional?
4)
În ipoteza în care, ca răspuns la întrebările precedente, instanța de trimitere ar avea competența internațională pentru soluționarea litigiului:
a)
Articolul 6 alineatul (1) din [Regulamentul Roma I] trebuie interpretat în sensul că noțiunea de «activitate profesională» include exercitarea unei activități subordonate în cadrul unui raport de muncă?
b)
În cazul unui răspuns afirmativ, articolul 6 alineatul (1) din [Regulamentul Roma I] trebuie interpretat în sensul că un acord de garanție în temeiul căruia o persoană juridică este direct responsabilă față de un angajat pentru drepturile care decurg dintr‑un contract individual de muncă încheiat cu un terț constituie un contract pe care angajatul l‑a încheiat într‑un scop care se înscrie în sfera activității sale profesionale?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 21 alineatul (1) litera (b) punctul (i) și alineatul (2) din Regulamentul nr. 1215/2012 trebuie interpretat în sensul că un angajat poate să acționeze în justiție în fața instanței de la ultimul loc în care sau din care și‑a desfășurat în mod obișnuit activitatea o persoană, domiciliată sau nu pe teritoriul unui stat membru, cu care nu a încheiat un contract de muncă formal, dar care este, în temeiul unui acord de garanție de care depindea încheierea contractului de muncă cu un terț, direct responsabilă față de acest angajat pentru executarea obligațiilor terțului.
În această privință, trebuie amintit că, pentru litigiile referitoare la contractele de muncă, dispozițiile din secțiunea 5 din capitolul II din Regulamentul nr. 1215/2012, din care face parte articolul 21, prevăd o serie de norme care, după cum reiese din considerentul (18) al acestui regulament, au ca obiectiv să protejeze partea contractantă defavorizată prin intermediul unor norme de competență mai favorabile intereselor sale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 iunie 2018, Petronas Lubricants Italy,
C‑1/17
,
EU:C:2018:478
, punctul
și jurisprudența citată).
Articolul 21 din Regulamentul nr. 1215/2012 prevede la alineatul (2) că un angajator care nu are domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate fi acționat în justiție înaintea unei instanțe dintr‑un stat membru în conformitate cu alineatul (1) litera (b) al articolului menționat.
Alineatul (1) litera (b) punctul (i) al aceluiași articol prevede că un angajator poate fi acționat în justiție înaintea instanțelor de la locul în care sau din care angajatul își desfășoară în mod obișnuit activitatea sau înaintea instanțelor din ultimul loc în care acesta și‑a desfășurat activitatea.
În această privință, reiese din jurisprudența Curții referitoare la articolul 19 punctul 2 din Regulamentul nr. 44/2001 că noțiunile juridice pe care le conține această dispoziție trebuie să primească o interpretare autonomă pentru a garanta aplicarea uniformă a normelor de competență stabilite de acest regulament în toate statele membre (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 septembrie 2017, Nogueira și alții,
C‑168/16 și C‑169/16
,
EU:C:2017:688
, punctele
și
).
În acest context, trebuie amintit că, în măsura în care, în conformitate cu articolul 80 din Regulamentul nr. 1215/2012, acest regulament abrogă și înlocuiește Regulamentul nr. 44/2001, interpretarea dată de Curte în privința dispozițiilor acestui din urmă regulament este valabilă și pentru Regulamentul nr. 1215/2012 atunci când dispozițiile respective pot fi calificate drept „echivalente” (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 iulie 2019, Tibor‑Trans,
C‑451/18
,
EU:C:2019:635
, punctul
și jurisprudența citată), cu atât mai mult cu cât acest articol 80 precizează că „[t]rimiterile la [Regulamentul nr. 44/2001] se interpretează ca trimiteri la [Regulamentul nr. 1215/2012] și se citesc în conformitate cu tabelul de corespondență din anexa III la [acest din urmă regulament]”. Or, din anexa menționată reiese că articolul 21 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012 corespunde articolului 19 punctul 2 din Regulamentul nr. 44/2001. Rezultă că, asemenea acestei din urmă dispoziții, articolul 21 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012 trebuie interpretat în mod autonom.
În ceea ce privește articolul 21 din Regulamentul nr. 1215/2012, trebuie precizat, după cum reiese din cuprinsul punctelor 26 și 27 din prezenta hotărâre, că această dispoziție stabilește normele de competență a instanțelor sesizate cu litigii „în materia contractelor individuale de muncă” dintre angajați și angajatorii lor. Aplicarea acestor norme presupune, așadar, un raport de muncă între angajat și angajatorul său.
În acest sens, reiese din jurisprudența Curții că raportul de muncă, definit potrivit unor criterii obiective, se caracterizează în esență prin împrejurarea că o persoană îndeplinește, într‑o anumită perioadă, pentru o altă persoană și sub îndrumarea acesteia, prestații în schimbul cărora primește o remunerație (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 aprilie 2019, Bosworth și Hurley,
C‑603/17
,
EU:C:2019:310
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Rezultă că, deși lipsa unui contract formal nu împiedică existența unui raport de muncă, acesta din urmă presupune totuși o relație de subordonare între angajat și angajatorul său și că existența unei asemenea relații trebuie apreciată în fiecare caz în parte, în funcție de toate elementele și de toate circumstanțele ce caracterizează raporturile dintre părți (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 aprilie 2019, Bosworth și Hurley,
C‑603/17
,
EU:C:2019:310
, punctele
și
, precum și jurisprudența citată).
În acest context, împrejurarea că o societate precum ROI Land în cauza principală s‑a limitat să încheie un acord de garanție cu un angajat nu poate fi suficientă pentru a exclude de la bun început faptul că acest angajat s‑a aflat într‑o relație de subordonare față de respectiva societate.
În lumina tuturor acestor elemente, revine instanței de trimitere, care este singura competentă în acest scop, sarcina de a efectua verificările factuale pertinente și de a aprecia dacă, în împrejurările acestui litigiu, exista un raport de muncă, caracterizat prin existența unei relații de subordonare între FD și ROI Land.
Sunt relevante în special, în cadrul acestei aprecieri, împrejurările care au însoțit încheierea acordului de garanție între FD și ROI Land și contractul de muncă în cauză între FD și R Swiss, precum faptul că, înainte de încheierea contractului de muncă în cauză, FD încheiase un alt contract de muncă cu ROI Land și că al doilea contract de muncă nu ar fi existat dacă ROI Land nu s‑ar fi angajat față de FD prin acordul de garanție ori faptul că acest acord urmărea tocmai să garanteze plata creanțelor salariale ale lui FD. La fel de relevant este faptul că încheierea acestor contracte nu a afectat natura activităților desfășurate de FD, inițial pentru ROI Land și ulterior pentru R Swiss, care este deținută în totalitate de prima societate.
Având în vedere motivele care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 21 alineatul (1) litera (b) punctul (i) și alineatul (2) din Regulamentul nr. 1215/2012 trebuie interpretat în sensul că un angajat poate să acționeze în justiție în fața instanței de la ultimul loc în care sau din care și‑a desfășurat în mod obișnuit activitatea o persoană, domiciliată sau nu pe teritoriul unui stat membru, cu care nu a încheiat un contract de muncă formal, dar care este, în temeiul unui acord de garanție de care depindea încheierea contractului de muncă cu un terț, direct responsabilă față de angajat pentru executarea obligațiilor terțului, cu condiția să existe o relație de subordonare între această persoană și angajat.
Cu privire la a doua întrebare
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012 trebuie interpretat în sensul că rezerva referitoare la aplicarea articolului 21 alineatul (2) din acest regulament exclude posibilitatea ca o instanță dintr‑un stat membru să se întemeieze pe reglementarea respectivului stat în materie de competență judiciară, chiar dacă această reglementare ar fi mai favorabilă angajatului.
Articolul 6 alineatul (1) din regulamentul menționat prevede că, dacă pârâtul nu are domiciliul pe teritoriul unui stat membru, competența instanțelor este determinată, în fiecare stat membru, de legislația statului membru în cauză, sub rezerva aplicării articolului 18 alineatul (1), a articolului 21 alineatul (2) și a articolelor 24 și 25 din acest regulament.
Articolul 21 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1215/2012 permite, după cum s‑a amintit la punctul 26 din prezenta hotărâre, ca un angajator care nu are domiciliul într‑un stat membru să fie acționat în justiție în fața unei instanțe dintr‑un stat membru, în conformitate cu articolul 21 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 1215/2012.
În această privință, trebuie arătat că articolul 21 din acest regulament face parte din secțiunea 5 din capitolul II din regulament, referitoare la competența în materia contractelor individuale de muncă, care prezintă, potrivit jurisprudenței Curții, un caracter nu numai specific, ci și exhaustiv (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 mai 2008, Glaxosmithkline și Laboratoires Glaxosmithkline,
C‑462/06
,
EU:C:2008:299
, punctul
).
Rezultă, pe de o parte, că orice litigiu referitor la un contract individual de muncă trebuie dedus instanței competente ce se determină potrivit normelor de competență prevăzute în secțiunea 5 din capitolul II din acest regulament și, pe de altă parte, că normele de competență nu pot fi modificate sau completate prin alte norme de competență din cadrul acestui regulament decât în măsura în care o dispoziție care figurează în secțiunea 5 face trimitere expresă la acestea (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 mai 2008, Glaxosmithkline și Laboratoires Glaxosmithkline,
C‑462/06
,
EU:C:2008:299
, punctul
).
În ceea ce privește corelația dintre dreptul național și normele de competență prevăzute de Regulamentul nr. 1215/2012, după cum reiese din articolul 6 alineatul (1) din regulament, trebuie să se observe că această dispoziție prevede, în principiu, aplicarea normelor de competență naționale atunci când pârâtul nu are domiciliul într‑un stat membru. Totuși, utilizarea expresiei „sub rezerva” exclude de la aplicarea dreptului național situațiile care intră sub incidența dispozițiilor enumerate. Astfel cum a arătat domnul avocat general la punctul 83 din concluzii, este vorba despre o listă exhaustivă de excepții de la principiul aplicării normelor de competență naționale.
Această interpretare este susținută de finalitatea Regulamentului nr. 1215/2012. Astfel, după cum reiese din considerentul (14) primul paragraf al acestui regulament, în principiu, atunci când nu are domiciliul într‑un stat membru, pârâtul intră sub incidența normelor de competență naționale aplicabile pe teritoriul statului membru al instanței sesizate.
Cu toate acestea, al doilea paragraf al acestui considerent prevede că, pentru a asigura protecția consumatorilor și a angajaților, pentru a proteja competența instanțelor statelor membre în situații în care dețin competență judiciară exclusivă și pentru a respecta autonomia părților, anumite norme de competență judiciară din acest regulament ar trebui să se aplice indiferent de domiciliul pârâtului. În această situație se găsesc, în ceea ce privește normele care urmăresc să asigure protecția angajaților, dispozițiile care figurează în capitolul II secțiunea 5 din regulamentul menționat, care prevăd norme de competență aplicabile în cazul în care pârâtul nu are domiciliul pe teritoriul unui stat membru.
În consecință, atunci când competența instanțelor dintr‑un stat membru nu rezultă dintr‑o dispoziție specifică a Regulamentului nr. 1215/2012 prevăzută la articolul 6 alineatul (1), precum articolul 21 din acesta, statele membre rămân libere, în conformitate cu articolul 6 alineatul (1) din acest regulament, să aplice reglementarea lor națională pentru a stabili competența judiciară.
În schimb, în cazul în care competența instanțelor dintr‑un stat membru rezultă efectiv dintr‑o astfel de dispoziție specifică, aplicarea acestei dispoziții prevalează asupra normelor naționale de stabilire a competenței, chiar dacă ele ar fi mai favorabile angajaților (a se vedea Hotărârea 25 februarie 2021, Markt24,
С‑804/19
,
EU:C:2021:134
, punctul
).
După cum a arătat domnul avocat general la punctul 86 din concluzii, această interpretare este conformă cu obiectivul de a unifica normele referitoare la conflictele de competență, enunțat în considerentul (4) al Regulamentului nr. 1215/2012, precum și cu cerința referitoare la previzibilitatea normelor de competență, enunțată în considerentul (15) al acestui regulament.
Având în vedere motivele care precedă, este necesar să se răspundă la a doua întrebare că articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012 trebuie interpretat în sensul că rezerva referitoare la aplicarea articolului 21 alineatul (2) din acest regulament exclude posibilitatea ca o instanță dintr‑un stat membru să se întemeieze pe normele respectivului stat în materie de competență judiciară atunci când sunt îndeplinite condițiile de aplicare a articolului 21 alineatul (2), chiar dacă aceste norme ar fi mai favorabile angajatului. În schimb, atunci când nu sunt îndeplinite condițiile de aplicare nici a articolului 21 alineatul (2) menționat, nici a uneia dintre celelalte dispoziții enumerate la articolul 6 alineatul (1) din regulamentul menționat, o asemenea instanță este liberă, în conformitate cu această din urmă dispoziție, să aplice normele menționate pentru a stabili competența judiciară.
Cu privire la a treia și la a patra întrebare
Cu titlu introductiv, trebuie precizat că răspunsul la a treia și la a patra întrebare nu este util instanței de trimitere decât în ipoteza în care, în urma verificărilor pe care trebuie să le facă, va concluziona că nu există un raport de muncă între FD și ROI Land, astfel încât situația lui FD nu intră sub incidența articolului 21 din Regulamentul nr. 1215/2012.
În plus, după cum reiese din considerentul (7) al Regulamentului Roma I, domeniul de aplicare material și dispozițiile acestuia ar trebui să fie concordante cu Regulamentul nr. 44/2001. În măsura în care acesta din urmă a fost abrogat și înlocuit prin Regulamentul nr. 1215/2012, acest obiectiv de concordanță este valabil și în privința acestuia (Hotărârea din 10 februarie 2022, ShareWood Switzerland,
C‑595/20
,
EU:C:2022:86
, punctul
și jurisprudența citată).
A treia și a patra întrebare se pretează, în consecință, unei examinări comune.
Prin intermediul acestora, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 17 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012 și articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul Roma I trebuie interpretate în sensul că noțiunea de „activitate profesională” include nu numai o activitate independentă, ci și o activitate salariată și, în ipoteza unui răspuns afirmativ la această întrebare, dacă, în cazul în care, în cadrul unei asemenea activități salariate, a fost încheiat un acord între angajat și o terță persoană față de angajatorul menționat în contractul de muncă, în temeiul căruia această persoană este direct responsabilă față de angajat pentru obligațiile angajatorului rezultate din contractul de muncă, un asemenea acord constituie un contract încheiat în afara și independent de orice activitate sau finalitate de natură profesională.
În ceea ce privește prima parte a celei de a treia și a celei de a patra întrebări, și anume cea privind problema dacă o activitate salariată intră sub incidența noțiunii de „activitate profesională”, în sensul articolului 17 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012 și al articolului 6 alineatul (1) din Regulamentul Roma I, trebuie arătat că, potrivit jurisprudenței constante a Curții, numai contractele încheiate în afara și independent de orice activitate sau finalitate de natură profesională, în scopul exclusiv de satisfacere a propriilor necesități de consum privat ale unui individ, intră sub incidența regimului specific prevăzut de regulamentele menționate în materie de protecție a consumatorului ca parte considerată defavorizată, în timp ce o asemenea protecție nu se justifică în cazul unui contract ce are ca scop o activitate profesională (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 decembrie 2020, Personal Exchange International,
C‑774/19
,
EU:C:2020:1015
, punctul
și jurisprudența citată).
Rezultă de aici că această jurisprudență nu face nicio distincție după cum activitatea profesională este o activitate independentă sau o activitate salariată și trebuie să se examineze numai dacă contractul este încheiat în afara și independent de orice activitate sau finalitate de natură profesională.
Prin urmare, trebuie să se constate că o activitate salariată intră sub incidența noțiunii de „activitate profesională”, în sensul articolului 17 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012 și al articolului 6 alineatul (1) din Regulamentul Roma I.
În ceea ce privește a doua parte a acestor întrebări, referitoare la calificarea unui acord de garanție precum cel încheiat între FD și ROI Land, reiese din decizia de trimitere că, în speță, acordul de garanție este indisociabil legat de activitatea profesională exercitată de FD, din moment ce acesta din urmă nu ar fi încheiat contractul de muncă în cauză fără acordul de garanție.
Ținând seama de legătura indisociabilă dintre acordul de garanție și contractul de muncă în cauză, nu se poate considera, așa cum a arătat domnul avocat general la punctul 105 din concluzii, că acesta a fost încheiat în afara și independent de orice activitate sau finalitate de natură profesională.
Având în vedere ceea ce precedă, trebuie să se răspundă la a treia și la a patra întrebare că articolul 17 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012 și articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul Roma I trebuie interpretate în sensul că noțiunea de „activitate profesională” include nu numai o activitate independentă, ci și o activitate salariată. În plus, un acord încheiat între angajat și o altă persoană decât angajatorul menționat în contractul de muncă, potrivit căruia această persoană este direct responsabilă față de angajat pentru obligațiile angajatorului rezultate din contractul de muncă, nu constituie un contract încheiat în afara și independent de orice activitate sau finalitate de natură profesională în vederea aplicării acestor dispoziții.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

1)
Articolul 21 alineatul (1) litera (b) punctul (i) ) și alineatul (2) din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială
trebuie interpretat în sensul că
un angajat poate să acționeze în justiție în fața instanței de la ultimul loc în care sau din care și‑a desfășurat în mod obișnuit activitatea o persoană, domiciliată sau nu pe teritoriul unui stat membru, cu care nu a încheiat un contract de muncă formal, dar care este, în temeiul unui acord de garanție de care depindea încheierea contractului de muncă cu un terț, direct responsabilă față de angajat pentru executarea obligațiilor terțului, cu condiția să existe o relație de subordonare între această persoană și angajat.

2)
Articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012
trebuie interpretat în sensul că
rezerva referitoare la aplicarea articolului 21 alineatul (2) din acest regulament exclude posibilitatea ca o instanță dintr‑un stat membru să se întemeieze pe normele respectivului stat în materie de competență judiciară atunci când sunt îndeplinite condițiile de aplicare a articolului 21 alineatul (2), chiar dacă aceste norme ar fi mai favorabile angajatului. În schimb, atunci când nu sunt îndeplinite condițiile de aplicare nici a articolului 21 alineatul (2) menționat, nici a uneia dintre celelalte dispoziții enumerate la articolul 6 alineatul (1) din regulamentul menționat, o asemenea instanță este liberă, în conformitate cu această din urmă dispoziție, să aplice normele menționate pentru a stabili competența judiciară.

3)
Articolul 17 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012 și articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 593/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 iunie 2008 privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale (Roma I)
trebuie interpretate în sensul că
noțiunea de „activitate profesională” include nu numai o activitate independentă, ci și o activitate salariată. În plus, un acord încheiat între angajat și o altă persoană decât angajatorul menționat în contractul de muncă, potrivit căruia această persoană este direct responsabilă față de angajat pentru obligațiile angajatorului rezultate din contractul de muncă, nu constituie un contract încheiat în afara și independent de orice activitate sau finalitate de natură profesională în vederea aplicării acestor dispoziții.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: germana.