CELEX: 62016TJ0389
Euroopa Liidu kaubamärk
Kehtetuks tunnistamise menetlus
Euroopa Liidu sõnamärk MONTORSI F. & F.
Varasem siseriiklik sõnamärk Casa Montorsi
Suhteline keeldumispõhjus
Segiajamise tõenäosus
Määruse (EÜ) nr 207/2009 artikli 53 lõike 1 punkt a ja artikli 8 lõike 1 punkt b
Kaubamärkide kooseksisteerimise kokkulepe
Ulatus
Määruse nr 207/2009 artikli 53 lõige 3

Vaidluse taust
Montorsi Francesco & Figli SpA esitas 12. veebruaril 2007 Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ametile (EUIPO) vastavalt nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määrusele (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (
EÜT 1994, L 11, lk 1
; ELT eriväljaanne 17/01, lk 146), muudetud redaktsioonis (asendatud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta (
ELT 2009, L 78, lk 1
)) ELi kaubamärgi registreerimise taotluse.
Kaubamärk, mille registreerimist taotleti, on sõnamärk MONTORSI F. & F.
Kaubad, mille jaoks kaubamärgi registreerimist taotleti, kuuluvad 15. juuni 1957. aasta märkide registreerimisel kasutatava kaupade ja teenuste rahvusvahelise klassifikatsiooni Nizza kokkuleppe (uuesti läbivaadatud ja parandatud kujul) klassi 29 ning vastavad järgmisele kirjeldusele: „liha, kala, uluki- ja linnuliha; lihaekstraktid; konservitud, kuivatatud ja küpsetatud puu- ja köögiviljad; toidutarrendid, moosid, munad, piim ja piimatooted; õlid ja toidurasvad“.
ELi kaubamärgi taotlus avaldati 30. juuli 2007. aasta väljaandes
Bulletin des marques communautaires
nr 38/2007 ning vastav kaubamärk registreeriti 18. jaanuaril 2008.
Menetlusse astuja Casa Montorsi Srl esitas 28. detsembril 2010 määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 1 punkti a alusel vaidlusaluse kaubamärgi kehtetuks tunnistamise taotluse kõigi kaupade suhtes, mida on eespool punktis 3 nimetatud.
Kehtetuks tunnistamise taotlus põhines varasemal Itaalia sõnamärgil Casa Montorsi, mille taotlus esitati 24. veebruaril 1995, mis registreeriti 2. juunil 1998 numbriga 751820, mida seejärel pikendati ning mis muu hulgas tähistab järgmisele kirjeldusele vastavaid klassi 29 kuuluvaid kaupu: „liha, kala, linnu- ja ulukiliha; lihaekstraktid; konservitud, kuivatatud ja küpsetatud puu- ja köögiviljad; toidutarrendid, moosid, kompotid, munad, piim ja piimatooted; õlid ja toidurasvad“.
Kehtetuks tunnistamise taotlus rajanes määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 punktil b, mille kohaselt esineb segiajamise tõenäosus.
Haldusmenetluse jooksul anti vaidlusalune kaubamärk üle Negroni SpA-le ja seejärel hagejale Agricola italiana alimentare SpA-le (AIA).
Hageja palus, et kehtetuks tunnistamise taotlus lükataks tagasi, kuna see on vastuolus teatava lihtkirjaliku dokumendiga, mille ta oli menetlusse astujaga allkirjastanud 4. mail 2000 ning milles nad olevat nõustunud oma vastavate kaubamärkide kooseksisteerimisega Itaalia turul ning millega nad olevat võtnud vastastikku kohustuse nende kasutamist mitte takistada. Hageja palus ka esitada tõendid varasema kaubamärgi kasutamise kohta.
Tühistamisosakond tunnistas 20. märtsil 2014 vaidlusaluse kaubamärgi kehtetuks järgmiste kaupadega seoses „liha, kala, linnu- ja ulukiliha; munad“, kuid kinnitas, et kaubamärk on jätkuvalt kehtiv järgmiste selle kaubamärgiga hõlmatud kaupadega seoses: „lihaekstraktid; konservitud, kuivatatud ja küpsetatud puu- ja köögiviljad; toidutarrendid, moosid, piim ja piimatooted; õlid ja toidurasvad“, ning ka muude vaidlusaluse kaubamärgiga hõlmatud kaupade loetelus nimetamata kaupadega seoses.
Muu hulgas leidis tühistamisosakond, et kokkulepe ei takista menetlusse astuja esitatud kehtetuks tunnistamise taotluse vastuvõetavust, kuna seda kokkulepet, mille sisu on vastava territooriumi ja kehtivusaja osas ebatäpne, ei saa pidada määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 3 tähenduses selgelt antud nõusolekuks. Mis puutub menetlusse astuja tõendisse varasema kaubamärgi kasutamise kohta, siis leidis tühistamisosakond, et tõend on esitatud, kuid üksnes kaupade „sink, salaami, lihatooted“ suhtes, mis on kauba „liha“ alaliik. Kaupade võrdluse kohta märkis ta, et vaidlusaluse kaubamärgiga hõlmatud kaupade seas on üksnes kaubad: „liha, kala, linnu- ja ulukiliha; munad“ identsed või sarnased nendega, mille jaoks varasemat kaubamärki on kasutatud, nimelt nendega, mis kuuluvad alaliiki „liha“. Mis puutub tähiste võrdlusse, siis märkis ta, et vaidlusalune kaubamärk on varasema kaubamärgiga keskmisel määral sarnane, kuna mõlemad kaubamärgid sisaldavad perekonnanime Montorsi. Lõpuks tuvastas tühistamisosakond, et arvestades vastandatud kaupade ja kaubamärkide identsust või sarnasust, esineb varasema kaubamärgiga hõlmatud kaupadega „liha, kala, linnu- ja ulukiliha; munad“ seoses Itaalia avalikkuse jaoks segiajamise tõenäosus ning asjaomane kaubamärk tuleb nende kaupadega seoses tunnistada kehtetuks.
Hageja esitas 12. mail 2014 EUIPO-le määruse nr 207/2009 artiklite 58–64 alusel tühistamisosakonna otsuse peale kaebuse eesmärgiga, et vaidlusalune kaubamärk jääks kaupade „liha, kala, linnu- ja ulukiliha; munad“ suhtes registreerituks.
EUIPO esimene apellatsioonikoda jättis 28. aprilli 2016. aasta otsusega (edaspidi „vaidlustatud otsus“) kaebuse rahuldamata.
Apellatsioonikoda märkis kõigepealt, et hageja ei vaidlustanud tema menetluses ühtki tühistamisosakonna hinnangut tõendi kohta, mis puudutab varasema kaubamärgi kasutamist, tähiste ja kaupade sarnasust ning segiajamise tõenäosust. Ainus edasikaebuses esitatud argument põhines kokkuleppel, mis hageja sõnul takistab vaidlusaluse kaubamärgi segiajamise tõenäosusest tingitud kehtetuks tunnistamise taotluse esitamist.
Apellatsioonikoda leidis, et kokkulepe ei ole EUIPO suhtes siduv, kuna see reguleerib erahuve, kuid tuleb analüüsida, kas sellest kokkuleppest on võimalik tuletada, et „registreerimiseks on antud selge nõusolek“, nagu näeb ette määruse nr 207/2009 artikli 53 lõige 3, või esineb vastandatud kaubamärkide kooseksisteerimine. Apellatsioonikoja seisukoha järgi ei saa kokkuleppe põhjal teha järeldust, et selline nõusolek on antud. Ta lisas, et isegi kui võtta arvesse kokkuleppe osa, milles kokkuleppe pooled „tunnustavad asjaolu, et kummagi vastavad eristavad tähised võivad kooseksisteerida“, tuleb siiski tõendada, et kooseksisteerimine oli tingitud sellest, et asjaomane avalikkus ei taju segiajamise tõenäosust, ning selline tõend nõuab vastandatud tähiste samaaegse ning vaidlusaluse kaubamärgi taotlusele eelnenud piisavalt pika ajaperioodi vältel kestnud kasutamise tõendamist. Tõendit samaaegse kasutamise kohta ei ole esitatud ning seda enam ei ole tõendatud asjaolu, et samaaegne kasutamine ei tekita segiajamise tõenäosust. Apellatsioonikoda jättis seega kaebuse rahuldamata.
Poolte nõuded
Hageja palub Üldkohtul:
–
tühistada vaidlustatud otsus;
–
mõista kohtukulud välja EUIPO-lt.
EUIPO ja menetlusse astuja paluvad Üldkohtul:
–
jätta hagi rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja hagejalt.
Õiguslik käsitlus
Hageja põhjendab hagi kahe väitega, millest esimese kohaselt on rikutud määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 1 punkti a koostoimes sama määruse artikli 8 lõike 1 punktiga b, ja teise kohaselt on rikutud sama määruse artikli 53 lõiget 3.
Alustada tuleb teise väite kontrollimisest.
Tühistamisnõude toetuseks esitatud teine väide, mille kohaselt on rikutud määruse nr 207/2009 artikli 53 lõiget 3
Hageja väidab, et kokkuleppe pooled on vaieldamatult nõustunud oma vastavate olemasolevate ja tulevaste kaubamärkide kooseksisteerimisega Itaalia turul, mis keelab menetlusse astujal taotleda vaidlusaluse kaubamärgi kehtetuks tunnistamist.
Hageja väidab, et menetlusse astuja ei saa mingil juhul takistada vaidlusaluse kaubamärgi registreerimist Euroopa Liidu kõigis muudes riikides peale Itaalia ning kokkuleppe kohaselt isegi mitte selle registreerimist Itaalias.
Hageja heidab apellatsioonikojale ette seda, et ta ei võtnud arvesse vaidlusalustest varasematest õigustest tulenevate kehtetuse põhjuste „relatiivsuse põhimõtet“. Tema sõnul kaitsevad suhtelised keeldumise põhjused üksnes erahuve. Kuigi teatava varasema õiguse omaniku nõusolek ei võimalda absoluutseid keeldumispõhjuseid ületada, võimaldab selline nõusolek keeldumise suhtelise põhjuse ületamist. Üldkohtu praktika kohaselt puudutab kaubamärkide konflikt sellega seoses üksnes konkureerivaid ettevõtjaid, mitte aga tarbijaid.
Mis täpsemini puutub määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 3 rikkumisse, siis esiteks vaidlustab hageja vaidlustatud otsuse punkti 25 kahes esimeses lauses esitatud apellatsioonikoja seisukoha, mille kohaselt on kaubamärgi registreerimiseks antud nõusoleku tuvastamiseks vaja, et registreeritav tähis oleks täpselt identifitseeritud, mis käesoleval juhul nii ei ole.
Kokkuleppes on hageja väitel selgesti viidatud mitte kaubamärgile MONTORSI kui sellisele, vaid sõna „montorsi“ praegustele või tulevastele registreeringutele või kasutusele seoses eristava tähisega klassi 29 kuuluvate kaupade jaoks. Selle viite kitsal tõlgendamisel puuduks mõte, kuna asjaomase kokkuleppe sõlmimise ajal ei olnud selle kumbki pool kaubamärgi MONTORSI kui sellise omanik. Seetõttu väidab hageja, et vastupidi vaidlustatud otsuses väljendatud apellatsioonikoja seisukohale on kokkuleppe pooled selgelt andnud nõusoleku mitte üksnes kaubamärgi MONTORSI kui sellise registreerimiseks ja kasutamiseks, vaid sõna „montorsi“ sisaldava mis tahes eristava tähise registreerimiseks ja kasutamiseks, millega on tegemist kaubamärgi MONTORSI F. & F puhul.
Teiseks peab hageja liiga formalistlikuks apellatsioonikoja hinnangut, mis on esitatud vaidlustatud otsuse punkti 25 lõpuosas ning mille kohaselt ei saa kokkuleppe põhjal järeldada, et on antud selge nõusolek vaidlusaluse kaubamärgi ELi kaubamärgina registreerimiseks. Kokkuleppe kehtivus piirdub tõepoolest Itaalia territooriumiga. Käesoleval juhul aga tähendab Itaalia territooriumi suhtes antud selge nõusolek tingimata, et nõusolek on antud vaidlusaluse kaubamärgi liidu tasandil registreerimiseks. Kuna menetlusse astuja andis kaubamärkide kooseksisteerimisele Itaalia territooriumil nõusoleku, mis hõlmas tulevasi sõna „montorsi“ sisaldavaid registreeringuid, siis ei ole loogiline eitada praegu seda nõusolekut seoses vaidlusaluse kaubamärgiga hüpoteetilise konflikti alusel, mis piirdub just Itaalia territooriumiga. Hagejal ei oleks vastuväiteid, kui menetlusse astuja oleks üritanud vaidlusaluse kaubamärgi registreeringut tühistada Prantsuse, Hispaania või liidu mis tahes muu riigi kui Itaalia varasema õiguse alusel.
EUIPO arvates – keda toetab menetlusse astuja – lükkavad faktilised asjaolud ümber väite, mille kohaselt menetlusse astuja poolt kokkuleppes antud nõusolek tähendab, et viimasel on võimatu oma õigustele varasema kaubamärgi alusel tugineda. Hageja on õigesti väitnud, et suhteliste keeldumispõhjuste korral on varasema kaubamärgi omanikul võimalik valida, kas oma kaubamärki kaitsta või mitte, ning kui ta otsustab seda kaitsta, siis teha seda üksnes enda huvides. Käesoleval juhul on menetlusse astuja otsustanud varasemat kaubamärki kaitsta, kuna ta esitas EUIPO-le vaidlusaluse kaubamärgi kehtetuks tunnistamise taotluse. Asjaolu, et menetlusse astuja on varem allkirjastanud kokkuleppe ja võib näida, et ta ei ole täitnud oma kohustusi, nagu need on lihtkirjalikus kokkuleppes ette nähtud, puudutab kokkuleppe poolte erasfääri ning viimastel on põhimõtteliselt võimalik tugineda rikkumisest tulenevatele tagajärgedele siseriiklikus tsiviilkohtus.
Argument, mille kohaselt suhtelised keeldumispõhjused kaitsevad üksnes erahuve, ei mõjuta EUIPO arvates järeldust selge nõusoleku olemasolu nõude kohta, mis on määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 3 kohaldamise tingimus. Hageja osutatud kohtupraktika käsitleb muud küsimust, nimelt nende isikute teovõimet, kes kavatsevad tugineda ELi kaubamärgi registreerimisest keeldumise põhjustele.
EUIPO märgib oma pädevuse kohta, et ta peab võtma kõnealust kokkulepet tegelikult arvesse esiteks selleks, et analüüsida, kas sellest dokumendist võib nähtuda selge nõusolek vaidlusaluse kaubamärgi registreerimiseks määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 3 tähenduses, ja teiseks selleks, et kontrollida, kas on täidetud kõnealuste kaubamärkide turul kooseksisteerimise tingimused, mis on asjakohane tegur määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 1 punkti a koostoimes artikli 8 lõike 1 punktiga b raames.
Lisaks ei nähtu EUIPO väitel kokkuleppest mingil juhul, et menetlusse astuja on selgelt andnud nõusoleku vaidlusaluse kaubamärgi registreerimiseks ELi kaubamärgina. EUIPO tuletab meelde, et määruse nr 207/2009 artikli 53 lõige 3 on erandnorm ning seega tuleb seda tõlgendada kitsalt. Seetõttu peaks kokkulepe, mis vastab vaidlusaluse kaubamärgi registreerimiseks antud nõusolekule, viitama nõusolekule selgesõnaliselt, ilmselgelt ja otsesõnu ning vastav tõendamiskoormis lasub isikul, kes nõusolekule tugineb, kusjuures kokkuleppe teisel poolel puudub kohustus oma nõusoleku puudumist tõendada.
EUPO arvates puudub kokkuleppes sõnaselge ja täpne nõusolek vaidlusaluse kaubamärgi registreerimiseks ELi kaubamärgina just põhjustel, mis vaidlustatud otsuses on märgitud. Kokkulepe on üldsõnaline ja ebatäpne. Kokkuleppe territoriaalne ulatus ja kohaldamisaeg ei ole otsesõnu ette nähtud. Eelkõige ei ole kaubamärk MONTORSI F. & F. kokkuleppes korrektselt identifitseeritud. Nimelt ei ole sellele esiteks osutatud lihtkirjalikus dokumendis. Teiseks ei ole kokkuleppes kordagi kasutatud sõna „ühenduse“ või „Euroopa“, vaid selles on nimetatud üksnes vastavaid Itaalia registreeringuid ning Tribunale di Modenas (Modena kohus, Itaalia) pooleliolevat kohtumenetlust. Kokkuleppe punktis 2 on märgitud, et „pooled tunnustavad asjaolu, et kummagi vastavad eristavad tähised, mis käesoleva ajani on registreeritud ja/või mida kasutatakse rahvusvahelise klassifikatsiooni klassi 29 kuuluvate kaupade jaoks, võivad kooseksisteerida“. Kuna vaidlusalune kaubamärk registreeriti 18. jaanuaril 2008, annab kokkuleppe see põhipunkt alust ka järeldada, et vaidlusalust kaubamärki ei saa täie kindlusega pidada selle kokkuleppe osaks. Seetõttu näib pigem, et kokkulepped kaubamärkide kooseksisteerimise ja nende registreerimise kohta puudutasid üksnes Itaalia registreeringuid, nagu vaidlustatud otsuses õigesti märgiti. Igal juhul on EUIPO arvates asjaolu, et vaidlusalust kaubamärki ei ole kokkuleppes selgesti identifitseeritud, iseenesest piisav põhjus välistamaks, et menetlusse astuja on andnud selge nõusoleku selle kaubamärgi registreerimiseks liidus.
Peale selle on vastupidi hageja väidetele EUIPO sõnul kokkuleppe poolte vahel vaidlus kokkuleppe teatavate põhielementide tõlgendamise üle, nimelt eelkõige selle üle, kas kokkulepe puudutab üksnes siseriiklikke kaubamärke või ka riigiüleseid – rahvusvahelisi või ELi – kaubamärke.
EUIPO leiab, et erimeelsusi kokkuleppe tõlgendamisel kinnitab ka poolte käitumine EUIPO-s ja siseriiklikes kohtutes. Nimetatud käitumine ei vasta selgele, ühtlikule ja rahumeelsele käitumisjoonele.
EUIPO seisukoha põhjal ei nähtu kokkuleppest, et menetlusse astuja „on andnud selge nõusoleku“ vaidlusaluse kaubamärgi registreerimiseks. Apellatsioonikoda ei ole määruse nr 207/2009 artikli 53 lõiget 3 rikkunud.
Menetlusse astuja väidab, et pooltevahelised võimalikud erakokkulepped ei ole mingil juhul EUIPO-le siduvad, nagu tühistamisosakonna otsus ja vaidlustatud otsus kinnitavad. Sellekohane õiguslik alus puudub. See tuleneb ka asjaolust, et lepingutel on lepingupooltele suhteline toime ning seega on lepingud vastuolus vastulausemenetluses või kehtetuks tunnistamise menetluses tehtud otsuse
erga omnes
mõjuga. Seega kuulub kaitsmisele teatav üldine huvi. Seetõttu leidis apellatsioonikoda õigesti, et kokkulepe ei ole EUIPO-le siduv, kuid ta oleks pidanud analüüsima, kas sellest on võimalik tuletada vastava nõusoleku või kaubamärkide kooseksisteerimise olemasolu.
Menetlusse astuja väidab samuti, et nõusoleku olemasolu ei ole võimalik tuvastada esiteks peamiselt kokkuleppe ebatäpse sõnastuse tõttu, nagu leidis apellatsioonikoda, ja teiseks kuna vastulause, mille hageja esitas 15. aprillil 2008. aastal menetlusse astuja taotluse suhtes, milles ta palus kaubamärgi CASA MONTORSI registreerimist numbriga 6832125 ELi kaubamärgina, ei omaks sel juhul mingit tähendust. Hageja argumendid on selles osas vastuolulised.
Igal juhul ei ole vaidlusalust kaubamärki menetlusse astuja sõnul kokkuleppes konkreetselt mainitud ning nagu vaidlustatud otsuses on õigesti märgitud, ei ole kokkuleppes mainitud ka väljendeid „ühenduse kaubamärk“, „ühenduse registreering“ või „ELi kaubamärk“. Nõusolek ei saa olla ei kaudne ega eelduslik. Tegemist ei ole sellega, et apellatsioonikoda on „liiga formalistlik“. Hageja soovib iga hinna eest tõlgendada kokkulepet üksnes oma äranägemise järgi.
Tuleb meenutada, et määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 1 punkti a kohaselt „tunnistatakse [ELi kaubamärk] kehtetuks ametile esitatud taotluse […] põhjal, kui […] on olemas varasem kaubamärk artikli 8 lõike 2 tähenduses ja kui nimetatud artikli lõikes 1 […] osutatud tingimused on täidetud“.
Määruse nr 207/2009 artikli 53 lõige 3 näeb ette, et „[ELi] kaubamärki ei või kehtetuks tunnistada, kui lõikes 1 või 2 osutatud õiguse omanik annab selge nõusoleku [ELi] kaubamärgi registreerimiseks enne kehtetuks tunnistamise taotluse või vastuhagi esitamist“.
Määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 3 kohaselt saab ELi kaubamärgi kehtetuks tunnistamise taotluse esitamist takistada juhul, kui varasema kaubamärgi omanik on andnud ELi kaubamärgi registreerimiseks oma selge nõusoleku.
Teatavas kohtuasjas, milles vaidlusaluse kaubamärgi omanik väitis, et isik, kes oli esitanud kehtetuks tunnistamise taotluse vastavate kaubamärkide segiajamise tõenäosuse tõttu, oli andnud nõusoleku nende registreerimiseks rahumeelse kooseksisteerimise vormis ja kooseksisteerimise kokkuleppe kaudu, märkis Üldkohus, et õiguse omaja nõusolek segiajamise tõenäosust põhjustada võiva tähise registreerimiseks peab olema sõnaselge. Üldkohus järeldas sellest esiteks, et kaubamärkide rahumeelne kooseksisteerimine ei põhine selgel nõusolekul määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 3 tähenduses. Teiseks mis puutub kooseksisteerimise kokkuleppesse, siis märkis Üldkohus – pärast seda, kui oli tuvastanud, et kokkuleppe ese ei olnud kaubamärgid, mille üle oli vaidlus, vaid muu kaubamärk –, et nimetatud kokkulepet ei saa ilma poolte selge nõusolekuta määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 3 tähenduses tõlgendada selle ulatust ületades. Üldkohus tuvastas, et see selge nõusolek puudus (kohtuotsus, 3.6.2015, Pensa Pharma vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Ferring ja Farmaceutisk Laboratorium Ferring (PENSA PHARMA ja pensa),
T‑544/12 ja T‑546/12
, ei avaldata,
EU:T:2015:355
, punktid
,
,
,
ja
).
Käesoleval juhul on kokkuleppe sissejuhatuses (punktid A–C) viidatud poolte vahel Tribunale di Modenas (Modena kohus) pooleli olevale kohtuvaidlusele sõna „montorsi“ kasutamise üle kuivatatud liha sektoris ning nendevahelistele läbirääkimistele selle erimeelsuse lahendamiseks ja selle sõna kasutamist klassi 29 kuuluvate kaupade jaoks puudutavate tulevaste kohtuvaidluste vältimiseks. Osutatud kokkuleppe sissejuhatuses on nimetatud Itaalia kaubamärke, mis sisaldavad sõna „montorsi“.
Kokkuleppe punkti 2 esimene lõige näeb ette, et „pooled tunnustavad asjaolu, et kummagi poole eristavad tähised, mis on käesoleva ajani registreeritud ja/või mida kasutatakse rahvusvahelise klassifikatsiooni klassi 29 kuuluvate kaupade (eelkõige kaupade „liha, kala, linnu- ja ulukiliha; lihaekstraktid; konservitud, kuivatatud ja küpsetatud puu- ja köögiviljad; toidutarrendid, moosid, kompotid, munad, piim ja piimatooted; õlid ja toidurasvad“) jaoks, võivad kooseksisteerida“. Kokkuleppe punkti 2 teine lõik näeb ette, et „[s]eetõttu loobuvad pooled ise ja neilt vastava õiguse saanud isikud vastastikku vaidlustamast vastavate tähiste kui kaubamärkide registreeringuid ja esitamast vastuväiteid nende tähiste kas ettevõtja nime, kaubamärgi, logo või muus ebaharilikus funktsioonis kasutamisele teise poole poolt“. Kokkuleppe punkt 3 näeb lisaks ette, et „[p]ooled loobuvad mis tahes pretensioonidest, mis neil võib eristava tähise MONTORSI kasutamise suhtes teise poole poolt kuni käesoleva ajani olla“.
Nagu EUIPO märgib, nimetatakse kokkuleppes Itaalia tähiseid ja registreeringuid ning Itaalias toimuvat kohtuvaidlust. Selles ei ole kuskil osutatud liidule ega liidu õigusele. Kokkuleppes on nimetatud sõna „montorsi“, mitte aga käesoleva kohtuasja esemeks olevat sõnalist tähist MONTORSI F. & F. Peale selle puudutavad kokkuleppes nimetatud kaupade kooseksisteerimine ja vaidlustamisest loobumine tähiseid, mis on registreeritud või mida kasutatakse „käesoleva ajani“, see tähendab kuni 4. maini 2000. Kokkuleppe kohaselt loobuvad pooled mis tahes pretensioonidest, mis neil võib „kuni käesoleva ajani olla eristava tähise MONTORSI kasutamise suhtes teise poole poolt“.
Nagu tühistamisosakond ja apellatsioonikoda sisuliselt märgivad, on eeltoodust näha, et kokkulepe on piiratud selle sõlmise ajani Itaalias registreeritud või selle asja seisuga seal kasutatud tähistega. Nagu apellatsioonikoda õigesti märkis, tuleb kokkuleppe sõnastuse põhjal paratamatult eeldada, et kaubamärkide kooseksisteerimist ja nende registreerimist käsitlevad kokkulepped puudutavad üksnes vastavaid Itaalia õigusi. Kokkuleppes ei ole nimetatud käesolevas asjas käsitletavat tähist MONTORSI F. & F. ning seda enam ei ole seal mainitud selle tähise – ega ka sõna „montorsi“ sisaldava muu tähise – registreerimist ELi kaubamärgina tulevikus.
Arvestades neid asjaolusid, mis ilmestavad vähemalt seda, et pooled ei ole määranud selles kokkuleppes midagi kindlaks sõna „montorsi“ sisaldava kaubamärgi liidu tasemel registreerimise kohta, ning võttes arvesse asjaolu, et määruse nr 207/2009 artikli 53 lõikes 3 ette nähtud nõusolek peab olema selge, järeldas apellatsioonikoda õigesti, et kokkuleppe põhjal ei saa järeldada, et menetlusse astuja on andnud selge nõusoleku tähise MONTORSI F. & F. registreerimiseks ELi kaubamärgina.
Nimetatud apellatsioonikoja järeldus ei ole vastupidi hageja väidetele liiga formalistlik. See järeldus tuleneb kokkuleppe sõnastusest ja määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 3 nõuetest. Pealegi soovib hageja ise, et kokkuleppe kehtivus piirduks Itaalia territooriumiga. Nagu menetlusse astuja sisuliselt märgib, soovib hageja omistada kokkuleppele tähenduse, mis väljub selle sõnastuse raamest.
Hageja väidab siiski, et nimetatud järeldus on veidi ebaloogiline, kuna ta võib registreerida vaidlusaluse kaubamärgi liidu igas liikmesriigis peale Itaalia, kuna menetlusse astujal ei ole neis riikides või isegi Itaalias selle kokkuleppe tõttu varasemaid õigusi. Hageja lisab, et on ebaloogiline tunnistada liidu tasandil registreeritud vaidlusalune kaubamärk kehtetuks segiajamise tõenäosuse tõttu, millele on tuginetud ja mis on tuvastatud üksnes Itaalia osas, kuna menetlusse astuja on kokkuleppe alusel just loobunud kaubamärgi vaidlustamisest Itaalias, ning on seega sõnaselgelt aktsepteerinud tõenäosust, et Itaalias võib segiajamine esineda.
Hageja need argumendid ei sea apellatsioonikoja vastavat seisukohta kahtluse alla.
Nimelt ei tähenda asjaolu, et menetlusse astuja otsustas majanduslikel, strateegilistel või muudel temaga seotud põhjustel eelistada hagejaga kohtuvaidluse pidamise asemel nõustuda hagejaga nende vastavate kokkuleppe sõlmimise aja seisuga olemasolevate tähiste ja kaubamärkide kooseksisteerimisega Itaalias, seda, et menetlusse astuja on loobunud esitamast vastuväiteid ELi kaubamärgi suhtes. Selline nõusolek ei tähenda, et võimaliku segiajamise tõenäosusega, millega on Itaalia konteksti suhtes ja kooseksisteerimise kokkuleppe piires lepinguliselt nõustutud, on nõustutud ka väljaspool seda konteksti, täpsemini ELi kaubamärgi osas. Selle kaubamärgi suhtes, mille ulatus ja mõju on suuremad kui siseriikliku kaubamärgi ulatus ja mõju, säilib menetlusse astujal just sellise kaubamärgi registreerimiseks antud selge nõusoleku puudumisel õigus segiajamise tõenäosusele tugineda.
Peale selle tuleb märkida, et hageja on menetlusse astuja seda õigust eitades sellele ise tuginenud. Nagu nähtub EUIPO toimikust ning nagu EUIPO ja menetlusse astuja on väitnud, ei ole hageja, keeldudes käesoleval juhul tunnustamast menetlusse astuja õigust taotleda vaidlusaluse kaubamärgi kehtetuks tunnistamist, kõhelnud esitamast vastuväidet menetlusse astuja taotluse suhtes registreerida tähis CASA MONTORSI ELi kaubamärgina. Kokkuleppest ei nähtu aga, et poolte võetud kohustused on ebasümmeetrilised. See näeb hoopis ette, et pooled on andnud vastastikuse nõusoleku nende vastastikuse kokkuleppe sõlmimise ajal olemasolevate tähiste ja kaubamärkide kooseksisteerimisele.
Edasi, mis puutub väitesse, mille kohaselt suhtelised keeldumispõhjused kaitsevad üksnes erahuve ning mille kohaselt on varasema kaubamärgi omaniku nõusolek seetõttu EUIPO-le siduv, siis selles osas piisab, kui märkida, et käesoleval juhul ei ole vaidlusaluse kaubamärgi registreerimiseks sellist nõusolekut igal juhul antud.
Nagu EUIPO ja menetlusse astuja sisuliselt väidavad, ei puuduta hageja poolt tema väite toetuseks osutatud kohtuotsus pealegi kaubamärkide kooseksisteerimise kokkuleppe mõju EUIPO suhtes. Nimetatud kohtuotsus puudutab muud ja käesoleval juhul asjakohatut küsimust, millised isikud võivad tugineda ELi kaubamärgi registreerimisest keeldumise absoluutsele või suhtelisele põhjusele (kohtuotsus, 8.7.2008, Lancôme vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – CMS Hasche Sigle (COLOR EDITION),
T‑160/07
,
EU:T:2008:261
, punktid
–
).
Nendest kaalutlustest kogumina lähtudes on tühistamisnõude toetuseks esitatud teine väide põhjendamatu ja see tuleb tagasi lükata.
Tühistamisnõude toetuseks esitatud esimene väide, et on rikutud määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 1 punkti a koostoimes sama määruse artikli 8 lõike 1 punktiga b
Hageja väidab, et apellatsioonikoja hinnang, mille kohaselt ta oleks pidanud tõendama mitte üksnes kaubamärkide kooseksisteerimisega nõustumist, vaid ka seda, et nimetatud kooseksisteerimine oli tingitud segiajamise tõenäosuse puudumisest, on väär.
Nimelt on hageja väitel määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 1 punkti a ja artikli 8 lõike 1 punkti b eesmärk kaitsta mitte tarbijate, vaid varasemate õiguste omanike huve. Võimaliku segiajamise tõenäosuse olemasolu ei ole asjakohane, kui varasema kaubamärgi omanik on andnud kaubamärkide kooseksisteerimisele Itaalias selge nõusoleku, nagu käesoleval juhul. Suhteliste keeldumispõhjuste osas saab varasema kaubamärgi omanik valida, kas oma kaubamärki kaitsta või mitte, ning kui ta otsustab seda teha, tegutseb ta ainult enda huvides. Võimalik ühiskasu on omaniku esitatava hagi pelk kõrvalmõju.
Igal juhul ei muuda käesoleva hagi edukus ning seega vaidlusaluse kaubamärgi jätkuv kehtivus kaupade „liha, kala, linnu- ja ulukiliha; munad“ jaoks väidetavalt reaalsust Itaalia turul, kus varasem kaubamärk ja Itaalia kaubamärk MONTORSI F. & F. eksisteerivad jätkuvalt koos.
EUIPO ja menetlusse astuja vaidlevad hageja argumentidele vastu.
EUIPO väidab, et kui kahe kaubamärgi kooseksisteerimine turul võib lõpuks vähendada nende kahe kaubamärgi segiajamise tõenäosust, oleks sellist võimalust saanud arvesse võtta üksnes juhul, kui vähemalt haldusmenetluse jooksul oleks ELi kaubamärgi taotleja tõendanud, et nimetatud kooseksisteerimine on tingitud segiajamise tõenäosuse puudumisest. Lisaks peab kooseksisteerimine tarbija taju mõjutamiseks kestma piisavalt pikka aega.
Hageja oleks seega EUIPO arvates pidanud tõendama, et Itaalia asjakohased tarbijad on puutunud kokku sõna „montorsi“ sisaldavate kaubamärkide samaaegse kasutamisega ning selline kasutus ei ole tekitanud segiajamist. Kuna ei ole esitatud piisavaid tõendeid vastandatud kaubamärkide turul kooseksisteerimise ja selle kohta, et nimetatud kooseksisteerimine on tingitud segiajamise puudumisest, siis ei saa hageja viidatud kooseksisteerimist pidada teguriks, mida tuleb segiajamise tõenäosuse hindamisel arvestada.
Peale selle eeldab segiajamise tõenäosuse olemasolu või puudumise hindamine EUIPO väitel kõigi asjakohaste teguritega arvestamist, mille hulka kuulub mitte üksnes asjaomaste kaubamärkide kooseksisteerimine, vaid ka kaubamärkide ja kaupade sarnasuse aste.
Menetlusse astuja väidab, et hageja põhjendused, mille kohaselt segiajamise tõenäosus ei ole asjakohane tegur, kuna tegemist on üksnes kaubamärgi omaniku erahuvide kaitse küsimusega, tuginevad väärale alusväitele, mille kohaselt suhtelised keeldumispõhjused ei ole mõeldud mitte tarbijate, vaid üksnes varasemate kaubamärkide omanike huvide kaitseks.
Menetlusse astuja märgib lisaks, et kaubamärkide kooseksisteerimise hüpotees eeldab üldjuhul, et tähiste võimaliku kokkupuute tõttu turul tajub avalikkus segiajamise tõenäosust ega ole kahtlust, et kooseksisteerimise kokkulepe ei tohi kahjustada tarbijate kaitse eesmärki, kuivõrd viimaste seas ei tohiks segiajamise tõenäosust tekkida.
Sõltumata neist asjaoludest soovib menetlusse astuja märkida, et käesoleval juhul on kehtetuks tunnistamise taotluse ese ELi kaubamärk, mis on teatavast siseriiklikust kaubamärgist igal juhul eraldiseisev kaubamärk, mille kehtivus laieneb liidu kõigile riikidele ning lisaks on õiguspärane esitada ELi kaubamärgi suhtes vastuväite siseriikliku kaubamärgi alusel. Käesoleva vaidluse tähenduses on tema arvates asjakohane territoorium mitte Itaalia, vaid liit. Ükski „õiguslik põhistus“ ei saa olla niivõrd ebaloogiline, et selles jõutakse järeldusele, et võimalik ühes ainsas riigis registreerimiseks antud nõusolek laieneb iseenesest 27 muule liikmesriigile.
Peale selle väidab ta, et vaidlusaluse kaubamärgi registreerimise taotlus esitati juba 12. veebruaril 2007, mistõttu selle kaubamärgi võimalik muutumine Itaalia siseriiklikuks kaubamärgiks määruse nr 207/2009 artikli 112 alusel toimus igal juhul pärast kokkuleppe sõlmimist. Sellest tuleneb, et siseriiklik kaubamärk, mis tekib nimetatud muutumisest, ei saa mingil juhul kooseksisteerida „eristavate tähistega, mis käesoleva ajani on registreeritud ja/või mida [kumbki pool] kasutab rahvusvahelise klassifikatsiooni klassi 29 kuuluvate kaupade jaoks“ (kokkuleppe punkt 2), kuna kokkuleppe allkirjastamise ajal 4. mail 2000 ei olnud seda olemas. Selles osas jääb väidetavalt edutuks viide hageja identsele Itaalia kaubamärgile, mis on siseriiklikult registreeritud numbriga 1205683, kuna ka selle puhul on tegemist kokkuleppe sõlmimise järel registreeritud kaubamärgiga, kuna selle taotlus esitati 22. novembril 2006 ja see registreeriti 1. juulil 2009, ning seetõttu ei ole see „eristav tähis, mis käesoleva ajani on registreeritud ja/või mida [kumbki pool] kasutab rahvusvahelise klassifikatsiooni klassi 29 kuuluvate kaupade jaoks“.
Lõpuks rõhutab menetlusse astuja, et põhjendusega, mille kohaselt kokkulepe on kehtiv üksnes Itaalias ning kehtetuks tunnistamise taotlus ei ole vastuvõetav, kuna see põhineb väitel, et Itaalia kaubamärk oli olemas varem, tunnistab hageja, et tema väljaspool selle riigi territooriumi taotletud või registreeritud kaubamärkidele saaks menetlusse astuja põhimõtteliselt vabalt vastuväiteid esitada, mis näitab, et probleem ei puuduta kehtetuks tunnistamise taotluse kui sellise kehtivust või vastuvõetavust, see tähendab üldise huvi kaitse põhimõtte kohaldamist, vaid üksnes võimaliku sellise erahuvi rikkumist, mis põhineb erakokkuleppe olemasolul, mille suhtes EUIPO-l puudub pädevus.
Tühistamisnõude toetuseks esitatud teise väite kontrollimisel on juba tuvastatud, et kokkulepe ei sisalda menetlusse astuja selget nõusolekut vaidlusaluse kaubamärgi registreerimiseks ELi kaubamärgina. Lisaks on märgitud, et määruse nr 207/2009 artikli 53 lõige 3 ei takista menetlusse astujal taotleda segiajamise tõenäosuse tõttu vaidlusaluse kaubamärgi kehtetuks tunnistamist. Hageja märgib käesolevas väites seega asjata uuesti, et kaubamärkide Itaalias kooseksisteerimisega nõustumise tõttu on takistatud vaidlusaluse kaubamärgi suhtes segiajamise tõenäosusele tõhusalt tuginemine.
Lisaks eeltoodule väidab hageja, et väär on apellatsioonikoja hinnang, mille kohaselt ta oleks pidanud kehtetuks tunnistamise taotlusele vastu vaidlemiseks tõendama mitte üksnes kaubamärkide kooseksisteerimisega nõustumist, vaid ka seda, et nimetatud kooseksisteerimine on tingitud segiajamise tõenäosuse puudumisest.
Hageja selle seisukohaga ei saa seega nõustuda.
Esiteks tuleb märkida, et apellatsioonikoda ei ole märkinud, et hageja peab tõendama kaubamärkide kooseksisteerimisega nõustumist, vaid ta märkis, et hageja peab tõendama nende kaubamärkide kooseksisteerimist.
Teiseks tuleb esile tuua, et kuigi kohtupraktika kohaselt ei ole välistatud, et varasemate kaubamärkide kooseksisteerimine turul võib vähendada võimalikku segiajamise tõenäosust vastandatud kaubamärkide vahel, saab seda võimalust võtta siiski EUIPO menetluse käigus arvesse üksnes juhul, kui vaidlusaluse ELi kaubamärgi omanik on nõuetekohaselt tõendanud, et kõnealune kooseksisteerimine on tingitud sellest, et asjaomane avalikkus ei taju segiajamise tõenäosust tema osutatud varasemate kaubamärkide ja selle varasema kaubamärgi vahel, millel kehtetuks tunnistamise taotlus põhineb, tingimusel et asjaomased varasemad kaubamärgid ja vastandatud kaubamärgid on identsed (vt selle kohta kohtuotsused, 11.5.2005, Grupo Sada vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Sadia (GRUPO SADA),
T‑31/03
,
EU:T:2005:169
, punkt
; 7.11.2007, NV Marly vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Erdal (Top iX),
T‑57/06
, ei avaldata,
EU:T:2007:333
, punkt
; 20.1.2010, Nokia vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Medion (LIFE BLOG),
T‑460/07
,
EU:T:2010:18
, punkt
, ja 10.4.2013, Höganäs vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Haynes (ASTALOY),
T‑505/10
, ei avaldata,
EU:T:2013:160
, punkt
).
Seega leidis apellatsioonikoda õigesti, et segiajamise tõenäosusest tingitud kehtetuks tunnistamise taotluse vaidlustamiseks oleks hageja pidanud tõendama – mida ta ei teinud – mitte üksnes kaubamärkide kooseksisteerimist, vaid ka seda, et nimetatud kooseksisteerimine oli tingitud segiajamise tõenäosuse puudumisest, esitades selleks tõendid, nagu arvamusküsitlused, tarbijaühenduste avaldused või muu selline.
Käesolev väide tuleb seega tagasi lükata.
Kuna ükski käesoleva hagi väide ei ole põhjendatud, tuleb hagi rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Üldkohtu kodukorra artikli 134 lõike 1 kohaselt on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna hageja on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud vastavalt EUIPO ja menetlusse astuja nõudele välja mõista hagejalt.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kaheksas koda)
otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja Agricola italiana alimentare SpA-lt (AIA).

Collins
Kancheva
Passer
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 13. juulil 2017 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.