CELEX: 62018CJ0772
Trimitere preliminară
Mărci
Directiva 2008/95/CE
Articolul 5 alineatul (1)
Articolul 5 alineatul (3) literele (b) și (c)
Contrafacere
Noțiunea de «utilizare în cadrul comerțului»
Produse puse în liberă circulație
Import
Stocare
Deținere de produse în scopul comercializării
Export

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 5 alineatul (1) din Directiva 2008/95/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2008 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (
JO 2008, L 299, p. 25
, rectificare în
JO 2009, L 11, p. 86
) coroborat cu articolul 5 alineatul (3) literele (b) și (c) din această directivă.
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu dintre A, pe de o parte, și B, pe de altă parte, în legătură cu o acțiune în contrafacere îndreptată împotriva lui B.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Articolul 5 din Directiva 2008/95, intitulat „Drepturi conferite de marcă”, prevede:
„(1)   Marca înregistrată conferă titularului său următoarele drepturi exclusive. Titularul este îndreptățit să interzică oricărui terț să utilizeze, fără consimțământul său, în cadrul comerțului:
(a)
un semn identic mărcii pentru produse sau servicii identice cu cele pentru care aceasta este înregistrată;
(b)
un semn pentru care, din cauza identității sau a similitudinii sale cu marca și din cauza identității sau a similitudinii produselor sau a serviciilor aflate sub incidența mărcii și a semnului, există un risc de confuzie din partea publicului; riscul de confuzie include riscul de asociere între semn și marcă.
[…]
(3)   În temeiul alineatelor (1) și (2), poate fi interzis, printre altele:
(a)
să se aplice semnul pe produse sau pe ambalajul acestora;
(b)
să se ofere produsele, să fie comercializate sau să fie deținute în acest scop sau să se ofere sau să se furnizeze servicii sub acest semn;
c)
să se importe sau să se exporte produsele sub acest semn;
[…]”
Dreptul finlandez
În conformitate cu articolul 4 alineatul 1 din tavaramerkkilaki (7/1964) [Legea mărcilor (7/1964)], în versiunea aplicabilă situației de fapt din litigiul principal, dreptul la semn are ca efect faptul că nimeni în afară de titularul mărcii nu poate utiliza în cadrul comerțului un semn care poate fi confundat cu respectiva marcă pentru un produs, pe ambalajul acestuia, în publicitate, în documente comerciale sau în orice alt mod, inclusiv în cadrul utilizării orale.
Această dispoziție se aplică independent de aspectul dacă produsele sunt comercializate sau destinate să fie comercializate în Finlanda ori în străinătate sau dacă sunt importate pe teritoriul finlandez în vederea utilizării în cadrul comerțului sau a păstrării, a antrepozitării sau pentru a fi reexportate într‑o țară terță.
Litigiul principal și întrebările preliminare
La 4 aprilie 2011, B, persoană fizică domiciliată în Finlanda, a primit din China un lot de 150 de rulmenți, cu o masă totală de 710 kg, utilizați ca piese de schimb în mecanismele de transmisie, în generatoare și în motoare, precum și la construirea de poduri și de tramvaie. Pe acești rulmenți era aplicat un semn care corespundea mărcii internaționale verbale INA, al cărei titular este A, printre altele pentru produsele „Rulmenți”.
La 12 aprilie 2011, după îndeplinirea formalităților vamale în numele lui B, acesta a retras lotul din antrepozitul vamal al aeroportului Helsinki‑Vantaa (Finlanda) în care era stocat și l‑a adus la domiciliu.
După câteva săptămâni, rulmenții au fost predați unui terț pentru a fi exportați în Rusia.
Pentru activitățile desfășurate, B a primit ca remunerație un cartuș de țigări și o sticlă de coniac.
În cadrul unei proceduri penale deschise pentru contrafacere împotriva lui B în fața Helsingin käräjäoikeus (Tribunalul de Primă Instanță din Helsinki, Finlanda), la care A a intervenit în ceea ce privește dobânzile civile, această instanță l‑a achitat pe B pentru motivul că nu se putea stabili că acesta a comis o infracțiune cu intenție. Instanța respectivă i‑a interzis însă lui B să continue sau să reitereze asemenea acțiuni și l‑a obligat să repare prejudiciul suferit de A și să îi plătească acestuia despăgubiri în acest temei.
B a contestat condamnarea sa în fața Helsingin hovioikeus (Curtea de Apel din Helsinki, Finlanda).
Această instanță, referindu‑se la Hotărârea din 16 iulie 2015, TOP Logistics și alții (
C‑379/14
,
EU:C:2015:497
), consideră, pe de o parte, că activitatea lui B era, într‑o anumită măsură, echivalentă unei activități de antrepozitare și de tranzit și că persoana în cauză nu a avut obiectivul de a obține din aceasta un oarecare avantaj economic și, pe de altă parte, că remunerația primită cu această ocazie nu se baza pe exploatarea economică a mărfurilor în cadrul unei activități comerciale, ci constituia doar contraprestația antrepozitării mărfurilor pe seama unui terț.
Având în vedere aceste elemente, Helsingin hovioikeus (Curtea de Apel din Helsinki) a considerat că B nu a utilizat în cadrul comerțului un semn similar mărcii înregistrate în discuție în litigiul principal și, în consecință, a statuat că cererea de reparare a prejudiciului și de despăgubiri formulată de A nu era fondată.
A a formulat recurs împotriva acestei hotărâri la Korkein oikeus (Curtea Supremă, Finlanda).
Korkein oikeus (Curtea Supremă) arată că nu reiese cu claritate din jurisprudența Curții dacă cuantumul avantajului economic pe care o persoană particulară îl obține ca urmare a pretinsei contrafaceri a unei mărci constituie un element pertinent pentru determinarea existenței sau nu a utilizării unei mărci în cadrul comerțului.
În plus, deși este evident că articolul 5 din Directiva 2008/95 se aplică atunci când persoana utilizează marca în cadrul propriei activități economice, ar exista o îndoială în această privință atunci când această persoană o utilizează în favoarea unui terț.
Korkein oikeus (Curtea Supremă) arată că, în Hotărârea din 16 iulie 2015, TOP Logistics și alții (
C‑379/14
,
EU:C:2015:497
), s‑a statuat că proprietarul unui antrepozit fiscal și vamal care se limitează să antrepoziteze pe seama unui terț produse care poartă un semn identic sau similar cu o marcă nu utilizează acest semn. Această instanță ridică problema dacă o asemenea jurisprudență poate fi transpusă prin analogie la o cauză, cum este cea în discuție în litigiul principal, în care o persoană, în schimbul remiterii unei sticle de coniac și a unui cartuș de țigări, a importat mărfuri pe seama unui terț și le‑a păstrat și antrepozitat, înainte ca acestea să fie ridicate pentru a fi reexpediate către un stat terț.
În sfârșit, instanța ridică problema dacă este posibil să se considere că constituie import de produse, în sensul articolului 5 alineatul (3) litera (c) din Directiva 2008/95, faptul că o persoană își comunică adresa unui revânzător de mărfuri, le recepționează fără ca aceste mărfuri să fi fost trimise la cererea sa și nu adoptă o altă atitudine activă.
În această privință, instanța subliniază că, în Hotărârea din 18 octombrie 2005, Class International (
C‑405/03
,
EU:C:2005:616
), Curtea a statuat că comercializarea de produse este condiționată de punerea lor în liberă circulație în sensul articolului 29 TFUE, ceea ce implică faptul că taxele vamale și taxele cu efect echivalent exigibile au fost percepute în acest stat membru. Instanța arată că există o incertitudine cu privire la aspectul dacă se poate considera că există import atunci când persoana în cauză se limitează să recepționeze mărfurile expediate pe adresa sa fără ca ele să fi fost expediate la cererea sa și fără să existe o altă participare activă a acestei persoane la expedierea mărfurilor în țară.
În aceste condiții, Korkein oikeus (Curtea Supremă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Valoarea avantajului obținut de un particular din pretinsa contrafacere a mărcii este relevantă pentru a se aprecia dacă, procedând astfel, persoana a utilizat marca în cadrul comerțului în sensul articolului 5 alineatul (1) din Directiva [2008/95] sau dacă comportamentul acesteia constituie o utilizare strict privată? În cazul în care un particular utilizează marca, utilizarea în cadrul comerțului presupune îndeplinirea altor criterii decât obținerea de avantaje economice din operațiunea în cauză cu privire la marcă?
2)
În măsura în care se presupune că avantajul economic are o anumită importanță, iar ca urmare a caracterului minor al avantajului economic obținut de o persoană și a neîndeplinirii altor criterii pentru o utilizare în cadrul comerțului nu se poate considera că această persoană a utilizat marca în propria activitate comercială, este îndeplinită condiția prealabilă privind utilizarea în cadrul comerțului, în sensul articolului 5 alineatul (1) din Directiva [2008/95], în cazul în care particularul a utilizat marca pentru o altă persoană, în cadrul activității comerciale a acesteia, chiar dacă nu este angajată ca lucrător salariat al acesteia?
3)
O persoană care păstrează produse utilizează o marcă pentru produse în sensul articolului 5 alineatul (1) și al articolului 5 alineatul (3) litera (b) din Directiva [2008/95] în cazul în care produsele pe care a fost aplicată o marcă, expediate într‑un stat membru și puse în liberă circulație în acel stat, sunt recepționate și păstrate, pentru o societate care revinde produsele, de către o persoană care nu desfășoară activitatea de import‑export de produse și care nu are nici autorizație pentru administrarea unui antrepozit vamal sau fiscal, în posesia căreia ajung produsele?
4)
Se poate presupune că o persoană importă produse pe care a fost aplicată o marcă în sensul articolului 5 alineatul (3) litera (c) din Directiva [2008/95] în cazul în care produsele nu sunt importate ca urmare a plasării unei comenzi de către persoana respectivă, însă aceasta și‑a pus adresa la dispoziția unui revânzător al produselor, iar produsele puse în liberă circulație în statul membru le‑a recepționat pentru revânzător, deținându‑le timp de câteva săptămâni și predându‑le pentru a fi transportate într‑o țară terță din afara [Uniunii Europene] pentru a fi revândute în acea țară?”
Cu privire la întrebările preliminare
Prin intermediul celor patru întrebări adresate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2008/95 coroborat cu articolul 5 alineatul (3) literele (b) și (c) din această directivă trebuie să fie interpretat în sensul că o persoană care nu desfășoară o activitate comercială cu titlu profesional care recepționează, pune în liberă circulație într‑un stat membru și păstrează produse vădit nedestinate utilizării private care au fost expediate dintr‑o țară terță pe adresa sa și pe care este aplicată o marcă, fără consimțământul titularului, trebuie să fie considerată ca utilizând marca în cadrul comerțului, în sensul celei dintâi dintre aceste dispoziții.
Cu titlu introductiv, trebuie notat că chestiunea dacă condițiile prevăzute la articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2008/95 sunt îndeplinite trebuie să fie determinată numai pe baza unor elemente obiective.
În această privință, expresia „utiliza[re] în cadrul comerțului”, care figurează în această dispoziție, implică faptul că drepturile exclusive conferite de o marcă pot fi invocate, în principiu, de titularul acestei mărci numai față de operatori economici și, în consecință, doar în contextul unei activități comerciale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 iulie 2011, L’Oréal și alții,
C‑324/09
,
EU:C:2011:474
, punctul
). În plus, în cazul în care operațiunile efectuate depășesc, prin volum, frecvență sau alte caracteristici, sfera unei activități private, cel care le realizează face parte din cadrul comerțului (Hotărârea din 12 iulie 2011, L’Oréal și alții,
C‑324/09
,
EU:C:2011:474
, punctul
).
În speță, reiese din dosarul aflat la dispoziția Curții că produsele în discuție în litigiul principal sunt rulmenți ce cântăresc în total 710 kg, care sunt utilizați în general în industria grea.
Astfel, întrucât aceste produse, având în vedere natura și volumul lor, nu sunt în mod vădit destinate unei utilizări private, operațiunile aferente trebuie să fie considerate ca intrând sub incidența unei activități comerciale, aspect a cărui verificare revine însă instanței de trimitere.
Pe de altă parte, o persoană care își comunică adresa ca fiind locul în care produsele în cauză trebuie să fie expediate, care îndeplinește formalitățile vamale pentru aceste produse sau dispune îndeplinirea lor prin intermediul unui agent și care le pune în liberă circulație realizează un import în sensul articolului 5 alineatul (3) litera (c) din Directiva 2008/95.
În ceea ce privește aspectul dacă se poate considera că persoana în cauză a utilizat ea însăși un semn identic cu o marcă, în condițiile în care era în discuție interesul economic al unui terț, trebuie subliniat că, pentru constatarea unei utilizări în cadrul comerțului, proprietatea produselor pe care este aplicată marca este lipsită de relevanță. Astfel, Curtea a statuat că împrejurarea că un operator utilizează un semn care corespunde cu marca unor produse care nu îi aparțin, în sensul că nu dispune de un titlu asupra acestora, nu reprezintă în sine un obstacol pentru aplicarea articolului 5 alineatul (1) din Directiva 2008/95 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 iulie 2011, L’Oréal și alții,
C‑324/09
,
EU:C:2011:474
, punctul
).
Faptul că o persoană a importat și a pus în liberă circulație asemenea produse este suficient pentru a se constata că aceasta a acționat în cadrul comerțului fără a fi necesar să se examineze tratarea ulterioară a acestor produse, în special dacă au fost antrepozitate de către importator sau comercializate în cadrul Uniunii ori exportate în țări terțe.
În sfârșit, importanța remunerației pe care importatorul a primit‑o ca o contraprestație a activității sale este deopotrivă lipsită de incidență.
Având în vedere ceea ce precedă, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2008/95 coroborat cu articolul 5 alineatul (3) literele (b) și (c) din această directivă trebuie să fie interpretat în sensul că o persoană care nu desfășoară o activitate comercială cu titlu profesional care recepționează, pune în liberă circulație într‑un stat membru și păstrează produse vădit nedestinate utilizării private care au fost expediate dintr‑o țară terță pe adresa sa și pe care este aplicată o marcă, fără consimțământul titularului, trebuie să fie considerată ca utilizând marca în cadrul comerțului, în sensul celei dintâi dintre aceste dispoziții.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a zecea) declară:

Articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2008/95/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2008 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci coroborat cu articolul 5 alineatul (3) literele (b) și (c) din această directivă trebuie să fie interpretat în sensul că o persoană care nu desfășoară o activitate comercială cu titlu profesional care recepționează, pune în liberă circulație într‑un stat membru și păstrează produse vădit nedestinate utilizării private care au fost expediate dintr‑o țară terță pe adresa sa și pe care este aplicată o marcă, fără consimțământul titularului, trebuie să fie considerată ca utilizând marca în cadrul comerțului, în sensul celei dintâi dintre aceste dispoziții.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: finlandeza.