CELEX: 62014TJ0487
Damping
Uvoz ferosilicija podrijetlom iz Rusije
Konačna antidampinška pristojba
Revizija zbog predstojećeg isteka mjera
Utvrđivanje izvozne cijene
Jedinstveni gospodarski subjekt
Uključenje antidampinške pristojbe u preprodajne cijene u Uniji
Primjena metode različite od one koja je korištena tijekom prethodnog ispitnog postupka
Nastavak ili ponavljanje dampinga i štete
Članak 2. stavak 9., članak 3. i članak 11. stavci 9. i 10. Uredbe (EZ) br.1225/2009 [sada članak 2. stavak 9., članak 3. i članak 11. stavci 9. i 10. Uredbe (EU) br. 2016/1036]

(
)

Okolnosti spora
Tužitelji, Chelyabinsk electrometallurgical integrated plant OAO (CHEMK) i Kuzneckie Ferrosplavy OAO (KF), društva su sa sjedištem u Rusiji koja posluju u sektoru proizvodnje ferosilicija, legure koja se koristi u proizvodnji čelika i željeza. RFA International LP (u daljnjem tekstu: RFAI) je društvo povezano s tužiteljima. Društvo ima sjedište u Kanadi i podružnicu u Švicarskoj, a zaduženo je za izvozne prodaje tužitelja, posebno u Europskoj uniji.
[
omissis
]

Pravo
Tužitelji u prilog tužbi ističu tri tužbena razloga. U biti, kao prvo, Komisija je povrijedila odredbe članka 2. stavka 9. osnovne uredbe prilikom određivanja izvozne cijene njihova proizvoda, odbivši uzeti u obzir činjenicu da oni čine jedinstveni gospodarski subjekt s društvom RFAI. Kao drugo, Komisija je, prilikom određivanja izvozne cijene njihova proizvoda, također povrijedila članak 11. stavke 9. i 10. osnovne uredbe (sada članak 11. stavci 9. i 10. Uredbe br. 2016/1036) jer je odbila antidampinške pristojbe naplaćene tijekom ispitnog postupka o dampingu za 2012. od prve preprodajne cijene nezavisnom kupcu u Uniji kako bi izračunala izračunanu izvoznu cijenu. Komisija je u tom pogledu trebala upotrijebiti metodu različitu od one koju je upotrijebila prilikom privremene revizije kako bi pobila postojanje, na koje se pozivaju tužitelji, potpunog uključenja antidampinških pristojbi u preprodajnu cijenu nezavisnom kupcu u Uniji. Primjena iste metode je trebala dovesti do toga da ih se ne odbije od te cijene kako bi se izračunala izračunana izvozna cijena. Kao treće, Komisija je počinila više očitih pogrešaka u ocjeni u analizi rizika od ponavljanja štete u slučaju isteka antidampinških mjera u odnosu na proizvode iz Rusije.
Prije analize gore sažetih tužbenih razloga, treba podsjetiti da, u području mjera trgovinske zaštite, Komisija raspolaže širokim diskrecijskim ovlastima zbog složenosti gospodarskih, političkih i pravnih situacija koje mora ispitati (presuda od 27. rujna 2007., Ikea Wholesale, C-351/04, EU:C:2007:547, t. 40.). Iz toga proizlazi da se nadzor suda Unije u pogledu tih ocjena mora ograničiti, osim na onu o nepostojanju pogreške koja se tiče prava, na provjeru poštovanja postupovnih pravila, materijalne točnosti činjenica na osnovi kojih je proveden sporni izbor, odsutnosti očitih pogrešaka u ocjeni činjenica ili odsutnosti zlouporabe ovlasti (presude od 7. svibnja 1987., NTN Toyo Bearing i dr./Vijeće, 240/84, Zb., EU:C:1987:202, t. 19.; od 14. ožujka 1990., Gestetner Holdings/Vijeće i Komisija, C-156/87, EU:C:1990:116, t. 63. i od 17. ožujka 2015., RFA International/Komisija, T-466/12, EU:T:2015:151, t. 37.).

Tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 2. stavka 9. osnovne uredbe u izračunu izvozne cijene
Tužitelji izlažu, ukazujući na pogrešku koja se tiče prava i očitu pogrešku u ocjeni, da Komisija nije izvukla primjeren zaključak iz činjenice da oni s društvom RFAI čine jedinstveni gospodarski subjekt. Oni se pozivaju na uvodne izjave 61. do 69. pobijane uredbe iz kojih proizlazi da je Komisija uzela u obzir činjenicu da je društvo RFAI bilo uvoznik povezan s tužiteljima, primjenjujući na odgovarajući način odredbe članka 2. stavka 9. osnovne uredbe. Valja podsjetiti da te odredbe omogućuju, u takvom slučaju, izračunati pouzdanu izvoznu cijenu, na granici Unije, na temelju cijena po kojima su uvezeni proizvodi prvi put preprodani nezavisnom kupcu u Uniji, uz provođenje potrebnih prilagodbi.
Međutim, tužitelji navode da je Komisija od prve preprodajne cijene nezavisnom kupcu u Uniji odbila sve troškove društva RFAI, kao i povezanu profitnu maržu, a trebala se ograničiti na to da ih odbije u dijelu u kojem se odnose na fazu nakon uvoza u Uniju. Naime, društvo RFAI je obavljalo za tužitelje sve poslovne djelatnosti u vezi s izvozom njihova proizvoda, uključujući i one koje se odnose na izlazak iz Rusije i prijevoz sve do granice Unije, koje nije trebalo uzeti u obzir.
[
omissis
]
Najprije treba naglasiti da postojanje jedinstvenog gospodarskog subjekta između proizvođača-izvoznika iz treće zemlje i subjekta koji je zadužen za transakcije uvoza i prve prodaje njegovih proizvoda u Uniji ne isključuje primjenu članka 2. stavka 9. osnovne uredbe na utvrđivanje pouzdane izvozne cijene na granici Unije, upravo suprotno. Naime, takva situacija odgovara najizraženijem slučaju povezanog odnosa između izvoznika i uvoznika, koji opravdava, u skladu s tom odredbom, izračun izvozne cijene na granici Unije na temelju prve preprodajne cijene nezavisnom kupcu na području njegovih država članica tako da se primijeni odgovarajuća prilagodba iz drugog i trećeg podstavka te odredbe. Stoga je nevažno, u pogledu članka 2. stavka 9. osnovne uredbe, što Komisija nije zauzela stajalište u pobijanoj uredbi o postojanju jedinstvenog gospodarskog subjekta koji čine društvo RFAI i tužitelji jer je utvrdila, u uvodnoj izjavi 61., da su oni bili povezani, u smislu te iste odredbe. Tužitelji uostalom i ne osporavaju da se ona primjenjuje na njihovu situaciju, nego kritiziraju način na koji je Komisija izvršila prilagodbe, tj. da nije na odgovarajući način uzela u obzir činjenicu da oni čine jedinstveni gospodarski subjekt s društvom RFAI ni zadaće koje je ono izvršavalo osim onih povezanih s ulogom uvoznika proizvoda tužitelja za fazu nakon njihova dolaska na granicu Unije.
Međutim, tužitelji nisu pružili dokaze koji bi omogućili udovoljavanje zahtijevanim razlikovanjima.
Kad je riječ o prilagodbi za troškove prodaje, administrativne troškove i opće troškove, članak 2. stavak 9. osnovne uredbe zaista nedvojbeno i po svojoj prirodi podrazumijeva, kao što to vrlo izričito potvrđuje u svojem drugom podstavku, da uzima u obzir samo transakcije nastale u razdoblju između prelaska granice Unije i prve preprodaje nezavisnom kupcu na državnom području njegovih država članica s obzirom na to je cilj te odredbe odrediti pomoću izračuna unatrag pouzdanu izvoznu cijenu na granici Unije. Iz osnova prilagodbe treba dakle isključiti troškove povezane s transakcijama koje su nastale prije prelaska navedene granice ili u odnosu na izvoze-uvoze u treće zemlje.
Međutim, premda su stavke u računu dobiti i gubitka iz ispitnog postupka za 2012., koji su podnijeli tužitelji ili društvo RFAI u odgovoru na upitnik Komisije ili preciznije stavke koje su podnijeli kasnije tijekom ispitnog postupka, navedene u [
omissis
] ove presude, doista detaljne, u smislu da utvrđuju određeni broj točaka (npr. prihod, troškove proizvoda, prijevoza za izvoz, osiguranja za izvoz, plaća i bonusa) ovisno o prirodi proizvoda (ferosilicija podvrgnutog ispitnom postupku i ostalih proizvoda) i ovisno o odredištu tih proizvoda (nezavisnim kupcima u Uniji, povezanim kupcima u Uniji, nezavisnim kupcima za izvoz izvan Unije, povezanim kupcima za izvoz izvan Unije), one nisu takve, u pogledu ferosilicija podvrgnutog ispitnom postupku koji se prodaje nezavisnim kupcima u Uniji, da bi sa sigurnošću mogle isključiti rashode koji ne ulaze u transakcije nastale u razdoblju između prelaska granice Unije i prve preprodaje nezavisnom kupcu na državnom području njegovih država članica. Konkretnije, za nekoliko rashodovnih stavki navedenih u replici, ništa ne upućuje na to u kojem udjelu se tiču transakcija nastalih prije prelaska navedene granice (npr. provizije, plaće i bonusi, financijski troškovi ili prihodi). Kao što je to navedeno [
omissis
] ove presude, tužitelji uostalom priznaju da se raspodjela troškova tih različitih transakcija ne pojavljuje u stavkama podnesenima tijekom ispitnog postupka, istodobno navodeći da je Komisija trebala sama tražiti stavke o toj raspodjeli koje nisu samoinicijativno dostavili. Međutim, kao što je to Sud presudio u presudama od 4. svibnja 2017., RFA International/Komisija (C-239/15 P, neobjavljena, EU:C:2017:337, t. 34. do 44.) i od 17. ožujka 2015., RFA International/Komisija (T-466/12, EU:T:2015:151, t. 44. i 57. do 64. i navedena sudska praksa), u situaciji povezanosti između izvoznika i uvoznika, kao u predmetnom slučaju, na zainteresiranoj stranci koja nastoji osporiti opseg prilagodbi koje su izvršene na osnovi članka 2. stavka 9. osnovne uredbe je, iz razloga što su prilagodbe određene za troškove prodaje, administrativne troškove i opće troškove uvoza u Uniju prekomjerne, da sama dostavi dokaze i konkretne izračune koji potvrđuju njezine navode i, osobito, alternativnu stopu prihoda čiju primjenu predlaže za predstavljanje udjela tih troškova koju smatra primjerenom. To je posebno relevantno u slučaju kada zainteresirana stranka tvrdi da Komisija raspolaže samo s općim podacima koji pokrivaju ne samo transakcije nastale između prelaska granice Unije i prve preprodaje nezavisnom kupcu na državnom području njegovih država članica, nego i na transakcije nastale prije prelaska navedene granice.
U tim okolnostima, tužitelji ne mogu prigovarati Komisiji da je uzela u obzir podatke podnesene tijekom ispitnog postupka za 2012. godinu, posebice one iz računa dobiti i gubitka, za određivanje prilagodbe koju treba izvršiti za troškove prodaje, administrativne troškove i opće troškove uvoza u Uniju kako bi izračunala izvoznu cijenu na temelju prve preprodajne cijene nezavisnom kupcu, a da nije isključila dio pripisiv transakcijama koje su nastale prije prelaska granice Unije. U tom pogledu, kao što je to naglasila Komisija u svojem pisanom odgovoru na pisano pitanje Općeg suda, a da to tužitelji nisu osporili, u dokumentu o konačnoj objavi koji je prethodio donošenju pobijane uredbe nalazila se reprezentativna stopa prihoda od tih troškova prodaje, administrativnih troškova i općih troškova koju je Komisija htjela primijeniti. Iako su se neka očitovanja tužitelja na taj dokument ticala sastavnih elemenata tih troškova te su dovela do nekih prilagodbi objašnjenih u uvodnim izjavama 84. do 87. pobijane uredbe, posebno u pogledu kamata na zajmove ili oslobođenja poreza u Švicarskoj (koji su sami doveli do smanjenja stope neto prihoda društva RFAI primijenjene za predstavljanje tih troškova), potrebno je utvrditi da ta očitovanja nisu sadržavala precizne naznake o njihovoj raspodjeli između transakcija koje su nastale prije prelaska granice Unije i onih koje su nastale između nje i prve preprodaje nezavisnom kupcu na državnom području svojih država članica, premda su tužitelji mogli pružiti takve naznake. Uzgredno, valja istaknuti da je Komisija – iako se nova reprezentativna stopa prihoda od troškova prodaje, administrativnih troškova i općih troškova primijenjena uslijed očitovanja tužitelja zbog razloga povjerljivosti ne nalazi u samoj pobijanoj uredbi, kao što to Komisija izlaže u odgovoru na pitanje Općeg suda – tužitelje obavijestila o stopi i objasnila je u roku od dva dana od donošenja pobijane uredbe. Osim toga je, u odnosu na raspodjelu troškova na koju se tužitelji pozivaju, pod pretpostavkom da je podnesena pravovremeno, tvrdnja iz replike, prema kojoj bi više od polovice vrijednosti stavki troškova koje je Komisija uzela u obzir trebalo pripisati transakcijama koje su nastale prije prelaska granice Unije, previše nejasna i nepotkrijepljena da bi bila prihvaćena. Naime, neki primjeri vrsta troškova koje su tužitelji spomenuli, a koji se odnose na obje vrste transakcija, prije i nakon prelaska granice Unije, nisu dostatni za utvrđivanje raspodjele tih troškova između tih transakcija.
Nadalje, što se tiče profitne marže od 6 % neto prihoda društva RFAI koju je Komisija primijenila, a koja odgovara profitnoj marži nezavisnih uvoznika, koja predstavlja dobit društva RFAI o kojoj također treba voditi računa u okviru prilagodbe za izračun izvozne cijene na temelju prve preprodajne cijene nezavisnom kupcu u Uniji, argumentacija tužitelja, prema kojoj je samo dio te marže povezan s transakcijama koje su izvršene nakon prelaska granice Unije i samo taj dio treba primijeniti, ne može se prihvatiti. Iako je točno, kao što to navode tužitelji, da članak 2. stavak 9. drugi podstavak osnovne uredbe ima za cilj općenito „profitnu maržu” na temelju prilagodbe koju treba izvršiti za izračun pouzdane izvozne cijene bez nametanja,
a priori,
određene metode za utvrđivanje te marže i premda su tužitelji istaknuli, u odgovoru na dokument o konačnoj objavi koji je prethodio donošenju pobijane uredbe, da se samo otprilike polovica ukupne dobiti društva RFAI treba pripisati transakcijama nastalima nakon prelaska granice Unije, ti elementi ne mogu dovesti do smanjenja stope od 6 % primijenjene za procjenu dobiti društva RFAI koja je povezana s navedenim transakcijama iz njegova neto prihoda.
Naime, s jedne strane, razlikovanje na koje se tužitelji pozivaju nije načelno,
a priori
, opravdano, što se tiče profitne marže koja se temelji, kao u ovom slučaju, na promatranju poslovne djelatnosti nezavisnih uvoznika koji, osim u posebnim slučajevima, preuzimaju proizvode na granici Unije.
S druge strane, čak i ako pođemo od profitne marže samog društva RFAI, omjer zadržavanja, otprilike polovica te marže, koji su tužitelji predložili, a ekstrapolacijom su je neuvjerljivo objasnili tako što su utvrdili da trošak njihovih izvezenih proizvoda predstavlja 90 % prihoda od izvoza, taj trošak i taj prihod bi trebali predstavljati, svaki za sebe, dio transakcija koje su povezane s izvozom u Uniju i dio transakcija koje su nastale nakon prelaska granice Unije. Naime, ta metoda dovodi do toga da se za obje vrste transakcije u obzir uzimaju isti elementi jer prihod ostvaren preprodajom nezavisnim kupcima u Uniji, nužno uključuje trošak izvezenog proizvoda, koji u načelu treba pokriti.
U tim okolnostima, Komisija je s pravom utvrdila, u uvodnoj izjavi 69. pobijane uredbe, da su joj nedostajali dokazi koji bi joj omogućili, ovisno o slučaju, da prihvati nižu profitnu maržu za društvo RFAI. Stoga je bilo potpuno opravdano to što je Komisija prihvatila kao profitnu maržu, na temelju prilagodbe za izračun izvozne cijene, maržu nezavisnih uvoznika, kao što je to utvrđeno u presudi od 5. listopada 1988., Canon i dr./Vijeće (277/85 i 300/85, EU:C:1988:467, t. 32.), s obzirom na to da na podatke koje su dostavili subjekti udruženi s proizvođačem, koji osobito osiguravaju funkciju uvoza u Uniju, može utjecati to udruženje, kao što je posebno istaknuto u presudi od 17. ožujka 2015., RFA International/Komisija (T-466/12, EU:T:2015:151, t. 68. i navedena sudska praksa). Stoga je Komisija valjano mogla prihvatiti profitnu maržu od 6 %, koja je korištena u početnom ispitnom postupku, uzimajući u obzir nedostatak suradnje tih uvoznika u ispitnom postupku revizije, kako je to navedeno u uvodnim izjavama 15. i 62. pobijane uredbe.
Presude od 16. veljače 2012., Vijeće i Komisija/Interpipe Niko Tube i Interpipe NTRP (C-191/09 P i C-200/09 P, EU:C:2012:78) i od 10. ožujka 2009., Interpipe Niko Tube i Interpipe NTRP/Vijeće (T-249/06, EU:T:2009:62), koje su tužitelji naveli u prilog svojem prvom tužbenom razlogu, ni na koji način ne dovode u pitanje Komisijin pristup, kako u odnosu na procjenu troškova prodaje, administrativnih troškova i općih troškova tako i u odnosu na procjenu profitne marže. U tim su presudama Sud i Opći sud u biti smatrali, i to u točkama 51. do 56. i u točkama 177. i 178. navedenih presuda, da se, u slučaju postojanja jedinstvenoga gospodarskog subjekta, koji obuhvaća proizvođača, ali i zasebnu pravnu osobu pod kontrolom subjekta odgovornog za prodaju nezavisnim kupcima, treba, kako bi se utvrdila uobičajena vrijednost i izvozna cijena, uzeti u obzir cijena koju je platio prvi nezavisni kupac, ali i troškovi koje bi inače snosio odjel za unutarnju prodaju proizvođača da potonji nije koristio za svoje prodaje zasebnu pravnu osobu, kako bi se spriječilo da ti troškovi budu izostavljeni pri određivanju tih različitih cijena. Ta meritorna razmatranja također su primjenjiva na izvoznu cijenu, i to na izračun na temelju članka 2. stavka 9. osnovne uredbe, kao i na prilagodbe koje joj mogu biti učinjene kako bi se došlo do primjerene usporedbe s uobičajenom vrijednosti na temelju članka 2. stavka 10. iste uredbe, u kojem kontekstu su ta razmatranja iznesena u gore navedenim presudama. Slijedom toga, u skladu je s tim presudama povući troškove prodaje, administrativne troškove i opće troškove, kao i profitnu maržu koja se odnosi na djelatnost uvoznika predmetnih proizvoda u Uniji, iz prve preprodajne cijene nezavisnom kupcu na državnom području njegovih država članica kako bi se izračunala pouzdana izvozna cijena kad uvoz osigurava, kao u ovom slučaju, subjekt pravno različit od proizvođača, ali koji s njim čini, kako tvrde tužitelji, jedinstveni gospodarski subjekt. Ta ocjena ne dovodi u pitanje raspodjelu tereta dokazivanja relevantnosti prilagodbe koju treba izvršiti primjenom članka 2. stavka 9. i članka 2. stavka 10. osnovne uredbe, što je bio predmet razmatranja u presudi od 4. svibnja 2017., RFA International/Komisija (C-239/15 P, neobjavljena, EU:C:2017:337, t. 40. do 44.).
[
omissis
]

Tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 11. stavka 9. osnovne uredbe za izračun izvozne cijene
Tužitelji tvrde da u izračunu izračunane izvozne cijene Komisija nije smjela odbiti iznos antidampinških pristojbi koje je platilo društvo RFAI tijekom ispitnog postupka o dampingu za 2012. jer one nisu bile u potpunosti uključene u preprodajne cijene u Uniji. Komisija je tako povrijedila članak 11. stavak 10. osnovne uredbe iz kojeg proizlazi da, ako se donese odluka u ispitnom postupku za reviziju da se izvozna cijena izračuna u skladu s člankom 2. stavkom 9. iste uredbe, Komisija mora izračunati izvoznu cijenu ne odbivši pritom iznos naplaćenih antidampinških pristojbi ako su dostavljeni dokazi iz kojih se može zaključiti da je pristojba valjano uključena u preprodajne cijene i naknadne prodajne cijene u Uniji. Nadalje, u svojoj ocjeni jesu li antidampinške pristojbe uključene u preprodajne cijene, Komisija nije uključenje analizirala s obzirom na preprodajne cijene utvrđene tijekom ispitnog postupka koji je doveo do izvorne uredbe, nego s obzirom na tekuće troškove proizvodnje u Rusiji. Stoga Komisija nije primijenila metodu koju je koristila za ispitni postupak za reviziju koji je doveo do međuuredbe a da to nije obrazložila. Posljedično, Komisija je također povrijedila odredbe članka 11. stavka 9. osnovne uredbe, prema kojima u svim ispitnim postupcima za reviziju, koji su provedeni u skladu s navedenim člankom, Komisija, pod uvjetom da se okolnosti nisu promijenile, primjenjuje istu metodu koju je primijenila u ispitnom postupku koji je doveo do nametanja pristojbe, vodeći pritom računa o odredbama članka 2. iste uredbe.
Tužitelji podsjećaju da je u Provedbenoj uredbi Vijeća (EU) br. 60/2012 od 16. siječnja 2012. o prekidu parcijalne privremene revizije prema članku 11. stavku 3. [osnovne uredbe] antidampinških mjera koje se primjenjuju na uvoz ferosilicija podrijetlom, između ostalog, iz Rusije (SL 2012., L 22, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 118., str. 174.) Komisija navela, u uvodnoj izjavi 25.:
„Ispitni postupak je pokazao da su se ponderirane prosječne preprodajne cijene ferosilicija u Uniji povećale u odnosu na cijene utvrđene tijekom izvornog ispitnog postupka. Osim toga, izvozne preprodajne cijene su se u velikoj mjeri povećale za više od 22,7 % [stopa antidampinške pristojbe] u odnosu na one utvrđene tijekom izvornog ispitnog postupka. Posljedično, može se zaključiti da se antidampinška pristojba valjano odražava u preprodajnim cijenama tužitelja. Slijedom toga […] pri izračunu izvoznih cijena izračunatih u skladu s člankom 2. stavkom 2. osnovne uredbe, nikakav odbitak antidampinških pristojbi nije proveden.” [neslužbeni prijevod]
U ovom slučaju, u svojem očitovanju na dokument o konačnoj objavi, koji je prethodio donošenju pobijane uredbe, tužitelji su dostavili Komisiji nepobitne dokaze o tome da su se preprodajne cijene njihovih proizvoda u Uniji povećale više od razine antidampinške pristojbe od 22,7 % između ispitnog postupka koji je doveo do izvorne Uredbe i ispitnog postupka o dampingu za 2012. koji je doveo do pobijane uredbe. Porasle su za više od 100 % između dva razdoblja.
Odgovarajući na Komisijine argumente, tužitelji u odgovoru na tužbu dodaju, u biti, da odredbe članka 11. stavka 10. osnovne uredbe samo zahtijevaju da preprodajne cijene prvom nezavisnom kupcu u Uniji uključuju antidampinške pristojbe kako iste ne bi bile odbijene kod izračuna izračunane izvozne cijene, što bi nužno bio slučaj, u nedostatku kompenzacijskog dogovora s navedenim kupcem, ako korištena preprodajna cijena premašuje preprodajnu cijenu primijenjenu tijekom ispitnog postupka koji je doveo do izvorne uredbe u mjeri većoj od razine antidampinških pristojbi. Tužitelji također repliciraju, u odnosu na pitanje promjene metode za izračun izvozne cijene, da razlika u troškovima proizvodnje ne predstavlja promjenu okolnosti u smislu članka 11. stavka 9. osnovne uredbe, koja bi opravdala primjenu nove metode za izračun te cijene.
[
omissis
]
Valja podsjetiti da pobijana uredba proizlazi iz revizije mjera pred istekom koja je provedena na temelju članka 11. stavka 2. osnovne uredbe (sada članak 11. stavak 2. Uredbe br. 2016/1036). Stavak 10. istog članka preciznije određuje da, kad Komisija odlučuje, u tom okviru, o izračunu izvozne cijene u skladu s člankom 2. stavkom 9., Komisija računa cijenu bez odbijanja iznosa naplaćenih antidampinških pristojbi ako je dostavljen dokaz iz kojeg se može zaključiti da je pristojba valjano uključena u preprodajne cijene i naknadne prodajne cijene u Uniji, što tužitelji smatraju da su pokazali. Osim toga, članak 11. stavak 9. osnovne uredbe predviđa, među ostalim, da u svim ispitnim postupcima za reviziju izvršenima na temelju navedenog članka 11., Komisija, pod uvjetom da se okolnosti nisu promijenile, primjenjuje istu metodu koju je primijenila u ispitnom postupku koji je doveo do nametanja pristojbe, vodeći pritom računa o odredbama članka 2. Tužitelji također tvrde da se okolnosti u ovom slučaju nisu promijenile.
Glede toga, presuđeno je da se iznimka od upotrebe iste metode u ispitnom postupku revizije i početnom ispitnom postupku mora usko tumačiti, u skladu s tekstom i svrhom odredbe koja tu iznimku dopušta (presuda od 18. rujna 2014., Valimar, C-374/12, EU:C:2014:2231, t. 40. do 43. i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju tužitelji, međutim, ne zahtijevaju za ispitni postupak revizije mjera pred istekom, primjenu iste metode kao u početnom ispitnom postupku, nego primjenu iste metode kao u ispitnom postupku revizije koji je doveo do međuuredbe. Naime, riječ je o uključenju antidampinških pristojbi koje, po definiciji, nisu bile na snazi tijekom početnog ispitnog postupka.
Bez potrebe da se odlučuje o primjenjivosti članka 11. stavka 9. osnovne uredbe kao takvog na ovaj slučaj, valja utvrditi da se – prilikom primjene članka 11. stavka 10. iste uredbe, posebno kako bi se utvrdilo moraju li antidampinške pristojbe biti odbijene od prve preprodajne cijene nezavisnom kupcu u Uniji za izračun izračunane izvozne cijene – mogu primijeniti ista načela kao ona razvijena prilikom primjene članka 11. stavka 9. Naime, u tim različitim slučajevima treba osigurati pouzdanost analize u usporedbi složenih situacija na gospodarskom planu kako bi se ne samo opravdala osnovanost mjera donesenih na temelju antidampinških propisa, već i kako bi se osiguralo, među subjektima koji mogu biti predmet tih mjera, poštovanje općeg pravnog načela Unije, naime načela jednakog postupanja.
U tom pogledu, značajna promjena troškova proizvodnje proizvoda koji su predmet revizije antidampinških mjera pred istekom, između početnog ispitnog postupka ili privremene revizije i ispitnog postupka revizije mjera pred istekom, predstavlja promjenu okolnosti koja opravdava, ovisno o slučaju, promjenu metode za izračun izvozne cijene nakon uvođenja antidampinških pristojbi na predmetni proizvod, a što odgovara svrsi navedenoj u točki 62. ove presude. Naime, osiguranje pouzdanosti u ekonomskoj analizi usporedbe situacije između dvaju razdoblja opravdava, u načelu, primjenu iste metode, osim ako su se relevantni parametri dovoljno promijenili da bi primjena prethodno korištene metode postala neprikladna za davanje pouzdanog rezultata, u ovom slučaju kako bi se ocijenilo jesu li antidampinške pristojbe valjano uključene u preprodajne cijene i naknadne prodajne cijene u Uniji (po analogiji presuda od 18. rujna 2014., Valimar, C-374/12, EU:C:2014:2231, t. 50. i 59.). Međutim, kao što to ističe Komisija, ako su se troškovi proizvodnje znatno povećali između dvaju razdoblja koja se uspoređuju, povećanje preprodajne cijene u Uniji, čak i značajno, nužno ne jamči da su antidampinške pristojbe valjano uključene, tj. u potpunosti uključene u određivanje tih cijena. Troškovi proizvodnje se mogu povećati više od cijena. U tom slučaju, čak i ako su nove cijene više od prijašnjih cijena uvećanih za antidampinške pristojbe, zainteresirane stranke ne uključuju valjano antidampinške pristojbe uzimajući u obzir promjenu njihovih troškova proizvodnje.
Naime, članak 11. stavak 10. osnovne uredbe ni u kojem smislu ne podrazumijeva, u dijelu u kojem se odnosi na to je li „pristojba valjano uključena u preprodajne cijene”, da bi samo ekvivalent antidampinške pristojbe trebalo ugraditi u novu preprodajnu cijenu povrh preprodajne cijene prethodno korištene za ostvarivanje pozitivnog odgovora. Dodatna pristojba u odnosu na normalno nastale troškove je „valjano uključena” samo ako se doda tim ostalim troškovima. Međutim, ako se ti ostali troškovi povećavaju, ali se preprodajna cijena manje poveća, zapravo je pristojba samo djelomično ili nije uopće dodana tim ostalim troškovima, čak i ako je ekvivalent pristojbe dodan preprodajnoj cijeni koja se prethodno koristila. Mišljenje Komisije o povratu antidampinških pristojbi (SL 2014., C 164, str. 9.), koje su tužitelji iznijeli na raspravi, nije ni na koji način proturječno toj analizi. Isto vrijedi za presudu od 18. studenoga 2015., Einhell Germany i dr./Komisija (T-73/12, EU:T:2015:865), na koju su se tužitelji također pozvali na raspravi. Osobito, točka 155. te presude navodi, kad se čita u kontekstu presude, da metoda različita od metode usporedbe između preprodajnih cijena koje su se primjenjivale u Uniji prije uvođenja antidampinških pristojbi i onih koje su se primjenjivale nakon toga može biti prikladna za utvrđivanje jesu li te pristojbe uključene u nove preprodajne cijene u Uniji.
Potrebno je pojasniti da se uzimanje u obzir promjene u troškovima proizvodnje kako bi se utvrdilo je li antidampinška pristojba valjano uključena u preprodajne cijene može, ako je to primjenjivo, odvijati u okviru ispitnog postupka privremene revizije, ispitnog postupka revizije mjera pred istekom ili ispitnog postupka za povrat, a ne samo prilikom „ispitnog postupka apsorpcije”, koji je predviđen u članku 12. osnovne uredbe (sada članak 12. Uredbe br. 2016/1036), kako su dali naslutiti tužitelji na raspravi. Te različite vrste ispitnih postupaka doista odgovaraju različitim postupovnim kontekstima i doista mogu dovesti do različitih mjera, ali, što se tiče meritornog pitanja jesu li antidampinške pristojbe uključene, parametri analize su istovjetni.
U ovom slučaju, u okviru međuuredbe Komisija nije primijetila promjenu troškova proizvodnje između ispitnog postupka koji je doveo do izvorne uredbe i onoga koji je odabran za potrebe privremene revizije. Ona je stoga mogla, s obzirom na svoju marginu prosudbe, samo provjeriti jesu li nove preprodajne cijene u Uniji koje je primijenilo društvo RFAI za račun tužitelja u velikoj mjeri bile više od vrijednosti antidampinških pristojbi od 22,7%, od onih utvrđenih tijekom prvog od tih razdoblja, kako bi zaključila da su te pristojbe valjano uključene u te nove cijene te kako ih ne bi odbila u izračunu izvozne cijene.
Naprotiv, u ispitnom postupku koji je doveo do pobijane uredbe i u njezinoj uvodnoj izjavi 83., Komisija je utvrdila da je došlo do znatnog povećanja troškova proizvodnje a da joj tužitelji nisu u tom pogledu meritorno proturječili, posebno ne u ovoj tužbi. U tim okolnostima, kako bi se odredilo je li društvo RFAI valjano uključilo antidampinške pristojbe u korištene preprodajne cijene u Uniji, za račun tužitelja, tijekom ispitnog postupka o dampingu za 2012., bilo je legitimno da Komisija ne zadrži, kao temelj za analizu, preprodajne cijene utvrđene tijekom ispitnog postupka koji je doveo do izvorne Uredbe, nego da zadrži troškove proizvodnje iz 2012., čak i ako to predstavlja promjenu metode, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 83. pobijane uredbe.
Međutim, u situaciji u kojoj, kao što je to navela Komisija u uvodnoj izjavi 83. pobijane uredbe, preprodajne cijene u Uniji obuhvaćaju samo u 1 % slučajeva trošak proizvoda, uključujući antidampinšku pristojbu, ne može se ni izdaleka smatrati dokazanim da su te pristojbe doista valjano uključene.
Čak ni stopostotno povećanje preprodajnih cijena u Uniji između ispitnog postupka koji je doveo do izvorne Uredbe i ispitnog postupka o dampingu za 2012., na koje se pozivaju tužitelji, u tom kontekstu nije dovoljno da bi se dokazalo da su antidampinške pristojbe bile u cijelosti uključene tijekom drugog od tih razdoblja. Naime, dovoljno je, kao što je to u biti navedeno u točki 63. ove presude, da su se troškovi proizvodnje povećali za više od 100 %, odnosno da su se više nego udvostručili, da primijenjene cijene ne odražavaju valjano antidampinške pristojbe, s obzirom na promjenu troškova proizvodnje. Međutim, to je
a priori
potvrđeno okolnošću, koju je iznijela Komisija, da u 99% slučajeva trošak proizvoda, uključujući antidampinšku pristojbu, nije bio obuhvaćen u preprodajnim cijenama u Uniji za 2012.
Stoga je Komisija pravilno odbila antidampinšku pristojbu od preprodajne cijene prvom nezavisnom kupcu u Uniji za izračun izvozne cijene izračunane za razdoblje ispitnog postupka za 2012. s obzirom na to da nije bilo dokazano da je antidampinška pristojba bila valjano uključena u prvu od tih cijena.
[
omissis
]

Troškovi
U skladu s člankom. 134. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelji nisu uspjeli u postupku, treba im naložiti snošenje, osim njihovih vlastitih troškova, troškova Komisije, u skladu s njezinim zahtjevom.
U skladu s člankom 138. stavkom 3. Poslovnika, Opći sud može odlučiti da intervenijent koji nije jedan od nabrojanih u stavcima 1. i 2. tog članka snosi vlastite troškove. U predmetnom slučaju valja odlučiti da će Euroalliages snositi vlastite troškove.
Slijedom navedenoga,
OPĆI SUD (deveto vijeće),
proglašava i presuđuje:
1.
Tužba se odbija.
2.
Društvima Chelyabinsk electrometallurgical integrated plant OAO (CHEMK) i Kuzneckie ferrosplavy OAO (KF) nalaže se snošenje troškova ovog postupka.
3.
Euroalliages snosit će vlastite troškove.
Gervasoni
Madise
da Silva Passos
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 15. studenoga 2018.
Potpisi
*
Jezik postupka: engleski
Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.