CELEX: 62019CJ0249
Præjudiciel forelæggelse
forordning (EU) nr. 1259/2010
forstærket samarbejde om lovvalgsreglerne i forbindelse med skilsmisse og separation
ensartede regler
artikel 10
anvendelse af loven i domstolslandet

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 10 i Rådets forordning (EU) nr. 1259/2010 af 20. december 2010 om indførelse af et forstærket samarbejde om lovvalgsreglerne i forbindelse med skilsmisse og separation (
EUT 2010, L 343, s. 10
).
Denne anmodning er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem JE og KF vedrørende fastlæggelsen af, hvilken lov der skal anvendes i forbindelse med deres skilsmisse.
Retsforskrifter
EU-retten
Forordning (EF) nr. 2201/2003
Artikel 3, stk. 1, litra b), i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 (
EUT 2003, L 338, s. 1
) har følgende ordlyd:
»Kompetencen til at træffe afgørelse om spørgsmål vedrørende skilsmisse, separation og omstødelse af ægteskab ligger hos retterne i den medlemsstat:
[…]
b)
hvis nationalitet begge ægtefæller har, eller, for så vidt angår Det Forenede Kongerige og Irland, hvor begge ægtefæller har »domicil«.«
Forordning nr. 1259/2010
I 9., 21., 24., 26. og 29. betragtning til forordning nr. 1259/2010 anføres følgende:
»(9)
Denne forordning bør skabe klare og omfattende retlige rammer for lovvalg vedrørende skilsmisse og separation i de deltagende medlemsstater, sikre borgerne løsninger, der giver retssikkerhed, retlig forudsigelighed og fleksibilitet, og forhindre en situation, hvor den ene ægtefælle begærer skilsmisse før den anden, for at sikre sig, at sagen behandles efter en lov, som vedkommende mener i højere grad tilgodeser hans eller hendes interesser.
[…]
(21)
Når der ikke er indgået aftale om lovvalg, bør denne forordning indføre harmoniserede lovvalgsregler baseret på en række på hinanden følgende tilknytningsfaktorer, der sikrer en tæt tilknytning mellem ægtefællerne og den omhandlede lov, og som tilgodeser kravet om retssikkerhed og retlig forudsigelighed og forebygger en situation, hvor en af ægtefællerne begærer skilsmisse før den anden for at sikre sig, at sagen behandles efter en bestemt lov, som vedkommende mener i højere grad tilgodeser hans eller hendes interesser. De tilknytningsfaktorer, der fastsættes, bør sikre, at skilsmisse- og separationssager behandles efter en lov, som ægtefællerne har tæt tilknytning til.
[…]
(24)
I visse situationer, hvor den valgte lov ikke giver mulighed for skilsmisse eller ikke giver en af ægtefællerne lige adgang til skilsmisse eller separation på grund af deres køn, bør domstolslandets lov dog finde anvendelse. Dette bør imidlertid ikke anfægte bestemmelsen om ordre public.
[…]
(26)
Hvis denne forordning henviser til, at loven i den deltagende medlemsstat, for hvis ret sagen indbringes, ikke åbner mulighed for skilsmisse, bør dette fortolkes sådan, at denne medlemsstats lov ikke anerkender skilsmisse som institution. I det tilfælde bør retten ikke være forpligtet til at bevilge skilsmisse i medfør af denne forordning.
[…]
[…]
(29)
Målene i denne forordning [er] en styrkelse af retssikkerheden, forudsigeligheden og fleksibiliteten i internationale ægteskabssager og dermed fremme af den frie bevægelighed for personer i Unionen […]«
Forordningens artikel 5, der har overskriften »Parternes lovvalg«, bestemmer følgende:
»1.   Ægtefællerne kan aftale lovvalg i tilfælde af skilsmisse og separation, forudsat at en af følgende lovgivninger finder anvendelse:
a)
loven i den stat, hvor ægtefællerne har deres sædvanlige opholdssted på tidspunktet for aftalens indgåelse, eller
b)
loven i den stat, hvor ægtefællerne havde deres seneste sædvanlige opholdssted, for så vidt en af dem stadig opholder sig dér på tidspunktet for aftalens indgåelse, eller
c)
loven i den stat, hvis nationalitet en af ægtefællerne har på tidspunktet for aftalens indgåelse, eller
d)
loven i domstolslandet.
2.   Med forbehold af stk. 3 kan en aftale om lovvalg indgås og ændres på et hvilket som helst tidspunkt, dog senest på det tidspunkt, hvor sagen indbringes for en ret.
3.   Giver loven i domstolslandet mulighed for det, kan ægtefællerne også aftale lovvalget i retten under behandlingen af sagen. I så fald optages lovvalget i protokollen ved domstolen i overensstemmelse med loven i domstolslandet.«
Forordningens artikel 8, der har overskriften »Lovvalg i mangel af aftale mellem parterne«, foreskriver følgende:
»I mangel af aftale om lovvalg i henhold til artikel 5 behandles skilsmisse- og separationssager efter loven i:
a)
den stat, hvor ægtefællerne har deres sædvanlige opholdssted på det tidspunkt, hvor sagen anlægges, eller i mangel heraf
b)
den stat, hvor ægtefællerne havde deres sidste sædvanlige opholdssted, forudsat at opholdet ikke er ophørt mere end et år før sagsanlægget, og at en af dem stadig opholder sig i denne medlemsstat ved sagsanlægget, eller i mangel heraf
c)
den stat, hvis nationalitet begge ægtefæller har ved sagsanlægget, eller i mangel heraf
d)
domstolslandet.«
Samme forordnings artikel 10, der har overskriften »Anvendelse af loven i domstolslandet«, har følgende ordlyd:
»Når den lov, der skal anvendes i henhold til artikel 5 og 8, ikke giver mulighed for skilsmisse eller ikke giver en af ægtefællerne lige adgang til skilsmisse eller separation på grund af dennes køn, finder loven i domstolslandet anvendelse.«
Artikel 12 i forordning nr. 1259/2010, der har med overskriften »Ordre public«, bestemmer:
»Anvendelsen af en bestemmelse i en lov, som er udpeget efter denne forordning, kan kun undlades, hvis en sådan anvendelse er åbenbart uforenelig med ordre public i domstolslandet.«
Forordningens artikel 13, der har overskriften »Forskelle i den nationale lovgivning«, har følgende ordlyd:
»Intet i denne forordning forpligter retterne i en deltagende medlemsstat, hvis lovgivning ikke giver mulighed for skilsmisse eller ikke anerkender det pågældende ægteskab som gyldigt med henblik på en skilsmissesag, til at bevilge skilsmisse i medfør af denne forordning.«
Rumænsk ret
Codul civils (den civile lovbog) artikel 2600, stk. 2 og 3, har følgende ordlyd:
»2.   Såfremt den anvendelige udenlandske lov ikke giver mulighed for skilsmisse eller kun giver adgang til skilsmisse på ekstraordinært restriktive betingelser, skal den rumænske lovgivning anvendes, hvis en af ægtefællerne på tidspunktet for begæringen om skilsmisse er rumænsk statsborger eller har sit sædvanlige opholdssted i Rumænien.
3.   Bestemmelserne i stk. 2 finder også anvendelse, hvis skilsmissesagen behandles efter den af ægtefællerne valgte lov.«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
JE og KF, som er rumænske statsborgere, giftede sig i Iași (Rumænien) den 2. september 2001.
Den 13. oktober 2016 indgav JE skilsmissebegæring til Judecătoria Iași (retten i første instans i Iași, Rumænien).
Ved dom af 31. maj 2017 fastslog den nævnte ret, at den savnede kompetence i sagen, idet den skulle realitetsbehandles af Judecătoria Sectorului 5 București (retten i første instans, Femte Afdeling, i Bukarest, Rumænien).
Ved dom af 20. februar 2018 fastslog sidstnævnte retsinstans, at de rumænske retsinstanser, som følge af reglen i artikel 3, stk. 1, litra b), i forordning nr. 2201/2003 om begge ægtefællers nationalitet, havde generel kompetence til at behandle JE’s skilsmissebegæring. På grundlag af artikel 8, litra a), i forordning nr. 1259/2010 udpegede retten endvidere italiensk lov som den lov, sagen skulle behandles efter, idet ægtefællerne på det tidspunkt, hvor skilsmissebegæringen blev indgivet, havde deres sædvanlige opholdssted i Italien.
I denne forbindelse fandt retten, at en skilsmissebegæring som den, der er indgivet under omstændighederne i hovedsagen, i henhold til italiensk ret kun kunne behandles, hvis en retsinstans forinden havde bekræftet eller fastslået parternes separation, og der var forløbet mindst tre år fra dette tidspunkt til indgivelsen af skilsmissebegæringen.
Eftersom det ikke var blevet godtgjort, at der forelå en retsafgørelse, der bekræftede eller fastslog separation, og idet rumænsk ret ikke indeholder regler om en procedure for separation, fastslog den nævnte retsinstans, at denne procedure skulle føres ved de italienske retsinstanser, og at enhver begæring herom derfor ikke kunne antages til realitetsbehandling ved de rumænske retsinstanser.
JE har iværksat appel til prøvelse af denne dom ved den forelæggende ret og har i denne forbindelse bl.a. nedlagt påstand om, at retten i første instans burde have anvendt bestemmelserne i artikel 2600, stk. 2, i den civile lovbog, der gennemfører bestemmelserne i artikel 10 i forordning nr. 1259/2010 i den rumænske retsorden.
I denne forbindelse har JE gjort gældende, at eftersom den italienske lovgivning fastsætter restriktive skilsmissebetingelser, skal den rumænske lovgivning finde anvendelse på JE’s skilsmissebegæring.
Efter JE’s opfattelse skyldes dette også den omstændighed, at anvendelsen af italiensk lovgivning er åbenbart uforenelig med ordre public i domstolslandet, og at den derfor, i henhold til forordningens artikel 12, skal undlades.
Det er under disse omstændigheder, at Tribunalul București (appeldomstolen i Bukarest, Rumænien) har udsat sagen og forelagt følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse:
»Skal udtrykket »den lov, der skal anvendes i henhold til artikel 5 og 8, ikke giver mulighed for skilsmisse«[, som fremgår af artikel 10 i forordning nr. 1259/2010,] fortolkes strengt og ordlydsbaseret i den forstand, at det kun omfatter det tilfælde, hvor den anvendelige udenlandske lov ikke giver mulighed for skilsmisse, eller [skal det] fortolkes udvidende til også at omfatte den situation, hvor den anvendelige udenlandske lov giver mulighed for skilsmisse, men på ekstraordinært restriktive betingelser, hvilket nødvendiggør en retssag om separation inden skilsmissesagen, for hvilken loven i domstolslandet ikke indeholder tilsvarende procedureregler?«
Det præjudicielle spørgsmål
Med sit spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 10 i forordning nr. 1259/2010 skal fortolkes således, at udtrykket »[n]år den lov, der skal anvendes i henhold til artikel 5 og 8, ikke giver mulighed for skilsmisse« kun omfatter det tilfælde, hvor den anvendelige udenlandske lov ikke giver mulighed for skilsmisse under nogen omstændigheder, eller om det også omfatter den situation, hvor loven giver mulighed for skilsmisse, men på betingelser, som den retsinstans, der skal behandle sagen, finder mere restriktive end dem, der er fastsat i loven i domstolslandet.
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at tvisten i hovedsagen i henhold til forordningens artikel 8, litra a), skal behandles efter italiensk lov, og at der i henhold til denne lov kun kan begæres skilsmisse, hvis en retsinstans navnlig har bekræftet eller fastslået separation, mens loven i domstolslandet, dvs. rumænsk lov, hverken fastsætter en sådan betingelse eller indeholder processuelle bestemmelser om separation.
Det bemærkes indledningsvis, at artikel 10 i forordning nr. 1259/2010 er en undtagelse til forordningens artikel 5 og 8, og at bestemmelsen derfor skal fortolkes strengt.
I henhold til denne artikel 10 finder loven i domstolslandet anvendelse i to tilfælde, nemlig når den lov, der skal anvendes i henhold til den nævnte forordnings artikel 5 eller 8, ikke giver mulighed for skilsmisse, og når den nævnte lov ikke giver en af ægtefællerne lige adgang til skilsmisse eller separation på grund af dennes køn.
Hvad angår det første tilfælde i denne artikel 10, som den forelæggende ret ønsker en fortolkning af, fremgår det tydeligt af bestemmelsens ordlyd, at loven i domstolslandet kun finder anvendelse, når den lov, der skal anvendes, »ikke giver mulighed for skilsmisse«.
Ud fra en ordlydsfortolkning af bestemmelsen kan det på ingen måde udledes, at loven i domstolslandet også kan anvendes, når den anvendelige udenlandske lov giver mulighed for skilsmisse, men på betingelser, som anses for mere restriktive end dem, der er fastsat i loven i domstolslandet. Heller ikke 24. betragtning til forordning nr. 1259/2010, som vedrører samme artikel 10, giver nogen indikation i denne retning.
Denne fortolkning af artikel 10 i forordning nr. 1259/2010 bekræftes ved en kontekstuel og systematisk fortolkning af bestemmelsen.
I denne henseende bemærkes, at udtrykket »ikke giver mulighed for skilsmisse« også er anvendt i forordningens artikel 13, som svarer til 26. betragtning til forordningen, hvoraf fremgår, at hvis denne forordning henviser til, at loven i den deltagende medlemsstat, for hvis ret sagen indbringes, ikke åbner mulighed for skilsmisse, bør dette fortolkes sådan, at denne medlemsstats lov »ikke anerkender skilsmisse som institution«. Selv om 26. betragtning henviser til den medlemsstat, for hvis ret sagen indbringes, forholder det sig ikke desto mindre sådan, at de indikationer, betragtningen giver i denne forbindelse, for så vidt som den vedrører betydningen af udtrykket »ikke åbner mulighed for skilsmisse«, også er relevante for så vidt angår artikel 10 i forordning 1259/2010.
Det bemærkes endvidere, at separation, som i øvrigt udtrykkeligt er omhandlet i den nævnte artikel 10, på samme måde som skilsmisse er omfattet af forordningens anvendelsesområde og udgør en integrerende del af dens ordning og almindelige opbygning.
Ud fra et teleologisk synspunkt følger det af 9., 21. og 29. betragtning til forordning nr. 1259/2010, at forordningen tilsigter at skabe klare og fuldstændige retlige rammer for lovvalg vedrørende skilsmisse og separation i de deltagende medlemsstater, at tilgodese kravet om retssikkerhed, forudsigelighed og fleksibilitet i internationale ægteskabssager for dermed at fremme den frie bevægelighed for personer i Den Europæiske Union og forebygge en situation, hvor en af ægtefællerne begærer skilsmisse før den anden for at sikre sig, at sagen behandles efter en bestemt lov, som vedkommende mener i højere grad tilgodeser hans eller hendes interesser.
En fortolkning af artikel 10 i forordning 1259/2010, hvorefter loven i domstolslandet finder anvendelse, når den anvendelige udenlandske lov giver mulighed for skilsmisse på betingelser, som anses for mere restriktive end dem, der er fastsat i loven i domstolslandet, ville ikke blot være i strid med bestemmelsens ordlyd og uforenelig med den sammenhæng og den ordning, bestemmelsen indgår i, men ville endvidere ikke være i overensstemmelse med de mål, som forfølges med forordningen.
Som den rumænske regering har anført, ville denne fortolkning således nødvendiggøre en undersøgelse i hvert enkelt tilfælde af betingelserne for, at der kan ske skilsmisse i overensstemmelse med den anvendelige lov, i henhold til bestemmelserne i den nævnte forordning, og en subjektiv vurdering af det omfang, i hvilket betingelserne kan anses for at være mere restriktive end dem, der er fastsat i loven i domstolslandet, hvilket ville være i strid med eller i det mindste i praksis ville bringe de mål om retssikkerhed og forudsigelighed, som forfølges med samme forordning, i fare.
Som den portugisiske regering tilsvarende har gjort gældende, ville den nævnte fortolkning også være til hinder for den aftalefrihed, som ægtefællerne har i henhold til artikel 5 i forordning nr. 1259/2010, og, i mangel af disses aftale om lovvalg i tilfælde af skilsmisse og separation, for anvendelsen, i henhold til 21. betragtning til forordningen og artikel 8 heri, af den lov, som ægtefællerne har tæt tilknytning til.
Endelig kan fortolkningen tilskynde en ægtefælle, som vil begære skilsmisse, til at indgive begæringen ved en ret i en medlemsstat, der har kompetence i medfør af forordning nr. 2201/2003, hvis nationale lov giver mulighed for skilsmisse på mindre restriktive betingelser.
Hvad angår tvisten i hovedsagen fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at den lov, som i henhold til artikel 8, litra a), i forordning nr. 1259/2010 skal finde anvendelse, anerkender skilsmisse som institution.
Forordningens artikel 10 finder derfor ikke anvendelse på tvisten, og den omstændighed, at italiensk lov giver mulighed for skilsmisse på betingelser, som anses for mere restriktive end dem, der er fastsat i loven i domstolslandet, såsom forudgående separation, er i denne forbindelse uden betydning.
Det følger af fast retspraksis, at det som led i den samarbejdsprocedure mellem de nationale retter og Domstolen, som er indført ved artikel 267 TEUF, tilkommer denne at give den forelæggende ret et hensigtsmæssigt svar, som sætter den i stand til at afgøre den tvist, der verserer for den (dom af 23.3.2006, FCE Bank,
C-210/04
,
EU:C:2006:196
, præmis
, af 8.12.2011, Banco Bilbao Vizcaya Argentaria,
C-157/10
,
EU:C:2011:813
, præmis
, og af 25.7.2018, Dyson,
C-632/16
,
EU:C:2018:599
, præmis
).
Som den tyske regering og Europa-Kommissionen har gjort gældende, skal den forelæggende ret i den foreliggende sag have vejledning om de praktiske konsekvenser af den fortolkning af artikel 10 i forordning nr. 1259/2010, som er anlagt i denne doms præmis 25 og 26, eftersom denne retsinstans har oplyst, at de rumænske retsinstanser, idet rumænsk ret ikke indeholder regler for en separationsprocedure, ikke realitetsbehandler separationsbegæringer eller skilsmissebegæringer, medmindre separation er blevet bekræftet eller fastslået i henhold til italiensk lov.
Den forelæggende ret har således anført, at disse begæringer under de omstændigheder, der er omhandlet i hovedsagen, i henhold til national retspraksis afvises henholdsvis som uantagelige, fordi rumænsk ret ikke indeholder regler for en separationsprocedure, og som for tidligt indgivet, fordi skilsmisse er begæret ved de rumænske retsinstanser, uden at de italienske retsinstanser forinden har bekræftet eller fastslået separation, eller som grundløse med begge disse begrundelser.
For så vidt som en sådan retspraksis hindrer realitetsbehandling af disse begæringer, gør den i det væsentlige de ensartede regler for lovvalg i forbindelse med skilsmisse og separation, som er fastsat i forordning nr. 1259/2010, indholdsløse og skader således deres effektive virkning.
Det bemærkes imidlertid, at det i den foreliggende sag er blevet fastslået, at de rumænske retsinstanser i henhold til artikel 3, stk. 1, litra b), i forordning nr. 2201/2003 har generel kompetence til at behandle JE’s skilsmissebegæring.
Selv om rumænsk ret i modsætning til italiensk ret ikke indeholder processuelle bestemmelser om separation, er de kompetente rumænske retsinstanser således forpligtede til at behandle skilsmissebegæringen.
I en situation som den, der er omhandlet i hovedsagen, hvor den kompetente retsinstans finder, at den udenlandske lov, der skal anvendes i henhold til bestemmelserne i forordning nr. 1259/2010, kun giver mulighed for begæring om skilsmisse, hvis ægtefællerne har været separeret i tre år, mens loven i domstolslandet ikke indeholder procedureregler for separation, skal denne retsinstans således, når den ikke selv kan bevilge separationen, efterprøve, om de materielle betingelser i den anvendelige udenlandske lov er opfyldt, og konstatere dette i forbindelse med den skilsmissesag, der er indbragt for den.
På baggrund af samtlige de ovenfor anførte betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 10 i forordning nr. 1259/2010 skal fortolkes således, at udtrykket »[n]år den lov, der skal anvendes i henhold til artikel 5 og 8, ikke giver mulighed for skilsmisse« kun omfatter de tilfælde, hvor den anvendelige udenlandske lov ikke giver mulighed for skilsmisse under nogen omstændigheder.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Første Afdeling) for ret:

Artikel 10 i Rådets forordning (EU) nr. 1259/2010 af 20. december 2010 om indførelse af et forstærket samarbejde om lovvalgsreglerne i forbindelse med skilsmisse og separation skal fortolkes således, at udtrykket »[n]år den lov, der skal anvendes i henhold til artikel 5 og 8, ikke giver mulighed for skilsmisse« kun omfatter de tilfælde, hvor den anvendelige udenlandske lov ikke giver mulighed for skilsmisse under nogen omstændigheder.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: rumænsk.