CELEX: 62018CJ0742
Appel
Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL)
udgifter, der er udelukket fra EU-finansiering
udgifter afholdt af Den Tjekkiske Republik
forordning (EF) nr. 555/2008
artikel 19 og 77
vinmarkeder
forordning (EF) nr. 1122/2009
artikel 33
støtte til udvikling af landdistrikterne
arealstøtte
afkoblet direkte støtte
krydsoverensstemmelseskontroller
traditionelle kontroller på stedet og kontroller på stedet ved telemåling
bevisbyrde
punktvise og faste korrektioner
tvivl om effektiviteten af kontrollerne
risikoanalyse
mangler

Den Tjekkiske Republik har med sit appelskrift nedlagt påstand om ophævelse af domskonklusionens punkt 2 i Den Europæiske Unions Rets dom af 13. september 2018, Den Tjekkiske Republik mod Kommissionen (
T-627/16
, ikke trykt i Sml., herefter den appellerede dom,
EU:T:2018:538
), hvorved Retten frifandt Kommissionen i det søgsmål, som denne medlemsstat havde anlagt med påstand om annullation af Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2016/1059 af 20. juni 2016 om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt inden for rammerne af Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) (
EUT 2016, L 173, s. 59
, herefter »den omtvistede afgørelse«), for så vidt som denne afgørelse vedrører Den Tjekkiske Republik.
Retsforskrifter
Forordning nr. 1975/2006
Artikel 26, stk. 1 og 4, i Kommissionens forordning (EF) nr. 1975/2006 af 7. december 2006 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1698/2005 for så vidt angår kontrol og krydsoverensstemmelse i forbindelse med støtteforanstaltninger til udvikling af landdistrikterne (
EUT 2006, L 368, s. 74
), som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 484/2009 af 9. juni 2009 (
EUT 2009, L 145, s. 25
) (herefter »forordning nr. 1975/2006«), fastsatte følgende:
»1.   Der skal foretages administrativ kontrol af alle støtteansøgninger og betalingsanmodninger, og den skal omfatte alle de elementer, det er muligt og relevant at kontrollere administrativt. Procedurerne skal sikre, at kontrolarbejdet, kontrolresultaterne og de foranstaltninger, der træffes i tilfælde af uoverensstemmelser, registreres.
[…]
4.   Den administrative kontrol af investeringsoperationer skal mindst omfatte et kontrolbesøg på stedet af den operation, der er ydet støtte til, eller et kontrolbesøg på investeringsstedet for at undersøge, om investeringen er gennemført.
Medlemsstaterne kan dog beslutte at undlade at aflægge besøg, når det drejer sig om mindre investeringer, eller hvis der efter deres opfattelse er ringe risiko for, at betingelserne for at modtage støtte ikke er opfyldt, eller investeringen ikke er gennemført i virkeligheden. Denne beslutning og begrundelsen herfor skal registreres.«
Denne forordnings artikel 27 bestemte følgende:
»1.   Medlemsstaterne tilrettelægger kontrol på stedet af godkendte operationer på grundlag af en passende stikprøve. Kontrollen skal så vidt muligt foretages, før den endelige udbetaling til projektet finder sted.
2.   De udgifter, der kontrolleres, skal tegne sig for mindst 4% af de offentlige udgifter, der er anmeldt til Kommissionen hvert år, og mindst 5% af de offentlige udgifter, der er anmeldt til Kommissionen i hele programperioden.
3.   Ved udvælgelsen af den stikprøve af godkendte operationer, der skal kontrolleres i henhold til stk. 1, tages især følgende i betragtning:
a)
der skal kontrolleres en passende blanding af operationer af forskellige typer og forskelligt omfang
b)
de risikofaktorer, der måtte være påvist ved den nationale kontrol eller EF-kontrollen
c)
der skal være ligevægt mellem akser og foranstaltninger.
4.   Resultaterne af kontrollen på stedet skal evalueres, så det kan fastslås, om eventuelle problemer er af systemisk karakter og indebærer en risiko for tilsvarende operationer, andre støttemodtagere eller andre organer. Ved evalueringen skal det også fastslås, hvad der er årsagerne til problemerne, om der er behov for yderligere undersøgelser, og hvilke korrigerende eller forebyggende foranstaltninger der skal træffes.«
Nævnte forordnings artikel 28 havde følgende ordlyd:
»1.   Ved kontrollen på stedet bestræber medlemsstaterne sig på at efterprøve følgende:
a)
at der kan fremlægges belæg for betalingerne til støttemodtageren i form af regnskabsbilag eller andre dokumenter, som de organisationer eller virksomheder, der gennemfører de støttede operationer, ligger inde med
b)
at udgifternes art og afholdelsestidspunkt for et passende antal udgiftsposter er i overensstemmelse med EF-bestemmelserne og svarer til operationens godkendte specifikationer og de faktisk udførte arbejder eller leverede tjenesteydelser
c)
at operationens anvendelse eller påtænkte anvendelse er i overensstemmelse med den anvendelse, der er beskrevet i ansøgningen om EF-støtte
d)
at de offentligt finansierede operationer er blevet gennemført i overensstemmelse med EF’s regler og politikker, særlig reglerne om offentlige udbud og relevante obligatoriske normer, som er fastsat i den nationale lovgivning eller i landdistriktsprogrammet.
2.   Kontrollen på stedet omfatter alle de af støttemodtagerens forpligtelser, som det er muligt at kontrollere på tidspunktet for kontrolbesøget.
3.   Kontrollen på stedet skal omfatte kontrol af operationen eller, hvis operationen er immateriel, et kontrolbesøg hos initiativtageren til operationen, medmindre der foreligger usædvanlige omstændigheder, som de nationale myndigheder har registreret og redegjort for.
4.   Kun kontrol, der opfylder alle kravene i denne artikel, kan betragtes som en del af den kontrol, som skal foretages i henhold til artikel 27, stk. 2.«
Forordning nr. 479/2008
Artikel 15 i Rådets forordning (EF) nr. 479/2008 af 29. april 2008 om den fælles markedsordning for vin, om ændring af forordning (EF) nr. 1493/1999, (EF) nr. 1782/2003, (EF) nr. 1290/2005 og (EF) nr. 3/2008 og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 2392/86 og (EF) nr. 1493/1999 (
EUT 2008, L 148, s. 1
), fastsætter følgende:
»1.   Der kan ydes støtte til materielle og/eller immaterielle investeringer i forarbejdningsfaciliteter, vinbedriftinfrastruktur og markedsføring af vin, der generelt forbedrer virksomhedens resultater og vedrører et eller flere af følgende punkter:
a)
produktion eller markedsføring af produkter, der er omhandlet i bilag IV
b)
udvikling af nye produkter, processer og teknologier i forbindelse med de produkter, der er omhandlet i bilag IV.
2.   Maksimalsatsen for støtten i henhold til stk. 1 ydes kun til mikrovirksomheder og små og mellemstore virksomheder, jf. Kommissionens henstilling 2003/361/EF af 6. maj 2003 om definitionen af mikrovirksomheder, små og mellemstore virksomheder [(
EUT 2003, L 124, s. 36
)]. For Azorerne, Madeira, De Kanariske Øer, de mindre øer i Det Ægæiske Hav, jf. Rådets forordning (EF) nr. 1405/2006 af 18. september 2006 om særlige foranstaltninger på landbrugsområdet til fordel for de mindre øer i Det Ægæiske Hav [(
EUT 2006, L 265, s. 1
)], og de franske oversøiske departementer gælder der ingen begrænsning for virksomhedens størrelse i forbindelse med maksimalsatsen. For virksomheder, der ikke er omfattet af artikel 2, stk. 1, i afsnit I i bilaget til henstilling 2003/361/EF, med under 750 medarbejdere eller med en omsætning på under 200 mio. EUR halveres den maksimale støtteintensitet.
Der ydes ikke støtte til virksomheder i vanskeligheder i den betydning, der er angivet i Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder.
3.   De støtteberettigede udgifter omfatter ikke de poster, der er nævnt i artikel 71, stk. 3, litra a)-c), i [Rådets forordning (EF) nr. 1698/2005 af 20. september 2005 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) (
EUT 2005, L 277, s. 1
)].
4.   Der anvendes følgende maksimalsatser for Fællesskabets bidrag i forbindelse med støtteberettigede investeringsudgifter:
a)
50% i områder, der er klassificeret som konvergensregioner i overensstemmelse med [Rådets forordning (EF) nr. 1083/2006 af 11. juli 2006 om generelle bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond og Samhørighedsfonden (
EUT 2006, L 210, s. 25
)]
b)
40% i områder, der ikke er konvergensregioner
c)
75% i fjernområder i overensstemmelse med Rådets forordning (EF) nr. 247/2006 af 30. januar 2006 om særlige foranstaltninger på landbrugsområdet i EU’s fjernområder [(
EUT 2006, L 42, s. 1
)]
d)
65% på de mindre øer i Det Ægæiske Hav, jf. forordning (EF) nr. 1405/2006.
5.   Artikel 72 i forordning (EF) nr. 1698/2005 finder tilsvarende anvendelse på den støtte, der er nævnt i stk. 1.«
Forordning nr. 555/2008
Kommissionens forordning (EF) nr. 555/2008 af 27. juni 2008 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 479/2008 for så vidt angår støtteprogrammer, samhandel med tredjelande, produktionskapacitet og kontrol i vinsektoren (
EUT 2008, L 170, s. 1
), som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 702/2009 af 3. august 2009 (
EUT 2009, L 202, s. 5
) (herefter »forordning nr. 555/2008«), fastsætter følgende i artikel 19, stk. 1:
»Støtten kommer til udbetaling, når det er fastslået, at enten en enkeltoperation eller alle de operationer, der er omfattet af støtteansøgningen, alt efter hvordan medlemsstaten har valgt at forvalte støtteforanstaltningen, er gennemført og kontrolleret på stedet.«
Denne forordnings artikel 77, stk. 3 og 5, bestemmer følgende:
»3.   Med undtagelse af tilfælde, hvor systematisk kontrol på stedet er foreskrevet i forordning (EF) nr. 479/2008 eller denne forordning, foretager de ansvarlige myndigheder kontrol på stedet ved stikprøver af en passende procentdel af modtagere/producenter på grundlag af en risikoanalyse i overensstemmelse med artikel 79 i denne forordning.
[…]
5.   Hvad angår de i artikel 15 i forordning (EF) nr. 479/2008 omhandlede foranstaltninger finder artikel 26, 27 og 28 i forordning (EF) nr. 1975/2006 anvendelse med de fornødne ændringer.«
Forordning nr. 1122/2009
Kommissionens forordning (EF) nr. 1122/2009 af 30. november 2009 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 for så vidt angår krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem inden for rammerne af de ordninger for direkte støtte til landbrugerne, som er omhandlet i nævnte forordning, og om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 for så vidt angår krydsoverensstemmelse inden for rammerne af støtteordningen for vin (
EUT 2009, L 316, s. 65
), som ændret ved Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 1368/2011 af 21. december 2011 (
EUT 2011, L 341, s. 33
) (herefter »forordning nr. 1122/2009«), anfører følgende i 37. og 40. betragtning:
»(37)
Det minimumsantal landbrugere, der skal kontrolleres på stedet som led i de forskellige støtteordninger, bør fastlægges. Vælger medlemsstaterne at anvende de forskellige husdyrstøtteordninger, bør de anvende en integreret bedriftsbaseret ordning for landbrugere, der ansøger om støtte i henhold til disse ordninger.
[…]
(40)
Den stikprøve, der udvælges med henblik på den minimumskontrol, der skal udføres på stedet, bør udvælges dels på grundlag af en risikoanalyse, dels tilfældigt. Den ansvarlige myndighed bør fastsætte risikofaktorerne, fordi den bedre er i stand til at vælge de relevante risikofaktorer. For at risikoanalyserne skal blive relevante og effektive, bør risikoanalysernes effektivitet vurderes og ajourføres hvert år på baggrund af de enkelte faktorers relevans, en sammenligning af resultaterne af en tilfældig og risikobaseret udvælgelse af stikprøver og de særlige forhold i de enkelte medlemsstater.«
Denne forordnings artikel 26, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Administrativ kontrol og kontrol på stedet i henhold til denne forordning foretages på en sådan måde, at der sikres en effektiv efterprøvning af, om betingelserne for at opnå støtte er opfyldt, og om de krav og normer, der er relevante for krydsoverensstemmelse, er overholdt.«
Denne forordnings artikel 30, stk. 1, bestemmer følgende:
»Det samlede antal kontroller på stedet, der foretages hvert år, skal omfatte mindst 5% af alle landbrugere, der ansøger om støtte i henhold til enkeltbetalingsordningen, støtte i henhold til den generelle arealbetalingsordning eller arealrelaterede betalinger i forbindelse med særlig støtte. Medlemsstaterne sørger for, at kontrollerne på stedet omfatter mindst 3% af de landbrugere, der ansøger om støtte i henhold til hver af de øvrige arealrelaterede støtteordninger omhandlet i afsnit III, IV og V i [Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 af 19. januar 2009 om fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte til landbrugere og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere, om ændring af forordning (EF) nr. 1290/2005, (EF) nr. 247/2006, (EF) nr. 378/2007 og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1782/2003 (
EUT 2009, L 30, s. 16
)].«
Samme forordnings artikel 31, stk. 1 og 2, er affattet således:
»1.   Den ansvarlige myndighed udvælger på grundlag af en risikoanalyse stikprøver til kontrol på stedet i henhold til denne forordning, således at de er repræsentative for de indsendte støtteansøgninger.
For at sikre en sådan repræsentativitet udvælger medlemsstaterne tilfældigt mellem 20% og 25% af minimumsantallet af landbrugere, der skal underkastes kontrol på stedet, jf. artikel 30, stk. 1 og 2.
Hvis antallet af landbrugere, der skal underkastes kontrol på stedet, er større end minimumsantallet af landbrugere, der skal underkastes kontrol på stedet, jf. artikel 30, stk. 1 og 2, skal procentdelen af tilfældigt udvalgte landbrugere i den supplerende stikprøve dog ikke være større end 25%.
2.   Risikoanalysen undersøges for, hvor effektiv den er, og ajourføres hvert år:
a)
ved at hver risikofaktors betydning fastlægges
b)
ved at resultaterne af den risikobaserede stikprøve og den tilfældigt udvalgte stikprøve, jf. stk. 1, andet afsnit, sammenholdes
c)
ved at der tages hensyn til særlige forhold i medlemsstaten.«
Artikel 33 i forordning nr. 1122/2009 har følgende ordlyd:
»Kontrollen på stedet skal omfatte alle de landbrugsparceller, som der er ansøgt om støtte for i henhold til støtteordningerne i bilag I til forordning (EF) nr. 73/2009. Den fysiske fastslåelse af arealerne, der er en del af kontrollen på stedet, kan dog begrænses til en stikprøve på ned til 50% af de landbrugsparceller, som der er indsendt ansøgninger for i henhold til de støtteordninger, som er omhandlet i afsnit III, IV og V i forordning (EF) nr. 73/2009, hvis stikprøven sikrer en pålidelig og repræsentativ kontrol, både med hensyn til det kontrollerede areal og den støtte, der er ansøgt om. Hvis der ved stikprøvekontrollen påvises uregelmæssigheder, sættes andelen af de faktisk kontrollerede parceller op.
Medlemsstaterne kan gøre brug af telemåling, jf. artikel 35, og GNSS-metoder (Global Navigation Satellite Systems), hvis det er muligt.«
Artikel 57 i forordning nr. 1122/2009 med overskriften »Beregningsgrundlag i forbindelse med anmeldte arealer« fastsætter i stk. 3 følgende:
»For støtteansøgninger i henhold til arealrelaterede støtteordninger beregnes støtten, uden at det berører nedsættelser eller udelukkelser i henhold til artikel 58 og 60, på grundlag af det for afgrødegruppen fastslåede areal, hvis det anmeldte areal i en enkeltansøgning er større end det for afgrødegruppen fastslåede areal.
Er forskellen mellem det samlede fastslåede areal og det samlede areal, der er anmeldt til betalinger i henhold til støtteordningerne i afsnit III, IV og V i forordning (EF) nr. 73/2009, på 0,1 ha eller derunder, betragtes det fastslåede areal dog som lig med det anmeldte areal, jf. dog artikel 30 i forordning (EF) nr. 73/2009. Ved beregningen tages kun anmeldelser af for stort areal på afgrødegruppeniveau i betragtning.
Andet afsnit gælder ikke, hvis forskellen er større end 20% af det samlede areal, der er anmeldt til betalinger.«
Artikel 58 i forordning nr. 1122/2009, som har overskriften »Nedsættelser og udelukkelser i tilfælde af anmeldelse af for stort areal«, bestemmer følgende:
»Hvis det areal, der for en afgrødegruppe er anmeldt med henblik på at opnå støtte under en arealrelateret støtteordning, overstiger det areal, der er fastslået i henhold til artikel 57, beregnes støtten på grundlag af det fastslåede areal med fradrag af det dobbelte af den konstaterede forskel, hvis forskellen enten er på over 3% eller to hektar, men ikke udgør mere end 20% af det fastslåede areal.
Er forskellen på over 20% af det fastslåede areal, ydes der ingen arealstøtte for den pågældende afgrødegruppe.
Er forskellen på over 50%, udelukkes landbrugeren også fra at modtage støtte på indtil et beløb, der er lig med det beløb, som svarer til forskellen mellem det anmeldte areal og det areal, der er fastslået i henhold til artikel 57 i nærværende forordning. Det pågældende beløb modregnes i overensstemmelse med artikel 5b i [Kommissionens forordning (EF) nr. 885/2006 af 21. juni 2006 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1290/2005 for så vidt angår godkendelse af betalingsorganer og andre organer og regnskabsafslutning for EGFL og ELFUL (
EUT 2006, L 171, s. 90
, berigtiget i
EUT 2007, L 291, s. 30
)]. Hvis beløbet ikke kan modregnes fuldt ud i overensstemmelse med den pågældende artikel i løbet af de tre kalenderår, der følger efter kalenderåret for konstateringen, annulleres restbeløbet.«
Tvistens baggrund og den omtvistede afgørelse
Tvistens baggrund er gennemgået af Retten i den appellerede doms præmis 1-4 og kan med henblik på nærværende sag sammenfattes som følger.
I forbindelse med tre revisionsopgaver, der fandt sted den 10.-14. september 2012, den 12.-16. november 2012 og den 8.-12. september 2014 (herefter »revisionen«), undersøgte Kommissionen, hvorvidt en række betalinger, som de tjekkiske myndigheder havde gennemført inden for rammerne af Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL), var forenelige med de EU-retlige regler om henholdsvis krydsoverensstemmelse, investeringer i vinsektoren og afkoblet direkte støtte.
Den 20. juni 2016 vedtog Kommissionen den omtvistede afgørelse om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt inden for rammerne af (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL), nærmere bestemt, hvad angår Den Tjekkiske Republik, udgifter på:
–
29485612,55 EUR angående krydsoverensstemmelseskravene for regnskabsårene 2011-2014
–
636516,20 EUR angående støtteordningen for investering i vinsektoren for regnskabsårene 2011-2014
–
462517,83 EUR angående ordningen for afkoblet direkte støtte for regnskabsårene 2013-2015.
Sagen for Retten og den appellerede dom
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 31. august 2016 anlagde Den Tjekkiske Republik sag med påstand om annullation af den omtvistede afgørelse, idet denne medlemsstat fremsatte fire anbringender: De tre første anbringender vedrørte en tilsidesættelse af artikel 52, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1306/2013 af 17. december 2013 om finansiering, forvaltning og overvågning af den fælles landbrugspolitik og om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 352/78, (EF) nr. 165/94, (EF) nr. 2799/98, (EF) nr. 814/2000, (EF) nr. 1290/2005 og (EF) nr. 485/2008 (
EUT 2013, L 347, s. 549
), og det fjerde anbringende vedrørte en tilsidesættelse af denne artikels stk. 2.
Ved den appellerede dom forkastede Retten alle de fremsatte anbringender undtagen det fjerde anbringendes tredje led. Følgelig annullerede Retten den omtvistede afgørelse, for så vidt som den udelukkede betalinger gennemført af Den Tjekkiske Republik inden for rammerne af EGFL for et beløb på 6356909,30 EUR på grundlag af krydsoverensstemmelseskontroller vedrørende regnskabsåret 2011.
Parternes påstande for Domstolen
Den Tjekkiske Republik har nedlagt følgende påstande:
–
Domskonklusionens punkt 2 i og den dertil hørende del af den appellerede dom ophæves.
–
Den omtvistede afgørelse annulleres, for så vidt som den udelukker udgifter for et samlet beløb på 462517,83 EUR i forbindelse med den generelle arealbetaling.
–
Den omtvistede afgørelse annulleres, for så vidt som den udelukker udgifter for et samlet beløb på 636516,20 EUR i forbindelse med investeringer i vinsektoren.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes.
–
Appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Anmodningen om genåbning af retsforhandlingernes mundtlige del
Efter generaladvokatens fremsættelse af forslaget til afgørelse har Den Tjekkiske Republik ved skrivelse indleveret til Domstolens Justitskontor den 30. marts 2020 anmodet om, at retsforhandlingernes mundtlige del genåbnes i henhold til artikel 83 i Domstolens procesreglement.
Det følger af denne bestemmelse, at Domstolen til enhver tid, efter at have hørt generaladvokaten, ved kendelse kan bestemme, at retsforhandlingernes mundtlige del skal genåbnes, navnlig hvis den finder, at sagen er utilstrækkeligt oplyst, eller såfremt en part, efter at denne del af retsforhandlingerne er afsluttet, er fremkommet med nye oplysninger vedrørende sagens faktiske omstændigheder, som er af afgørende betydning for Domstolens afgørelse, eller såfremt sagen bør afgøres på grundlag af et argument, som ikke har været drøftet.
Den Tjekkiske Republik har til støtte for sin anmodning gjort gældende, at generaladvokatens forslag til afgørelse, hvad angår det tredje anbringende, bygger på åbenbart urigtige faktiske omstændigheder, som modsiger de argumenter og beviser, der er blevet fremført under sagen for Domstolen.
Det skal imidlertid bemærkes, at generaladvokaten i henhold til artikel 252, stk. 2, TEUF fuldstændig upartisk og uafhængigt offentligt skal fremsætte begrundede forslag til afgørelse af de sager, som i henhold til statutten for Den Europæiske Unions Domstol kræver generaladvokatens medvirken. Domstolen er hverken bundet af dette forslag til afgørelse eller af den begrundelse, som generaladvokaten er fremkommet med (dom af 5.3.2020, Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi mod EUIPO,
C-766/18 P
,
EU:C:2020:170
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det skal ligeledes bemærkes, at der i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og i procesreglementet ikke er fastsat bestemmelser om, at der kan indgives indlæg til generaladvokatens forslag til afgørelse. En uenighed med generaladvokatens forslag til afgørelse kan derfor ikke i sig selv udgøre et forhold, som kan begrunde genåbning af den mundtlige forhandling (dom af 5.3.2020, Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi mod EUIPO,
C-766/18 P
,
EU:C:2020:170
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I den foreliggende sag fremgår det af anmodningen om genåbning af retsforhandlingernes mundtlige del, at Den Tjekkiske Republik med denne anmodning reelt søger at tage til genmæle over for generaladvokatens udlægning af de faktiske og retlige omstændigheder, der ligger til grund for det tredje appelanbringende. Som det fremgår af den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms foregående præmis, er der imidlertid ikke derved tale om et forhold, som kan begrunde en genåbning af retsforhandlingernes mundtlige del. I øvrigt skal det bemærkes, at disse omstændigheder har været genstand for omfattende debatter mellem appelsagens parter, navnlig i forbindelse med retsforhandlingernes skriftlige del.
Domstolen finder, efter at have hørt generaladvokaten, at den råder over alle nødvendige oplysninger for at kunne træffe afgørelse i appelsagen.
Henset til ovenstående betragtninger er det ufornødent at anordne genåbning af retsforhandlingernes mundtlige del.
Appellen
Den Tjekkiske Republik har til støtte for sin appel fremsat fire anbringender. Det første, det andet og det fjerde anbringende vedrører en række retlige fejl angående henholdsvis bevisbyrden, artikel 33 i forordning nr. 1122/2009 samt artikel 19 og 77 i forordning nr. 555/2008. Det tredje anbringende vedrører en retlig fejl samt en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder og af tvistens genstand, som relaterer sig til Rettens konstatering af tidspunktet for de tjekkiske myndigheders gennemførelse af det nationale støtteprogram.
Det første anbringende
Parternes argumenter
Med sit første anbringende har Den Tjekkiske Republik gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den anvendte den faste retspraksis om bevisbyrden på området for EGFL. I første omgang har denne medlemsstat foreholdt Retten, at den i den appellerede doms præmis 22 begik en retlig fejl ved at fastslå, at kontroller på stedet ved telemåling og traditionelle kontroller på stedet må føre til »principielt lignende« andele af uregelmæssigheder.
Den Tjekkiske Republik har således i det væsentlige gjort gældende, at sammenligningen af de andele af fejl, der afsløres i forbindelse med de to kontrolmetoder, er irrelevant i betragtning af de iboende objektive forskelle, der eksisterer mellem disse metoder i måden at udvælge kontrolstikprøven på.
Den Tjekkiske Republik har nærmere bestemt anført, at risikoanalysen ved telemåling ikke kan medføre en andel af uregelmæssigheder, der er sammenlignelig med andelen af uregelmæssigheder ved risikoanalysen ved de traditionelle kontroller på stedet, fordi målretningen for risikoanalysen ved telemåling er objektivt mindre præcis.
For det første følger dette af, at den risikoanalyse, der benyttes ved kontroller ved telemåling, finder sted tidligere på grund af en række krav fastsat på side 36 i de fælles tekniske specifikationer fra 2013, som Kommissionen har opstillet, og hviler på ældre data end den risikoanalyse, der gennemføres ved traditionelle kontroller på stedet.
For det andet fører risikoanalysen ved kontrollerne på stedet ved telemåling til en udvælgelse af kontrolstikprøver i form af områder på 30 km gange 20 km, inden for hvilke alle landbrugsparceller kontrolleres uafhængigt af risikoprofilen for landbrugerne i dette område, hvorimod risikoanalysen ved de traditionelle kontroller på stedet koncentrerer sig specifikt om de såkaldte landbrugere »med risiko«. Det følger heraf, at målretningen for risikoanalysen ved telemåling er reduceret i forhold til den risikoanalyse, der gennemføres ved de traditionelle kontroller på stedet.
For det tredje og endelig gælder det, at eftersom områder med mindre end 25% landbrugsareal ifølge de af Kommissionen opstillede krav ikke kan gøres til genstand for en kontrol ved telemåling, kan visse landbrugere med høj risiko ikke underkastes en sådan kontrol, således at de kun kan underkastes en traditionel kontrol på stedet.
I betragtning af de objektive forskelle mellem disse to metoder kan en lavere andel af uregelmæssigheder ved risikoanalysen ved telemåling derfor ikke i sig selv skabe alvorlig og rimelig tvivl om, hvorvidt en medlemsstats kontrolsystem fungerer tilfredsstillende.
Det følger heraf, at det objektivt umulige i at sammenligne målretningen for risikoanalyserne ligeledes forhindrer en fastlæggelse af en tilladt maksimal afvigelse mellem de andele af uregelmæssigheder, der konstateres mellem de to metoder.
Den Tjekkiske Republik har tillige fremhævet, at selv om artikel 33, stk. 2, og artikel 35 i forordning nr. 1122/2009 bemyndiger medlemsstaterne til at kontrollere landbrugsarealet ved hjælp af to kontrolmetoder uden at favorisere den ene af disse to metoder eller opstille nogen supplerende betingelser for deres anvendelse, forholder det sig ikke desto mindre således, at et effektivt kontrolsystem er kendetegnet ved, at disse to kontrolmetoder benyttes på en kompletterende måde. At kræve af disse to objektivt forskellige metoder, at de skal give sammenlignelige resultater, ville imidlertid i praksis føre til, at en medlemsstat enten skulle reducere målretningen for risikoanalysen ved de traditionelle kontroller på stedet eller skulle opgive kontrollen ved telemåling, i hvilket tilfælde de bestemmelser i forordning nr. 1122/2009, der tillader anvendelsen af denne kontrolmetode, ville miste deres effektive virkning.
I øvrigt har Den Tjekkiske Republik gjort gældende, at Retten ikke kommenterede Kommissionens argument om, at der blev skabt alvorlig og rimelig tvivl ved den stikprøve, der blev tilfældigt udvalgt til kontrollen ved telemåling, og som viser en højere andel af uregelmæssigheder i forhold til en stikprøve, der med henblik på en kontrol ved telemåling udvælges på grundlag af en risikoanalyse.
I anden omgang har Den Tjekkiske Republik anført, at Retten i den appellerede doms præmis 23 og 24 begik den samme fejl ved at fastslå, at Den Tjekkiske Republik ikke havde fremført specifikke forhold, der kunne godtgøre, at de forskellige konstaterede andele af uregelmæssigheder kunne tilskrives de pågældende metoders karakter eller de kontrollerede erhvervsdrivendes risikoprofil og ikke mangler ved de valg, som de nationale myndigheder havde foretaget.
Såfremt det antages, at Kommissionens konstateringer skabte alvorlig og rimelig tvivl, ville det i forhold til at fjerne denne tvivl – henset til det ovenstående – være unødvendigt at redegøre for grundene til den afvigelse, der er mellem de konstaterede andele af uregelmæssigheder. I forhold til at fjerne denne tvivl er det tilstrækkeligt, at medlemsstaten påviser, at kontrolsystemet fungerer effektivt, og at de to kontrolmetoder anvendes hensigtsmæssigt. Den Tjekkiske Republik har i denne forbindelse fremhævet, at den under revisionen og sagen for Retten har fremlagt konkret bevismateriale, som klart dokumenterer, at risikoanalysen opfyldte kravene i forordning nr. 1122/2009, hvilket Kommissionen aldrig har modbevist.
Heroverfor har Kommissionen i første omgang gjort gældende, at Rettens vurdering i den appellerede doms præmis 22, ifølge hvilken det er rimeligt at forvente, at de traditionelle kontroller på stedet og kontroller på stedet ved telemåling fører til »principielt lignende« andele af uregelmæssigheder, er materielt korrekt.
Kommissionen har i det væsentlige anført, at den argumentation, som Den Tjekkiske Republik har fremført for at begrunde afvigelserne mellem andelene af uregelmæssigheder ved de forskellige kontrolmetoder på stedet, modsiges af artikel 26, artikel 31, stk. 2, og artikel 33 i forordning nr. 1122/2009.
For det første kræver denne forordnings artikel 26, at kontrollerne på stedet uanset den anvendte metode skal sikre en effektiv efterprøvning af, om betingelserne for at opnå støtte er opfyldt.
For det andet følger det af en samlet læsning af artikel 26, artikel 31, stk. 2, og artikel 33 i forordning nr. 1122/2009, at anvendelsen af disse metoder ikke må medføre en forskelsbehandling af landbrugerne. Ifølge Kommissionen ville en sådan forskelsbehandling imidlertid være uundgåelig, hvis sandsynligheden for opdagelse af fejl var højere hos dem, der var blevet kontrolleret ved telemåling, end hos dem, der var blevet underkastet en traditionel kontrol på stedet. For at imødegå denne risiko for forskelsbehandling er sammenligningen af de konstaterede andele af fejl ved kontrolmetoderne på stedet en klart hensigtsmæssig effektivitetsindikator, og denne sammenligning gør det muligt at identificere en mangel ved kontrolsystemet.
Kommissionen er dog bevidst om de karakteristiske særegenheder ved hver kontrolmetode på stedet, og den har anført, at i tilfælde af, at der opdages en højere andel af uregelmæssigheder ved én metode end ved en anden, og dette gennem flere år, vil det påhvile medlemsstaten at redegøre for grundene til disse afvigelser, idet disse afvigelser ellers er et indicium på, at en metode eller en uhensigtsmæssig udvælgelse af kontrolstikprøven er mindre effektiv, og dette så meget desto mere, når medlemsstaten har foretaget ca. 50% af sine kontroller på stedet via metoden ved telemåling. Tilvejebringelsen af sammenlignelige andele af uregelmæssigheder er ifølge denne institution et middel til at dokumentere de nævnte kontrollers effektivitet og kan ikke anses for et mål i sig selv. Kommissionen er i den foreliggende sag af den opfattelse, at den konstaterede afvigelse viser en mangel ved kontrolsystemet, der kan skabe alvorlig og rimelig tvivl.
I anden omgang har Kommissionen fremhævet, at de redegørelser, som Den Tjekkiske Republik er fremkommet med – og som er baseret på de iboende kendetegn ved de anvendte kontrolmetoder – er for generelle til at fjerne Kommissionens alvorlige og rimelige tvivl. Den Tjekkiske Republik er således ikke fremkommet med specifikke faktiske oplysninger, som dokumenterer, at den valgte kontrolmetode var effektiv. Nærmere bestemt har denne medlemsstat hverken redegjort for de specifikke grunde til, at udtagelsen af stikprøven eller metoden ved telemåling gennem nogle år har medført en betydelig afvigelse mellem andelene af uregelmæssigheder, eller for hvorledes den har ændret risikoanalysen og stikprøveudtagelsen for at afhjælpe dette forhold.
Endelig har Kommissionen anført, at Den Tjekkiske Republik – idet den var bevidst om de vanskeligheder, der skyldtes forskellene mellem andelene af uregelmæssigheder – i løbet af 2013 erhvervede et nyt analysesoftware, hvilket havde en række positive indvirkninger på ansøgningerne for 2014.
Den Tjekkiske Republik har i sin replik for det første fremhævet, at artikel 26 i forordning nr. 1122/2009 kræver, at kontrolsystemet i sin helhed er effektivt, og ikke at der konstateres en identisk eller ensartet andel af fejl ved de forskellige kontroltyper.
For det andet har denne medlemsstat anført, at den i forbindelse med revisionen redegjorde over for Kommissionen for den forhøjede risiko hos ansøgerne i en tilfældigt udvalgt stikprøve, og at den i øvrigt ligeledes fremlagde en række dokumenter indeholdende en nøjere analyse.
Såfremt Domstolen finder, at sammenligningen af andelene af uregelmæssigheder ved de to kontrolformer kan skabe alvorlig og rimelig tvivl om kontrolsystemets effektivitet, kan det for det tredje ikke kræves af medlemsstaten, at den forklarer sig med hensyn til grundene til afvigelsen mellem disse andele. Ifølge Den Tjekkiske Republik kan det alene kræves af denne medlemsstat, at den tilvejebringer bevismateriale angående navnlig den måde, hvorpå landbrugerne er udvalgt til kontrollen, og hvordan risikoanalysen er foretaget ved de to kontrolmetoder, herunder en årlig evaluering og en årlig ajourføring af risikoanalysen i henhold til artikel 31, stk. 2, litra b), i forordning nr. 1122/2009. Det var imidlertid netop det bevismateriale, som Den Tjekkiske Republik fremlagde for Kommissionen i forbindelse med revisionen. Denne medlemsstat fremkom således med en detaljeret beskrivelse af risikoanalyserne ved de to kontrolmetoder, herunder de anvendte risikofaktorer og deres betydning, samt en årlig evaluering og en årlig ajourføring af disse analysers effektivitet, som tager hensyn til de gjorte erfaringer.
For det fjerde og endelig har Den Tjekkiske Republik afvist, at erhvervelsen af et nyt software i løbet af 2013 kan understøtte synspunktet om, at risikoanalysen var utilstrækkelig. Den gradvise forbedring af risikoanalysen gennem erhvervelsen af et software kan ikke anses for at udgøre en erkendelse af en svaghed ved status quo. Denne medlemsstat har i denne forbindelse anført, at risikoanalysen ved kontrollerne ved telemåling har sine objektive begrænsninger, hvilket forklarer, at den aldrig vil kunne blive lige så effektiv som risikoanalysen ved de traditionelle kontroller på stedet, uden at dette kan berøre effektiviteten af kontrolsystemet i sin helhed.
Kommissionen har i sin duplik gentaget, at sammenligningen af de andele af fejl, der afsløres i stikprøverne, er en hensigtsmæssig indikator for effektiviteten af de anvendte kontrolmetoder. Den metode, der er baseret på repræsentative stikprøver, bygger på artikel 31 i forordning nr. 1122/2009, ifølge hvilken risikoanalysens effektivitet undersøges ved at sammenholde resultaterne af den risikobaserede stikprøve med resultaterne af den tilfældigt udvalgte stikprøve. Ifølge denne institution er det den eneste måde at sikre sig, at kontrollerne ved telemåling får en effektivitet svarende til den ved de traditionelle kontroller på stedet.
Det præciseres ikke i denne bestemmelse, om der ved sammenligningen af disse to resultater skal sondres mellem, om disse resultater er blevet tilvejebragt ved en traditionel kontrol på stedet eller ved telemåling, således at det må lægges til grund, at disse kontrolformer forventes at sikre en ensartet effektivitet.
Endvidere har Kommissionen gentaget, at Retten i den appellerede doms præmis 24 korrekt fandt, at de af Den Tjekkiske Republik fremførte forhold ikke var tilstrækkelige til at begrunde afvigelsen mellem andelene af uregelmæssigheder og til at fjerne den tvivl, som denne institution nærede om effektiviteten af kontrollerne ved telemåling. Kommissionen har tillige præciseret, at den forbedring af resultaterne, som skyldes indsatsen for at fjerne de mangler, som denne institution havde påpeget, viser, at det var muligt for Den Tjekkiske Republik at foretage denne forbedring.
Domstolens bemærkninger
Med sit første anbringende har Den Tjekkiske Republik for det første i det væsentlige gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 22 begik en retlig fejl ved at fastslå, at kontroller på stedet ved telemåling og traditionelle kontroller på stedet må føre til »principielt lignende« andele af uregelmæssigheder, og at det med henblik herpå er rimeligt at forvente, at de heraf følgende andele af uregelmæssigheder på nationalt plan ikke udviser afvigelser som dem i den foreliggende sag, som består i, at der er konstateret tre til fire gange så store andele af uregelmæssigheder ved de traditionelle kontroller på stedet sammenlignet med de andele af uregelmæssigheder, der er konstateret ved kontrollerne ved telemåling. Ifølge Den Tjekkiske Republik kan den blotte konstatering af en forskel mellem disse andele af uregelmæssigheder – i modsætning til den holdning, Retten således indtog – ikke rejse alvorlig og rimelig tvivl om effektiviteten af denne medlemsstats kontrolsystem.
For det andet har Den Tjekkiske Republik kritiseret Retten for i den appellerede doms præmis 23 og 24 at have begået en retlig fejl ved at undersøge, om denne medlemsstat havde fjernet Kommissionens tvivl, således at det, når sådanne afvigelser konstateres, påhviler medlemsstaten at fremlægge detaljerede oplysninger, der begrunder disse afvigelser, idet Retten med henblik herpå angav en række faktorer, som denne medlemsstat kunne henvise til, og idet Retten fastslog, at Den Tjekkiske Republik ikke havde fremført specifikke forhold, der kunne godtgøre, at de observerede afvigelser kunne tilskrives disse faktorer snarere end mangler ved de valg, som de nationale myndigheder havde foretaget angående indførelsen af kontroller ved telemåling.
Det skal hertil bemærkes, at det følger af Domstolens faste praksis, at Kommissionen for at bevise en overtrædelse af reglerne om de fælles markedsordninger for landbruget ikke udtømmende skal godtgøre, at de kontroller, som de nationale forvaltninger har udført, er utilstrækkelige, eller at de tal, som de har fremsendt, er urigtige, men at den skal fremlægge et bevis for den alvorlige og rimelige tvivl, som den nærer med hensyn til de kontroller, som de nationale forvaltninger har udført, eller med hensyn til, om de tal, som disse forvaltninger har fremsendt, er rigtige. Det påhviler medlemsstaten at føre det mest detaljerede og fuldstændige bevis for, at kontrollen faktisk er foretaget, eller at dens tal er rigtige, og efter omstændighederne for, at Kommissionens beregninger er forkerte (dom af 6.11.2014, Nederlandene mod Kommissionen,
C-610/13 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2014:2349
, præmis
).
Det skal bemærkes, at medlemsstaterne i henhold til artikel 33 i forordning nr. 1122/2009 kan anvende telemålingsmetoden, i overensstemmelse med denne forordnings artikel 35, og teknikkerne til de globale satellitnavigationssystemer, hvor det er muligt.
Kontrollerne på stedet – der kan være traditionelle eller ved telemåling – skal dog ifølge den nævnte forordnings 26 foretages på en sådan måde, at der sikres en effektiv efterprøvning af, om betingelserne for at opnå støtte er opfyldt, og om de krav og normer, der er relevante for krydsoverensstemmelse, er overholdt.
Det følger heraf, at medlemsstaterne, så længe deres valg sikrer en effektiv efterprøvning, er berettiget til at vælge enten traditionelle kontroller på stedet eller kontroller på stedet ved telemåling, eventuelt en kombination af de to kontrolmetoder.
Desuden fastsættes i artikel 30, stk. 1, i forordning nr. 1122/2009 minimumsprocenten for alle de landbrugere, der skal kontrolleres på stedet hvert år.
I dette øjemed er det fastsat i denne forordnings artikel 31, stk. 1, at udtagelsen af kontrolstikprøverne med henblik på kontrollerne på stedet skal ske på grundlag af en risikoanalyse, således at stikprøverne er repræsentative for de indsendte støtteansøgninger. For at sikre en sådan repræsentativitet udvælger medlemsstaterne tilfældigt mellem 20% og 25% af minimumsantallet af landbrugere, der skal underkastes kontrol på stedet, jf. denne forordnings artikel 30, stk. 1 og 2.
Det skal bemærkes, at samme forordnings artikel 31, stk. 2, bestemmer, at der for at tilvejebringe hensigtsmæssige og effektive risikoanalyser hvert år skal foretages en evaluering og en ajourføring af risikoanalysernes effektivitet, for det første under hensyntagen til hver risikofaktors betydning, for det andet ved at sammenholde resultaterne af den risikobaserede stikprøve og den tilfældigt udvalgte stikprøve og for det tredje ud fra de særlige forhold i den pågældende medlemsstat.
Det skal derfor undersøges, om det forhold, at kontrollerne på stedet ved telemåling og de traditionelle kontroller på stedet fører til uensartede andele af uregelmæssigheder, i sig selv kan rejse alvorlig og rimelig tvivl om, hvorvidt de respektive risikoanalyser, som disse kontroller bygger på, er hensigtsmæssige.
For det første følger det af nærværende doms præmis 50-55, at ingen af de heri omtalte artikler i forordning nr. 1122/2009 kræver af medlemsstaterne, at de traditionelle kontroller på stedet og kontrollerne på stedet ved telemåling må føre til principielt lignende andele af uregelmæssigheder.
For det andet skal det bemærkes, at den risikoanalyse, som kontrollen ved telemåling er baseret på – som Den Tjekkiske Republik har anført uden at blive modsagt af Kommissionen – skal foretages inden den pågældende medlemsstat har truffet valget om at benytte denne kontrolmetode, hvilket ikke er tilfældet med de traditionelle kontroller på stedet.
På grund af de iboende kendetegn ved kontrollerne på stedet ved telemåling bygger denne kontroltype således på en risikoanalyse, der er baseret på ældre data end de data, som risikoanalysen ved de traditionelle kontroller på stedet er baseret på.
Det følger heraf, at kontrolmetoden ved telemåling på grund af dette kendetegn, der er uløseligt forbundet med denne metode, principielt kan føre til, at der konstateres andele af uregelmæssigheder, som afviger fra dem, der konstateres efter traditionelle kontroller på stedet.
For det tredje skal det bemærkes, at ifølge Den tjekkiske Republiks udsagn, som Kommissionen ikke har modsagt, kan der alene gennemføres telemåling i områder på 30 km gange 20 km, hvor det kontrollerede område skal rumme mindst 25% landbrugsjord, og kontrollen skal vedrøre alle landbrugerne i dette område.
For at kontrollerne på stedet ved telemåling kan føre til de samme andele af uregelmæssigheder som dem, der følger af de traditionelle kontroller på stedet, skal de derfor ikke blot anvendes for områderne på 30 km gange 20 km med mindst 25% landbrugsjord, men tillige alene være rettet mod de landbrugere, der indgår i den stikprøve, der er udtaget på grundlag af en risikoanalyse med henblik på at gennemføre traditionelle kontroller på stedet.
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at den blotte afvigelse mellem de andele af uregelmæssigheder, der blev konstateret efter de traditionelle kontroller på stedet, og dem, der blev konstateret efter kontrollerne på stedet ved telemåling, ikke i sig selv kunne give anledning til alvorlig og rimelig tvivl hos Kommissionen om effektiviteten af kontrollerne på stedet ved telemåling.
Idet Retten følgelig begik en retlig fejl, skal det første appelanbringende tages til følge.
Det andet anbringende
Parternes argumenter
Med sit andet anbringende har Den Tjekkiske Republik i det væsentlige kritiseret Retten for i den appellerede doms præmis 38 og 40 at have fejlfortolket artikel 33, 57 og 58 i forordning nr. 1122/2009 ved at have fastslået, at såfremt der konstateres en anmeldelse af et for stort areal på mellem 0,1 og 2 hektar eller 3% af det fastslåede areal, påhviler det den kompetente nationale myndighed at udvide kontrolstikprøven, indtil der ikke længere konstateres nogen anmeldelse af et for stort areal i denne størrelsesorden.
For det første har denne medlemsstat nærmere bestemt gjort gældende, at artikel 57 og 58 i forordning nr. 1122/2009 er irrelevante i forhold til en udvidelse af kontrolstikprøven, eftersom de tærskler på 0,1 hektar, på 2 hektar eller på 3% af det fastslåede areal, der er fastsat i disse artikler, angår de konsekvenser, der skal drages af de endelige resultater, som opnås ved kontrollen.
For det andet er der hverken i ordlyden af artikel 33 i forordning nr. 1122/2009 eller i ordlyden af Kommissionens instrukser om metoder fastsat en tærskel for målte uregelmæssigheder, hvis overskridelse kan begrunde en automatisk udvidelse af kontrolstikprøven. Endvidere er det ikke i denne artikel og i disse instrukser præciseret, i hvilket omfang det er nødvendigt at udvide kontrolstikprøven.
Den Tjekkiske Republik har således gjort gældende, at der bør lægges vægt på formålet med den nævnte artikel, hvorefter en udvidelse af kontrolstikprøven kun er nødvendig i forhold til at sikre en effektiv kontrol og et repræsentativt niveau for denne stikprøve. En udvidelse af en sådan stikprøve er således kun nødvendig, hvis resultaternes karakter og kendskabet til den pågældende landbrugers øvrige ikke-inspicerede parceller indebærer, at fejlene kan vedrøre andre parceller. En sådan fortolkning understøttes af anvendelsen af begrebet »uregelmæssigheder« i flertal i denne forordnings artikel 33, stk. 1, der bør forstås således, at det kræver uregelmæssigheder af en vis grovhed og ikke isolerede og ubetydelige konstateringer.
For det tredje bør spørgsmålet om en udvidelse af en stikprøve, med henblik på at sikre en effektiv kontrol og et repræsentativt niveau for denne stikprøve, i praksis undersøges som led i en vurdering af alle omstændighederne i en bestemt sag. Vurderingen af den enkelte sag, især med henblik på ensartede løsninger, udgør ifølge Domstolens dom af 17. april 2018, B og Vomero (
C-316/16 og C-424/16
,
EU:C:2018:256
, præmis
), en af de grundlæggende fremgangsmåder i EU-retten.
For det fjerde har de tjekkiske myndigheders fremgangsmåde ikke medført nogen risiko for Unionens fonde, eftersom en udvidelse af kontrolstikprøven kun undlades i tilfælde af, at de kompetente myndigheder med en tilstrækkelig grad af vished vurderer, at der i overensstemmelse med artikel 57 og 58 i forordning nr. 1122/2009 ikke længere kan forudses fejl i den pågældende landbrugers anmeldte landbrugsareal.
For det femte og endelig nødvendiggør den af Retten krævede procedure en udvidelse af kontrolstikprøven, som ikke har nogen merværdi.
Kommissionen har hertil svaret, at selv om den tiltræder Rettens konklusion i den appellerede doms præmis 42, accepterer den ikke visse aspekter i begrundelsen for denne dom, navnlig i denne doms præmis 37, 38 og 41, og den har derfor anmodet Domstolen om at opretholde den appellerede dom og forkaste det andet appelanbringende og samtidig ændre begrundelsen for denne dom.
Hvad angår den appellerede doms præmis 37 og 38 har Kommissionen således for det første anerkendt, at artikel 57 og 58 i forordning nr. 1122/2009 afklarer de konsekvenser, der følger af konstateringen af fejl i anmeldelsen af det støtteberettigede landbrugsareal, men disse bestemmelser har ifølge Kommissionen ikke nogen direkte forbindelse med en udvidelse af kontrolstikprøven.
For det andet har Kommissionen fremhævet, at artikel 33 i forordning nr. 1122/2009 ikke indeholder nogen tærskel, under hvilken der ikke kræves en udvidelse af stikprøven. I præmis 39 og 40 i dom af 28. januar 2016, Slovenien mod Kommissionen (
T-667/14
,
EU:T:2016:34
), forkastede Retten de slovenske myndigheders fortolkning, ifølge hvilken stikprøven ikke automatisk skulle udvides, når fejlprocenten var på under 3%, men at det i denne situation tilkom inspektøren at beslutte, om kontrollen skulle udvides til hele landbrugsbedriften.
Kommissionen er af den opfattelse, at denne løsning bør støttes, eftersom intet i ordlyden af artikel 33 i forordning nr. 1122/2009 underbygger Den Tjekkiske Republiks argumentation. Nærmere bestemt fastsætter denne bestemmelse ingen tærskel, over hvilken en udvidelse af stikprøven er obligatorisk, og under hvilken denne udvidelse er op til kontrolmyndighedens skøn.
Dernæst har Kommissionen anført, at det følger af artikel 33 i forordning nr. 1122/2009, sammenholdt med 44. betragtning til denne forordning, at medlemsstaternes mulighed for at indskrænke gennemførelsen af kontrollerne på stedet til en stikprøve på mindst 50% af landbrugsparcellerne udgør en undtagelse til reglen om, at alle de landbrugsparceller, som der er indgivet en støtteansøgning for, skal kontrolleres på stedet, og at denne mulighed derfor skal fortolkes strengt. Den Tjekkiske Republiks beslutning om at anse det for unødvendigt at udvide kontrolstikprøven, når forskellen mellem det anmeldte areal og det konstaterede areal af parcellerne er mindre end 3%, er følgelig i strid med betingelserne for at anvende muligheden for at indskrænke de kontroller, der er fastsat i artikel 26 og 33 i forordning nr. 1122/2009.
Domstolens bemærkninger
Med sit andet anbringende har Den Tjekkiske Republik i det væsentlige gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 38 begik en retlig fejl, eftersom den ikke fortolkede artikel 33 i forordning nr. 1122/2009 således, at kontrolstikprøven kun skulle udvides i tilfælde af grovere uregelmæssigheder, hvilket henhørte under de nationale myndigheders vurdering. Endvidere anlagde Retten i den appellerede doms præmis 38 og 40 en urigtig fortolkning af denne forordnings artikel 33, 57 og 58 ved at fastslå, at en udvidelse af kontrolstikprøven ikke kun er obligatorisk, hvis der konstateres en anmeldelse af et for stort areal, der antyder en ikke ubetydelig mulighed for at overskride tærsklen på 3% eller 2 hektar af det anmeldte areal, men også ved en anmeldelse af et for stort areal, der antyder en ikke ubetydelig mulighed for at overskride 0,1 hektar.
I den appellerede doms præmis 38 fastslog Retten, at når en kontrol angående en stikprøve af parceller, der er omfattet af en ansøgning om engangsstøtte, afslører anmeldelser af et for stort areal på mellem 0,1 og 2 hektar eller 3% af det fastslåede areal, påhviler det i henhold til artikel 33 i forordning nr. 1122/2009 den kompetente nationale myndighed at udvide kontrolstikprøven, indtil der ikke længere konstateres nogen anmeldelse af et for stort areal i denne størrelsesorden.
I den appellerede doms præmis 40 konstaterede Retten, at Den Tjekkiske Republik havde angivet, at de 261 landbrugere, for hvilke kontrollerne ikke var blevet udvidet, faldt ind under den gruppe af landbrugere, der havde indgivet ansøgninger behæftet med anmeldelser af et for stort areal, som ikke overskred tærsklen på 3%, hvilket ifølge Retten ikke udelukkede muligheden for, at det var nødvendigt at reducere støtten til et niveau svarende til det fastslåede areal, uden tillæg af en sanktion.
Som det fremgår af den appellerede doms præmis 30-36, støttede Retten denne konklusion på teksten til artikel 33, artikel 57, stk. 3, og artikel 58 i forordning nr. 1122/2009.
For det første følger det – som fastslået af generaladvokaten i punkt 61 i forslaget til afgørelse – af selve ordlyden af artikel 33 i forordning nr. 1122/2009, at de nationale myndigheder principielt ikke har nogen skønsmargen, når de har konstateret, at der ved stikprøvekontrollen påvises uregelmæssigheder. Da de befinder sig i en bundet kompetencesituation, skal de derfor udvide kontrolstikprøven.
Det skal i denne forbindelse tilføjes, at der ifølge 39. betragtning til denne forordning kun kan afstås fra en udvidelse af denne stikprøve i det tilfælde – som ikke er påberåbt i den foreliggende sag – hvor det er umuligt at udvide kontrolstikprøven på en sådan måde, at den giver et pålideligt og repræsentativt konfidensniveau.
Hvad angår Den Tjekkiske Republiks argument om, at anvendelsen af begrebet »uregelmæssigheder« i flertal i artikel 33, stk. 1, i forordning nr. 1122/2009 betyder, at alene en konstatering af grove uregelmæssigheder forpligter de nationale myndigheder til at foretage en udvidelse af kontrolstikprøven, skal dette argument forkastes, eftersom det fremgår af denne forordnings artikel 2, nr. 10), at begrebet »uregelmæssigheder« ikke kun henviser til grove uregelmæssigheder, men derimod er defineret i denne bestemmelse som værende »enhver form for overtrædelse af de bestemmelser, der gælder for ydelsen af den pågældende støtte«.
Det følger af det ovenstående, at artikel 33 i forordning nr. 1122/2009 skal fortolkes således, at de nationale myndigheder er forpligtet til at udvide kontrolstikprøven, når den foretagne kontrol har afsløret uregelmæssigheder, uanset graden af disse.
For det andet vedrører artikel 57 og 58 i forordning nr. 1122/2009 – som det fremgår af deres respektive ordlyde – dels beregningsgrundlaget i forbindelse med anmeldte arealer, dels nedsættelser og udelukkelser i tilfælde af anmeldelse af et for stort areal. Disse bestemmelser afklarer ved deres rækkevidde de konsekvenser, der følger af konstateringen af fejl i anmeldelsen af det støtteberettigede landbrugsareal.
Derimod bestemmer disse artikler på ingen måde, at medlemsstaterne i visse tilfælde er underlagt en forpligtelse til at udvide den kontrolstikprøve, der er foreskrevet i denne forordnings artikel 33.
Det følger af det ovenstående, at Retten begik en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 38 og 40 at henvise til den nævnte forordnings artikel 57 og 58 for at begrunde den forpligtelse, der påhviler den nationale myndighed til at udvide kontrolstikprøven, når en kontrol angående en stikprøve af parceller afslører anmeldelser af et for stort areal på mellem 0,1 og 2 hektar eller 3% af det fastslåede areal.
Eftersom Retten i den appellerede doms præmis 42 – da den forkastede den argumentation, der angik begrundelsen for rettelsen vedrørende minimumsandelene af kontroller på stedet – med rette støttede sig på den fortolkning af artikel 33 i forordning nr. 1122/2009, der blev foretaget i den appellerede doms præmis 30, skal Den Tjekkiske Republiks andet anbringende dog forkastes som ugrundet.
Det tredje anbringende
Parternes argumenter
Med det tredje anbringende har Den Tjekkiske Republik gjort gældende, at den konklusion, som Retten drog i den appellerede doms præmis 49 – ifølge hvilken denne medlemsstats argument om den støtte, der var blevet udbetalt til investeringer, som blev gennemført efter indførelsen af det nationale støtteprogram, men inden godkendelsen af den individuelle støtteansøgning, var uvirksomt – er behæftet med en retlig fejl og er støttet på en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder og af tvistens genstand.
Den Tjekkiske Republik har anført, at Kommissionen gentagne gange i løbet af den administrative procedure kritiserede denne medlemsstat for at have imødekommet ansøgninger om støtte til allerede gennemførte investeringer, idet Kommissionen i den anledning fremførte et eksempel på en investering gennemført den 29. september 2009. Kommissionen kritiserede ligeledes denne medlemsstat for at have udbetalt sådan støtte inden behandlingen og godkendelsen eller indgivelsen af de individuelle støtteansøgninger.
Den Tjekkiske Republik har anført, at de tjekkiske myndigheder i løbet af denne procedure anerkendte at have begået en række fejl i forbindelse med otte investeringer, der blev gennemført inden godkendelsen af det nationale støtteprogram, og at have fremlagt oplysninger om alle de øvrige tilfælde, hvor investeringsstøtten var blevet udbetalt til foranstaltninger, der blev gennemført efter godkendelsen af dette program, men inden indgivelsen eller godkendelsen af den individuelle støtteansøgning. Den uenighed, der vedblev at bestå med Kommissionen, angik lovligheden af støtten til disse sidstnævnte investeringer.
I sine skriftlige indlæg afgivet under annullationssøgsmålet fastholdt Kommissionen, at støtteudbetalingen til allerede gennemførte investeringer udgjorde en overtrædelse af EU-retten. Dette klagepunkt indgik derfor i tvisten ved Retten, idet den korrektion, der blev pålagt ved den omtvistede afgørelse, navnlig vedrører finansieringen af disse investeringer med tilbagevirkende kraft.
Den Tjekkiske Republik har i denne henseende anerkendt, at Retten i den appellerede doms præmis 43 korrekt afgrænsede tvistens genstand. Denne medlemsstat har dog bemærket, at Retten i denne doms præmis 47 fejlfortolkede punkt 7.1.1.1 i Kommissionens sammenfattende rapport, da den konstaterede, at denne institution havde kritiseret Den Tjekkiske Republik for at have finansieret et investeringsprojekt, selv om denne investering var blevet gennemført fuldt ud inden indførelsen af det nationale støtteprogram. Den Tjekkiske Republik har således anført, at det pågældende projekt, dvs. det projekt, der blev gennemført den 29. september 2009, blev gennemført efter godkendelsen af det nationale støtteprogram.
Ifølge Kommissionen bør det tredje anbringende forkastes.
Domstolens bemærkninger
Med sit tredje anbringende har Den Tjekkiske Republik i det væsentlige anfægtet Rettens forkastelse af en del af den argumentation, som denne medlemsstat fremførte imod korrektionen vedrørende betalingerne med tilbagevirkende kraft, som uvirksom.
Det skal bemærkes, at det fremgår af Domstolens faste praksis, at det følger af artikel 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF og artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, at Domstolen ikke har kompetence til at fastlægge de faktiske omstændigheder og i princippet heller ikke til at bedømme de beviser, som Retten har lagt til grund ved fastlæggelsen af de faktiske omstændigheder. Når disse beviser er blevet forskriftsmæssigt tilvejebragt, og de almindelige retsgrundsætninger og de processuelle regler om bevisbyrde og bevisførelse er blevet overholdt, er det alene Retten, der har kompetence til at vurdere, hvilken bevisværdi der skal tillægges de oplysninger, den har fået forelagt. Denne vurdering udgør ikke, medmindre beviserne er gengivet forkert, et retsspørgsmål, som er undergivet Domstolens prøvelsesret (dom af 27.2.2020, Litauen mod Kommissionen,
C-79/19 P
,
EU:C:2020:129
, præmis
).
En sådan urigtig gengivelse af beviserne foreligger, hvis det uden fremlæggelse af nye beviser fremgår åbenbart, at vurderingen af de foreliggende beviser er urigtig. Denne urigtige gengivelse af omstændighederne skal imidlertid fremgå på åbenbar vis af sagsakterne, uden at det skal være fornødent at foretage en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder og beviserne. Endvidere påhviler det en appellant, der gør gældende, at Retten har gengivet beviserne urigtigt, præcist at angive, hvilke beviser der er blevet urigtigt gengivet af Retten, og at påvise de fejl i dens undersøgelse, der efter appellantens opfattelse har foranlediget Retten til denne urigtige gengivelse (dom af 27.2.2020, Litauen mod Kommissionen,
C-79/19 P
,
EU:C:2020:129
, præmis
).
I den appellerede doms præmis 48 fastslog Retten, at Den Tjekkiske Republik ikke havde henvist til specifikke omstændigheder eller til bevismateriale, der var egnet til at dokumentere rigtigheden af denne medlemsstats udsagn om, at der kun i otte tilfælde var ydet støtte til investeringer, selv om disse investeringer var blevet gennemført inden indførelsen af det nationale støtteprogram.
I denne doms præmis 49 fastslog Retten, at Den Tjekkiske Republiks argumentation angående den støtte, der var blevet udbetalt til investeringer, som blev gennemført efter indførelsen af det nationale støtteprogram, men inden godkendelsen af den individuelle støtteansøgning, var uvirksom.
Retten bemærkede hertil i den appellerede doms præmis 50, at den omtvistede korrektion ifølge punkt 7.1.1.1 i den sammenfattende rapport udelukkende hvilede dels på det fænomen, der var knyttet til de investeringer, som havde modtaget støtte, selv om de var blevet gennemført inden indførelsen af det nationale støtteprogram, dels på det forhold, at de tjekkiske myndigheder ikke var fremkommet med oplysninger, der dokumenterede, at disse investeringer kun vedrørte otte tilfælde.
For så vidt som den Tjekkiske Republik har anført, at forkastelsen af dette argument som uvirksomt er behæftet med en retlig fejl, idet Retten fordrejede de faktiske omstændigheder, der fremgår af indholdet af punkt 7.1.1.1 i den sammenfattende rapport, ved at fastslå, at Kommissionen havde pålagt en finansiel korrektion »udelukkende« på grund af de investeringer, der var gennemført inden indførelsen af det nationale støtteprogram, skal det bemærkes, at Den Tjekkiske Republik ikke har godtgjort denne fordrejning, således som det kræves efter den retspraksis, der er omtalt i nærværende doms præmis 107.
Denne medlemsstat har således – uden at henvise til en specifik del af denne sammenfattende rapport eller af de øvrige dokumenter, der blev fremlagt for Retten – begrænset sig til at hævde, at det i modsætning til Rettens konstatering fremgik af korrespondancen med Kommissionen forud for vedtagelsen af den omtvistede afgørelse og den sammenfattende rapport, af angivelsen i punkt 7.1.1.1 i denne sammenfattende rapport af et eksempel på en investering, der angiveligt blev gennemført efter indførelsen af det nationale støtteprogram, og af udsagnet i det til Retten indgivne svarskrift, at den finansielle korrektion tillige var blevet pålagt på grund af de investeringer i vinsektoren, der var gennemført efter indførelsen af det nationale støtteprogram, men inden indgivelsen af støtteansøgningen.
Det følger heraf, at eftersom Retten i den appellerede doms præmis 50 havde anført, at den sammenfattende rapport ikke indeholdt nogen konstatering vedrørende disse investeringer, kunne den med rette fastslå, at Den Tjekkiske Republiks argumentation angående den støtte, der var blevet udbetalt til sådanne investeringer, var uvirksom.
På denne baggrund må det tredje anbringende forkastes som ugrundet.
Det fjerde anbringende
Parternes argumenter
Med sit fjerde anbringende har Den Tjekkiske Republik gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 56 at fastslå, at artikel 77, stk. 5, i forordning nr. 555/2008 ikke tillod at kontrollere investeringer i vinsektoren ved stikprøveudtagelse.
For det første udgør artikel 19 i forordning nr. 555/2008 ifølge Den Tjekkiske Republik ikke en lex specialis i forhold til denne forordnings artikel 77, stk. 5, eftersom denne bestemmelse ikke udgør en hovedregel, men en særbestemmelse, der fastsætter de særlige vilkår for kontroller på området for investeringsaktiviteter. Den nævnte bestemmelse henviser således udtrykkeligt til artikel 15 i forordning nr. 479/2008, der ikke angår hele vinsektoren, men alene investeringer.
For det andet har Den Tjekkiske Republik anført, at Rettens fortolkning i den appellerede doms præmis 61 fratager henvisningen i artikel 77, stk. 5, i forordning nr. 555/2008 til artikel 27 i forordning nr. 1975/2006 enhver mening, da det vil være umuligt at efterleve denne.
For det tredje har denne medlemsstat gjort gældende, at denne henvisning til artikel 27 i forordning nr. 1975/2006 var af afgørende betydning, eftersom Kommissionen i løbet af 2013 blev nødt til at foretage en lovændring, der navnlig bestod i at fjerne denne henvisning fra teksten til forordning nr. 555/2008.
For det fjerde og endelig har Den Tjekkiske Republik fremhævet, at Kommissionen ikke kan pålægge en medlemsstat en korrektion, der følger af en uklar ordlyd af en regel, som den selv er ophavsmand til. Denne medlemsstat har fremhævet, at forordning nr. 555/2008 ifølge den appellerede doms præmis 60 »opstiller to krav med forskellig rækkevidde«.
Kommissionen har hertil svaret, at henvisningen til »alle de operationer« i artikel 19 i forordning nr. 555/2008 betyder, at medlemsstaterne skal gennemføre kontroller af alle investeringer og ikke kun af en minimumsstikprøve. Endvidere henviste Retten i den appellerede doms præmis 56 til denne forordnings artikel 77 i sin helhed og ikke kun til stk. 5 i denne artikel 77. I øvrigt udgør den nævnte forordnings artikel 19 en lex specialis i forhold til samme forordnings artikel 77, eftersom forpligtelsen i artikel 19 i forordning nr. 555/2008 – som fastslået af Retten i den appellerede doms præmis 56 – netop udgør et af de tilfælde, hvor »systematisk kontrol på stedet er foreskrevet i […] denne forordning«, jf. denne forordnings artikel 77, stk. 3.
Desuden fremgår det klart af artikel 77 i forordning nr. 555/2008, at artikel 26-28 i forordning nr. 1975/2006 – som fastsatte de nærmere regler for kontrolprocedurerne for foranstaltninger til udvikling af landdistrikterne finansieret af ELFUL – finder anvendelse med de fornødne ændringer på investeringer i vinsektoren. Artikel 26 i forordning nr. 1975/2006 foreskriver administrative kontroller, dvs. kontroller udført af medlemsstaterne inden gennemførelsen af kontrollen på stedet, som vedrører alle støtte- eller betalingsansøgninger, og som kan anses for at udgøre en »første kontrol« udført af medlemsstaterne.
Kommissionen er i øvrigt af den opfattelse, at artikel 27 og 28 i forordning nr. 1975/2006 indeholder mere detaljerede regler om stikprøven af de kontrollerede udgifter, idet disse udgifter skal tegne sig for »mindst 4% af de offentlige udgifter«, og om det faktiske indhold af kontrollerne på stedet. Anvendelsesområdet for bestemmelserne i forordning nr. 1975/2006, der omfatter en bred vifte af foranstaltninger til udvikling af landdistrikterne, er desuden meget større end anvendelsesområdet for artikel 19 og 77 i forordning nr. 555/2008, der kun omfatter investeringer i vinsektoren. Kommissionen har fremhævet, at selv om visse af de foranstaltninger til udvikling af landdistrikterne, der er omfattet af forordning nr. 1975/2006, henhører under »investeringer«, er mange af dem af en anden karakter.
Domstolens bemærkninger
Med sit fjerde anbringende har Den Tjekkiske Republik i det væsentlige kritiseret Retten for at have begået en retlig fejl angående fortolkningen af artikel 19 og artikel 77, stk. 5, i forordning nr. 555/2008 ved at udelukke muligheden for kontroller på stedet ved stikprøveudtagelse.
I denne henseende fastslog Retten i hovedtrækkene i den appellerede doms præmis 54-56, efter at have sammenholdt bestemmelserne i artikel 19 og 77 i forordning nr. 555/2008, at denne artikel 19 udgør en lex specialis i forhold til denne artikel 77, og at den nævnte 19 opstiller et krav om systematisk kontrol på stedet inden nogen udbetaling investeringsstøtte.
Med henblik på at undersøge, om dette anbringende er velbegrundet, skal der derfor foretages en fortolkning af disse bestemmelser.
Det følger i denne henseende af Domstolens faste praksis, at der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke alene skal tages hensyn til den omhandlede bestemmelses ordlyd, men også til bestemmelsens kontekst og den generelle opbygning af det regelsæt, hvori bestemmelsen indgår, såvel som de formål, som dette tilstræber (dom af 5.7.2018, X,
C-213/17
,
EU:C:2018:538
, præmis
).
I den foreliggende sag skal det bemærkes, at artikel 77 i forordning nr. 555/2008, der har overskriften »Almindelige principper«, indgår i kapitel I, der har overskriften »Principper for kontrollen«, under afsnit V med overskriften »Kontrol i vinsektoren« i denne forordning. I henhold til denne artikels stk. 3 foretager medlemsstaterne kontroller på stedet ved stikprøver hos støttemodtagerne, »[m]ed undtagelse af tilfælde, hvor systematisk kontrol på stedet er foreskrevet i […] denne forordning«. I øvrigt kræver den nævnte forordnings artikel 77, stk. 5, i forhold til investeringsforanstaltninger i vinsektoren – således som defineret i artikel 15 i forordning nr. 479/2008, nu artikel 103u i forordning nr. 1234/2007 – anvendelse med de fornødne ændringer af artikel 27 og 28 i forordning nr. 1975/2006, som fastsætter de nærmere fremgangsmåder ved kontroller på stedet ved stikprøver af de nævnte investeringer.
Artikel 19 i forordning nr. 555/2008, der har overskriften »Finansiel forvaltning«, og som indgår i afdeling 6, der har overskriften »Investeringer«, under kapitel II, der har overskriften »Støtteberettigede foranstaltninger«, som indgår i afsnit II med overskriften »Støtteprogrammer« i denne forordning, bestemmer for sin del i sit stk. 1, første afsnit, at støtten kommer til udbetaling, når det er fastslået, at enten en enkeltoperation eller alle de operationer, der er omfattet af støtteansøgningen, alt efter hvordan medlemsstaten har valgt at forvalte støtteforanstaltningen, er gennemført og kontrolleret på stedet.
Som påpeget af generaladvokaten i punkt 77 i forslaget til afgørelse skal det fastslås, at ordlyden af artikel 19, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 555/2008 ikke fastsætter nogen pligt for medlemsstaterne til at foretage systematiske kontroller. Denne bestemmelse begrænser sig således til at angive, at medlemsstaterne skal foretage kontroller på stedet af de gennemførte foranstaltninger.
Denne ordlydsfortolkning er ligeledes i overensstemmelse med denne forordnings kontekst og generelle opbygning.
For det første skal det hertil bemærkes, at det følger af overskriften til og placeringen af artikel 19 i forordning nr. 555/2008 i denne forordning, at denne artikel har til formål at regulere de nærmere enkeltheder i den finansielle forvaltning af støtte til investeringer i vinsektoren, og ikke de nærmere enkeltheder i kontrollerne på stedet af disse investeringer. Denne artikel bestemmer således, at udbetalingen af støtten afhænger af den forudgående kontrol på stedet af den enkelte operation eller af alle de operationer, der er omfattet af en støtteansøgning, uden at artiklen dog præciserer den nærmere fremgangsmåde ved denne kontrol på stedet. Ordlyden af og formålet med denne bestemmelse er derfor ikke til hinder for, at disse operationer udgøres af en stikprøve, der kontrolleres på stedet.
For det andet – og som påpeget af generaladvokaten i punkt 78 i forslaget til afgørelse – viser den generelle opbygning af forordning nr. 555/2008, at denne forordning kun på en eksplicit måde pålægger medlemsstaterne at foretage systematiske kontroller. Det følger heraf, at der ikke kan pålægges medlemsstaterne nogen forpligtelse i denne retning, eftersom der ikke fremgår nogen eksplicit forpligtelse af denne karakter i den nævnte forordnings artikel 19, stk. 1, første afsnit.
Det følger heraf, at artikel 19 i forordning nr. 555/2008 ikke kan danne grundlag for en undtagelse fra denne forordnings artikel 77, stk. 3, som foreskriver gennemførelse af kontroller ved stikprøve, med undtagelse af navnlig tilfælde, hvor systematisk kontrol på stedet er foreskrevet i denne forordning.
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at Retten begik en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 56 at fastslå, at artikel 19 i forordning nr. 555/2008 kræver, at medlemsstaterne gennemfører systematiske kontroller.
Under disse omstændigheder skal det fjerde anbringende tages til følge, uden at det er fornødent at undersøge de øvrige argumenter, der er fremført i forbindelse med dette anbringende.
Søgsmålet for Retten
Ifølge artikel 61, stk. 1, andet punktum, i statutten for Domstolen kan denne, når den ophæver den af Retten trufne afgørelse, enten selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse, eller hjemvise den til Retten til afgørelse.
I den foreliggende sag råder Domstolen ikke over de nødvendige oplysninger til at træffe endelig afgørelse om, hvorvidt den omtvistede afgørelse er velbegrundet, for så vidt som Kommissionen ved denne afgørelse pålagde dels en punktvis korrektion på 462517,83 EUR for regnskabsårene 2013-2015 på grund af navnlig flere forskelligartede mangler i risikoanalysen, dels en fast korrektion på 636516,20 EUR for regnskabsårene 2011-2014 på grund af såvel betalinger foretaget i forbindelse med investeringer, der var blevet afsluttet inden støtteansøgningen blev godkendt, som utilstrækkelige kontroller på stedet angående finansierede investeringer i vinsektoren.
Hvad angår den punktvise korrektion på 462517,83 EUR fremgår det af den appellerede doms præmis 19, at Kommissionen desuden støttede den omtvistede afgørelse på det bevismateriale, som Retten under det første appelanbringende kritiseres for at have foretaget en retligt urigtig bedømmelse af, og ligeledes på en konstatering af uoverensstemmelser mellem de andele af uregelmæssigheder, der blev afsløret ved de kontroller på stedet ved telemåling, som var baseret på en risikoanalyse, og de andele af uregelmæssigheder, der blev afsløret ved denne samme kontroltype, men baseret på en tilfældig stikprøveudtagelse.
Selv om sammenligningen af disse andele af uregelmæssigheder kan afføde alvorlig og rimelig tvivl om effektiviteten af kontrollerne på stedet ved telemåling – navnlig om hensigtsmæssigheden af den risikoanalyse, som disse kontroller på stedet hviler på – skal det påpeges, at det bevismateriale, som Den Tjekkiske Republik eventuelt fremlagde med henblik på i denne sammenhæng at dokumentere effektiviteten af sit kontrolsystem, ikke blev undersøgt af Retten.
Hvad angår den faste korrektion på 636516,20 EUR råder Domstolen desuden ikke over de nødvendige oplysninger til at fastslå, hvor stor en del af denne faste korrektion der påvirkes af, at det fjerde appelanbringende tages til følge, da denne korrektion er baseret på flere begrundelser.
Det følger heraf, at sagen skal hjemvises til Retten, for at denne kan træffe afgørelse om de forhold, der er redegjort for i nærværende doms præmis 139 og 140.
Sagsomkostninger
Da sagen hjemvises til Retten, skal spørgsmålet om sagsomkostningerne udsættes.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Fjerde Afdeling):

1)
Den Europæiske Unions Rets dom af 13. september 2018, Den Tjekkiske Republik mod Kommissionen (
T-627/16
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2018:538
), ophæves, i det omfang Retten med denne dom forkastede det anbringende i søgsmålet, der vedrører den punktvise korrektion på 462517,83 EUR for regnskabsårene 2013-2015, for så vidt som dette anbringende angår begrundelsen for manglerne i risikoanalysen, og det anbringende i søgsmålet, der vedrører en fast korrektion på 636516,20 EUR for regnskabsårene 2011-2014, for så vidt som dette anbringende angår begrundelsen for utilstrækkelige kontroller på stedet angående finansierede investeringer i vinsektoren.

2)
I øvrigt forkastes appellen.

3)
Sagen hjemvises til Den Europæiske Unions Ret.

4)
Afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tjekkisk.