CELEX: 62017CJ0109
Zahtjev za prethodnu odluku
Direktiva 2005/29/EZ
Nepoštena poslovna praksa poduzetnika prema potrošačima
Ugovor o zajmu osiguran hipotekom
Postupak hipotekarne ovrhe
Nova procjena vrijednosti nekretnine prije prodaje na dražbi
Valjanost ovršnog naslova
Članak 11.
Prikladna i učinkovita sredstva protiv nepoštene poslovne prakse
Zabrana nacionalnom sudu da ocjenjuje postojanje nepoštene poslovne prakse
Nemogućnost prekida postupka hipotekarne ovrhe
Članci 2. i 10.
Pravila postupanja
Pravno neobvezujući značaj tih pravila

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 11. Direktive 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća (
SL 2005., L 149, str. 22
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Bankia SA, s jedne strane, i Juana Carlosa Maríja Merina, Juana Péreza Gavilána i Maríje de la Concepción Marí Merino, u povodu postupku hipotekarne ovrhe.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 93/13/EEZ
Člankom 4. stavkom 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (
SL 1993., L 95, str. 29
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.) propisano je:
„Ne dovodeći u pitanje članak 7., nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u vrijeme kada je ugovor sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi.”
Člankom 6. stavkom 1. te direktive određuje se:
„Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.”
Člankom 7. stavkom 1. navedene direktive propisano je:
„U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.”
Direktiva 2005/29
Uvodne izjave 9., 20. i 22. Direktive 2005/29 glase:
„(9)
Ova Direktiva ne dovodi u pitanje [pojedinačne tužbe] onih kojima je nepoštenom poslovnom praksom nanesena šteta. Ne dovodi u pitanje ni pravila Zajednice i nacionalna pravila o ugovornom pravu […]
[…]
(20)
Primjereno je predvidjeti prostor za pravila postupanja koja trgovcima omogućuju učinkovitu primjenu načela ove Direktive u specifičnim gospodarskim područjima. U sektorima u kojima postoje specifični obvezni zahtjevi koji uređuju ponašanje trgovaca, primjereno je i njih smatrati dokazom kada se radi o zahtjevima profesionalne pažnje u tom sektoru. Kontrolom koju na nacionalnoj ili razini Zajednice provode nositelji pravila s ciljem otklanjanja nepoštene poslovne prakse može se izbjeći potreba za pribjegavanjem upravnim ili sudskim postupcima, te bi je stoga trebalo poduprijeti. S ciljem postizanja visokog stupnja zaštite potrošača, organizacije potrošača moglo bi se obavijestiti o sastavljanju i uključiti u sastavljanje pravila postupanja.
[…]
(22)
Potrebno je da države članice utvrde sankcije za povredu odredaba ove Direktive i osiguraju provedbu tih sankcija. Sankcije moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.”
Članak 2. te direktive glasi:
„Za potrebe ove Direktive:
[…]
(d)
‚poslovna praksa poslovnog subjekta prema potrošaču’ (dalje u tekstu: poslovna praksa) znači svaka radnja, izostavljanje, tijek postupanja ili zastupanja, tržišno komuniciranje uključujući oglašavanje i stavljanje proizvoda na tržište koje izvrši trgovac, a u izravnoj je vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima;
[…]
(f)
‚pravila postupanja’ znači sporazum odnosno niz pravila koja ne nameće zakon ili drugi propis države članice, a koja definiraju ponašanje trgovaca koji pristaju obvezati se pravilima u vezi s jednom ili više poslovnih praksi odnosno poslovnih sektora;
[…]”
Člankom 3. stavkom 2. navedene direktive propisano je:
„Ova Direktiva ne dovodi u pitanje ugovorno pravo, a posebno pravila o valjanosti, sastavljanju i učinku ugovora.”
Člankom 5. stavcima 1. i 2. iste direktive određeno je:
„1.   Nepoštena poslovna praksa se zabranjuje.
2.   Poslovna praksa je nepoštena:
(a)
ako je u suprotnosti sa zahtjevima u pogledu profesionalne pažnje;
i
(b)
ako bitno narušava ili je vjerojatno da će narušiti gospodarsko ponašanje prosječnog potrošača do kojeg dopire odnosno kojem je namijenjena, u odnosu na proizvod, odnosno gospodarsko ponašanje prosječnog člana skupine ako je poslovna praksa usmjerena određenoj skupini potrošača.”
Člankom 10. Direktive 2005/29 određeno je:
„Ova Direktiva ne isključuje kontrolu od strane nositelja pravila postupanja, koju države članice mogu podupirati, nad nepoštenom poslovnom praksom i obraćanjem osoba odnosno organizacija iz članka 11. takvim tijelima ako su postupci pred takvim tijelima dodatni, uz sudske ili upravne postupke iz tog članka.
Obraćanje takvim kontrolnim tijelima nikad se ne smatra ekvivalentnim odricanjem od sredstava sudskog odnosno upravnog rješavanja kako je predviđeno u članku 11.”
U skladu s člankom 11. te direktive:
„1.   Države članice osiguravaju postojanje prikladnih i učinkovitih sredstava za borbu protiv nepoštene poslovne prakse, s ciljem provedbe usklađenosti s odredbama ove Direktive u interesu potrošača.
Takva sredstva uključuju pravne odredbe prema kojima osobe odnosno organizacije za koje se prema nacionalnom pravu smatra da imaju zakoniti interes u borbi protiv nepoštene poslovne prakse, uključujući i konkurente na tržištu, mogu:
(a)
iskoristiti pravno sredstvo protiv takve nepoštene poslovne prakse,
i/ili
(b)
iznijeti takvu nepoštenu poslovnu praksu pred upravno tijelo nadležno bilo za odlučivanje o pritužbama ili za pokretanje primjerenog pravnog postupka.
Na svakoj je državi članici da odluči koji će od tih instrumenata biti raspoloživ te hoće li sudovima odnosno upravnim tijelima omogućiti da zahtijevaju prethodnu uporabu drugih priznatih instrumenata rješavanja pritužbi, uključujući one iz članka 10. Ti su instrumenti raspoloživi bez obzira na to nalaze li se pogođeni potrošači na državnom području države članice u kojoj je smješten trgovac ili u drugoj državi članici.
Na svakoj je državi članici da odluči:
(a)
mogu li se ti pravni instrumenti zasebno ili zajedno usmjeriti protiv više trgovaca iz istoga gospodarskog sektora;
i
(b)
mogu li se ti pravni instrumenti usmjeriti protiv nositelja pravila postupanja kada relevantna pravila promiču nepridržavanje pravnih zahtjeva.
2.   Prema pravnim odredbama iz stavka 1. države članice sudovima odnosno upravnim tijelima dodjeljuju ovlasti koje im, u slučajevima kada takve mjere smatraju nužnima uzimajući u obzir sve uključene interese, a posebno javni interes, omogućuju sljedeće:
(a)
da daju nalog za prestanak nepoštene poslovne prakse, odnosno pokrenu primjeren pravni postupak za nalog za njezin prestanak,
ili
(b)
ako nepoštena poslovna praksa još nije provedena, ali je njezina provedba neminovna, da daju nalog za zabranu te prakse odnosno pokrenu primjeren pravni postupak za njezinu zabranu,
čak i bez dokaza stvarnog gubitka ili štete odnosno namjere ili nepažnje na strani trgovca.
[…]”
Članak 13. navedene direktive glasi:
„Države članice utvrđuju sankcije za povredu nacionalnih odredaba usvojenih u primjeni ove Direktive i poduzimaju sve mjere nužne za njihovu provedbu. Sankcije moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.”
Španjolsko pravo
Zakon o građanskom postupku
Člankom 695. stavkom 1. Leya de Enjuiciamiento Civil (Zakon o građanskom postupku) predviđeno je:
„U postupcima iz ovog poglavlja ovršenikovo protivljenje ovrsi prihvaća se samo na temelju jednog od sljedećih razloga:
1.   istek jamstva ili obveze jamstva […],
2.   pogreška u izračunu dugovanog iznosa kad je jamstvom osigurana tražbina jednaka saldu po zatvaranju računa između ovrhovoditelja i ovršenika […],
3.   u slučaju ovrhe na pokretninama pod hipotekom ili onima na kojima je osnovan zalog bez oduzimanja posjeda, postojanje, na toj imovini, drugog zaloga, hipoteke na pokretnini ili nekretnini ili osiguranja upisanih prije tereta koji je temelj postupka […],
4.   nepoštenost ugovorne odredbe na kojoj se temelji ovrha ili na osnovi koje se mogao utvrditi dospjeli iznos.”
Člankom 698. stavkom 1. Zakona o građanskom postupku propisano je:
„O svakom prigovoru koji podnese dužnik, treća osoba koja je posjednik ili zainteresirana osoba, a koji nije naveden u prethodnim člancima, uključujući i one o ništetnosti ovršnog naslova ili o dospjelosti, izvjesnosti, nepostojanju ili visini iznosa duga, bit će odlučeno u odgovarajućoj presudi, pri čemu njezin učinak nikada neće biti prekid ni onemogućavanje sudskog postupka ovrhe predviđenog u ovom poglavlju.”
Kraljevska zakonska uredba 6/2012
Člankom 1. Real Decreta‑ley 6/2012 de medidas urgentes de protección de deudores hipotecarios sin recursos (Kraljevska zakonska uredba o hitnim mjerama zaštite hipotekarnih dužnika bez sredstava) od 9. ožujka 2012. propisano je da je cilj te uredbe uspostaviti poticajne mjere za restrukturiranje hipotekarnog duga onih dužnika koji imaju iznimne poteškoće u otplati duga kao i mehanizme ublažavanja postupaka hipotekarne ovrhe.
Člankom 5. te kraljevske uredbe predviđeno je:
„1.   Za kreditne institucije i druga tijela čija je profesionalna djelatnost odobravanje zajmova ili hipotekarnih kredita primjena pravila dobre prakse, koja se nalaze u ovom prilogu, dobrovoljna je.
[…]
4.   Kreditne institucije koje se obvežu na primjenu pravila dobre prakse dužne su poštovati odredbe tih pravila u slučaju kad dužnik dokaže da je ispod praga za isključenje.
[…]
9.   Institucije koje su se obvezale primjenjivati pravila dobre prakse dužne su na primjeren način obavijestiti svoje klijente o mogućnosti pozivanja na ta pravila […]”
Člankom 6. te kraljevske uredbe predviđeno je:
„1.   Poštuju li institucije koje su se na to obvezale pravila dobre prakse nadzire u tu svrhu osnovan nadzorni odbor.
[…]
4.   Nadzorni odbor prima i razmatra informacije koje mu u skladu sa stavcima 5. i 6. prosljeđuje Španjolska narodna banka te svakih šest mjeseci objavljuje izvještaj o razini poštovanja pravila dobre prakse.
[…]
6.   Prigovori zbog povrede kreditnih institucija pravila dobre prakse podnose se Španjolskoj narodnoj banci. S tim se prigovorima postupa jednako kao i s ostalim prigovorima za koje je nadležna Španjolska narodna banka.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Juan Carlos Marí Merino, Juan Pérez Gavilán i María de la Concepción Marí Merino sklopili su s društvom Bankia 30. siječnja 2006. ugovor o zajmu osiguran hipotekom u iznosu od 166000 eura glavnice, s rokom otplate od 25 godina. Tim je ugovorom „početna vrijednost” nekretnine pod hipotekom odnosno vrijednost imovine u slučaju njezine moguće prodaje na dražbi u skladu sa španjolskim pravom procijenjena na 195900 eura.
Nakon prve obnove od 29. siječnja 2009., taj je ugovor ponovno obnovljen javnobilježničkim aktom od 18. listopada 2013. U okviru te druge obnove početna vrijednost nekretnine o kojoj je riječ smanjena je na 57689 eura, a rok za otplatu preostale glavnice od 102750 eura produljen je na 40 godina. Usto, odobrena je izvansudska prodaja nekretnine te je od tog trenutka u ugovoru navedeno da je ta nekretnina uobičajeno boravište Juana Carlosa Maríja Merina, Juana Péreza Gavilána i Maríje de la Concepción Marí Merino.
Budući da je na taj način obnovljen ugovor o zajmu osiguran hipotekom imao svojstvo ovršnog naslova, društvo Bankia pokrenulo je postupak hipotekarne ovrhe. Juan Carlos Marí Merino, Juan Pérez Gavilán i María de la Concepción Marí Merino podnijeli su 8. ožujka 2016. prigovor protiv tog postupka, s obrazloženjem da taj ugovor sadržava nepoštene odredbe. Naime, s jedne strane, početna vrijednost smanjena je na njihovu štetu, a produljenje roka otplate služilo je samo kako bi se zajmoprimce potaknulo da prihvate obnovu tog ugovora. Društvo Bankia stoga je postupilo protivno zahtjevima profesionalne pažnje jer je iskoristilo restrukturiranje duga kako bi izmijenilo procjenu vrijednosti nekretnine o kojoj je riječ. S druge strane, bili su ispunjeni uvjeti pravila dobre bankarske prakse koji zajmoprimcima omogućavaju izbjegavanje ovrhe i namirenje duga predajom imovine, a da pritom ostanu u najmu, slijedom čega je društvo Bankia, s obzirom na to da su ta pravila obvezujuća, bilo dužno prihvatiti otplatu predajom imovine koju su predložili tužitelji glavnog postupka.
Sud koji je uputio zahtjev pita predstavlja li postupanje društva Bankia nepoštenu poslovnu praksu u smislu Direktive 2005/29.
U vezi s time, taj sud pojašnjava da se u skladu s nacionalnim pravom prigovor protiv postupka hipotekarne ovrhe može temeljiti samo na jednom od razloga taksativno navedenih u članku 695. Zakona o građanskom postupku. Iako je jedan od tih razloga postojanje nepoštene odredbe u ugovoru koji služi kao ovršni naslov, to nije slučaj s postojanjem nepoštene poslovne prakse, koja se može preispitati samo putem zasebne tužbe. Međutim, podnošenje takve tužbe ne dovodi do prekida postupka hipotekarne ovrhe, s obzirom na to da sud nadležan za tu tužbu nije nadležan za prekid tog postupka, u skladu s člankom 698. Zakona o građanskom postupku.
Slijedom navedenog, sud koji je uputio zahtjev smatra da, kad bi mu na temelju prava Unije bio dopušten nadzor nepoštenog poslovnog postupanja trgovca tijekom postupka hipotekarne ovrhe, kao što mu Direktiva 93/13 dopušta kad je riječ o nepoštenim odredbama, mogao bi ocjenjivati valjanost obnove ugovora o zajmu osiguranog hipotekom izvršene 18. listopada 2013. Usto, ako su pravila dobre bankarske prakse obvezujuća za kreditne institucije koje su se obvezale primjenjivati ih, tužitelji glavnog postupka doista bi mogli zahtijevati prihvaćanje otplate predajom imovine, čime bi se okončao postupak hipotekarne ovrhe kao i njihova osobna odgovornost.
U tim je okolnostima Juzgado de Primera Instancia n
o
5 de Cartagena (Prvostupanjski sud br. 5 u Cartageni) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 11. Direktive 2005/29 tumačiti na način da mu se protive nacionalni propisi poput važećih španjolskih propisa u području hipotekarne ovrhe, odnosno članak 695. i sljedeći članci Zakona o građanskom postupku, u vezi s njegovim člankom 552. stavkom 1., jer otežavaju odnosno onemogućuju sudski nadzor ugovora i akata koji mogu sadržavati nepoštenu poslovnu praksu time što ne predviđaju nadzor nepoštene poslovne prakse ni po službenoj dužnosti ni na zahtjev stranaka?
2.
Treba li članak 11. Direktive 2005/29 tumačiti na način da mu se protive nacionalni propisi poput onih španjolskih koji ne osiguravaju stvarno poštovanje pravila postupanja u slučaju da ih ovrhovoditelj odluči na primjenjivati (članci 5. i 6. u vezi s člankom 15. [Kraljevske zakonske uredbe br. 6/2012])?
3.
Treba li članak 11. Direktive 2005/29 tumačiti na način da mu se protive španjolski nacionalni propisi koji ne dopuštaju potrošaču da u postupku hipotekarne ovrhe zahtijeva poštovanje pravila postupanja, osobito kad je riječ o otplati i namirenju duga predajom imovine (točka 3. Priloga [Kraljevskoj zakonskoj uredbi br. 6/2012])”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Sud koji je uputio zahtjev prvim pitanjem u biti pita treba li članak 11. Direktive 2005/29 tumačiti na način da mu se protive nacionalni propisi poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, kojima se sudu nadležnom za postupak hipotekarne ovrhe zabranjuje da, bilo po službenoj dužnosti ili na zahtjev stranaka, preispituje valjanost ovršnog naslova s obzirom na postojanje nepoštene poslovne prakse te se u svakom slučaju sudu nadležnom za meritorno odlučivanje o postojanju te prakse zabranjuje određivanje privremenih mjera poput prekida postupka hipotekarne ovrhe.
Prije svega valja utvrditi da se, prema mišljenju društva Bankia, smanjenje procijenjene vrijednosti nekretnine pod hipotekom o kojem je riječ u glavnom postupku ne može smatrati „poslovnom praksom” u smislu članka 2. točke (d) Direktive 2005/29, s obzirom na to da ono nije u „izravnoj vezi” s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda ili usluge potrošačima. U svakom slučaju, to smanjenje nije „nepošteno” u smislu članka 5. stavka 2. te direktive. Slijedom toga, s obzirom na to da Direktiva 2005/29 nije primjenjiva u ovom slučaju, na prvo prethodno pitanje nije potrebno odgovoriti.
U tom je pogledu dovoljno utvrditi da bi sud koji je uputio zahtjev samo u slučaju kad bi mogao odnosno čak morao preispitati valjanost ovršnog naslova s obzirom na Direktivu 2005/29, a što ovisi upravo o prvom pitanju koje je taj sud uputio, bio dužan provjeriti primjenjuje li se ta direktiva na okolnosti o kojima je riječ u glavnom postupku.
Slijedom toga, na prvo prethodno pitanje valja odgovoriti.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, cilj Direktive 2005/29 osigurati visoku razinu zaštite potrošača potpunim usklađivanjem pravila o nepoštenoj poslovnoj praksi (vidjeti u tom smislu presudu od 16. travnja 2015., UPC Magyarország,
C‑388/13
,
EU:C:2015:225
, t.
32.
i navedenu sudsku praksu).
Upravo radi osiguranja takve visoke razine zaštite potrošača tom se direktivom uspostavlja opća zabrana nepoštene poslovne prakse kojom se narušava gospodarsko ponašanje potrošača (vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2013., Trento Sviluppo i Centrale Adriatica,
C‑281/12
,
EU:C:2013:859
, t.
31.
i
32.
).
Međutim, iz ustaljene sudske prakse također proizlazi da se tom direktivom, u njezinu članku 5. stavku 1., samo predviđa da se nepoštena poslovna praksa „zabranjuje” i da se njome stoga državama članicama ostavlja diskrecijski prostor glede izbora nacionalnih mjera za borbu protiv nepoštene poslovne prakse, u skladu s člancima 11. i 13. te direktive, pod uvjetom da su prikladne i učinkovite i da su tako predviđene sankcije učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće (vidjeti u tom smislu presudu od 16. travnja 2015., UPC Magyarország,
C‑388/13
,
EU:C:2015:225
, t.
56.
i
57.
i navedenu sudsku praksu).
Usto, u skladu s uvodnom izjavom 9. Direktive 2005/29, ta se direktiva primjenjuje ne dovodeći u pitanje, među ostalim, pojedinačne tužbe osoba kojima je nepoštenom poslovnom praksom nanesena šteta i pravila Unije i nacionalna pravila o ugovornom pravu, uključujući, kao što to izričito proizlazi iz članka 3. stavka 2. te direktive, pravila o valjanosti, sastavljanju i učinku ugovora.
Slijedom toga, ugovor koji služi kao ovršni naslov ne može se utvrditi ništetnim samo zbog toga što sadržava odredbe suprotne općoj zabrani nepoštene poslovne prakse iz članka 5. stavka 1. te direktive.
Iz toga proizlazi da koristan učinak Direktive 2005/29 ne zahtijeva da države članice omoguće sudu nadležnom za postupak hipotekarne ovrhe da preispituje, bilo po službenoj dužnosti ili na zahtjev stranaka, valjanost ovršnog naslova s obzirom na postojanje nepoštene poslovne prakse.
U tim okolnostima sud koji je uputio zahtjev također pita, pozivajući se osobito na presudu od 14. ožujka 2013., Aziz (
C‑415/11
,
EU:C:2013:164
), protive li se članku 11. te direktive, kojim se osobito zahtijeva da nacionalne mjere borbe protiv nepoštene poslovne prakse budu prikladne i učinkovite, nacionalni propisi poput članaka 695. i 698. Zakona o građanskom postupku, u skladu s kojima ne samo da potrošač ne može prigovoriti postupku hipotekarne ovrhe pozivajući se na postojanje nepoštene poslovne prakse na kojoj se temelji ovršni naslov, s obzirom na to da sud nadležan za ovrhu nije ovlašten za takvo preispitivanje, nego je u tu svrhu također obvezan podnijeti tužbu drugom sudu, koji nema ovlast prekidanja spomenutog postupka hipotekarne ovrhe.
Suprotno onomu što tvrdi, osobito, Europska komisija, zaključak Suda iz te presude donesene u kontekstu Direktive 93/13 ne može se proširiti na Direktivu 2005/29, s obzirom na to da, iako je cilj tih dviju direktiva osigurati visoku razinu zaštite potrošača, njima predviđeni načini za postizanje tog cilja ipak su različiti.
Naime, člankom 6. stavkom 1. Direktive 93/13 izričito je predviđeno da nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošače.
Budući da je cilj te kogentne odredbe formalnu ravnotežu prava i obveza stranaka, uspostavljenu ugovorom, zamijeniti stvarnom ravnotežom kojom se može ponovno uspostaviti jednakost između njih, nacionalni sud dužan je ocijeniti, čak i po službenoj dužnosti, nepoštenost ugovorne odredbe koja ulazi u područje primjene Direktive 93/13 i time ispraviti neravnotežu koja postoji između potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja usluga (vidjeti u tom smislu presudu od 14. lipnja 2012., Banco Español de Crédito,
C‑618/10
,
EU:C:2012:349
, t.
40.
i
42.
i navedenu sudsku praksu).
Sud je, upravo imajući u vidu tu sudsku praksu, u točki 59. presude od 14. ožujka 2013., Aziz (
C‑415/11
,
EU:C:2013:164
) utvrdio da postupovno uređenje poput onoga koje u biti proizlazi iz članaka 695. i 698. Zakona o građanskom postupku – a kojim je predviđeno da sud nadležan za donošenje meritorne odluke, kojemu je potrošač podnio zahtjev kojim ističe nepoštenost u smislu Direktive 93/13 ugovorne odredbe na kojoj se temelji ovršni naslov, ne može odrediti privremene mjere kojima se može prekinuti ili obustaviti postupak hipotekarne ovrhe, kad se određivanje takvih mjera pokaže potrebnim kako bi bio zajamčen puni učinak konačne odluke tog suda – narušava učinkovitost zaštite koja se nastoji osigurati tom direktivom.
Drukčiji zaključak vrijedi za Direktivu 2005/29.
Naime, kao što je to istaknuto u točkama 32. i 33. ove presude, tom se direktivom samo zabranjuje nepoštena poslovna praksa.
Nadalje, s jedne strane, člankom 11. Direktive 2005/29 od država članica samo se zahtijeva da osiguraju postojanje prikladnih i učinkovitih sredstava za borbu protiv nepoštene poslovne prakse, koja mogu biti tužba protiv takve nepoštene poslovne prakse ili upravno pravno sredstvo s mogućnošću sudskog nadzora, pri čemu je cilj te tužbe i tog pravnog sredstva prestanak takve prakse. S druge strane, u skladu s člankom 13. te direktive, države članice moraju uspostaviti prikladan sustav sankcija za trgovce koji primjenjuju nepoštene poslovne prakse.
Iz toga proizlazi da se ugovorna odredba ne može proglasiti ništetnom samo na temelju odredaba te direktive, neovisno o tome što je ugovorena među ugovornim strankama na temelju nepoštene poslovne prakse.
Slijedom toga, Direktivom 2005/29 ne zahtijeva se da sud nadležan za meritorno odlučivanje o postojanju te prakse može odrediti privremene mjere, poput prekida postupka hipotekarne ovrhe, kako bi bila zajamčena puna učinkovitost konačne odluke tog suda. Naime, ta odluka ni u kojem slučaju ne može – samo na temelju te direktive – utjecati na valjanost ugovora o kojem je riječ ni,
a fortiori
, na valjanost ovršnog naslova.
Zbog istog razloga, iako nacionalni propisi kojima nije predviđena mogućnost prekida postupka hipotekarne ovrhe na način da, u svim slučajevima u kojima je ovrha na nekretnini pod hipotekom provedena prije meritorne sudske odluke kojom je utvrđena nepoštenost ugovorne odredbe na kojoj se temelji hipoteka te stoga ništetnost ovršnog postupka, ta odluka potrošaču omogućava samo
a posteriori
zaštitu, koja ima samo narav naknade štete, ne udovoljavaju zahtjevima iz članka 7. stavka 1. Direktive 93/13 (presuda od 14. ožujka 2013., Aziz,
C‑415/11
,
EU:C:2013:164
, t.
60.
), drukčiji je slučaj kad je riječ o zahtjevima iz članka 11. Direktive 2005/29.
Naime, s obzirom na to da ta direktiva, kao što je to navedeno u točki 32. ove presude, ne dovodi u pitanje pojedinačne tužbe onih kojima je nepoštenom poslovnom praksom nanesena šteta ni pravila Unije i nacionalna pravila o ugovornom pravu, zaštita u obliku naknade štete može se smatrati jednim od prikladnih i učinkovitih sredstava za borbu protiv nepoštene poslovne prakse koje zahtijeva ta odredba.
Slijedom toga, propisi poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku ne mogu narušiti učinkovitost zaštite koja se nastoji osigurati Direktivom 2005/29.
Međutim, valja naglasiti i da, s obzirom na to da sud nadležan za postupak hipotekarne ovrhe preispituje valjanost ovršnog naslova s obzirom na Direktivu 93/13, bilo po službenoj dužnosti ili, kao što se to čini da je slučaj u glavnom postupku, na zahtjev stranaka, on u okviru tog preispitivanja može ocijeniti nepoštenost poslovne prakse na kojoj se temelji taj naslov.
Naime, iako utvrđenje nepoštenosti poslovne prakse samo za sebe ne dovodi automatski do utvrđenja nepoštenosti ugovorne odredbe, ono ipak predstavlja jedan od elemenata na kojima nadležni sud može utemeljiti svoju ocjenu nepoštenosti ugovorne odredbe, prilikom koje, u skladu s člankom 4. stavkom 1. Direktive 93/13, mora voditi računa o svim okolnostima slučaja (vidjeti u tom smislu presudu od 15. ožujka 2012., Pereničová i Perenič,
C‑453/10
,
EU:C:2012:144
, t.
43.
i
44.
).
Naravno, utvrđenje nepoštenosti poslovne prakse nema izravan utjecaj na pitanje valjanosti ugovora s obzirom na članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 (presuda od 15. ožujka 2012., Pereničová i Perenič,
C‑453/10
,
EU:C:2012:144
, t.
46.
).
Slijedom navedenog, na prvo pitanje valja odgovoriti da se članku 11. Direktive 2005/29 ne protive nacionalni propisi poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, kojima se sudu nadležnom za postupak hipotekarne ovrhe zabranjuje da, bilo po službenoj dužnosti ili na zahtjev stranaka, preispituje valjanost ovršnog naslova s obzirom na postojanje nepoštene poslovne prakse te se u svakom slučaju sudu nadležnom za meritorno odlučivanje o postojanju te prakse zabranjuje određivanje privremenih mjera poput prekida postupka hipotekarne ovrhe.
Drugo i treće pitanje
Drugim i trećim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 11. Direktive 2005/29 tumačiti na način da mu se protive nacionalni propisi kojima se pravilima postupanja poput onih iz članka 10. te direktive ne priznaje obvezujući pravni značaj.
Društvo Bankia i španjolska vlada smatraju da na ta pitanja nije potrebno odgovoriti, s obzirom na to da pravila dobre bankarske prakse o kojima je riječ u glavnom postupku nisu pravila postupanja u smislu članka 10. Direktive 2005/29.
U vezi s time valja istaknuti da nije zadaća Suda utvrditi jesu li pravila dobre bankarske prakse obuhvaćena definicijom pravila postupanja iz članka 2. točke (f) te direktive.
Budući da dvojbe istaknute u tom pogledu nisu takve naravi da mogu oboriti pretpostavku relevantnosti svakog prethodnog pitanja (presuda od 20. rujna 2017., Andriciuc i dr.,
C‑186/16
,
EU:C:2017:703
, t.
20.
), na ta pitanja valja odgovoriti.
U vezi s time valja podsjetiti na to da su „pravila postupanja” člankom 2. točkom (f) definirana kao „sporazum odnosno niz pravila koja ne nameće zakon ili drugi propis države članice, a koja definiraju ponašanje trgovaca”.
Međutim, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 20. Direktive 2005/29, njome predviđena svrha pravila postupanja jest omogućavanje trgovcima učinkovite primjene načela te direktive u specifičnim gospodarskim područjima, poštovanja zahtjeva profesionalne pažnje i izbjegavanja potrebe pribjegavanja upravnim ili sudskim postupcima.
Točno je da je člankom 6. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2005/29 propisano da trgovčevo nepoštovanje pravila postupanja može predstavljati nepoštenu poslovnu praksu. Međutim, tom se direktivom države članice ne obvezuju predvidjeti izravne posljedice za trgovce samo zbog toga što nisu poštovali pravila postupanja nakon što su se obvezali primjenjivati ih.
Slijedom navedenog, na drugo i treće pitanje valja odgovoriti da članak 11. Direktive 2005/29 treba tumačiti na način da mu se ne protive nacionalni propisi kojima se pravilima postupanja poput onih iz članka 10. te direktive ne priznaje obvezujući pravni značaj.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

1.
Članak 11. Direktive 2005/29 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća treba tumačiti na način da mu se ne protive nacionalni propisi poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, kojima se sudu nadležnom za postupak hipotekarne ovrhe zabranjuje da, bilo po službenoj dužnosti ili na zahtjev stranaka, preispituje valjanost ovršnog naslova s obzirom na postojanje nepoštene poslovne prakse te se u svakom slučaju sudu nadležnom za meritorno odlučivanje o postojanju te prakse zabranjuje određivanje privremenih mjera poput prekida postupka hipotekarne ovrhe.

2.
Članak 11. Direktive 2005/29 treba tumačiti na način da mu se ne protive nacionalni propisi kojima se pravilima postupanja poput onih iz članka 10. te direktive ne priznaje obvezujući pravni značaj.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: španjolski.