CELEX: 62017CJ0530
Žalba
Mjere ograničavanja poduzete s obzirom na stanje u Ukrajini
Zamrzavanje sredstava i gospodarskih izvora
Popis osoba, subjekata i tijela na koje se primjenjuju mjere zamrzavanja sredstava i gospodarskih izvora
Uvrštenje žaliteljeva imena
Odluka tijela treće države
Obveza Vijeća da provjeri da su prilikom donošenja te odluke poštovana prava obrane i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu

Mikola Janovič Azarov žalbom zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 7. srpnja 2017., Azarov/Vijeće (T‑215/15, u daljnjem tekstu: pobijana presuda,
EU:T:2017:479
), kojom je Opći sud odbio njegovu tužbu za poništenje Odluke Vijeća (ZVSP) 2015/364 od 5. ožujka 2015. o izmjeni Odluke 2014/119/ZVSP o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini (
SL 2015., L 62, str. 25
.) te Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2015/357 od 5. ožujka 2015. o provedbi Uredbe (EU) br. 208/2014 o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini (
SL 2015., L 62, str. 1
.), u dijelu u kojem se odnose na njega (u daljnjem tekstu: pobijani akti).
Okolnosti spora
Vijeće je 5. ožujka 2014. donijelo Odluku 2014/119/ZVSP o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini (
SL 2014., L 66, str. 26
.). U skladu s člankom 1. stavcima 1. i 2. te odluke:
„1.   Sva sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju ili su u vlasništvu, u posjedu ili pod kontrolom osoba za koje je utvrđeno da su odgovorne za zloupotrebu ukrajinskih državnih sredstava i osoba odgovornih za kršenja ljudskih prava te fizičkih ili pravnih osoba, subjekata ili tijela povezanih s njima, kako je navedeno u Prilogu, zamrzavaju se.
2.   Fizičkim ili pravnim osobama, subjektima ili tijelima navedenima u Prilogu ne daju se na raspolaganje niti u njihovu korist, izravno ili neizravno, nikakva sredstva ni gospodarski izvori.”
Vijeće je istoga dana, 5. ožujka 2014., donijelo Uredbu (EU) br. 208/2014 o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini (
SL 2014., L 66, str. 1
.), kojom se, kad je riječ o Europskoj uniji, provode mjere ograničavanja predviđene Odlukom 2014/119.
U skladu s člankom 2. stavkom 1. te uredbe:
„Zamrzavaju se sva sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju bilo kojoj fizičkoj ili pravnoj osobi, subjektu ili tijelu navedenima u Prilogu I. ili su u njihovu vlasništvu odnosno posjedu ili pod njihovim nadzorom.”
U članku 3. stavku 1. navedene uredbe predviđeno je:
„U Prilog I. uključuju se osobe za koje, u skladu s člankom 1. Odluke 2014/119/ZSVP, Vijeće utvrdi da su odgovorne za zloupotrebu ukrajinskih državnih sredstava i osobe odgovorne za kršenja ljudskih prava u Ukrajini te fizičkih ili pravnih osoba, subjekata ili tijela povezanih s njima.”
Žalitelj, čiji su identifikacijski podaci „predsjednik Vlade Ukrajine do siječnja 2014.”, uvršten je na popise osoba, subjekata i tijela čija se sredstva i gospodarski izvori zamrzavaju, koji se nalaze u Prilogu Odluci 2014/119 i Prilogu I Uredbi br. 208/2014. Razlozi njegova uvrštenja na te popise su istovjetni i glase:
„Osoba koja podliježe kaznenom postupku u Ukrajini s ciljem istrage zločina u vezi s pronevjerom ukrajinskih državnih sredstava i njihovim nezakonitim prijenosom izvan Ukrajine.”
Odlukom (ZVSP) 2015/143 od 29. siječnja 2015. o izmjeni Odluke 2014/119/ZVSP o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini (
SL 2015., L 24, str. 16
.) Vijeće je izmijenilo tekst članka 1. stavka 1. potonje odluke na sljedeći način:
„Sva sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju ili su u vlasništvu, u posjedu ili pod kontrolom osoba za koje je utvrđeno da su odgovorne za zloupotrebu ukrajinskih državnih sredstava i osoba odgovornih za kršenja ljudskih prava u Ukrajini te fizičkih ili pravnih osoba, subjekata ili tijela povezanih s njima, kako je navedeno u Prilogu, zamrzavaju se.
Za potrebe ove Odluke, osobe za koje je utvrđeno da su odgovorne za zloupotrebu ukrajinskih državnih sredstava uključuju i osobe koje su predmetom istrage ukrajinskih vlasti:
(a)
zbog zloupotrebe ukrajinskih javnih sredstava ili imovine ili zbog sudioništva u tome; ili
(b)
zbog toga što su kao nositelji javnih dužnosti zloupotrijebili službeni položaj radi pribavljanja nepripadajuće koristi sebi ili trećoj osobi te time nanijeli štetu ukrajinskim javnim sredstvima ili imovini, ili zbog sudioništva u tome.”
Uredbom (EU) 2015/138 od 29. siječnja 2015. o izmjeni Uredbe (EU) br. 208/2014 o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini (
SL 2015., L 24, str. 1
.) Vijeće je na sličan način izmijenilo tekst članka 3. potonje uredbe.
Nakon preispitivanja Vijeće je pobijanim aktima zadržalo žaliteljevo ime na tim popisima te tako do 6. ožujka 2016. produljilo primjenu mjera ograničavanja poduzetih protiv njega zbog sljedećih razloga:
„Osoba koja podliježe kaznenom postupku koji provode ukrajinske vlasti zbog zloupotrebe javnih sredstava ili imovine.”
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 29. travnja 2015. žalitelj je podnio tužbu za poništenje pobijanih akata, navodeći pet tužbenih razloga, prvi koji se odnosi na povredu obveze obrazlaganja, drugi koji se odnosi na povredu temeljnih prava, treći koji se odnosi na zloupotrebu ovlasti, četvrti koji se odnosi na povredu načela dobrog sudovanja i peti koji se odnosi na očitu pogrešku u ocjeni.
Opći sud odbio je sve te tužbene razloge te slijedom toga i tužbu u cjelini.
Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
Žalitelj od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu;
–
sam konačno odluči o sporu na način da poništi pobijane akte u dijelu u kojem se odnose na njega te naloži Vijeću snošenje troškova postupka pred Sudom i Općim sudom;
–
podredno, vrati predmet na ponovno suđenje Općem sudu koji je vezan pravnom ocjenom Suda, a o troškovima odluči naknadno.
Vijeće od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu;
–
podredno, da odbije tužbu, i
–
naloži žalitelju snošenje troškova cjelokupnog postupka.
O žalbi
Žalitelj u prilog svojoj žalbi ističe pet žalbenih razloga. Prvim žalbenim razlogom ističe da je Opći sud povrijedio članak 296. UFEU‑a i članak 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja). Drugim žalbenim razlogom, koji se dijeli na četiri dijela, tvrdi da je Opći sud pogrešno zaključio da nisu povrijeđena njegova temeljna prava. Trećim žalbenim razlogom navodi da je Opći sud pogrešno zaključio da Vijeće nije zloupotrijebilo svoje ovlasti. Četvrti žalbeni razlog odnosi se na povredu članka 41. Povelje. Naposljetku, petim žalbenim razlogom, koji se dijeli na šest dijelova, žalitelj tvrdi da je Opći sud pogrešno ocijenio da Vijeće donošenjem pobijanih akata nije počinilo očitu pogrešku u ocjeni.
Najprije valja razmotriti treći dio petog žalbenog razloga.
Argumentacija stranaka
Žalitelj ističe da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava smatrajući u točki 166. i sljedećima pobijane presude da presuda Općeg suda od 16. listopada 2014., LTTE/Vijeće (
T‑208/11 i T‑508/11
,
EU:T:2014:885
), protiv koje je bio u tijeku žalbeni postupak, na temelju koje je Vijeće, prije nego što svoju odluku utemelji na odluci tijela treće države, dužno provjeriti da relevantno zakonodavstvo te države jamči zaštitu prava obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu ekvivalentnu onoj zajamčenoj u Uniji, nije primjenjiva u ovom predmetu s obzirom na to da se pobijani akti, po svojem tekstu i cilju, razlikuju od onih o kojima je bila riječ u predmetu u kojem je donesena ta presuda.
Žalitelj je u vezi s time istaknuo da razlike između tih dviju kategorija akata nisu odlučujuće te se pozvao na presudu Suda od 26. srpnja 2017., Vijeće/LTTE (
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
), koja je u međuvremenu donesena. S jedne strane, ističe da je za donošenje mjera ograničavanja protiv njega od strane Vijeća morala postojati odluka nadležnog tijela kako bi Vijeće na temelju te odluke moglo utvrditi da je on odgovoran za zloupotrebu sredstava. Zahtjevi koje je postavio Sud stoga su primjenjivi na taj kriterij za uvrštenje, koji je šireg dosega od onog razmatranog u predmetu u kojem je donesena ta presuda. S druge strane, argumentacija Općeg suda, na temelju koje borba protiv terorizma o kojoj je riječ u tim presudama ne mora nužno biti dio suradnje s trećom državom koju je Vijeće odlučilo podržati, kao u ovom predmetu, također je pogrešna.
Vijeće je u odgovoru istaknulo da treći dio petog žalbenog razloga nije osnovan. Ocijenilo je, kao i Opći sud u pobijanoj presudi, da je razlika između mjera ograničavanja o kojima je riječ u predmetu u kojem je donesena presuda od 26. srpnja 2017., Vijeće/LTTE (
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
), i one u ovom predmetu, koja se odnosi na njihov tekst, strukturu, ciljeve i opće uvjete na kojima se temelje, velika. Konkretnije, politička odluka Unije da podrži ukrajinski režim, osobito njegove reforme s ciljem jačanja vladavine prava u Ukrajini, relevantan je element, s obzirom na to da je Sud u presudi od 19. listopada 2017., Janukovič/Vijeće (
C‑598/16 P
, neobjavljena,
EU:C:2017:786
, t.
61.
), naveo da su mjere ograničavanja kojima je cilj borba protiv zloupotrebe državnih sredstava u toj državi dio politike potpore trećoj državi namijenjene podržavanju gospodarske i političke stabilnosti te države.
Vijeće dodaje da je zaključak Suda iz točaka 64. i 75. te presude primjenjiv u ovom predmetu s obzirom na činjenična utvrđenja Općeg suda iz točaka 175. i 176. pobijane presude, koja ne ulaze u područje nadzora Suda, iz kojih proizlazi da elementi koje je žalitelj istaknuo nisu bili dovoljni kako bi se utvrdilo da su na njegovu specifičnu situaciju utjecali problemi povezani s ukrajinskim pravosudnim sustavom na koje se poziva.
Ocjena Suda
U skladu sa sudskom praksom Suda, sudovi Unije prilikom nadzora mjera ograničavanja moraju osigurati u pravilu potpuni nadzor zakonitosti svih akata Unije, s obzirom na temeljna prava koja su sastavni dio pravnog poretka Unije (vidjeti u tom smislu presude od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, t.
97.
; od 28. studenoga 2013., Vijeće/Fulmen i Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, t.
58.
i od 28. ožujka 2017., Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, t.
106.
).
Među tim temeljnim pravima nalazi se, osobito, poštovanje prava obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu (presude od 28. studenoga 2013., Vijeće/Fulmen i Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, t.
59.
i navedena sudska praksa i od 28. studenoga 2013., Vijeće/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, t.
66.
).
Djelotvornost sudskog nadzora zajamčena člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima zahtijeva, kao što je to Opći sud pravilno podsjetio u točki 136. pobijane presude, da se, u okviru nadzora zakonitosti razloga na kojima se temelji odluka o uvrštenju ili zadržavanju imena određene osobe na popisu osoba u odnosu na koje su donesene mjere ograničavanja, sud Unije uvjeri da se ta odluka, koja se na tu osobu osobno odnosi, temelji na dovoljno čvrstoj činjeničnoj osnovi. To podrazumijeva provjeru činjenica navedenih u obrazloženju te odluke, što znači da sudski nadzor nije ograničen na ocjenu apstraktne vjerojatnosti navedenih razloga, nego se odnosi na pitanje jesu li ti razlozi, ili barem jedan od njih za koji se smatra da je sam po sebi dovoljan da se na njemu temelje ti akti, dovoljno dokazani (presude od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, t.
119.
; od 18. lipnja 2015., Ipatau/Vijeće,
C‑535/14 P
,
EU:C:2015:407
, t.
42.
kao i od 18. veljače 2016., Vijeće/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, t.
109.
).
U konkretnom slučaju, kao što je Opći sud istaknuo u točkama 132. do 134. pobijane presude, mjere ograničavanja poduzete protiv žalitelja održane su na snazi pobijanim aktima na temelju kriterija za uvrštenje iz članka 1. stavka 1. Odluke 2014/119, kako je izmijenjena Odlukom 2015/143 i iz članka 2. stavka 1., u vezi s člankom 3. stavkom 1. Uredbe br. 208/2014, kako je izmijenjena Uredbom 2015/138. Tim je kriterijem predviđeno zamrzavanje sredstava osoba za koje je utvrđeno da su odgovorne za zloupotrebu državnih sredstava, uključujući osobe protiv kojih ukrajinska tijela vode istrage.
U vezi s time, iz točaka 134., 149. i 150. pobijane presude proizlazi da je Vijeće te mjere ograničavanja donijelo na temelju okolnosti da se protiv žalitelja vodio „kazneni postupak koji provode ukrajinske vlasti zbog zloupotrebe javnih sredstava ili imovine”, kao što je to proizlazilo iz dopisa ukrajinskih tijela od 10. listopada 2014. u kojem se navodi istražni postupak koji su protiv osobe o kojoj je riječ pokrenula ukrajinska pravosudna tijela.
Iz toga proizlazi da se održavanje na snazi, na temelju pobijanih akata, mjera ograničavanja poduzetih protiv žalitelja temelji na odluci za to nadležnog tijela treće države o pokretanju i vođenju kaznenog istražnog postupka zbog kaznenog djela zloupotrebe državnih sredstava. U tom pogledu, nije relevantna okolnost iz točke 169. pobijane presude, da postojanje takve odluke nije kriterij za uvrštenje iz članka 1. stavka 1. Odluke 2014/119, kako je izmijenjena Odlukom 2015/143, nego činjenična osnova na kojoj se temelje mjere ograničavanja o kojima je riječ.
Kad je riječ o takvoj odluci, Vijeće, prije oslanjanja na odluku tijela treće države, mora provjeriti jesu li u donošenju te odluke poštovana prava obrane i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu (presuda od 26. srpnja 2017., Vijeće/LTTE (
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, t.
24.
).
Naime, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, Vijeće prilikom donošenja mjera ograničavanja mora poštovati temeljna prava koja su sastavni dio pravnog poretka Unije, među kojima su, kao što je to navedeno u točki 21. ove presude, poštovanje prava obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu (vidjeti, u tom smislu, presude od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, t.
97.
i
98.
; od 28. studenoga 2013., Vijeće/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, t.
65.
i
66.
kao i od 26. srpnja 2017., Vijeće/LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, t.
25.
).
U vezi s time, cilj je zahtjeva, u skladu s kojim je Vijeće dužno provjeriti da su prilikom donošenja odluka trećih država na kojima temelji uvrštenje osobe ili subjekta na popis osoba i subjekata čija se imovina zamrzava poštovana ta prava, osigurati da je takvo uvrštenje moguće samo na temelju dovoljno čvrste činjenične osnove i time zaštititi osobe ili subjekte o kojima je riječ (vidjeti u tom smislu presudu od 26. srpnja 2017., Vijeće/LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, t.
26.
).
Sud je također zaključio da je Vijeće u obrazloženju odluke o uvrštenju osobe ili subjekta na popis osoba ili subjekata čija se imovina zamrzava kao i u obrazloženju naknadnih odluka, dužno, makar i sažeto, navesti razloge zbog kojih smatra da su prilikom donošenja odluke treće države na temelju koje donosi svoju odluku poštovana prava obrane i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu (vidjeti u tom smislu presudu od 26. srpnja 2017., Vijeće/LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, t.
31.
i
33.
).
Slijedom navedenog, Vijeće je, kako bi ispunilo svoju obvezu obrazlaganja, u odluci kojom određuje mjere ograničavanja, dužno pokazati da je provjerilo da su prilikom donošenja odluke treće države na kojoj se temelje te mjere poštovana ta prava (vidjeti u tom smislu presudu od 26. srpnja 2017., Vijeće/LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, t.
37.
).
U konkretnom slučaju, valja istaknuti da je Opći sud u točki 167. pobijane presude, utvrdio da se pristup iz presude od 16. listopada 2014., LTTE/Vijeće (
T‑208/11 i T‑508/11
,
EU:T:2014:885
), ne može primijeniti u ovom predmetu.
Opći sud je također pojasnio, u točki 175. pobijane presude, da „bi samo ako se politička odluka Vijeća da podrži novi ukrajinski režim […] pokaže očito pogrešnom […] mogući nedostatak podudarnosti između zaštite temeljnih prava u Ukrajini i one koja postoji u Uniji mogao utjecati na zakonitost [pobijanih akata]”. Opći sud je taj zaključak, kao što to proizlazi iz točaka 173. i 174. pobijane presude, utemeljio na sudskoj praksi koja proizlazi iz presude od 21. travnja 2015., Anbouba/Vijeće (
C‑630/13 P
,
EU:C:2015:247
, t.
42.
), u skladu s kojom Sud zakonodavcu Unije priznaje široku diskrecijsku ovlast kad je riječ o utvrđivanju općih kriterija za uvrštenje koje valja primijeniti prilikom donošenja mjera ograničavanja.
To obrazloženje sadržava pogrešku koja se tiče prava.
Naime, Vijeće može zaključiti da se odluka o uvrštenju temelji na dovoljno čvrstoj činjeničnoj osnovi tek nakon što je sâmo provjerilo da su prilikom donošenja odluke treće države o kojoj je riječ, na temelju koje namjerava donijeti mjere ograničavanja, poštovana prava obrane i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu.
U konkretnom slučaju, iako je točno da s obzirom na kriterij za uvrštenje iz točke 23. ove presude Vijeće može donijeti mjere ograničavanja na temelju odluke treće države, poput one iz dopisa od 10. listopada 2014., navedenog u točki 24. ove presude, dužnost te institucije da poštuje prava obrane i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu podrazumijeva obvezu da se uvjeri da su tijela trećih država koja su donijela tu odluku poštovala ta prava.
Točno je da je Ukrajina jedna od država koje su pristupile Konvenciji za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisanoj u Rimu 4. studenoga 1950., kao što je to istaknuo Opći sud u točki 173. pobijane presude. Međutim, iako ta činjenica podrazumijeva nadzor Europskog suda za ljudska prava, temeljnih prava priznatih tom konvencijom, koja u skladu s člankom 6. stavkom 3. UEU‑a, čine dio prava Unije kao opća načela, ta činjenica ne može učiniti suvišnim provjeru od strane Vijeća da su prilikom donošenja odluke takve treće države, na kojoj temelji mjere ograničavanja, poštovana temeljna prava, a osobito prava obrane i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu.
Činjenica da je ta sudska praksa nastala u kontekstu mjera ograničavanja koje se temelje na Zajedničkom stajalištu Vijeća 2001/931/ZVSP od 27. prosinca 2001. o primjeni posebnih mjera u borbi protiv terorizma (
SL 2001., L 344, str. 93
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 1., str. 11.), koje se, u skladu s njegovim člankom 1. stavkom 4., izričito odnosi na odluku nadležnog tijela, ne može dovesti u pitanje taj zaključak. Naime, razlike u tekstu, strukturi i cilju, koje je Opći sud utvrdio u točkama 168. do 172. pobijane presude, a koje postoje između, s jedne strane, mjera ograničavanja predviđenih tim zajedničkim stajalištem i, s druge strane, mjera ograničavanja predviđenih Odlukom 2014/119, kako je izmijenjena Odlukom 2015/143 i Uredbom br. 208/2014, kako je izmijenjena Uredbom 2015/138, ne mogu dovesti do ograničavanja primjene jamstava koja proizlaze iz te sudske prakse samo na mjere ograničavanja donesene u području borbe protiv terorizma, odnosno na mjere iz tog zajedničkog stajališta, pri čemu su isključene one koje Vijeće slijedom političkog odabira donosi u okviru suradnje s trećom državom.
Kad je riječ o razmatranju Općeg suda sažetom u točki 32. ove presude, valja dodati da u ovom predmetu nije riječ o utvrđivanju općih kriterija za uvrštenje na temelju kojih se mogu donijeti mjere ograničavanja. Naprotiv, riječ je o odluci o održavanju na snazi, pobijanim aktima, zamrzavanja imovine žalitelja koja se na njega osobno odnosi. U skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 22. ove presude, u okviru svojeg nadzora zakonitosti razloga na temelju kojih je donesena takva odluka, sud Unije treba se uvjeriti da je barem jedan od tih razloga dovoljno precizan, konkretan i potkrijepljen te da je sam za sebe dovoljna osnova za donošenje te odluke (vidjeti u tom smislu presudu od 28. studenoga 2013., Vijeće/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, t.
72.
).
Usto, u slučaju osporavanja, na nadležnom je tijelu Unije da utvrdi osnovanost razloga iznesenih protiv osobe o kojoj je riječ, a ne na njoj samoj da pruži negativan dokaz o neosnovanosti spomenutih razloga (presude od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, t.
121.
i od 28. studenoga 2013., Vijeće/Fulmen i Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, t.
66.
).
Kad je riječ o presudama od 19. listopada 2017., Janukovič/Vijeće (
C‑598/16 P
, neobjavljena,
EU:C:2017:786
) i od 19. listopada 2017., Janukovič/Vijeće (
C‑599/16 P
, neobjavljena,
EU:C:2017:785
), na koje se Vijeće poziva, valja pojasniti da se u okviru žalbi povodom kojih su donesene te presude Sudu nije postavilo pitanje obuhvaća li sudska praksa koja proizlazi iz presude od 26. srpnja 2017., Vijeće/LTTE (
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
), slučajeve mjera ograničavanja donesenih s obzirom na stanje u Ukrajini. Usto, valja zaključiti da se, s obzirom na ustaljenu sudsku praksu navedenu u točkama 27., 28. i 39. ove presude, iz tih presuda ne može zaključiti da Vijeće nije dužno provjeriti jesu li prilikom donošenja odluke treće države na temelju koje namjerava donijeti mjere ograničavanja poštovana prava obrane i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu. Naime, takav bi zaključak bio u suprotnosti s tom ustaljenom sudskom praksom. Slijedom toga, zaključci iz tih presuda nemaju utjecaj na ovu žalbu.
Iz prethodno navedenog proizlazi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava smatrajući, protivno onome što je Sud utvrdio u presudi od 26. srpnja 2017., Vijeće/LTTE (
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
), da Vijeće nije bilo dužno provjeriti da su prilikom donošenja odluke treće države na temelju koje namjerava donijeti mjere ograničavanja poštovana prava obrane i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu, slijedom čega je valjalo odbiti pred njime istaknuti tužbeni razlog koji se odnosi na očitu pogrešku u ocjeni.
Slijedom navedenog, s obzirom na to da treba prihvatiti treći dio petog žalbenog razloga, na toj osnovi valja u cijelosti ukinuti pobijanu presudu, pri čemu nije potrebno odlučiti o drugim dijelovima tog žalbenog razloga ni o drugim žalbenim razlozima.
O tužbi pred Općim sudom
U skladu s člankom 61. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije, ako je žalba osnovana, Sud ukida odluku Općeg suda. U tom slučaju može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta.
U ovom slučaju Sud raspolaže potrebnim elementima kako bi konačno odlučio o tužbi za poništenje pobijanih akata koju je žalitelj podnio Općem sudu.
U vezi s time, valja utvrditi da iz obrazloženja pobijanih akata nipošto ne proizlazi da je Vijeće provjerilo jesu li ukrajinska pravosudna tijela poštovala žaliteljeva prava obrane i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu.
Slijedom navedenog, dovoljno je istaknuti da je, zbog razloga navedenih u točkama 25. do 30. i 34. do 42. ove presude, žalba osnovana te da pobijane akte valja poništiti u dijelu u kojem se odnose na žalitelja.
Troškovi
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad je žalba osnovana i Sud sâm konačno odluči o sporu, Sud odlučuje o troškovima.
U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da je žalitelj postavio zahtjev da se Vijeću naloži snošenje troškova i da potonje nije uspjelo u postupku, nalaže mu se snošenje troškova prvostupanjskog i žalbenog postupka.

Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Presuda Općeg suda Europske unije od 7. srpnja 2017., Azarov/Vijeće (
T‑215/15
,
EU:T:2017:479
), se ukida.

2.
Odluka Vijeća (ZVSP) 2015/364 od 5. ožujka 2015. o izmjeni Odluke 2014/119/ZVSP o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini i Provedbena uredba Vijeća (EU) 2015/357 od 5. ožujka 2015. o provedbi Uredbe (EU) br. 208/2014 o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini ukidaju se u dijelu u kojem se odnose na Mikolu Janoviča Azarova.

3.
Vijeću Europske unije nalaže se snošenje troškova prvostupanjskog i žalbenog postupka

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački