CELEX: 62018TJ0341
Tržišno natjecanje
Zabranjeni sporazumi
Tržište elektrolitskih kondenzatora od aluminija i tantala
Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u
Usklađivanje cijena u cijelom EGP‑u
Pripisivanje društvu majci povrede koju je počinilo društvo kći
Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni iz 2006.
Težina povrede
Povećanje iznosa novčane kazne zbog ponavljanja povrede
Proporcionalnost
Neograničena nadležnost

)
Okolnosti spora
Tužitelj i mjerodavni sektor
Tužitelj, Nec Corp., društvo je sa sjedištem u Japanu koje proizvodi i prodaje elektrolitske kondenzatore od tantala.
Od 1. kolovoza 2009. do 31. siječnja 2013. tužitelj je držao 100 % kapitala društva Nec Tokin Corporation, koje je postalo društvo Tokin Corp.
Predmetna povreda odnosi se na elektrolitske kondenzatore od aluminija i tantala. Kondenzatori su električne komponente u kojima se elektrostatički pohranjuje energija u električnom polju. Elektrolitski kondenzatori upotrebljavaju se u gotovo svim elektroničkim proizvodima, kao što su osobna računala, tableti, telefoni, rashladni uređaji, hladnjaci, perilice rublja, automobilski proizvodi i industrijski uređaji. Raspon kupaca je stoga vrlo raznolik. Elektrolitski kondenzatori, točnije elektrolitski kondenzatori od aluminija i tantala, proizvodi su čija je cijena važan čimbenik konkurentnosti.
Upravni postupak
Dana 4. listopada 2013. Panasonic i njegova društva kćeri podnijeli su Europskoj komisiji zahtjev za priznavanje zabilježbe na temelju točaka 14. i 15. Obavijesti Komisije o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela (
SL 2006., C 298, str. 17
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 62., u daljnjem tekstu: Obavijest o suradnji iz 2006.) pružajući informacije o navodnom postojanju povrede u sektoru elektrolitskih kondenzatora.
Dana 28. ožujka 2014. Komisija je na temelju članka 18. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101. i 102. UFEU‑a] (
SL 2003., L 1, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.) zatražila informacije od više poduzetnika koji posluju u sektoru elektrolitskih kondenzatora, među kojima i tužitelja.
Tužitelj je 21. svibnja 2014., zajedno s društvom Tokin, podnio Komisiji zahtjev za smanjenje iznosa novčane kazne na temelju Obavijesti o suradnji iz 2006.
Dana 4. studenoga 2015. Komisija je usvojila obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama koju je među ostalim uputila i tužitelju.
Komisija je saslušala adresate obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, među kojima i tužitelja, na raspravi održanoj od 12. do 14. rujna 2016.
Pobijana odluka
Dana 21. ožujka 2018. Komisija je donijela Odluku C(2018) 1768
final
u vezi s postupkom na temelju članka 101. [UFEU‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet AT.40136 – Kondenzatori) (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).
Povreda
Komisija je u pobijanoj odluci utvrdila postojanje jedinstvene i trajne povrede članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (EGP) u sektoru elektrolitskih kondenzatora, u kojoj je sudjelovalo devet poduzetnika ili grupacija poduzetnika, to jest Elna, Hitachi AIC, Holy Stone, Matsuo, Nichicon, Nippon Chemi‑Con, Rubycon, Sanyo (referirajući se na Sanyo i Panasonic zajedno), Tokin i tužitelj, zajedno nazvani NEC Tokin (u daljnjem tekstu zajedno: sudionici u zabranjenom sporazumu) (uvodna izjava 1. i članak 1. pobijane odluke).
Komisija u bitnome ističe da se predmetna povreda dogodila između 26. lipnja 1998. i 23. travnja 2012., na cijelom području EGP‑a, a sastojala se od sporazuma i/ili usklađenih praksi čiji je cilj bilo usklađivanje politika cijena u pogledu nabave elektrolitskih kondenzatora od aluminija i tantala (uvodna izjava 1. pobijane odluke).
Zabranjeni sporazum u osnovi je bio organiziran putem multilateralnih sastanaka koji su se uglavnom održavali u Japanu, svakog mjeseca ili svakog drugog mjeseca, na razini rukovodećih kadrova zaduženih za prodaju, i svakih šest mjeseci, na razini uprave, uključujući i predsjednike uprave (uvodne izjave 63., 68. i 738. pobijane odluke).
Multilateralni sastanci su najprije, od 1998. do 2003., bili organizirani pod nazivom „Klub za elektrolitske kondenzatore”, „Konferencija za elektrolitske kondenzatore” ili „Sastanci ECC”. Nakon toga, između 2003. i 2005., organizirani su pod nazivom „Konferencija aluminij – tantal”, „Grupa za kondenzatore od aluminija ili tantala” ili „Sastanci ATC”. Naposljetku, između 2005. i 2012., organizirani su pod nazivom „Grupa za ispitivanje tržišta” ili „Marketinška grupa” (u daljnjem tekstu: sastanci MK). Usporedno sa sastancima MK te kao njihov dodatak, između 2006. i 2008. organizirani su sastanci „Povećanje troškova” ili „Povećanje kondenzatora” (u daljnjem tekstu: sastanci CUP) (uvodna izjava 69. pobijane odluke).
Osim tih multilateralnih sastanaka, sudionici u zabranjenom sporazumu po potrebi su također održavali bilateralne i trilateralne
ad hoc
kontakte (uvodne izjave 63., 75. i 739. pobijane odluke).
U sklopu razgovora protivnih tržišnom natjecanju sudionici u zabranjenom sporazumu u biti su razmjenjivali informacije o cijenama i budućim cijenama, budućim sniženjima cijena i rasponima tih smanjenja, ponudi i potražnji, uključujući buduću ponudu i potražnju, te su u pojedinim slučajevima sklapali i primjenjivali sporazume o cijenama i postupali u skladu s njima (uvodne izjave 62., 715., 732. i 741. pobijane odluke).
Komisija je smatrala da je djelovanje sudionika u zabranjenom sporazumu činilo oblik sporazuma i/ili usklađenog djelovanja sa zajedničkim ciljem, a to je izbjegavanje cjenovnog konkuriranja i usklađivanje njihova budućeg ponašanja u vezi s prodajom elektrolitskih kondenzatora, smanjujući time neizvjesnost na tržištu (uvodne izjave 726. i 731. pobijane odluke).
Komisija je zaključila da je to djelovanje imalo jedinstveni protutržišni cilj (uvodna izjava 743. pobijane odluke).
Odgovornost društva Tokin i tužitelja
Komisija je utvrdila odgovornost društva Tokin zbog njegova izravnog sudjelovanja u zabranjenom sporazumu od 29. siječnja 2003. do 23. travnja 2012., osim u pogledu sastanaka CUP (uvodne izjave 944. i 1022. te članak 1. točka (e) pobijane odluke).
Osim toga, Komisija je utvrdila tužiteljevu odgovornost, kao društva majke koje drži cijeli tužiteljev kapital, za razdoblje od 1. kolovoza 2009. do 23. travnja 2012., osim u pogledu sastanaka CUP (uvodne izjave 945. i 1022. i članak 1. točka (e) pobijane odluke).
Novčane kazne izrečene tužitelju
Člankom 2. točkama (f) i (h) pobijane odluke s jedne se strane tužitelju i društvu Tokin izriče novčana kazna u iznosu od 5036000 eura, koju oni moraju platiti „zajedno i solidarno”, a s druge se strane tužitelju izriče novčana kazna u iznosu od 2595000 eura.
Izračun iznosa novčanih kazni
Za potrebe izračuna iznosa novčanih kazni Komisija je primijenila metodologiju predviđenu u Smjernicama o metodi za utvrđivanje kazni koje se izriču u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003 (
SL 2006., C 210, str. 2
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 58.; u daljnjem tekstu: Smjernice iz 2006.) (uvodna izjava 980. pobijane odluke).
Kao prvo, kako bi utvrdila osnovni iznos novčanih kazni izrečenih tužitelju, Komisija je uzela u obzir vrijednost prihoda od prodaje tijekom posljednje pune poslovne godine sudjelovanja u povredi, u skladu s točkom 13. Smjernica iz 2006. (uvodna izjava 989. pobijane odluke).
Komisija je izračunala vrijednost prihoda od prodaje na temelju prodaje elektrolitskih kondenzatora od aluminija i tantala kupcima sa sjedištem u EGP‑u (uvodna izjava 990. pobijane odluke).
Osim toga, Komisija je izračunala mjerodavnu vrijednost prihoda od prodaje zasebno za svaku od dvije kategorije proizvoda, odnosno posebno za elektrolitske kondenzatore od aluminija i posebno za elektrolitske kondenzatore od tantala, te je na njih primijenila različite koeficijente ovisno o trajanju (uvodna izjava 991. pobijane odluke).
Što se tiče tužitelja, Komisija je utvrdila koeficijent za trajanje od 2,72, koji odgovara razdoblju od 1. kolovoza 2009. do 23. travnja 2012. (uvodna izjava 1007., tablica 1. pobijane odluke).
Komisija je odredila udio vrijednosti prihoda od prodaje koji treba utvrditi na temelju težine povrede u iznosu od 16 %. U tom je pogledu smatrala da se horizontalni „sporazumi” o usklađivanju cijena po svojoj prirodi ubrajaju u najteže povrede članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u te da je zabranjeni sporazum obuhvaćao cijelo područje EGP‑a (uvodne izjave 1001. do 1003. pobijane odluke).
Komisija je primijenila dodatni iznos od 16 % na temelju točke 25. Smjernica iz 2006. kako bi osigurala da je izrečena novčana kazna dovoljno preventivna (uvodna izjava 1009. pobijane odluke).
Komisija je stoga utvrdila osnovni iznos novčane kazne od 6108000 eura za društvo Tokin, koji ono treba platiti zajedno i solidarno s tužiteljem (uvodna izjava 1010., tablica 2. pobijane odluke).
Kao drugo, što se tiče prilagodbi osnovnog iznosa novčanih kazni, Komisija je s jedne strane tužitelju i društvu Tokin odobrila, zbog postojanja olakotnih okolnosti, smanjenje osnovnog iznosa novčane kazne od 3 % jer nije utvrđeno da su sudjelovali na sastancima CUP i jer nema dokaza da su za njih znali (uvodna izjava 1022. pobijane odluke).
S druge strane, Komisija je ocijenila da je u trenutku počinjenja predmetne povrede već bila utvrđena odgovornost tužitelja za protutržišno ponašanje koja se odnosila na usklađivanje cijena u pogledu „velikih proizvođača (OEM) specijaliziranih za osobna računala/servere” tijekom razdoblja od 1. srpnja 1998. do 15. lipnja 2002. Tu je prvu povredu Komisija utvrdila Odlukom C(2011) 180/09
final
od 19. svibnja 2010. u vezi s postupkom na temelju članka 101. UFEU‑a i članka 53. Ugovora o EGP‑u (predmet COMP/38.511 – DRAM) (u daljnjem tekstu: odluka DRAM). Prema tome, Komisija je smatrala da se osnovni iznos tužiteljeve novčane kazne treba povećati za 50 % zbog postojanja otegotne okolnosti u obliku ponavljanja povrede (uvodne izjave 1011. do 1013. pobijane odluke).
Kao treće, Komisija je tužitelju i društvu Tokin, zbog njihove suradnje na temelju Obavijesti o suradnji iz 2006., odobrila smanjenje od 15 % na iznos novčane kazne koja bi im inače bila izrečena za povredu (uvodne izjave 1104. i 1105. pobijane odluke).
Komisija je stoga izrekla tužitelju i društvu Tokin novčane kazne u ukupnom iznosu od 16445000 eura (uvodna izjava 1139., tablica 3. pobijane odluke).
[omissis]
Postupak i zahtjevi stranaka
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 31. svibnja 2018. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
Komisija je 26. rujna 2018. podnijela odgovor na tužbu tajništvu Općeg suda.
Replika i odgovor na repliku podneseni su tajništvu Općeg suda 22. studenoga 2018. odnosno 29. siječnja 2019.
Opći sud je na prijedlog svojeg drugog vijeća i u skladu s člankom 28. svojeg Poslovnika odlučio predmet uputiti proširenom sastavu suda.
Budući da se sastav vijećâ Općeg suda promijenio, u skladu s člankom 27. stavkom 5. Poslovnika, sutkinja izvjestiteljica raspoređena je u deveto prošireno vijeće kojemu je ovaj predmet slijedom toga i dodijeljen.
Na prijedlog sutkinje izvjestiteljice Opći sud (deveto prošireno vijeće) odlučio je otvoriti usmeni dio postupka i u okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih člankom 89. Poslovnika pisanim je putem strankama postavio pitanja. Stranke su odgovorile na ta pitanja u roku koji im je za to dodijeljen te su, na raspravi održanoj 12. listopada 2020., saslušana njihova usmena izlaganja i odgovori na pitanja koja im je Opći sud postavio na raspravi.
Nakon smrti suca B. Berkea, koji je preminuo 1. kolovoza 2021., tri suca čije potpise nosi ova presuda nastavila su s vijećanjima u skladu s člankom 22. i člankom 24. stavkom 1. Poslovnika.
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
ponajprije, poništi članak 1. točku (e) pobijane odluke u dijelu u kojem se utvrđuje da je osobno sudjelovao u povredi na koju se odnosi pobijana odluka;
–
podredno, poništi članak 2. točku (h) pobijane odluke u dijelu u kojem se samo njemu izriče novčana kazna koja uključuje povećanje zbog ponavljanja povrede;
–
još podrednije, pravično smanji iznos novčanih kazni koje su mu izrečene u članku 2. točkama (f) i (h) pobijane odluke;
–
naloži Komisiji snošenje troškova postupka.
Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu;
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
Pravo
Tužitelj ističe tri tužbena razloga, kako u prilog glavnom zahtjevu, koji se odnosi na djelomično poništenje pobijane odluke, tako i u prilog podrednom zahtjevu, čiji je cilj poništenje ili smanjenje iznosa novčanih kazni koje su mu izrečene. Ti tužbeni razlozi temelje se na različitim pogreškama i povredama koje je počinila Komisija, a odnose se, kada je riječ o prvom tužbenom razlogu, na povećanje iznosa novčane kazne zbog ponavljanja povrede, kada je riječ o drugom tužbenom razlogu, na kvalifikaciju tužiteljeve odgovornosti za povredu i, kada je riječ o trećem tužbenom razlogu, na izračun iznosa novčanih kazni izrečenih tužitelju.
Tužbeni razlozi koji se odnose na poništenje pobijane odluke
[omissis]
Prvi tužbeni razlog, koji se odnosi na povećanje iznosa novčane kazne zbog ponavljanja povrede
U okviru prvog tužbenog razloga tužitelj tvrdi da članak 2. točka (h) pobijane odluke, u dijelu u kojem se u odnosu na njega povećava iznos novčane kazne zbog ponavljanja povrede, sadržava pogreške koje se tiču prava i pogreške u ocjeni, nedostatno obrazloženje i povredu načela proporcionalnosti. Taj se tužbeni razlog u biti sastoji od tri dijela.
[omissis]
Komisija osporava te argumente.
Uvodno valja primijetiti da pojam ponavljanja djela, kakav poznaje određeni broj nacionalnih pravnih poredaka, podrazumijeva da je neka osoba počinila nove povrede nakon što je bila sankcionirana za slične povrede (vidjeti presudu od 12. prosinca 2014., Eni/Komisija,
T‑558/08
,
EU:T:2014:1080
, t.
275.
i navedenu sudsku praksu).
U okviru povreda pravila tržišnog natjecanja Unije osnovni iznos novčane kazne može se povećati kada Komisija utvrdi postojanje otegotnih okolnosti. Jedna od otegotnih okolnosti jest ponavljanje povrede, definirano u točki 28. prvoj alineji Smjernica iz 2006. kao nastavljanje ili ponavljanje istovjetne ili slične povrede nakon što je Komisija ili nacionalno tijelo za tržišno natjecanje utvrdilo da je predmetni poduzetnik prekršio članak 101. ili 102. UFEU‑a. U takvom će se slučaju osnovni iznos novčane kazne povisiti za do 100 % za svaki utvrđeni slučaj povrede.
Uzimanje u obzir ponavljanja povrede ima za cilj potaknuti poduzetnike koji su pokazali sklonost povređivanju pravila tržišnog natjecanja da promijene svoje ponašanje. Komisija stoga može u svakom pojedinom slučaju u obzir uzeti pokazatelje koji potvrđuju takvu sklonost, uključujući, na primjer, vrijeme koje je proteklo između povreda o kojima je riječ (vidjeti presudu od 7. lipnja 2011., Arkema France i dr./Komisija,
T‑217/06
,
EU:T:2011:251
, t.
294.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom je slučaju, kao što to proizlazi iz članka 2. točke (h) pobijane odluke, Komisija izrekla tužitelju povećanje iznosa novčane kazne zbog ponavljanja povrede. U tom pogledu, iz uvodnih izjava 1011. do 1013. pobijane odluke proizlazi da je Komisija utvrdila da je, u trenutku počinjenja predmetne povrede, tužiteljeva odgovornost za protutržišno ponašanje već bila utvrđena u odluci DRAM. Prema tome, Komisija je smatrala da se tužitelju osnovni iznos novčane kazne treba povećati za 50 % zbog ponavljanja povrede (vidjeti točku 30. ove presude).
Tužiteljeve argumente treba ispitati s obzirom na ta razmatranja.
–
Prvi dio prvog tužbenog razloga, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava jer je povećanje iznosa novčane kazne zbog ponavljanja povrede protivno izvedenoj naravi tužiteljeve odgovornosti
Tužitelj ističe da je povećanje iznosa novčane kazne zbog ponavljanja povrede protivno izvedenoj naravi njegove odgovornosti kao društva majke društva Tokin.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da je odgovornost društva majke isključivo izvedena kada proizlazi jedino iz izravnog sudjelovanja njegova društva kćeri u povredi. U takvom slučaju ta odgovornost proizlazi iz protupravnog ponašanja njegova društva kćeri, koje se pripisuje društvu majci s obzirom na gospodarsku jedinicu koju ta društva čine. Posljedično, odgovornost društva majke nužno ovisi o činjenicama koje čine povredu koju je počinilo njegovo društvo kći s kojima je njegova odgovornost neodvojivo povezana (presuda od 27. travnja 2017., Akzo Nobel i dr./Komisija,
C‑516/15 P
,
EU:C:2017:314
, t.
61.
).
Zbog toga je Sud pojasnio da u situaciji u kojoj odgovornost društva majke isključivo proizlazi iz odgovornosti njegova društva kćeri i u kojoj niti jedan drugi čimbenik ne obilježava [pojedinačno djelovanje] koje se stavlja na teret društvu majci, odgovornost tog društva majke ne može premašiti odgovornost njegova društva kćeri (vidjeti presudu od 19. siječnja 2017., Komisija/Total i Elf Aquitaine,
C‑351/15 P
,
EU:C:2017:27
, t.
44.
i navedenu sudsku praksu).
Zbog istih razloga Sud je pojasnio da u situaciji u kojoj nijedan čimbenik pojedinačno ne obilježava djelovanje koje se predbacuje društvu majci, smanjenje iznosa novčane kazne izrečene društvu kćeri solidarno s njegovim društvom majkom načelno treba, kad su potrebne postupovne pretpostavke ispunjene, proširiti i na društvo majku (vidjeti presudu od 27. travnja 2017., Akzo Nobel i dr./Komisija,
C‑516/15 P
,
EU:C:2017:314
, t.
62.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, iz te sudske prakse proizlazi i da čimbenici specifični za društvo majku mogu opravdati različitu ocjenu njegove odgovornosti i one društva kćeri, čak i ako bi se odgovornost društva majke isključivo temeljila na protupravnom ponašanju potonjeg (vidjeti u tom smislu presudu od 27. travnja 2017., Akzo Nobel i dr./Komisija,
C‑516/15 P
,
EU:C:2017:314
, t.
74.
).
U tom pogledu, u predmetu u kojem se dovodi u pitanje odgovornost holding društva grupe društava od kojih su neka izravno sudjelovala u zabranjenim sporazumima, Sud je već presudio da se okolnost da se određenim društvima više ne mogu izreći sankcije zbog zastare ne protivi tomu da se pokrene postupak protiv drugog društva koje se smatra odgovornim osobno i solidarno s njima za ista protutržišna djelovanja, a u odnosu na koje zastara nije nastupila (presuda od 27. travnja 2017., Akzo Nobel i dr./Komisija,
C‑516/15 P
,
EU:C:2017:314
, t.
71.
,
75.
i
76.
).
Kada je točnije riječ o uvećanju iznosa novčane kazne zbog ponavljanja djela, Opći sud je već presudio da, iako se jedinstvom poduzetnikova postupanja na tržištu opravdava to da se, u slučaju povrede pravila tržišnog natjecanja, sva različita društva koja su bila dio istog poduzetnika tijekom razdoblja trajanja povrede, u načelu, smatraju solidarno odgovornima za plaćanje istog iznosa novčane kazne, treba dopustiti iznimku u slučaju otegotnih ili olakotnih okolnosti i, općenitije, okolnosti koje opravdavaju izmjenu osnovnog iznosa novčane kazne i koje postoje samo u pogledu nekih od tih društava. Stoga je Opći sud iz toga zaključio da se subjekt, u pogledu kojeg se nije utvrdila otegotna okolnost ponavljanja povrede, ne može smatrati solidarno odgovornim s drugim subjektom, u pogledu kojeg je ta okolnost utvrđena, za dio novčane kazne koji odgovara povećanju zbog ponavljanja povrede (vidjeti u tom smislu presudu od 23. siječnja 2014., Evonik Degussa i AlzChem/Komisija,
T‑391/09
, neobjavljenu,
EU:T:2014:22
, t. 271).
Opći sud je presudio i da okolnosti svojstvene situaciji društva majke ili društva kćeri mogu dovesti do različitih iznosa, kao u slučaju uzimanja u obzir otegotne okolnosti ponavljanja povrede utvrđene u odnosu na društvo majku, a ne i u odnosu na društvo kći (vidjeti u tom smislu presudu od 29. veljače 2016., UTi Worldwide i dr./Komisija,
T‑264/12
, neobjavljenu,
EU:T:2016:112
, t.
332.
).
U ovom slučaju valja istaknuti da je, s jedne strane, Komisija utvrdila odgovornost tužitelja samo kao društva majke za povredu prava tržišnog natjecanja koju je počinilo njegovo društvo kći, s kojim je tužitelj činio jednog poduzetnika u smislu članka 101. UFEU‑a (vidjeti točku 63. ove presude). S druge strane, u članku 2. točki (h) pobijane odluke Komisija je utvrdila povećanje zbog ponavljanja povrede samo u odnosu na tužitelja jer je u odluci DRAM već utvrđeno da je odgovoran za slično protutržišno ponašanje (vidjeti točke 30. i 78. ove presude).
Iz toga proizlazi da je otegotna okolnost u obliku ponavljanja povrede, koju je Komisija utvrdila, svojstvena tužiteljevoj situaciji i ne primjenjuje se na njegovo društvo kćer. Stoga je bilo opravdano da Komisija ocijeni tužiteljevu odgovornost i odgovornost društva kćeri na različit način s obzirom na to da ta ocjena može dovesti do različitog iznosa novčane kazne za društvo majku od onog za društvo kćer.
Naime, iz sudske prakse navedene u točkama 83. do 87. ove presude proizlazi da ponavljanje povrede može biti čimbenik koji pojedinačno obilježava djelovanje društva majke, koji opravdava to da opseg njegove odgovornosti prelazi opseg odgovornosti društva kćeri iz koje je u potpunosti izvedena (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 13. prosinca 2018., Deutsche Telekom/Komisija,
T‑827/14
,
EU:T:2018:930
, t.
506.
).
Stoga valja zaključiti da povećanje iznosa novčane kazne zbog ponavljanja povrede nije protivno izvedenoj naravi tužiteljeve odgovornosti.
[omissis]
Iz toga slijedi da prvi dio prvog tužbenog razloga treba odbiti.
–
Drugi dio prvog tužbenog razloga, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava jer je povećanje iznosa novčane kazne zbog ponavljanja povrede, koje obuhvaća razdoblje prije odluke DRAM, protivno preventivnom cilju pojma ponavljanja povrede
Potrebno je navesti nekoliko uvodnih pojašnjenja u pogledu tvrdnje da povećanje iznosa novčane kazne zbog ponavljanja povrede „obuhvaća” razdoblje prije odluke DRAM.
Tako valja utvrditi da je Komisija najprije utvrdila tužiteljevu odgovornost u njegovu svojstvu društva majke društva Tokin za razdoblje od 1. kolovoza 2009. do 23. travnja 2012., osim u pogledu sastanaka CUP (vidjeti točku 19. ove presude). Slijedom toga, kako bi izračunala osnovni iznos novčane kazne koju društvo Tokin i tužitelj moraju platiti zajedno i solidarno, Komisija je utvrdila faktor množenja na temelju trajanja povrede od 2,72, koji odgovara navedenom razdoblju povrede (vidjeti točku 25. ove presude).
Nadalje, Komisija je u odnosu na tužitelja utvrdila otegotnu okolnost ponavljanja povrede zbog toga što je on odlukom DRAM od 19. svibnja 2010. osuđen za povredu počinjenu između 1. srpnja 1998. i 15. lipnja 2002. te je potom odlučila da osnovni iznos novčane kazne koju treba izreći tužitelju valja povećati za 50 % zbog ponavljanja povrede (vidjeti točku 30. ove presude).
Naposljetku, kako bi izračunala povećanje zbog ponavljanja povrede, Komisija je primijenila navedeni postotak od 50 % na osnovni iznos novčane kazne, u skladu s točkom 28. Smjernica iz 2006. U tom pogledu, Komisija je smatrala da je ponavljanje povrede jedan od elemenata koje treba uzeti u obzir prilikom analize težine predmetne povrede i da, kao takvo, nije bilo povezano s trajanjem povrede. Prema tome, Komisija je smatrala da se povećanje iznosa novčane kazne zbog ponavljanja povrede ne treba računati isključivo na temelju razdoblja u kojem je ta otegotna okolnost i dalje postojala, nego da postotak povećanja koji proizlazi iz ponavljanja povrede treba primijeniti na cijelo razdoblje tužiteljeve odgovornosti za povredu (vidjeti uvodne izjave 1013. i 1021. pobijane odluke).
Iz navedenog proizlazi da je tužitelj za svoju prvu povredu, počinjenu prije predmetne povrede, kažnjen u trenutku kada je predmetna povreda bila u tijeku. Osim toga, budući da je postotak povećanja iznosa novčane kazne zbog ponavljanja povrede primijenjen na osnovni iznos novčane kazne, navedeno uvećanje uzima u obzir razdoblje povrede upotrijebljeno za izračun tog osnovnog iznosa. Iz toga proizlazi da ponavljanje povrede, kao povećanje osnovnog iznosa novčane kazne, obuhvaća cijelo razdoblje povrede koje se pripisuje tužitelju, koje pak uključuje razdoblje od gotovo devet mjeseci prije dana donošenja odluke DRAM, odnosno 19. svibnja 2010.
Međutim, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, povećanje iznosa novčane kazne zbog ponavljanja povrede u okolnostima ovog slučaja nije protivno logici na kojoj se temelji pojam ponavljanja povrede.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da Komisija raspolaže diskrecijskom ovlašću u pogledu izbora elemenata koje treba uzeti u obzir radi određivanja iznosa novčanih kazni, kao što su, među ostalim, posebne okolnosti predmeta, njegov kontekst i preventivni učinak novčanih kazni, pri čemu se nije nužno pozvati na obvezujući ili taksativni popis kriterija koji se moraju uzeti u obzir (vidjeti presudu od 8. veljače 2007., Groupe Danone/Komisija,
C‑3/06 P
,
EU:C:2007:88
, t.
37.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, utvrđenje i ocjena posebnih obilježja ponavljanja povrede dio su navedene Komisijine ovlasti (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 8. veljače 2007., Groupe Danone/Komisija,
C‑3/06 P
,
EU:C:2007:88
, t.
38.
). Naime, kao što je navedeno u točki 77. ove presude, uzimanje u obzir ponavljanja povrede ima za cilj potaknuti poduzetnike koji su pokazali sklonost povređivanju pravila tržišnog natjecanja da promijene svoje ponašanje. Komisija stoga može u svakom pojedinom slučaju uzeti u obzir pokazatelje koji potvrđuju takvu sklonost, uključujući, na primjer, vrijeme koje je proteklo između predmetnih povreda.
Što se tiče najdužeg vremenskog raspona za utvrđenje ponavljanja povrede u odnosu na poduzetnika, već je presuđeno da razdoblje kraće od deset godina između utvrđenja dviju povreda dokazuje sklonost poduzetnika nedonošenju odgovarajućih zaključaka iz činjenice da je u odnosu na njega utvrđena povreda pravila tržišnog natjecanja (vidjeti, u tom smislu, presudu od 8. veljače 2007., Groupe Danone/Komisija,
C‑3/06 P
,
EU:C:2007:88
, t.
40.
).
Osim toga, kad je riječ o najkraćem vremenskom rasponu za utvrđenje ponavljanja povrede, Opći sud je smatrao da je sudska praksa navedena u točki 105. ove presude još i relevantnija u slučaju u kojem su donošenje odluke kojom se utvrđuje prva povreda i počinjenje druge povrede bili istodobni. Tako je u predmetima u kojima su donesene presude od 8. srpnja 2008., BPB/Komisija (
T‑53/03
,
EU:T:2008:254
) i od 8. srpnja 2008., Lafarge/Komisija (
T‑54/03
, neobjavljena,
EU:T:2008:255
), Opći sud smatrao da činjenična pozadina povreda utvrđenih protiv tužiteljâ upućuje na njihovu sklonost nedonošenju odgovarajućih zaključaka iz činjenice da je u odnosu na njih utvrđena povreda pravila o tržišnom natjecanju, imajući u vidu da su tužitelji, kojima je Komisija već bila izrekla mjere odlukama kojima je utvrđena prva povreda, tijekom četiri godine nakon dostave tih odluka nastavili aktivno sudjelovati u predmetnom zabranjenom sporazumu (presude od 8. srpnja 2008., BPB/Komisija,
T‑53/03
,
EU:T:2008:254
, t.
385.
i od 8. srpnja 2008., Lafarge/Komisija,
T‑54/03
, neobjavljena,
EU:T:2008:255
, t.
727.
).
U ovom slučaju valja utvrditi da je točno da je tužitelj za svoju prvu povredu sankcioniran nakon početka povrede o kojoj je riječ u ovom predmetu. Međutim, također valja utvrditi da je tužitelj nastavio sudjelovati u zabranjenom sporazumu nakon što mu je dostavljena odluka kojom se utvrđuje prva povreda, i to tijekom razdoblja od 19. svibnja 2010. do 23. travnja 2012.
U tim okolnostima valja istaknuti da je Komisija zaključila, a da pritom nije počinila pogrešku u ocjeni, da je tužiteljevo daljnje činjenje povrede nakon što mu je izrečena prva sankcija dokaz njegove sklonosti nedonošenju odgovarajućih zaključaka iz činjenice da je u odnosu na njega utvrđena povreda pravila tržišnog natjecanja. Naime, iako mu je Komisija, na temelju odluke DRAM, već bila izrekla mjere, tužitelj je tijekom gotovo dvije godine nakon što mu je ta odluka dostavljena nastavio sudjelovati u predmetnom zabranjenom sporazumu. Tom zaključku ne proturječi okolnost da je tužitelj, zajedno s društvom Tokin, Komisiji podnio zahtjev za smanjenje iznosa novčane kazne na temelju Obavijesti o suradnji iz 2006., s obzirom na to da ta okolnost ne isključuje činjenicu da je tužitelj, nakon što mu je izrečena prva sankcija, sudjelovao u drugoj povredi.
Osim toga, taj se zaključak ne može dovesti u pitanje na temelju činjenice da je u pobijanoj odluci utvrđena tužiteljeva odgovornost samo kao društva majke, zbog sudjelovanja njegova društva kćeri u zabranjenom sporazumu, kao što to proizlazi iz točke 91. ove presude. Naime, cilj kažnjavanja ponašanja suprotnih pravilima tržišnog natjecanja i sprječavanja ponavljanja takvih ponašanja pomoću preventivnih sankcija bio bi ugrožen ako bi poduzetnik, u odnosu na kojeg je utvrđena prva povreda, promjenom svoje pravne strukture preuzimanjem društva kćeri, protiv kojeg se ne može voditi postupak zbog prve povrede, ali je uključeno u počinjenje nove povrede, mogao onemogućiti ili osobito otežati, a time i izbjeći primjenu sankcije za ponavljanje povrede (vidjeti u tom smislu presudu od 5. ožujka 2015., Komisija i dr./Versalis i dr.,
C‑93/13 P i C‑123/13 P
,
EU:C:2015:150
, t.
92.
).
Osim toga, presuda od 11. ožujka 1999., Thyssen Stahl/Komisija (
T‑141/94
,
EU:T:1999:48
), na koju se tužitelj poziva, ne pruža nikakvu potporu njegovu stajalištu. U toj je presudi Opći sud smatrao da Komisijina odluka sadržava pogrešku koja se tiče prava jer je veći dio razdoblja povrede koja je utvrđena u odnosu na tužitelja prethodio odluci kojom je kažnjen za slične povrede (presuda od 11. ožujka 1999., Thyssen Stahl/Komisija,
T‑141/94
,
EU:T:1999:48
, t.
617.
i
618.
).
Međutim, za razliku od predmeta u kojem je donesena presuda od 11. ožujka 1999., Thyssen Stahl/Komisija (
T‑141/94
,
EU:T:1999:48
), u ovom slučaju valja utvrditi, s obzirom na to da je tužitelj sudjelovao u predmetnoj povredi između 1. kolovoza 2009. i 23. travnja 2012. i da je odluka DRAM donesena 19. svibnja 2010., da se veći dio predmetne povrede dogodio nakon donošenja te odluke jer je tužitelj nastavio sudjelovati u povredi gotovo dvije godine nakon što mu je ta odluka dostavljena (vidjeti točke 107. i 108. ove presude).
Prema tome, Komisija nije počinila pogrešku koja se tiče prava zato što je smatrala da činjenica da je u odnosu na tužitelja već utvrđena povreda i da je on, unatoč tom utvrđenju i izrečenoj kazni, nastavio tijekom gotovo dvije godine sudjelovati u drugoj, sličnoj povredi iste odredbe UFEU‑a, jest ponavljanje povrede.
Iz toga slijedi da drugi dio prvog tužbenog razloga treba odbiti.
–
Treći dio prvog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi načela proporcionalnosti jer je povećanje novčane kazne zbog ponavljanja povrede obuhvaćalo razdoblje koje je prethodilo odluci DRAM
Što se tiče izračuna povećanja zbog ponavljanja povrede, valja istaknuti da je Komisijina primjena povećanja osnovnog iznosa novčane kazne izrečene tužitelju zbog ponavljanja povrede u skladu sa Smjernicama iz 2006. Naime, kao što to nedvosmisleno proizlazi iz točaka 28. i 29. tih smjernica, otegotne okolnosti, poput ponavljanja povrede, kao i olakotne okolnosti čine okolnosti koje opravdavaju prilagodbu osnovnog iznosa novčane kazne, odnosno povećanje ili smanjenje navedenog iznosa. Ponavljanje povrede stoga je otegotna okolnost koja opravdava povećanje osnovnog iznosa novčane kazne u obliku postotka povećanja tog osnovnog iznosa.
Što se tiče proporcionalnosti tog povećanja, valja podsjetiti na to da Komisija, prema ustaljenoj sudskoj praksi, prilikom određivanja iznosa svake novčane kazne raspolaže diskrecijskom ovlašću i da u tom smislu nije dužna primijeniti preciznu matematičku formulu (vidjeti presudu od 13. rujna 2010., Trioplast Wittenheim/Komisija,
T‑26/06
, neobjavljena,
EU:T:2010:387
, t.
142.
i navedenu sudsku praksu).
Usto, ponavljanje povrede okolnost je koja opravdava znatno povećanje osnovnog iznosa novčane kazne. Ta je okolnost naime dokaz da prethodno izrečena sankcija nije bila dovoljno preventivna (vidjeti presudu od 8. srpnja 2008., BPB/Komisija,
T‑53/03
,
EU:T:2008:254
, t.
398.
i navedenu sudsku praksu).
Osim toga, načelo proporcionalnosti zahtijeva da se vrijeme koje je proteklo između predmetne povrede i prijašnjeg kršenja pravila tržišnog natjecanja uzme u obzir kako bi se ocijenila sklonost poduzetnika prema kršenju tih pravila. U okviru sudskog nadzora akata Komisije u području prava tržišnog natjecanja Opći sud i, prema potrebi, Sud, mogu biti pozvani provjeriti je li Komisija poštovala navedeno načelo kada je, zbog ponavljanja povrede, povećala izrečenu novčanu kaznu i, osobito, je li takvo povećanje bilo nužno s obzirom na vrijeme koje je proteklo između povrede o kojoj je riječ i prijašnjeg kršenja pravila tržišnog natjecanja (presuda od 17. lipnja 2010., Lafarge/Komisija,
C‑413/08 P
,
EU:C:2010:346
, t.
70.
).
U ovom se slučaju tužiteljeva argumentacija, kojom nastoji dokazati da povećanje iznosa novčane kazne zbog ponavljanja povrede nije bilo proporcionalno, temelji, kao prvo, na činjenici da je već bio kažnjen za predmetnu povredu.
Taj argument valja odmah odbiti. Kao što je navedeno u točkama 75. i 77. ove presude, povećanje iznosa novčane kazne zbog ponavljanja povrede, s jedne strane, podrazumijeva da je osoba počinila nove povrede nakon što je bila kažnjena za slične povrede i, s druge strane, ima upravo za cilj osigurati preventivni učinak Komisijina djelovanja. Zbog toga se povećanje iznosa novčane kazne zbog ponavljanja povrede dodaje iznosu novčane kazne izrečene za povredu.
Tužiteljeva argumentacija se, kao drugo, temelji na kratkoći razdoblja proteklog od trenutka kada je on postao društvo majka društvu Tokin do donošenja odluke DRAM, odnosno devet mjeseci, zbog čega tužitelj nije mogao spriječiti sudjelovanje svojeg društva kćeri u zabranjenom sporazumu. Isto tako, tužitelj je odgovoran za zabranjeni sporazum samo zato što je preuzeo svoje društvo kćer te je u toj povredi sudjelovao samo kratkotrajno, dok je njegovo društvo kći u njemu sudjelovalo već nekoliko godina.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da se presumira da je tužitelj, s obzirom na to da je držao sve dionice društva Tokin od 1. kolovoza 2009. do 31. siječnja 2013., tijekom tog razdoblja izvršavao odlučujući utjecaj na to društvo kćer, tako da su tužitelj i njegovo društvo kći činili jednog poduzetnika u smislu članka 101. UFEU‑a (vidjeti točku 62. ove presude). U ovom slučaju, tužitelj uostalom ne osporava presumpciju o stvarnom izvršavanju odlučujućeg utjecaja na svoje društvo kćer tijekom predmetnog razdoblja povrede (vidjeti točku 58. ove presude). Stoga je tužitelj mogao izbjeći nastavak sudjelovanja društva Tokin u zabranjenom sporazumu nakon odluke DRAM.
Osim toga, kao što je istaknuto u točki 108. ove presude, tužiteljev nastavak činjenja predmetne povrede dokazuje njegovu sklonost neizvođenju odgovarajućih zaključaka iz činjenice da je u odnosu na njega utvrđena povreda pravila tržišnog natjecanja, s obzirom na to da mu je Komisija, na temelju odluke DRAM, već bila izrekla mjere i da je on unatoč tomu, tijekom gotovo dvije godine nakon što mu je ta odluka dostavljena, nastavio sudjelovati u predmetnom zabranjenom sporazumu.
Usto, kao što je to navedeno u točki 109. ove presude, cilj kažnjavanja ponašanja suprotnih pravilima tržišnog natjecanja bio bi ugrožen ako bi poduzetnik, u odnosu na kojeg je izrečena prva povreda, promjenom svoje pravne strukture preuzimanjem društva kćeri, protiv kojeg se ne može voditi postupak zbog te prve povrede, ali je uključeno u počinjenje nove povrede, mogao onemogućiti ili osobito otežati, a time i izbjeći primjenu sankcije za ponavljanje povrede.
U tim okolnostima, s obzirom na to da je Komisija osobito utvrdila tužiteljevu sklonost kršenju pravila tržišnog natjecanja, a povećanje zbog ponavljanja povrede može dovesti do povećanja osnovnog iznosa novčane kazne do 100 %, u skladu s točkom 28. prvom alinejom Smjernica iz 2006., valja zaključiti da Komisija nije povrijedila načelo proporcionalnosti time što je utvrdila povećanje osnovnog iznosa novčane kazne koju treba izreći tužitelju od 50 %.
S obzirom na prethodno navedeno, treći dio prvog tužbenog razloga treba odbiti i, stoga, prvi tužbeni razlog u cijelosti.
Treći tužbeni razlog, koji se odnosi na izračun iznosa novčanih kazni izrečenih tužitelju
[omissis]
–
Prvi prigovor trećeg tužbenog razloga, koji se odnosi na neprimjenjivanje smanjenja od 3 % na novčanu kaznu koja je izrečena tužitelju zbog ponavljanja povrede
U okviru prvog prigovora trećeg tužbenog razloga tužitelj u biti tvrdi da je Komisija počinila pogrešku time što je odbila primijeniti smanjenje od 3 % na iznos novčane kazne koja mu je izrečena zbog ponavljanja povrede, iako je takvo smanjenje bilo primijenjeno na osnovni iznos novčane kazne koju društvo Tokin mora platiti zajednički i solidarno s tužiteljem. Neprimjenjivanje tog smanjenja, kao prvo, protivno je izvedenoj naravi tužiteljeve odgovornosti kao društva majke, dovelo je zatim do pretjerano visoke novčane kazne, koja odgovara više od polovice iznosa novčane kazne koju on mora platiti zajednički i solidarno s društvom Tokin te, naposljetku, nije dostatno obrazloženo.
Komisija osporava te argumente.
U ovom slučaju valja utvrditi da, s jedne strane, povećanje iznosa novčane kazne zbog ponavljanja povrede za 50 % osnovnog iznosa novčane kazne koju društvo Tokin mora platiti zajednički i solidarno s tužiteljem, umanjeno za smanjenje od 15 % koje im je Komisija odobrila zbog njihove suradnje na temelju Obavijesti o suradnji iz 2006., čini otegotnu okolnost u smislu točke 28. Smjernica iz 2006. (vidjeti točku 31. ove presude).
S druge strane, smanjenje osnovnog iznosa novčane kazne koju društvo Tokin mora platiti zajednički i solidarno s tužiteljem od 3 %, s obzirom na to da njihovo sudjelovanje na sastancima CUP nije bilo utvrđeno i da nema dokaza da su oni za to znali, čini olakotnu okolnost na temelju točke 29. Smjernica iz 2006. (vidjeti točku 29. ove presude).
Kao što je to navedeno u točki 114. ove presude, otegotne i olakotne okolnosti su okolnosti koje opravdavaju prilagodbu osnovnog iznosa novčane kazne, odnosno povećanje ili smanjenje navedenog iznosa. Te se prilagodbe stoga ne mogu primijeniti jedne na druge.
U ovom slučaju ponavljanje povrede, kao otegotna okolnost, opravdava dakle povećanje osnovnog iznosa novčane kazne. Prema tome, Komisija je pravilno izračunala povećanje iznosa novčane kazne od 50 % zbog ponavljanja povrede time što ga je primijenila na osnovni iznos novčane kazne koju društvo Tokin mora platiti zajedno i solidarno s tužiteljem, a da nije uzela u obzir moguća smanjenja tog osnovnog iznosa na temelju olakotnih okolnosti, u ovom slučaju smanjenje od 3 % na temelju toga što nije dokazano da su tužitelj i njegovo društvo kći sudjelovali na sastancima CUP.
Taj zaključak nije doveden u pitanje tužiteljevim argumentom koji se temelji na tome da je njegova odgovornost kao društva majke izvedena. Kao što proizlazi iz točaka 86. i 87. ove presude, ponavljanje povrede čimbenik je koji pojedinačno obilježava ponašanje tužitelja i koji može opravdati izricanje sankcije koja je stroža od one koja proizlazi iz pripisivanja povrede koju je počinilo njegovo društvo kći.
Osim toga, ne može se prihvatiti tužiteljeva tvrdnja da je iznos novčane kazne koja mu je izrečena zbog ponavljanja povrede pretjerano visok jer čini više od polovice osnovnog iznosa novčane kazne koju mora platiti zajednički i solidarno s društvom Tokin. Naime, tužiteljeva teza temelji se na pogrešnoj pretpostavci da je smanjenje osnovnog iznosa novčane kazne od 3 % primjenjivo na povećanje osnovnog iznosa novčane kazne za 50 % (vidjeti točke 134. i 135. ove presude).
Štoviše, tužitelj ne iznosi nijedan konkretan argument u potporu svojem prigovoru koji se temelji na navodnoj povredi obveze obrazlaganja. U svakom slučaju, izračun novčane kazne izrečene samo tužitelju, koji odgovara povećanju zbog ponavljanja povrede, nedvojbeno proizlazi iz uvodnih izjava 1011. do 1013. pobijane odluke, u vezi s točkom 28. Smjernica iz 2006. na koju se pozivaju navedene uvodne izjave.
Prvi prigovor trećeg tužbenog razloga stoga treba odbiti.
[omissis]

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (deveto prošireno vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbija.

2.
Društvo Nec Corp. snosit će vlastite troškove kao i troškove Europske komisije.

Costeira
Gratsias
Kancheva
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 29. rujna 2021.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski
(
)	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.