CELEX: 62015TJ0408
Žig Europske unije
Prijava zvučnog žiga
Apsolutni razlog za odbijanje
Nepostojanje razlikovnog karaktera
Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009
Obveza obrazlaganja
Članak 75. Uredbe br. 207/2009

Okolnosti spora
Tužitelj, Globo Comunicação e Participações S/A, podnio je 28. travnja 2014. Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) prijavu za registraciju žiga Europske unije na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (
SL 2009., L 78, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).
Žig za koji je zatražena registracija je zvučni znak kako je dalje grafički prikazan:
Proizvodi i usluge za koje je zatražena registracija svrstani su nakon provedenog sužavanja u postupku pred EUIPO‑om u razrede 9., 16., 38. i 41. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, i za svaki od tih razreda odgovaraju sljedećem opisu:
—
razred 9.: „Supstrati za snimanje [magnetni]; akustične ploče; kompaktni diskovi, DVD‑ovi i drugi mediji za digitalno snimanje; softver; aplikacije za tablete i pametne telefone”;
—
razred 16.: „papir, karton (neobrađeni, poluobrađeni ili za papirnate proizvode); tiskarski proizvodi; proizvodi za uvezivanje knjiga; fotografije; uredski papir; ljepila (ljepljive tvari za papirnate proizvode ili za kućanske potrebe); slikarski pribor; kistovi; pisaći strojevi i uredski pribor (osim namještaja); oprema za nastavu i obuku (osim aparata); plastični materijali za ambalažu, to jest vreće, vrećice, folije i listovi; tiskarska slova; tiskarska slova; klišeji; publikacije; knjige; periodični časopisi”;
—
razred 38.: „Usluge televizijske radiodifuzije”;
—
razred 41.: „obuka; stručno osposobljavanje; razonoda; sportske i kulturne djelatnosti; zabavne usluge u obliku televizijskih programa; produkcija televizijskih zabavnih programa[;] zabavne usluge, to jest televizijski programi na području vijesti, obrazovanja, sporta, komedije, u obliku feljtona, varijetetskih predstava; produkcija televizijskih programa; produkcija online zabave”.
Dopisom od 15. svibnja 2014. ispitivač je obavijestio tužitelja da žig za koji je podnesena prijava ne može biti predmet registracije iz razloga što ne ispunjava uvjete utvrđene u članku 7. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/009. On je osobito naveo da se taj žig sastoji od jednostavne i obične zvonjave i da ga se ne može percipirati kao pokazatelja trgovačkog podrijetla proizvoda. Ispitivač je stoga pozvao tužitelja da mu u roku od dva mjeseca podnese svoja očitovanja.
Dopisom od 11. srpnja 2014. tužitelj je odgovorio u bitnome da žig za koji je podnesena prijava, iako kratak, nije sasvim jednostavan, i da ga treba smatrati kratkom melodijom koju će se percipirati kao pokazatelja povezanosti s njegovim proizvodima i uslugama.
Odlukom od 19. rujna 2014. ispitivač je odbio ovaj zahtjev smatrajući da za žig za koji je podnesena prijava postoji razlog za odbijanje utvrđen u članku 7. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009 zato što nema razlikovni karakter.
Tužitelj je 19. studenoga 2014. podnio EUIPO‑u žalbu na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009 protiv odluke ispitivača.
Odlukom od 18. svibnja 2015. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) peto žalbeno vijeće EUIPO‑a je, s jedne je strane, s obzirom na članak 7. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 207/2009, odbilo žalbu u pogledu navodnog razlikovnog karaktera žiga za koji je podnesena prijava i, s druge strane, ispitivaču na ispitivanje vratilo pitanje koje je tužitelj istaknuo u pogledu razlikovnog karaktera stečenog uporabom navedenog žiga u smislu članka 7. stavka 3. navedene uredbe što se tiče usluga televizijske radiodifuzije iz razreda 38. i zabavnih usluga iz razreda 41.
U točki 17. pobijane odluke žalbeno je vijeće utvrdilo da su predmetni proizvodi i usluge namijenjeni kako široj javnosti tako i profesionalcima, tako da je razina pažnje varirala od uobičajene do visoke.
U točkama 18. i 19. pobijane odluke žalbeno je vijeće navelo da žig za koji je podnesena prijava mora, kako bi potrošaču mogao pokazati trgovačko podrijetlo predmetnih proizvoda ili usluga, sadržavati karakteristike koje mu omogućavaju da ga potrošač lako upamti. Iako nije potrebno da znak bude izvoran ili maštovit, činjenica je da ne smije biti običan ili potpuno beznačajan.
U točki 20. pobijane odluke žalbeno je vijeće dodalo da žig sastavljen od zvukova koji sliče zvonjavi može ispuniti identifikacijsku funkciju samo ako obuhvaća elemente na temelju kojih se razlikuje u odnosu na druge žigove. Međutim, u ovom slučaju žalbeno je vijeće u točki 21. te iste odluke utvrdilo da se žig za koji je podnesena prijava sastojao od ponavljanja jednog zvuka koji je sličio zvonu potpuno obične zvonjave, i to unatoč činjenici da se žig sastojao od notnog crtovlja u violinskom ključu s oznakom tempa 147 četvrtinki u minuti s ponavljanjem dva tona gis. U točki 22. pobijane odluke žalbeno je vijeće zaključilo da takve nijanse u odnosu na klasični oblik zvonjave ne mogu biti dostatne za odbijanje prigovora na temelju članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 jer postoji vjerojatnost da ih odnosni potrošač neće primijetiti, a u točki 23. te odluke da je također netočno tvrditi da žig za koji je podnesena prijava obilježavaju brojni posebni elementi koje odnosni potrošač može odmah percipirati.
U točki 24. pobijane odluke žalbeno je vijeće navelo da je žig za koji je podnesena prijava predstavljen kao vrlo jednostavan zvučni motiv, to jest u biti kao obična i široko rasprostranjena zvonjava koja bi općenito prošla nezapaženo i koju dotični potrošač ne bi zapamtio.
U točki 28. pobijane odluke žalbeno je vijeće stoga zaključilo da žig za koji je podnesena prijava nema razlikovni karakter s obzirom na sve proizvode i usluge na koje se odnosi prijava za registraciju.
Nakon pobijane odluke tužitelj je 22. srpnja 2015. proveo novo sužavanje povukavši, s jedne strane, „[s]upstrat[e] za snimanje [magnetn[e]]; akustične ploče; kompaktn[e] diskov[e]” iz razreda 9. i, s druge strane, sve proizvode iz razreda 16.
Popis proizvoda i usluga obuhvaćenih prijavom za registraciju u stadiju tužbe je dakle sljedeći:
—
razred 9.: „DVD‑ovi i drugi mediji za digitalno snimanje; softver; aplikacije za tablete i pametne telefone”;
—
razred 38.: „Usluge televizijske radiodifuzije”;
—
razred 41.: „obuka; stručno osposobljavanje; razonoda; sportske i kulturne djelatnosti; zabavne usluge u obliku televizijskih programa; produkcija televizijskih zabavnih programa[;] zabavne usluge, to jest televizijski programi na području vijesti, obrazovanja, sporta, komedije, u obliku feljtona, varijetetskih predstava; produkcija televizijskih programa; produkcija online zabave”.
Zahtjevi stranaka
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
—
proglasi tužbu dopuštenom;
—
utvrdi da se žig za koji je podnesena prijava valjano odnosi na popis proizvoda i usluga kako su navedeni u točki 15. ove presude;
—
djelomično poništi pobijanu odluku u dijelu u kojem je prijava za registraciju žiga odbijena na temelju članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009;
—
naloži EUIPO‑u snošenje troškova.
EUIPO od Općeg suda zahtijeva da:
—
odbije tužbu;
—
naloži tužitelju snošenje troškova.
Pravo
Dopuštenost dokumenata koji su prvi put podneseni Općem sudu
EUIPO ističe nedopuštenost priloga A 29, A 29.a, A 29.b, A 50, A 51.a, A 52, A 52.a, A 53, A 53.a, A 54, A 54.a, A 55, A 55.a, A 56, A 56.a, A 57, A 58, A 58.a, A 59, A 59.a, A 60 i A 60.a tužbi iz razloga što nisu podneseni u okviru upravnog postupka.
U tom pogledu valja podsjetiti da je svrha tužbe podnesene Općem sudu nadzor zakonitosti odlukâ žalbenih vijeća EUIPO‑a, u smislu članka 65. Uredbe br. 207/2009. Stoga funkcija Općeg suda nije ponovno ispitivanje činjeničnih okolnosti s obzirom na dokaze koji su pred njim prvi put izneseni (presude od 18. prosinca 2008., Les Éditions Albert René/OHIM,
C‑16/06 P
,
EU:C:2008:739
, t.
136.
i
138.
, i od 10. studenoga 2004., Storck/OHIM (Oblik bombona),
T‑396/02
,
EU:T:2004:329
, t.
24.
).
Stoga valja precizirati da će se nadzor zakonitosti pobijane odluke provesti samo u odnosu na elemente koji su dostavljeni tijekom upravnog postupka i koji se nalaze u spisu EUIPO‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 15. srpnja 2014., Łaszkiewicz/OHIM – Capital Safety Group EMEA (PROTEKT),
T‑576/12
, neobjavljena,
EU:T:2014:667
, t.
25.
).
Meritum
U prilog svojoj tužbi tužitelj ističe u bitnome dva tužbena razloga, od kojih se prvi temelji na povredi obveze obrazlaganja, a drugi na povredi članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.
Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja
Tužitelj prigovara žalbenom vijeću da je povrijedilo svoju obvezu obrazlaganja iz članka 75. Uredbe br. 207/2009 jer razlikovni karakter žiga za koji je podnesena prijava nije ispitalo s obzirom na svaki od proizvoda i usluga na koji se navedena prijava odnosi, a što je podrobnije obrazložio na raspravi.
U tom pogledu valja podsjetiti da obveza EUIPO‑a, da obrazloži odbijanje registracije žiga s obzirom na svaki od proizvoda i usluga za koji je ta registracija zatražena, proizlazi također iz bitnog zahtjeva da svaka odluka EUIPO‑a kojom se uskraćuje uživanje prava priznatog pravom Europske unije može biti podvrgnuta sudskom nadzoru koji je namijenjen osiguravanju djelotvorne zaštite tog prava i koji se zbog toga mora odnositi na zakonitost razloga (vidjeti po analogiji presudu od 15. veljače 2007., BVBA Management, Training en Consultancy,
C‑239/05
,
EU:C:2007:99
, t.
36.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, EUIPO se može ograničiti na općenito obrazloženje za sve dotične proizvode ili usluge kada se isti razlog odbijanja suprotstavlja jednoj kategoriji ili grupi proizvoda ili usluga (vidjeti u tom smislu rješenje od 11. prosinca 2014., FTI Touristik/OHIM,
C‑253/14 P
, neobjavljeno,
EU:C:2014:2445
, t.
48.
; vidjeti po analogiji također presudu od 15. veljače 2007., BVBA Management, Training en Consultancy,
C‑239/05
,
EU:C:2007:99
, t.
37.
).
Tako se nadležno tijelo može ograničiti na općenito obrazloženje kada se isti razlog odbijanja suprotstavlja jednoj kategoriji ili grupi proizvoda ili usluga, među kojima postoji dovoljno izravna i konkretna veza, do točke da čine jednu kategoriju ili grupu proizvoda ili usluga dovoljne homogenosti (presude od 2. travnja 2009., Zuffa/OHIM (ULTIMATE FIGHTING CHAMPIONSHIP),
T‑118/06
,
EU:T:2009:100
, t.
28.
, i od 23. rujna 2015., Reed Exhibitions/OHIM (INFOSECURITY),
T‑633/13
, neobjavljena,
EU:T:2015:674
, t.
46.
; vidjeti u tom smislu također rješenje od 11. prosinca 2014., FTI Touristik/OHIM,
C‑253/14 P
, neobjavljeno,
EU:C:2014:2445
, t.
48.
).
U ovom slučaju, s jedne strane valja utvrditi da je isti razlog za odbijanje žalbeno vijeće suprotstavilo svim proizvodima i uslugama za koje je registracija žiga, za koji je podnesena prijava, bila odbijena, to jest jednostavnost znaka s obzirom na proizvode ili usluge koje se može ili ne mora povezati sa zvonjavom telefona ili budilice i činjenicu da se čini teškim zamisliti uporabu zvučnog žiga za nečujne proizvode (vidjeti točke 26. i 27. pobijane odluke).
S druge strane, kao što to pravilno ističe EUIPO, postoji dovoljno izravna i konkretna veza između predmetnih proizvoda i usluga koji predstavljaju medije za emitiranje informacija elektroničkim putem („DVD‑ovi i drugi mediji za digitalno snimanje; softver; aplikacije za tablete i pametne telefone” iz razreda 9.; „produkcija online zabave” iz razreda 41.), usmenim putem („obuka; stručno osposobljavanje” iz razreda 41.) ili televizijskim putem („usluge televizijske radiodifuzije” iz razreda 38.; „razonoda; sportske i kulturne djelatnosti; zabavne usluge u obliku televizijskih programa; produkcija televizijskih zabavnih programa[;] zabavne usluge, to jest televizijski programi na području vijesti, obrazovanja, sporta, komedije, u obliku feljtona, varijetetskih predstava; produkcija televizijskih programa” iz razreda 41.) (vidjeti u tom smislu presudu od 23. rujna 2015., INFOSECURITY,
T‑633/13
, neobjavljena,
EU:T:2015:674
, t.
47.
).
U tim okolnostima valja zaključiti da je nakon općenitog ispitivanja svih predmetnih proizvoda i usluga žalbeno vijeće moglo doći do jedinog zaključka zasnovanog na istom razlogu za odbijanje koji se odnosi na sve dotične proizvode i usluge a da pri tome ne povrijedi obvezu obrazlaganja koju ima.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da prvi tužbeni razlog treba odbiti.
U okviru drugog tužbenog razloga valjat će još provjeriti nije li žalbeno vijeće počinilo pogrešku time što je zaključilo da žig za koji je podnesena prijava nije imao razlikovni karakter u odnosu na sve predmetne proizvode i usluge.
Drugi tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009
Tužitelj prigovara žalbenom vijeću da je počinilo pogrešku u ocjeni u pogledu razlikovnog karaktera žiga za koji je podnesena prijava jer je odbilo registraciju tog žiga na temelju članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. Time što smatra da je u okviru ispitivanja njihova razlikovnog karaktera zvučne žigove trebalo podvrgnuti istim kriterijima kao i verbalne ili figurativne žigove, tužitelj u bitnome tvrdi da mu se ne može oduzeti razlikovni karakter i da navedeni žig, iako kratak, nije sasvim jednostavan, nego ga obilježava niz nota koji uključuje ponavljanje posebnog zvuka koji je duži kada ga se ponavlja i zbog kojeg ga potrošač može lakše prepoznati i zapamtiti. Dodaje da žig za koji je podnesena prijava predstavlja napjev (jingle) koji nije običan ni uobičajen.
Kao prvo, valja podsjetiti da zvučni znakovi nisu po prirodi neprikladni za razlikovanje proizvoda ili usluga poduzetnika od proizvoda ili usluga drugog poduzetnika (vidjeti po analogiji presudu od 27. studenoga 2003., Shield Mark,
C‑283/01
,
EU:C:2003:641
, t.
36.
).
U tim okolnostima članak 4. Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti na način da zvukovi mogu predstavljati žig, pod uvjetom da ih se, osim toga, može grafički prikazati (vidjeti po analogiji presudu od 27. studenoga 2003., Shield Mark,
C‑283/01
,
EU:C:2003:641
, t.
37.
).
Nije sporno da navođenje glazbenih nota na notnom crtovlju zajedno s violinskim ključem, stankama i alteracijama, predstavlja „grafički prikaz” u smislu članka 4. Uredbe br. 207/2009.
Čak i ako takav prikaz nije odmah razumljiv, činjenica je da ga se može lako razumjeti, što omogućuje nadležnim tijelima i javnosti, a osobito gospodarskim subjektima, da točno poznaju znak za čiju je registraciju kao žiga prijava podnesena (vidjeti po analogiji presudu od 27. studenoga 2003., Shield Mark,
C‑283/01
,
EU:C:2003:641
, t.
62.
i
63.
; vidjeti također pravilo 3. stavak 6. Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice (
SL 1995., L 303, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.), kako je izmijenjena).
Kao drugo, valja podsjetiti da se u skladu s člankom 7. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 207/2009 neće registrirati žigovi koji nemaju nikakav razlikovni karakter.
Razlikovni karakter žiga u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 znači da taj žig omogućava identifikaciju proizvoda za koji je zatražena registracija kao proizvoda koji potječe od određenog poduzetnika i time razlikovanje tog proizvoda od onih drugih poduzetnika (presude od 29. travnja 2004., Henkel/OHIM,
C‑456/01 P i C‑457/01 P
,
EU:C:2004:258
, t.
34.
, i od 7. listopada 2004., Mag Instrument/OHIM,
C‑136/02 P
,
EU:C:2004:592
, t.
29.
).
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, žigovi na koje se odnosi članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009 su oni za koje se smatra da nisu u stanju izvršavati glavnu funkciju žiga, a to je pokazivanje komercijalnog podrijetla predmetnog proizvoda ili usluge, kako bi se potrošaču koji stječe taj proizvod ili uslugu koja je označena žigom omogućilo da pri kasnijem stjecanju učini isti izbor, ako se iskustvo pokazalo pozitivnim, ili drugi izbor, ako se ono pokazalo negativnim (presude od 16. rujna 2004., SAT.1/OHIM,
C‑329/02 P
,
EU:C:2004:532
, t.
23.
, od 15. rujna 2005., BioID/OHIM,
C‑37/03 P
,
EU:C:2005:547
, t.
60.
, i od 8. svibnja 2008., Eurohypo/OHIM,
C‑304/06 P
,
EU:C:2008:261
, t.
56.
; vidjeti također presudu od 13. travnja 2011., Air France/OHIM (Oblik pravokutnika),
T‑159/10
, neobjavljena,
EU:T:2011:176
, t.
13.
i navedenu sudsku praksu).
Razlikovni karakter nekog žiga treba, s jedne strane, ocjenjivati s obzirom na proizvode i usluge za koje je registracija zatražena i, s druge strane, s obzirom na predodžbu relevantne javnosti (vidjeti presude od 12. veljače 2004., Henkel,
C‑218/01
,
EU:C:2004:88
, t.
50.
i navedenu sudsku praksu, i od 9. rujna 2010., OHIM/Borco‑Marken‑Import Matthiesen,
C‑265/09 P
,
EU:C:2010:508
, t.
32.
i navedenu sudsku praksu; presude od 13. travnja 2011., Oblik pravokutnika,
T‑159/10
, neobjavljena,
EU:T:2011:176
, t.
14.
, i od 28. travnja 2015., Volkswagen/OHIM (EXTRA),
T‑216/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:230
, t.
15.
).
Međutim, već minimalni razlikovni karakter dovoljan je da se ne primijeni apsolutni razlog za odbijanje sukladno članku 7. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009 (presude od 13. lipnja 2007., IVG Immobilien/OHIM (I),
T‑441/05
,
EU:T:2007:178
, t.
42.
, od 29. rujna 2009., The Smiley Company/OHIM (Prikaz polovice osmijeha smješka),
T‑139/08
,
EU:T:2009:364
, t.
30.
, i od 13. travnja 2011., Oblik pravokutnika,
T‑159/10
, neobjavljena,
EU:T:2011:176
, t.
15.
).
Osim toga, valja podsjetiti da je u sudskoj praksi Sud presudio da iako su kriteriji za ocjenu razlikovnog karaktera isti za različite kategorije žigova, u okviru primjene ovih kriterija može proizaći da predodžba relevantne javnosti nije nužno ista za svaku od tih kategorija i da se stoga utvrđivanje razlikovnog karaktera žigova određenih kategorija može pokazati težim od onog za žigove iz drugih kategorija (vidjeti rješenje od 28. lipnja 2004., Glaverbel/OHIM,
C‑445/02 P
,
EU:C:2004:393
, t.
23.
i navedenu sudsku praksu).
U tom pogledu valja istaknuti da iako javnost ima običaj percipirati verbalne ili figurativne žigove kao znakove koji pokazuju trgovačko podrijetlo proizvoda ili usluga, isto nužno ne vrijedi kada se znak sastoji samo od zvučnog elementa.
No valja zaključiti da, što se tiče određenih proizvoda ili usluga, nije neuobičajeno da ih potrošač prepoznaje po zvučnom elementu. Tako treba posebno zaključiti da, kao što je to EUIPO pravilno istaknuo na raspravi, u određenim gospodarskim sektorima kao što je televizijska radiodifuzija, ne samo da nije neuobičajeno, nego je čak učestalo da potrošač bude naveden da prepozna proizvod ili uslugu iz navedenog sektora zahvaljujući zvučnom elementu koji omogućava da ih se razlikuje kao proizvod ili uslugu koji potječu od određenog poduzetnika.
S istog aspekta valja u pogledu određenih proizvoda ili usluga povezanih osobito, s jedne strane, s alatima za komunikaciju ili razonodu putem televizijskog ili radijskog emitiranja kao i s telefonijom i, s druge strane, s informatičkim medijima, softverom ili općenito s medijskim sektorom utvrditi da se zvučni elementi kao što su napjevi ili melodije rabe kako bi se omogućilo zvučno prepoznavanje predmetnog proizvoda ili usluge kao proizvoda ili usluge koji potječe od određenog poduzetnika.
Osim toga i u svakom slučaju potrebno je da zvučni znak čija je registracija zatražena posjeduje određenu jezgrovitost koja odnosnom potrošaču omogućava da ga prepozna i smatra kao žig, a ne kao funkcionalni element ili kao pokazatelj bez vlastite bitne značajke. Navedeni potrošač mora dakle za zvučni znak smatrati da posjeduje mogućnost identificiranja na način da ga se može prepoznati kao žig.
Tako zvučni znak, koji ne bi imao sposobnost označavati više od jednostavne i obične kombinacije nota od kojih je sastavljen, ne bi odnosnom potrošaču omogućio da ga prepozna u njegovoj identifikacijskoj funkciji predmetnih proizvoda i usluga jer bi bio sveden na jednostavan „zrcalni učinak” u smislu da bi, kao što je to EUIPO pravilno naveo na raspravi, upućivao sam na sebe i na ništa drugo. On ne bi stoga bio u mogućnosti da kod odnosnog potrošača izazove određeni oblik pažnje koji bi mu omogućio da prepozna neophodnu identifikacijsku funkciju navedenog znaka.
S obzirom na ova razmatranja valja ispitati tužiteljevu argumentaciju prema kojoj žig za koji je podnesena prijava ima razlikovni karakter.
U ovom slučaju tužitelj ne osporava ocjenu žalbenog vijeća u točki 17. pobijane odluke, prema kojoj su predmetni proizvodi i usluge namijenjeni kako široj javnosti tako i profesionalcima čija razina pažnje varira tako od uobičajene do visoke. Ova se ocjena može samo potvrditi.
Što se tiče ocjene razlikovnog karaktera žiga za koji je podnesena prijava, žalbeno je vijeće zaključilo u točki 21. pobijane odluke da se žig za koji je podnesena prijava sastoji od ponavljanja jednog zvuka koji sliči zvonu zvonjave.
Time što je u tužbi naveo da se žig za koji je podnesena prijava može opisati kao „zvuk koji sliči zvonjavi telefona” ili kao „posebna elektronička zvonjava koja podsjeća na sonar i sastoji se od ponavljanja dviju nota”, tužitelj ne osporava, kao što to EUIPO pravilno ističe, gore navedeni opis koji je za žig za koji je podnesena prijava dalo žalbeno vijeće.
Valja podsjetiti u tom pogledu da zvučni znak koji obilježava pretjerana jednostavnost i koji je ograničen samo na ponavljanje dviju istovjetnih nota ne može kao takav prenijeti poruku koje se potrošači mogu sjetiti, tako da ga potonji neće smatrati žigom, osim ako uporabom nije stekao razlikovni karakter (vidjeti u tom smislu presudu od 12. rujna 2007., Cain Cellars/OHIM (Prikaz peterokuta),
T‑304/05
, neobjavljena,
EU:T:2007:271
, t.
22.
).
Tako će žig za koji je podnesena prijava relevantna javnost doživjeti samo kao jednostavnu funkcionalnost odnosnih proizvoda i usluga, a ne kao oznaku njihova trgovačkog podrijetla. Kao što je žalbeno vijeće pravilno istaknulo u točki 24. pobijane odluke, žig za koji je podnesena prijava općenito će proći nezapaženo i dotični ga potrošač neće zapamtiti.
Žig za koji je podnesena prijava svodi se dakle na zvonjavu budilice ili telefona bez obzira na okolnosti u kojima se rabi i bez obzira na korišteni način prijenosa pa ta zvonjava nema nikakvu drugu bitnu razlikovnu značajku koja nema veze s ponavljanjem note od koje se sastoji, a što bi omogućilo razlikovanje ičega drugog osim te zvonjave budilice ili telefona.
Tužitelj je na raspravi ponovio da neuobičajeni karakter zvonjave telefona kao pokazatelja podrijetla usluge daje žigu za koji je podnesena prijava njegov razlikovni karakter.
U tom je pogledu dovoljno istaknuti da navodno neuobičajena uporaba zvonjave telefona kao pokazatelja podrijetla proizvoda ili usluga nije dostatna za zaključak da se znakom može razlikovati takvo podrijetlo kada, kao u ovom slučaju, pretjerana jednostavnost onemogućuje da se tim znakom razlikuje podrijetlo proizvoda ili usluga jer se, kao što je to EUIPO pravilno istaknuo u odgovoru na pitanje Općeg suda, taj znak ni po čemu ne ističe i može upućivati samo na samog sebe.
Tužitelj još tvrdi da je zbog toga što iz partiture proizlazi da se radi o notnom crtovlju u violinskom ključu s oznakom tempa 147 četvrtinki u minuti s ponavljanjem dva tona gis, to jest prvog naglašenog tona gis (jedna dob), iza kojeg slijedi drugi gis (polovinka s točkom) (tri dobe), povezan s cijelom notom (četiri dobe), žalbeno vijeće moglo samo zaključiti da postoji vjerojatnost da odnosni potrošač neće primijetiti ove nijanse. Međutim, valja utvrditi da se unatoč ovom opisu žig za koji je podnesena prijava, a kako je također predstavljen Općem sudu zvučnim izvođenjem na raspravi, svodi na ponavljanje dviju istovjetnih nota, a da, nasuprot onome što tužitelj tvrdi, nije moguće slušno razaznati ikakvu nijansu.
Kako je žalbeno vijeće to pravilno istaknulo u točki 20. pobijane odluke, žig koji se sastoji od zvukova koji sliče zvonjavi ne može ispuniti identifikacijsku funkciju, osim ako ne obuhvaća elemente na temelju kojih se razlikuje u odnosu na druge zvučne žigove, pri čemu valja primijetiti da nije potrebno da navedeni žig bude izvoran ili maštovit.
Žig, čija se registracija traži treba stoga omogućiti da ga dotična javnost prepozna kao pokazatelja podrijetla predmetnih proizvoda ili usluga, što je uvjet koji u ovom slučaju žig za koji je podnesena prijava ne ispunjava, a koji se može izjednačiti sa „standardnom” zvonjavom kojom raspolaže svaki elektronički aparat s mjerenjem vremena ili svaki telefonski uređaj, tako da bez prethodnog poznavanja navedena javnost neće moći prepoznati tu zvonjavu kao pokazatelja proizvoda i usluga koji potječu od tužitelja.
Proizlazi da se nasuprot onome što tužitelj tvrdi žig za koji je podnesena prijava ne može izjednačiti s napjevom koji je neuobičajen iz razloga što sadržava dvije zvonjave.
Osim toga, tužitelj primjećuje da je žig za koji je podnesena prijava opće poznat u Brazilu kao i unutar brazilske zajednice koja živi u više država članica i koja navedeni žig prepoznaje kao razlikovni znak televizijskog kanala Globo.
U tom je pogledu dovoljno istaknuti da tom argumentacijom tužitelj ističe da je žig za koji je podnesena prijava stekao razlikovni karakter zbog svoje produljene uporabe, a što je argumentacija koja je doduše relevantna u okviru članka 7. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 te predstavlja pitanje za ispitivača (vidjeti točke 29. i 30. pobijane odluke i točku 8. ove presude), ali ne i u okviru članka 7. stavka 1. točke (b) navedene uredbe.
Tužitelj također tvrdi da žig za koji je podnesena prijava nije bez razlikovnog karaktera jer je on, kao i drugi slični zvučni žigovi, bio predmet registracija u Francuskoj i Sjedinjenim Američkim Državama.
U tom pogledu najprije valja podsjetiti da je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, pravni sustav žigova Unije samostalan sustav sastavljen od skupine pravila koji teži ostvarenju vlastitih specifičnih ciljeva, dok je njegova primjena neovisna o bilo kojem nacionalnom sustavu. Stoga prikladnost znaka za registraciju kao žiga Europske unije treba ocijeniti samo na temelju relevantnih propisa Unije (presude od 12. lipnja 2007., MacLean‑Fogg/OHIM (LOKTHREAD),
T‑339/05
, neobjavljena,
EU:T:2007:172
, t.
57.
, i od 10. svibnja 2012., Amador López/OHIM (AUTOCOACHING),
T‑325/11
, neobjavljena,
EU:T:2012:230
, t.
45.
).
Nadalje, što se tiče ocjene o nepostojanju razlikovnog karaktera s obzirom na predmetne proizvode i usluge, žalbeno je vijeće u točki 26. pobijane odluke zaključilo da se isti razlog za odbijanje registracije, to jest činjenica da se žig za koji je podnesena prijava ne može percipirati kao oznaka trgovačkog podrijetla, primjenjuje na sve navedene proizvode ili usluge jer jednostavnost znaka ostaje istovjetna, bez obzira na to je li žig povezan s proizvodima ili uslugama koje se može ili ne mora povezati sa zvonjavom telefona ili budilice.
U točki 27. pobijane odluke žalbeno vijeće je dodalo:
„Osim toga, u pogledu proizvoda iz razreda 16. koji su po definiciji nečujni (uz iznimku možda zvučnih čestitki) isto kao [i u pogledu] sljedećih usluga iz razreda 41. ‚obuka; stručno osposobljavanje; sportske i kulturne djelatnosti’, vijeće dodaje da se čini teškim zamisliti uporabu ispitivanog žiga u odnosu na te proizvode ili usluge. Naime, kako bi se moglo povezati zvučni žig s primjerice prodajom papira? Štoviše, iz svojeg praktičnog iskustva vijeće zaključuje da u svakom slučaju s obzirom na proizvode iz razreda 16. potrošač nema običaj prepoznavati podrijetlo tih proizvoda na temelju zvuka ili melodije. Isto vrijedi i za djelatnosti stručnog osposobljavanja i obuke iz razreda 41.”
U tom pogledu, kao što proizlazi iz točke 52. ove presude, žig za koji je podnesena prijava relevantna će javnost doživjeti samo kao jednostavnu funkcionalnost odnosnih proizvoda i usluga, a ne kao oznaku njihova trgovačkog podrijetla.
Tako valja utvrditi da su proizvodi iz razreda 9., čak i ako nisu izričito navedeni u točki 27. pobijane odluke, obuhvaćeni utvrđenjem žalbenog vijeća u točki 25. pobijane odluke prema kojem žig za koji je podnesena prijava neće biti percipiran kao oznaka podrijetla proizvoda. Naime, kao što je to EUIPO pravilno istaknuo, žig za koji je podnesena prijava bit će shvaćen kao da samo označava pokretanje podatkovnog medija, informatičkog programa ili aplikacije za elektroničke uređaje.
Što se tiče usluga televizijske radiodifuzije iz razreda 38., kao i svih usluga koje se mogu pružati u obliku televizijskog programa i koje su obuhvaćene razredom 41., javnost će zvučni žig zbog njegove jednostavnosti prije shvatiti kao znak za početak ili kraj televizijskog programa.
Proizlazi da žalbeno vijeće nije počinilo nikakvu pogrešku u odnosu na ispitivanje razlikovnog karaktera žiga za koji je podnesena prijava u pogledu predmetnih proizvoda i usluga.
Tužitelj naposljetku tvrdi da je EUIPO proveo registracije sličnih zvučnih žigova, to jest zvuka zvona ili ksilofona, tako da u ovom slučaju nije dovoljno odbiti registraciju iz razloga što razlikovni karakter žiga za koji je podnesena prijava navodno ne postoji jer je jednostavan.
U tom pogledu, valja s jedne strane podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi odluke o registraciji znaka kao žiga Europske unije koje su žalbena vijeća dužna donijeti u skladu s Uredbom br. 207/2009 ta vijeća donose na temelju ograničene nadležnosti, a ne diskrecijske ovlasti. Zbog toga prikladnost znaka za registraciju kao žiga Europske unije treba ocijeniti samo na temelju te uredbe, onako kako je tumači sud Unije, a ne na temelju ranije prakse žalbenih vijeća (presude od 15. rujna 2005., BioID/OHIM,
C‑37/03 P
,
EU:C:2005:547
, t.
47.
, i od 27. veljače 2015., Universal Utility International/OHIM (Greenworld),
T‑106/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:123
, t.
36.
).
S druge strane je, doduše, presuđeno da EUIPO u okviru ispitivanja prijave za registraciju žiga Europske unije mora uzeti u obzir odluke donesene po sličnim prijavama i s osobitom pažnjom preispitati treba li odlučiti na isti način (presude od 10. ožujka 2011., Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM,
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
, t.
74.
, i od 28. travnja 2015., EXTRA,
T‑216/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:230
, t.
30.
).
Međutim, načela jednakog postupanja i dobre uprave moraju biti usklađena s poštovanjem zakonitosti. Zbog toga se osoba koja podnosi prijavu za registraciju nekog znaka kao žiga ne može pozvati u svoju korist na možebitnu nezakonitost koja je počinjena u korist drugih kako bi ishodila istovjetnu odluku (presude od 10. ožujka 2011., Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM,
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
, t.
75.
i
76.
, i od 28. travnja 2015., EXTRA,
T‑216/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:230
, t.
31.
).
Štoviše, zbog razloga pravne sigurnosti i dobre uprave, ispitivanje svih prijava za registraciju mora biti potpuno i cjelovito kako bi se izbjegla nevaljana registracija žigova. Takvo ispitivanje treba provoditi u svakom konkretnom slučaju. Naime, registracija znaka kao žiga ovisi o specifičnim kriterijima primjenjivima u okviru činjeničnih okolnosti predmetnog slučaja koji služe tomu da se provjeri postoji li za predmetni znak razlog za odbijanje (presude od 10. ožujka 2011., Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM,
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
, t.
77.
, i od 28. travnja 2015., EXTRA,
T‑216/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:230
, t.
32.
).
U ovom slučaju iz pobijane odluke proizlazi da je žalbeno vijeće provelo cjelovito i konkretno ispitivanje žiga za koji je podnesena prijava te je odbilo njegovu registraciju. Štoviše, iz ispitivanja prigovora koje je tužitelj istaknuo proizlazi da je to ispitivanje navelo žalbeno vijeće na to da se pravilno osloni na članak 7. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 207/2009 kako bi se suprotstavilo registraciji žiga za koji je podnesena prijava. Budući da ispitivanje žiga za koji je podnesena prijava s obzirom na tu odredbu nije moglo samo po sebi dovesti do različitog ishoda, tužiteljevi navodi o registraciji drugih zvučnih žigova ne mogu se prihvatiti. Tužitelj se dakle ne može učinkovito pozivati na ranije odluke EUIPO‑a kako bi opovrgnuo zaključak prema kojem registracija žiga za koji je podnesena prijava nije u skladu s Uredbom br. 207/2009.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da drugi tužbeni razlog, a time i tužbu u cijelosti, treba odbiti.
Troškovi
Sukladno odredbama članka 134. stavka 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, treba mu naložiti snošenje troškova sukladno zahtjevu EUIPO‑a.

Slijedom navedenoga,
OPĆI SUD (drugo vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbija.

2.
Društvu Globo Comunicação e Participações S/A nalaže se snošenje troškova.

Martins Ribeiro
Gervasoni
Madise
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 13. rujna 2016.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski