CELEX: 62015TJ0175
Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika
Reštriktívne opatrenia voči určitým osobám a subjektom vzhľadom na situáciu v Tunisku
Opatrenia prijaté voči osobám zodpovedným za spreneveru štátnych prostriedkov a voči osobám a subjektom, ktoré sú s nimi spojené
Zmrazenie finančných prostriedkov
Zoznam osôb, subjektov a orgánov, na ktoré sa vzťahuje zmrazenie finančných prostriedkov
Ponechanie zápisu mena žalobcu
Nedostatočný skutkový základ
Zjavne nesprávne posúdenie
Nesprávne právne posúdenie
Právo vlastniť majetok
Zásada riadnej správy vecí verejných
Primeraná lehota na rozhodnutie
Prezumpcia neviny
Návrh na prispôsobenie
Potvrdzujúci akt
Neprípustnosť

Okolnosti predchádzajúce sporu a skutkový rámec sporu
Dňa 31. januára 2011 v nadväznosti na politické udalosti, ktoré sa udiali v Tunisku v decembri 2010 a januári 2011, Rada Európskej únie prijala na základe článku 29 ZEÚ rozhodnutie 2011/72/SZBP o reštriktívnych opatreniach voči určitým osobám a subjektom vzhľadom na situáciu v Tunisku (
Ú. v. EÚ L 28, 2011, s. 62
).
Odôvodnenia 1 a 2 rozhodnutia 2011/72 zneli:
„(1)
Rada 31. januára 2011 opätovne vyjadrila plnú solidaritu a podporu Tunisku a jeho ľudu v ich snahe o vytvorenie stabilnej demokracie, právneho štátu, demokratického pluralizmu a plného dodržiavania ľudských práv a základných slobôd.
(2)
Rada okrem toho rozhodla, že prijme reštriktívne opatrenia voči osobám, ktoré sú zodpovedné za spreneveru štátnych tuniských finančných prostriedkov, čím oberajú tuniský ľud o prínosy vyplývajúce z udržateľného rozvoja ich hospodárstva a spoločnosti a narúšajú rozvoj demokracie v krajine.“
Článok 1 ods. 1 a 2 rozhodnutia 2011/72 stanovuje:
„1.   Zmrazujú sa všetky finančné prostriedky a hospodárske zdroje, ktoré vlastnia, majú v držbe alebo kontrolujú osoby zodpovedné za spreneveru tuniských štátnych finančných prostriedkov a s nimi spojené fyzické alebo právnické osoby alebo subjekty, ktoré sa uvádzajú v prílohe.
2.   Žiadne finančné prostriedky ani hospodárske zdroje sa priamo ani nepriamo nesprístupnia fyzickým ani právnickým osobám ani subjektom uvedeným v prílohe alebo v ich prospech.“
Článok 2 rozhodnutia 2011/72 stanovuje:
„1.   Rada na návrh členského štátu alebo vysokého predstaviteľa Únie pre zahraničné veci a bezpečnostnú politiku vytvorí zoznam uvedený v prílohe a vykoná v ňom zmeny a doplnenia.
2.   Rada oznámi svoje rozhodnutie dotknutej osobe alebo subjektu, vrátane dôvodov zaradenia do zoznamu, a to buď priamo, ak je ich adresa známa, alebo prostredníctvom zverejnenia oznámenia a poskytne tak dotknutej osobe alebo subjektu možnosť predložiť pripomienky.
3.   V prípade, že sa predložia pripomienky alebo zásadné nové dôkazy, Rada preskúma svoje rozhodnutie a dotknutú osobu alebo subjekt príslušne informuje.“
Článok 3 ods. 1 rozhodnutia 2011/72 stanovuje:
„V prílohe sa uvádzajú dôvody zaradenia osôb a subjektov do zoznamu.“
Článok 5 rozhodnutia 2011/72 vo svojom pôvodnom znení stanovoval:
„Toto rozhodnutie sa uplatňuje počas obdobia 12 mesiacov. Podlieha neustálej revízii. Obnovuje sa alebo sa mení a dopĺňa podľa potreby, ak Rada nepovažuje jeho ciele za splnené.“
Zoznam pôvodne priložený k rozhodnutiu 2011/72 obsahoval len mená, a to pán Zine el‑Abidine Ben Hamda Ben Ali, bývalý prezident Tuniskej republiky, a pani Leïla Bent Mohammed Trabelsi, jeho manželka.
Dňa 4. februára 2011 na základe článku 2 ods. 1 rozhodnutia 2011/72 a článku 31 ods. 2 ZEÚ Rada prijala vykonávacie rozhodnutie 2011/79/PESC, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 2011/72 (
Ú. v. EÚ L 31, 2011, s. 40
). V článku 1 uvedeného vykonávacieho rozhodnutia sa stanovuje, že príloha k rozhodnutiu 2011/72 sa nahrádza znením, ktoré sa uvádza v prílohe k tomuto vykonávaciemu rozhodnutiu. Táto príloha uvádza mená 48 fyzických osôb, medzi ktorými boli najmä v prvom a druhom riadku mená dvoch osôb uvedených v bode 7 vyššie a v dvadsiatom ôsmom riadku meno žalobcu, ktorým je pán Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabrouk. V tom istom 28. riadku tejto prílohy sa v stĺpci „Identifikačné údaje“ uvádzalo: „Tunisan narodený 11. 3. 1972 v Tunise, syn Jaouidy El BEJIOVEJ, manžel Siriny BEN ALIOVEJ; generálny riaditeľ spoločnosti; bydlisko: 8 rue du Commandant, Béjaoui, Carthage, Tunis; držiteľ národného preukazu totožnosti č. 04766495“ a v stĺpci „Dôvody“ sa stanovovalo: „Tuniské orgány vedú proti osobe súdne vyšetrovanie z dôvodu nadobudnutia nehnuteľného a hnuteľného majetku, otvorenia bankových účtov a držania finančných aktív vo viacerých krajinách v súvislosti s praním špinavých peňazí.“
Pôvodný zápis mena žalobcu do prílohy rozhodnutia 2011/72, zmenenej vykonávacím rozhodnutím 2011/79, bol postupne predĺžený rozhodnutím Rady 2012/50/SZBP z 27. januára 2012 (
Ú. v. EÚ L 27, 2012, s. 11
), rozhodnutím Rady 2013/72/SZBP z 31. januára 2013 (
Ú. v. ES L 32, 2013, s. 20
) a rozhodnutím Rady 2014/49/SZBP z 30. januára 2014 (
Ú. v. ES L 28, 2014, s. 38
).
V nadväznosti na rozsudky z 28. mája 2013, Trabelsi a i./Rada (
T‑187/11
,
EU:T:2013:273
); z 28. mája 2013, Chiboub/Rada (
T‑188/11
, neuverejnený,
EU:T:2013:274
), a z 28. mája 2013, Al Matri/Rada (
T‑200/11
, neuverejnený,
EU:T:2013:275
), Rada zmenila dôvody zápisu mien osôb uvedených v zozname v prílohe k rozhodnutiu 2011/72, zmenenej vykonávacím rozhodnutím 2011/79. Pokiaľ ide o žalobcu, dôvody zápisu jeho mena boli zmenené rozhodnutím 2014/49 takto: „Tuniské orgány vedú proti tejto osobe súdne vyšetrovania z dôvodu spolupáchateľstva pri sprenevere verejných finančných prostriedkov zo strany verejného činiteľa, z dôvodu spolupáchateľstva pri zneužití právomoci zo strany verejného činiteľa s cieľom poskytnúť neoprávnenú výhodu tretej osobe a spôsobiť ujmu verejnej správe, ako aj z dôvodu spolupáchateľstva pri neoprávnenom ovplyvňovaní verejného činiteľa s cieľom priamo či nepriamo získať výhody pre ďalšiu osobu.“
Listom z 12. januára 2015 Rada informovala žalobcu o svojom úmysle predĺžiť reštriktívne opatrenia voči nemu. Pripojila k tomuto oznámeniu potvrdenie z 19. decembra 2014, ktoré poskytli tuniské orgány a v ktorom sa odkazovalo na súdne konanie týkajúce sa žalobcu, ktoré sa viedlo v Tunisku. Listom z 15. januára 2015 žalobca predložil svoje pripomienky a požiadal Radu, aby ho odstránila zo zoznamu pripojeného k rozhodnutiu 2011/72, zmenenému rozhodnutím 2014/49, z dôvodov vysvetlených v uvedenom liste.
Rada 30. januára 2015 prijala rozhodnutie (SZBP) 2015/157, ktorým sa mení rozhodnutie 2011/72 (
Ú. v. EÚ L 26, 2015, s. 29
). Článok 1 ods. 1 tohto rozhodnutia stanovuje, že znenie článku 5 rozhodnutia 2011/72 sa nahradí týmto znením: „Toto rozhodnutie sa uplatňuje do 31. januára 2016. Podlieha neustálej revízii. Ak Rada usúdi, že sa jeho ciele nedosiahli, môže sa podľa potreby obnoviť alebo zmeniť.“ Meno žalobcu, ako aj príslušné dôvody zaradenia na zoznam boli rovnakým spôsobom uvedené na zozname pripojenom k rozhodnutiu 2011/72, zmenenému rozhodnutím 2014/49.
Listom zo 4. februára 2015 Rada odpovedala na pripomienky žalobcu z 15. januára 2015. V podstate dospela k záveru, že z dôvodov uvedených v tomto liste mali reštriktívne opatrenia prijaté voči žalobcovi zostať v platnosti a pripojila k uvedenému listu kópiu rozhodnutia 2015/157. Uviedla však, že vzhľadom na pripomienky žalobcu v súvislosti s prebiehajúcim súdnym vyšetrovaním, ktoré sa ho v Tunisku týka, vykoná opätovné preskúmanie týchto reštriktívnych opatrení do 31. júla 2015.
Žiadateľ predložil svoje pripomienky 18. februára, 29. mája a 7. septembra 2015. Rada odpovedala na tieto pripomienky listom zo 16. novembra 2015. V prvom rade Rada zamietla žiadosť žalobcu o prístup k spisu, ktorú predložil vo svojom liste z 18. februára 2015, pričom uviedla, že potvrdenie uvedené v bode 11 vyššie predstavovalo základ, na ktorom sa rozhodla predĺžiť platnosť opatrení voči žalobcovi, a že nemala k dispozícii žiadne ďalšie dokumenty. Po druhé Rada uviedla, že k svojmu listu pripojila dva dokumenty z 11. mája 2015 pochádzajúce od tuniských orgánov a týkajúce sa súdnych konaní vedených voči žalobcovi. Po tretie po tom, ako Rada odpovedala na tvrdenia žalobcu predložené v jeho pripomienkach z 29. mája 2015 a zamietla jeho žiadosť o vypočutie, uviedla, že obmedzujúce opatrenia prijaté voči nemu sa majú zachovať.
Dňa 30. novembra 2015 žalobca predložil nové pripomienky, na ktoré Rada odpovedala listom z 18. decembra 2015. Rada na záver tohto listu uviedla svoj zámer predĺžiť reštriktívne opatrenia voči žalobcovi a zmeniť dôvody zápisu jeho mena takto: „Tuniské orgány vedú proti tejto osobe súdne vyšetrovania z dôvodu spoluúčasti na sprenevere verejných finančných prostriedkov zo strany verejného činiteľa, z dôvodu spoluúčasti na zneužití právomoci zo strany verejného činiteľa s cieľom poskytnúť neoprávnenú výhodu tretej osobe a spôsobiť ujmu verejnej správe, ako aj z dôvodu spoluúčasti na neoprávnenom ovplyvňovaní verejného činiteľa s cieľom priamo či nepriamo získať výhody pre ďalšiu osobu.“ Dňa 5. januára 2016 žalobca predložil v odpovedi na tento list nové pripomienky.
Rada 28. januára 2016 prijala rozhodnutie (SZBP) 2016/119, ktorým sa mení rozhodnutie 2011/72 (
Ú. v. EÚ L 23, 2016, s. 65
), ktorým sa podľa článku 1 ods. 1 predlžuje platnosť rozhodnutia 2011/72 do 31. januára 2017. Podľa článku 1 ods. 2 príloha k tomuto rozhodnutiu nahrádza prílohu k rozhodnutiu 2011/72. Meno žalobcu je uvedené v 28. riadku tejto novej prílohy. Znenie príslušných dôvodov zaradenia je totožné s tým, ktoré Rada oznámila žalobcovi v liste z 18. decembra 2015. Ako Rada oznámila žalobcovi listom z 29. januára 2016, toto nové znenie sa zakladá na potvrdení tuniských orgánov z 20. októbra 2015, ktoré je pripojené k uvedenému listu.
Konanie a návrhy účastníkov konania
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 10. apríla 2015 podal žalobca žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.
Dňa 2. júla 2015 Rada predložila svoje vyjadrenie k žalobe.
Replika bola doručená 14. septembra 2015 a duplika 8. januára 2016.
Dňa 25. januára 2016 na základe článku 86 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu žalobca predložil prvý návrh na úpravu žalobného návrhu týkajúci sa rozšírenia žalobných návrhov o rozhodnutie Rady zo 16. novembra 2015, ktorým Rada zamietla žiadosť žalobcu z 29. mája 2015 na odstránenie jeho mena zo zoznamu pripojeného k rozhodnutiu 2011/72. Dňa 4. apríla 2016 žalobca podal druhý návrh na úpravu žalobného návrhu, v ktorom požaduje, aby sa žalobné návrhy rozšírili o rozhodnutie 2016/119.
Rada predložila 30. marca 2016 pripomienky týkajúce sa prvého návrhu na úpravu a 4. mája 2016 svoje pripomienky týkajúce sa druhého návrhu.
Po zmene zloženia komôr Všeobecného súdu bola táto vec pridelená rozhodnutím z 3. októbra 2016 piatej komore.
Všeobecný súd na základe návrhu sudcu spravodajcu rozhodol o otvorení ústnej časti konania.
Prednesy a odpovede účastníkov konania na otázky Všeobecného súdu boli vypočuté na pojednávaní 14. decembra 2016.
Žalobca navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zrušil rozhodnutie 2015/157 v rozsahu, v akom sa ho týka, rozhodnutie Rady zo 16. novembra 2015, ktorým Rada zamietla žiadosť žalobcu z 29. mája 2015 na odstránenie jeho mena zo zoznamu pripojeného k rozhodnutiu 2011/72 a rozhodnutie 2016/119 v rozsahu, v akom sa ho týka,
–
uložil Rade povinnosť nahradiť trovy konania.
Rada navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zamietol žalobu v celom rozsahu,
–
uložil žalobcovi povinnosť nahradiť trovy konania.
Právny stav
O žalobných návrhoch týkajúcich sa zrušenia rozhodnutia 2015/157
Žalobca na podporu svojej žaloby uviedol formálne šesť žalobných dôvodov. Prvým žalobným dôvodom, ktorý je v podstate založený na nesprávnom právnom posúdení, žalobca tvrdí, že prebiehajúce súdne vyšetrovanie, ktoré sa voči nemu vedie v Tunisku, neposkytuje dostatočný skutkový základ na ponechanie jeho mena v prílohe rozhodnutia 2011/72. Tento prvý žalobný dôvod sa skladá z dvoch častí, z ktorých prvá sa zakladá na nezohľadnení priaznivého vývoja rôznych súdnych konaní týkajúcich sa žalobcu v Tunisku Radou a druhá na nezohľadnení porušenia zásady primeranej lehoty na rozhodnutie v rámci uvedeného súdneho vyšetrovania touto inštitúciou. Druhý žalobný dôvod sa zakladá na porušení článku 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) z dôvodu porušenia zásady primeranej lehoty na rozhodnutie samotnou Radou. V rámci tretieho žalobného dôvodu žalobca tvrdí, že rozhodnutie 2015/157 je bezpredmetné. Prvá časť tohto dôvodu sa zakladá na zjavne nesprávnych posúdeniach týkajúcich sa vývoja procesu prechodu k demokracii v Tunisku a na potrebe reštriktívnych opatrení voči príslušníkom tejto tretej krajiny, ktorí sú zodpovední za spreneveru štátnych finančných prostriedkov. Subsidiárne žalobca poukazuje na nedostatok odôvodnenia. Druhá časť tohto žalobného dôvodu je založená na nesprávnom právnom posúdení, keďže sa Rada domnievala, že dôkazy predložené tuniskými orgánmi preukazovali existenciu trestného stíhania žalobcu. Štvrtý žalobný dôvod sa skladá z dvoch častí založených jednak na porušení článku 48 Charty a jednak na porušení jej článku 41 ods. 1. Prvou časťou tohto žalobného dôvodu žalobca uvádza porušenie prezumpcie neviny z dôvodu tlačovej správy Rady z 31. januára 2011. V rámci druhej časti tohto žalobného dôvodu žalobca poukazuje na porušenie zásady riadnej správy vecí verejných, najmä práva na nestranné zaobchádzanie. Subsidiárne v prípade, ak by boli vyššie uvedené žalobné dôvody zamietnuté, žalobca predkladá piaty žalobný dôvod založený na „zjavne nesprávnom posúdení“ týkajúcom sa nedostatočného zohľadnenia „trestnoprávneho aspektu“ rozhodnutia 2015/157 Radou. Šiesty žalobný dôvod je založený na porušení práva vlastniť majetok a na porušení článku 17 Charty.
Na úvod treba zdôrazniť, že druhá časť tretieho žalobného dôvodu, ktorá sa týka nesprávneho právneho posúdenia Rady pri posudzovaní dostatočnosti dôkazov, ktoré poskytli tuniské orgány, nadväzuje v skutočnosti na prvý žalobný dôvod. Treba ho teda považovať za tvoriaci tretiu časť tohto dôvodu. Rovnako tak aj celý štvrtý žalobný dôvod nadväzuje v skutočnosti na druhý žalobný dôvod, pretože sa v podstate týka porušenia základných práv žalobcu v rámci konania, ktoré viedlo k prijatiu rozhodnutia 2015/157. Treba teda konštatovať, že druhý žalobný dôvod sa skladá z troch častí založených na porušení článkov 47, 48 a 41 ods. 1 Charty Radou. Napokon z vyššie uvedeného vyplýva, že piaty a šiesty žalobný dôvod treba považovať za tvoriace, v uvedenom poradí, štvrtý a piaty žalobný dôvod.
O prvom žalobnom dôvode založenom na nesprávnom právnom posúdení tým, že Rada sa nesprávne domnievala, že prebiehajúce súdne vyšetrovanie proti žalobcovi v Tunisku predstavovalo dostatočný skutkový základ
V rámci prvého žalobného dôvodu žalobca v podstate tvrdí, že v momente prijatia rozhodnutia 2015/157 nemohlo súdne vyšetrovanie v Tunisku už slúžiť ako základ na ponechanie obmedzujúcich opatrení prijatých Radou voči nemu. Podľa neho sa táto inštitúcia dopustila nesprávneho právneho posúdenia, keď nezohľadnila dôkazy, ktoré jej v tejto súvislosti predložil. Ako sa uvádza v úvode tohto žalobného dôvodu, žalobca pripúšťa, že v zmysle bodov 77 a 84 rozsudku z 5. marca 2015, Ezz a i./Rada (
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
), Rada mala dôvod na prijatie reštriktívnych opatrení v oblasti spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky (SZBP) z dôvodu existencie prebiehajúceho súdneho konania za činy sprenevery štátnych finančných prostriedkov. Domnieva sa však, že vývoj tohto súdneho konania a jeho neoprávnený charakter sú relevantné na posúdenie zákonnosti zachovania sporných opatrení.
V tejto súvislosti treba na úvod pripomenúť, že v rozsudku z 27. februára 2014, Ezz a i./Rada (
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
), ktorý bol potvrdený v odvolacom konaní rozsudkom z 5. marca 2015, Ezz a i./Rada (
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
), sa použil široký výklad všeobecných kritérií stanovených v článku 1 ods. 1 rozhodnutia Rady 2011/172/SZBP z 21. marca 2011 o reštriktívnych opatreniach voči určitým osobám, subjektom a orgánom s ohľadom na situáciu v Egypte (
Ú. v. EÚ L 76, 2011, s. 63
) (rozsudok z 27. februára 2014, Ezz a i./Rada,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, bod
, potvrdený v odvolacom konaní rozsudkom z 5. marca 2015, Ezz a i./Rada,
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
, body
,
,
a
).
Okrem toho treba pripomenúť, že vo viacerých rozsudkoch týkajúcich sa vecí, ktorých predmetom bolo zrušenie obmedzujúcich opatrení prijatých Radou vzhľadom na situáciu v Tunisku, Všeobecný súd uplatnil rovnakú zásadu širokého výklad článku 1 ods. 1 rozhodnutia 2011/72, ktorý má takmer rovnaké znenie ako článok 1 ods. 1 rozhodnutia 2011/172 (rozsudky zo 14. apríla 2016, Ben Ali/Rada,
T‑200/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:216
, bod
; z 30. júna 2016, CW/Rada,
T‑224/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:375
, bod
; z 30. júna 2016, Al Matri/Rada,
T‑545/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:376
, bod
, a z 30. júna 2016, CW/Rada
T‑516/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:377
, bod
).
V tejto súvislosti, ako vyplýva z článku 1 ods. 1 rozhodnutia 2011/72, cieľom tohto rozhodnutia je zmraziť finančné prostriedky osôb zodpovedných za spreneveru tuniských štátnych finančných prostriedkov a osôb, ktoré sú s nimi spojené, ktorých mená sú uvedené v prílohe uvedeného rozhodnutia. Tieto sprenevery štátnych finančných prostriedkov, ktoré narúšajú fungovanie tuniských verejných inštitúcií a orgánov, ktoré od nich závisia, totiž „oberajú“, ako vyplýva z odôvodnenia 2 tohto rozhodnutia, „tuniský ľud o prínosy vyplývajúce z udržateľného rozvoja ich hospodárstva a spoločnosti a narúšajú rozvoj demokracie v krajine“.
Okrem toho z judikatúry vyplýva, že podľa článku 1 ods. 1 rozhodnutia 2011/72 v spojení s jeho odôvodneniami 1 a 2 zmrazenie majetku stanovené v tomto rozhodnutí nemá za cieľ sankcionovať protiprávne konania, ktorého by sa dopustili dotknuté osoby, ani odrádzať ich prostredníctvom donútenia od dopúšťania sa takých konaní. Jediným cieľom tohto zmrazenia majetku je umožniť tuniským orgánom zistiť spreneveru štátnych finančných prostriedkov, ku ktorej došlo, a zachovať možnosť týchto orgánov vymôcť prospech z tejto sprenevery späť. Má preto len preventívnu povahu, ktorej chýba trestnoprávny aspekt (rozsudky zo 14. apríla 2016, Ben Ali/Rada,
T‑200/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:216
, body
a
, a z 30. júna 2016, Al Matri/Rada,
T‑545/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:376
, body
a
; pozri tiež v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 27. februára 2014, Ezz a i./Rada,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, body
,
a
).
Najmä vzhľadom na ciele rozhodnutia 2011/72 pojem osoby zodpovedné za spreneveru tuniských štátnych finančných prostriedkov musí v zmysle jej článku 1 ods. 1 zahŕňať nielen osoby, ktoré boli odsúdené ako zodpovedné za tieto skutky, ale aj tie, proti ktorým sa vedú súdne vyšetrovania s cieľom preukázať túto zodpovednosť (rozsudky zo 14. apríla 2016, Ben Ali/Rada,
T‑200/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:216
, bod
; z 30. júna 2016, CW/Rada,
T‑224/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:375
, bod
; z 30. júna 2016, Al Matri/Rada,
T‑545/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:376
, bod
, a z 30. júna 2016, CW/Rada,
T‑516/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:377
, bod
).
Práve na základe tohto výkladu článku 1 ods. 1 rozhodnutia 2011/72, ktorý napokon nebol spochybnený žalobcom (pozri bod 29 vyššie), treba preskúmať jednotlivé časti prvého žalobného dôvodu. Je potrebné tiež zdôrazniť, že napriek tomu, že v žalobe sú určité odchýlky v terminológii, tento žalobný dôvod sa musí považovať za žalobný dôvod, ktorým sa namieta nesprávna právna kvalifikácia skutočností tvoriacich skutkový základ sporných reštriktívnych opatrení, a nie nedostatočný právny základ pre tieto opatrenia.
–
Pokiaľ ide o prvú časť prvého žalobného dôvodu založenú na nezohľadnení priaznivého vývoja rôznych súdnych konaní týkajúcich sa žalobcu v Tunisku Radou
V rámci prvej časti prvého žalobného dôvodu žalobca v podstate tvrdí, že z vývoja súdnych konaní v jeho prospech vyplýva, že je nepravdepodobné, aby došlo v trestnom stíhaní pred súdom k jeho odsúdeniu. Na podporu tohto tvrdenia uviedol tri dôkazy. Po prvé sa opiera o rozsudok tuniského kasačného súdu z 1. júla 2014, v ktorom daný súd dospel k záveru, že majetok, ktorý zdedil po svojom otcovi podľa tuniského zákonného dekrétu č. 2011‑47 z 31. mája 2011 zahŕňal aj príjmy z tohto majetku, ako aj príjmy z ich opätovného investovania. Podľa jeho názoru tento rozsudok preukazuje zákonnosť jeho tuniského majetku. Po druhé sa odvoláva na tri rozsudky tuniských súdov z 28. mája 2013, 21. augusta 2014 a zo 17. decembra 2014 zrušujúce zákaz, ktorý mu bol vydaný, aby neopúšťal územie Tuniska. Po tretie tvrdí, že mu nebolo vytýkané, že by mal nezákonne nadobudnutý majetok mimo územia Tuniska. V replike dodáva, že povinnosťou Rady bolo ubezpečiť sa, že existoval odôvodnený predpoklad, že vec dospeje do trestného stíhania pred súdom, a v opačnom prípade zrušiť sporné reštriktívne opatrenia, pretože inak by sa podieľala na zneužívajúcom správaní tuniských orgánov, ktoré podľa neho spočíva v nekonečnom predlžovaní súdnych konaní, ktoré sa ho týkajú.
Rada v prvom rade namieta, že rozsudok tuniského kasačného súdu z 1. júla 2014 nepreukazuje – na rozdiel od tvrdení žalobcu –, že všetok jeho majetok v Tunisku bol zákonný. Po druhé Rada tvrdí, že argumenty žalobcu týkajúce sa jednak zrušenia zákazu cestovať do zahraničia a jednak toho, že údajne neexistoval vzťah medzi obvineniami, ktoré sa ho týkali, a majetkom, ktorý vlastní mimo územia Tuniska, by boli irelevantné. Rada teda uviedla, že žalobca nesprávne považuje sporné reštriktívne opatrenia za opatrenia pomoci v justičných veciach.
V tejto súvislosti treba konštatovať, že vzhľadom na judikatúru pripomenutú v bodoch 33 a 34 vyššie treba argumentáciu žalobcu v rámci tejto časti žalobného dôvodu zamietnuť.
V tomto prípade totiž prislúcha Rade preskúmať to, že jednak dôkazy, ktoré má k dispozícii, umožňujú preukázať, že proti žalobcovi sa vedú viaceré súdne konania za skutky, ktoré možno považovať za spreneveru štátnych finančných prostriedkov, a jednak, že v týchto konaniach môže byť žalobca odsúdený ako osoba zodpovedná za takúto spreneveru alebo osoba spojená s takouto zodpovednou osobou v zmysle článku 1 ods. 1 rozhodnutia 2011/72 (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. apríla 2016, Ben Ali/Rada,
T‑200/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:216
, bod
, a z 30. júna 2016, Al Matri/Rada,
T‑545/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:376
, bod
).
V rámci tohto rozhodnutia teda v zásade nie je úlohou Rady preskúmať a posúdiť relevantnosť a presnosť skutočností, na ktorých sú založené súdne konania voči osobám, ktorých mená sú uvedené v prílohe tohto rozhodnutia. Ako totiž bolo uvedené v bode 33 vyššie, prijatím tohto rozhodnutia a následnými rozhodnutiami sa Rada neusiluje o to, aby sama sankcionovala spreneveru štátnych finančných prostriedkov, ktorú vyšetrujú tuniské orgány, ale o zachovanie možnosti týchto orgánov konštatovať takúto spreneveru a vymôcť prospech z tejto sprenevery späť. Prináleží preto iba príslušným tuniským orgánom, aby overili uvedené dôkazy a vyvodili z toho primerané dôsledky (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. apríla 2016, Ben Ali/Rada,
T‑200/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:216
, bod
, a z 30. júna 2016, Al Matri/Rada,
T‑545/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:376
, bod
). V zásade teda neprináleží Rade alebo Všeobecnému súdu, aby overoval dôvodnosť týchto konaní, ale len dôvodnosť zmrazenia finančných prostriedkov s ohľadom na dôkazy predložené tuniskými orgánmi (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 5. marca 2015, Ezz a i./Rada,
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
, bod
).
Samozrejme, že sa Rada nemusí za každých okolností stotožniť s konštatovaniami tuniských súdnych orgánov uvedenými v dokumentoch, ktoré jej tieto orgány predložili. Z judikatúry totiž vyplýva, že jej prináleží starostlivo a nestranne preskúmať dôkazy, ktoré jej predložia príslušné orgány, t. j. v tomto prípade tuniské orgány, s prihliadnutím najmä na pripomienky a dôkazy svedčiace v prospech žalobcu, ktoré predložil. Táto povinnosť vypláva aj zo zásady riadnej správy vecí verejných, ktorá je zakotvená v článku 41 Charty (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudky z 18. júla 2013, Komisia a i./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P a C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, body
a
; zo 14. apríla 2016, Ben Ali/Rada,
T‑200/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:216
, body
a
, a z 30. júna 2016, Al Matri/Rada,
T‑545/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:376
, body
a
).
Z tej istej judikatúry však vyplýva, že Rade prináleží, aby s cieľom splniť si svoju povinnosť starostlivého a nestranného preskúmania posúdila, či potrebuje alebo nepotrebuje získať dodatočné informácie alebo dôkazy zo strany príslušných orgánov, a to na základe pripomienok žalobcu alebo dôkazov, ktoré predložil. Konkrétne, hoci Rade neprináleží, aby nahrádzala tuniské súdne orgány pri posudzovaní dôvodnosti prebiehajúcich trestných konaní týkajúcich sa žalobcu, nemožno vylúčiť, že táto inštitúcia bude nútená požiadať o objasnenie skutočností, na ktorých sa toto vyšetrovania zakladá (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudky z 18. júla 2013, Komisia a i./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P a C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, bod
, a z 30. júna 2016, Al Matri/Rada,
T‑545/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:376
, bod
).
V prejednávanej veci treba pripomenúť, že ako bolo uvedené v bode 11 vyššie, Rada na predĺženie platnosti zápisu mena žalobcu do zoznamu, ktorý je prílohou rozhodnutia 2011/72, svoje rozhodnutie založila na potvrdení tuniských orgánov z 19. decembra 2014 o súdnom vyšetrovaní týkajúcom sa žiadateľa. Toto potvrdenie, ktoré tvorilo prílohu žaloby, pochádza od Súdu prvej inštancie v Tunise a je podpísané tajomníkom prvého vyšetrovacieho sudcu (kancelária č. 1). Potvrdzuje sa v ňom, že „trestné stíhanie vedené pod sp. zn. 19592/1 vo veci Zine El Abidine Ben Haj Hamda Ben Haj Hassen Ben Ali a i. je v súčasnosti v štádiu prípravného konania a týka sa spomínaného Mohameda Marouena Bena Aliho Bena Mohameda Mabrouka, ktorý je stíhaný najmä z dôvodu spoluúčasti verejného činiteľa na sprenevere verejných prostriedkov, spoluúčasti pri zneužívaní právomoci verejného činiteľa s cieľom poskytnúť neoprávnenú výhodu tretej osobe a spôsobiť ujmu verejnej správe, spoluúčasti na neoprávnenom ovplyvňovaní verejného činiteľa s cieľom priamo či nepriamo získať výhody pre ďalšiu osobu“.
Žalobca nepopiera, že toto potvrdenie postačuje na preukázanie, že sa v Tunisku vedie proti nemu súdne vyšetrovanie, ktorého cieľom je určiť jeho účasť na činoch kvalifikovaných ako sprenevera štátnych finančných prostriedkov. V skutočnosti dôkazy v prospech žalobcu sú zamerané len na to, ako to sám uvádza, že sa usiluje preukázať, že vo vzťahu k nemu neexistuje odôvodnený predpoklad, že toto vyšetrovanie dospeje do trestného stíhania pred súdom voči nemu. Inými slovami, podľa žalobcu sa toto vyšetrovanie vyvíja smerom, že dochádza k oslabeniu usvedčujúcich dôkazov voči nemu, ba až k vyvráteniu takých dôkazov. Naproti tomu vôbec netvrdí, že by mal dôkazy o tom, že tuniské súdne orgány skončili dané vyšetrovanie z dôvodu, že toto konanie nie je dôvodné vzniesť proti nemu obvinenie za skutky, ktoré sa mu vytýkajú.
Na rozdiel od tvrdenia žalobcu, keďže toto súdne vyšetrovanie neskončilo, existencia vývoja súdnych konaní, z ktorého by vyplývalo oslabenie usvedčujúcich dôkazov voči nemu – aj keby bolo pravdivé – nemôže zaväzovať Radu, aby hneď po zistení týchto skutočností odstránila jeho meno zo zoznamu pripojeného k rozhodnutiu 2011/72.
Ako sa totiž uviedlo v bode 40 vyššie, nepatrí do právomoci Rady, ale príslušných tuniských orgánov, aby overili dôkazy, na ktorých sa zakladá súdne vyšetrovanie, a vyvodili dôsledky, ktoré z toho vyplývajú s ohľadom na rozhodnutie, aké treba tomu dať. V opačnom prípade by sa mohli vyskytnúť situácie, kedy by Rada predčasne vyvodzovala závery s ohľadom na dôvodnosť uvedeného vyšetrovania, ktoré by sa mohlo líšiť od tých, k akým dospeli samotné tuniské orgány. Takáto situácia by mohla mať paradoxne za následok, že v čase, keď by dané orgány súdili dotknutú osobu a prípadne ju uznali za zodpovednú za spreneveru verejných prostriedkov, v Európskej únii by už neexistovalo zmrazenie jej majetku, ktoré by umožňovalo vymôcť prospech z tejto sprenevery, ktorá sa jej vytýka. Potrebný účinok rozhodnutia 2011/72 by tak zjavne nebol zabezpečený (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudky zo 14. apríla 2016, Ben Ali/Rada,
T‑200/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:216
, bod
, a z 30. júna 2016, Al Matri/Rada,
T‑545/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:376
, bod
).
Okrem toho z judikatúry vyplýva, že hoci v prípade pochybností je úlohou príslušného orgánu Únie, aby preukázal dôvodnosť dôvodov uplatňovaných proti dotknutej osobe, pričom táto osoba nie je povinná predložiť opačné dôkazy svedčiace o nedôvodnosti uvedených dôvodov, na posúdenie povahy, spôsobu a intenzity dokazovania, ktoré možno od Rady požadovať, treba zohľadniť povahu a osobitnú pôsobnosť reštriktívnych opatrení, ako aj ich cieľ (pozri v tomto zmysle rozsudky z 18. júla 2013, Komisia a i./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P a C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, bod
; z 28. novembra 2013, Rada/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, body
až
, a z 30. júna 2016, Al Matri/Rada,
T‑545/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:376
, body
a
).
Keďže v tomto prípade Rada poskytla dôkazy o existencii prebiehajúceho vyšetrovania týkajúceho sa žalobcu a ich dôveryhodnosť nebola spochybnená, prináleží žalobcovi, aby označil konkrétne dôkazy, na ktoré sa odvoláva, s cieľom spochybniť dôvodnosť tohto vyšetrovania (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 30. júna 2016, Al Matri/Rada,
T‑545/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:376
, bod
). Je pravda, že ako uvádza žalobca vo svojej replike, povinnosť Rady vykonať preskúmanie môže byť odôvodnená potrebou, aby Rada zabránila prípadnému podieľaniu sa na zneužívajúcom správaní zo strany tuniských orgánov spočívajúcom v ponechaní uvedeného vyšetrovania trvalo prebiehajúceho aj v prípade neexistencie akéhokoľvek dôkazu voči nemu. To však nemôže byť v prípade neexistencie konkrétnych dôkazov, ktoré môže na strane Rady vyvolávať legitímne pochybnosti, pokiaľ ide o dôvody na ukončenie tohto vyšetrovania.
Na rozdiel od tvrdenia žalobcu dôkazy v jeho prospech nevyvolávajú legitímne pochybnosti o perspektívnom vývoji v tom zmysle, že výsledkom súdneho vyšetrovania, ktoré sa proti nemu vedie, nebude vydanie rozsudku, alebo pochybnosti o dôvodoch, pre ktoré sa toto vyšetrovanie neskončí.
Po prvé žalobca nepredložil nijaký dôkaz, z ktorého by vyplývalo, ako mohol mať rozsudok tuniského kasačného súdu z 1. júla 2014 vplyv pri posúdení jeho zapojenia sa do trestných činností, ktoré sú predmetom prebiehajúceho súdneho vyšetrovania.
V tejto súvislosti podľa informácií od právneho zástupcu žalobcu v Tunisku uvedené v jeho liste z 2. septembra 2014, ktorý bol prílohou žaloby, tuniský kasačný súd vo svojom rozsudku z 1. júla 2014 rozhodol, že majetok nadobudnutý dedením, ktorý bol preto vylúčený z pôsobnosti konfiškácie majetku podľa zákonného dekrétu č. 2011‑47 z 31. mája 2011, obsahoval nielen majetok nadobudnutý dedením, ale aj príjmy z tohto majetku a príjmy z ich opätovného investovania vo všetkých svojich formách. V uvedenom liste právny zástupca žalobcu v Tunisku z tohto rozsudku vyvodiť, že „uplatnenie tohto rozsudku by malo viesť k tomu, že celý majetok žalobcu bude vyňatý z pôsobnosti zákonného dekrétu o konfiškácii, keďže tento majetok pochádza buď priamo z dedičstva po jeho otcovi, alebo z opätovného investovania tohto majetku a príjmov z neho“.
V tejto súvislosti stačí konštatovať, že úvahy uvedené v rozsudku tuniského kasačného súdu z 1. júla 2014 nijako neumožňujú samy osebe vylúčiť, že na základe prebiehajúceho súdneho vyšetrovania by žalobca mohol byť uznaný za zodpovedného zo sprenevery tuniských štátnych finančných prostriedkov.
Na základe týchto úvah možno totiž len dospieť k záveru, že príjmy zo žalobcovho majetku, ktorý nadobudol dedením, a príjmy z opätovného investovania týchto príjmov nemôžu byť skonfiškované podľa zákonného dekrétu č. 2011‑47 z 31. mája 2011. Pokiaľ však ide o predmetné súdne vyšetrovanie, nemožno z nich vyvodiť nijaký záver. Preto aj keby sa tvrdenie žalobcu, že môže v dôsledku uvedeného rozsudku slobodne nakladať so svojím tuniským majetkom, preukázalo, nijako to nemá vplyv na výsledok tohto vyšetrovania, ktoré môže vzhľadom na skutkové okolnosti, ktorých sa toto vyšetrovanie týka, spochybniť zákonnosť spôsobu nadobudnutia niektorej časti jeho majetku žalobcom.
Navyše žalobca nebol schopný vysvetliť vzťah medzi jednak uvedeným dekrétom a občiansko‑právnym konaním, v rámci ktorého bol vydaný rozsudok tuniského kasačného súdu z 1. júla 2014, a jednak predmetným súdnym vyšetrovaním. Keď mu bola v tejto súvislosti na pojednávaní položená otázka, obmedzil sa na potvrdenie, že zákonný dekrét č. 2011‑47 z 31. mája 2011 sa okrem jeho samotného vzťahoval aj na ďalšie osoby, ktorých sa týkalo podobné vyšetrovanie, a že bolo možné, že vec, v ktorej bol vydaný uvedený rozsudok, ktorý sa ho týkal, sa týkala zároveň aj niektorých z týchto osôb. Pritom skutočnosť, že popri súdnych vyšetrovaniach týkajúcich sa žalobcu a ďalších osôb boli správne opatrenia na konfiškáciu majetku, ktoré proti nim prijali tuniské orgány, s ohľadom na pôsobnosť voči týmto osobám, obmedzené rozhodnutím tuniského kasačného súdu, nemôže stačiť na to, aby vyvolala legitímne pochybnosti s ohľadom na základ týchto súdnych vyšetrovaní.
Po druhé ani zákaz, ktorý mu bol vydaný, aby neopúšťal územie Tuniska, ktorý bol zrušený tromi rozsudkami tuniských súdov z 28. mája 2013, 21. augusta 2014 a 17. decembra 2014, sa nejaví ako spôsobilý vyvolať takéto pochybnosti. Z tvrdenia žalobcu, ako aj z písomností v spise totiž vyplýva, že predmetné rozsudky boli vydané v iných veciach než trestnej veci, ktorá viedla k tomuto vyšetrovaniu a ktoré v deň prijatia rozhodnutia 2015/157 stále prebiehalo. Žalobca navyše vôbec netvrdí, že tieto rozsudky boli vydané vo veciach, ktoré by mali akúkoľvek spojitosť s týmto vyšetrovaním. Okrem toho skutočnosť, hoci by bola preukázaná, že v nadväznosti na tie isté rozsudky žalobca môže opustiť Tunisko, je úplne irelevantná.
Je pravda, že zrušenie zákazu opustiť územie Tuniska, uloženého v prvom z uvedených rozsudkov, nadväzuje, ako vyplýva z dokumentov v spise, na oslobodenie žalobcu, o ktorom sa rozhodlo v tomto istom rozsudku vo veci, v ktorej bol žalobca súdený uvedeným súdom za skutky, ktoré sú porovnateľné s tými, ktorých sa týka súdne vyšetrovanie v prejednávanej veci. Napriek tomu nebolo preukázané a dokonca ani to nik netvrdil, že zapojenie žalobcu do tejto veci by mohlo viesť k jeho oslobodeniu vo veci, ktorá bola predmetom tohto vyšetrovania, alebo že by v tejto veci predstavoval oslobodzujúci dôkaz v jeho prospech.
Po tretie, pokiaľ ide o tvrdenie žalobcu, podľa ktorého nie je „obvinený“ z toho, že mal mimo územia Tuniska nezákonne získaný majetok, je potrebné pripomenúť, že skutočnosť, že predmetné súdne vyšetrovanie sa vzťahuje na okolnosti, ktoré možno označiť za spreneveru štátnych finančných prostriedkov, predstavuje dostatočný základ na odôvodnenie zmrazenia jeho majetku v Únii. Ako bolo uvedené v bode 33 vyššie, jediným cieľom tohto zmrazenia majetku je umožniť tuniským orgánom zistiť spreneveru štátnych finančných prostriedkov, ku ktorej došlo, a zachovať možnosť týchto orgánov vymôcť prospech z tejto sprenevery späť. Jeho cieľom teda nie je umožniť konštatovanie trestného činu vlastníctva nezákonne nadobudnutého majetku mimo Tuniska, a presnejšie v Únii. Okrem toho je nesporné, že skutkové okolnosti, ktorých sa toto vyšetrovanie týka, konkrétne skutkové okolnosti spolupáchateľstva pri sprenevere verejných finančných prostriedkov zo strany verejného činiteľa, majú priamu a zjavnú spojitosť s pojmom sprenevera štátnych finančných prostriedkov v zmysle článku 1 ods. 1 rozhodnutia 2011/72. V dôsledku toho je irelevantná okolnosť, že potvrdenie tuniských orgánov z 19. decembra 2014, z ktorého Rada vychádza, a v dôsledku toho dôvody zápisu mena žalobcu, nespomínajú skutky nezákonne nadobudnutého majetku mimo Tuniska, a najmä v Únii (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 30. júna 2016, Al Matri/Rada,
T‑545/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:376
, bod
).
Z vyššie uvedeného vyplýva, že prvú časť prvého žalobného dôvodu treba zamietnuť.
–
O druhej časti prvého žalobného dôvodu založenej na nezohľadnení porušenia zásady primeranej lehoty na rozhodnutie v rámci uvedeného súdneho vyšetrovania týkajúceho sa žalobcu Radou
V rámci druhej časti prvého žalobného dôvodu žalobca tvrdí, že prebiehajúce súdne vyšetrovanie týkajúce sa žalobcu v Tunisku porušuje zásadu primeranej lehoty na rozhodnutie. V tejto súvislosti zdôrazňuje, že uvedená zásada je zakotvená v článku 7 ods. 1 písm. d) Africkej charty ľudských práv a práv národov, prijatej 27. júna 1981 v Nairobi (Keňa) (ďalej len „Africká charta“), ktorá bola Tuniskou republikou ratifikovaná. Ďalej tvrdí, že v danom prípade vyšetrovanie trvá už viac ako štyri roky bez akéhokoľvek perspektívneho vývoja, že dôjde k jeho skončeniu. Dodáva, že táto lehota je pripísateľná len tuniským orgánom. Napokon na záver uviedol, že vzhľadom na dĺžku trvania tohto vyšetrovania a jeho vývoj v prospech žalobcu, zjavnou chybou je to, že nebolo skončené. Tieto argumenty údajne potvrdzuje aj rozsudok ESĽP z 3. mája 2012, Masár v. Slovensko (CE:ECHR:2012:0503JUD006688209). V replike žalobca v podstate spresnil, že na základe preskúmania, ktoré je podľa jeho názoru povinná Rada vykonať, týkajúceho sa riadneho priebehu súdneho konania v Tunisku, mala jeho meno vymazať zo zoznamu pripojeného k rozhodnutiu 2011/72 z dôvodu prieťahov v tomto konaní po uplynutí primeranej lehoty.
Rada namieta, že jej neprináleží posúdiť správanie tretích štátov, ale len posúdiť vhodnosť a dostatočnosť dôkazov predložených orgánmi týchto štátov. Uvádza, že práve na základe týchto zásad oznámila žalobcovi v liste, ktorý mu bol zaslaný 4. februára 2015, že zoberie jeho tvrdenia na vedomie a že zváži jeho situáciu do začiatku júla 2015. V duplike Rada dodáva, že má dôkazy o tom, že súdne konanie proti žalobcovi v Tunisku stále prebieha a že dĺžka lehôt tohto konania nie je neprimeraná vzhľadom na zložitosť všetkých dotknutých vecí. K duplike pripojila dokumenty, v ktorých sa tieto dôkazy uvádzajú.
Na úvod treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry sa zákonnosť aktu Únie musí posudzovať v závislosti od skutkových a právnych okolností existujúcich v čase, keď bol dotknutý akt prijatý (pozri rozsudky z 3. septembra 2015, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Komisia,
C‑398/13 P
,
EU:C:2015:535
, bod
a citovanú judikatúru, a zo 4. septembra 2015, NIOC a i./Rada,
T‑577/12
, neuverejnený,
EU:T:2015:596
, bod
a citovanú judikatúru). V prejednávanej veci nemožno výhrady žalobcu uvedené v rámci tejto časti žalobného dôvodu preskúmať s ohľadom na skutočnosti, ktoré nastali po prijatí rozhodnutia 2015/157. Tak je to v prípade listu zo 4. februára 2015, ktorý žalobcovi zaslala Rada, ako aj
a fortiori
preskúmania situácie žalobcu, ktoré sa v tomto liste zaviazala Rada vykonať neskôr. Dokumenty priložené k duplike, z ktorých Rada v tejto duplike vychádzala na podporu argumentácie, že dĺžka súdneho konania proti žalobcovi v Tunisku nie je neprimeraná, boli tiež vyhotovené tuniskými orgánmi 11. mája 2015. V dôsledku toho tieto dokumenty neboli Rade známe v čase prijatia rozhodnutia 2015/157 a nemôžu byť zohľadnené Všeobecným súdom.
Pokiaľ ide o vec samu, v rámci tejto časti žalobného dôvodu žalobca v podstate tvrdí, že keďže súdne konanie, ktoré sa ho týka, nerešpektuje zásadu primeranej lehoty na rozhodnutie a je preto nezákonné, Rada nemohla ponechať jeho meno v prílohe rozhodnutia 2011/72 na základe dôvodu, ktorým je toto súdne konanie. Z tohto dôvodu sa v rámci tejto časti žalobného dôvodu preskúmanie Všeobecného súdu musí obmedziť na overenie toho, či Rada správne alebo nesprávne dospela k záveru, že dĺžka daného konania nepredstavovala dôvod na skončenie reštriktívnych opatrení voči žalobcovi.
V tejto súvislosti z rovnakých dôvodov, ako sú uvedené v bode 46 vyššie, treba uviesť, že prináleží tuniským súdom, aby sa vyjadrili k prípadnému porušeniu zásady primeranej lehoty na rozhodnutie v rámci súdneho konania, ktoré sa týka žalobcu. Konkrétne, ako tvrdí sám žalobca, Tuniská republika je signatárom Africkej charty, pričom článok 7 ods. 1 písm. d) tohto medzinárodného dohovoru zakotvuje právo, aby záležitosť osoby bola prejednaná nestranným súdom v primeranej lehote. Z toho vyplýva, že prináleží tuniským súdom, ktorým môže žalobca prípadne podať žalobu v tomto zmysle, aby rozhodli, či ustanovenia tohto článku boli v rámci uvedeného súdneho konania dodržané. Navyše ani Únia, ani členské štáty nie sú signatármi Africkej charty, takže Rada a Všeobecný súd nemôžu podávať výklad tohto medzinárodného dohovoru či zabezpečovať jeho výkon (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. decembra 2011, Air Transport Association of America a i.,
C‑366/10
,
EU:C:2011:864
, body
a
).
Je pravda, že z judikatúry vyplýva, že dodržiavanie zásad právneho štátu a ľudských práv, ako aj ľudskej dôstojnosti sa vzťahuje na akúkoľvek činnosť Únie, vrátane oblasti SZBP, ako vyplýva z ustanovenia článku 21 ods. 1 prvého pododseku a článku 21 ods. 2 písm. b) a článku 21 ods. 3 ZEÚ v spojení s ustanovením článku 23 ZEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. júna 2016, Parlament/Rada,
C‑263/14
,
EU:C:2016:435
, bod
). Konkrétne treba uviesť, že článok 21 ods. 1 ZEÚ stanovuje, že činnosť Únie na medzinárodnej scéne má vo zvyšku sveta podporovať najmä právny štát, univerzálnosť a nedeliteľnosť ľudských práv a dodržiavanie medzinárodného práva. Zásada práva na rozhodnutie v primeranej lehote je súčasťou práva na spravodlivý proces, ktoré je chránené ustanoveniami viacerých právne záväzných medzinárodných právnych nástrojov, najmä článkom 14 ods. 3 písm. c) Medzinárodného paktu o občianskych a politických právach, ktorý bol prijatý Valným zhromaždením Organizácie Spojených národov 16. decembra 1966, ktorého zmluvnými stranami sú všetky členské štáty a Tuniská republika. Okrem toho, ako vyplýva z odôvodnenia 1 rozhodnutia 2011/72, toto rozhodnutie a následné rozhodnutia boli prijaté v rámci politiky podpory Tuniska, ktorá je založená najmä na cieľoch podpory dodržiavania ľudských práv a zásad právneho štátu, ktoré sú uvedené v článku 21 ods. 2 písm. b) ZEÚ.
V dôsledku toho nemožno vylúčiť, že vzhľadom na existenciu objektívnych, spoľahlivých, presných a zhodujúcich sa nepriamych dôkazov, ktoré môžu vyvolať oprávnené pochybnosti o dodržiavaní práva žalobcu na rozhodnutie v primeranej lehote v rámci prebiehajúceho súdneho vyšetrovania, ktoré sa ho týka a ktoré slúži ako základ pre zmrazenie jeho majetku v Únii, Rada vykoná potrebné kontroly.
Táto časť prvého žalobného dôvodu vychádza z predpokladu, že vzhľadom na neprimeranú dĺžku trvania uvedeného súdneho vyšetrovania, ktoré už podľa žalobcu malo byť skončené, a teda jeho protiprávnosť, bola Rada povinná okamžite skončiť zmrazenie majetku v Únii. S týmto predpokladom však nemožno súhlasiť.
V prvom rade treba totiž poukázať na to, že nebolo preukázané a ani nik netvrdil, že podľa tuniského práva by porušenie zásady primeranej lehoty na rozhodnutie v rámci trestného konania malo za následok skončenie alebo nulitu tohto konania.
Okrem toho sa žalobca odvoláva na judikatúru Európskeho súdu pre ľudské práva (ďalej len „ESĽP“) týkajúcu sa uplatňovania zásady primeranej lehoty na rozhodnutie v trestných konaniach, ktorá je zakotvená v článku 6 ods. 1 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného 4. novembra 1950 v Ríme (ďalej len „EDĽP“). Táto judikatúra však v prejednávanej veci predstavuje relevantný porovnávací prvok, pretože článok 6 ods. 1 EDĽP chráni uvedenú zásadu podobným spôsobom ako článok 14 ods. 3 písm. c) Medzinárodného paktu o občianskych a politických právach a článok 7 ods. 1 písm. d) Africkej charty. Treba však konštatovať, že ESĽP v rámci tejto judikatúry nevyvodil z uvedenej zásady povinnosť vnútroštátnych orgánov skončiť trestné konanie, ktorého dĺžka sa zdá neprimeraná (pozri v tomto zmysle rozsudok ESĽP, 28. júna 2016, O’Neill a Lauchlan v. Spojené kráľovstvo ES:ECHR:2016:0628JUD004151610, bod 87).
Okrem toho treba uviesť, že aj pri uplatnení článku 5 ods. 3 EDĽP, ktorý podmieňuje trvanie kolúznej alebo preventívnej väzby osoby tým, že v primeranej lehote dôjde k rozhodnutiu, sa ESĽP nedomnieva, že porušenie tejto požiadavky by malo viesť ku skončeniu príslušného súdneho vyšetrovania. Uvádza, že postup v konaní týkajúcom sa dotknutej osoby musí byť bez pochybností v takom prípade obzvlášť rýchly. Domnieva sa však tiež, že hoci osobitná rýchlosť, na ktorú má obvinený v rámci prejednania jeho veci nárok, nesmie byť na úkor úsilia sudcov, aby si splnili svoju úlohu s náležitou starostlivosťou (rozsudok ESĽP z 11. decembra 2007, Pecheur v. Luxembursko, CE:ECHR:2007:1211JUD001630802, bod 62, a z 5. novembra 2009, Shabani v. Švajčiarsko, CE:ECHR:2009:1105JUD002904406, bod 65).
Nič preto neumožňuje dospieť k záveru, že prípadné porušenie práva žalobcu na primeranú lehotu na rozhodnutie v rámci súdneho konania, ktoré sa ho týka v Tunisku, by malo mať za následok skončenie alebo nulitu tohto konania od počiatku.
V druhom rade je potrebné poukázať na to, že vzhľadom na judikatúru ESĽP, dodržiavanie práva na primeranú lehotu na rozhodnutie – ako je zakotvené v medzinárodnom práve – sa musí preskúmať vzhľadom na okolnosti prejednávanej veci, podľa ktorých sa vyžaduje komplexné posúdenie, najmä na základe kritérií zohľadňujúcich zložitosť veci, správanie žalobcu a príslušných orgánov (pozri rozsudok ESĽP z 28. júna 2016, O’Neill a Lauchlan v. Spojené kráľovstvo CE:ECHR:2016:0628JUD004151610, bod 86 a citovanú judikatúru). Podobnými zásadami sa riadi v rámci judikatúry súdov Únie preskúmanie dodržania primeranej lehoty na rozhodnutie, ako ho zakotvuje článok 47 Charty (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. novembra 2013, Groupe Gascogne/Komisia,
C‑58/12 P
,
EU:C:2013:770
, body
a
a citovanú judikatúru).
Aj za predpokladu, že by Rada s ohľadom na okolnosti danej veci mohla vykonať celkové posúdenie, musela by nevyhnutne požiadať tuniské orgány o dodatočné informácie o predmetnom súdnom konaní. Ako totiž vyplýva z bodov 43 až 45 vyššie, ako dôvod na ponechanie mena žalobcu v prílohe rozhodnutia 2011/172 je Rada povinná v príslušnej veci len získať dôkazy o existencii prebiehajúceho súdneho konania týkajúceho sa žalobcu za činy, ktoré možno kvalifikovať ako sprenevera štátnych finančných prostriedkov. Vzhľadom na požiadavky uvedené v bode 71 vyššie nemôžu tieto dôkazy zjavne postačovať na posúdenie existencie prípadného porušenia práva žalobcu na primeranú lehotu na rozhodnutie v rámci daného konania. Okrem toho, aj za predpokladu, že dôkazy poskytnuté žalobcom boli takej povahy, že mohli vyvolať legitímne pochybnosti týkajúce sa dodržiavania tohto práva, nemohli v žiadnom prípade stačiť na to, aby Rada dospela k záveru o existencii porušenia uvedeného práva.
Rada preto nemôže byť povinná vymazať meno žalobcu z prílohy rozhodnutia 2011/72 bez toho, aby vykonala príslušné overenia u tuniských orgánov.
Predovšetkým treba uviesť, že žalobca vo svojich pripomienkach z 15. januára 2015 predložil Rade dôkazy, na ktoré sa v rámci konania o tejto žalobe odvoláva a ktoré preukazujú, že jeho právo na primeranú lehotu na rozhodnutie bolo tuniskými orgánmi porušené. Podľa článku 1 ods. 1 rozhodnutia 2014/49 predĺženie reštriktívnych opatrení proti žalobcovi, ktoré vyplývali z tohto rozhodnutia, uplynulo 31. januára 2015. Okrem toho rozhodnutie 2015/157 nadobudlo účinnosť v ten istý deň. V dôsledku toho, aj keby uvedené dôkazy mohli odôvodniť nevyhnutnosť na strane Rady, aby požiadala tuniské orgány o informácie, od tejto inštitúcie nemožno vyžadovať, aby si tieto informácie vyžiadala a vyvodila dôsledky v rámci lehoty, ktorú mala k dispozícii do uplynutia účinkov rozhodnutia 2014/49 voči žalobcovi a prijatím nového podobného rozhodnutia, ktorá bola len dva týždne.
Z tohto dôvodu z vyššie uvedeného vyplýva, že žalobca nesprávne tvrdí, že Rada bola povinná už na základe týchto dôkazov skončiť zaradenie jeho mena do prílohy rozhodnutia 2011/172.
V každom prípade nemohli tieto dôkazy vyvolať legitímne pochybnosti na strane Rady, ktoré by boli dôvodom na to, aby požiadala tuniské orgány o dodatočné informácie.
Dĺžka súdneho konania, ktoré podľa žalobcu trvá štyri roky, nie je totiž na prvý pohľad zjavne neprimeraná, pokiaľ ide v prejednávanej veci o – ako vyplýva z dokumentov pripojených k žalobe – vyšetrovanie týkajúce sa zneužitia verejných prostriedkov v súvislosti s inými súvisiacimi súdnymi konaniami týkajúcimi sa viacerých ďalších osôb a vyžadujúce vykonať vyšetrovania v zahraničí. Okrem toho príklad citovaný žalobcom na podporu jeho argumentácie týkajúcej sa konania tuniských orgánov o jeho žiadosti, aby bola jeho vec oddelená do vecí týkajúcich sa iných osôb a vylúčená na samostatné konanie, nemôže sama osebe predstavovať dôležitú indíciu neprimeranej dĺžky súdneho konania ako celku. Treba dodať, že žalobca vo svojich pripomienkach z 15. januára 2015 uvádza, že počas súdneho vyšetrovania vedeného proti nemu tuniskými orgánmi došlo k zmene kvalifikácie činov, ktorých sa toto vyšetrovanie týka. Taká okolnosť môže predstavovať ďalšiu súčasť celkového kontextu, ktorým možno odôvodniť dĺžku tohto konania. Navyše na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobca, že rozličné súdne konania sa vyvíjajú v jeho prospech, na čo sa odvoláva v rámci prvej časti tohto žalobného dôvodu, nemôže byť z dôvodov uvedených v bodoch 49 až 58 vyššie dôvodom na skončenie tohto konania.
Rozsudok ESĽP z 3. mája 2012, Masár v. Slovensko (CE:ECHR:2012:0503JUD006688209), na ktorý sa žalobca odvoláva na podporu tejto časti žalobného dôvodu, nemôže spochybniť vyššie uvedené úvahy. V danej veci išlo totiž o trestné konanie týkajúce sa skutkového stavu, ktorý nie je vôbec podobný s tým, na ktorý sa vzťahuje prebiehajúce súdne vyšetrovanie týkajúce sa žalobcu v Tunisku. Preto nie je rozhodujúca tá skutočnosť, že ESĽP v uvedenom rozsudku konštatoval, že dĺžka trvania trestného konania, ktorá bola podobne dlhá ako v prípade v prejednávanej veci, nebola v súlade so zásadou primeranej lehoty na rozhodnutie zakotvenej v článku 6 ods. 1 EDĽP. To isté platí aj s ohľadom na rozsudky daného súdu, ktoré boli citované žalobcom na pojednávaní.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že druhú časť prvého žalobného dôvodu treba zamietnuť.
–
O tretej časti prvého žalobného dôvodu založenej na nesprávnom právnom posúdení Rady, ktorá nesprávne konštatovala, že dôkazy predložené tuniskými orgánmi preukazovali existenciu trestného stíhania voči žalobcovi
Na podporu tejto časti žalobného dôvodu žalobca tvrdí, že Rada sa dopustila nesprávneho právneho posúdenia, keď konštatovala, že potvrdenie tuniských orgánov z 19. decembra 2014 preukazovalo existenciu trestného stíhania v Tunisku voči nemu, pričom v tomto potvrdení sa len uvádzalo, že prebieha vyšetrovanie. Toto potvrdenie teda neposkytuje dostatočný skutkový základ pre rozhodnutie 2015/157.
Toto tvrdenie treba zamietnuť.
V prvom rade totiž argumentácia žalobcu smeruje proti listu Rady zo 4. februára 2015, v ktorom bolo uvedené, že potvrdenie tuniských orgánov z 19. decembra 2014 preukazuje, že žalobca je stíhaný za spoluúčasť na sprenevere tuniských štátnych finančných prostriedkov na základe článkov 32, 87, 96 a 99 tuniského trestného zákona. Na jednej strane ide však o dokument pochádzajúci až z obdobia po prijatí rozhodnutia 2015/157. Na druhej strane odôvodnenie zápisu mena žalobcu do prílohy rozhodnutia 2011/72, zmeneného rozhodnutím 2014/49 a rozhodnutím 2015/157, nespomínajú existenciu trestného stíhania voči žalobcovi, ale len existenciu súdneho vyšetrovania, ktoré sa ho týka. Zachovanie reštriktívnych opatrení voči žalobcovi, ktoré je uvedené v rozhodnutí 2015/157, sa teda nezakladá na tom, že žalobca je stíhaný za skutky uvedené v danom odôvodnení.
Po druhé, ako bolo uvedené v bode 34 vyššie a ako pripúšťa samotný žalobca v rámci tohto žalobného dôvodu, existencia prebiehajúcich súdnych konaní za skutky sprenevery štátnych finančných prostriedkov, na ktorých sa uvedené odôvodnenie zápisu zakladá, predstavuje v zásade dostatočný základ na prijatie reštriktívnych opatrení. Za týchto okolností, aj keby sa Rada nesprávne domnievala, že potvrdenie tuniských orgánov z 19. decembra 2014 preukazovalo, že žalobca bol trestne stíhaný, toto pochybenie by bolo irelevantné.
V každom prípade treba uviesť, že v uvedenom potvrdení, ktoré samotný žalobca priložil k žalobe, sa uvádza existencia trestného stíhania voči žalobcovi. V texte tohto potvrdenia, ktoré je vypracované vo francúzštine, sa uvádza, že „trestné stíhanie vedené pod sp. zn. 19592/1… je v súčasnosti v štádiu prípravného konania a týka sa spomínaného Mohameda Marouena Bena Aliho Bena Mohameda Mabrouka, ktorý je stíhaný najmä z dôvodu spoluúčasti verejného činiteľa na sprenevere verejných prostriedkov, spoluúčasti pri zneužívaní právomoci verejného činiteľa s cieľom poskytnúť neoprávnenú výhodu tretej osobe a spôsobiť ujmu verejnej správe, spoluúčasti na neoprávnenom ovplyvňovaní verejného činiteľa s cieľom priamo či nepriamo získať výhody pre ďalšiu osobu“. V dôsledku toho je skutkový predpoklad, na ktorom je založená táto časť prvého žalobného dôvodu, chybný.
Z tohto dôvodu sa musí tretia časť prvého žalobného dôvodu, a teda aj prvý žalobný dôvod ako celok zamietnuť.
O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení základných práv žalobcu v rámci konania, ktoré viedlo k prijatiu rozhodnutia 2015/157
–
O prvej časti druhého žalobného dôvodu založenej na porušení článku 47 Charty z dôvodu porušenia zásady primeranej lehoty na rozhodnutie samotnou Radou
Na podporu prvej časti druhého žalobného dôvodu žalobca v podstate tvrdí, že článok 47 Charty je v prejednávanom prípade uplatniteľný z dôvodu, že reštriktívne opatrenia, ktoré proti nemu prijala Rada, boli prijaté v súvislosti so súdnym konaním. Na účely preukázania existencie porušenia zásady primeranej lehoty na rozhodnutie odkazuje na svoje tvrdenia uvedené v rámci prvého žalobného dôvodu. Povinnosť Rady dodržiavať zásadu primeranej lehoty na rozhodnutie je zakotvená v článku 47 Charty a je potvrdená judikatúrou Súdneho dvora. V replike žalobca v odpovedi na tvrdenia Rady namieta, že je irelevantné, že Rada nevykonávala v prejednávanej veci súdnu právomoc. Údajne nie je relevantné ani to, že konanie Rady o preskúmaní situácie žalobcu požiadavky článku 47 Charty splnilo, pretože Rada podľa neho nie je nezávislý a nestranný súd.
Rada proti tomu namieta, že v predmetnom prípade nevykonávala súdne právomoci, pretože tieto úlohy sú v rámci inštitucionálneho systému Európskej únie vyhradené Súdnemu dvoru Európskej únie. Okrem toho Všeobecný súd už rozhodol, že také opatrenia, akými sú sporné reštriktívne opatrenia, nemajú povahu súdneho rozhodnutia. Rada sa okrem toho domnieva, že aj za predpokladu, že zásada primeranej lehoty na rozhodnutie, ktorá je zakotvená v článku 47 Charty, by sa na ňu uplatňovala, trvanie konania pred touto inštitúciou neporušilo požiadavku primeranej lehoty, pretože každý rok preskúmala, či je dôvodné ponechať zápis mena žalobcu na zozname, ktorý je prílohou rozhodnutia 2011/72.
Na úvod treba poznamenať, že argumentáciu žalobcu v rámci tohto žalobného dôvodu nemožno preskúmať z hľadiska článku 47 Charty.
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že článok 47 ods. 2 prvá veta Charty okrem iného stanovuje, že každý má právo na to, aby jeho záležitosť bola spravodlivo, verejne a v primeranej lehote prejednaná nezávislým a nestranným súdom zriadeným zákonom. Okrem toho treba tiež pripomenúť, že článok 51 ods. 1 Charty je určený inštitúciám, orgánom, úradom a agentúram Únie a tiež členským štátom výlučne vtedy, ak vykonávajú právo Únie. Podľa odseku 2 toho istého článku Charta nerozširuje pôsobnosť práva Únie nad rámec právomocí Únie ani na jej základe nevzniká nijaká nová právomoc či úloha pre Úniu, a ani nemení právomoci a úlohy vymedzené v Zmluvách.
So zreteľom na odseky 1 a 2 článku 51 Charty sa majú ustanovenia jej článku 47 vykladať v tom zmysle, že sa týkajú práva na účinnú súdnu ochranu iba v konaniach, v ktorých ide o práva a slobody zaručené právom Únie (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok zo 6. septembra 2016, Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
, bod
).
V prejednávanej veci sa teda článok 47 Charty uplatňuje v tom zmysle, že zaručuje žalobcovi, že zmrazenie majetku bude predmetom účinného súdneho preskúmania zo strany Všeobecného súdu, čo znamená najmä preskúmanie toho, či sa rozhodnutie o prijatí týchto opatrení zakladá na dostatočne silnom skutkovom základe (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. júla 2013, Komisia a i./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P a C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, bod
). Povinnosť vykonať takéto preskúmanie podľa článku 47 Charty neprináleží totiž Rade, ale Všeobecnému súdu.
Ustanovenia článku 47 Charty sa naopak nemôžu uplatniť na právo žalobcu na účinnú súdnu ochranu v rámci súdneho konania, ktoré sa ho týka v Tunisku, pretože Tunisko je treťou krajinou. Navyše to, že rozhodnutie o prijatí reštriktívnych opatrení voči žalobcovi sa zakladá na tomto súdnom konaní nie je dôvodom na to, aby sa jeho zákonnosť preskúmala z hľadiska týchto ustanovení. Na jednej strane toto rozhodnutie totiž pochádza od inštitúcie Únie, ktorej Zmluvy neukladajú oprávnenie vykonávať súdne právomoci. Na druhej strane uvedené rozhodnutie, ktoré bolo navyše prijaté v rámci SZBP, nemá povahu súdneho rozhodnutia, takže nemá za cieľ rozhodnúť o žalobe či v určitom spore (pozri v tomto zmysle analogicky uznesenie z 24. marca 2011, Bengtsson,
C‑344/09
,
EU:C:2011:174
, body
až
a citovanú judikatúru).
Na tomto výklade nič nemenia ani body 178 až 184 a 188 rozsudku zo 16. júla 2009, Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisia (
C‑385/07 P
,
EU:C:2009:456
), na ktorý sa odvoláva žalobca v rámci podpory tejto časti žalobného dôvodu. Z uvedených bodov, a najmä z bodu 188, totiž jasne vyplýva, že Súdny dvor obmedzil uplatňovanie zásady primeranej lehoty na rozhodnutie, ktorá je stanovená v článku 47 ods. 2 prvej vete Charty, na konania prebiehajúce pred Všeobecným súdom a nemal v úmysle rozšíriť jej uplatňovanie na inštitúcie Únie, ktoré nemajú súdnu právomoc (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. júla 2009, Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisia,
C‑385/07 P
,
EU:C:2009:456
, body
až
a
a citovanú judikatúru).
Treba však uviesť, že Rada je povinná zaoberať sa prípadmi osôb, ktorých sa týkajú ňou prijaté reštriktívne opatrenia, v primeranej lehote, a to v súlade s článkom 41 ods. 1 Charty, ktorý zakotvuje právo každého jednotlivca na riadnu správu vecí verejných.
Aj keby sa však napriek tvrdeniam žalobcu mala táto časť žalobného dôvodu vykladať tak, že Rada sa dopustila porušenia článku 41 ods. 1 Charty, zo skutočností uvedených v bodoch 62 až 78 vyššie vyplýva, že ju treba v každom prípade zamietnuť ako nedôvodnú.
Na jednej strane z dôvodov uvedených v bodoch 66 až 75 vyššie, aj keby totiž tieto dôkazy odôvodňovali povinnosť Rady vykonať overenia u tuniských orgánov, pokiaľ ide o prebiehajúce súdne vyšetrovanie týkajúce sa žalobcu, nemôžu mať za následok povinnosť skončiť zmrazenie majetku v Únii. Na druhej strane, ako bolo uvedené v bodoch 76 až 78 vyššie, dôkazy predložené žalobcom pred prijatím rozhodnutia 2015/157 nemohli vyvolať legitímne pochybnosti, pokiaľ ide o dodržanie zásady primeranej lehoty na rozhodnutie tuniskými orgánmi. Napokon treba dodať, že z rovnakých dôvodov nemožno Rade vytýkať, na rozdiel od tvrdenia žalobcu, že neinformovala tuniské orgány o maximálnej dĺžke zmrazenia jeho majetku v Únii a v súvislosti s tým o potrebe rýchleho súdneho vyšetrovania.
Ako však vyplýva zo samotného znenia žaloby a repliky týkajúcich sa tohto žalobného dôvodu, žalobca Rade len vytýka, že porušila jeho právo na primeranú lehotu na rozhodnutie tým, že neprijala opatrenia spadajúce do jej právomoci, ktorých cieľom bolo zabrániť tomu, aby dĺžka súdneho konania vedeného proti nemu v Tunisku nebola neprimeraná.
Keďže z dôkazov, ktoré žalobca predložil Rade, nevyplýva, že by dĺžka tohto súdneho konania mala takéto vady, táto vada nemôže mať ani vplyv na trvanie zmrazenia majetku žalobcu v Únii.
Okrem toho žalobca ani netvrdí, že by Rade niekedy pred zaslaním svojho listu z 15. januára 2015 predložil dôkazy, ktoré by odôvodňovali, aby táto inštitúcia podnikla kroky smerom k tuniským orgánom s cieľom zabezpečiť dodržiavanie jeho práva na primeranú lehotu na rozhodnutie v rámci prebiehajúceho súdneho vyšetrovania, ktoré sa ho týka. V dôsledku toho nemôže žalobca Rade vytýkať, že v tejto súvislosti nevynaložila náležitú starostlivosť v období pred doručením listu z 15. januára 2015.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že prvú časť druhého žalobného dôvodu treba zamietnuť.
–
O druhej časti druhého žalobného dôvodu založenej na porušení prezumpcie neviny z dôvodu tlačovej správy Rady z 31. januára 2011
Na podporu druhej časti druhého žalobného dôvodu žalobca tvrdí, že tlačová správa Rady z 31. januára 2011 porušuje prezumpciu neviny, pretože podnecuje verejnosť k presvedčeniu o tom, že osoby označené v tejto tlačovej správe sú uznané za zodpovedné za spreneveru štátnych finančných prostriedkov. V bode 126 žaloby žalobca navrhuje, aby Všeobecný súd „rozhodol, že toto vyhlásenie porušuje zásadu prezumpcie neviny, čo je v rozpore s článkom 48 Charty“. V replike odpovedal na tvrdenia Rady uvedené vo vyjadrení k žalobe, že okolnosť, že tlačová správa je dokument odlišný od rozhodnutia 2015/157, nemení nič na tom, že došlo k porušeniu tejto zásady, „aj keby sa o vine rozhodlo v samostatnom konaní“. Na účinkoch tejto správy nič nemení ani to, že nebola proti nej podaná žaloba. Napokon nie je relevantná ani skutočnosť, že tlačová správa predchádzala príslušnému rozhodnutiu štyri roky, pretože v uvedenom rozhodnutí sa stanovuje, že v ten istý deň, ako bola vydaná tlačová správa, sa zachovávajú v platnosti reštriktívne opatrenia. Žalobca dodáva, že uvedené porušenie prezumpcie neviny môže ohroziť spravodlivé súdne konanie v Tunisku, pretože môže ovplyvniť správanie tuniských orgánov voči nemu.
Rada vo vyjadrení k žalobe tvrdí, že prijatím rozhodnutia 2015/157 nebol samotný žalobca vyhlásený za vinného zo sprenevery štátnych prostriedkov a ani neprejudikovala, ako dané skutky posúdi príslušný súd v Tunisku. Dodáva, že tlačová správa, ktorá je predmetom výhrady žalobcu v rámci tejto časti, je odlišná od uvedeného rozhodnutia a nebola voči nej podaná žaloba o neplatnosť. Okrem toho uvádza, že v každom prípade právna povaha tejto tlačovej správy sa líši od otázky zákonnosti uvedeného rozhodnutia a že ich zákonnosť sa musí preskúmať oddelene. Vo svojej duplike v podstate tvrdí, že vetu, ktorú cituje žalobca a ktorú uvádza na podporu tohto žalobného dôvodu, nemožno s ohľadom na celkový kontext tejto tlačovej správy považovať za porušenie prezumpcie neviny.
V tejto súvislosti je potrebné poukázať na to, že dokument, na ktorý sa vzťahuje táto časť druhého žalobného dôvodu a ktorý je priložený k žalobe, je tlačovou správou Rady z 31. januára 2011 (5881/1/2011 REV 1), v ktorom Rada zverejnila závery zo zasadnutia Rady pre zahraničné veci z toho istého dňa. Prvá strana tohto dokumentu obsahuje rámček, v ktorom druhý odsek obsahuje toto vyhlásenie:
„Rada tiež rokovala o udalostiach v Tunisku a prijala závery, v ktorých sa uvádza, že EÚ je pripravená podporiť proces demokratizácie najmä v súvislosti s prípravou volieb. Prijala tiež reštriktívne opatrenia, a to zmrazenie majetku osôb, ktoré spreneverili tuniské verejné finančné prostriedky.“
Okrem toho na strane 8 v bode 6 tlačovej správy uvedenej v bode 103 vyššie Rada uvádza, že „po porade s tuniskými orgánmi prijala reštriktívne opatrenia voči osobám, ktoré sú zodpovedné za spreneverenie verejných finančných prostriedkov“.
Toto predstavujú tie dve vyhlásenia, ktoré žalobca považuje za porušujúce prezumpciu neviny. Pokiaľ ide o prvé z nich, žalobca tvrdí, že je formulované tak, že vzbudzuje dojem, že dotknuté osoby boli už odsúdené za trestné činy sprenevery štátnych finančných prostriedkov. Pokiaľ ide o druhé z týchto vyhlásení, žalobca síce pripúšťa, že Všeobecný súd už rozhodol, že také vyhlásenia neprejudikujú posúdenie skutkového stavu príslušným súdom (rozsudok z 27. februára 2014, Ezz a i./Rada,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, bod
), Rade však vytýka, že výrazu „osob[y], ktoré sú zodpovedné za spreneverenie verejných finančných prostriedkov“, priznala „absolútny“ charakter, keď nespresnila, že svoje rozhodnutie založila na konaniach, v ktorých trestná zodpovednosť týchto osôb nebola ešte preukázaná.
Na úvod treba uviesť, že žalobca v odpovedi na pojednávaní na otázku Všeobecného súdu spresnil, že žalobný návrh uvedený v bode 126 žaloby, ktorým sa domáha, aby Všeobecný súd rozhodol, že dve predmetné vyhlásenia porušili zásadu prezumpcie neviny, nie je žalobným návrhom oddeleným od návrhu na zrušenie rozhodnutia 2015/157, ale treba ho vykladať tak, že podporuje tento žalobný návrh. Na základe uvedeného treba preto nevyhnutne dospieť k záveru, že žalobca tvrdí, že údajné porušenie práva na rešpektovanie prezumpcie neviny môže mať na základe týchto vyhlásení vplyv na zákonnosť rozhodnutia 2015/157.
V tejto súvislosti treba uviesť, že v podstate ako tvrdí Rada, sporná tlačová správa predstavuje akt, ktorý je odlišný od rozhodnutia 2011/72 a rozhodnutia 2015/157 a ktorého predmetom je len informovať verejnosť o obsahu prvého z uvedených rozhodnutí. Navyše nejde o akt prijatý v rámci konania, ktoré viedlo k prijatiu prvého alebo druhého tohto rozhodnutia. Napokon žalobca nepopiera, že tieto rozhodnutia samy osebe neporušujú prezumpciu neviny vo vzťahu k nemu. Preto sa nemôže účinne odvolávať na údajné porušenie tejto prezumpcie neviny z dôvodu vyhlásení uvedených v spornej tlačovej správe s cieľom spochybniť tak zákonnosť rozhodnutia 2015/157 (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 5. apríla 2006, Degussa/Komisia,
T‑279/02
,
EU:T:2006:103
, body
a
). Táto časť druhého žalobného dôvodu je preto neúčinná.
V každom prípade táto časť druhého žalobného dôvodu spočíva na doslovnom výklade dvoch vyhlásení citovaných v bodoch 103 a 104 vyššie, ktoré neberú do úvahy kontext, do ktorého patria.
Výklad obsahu predmetnej tlačovej správy potvrdzuje, že tak ako naznačuje jej názov, jej jediným cieľom je informovať verejnosť o výsledkoch zasadnutia Rady pre zahraničné veci z 31. januára 2011, a to najmä o prijatí rozhodnutia 2011/72.
Preto sa tieto dve vyhlásenia majú vykladať s odkazom na obsah rozhodnutia 2011/72. V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že článok 1 ods. 1 tohto rozhodnutia stanovuje, že sa zmrazuje majetok osôb zodpovedných za spreneveru tuniských štátnych finančných prostriedkov a fyzických alebo právnických osôb, subjektov alebo orgánov, ktoré sú s nimi spojené. Ako však bolo uvedené v bode 34 vyššie, pojem „osoby zodpovedné za spreneveru tuniských štátnych finančných prostriedkov“ musí v zmysle jej článku 1 ods. 1 tohto rozhodnutia zahŕňať nielen osoby, ktoré boli odsúdené ako zodpovedné za tieto skutky, ale aj tie, proti ktorým sa vedú súdne vyšetrovania s cieľom preukázať ich zodpovednosť.
Okrem toho sa tieto vyhlásenia musia chápať aj s odkazom na dôvody zápisu mena osôb do zoznamu, ktorý je prílohou rozhodnutia 2011/72. Pokiaľ ide o žalobcu, v týchto dôvodoch sa pritom výslovne uvádza už od prvého zápisu jeho mena do daného zoznamu, že sa proti nemu vedú súdne vyšetrovania o skutkoch, ktoré možno kvalifikovať ako sprenevera štátnych finančných prostriedkov.
Z tohto dôvodu žalobca nesprávne tvrdí, že uvedené vyhlásenia viedli k presvedčeniu o vine osôb, ktorých mená sa nachádzali v zozname tvoriacom prílohu rozhodnutia 2011/72, pretože ich obsah odkazuje na znenie uvedeného rozhodnutia a z tohto znenia vyplýva, ako bolo práve uvedené, že sa netýka žalobcu ako osoby už odsúdenej za spreneveru tuniských štátnych finančných prostriedkov, ale ako osoby, proti ktorej sa vedú súdne vyšetrovania v súvislosti s takým zneužitím. Z rovnakých dôvodov nemožno dospieť k záveru, že by tieto vyhlásenia mohli ovplyvniť príslušné tuniské orgány, ani prejudikovať posúdenie skutkov príslušným súdom. Preto ich nemožno v žiadnom prípade považovať za porušujúce zásadu prezumpcie neviny.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že druhá časť druhého žalobného dôvodu sa musí zamietnuť.
–
O tretej časti druhého žalobného dôvodu založenej na porušení práva na riadnu správu vecí verejných, a najmä porušení nestranného zaobchádzania s jeho záležitosťou podľa článku 41 ods. 1 Charty
Na podporu tejto časti žalobného dôvodu sa žalobca opiera o niekoľko okolností, ktoré podľa neho preukazujú, že Rada nezaobchádzala s jeho záležitosťou nestranne. Po prvé Rada v rámci „prvého verejného vyhlásenia“ údajne uviedla, že všetky osoby, ktorých mená alebo názvy boli zapísané do zoznamu, ktorý je prílohou rozhodnutia 2011/72, boli zodpovedné za spreneveru štátnych prostriedkov „bez toho, aby to akokoľvek vymedzila“. Po druhé skutočné dôvody zápisu mena žalobcu do tohto zoznamu už nemá „význam na úrovni Únie“, čo má mať za následok zrušenie predmetného zmrazenia majetku. Po tretie Rada v reakcii na predložené oslobodzujúce dôkazy predložené žalobcom nesprávne odmietla overiť vecnú správnosť uvádzaných skutkových zistení. Po štvrté rozhodnutie 2015/157 bolo prijaté napriek nečinnosti tuniských súdnych orgánov, pre ktorú súdne konanie trvalo štyri roky. Po piate Rada pri prijatí tohto rozhodnutia neprihliadla na dôkazy preukazujúce návrat Tuniska k demokracii. Napokon po šieste a na záver Rada prijala toto rozhodnutie bez toho, aby konkrétne overila námietku, že tento akt porušuje práva žalobcu na primeranú lehotu na rozhodnutie.
Rada spochybňuje každé z týchto tvrdení a uvádza, že to, že nesúhlasila so žalobcom, pokiaľ ide o posúdenie skutkových a právnych okolností, ktoré žalobca predložil v rámci dôkazov vo svoj prospech, nemožno chápať ako nedostatok nestrannosti z jej strany.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v rámci prijatia reštriktívnych opatrení je Rada povinná rešpektovať zásadu riadnej správy vecí verejných zakotvenú v článku 41 Charty, ku ktorej sa pripája povinnosť príslušnej inštitúcie starostlivo a nestranne preskúmať všetky relevantné okolnosti veci (pozri rozsudok z 30. júna 2016, Al Matri/Rada,
T‑545/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:376
, bod
a citovanú judikatúru).
V tomto prípade treba uviesť, že žalobca na podporu tejto časti druhého žalobného dôvodu uvádza v podstate rôzne výhrady, ktoré uviedol už v rámci prvého a tretieho žalobného dôvodu, ako aj v rámci iných častí druhého žalobného dôvodu. Z dôvodov, ktoré boli uvedené v rámci preskúmania týchto žalobných dôvodov a ich častí, treba tieto žalobné výhrady zamietnuť.
Po prvé aj za predpokladu, že by „prvým verejným vyhlásením“ mal žalobca na mysli tlačovú správu, ktorej zákonnosť spochybňuje v rámci druhej časti tohto žalobného dôvodu, z bodov 107 až 112 vyššie vyplýva, že argumentáciu žalobcu týkajúcu sa údajného porušenia prezumpcie neviny z dôvodu tejto tlačovej správy treba zamietnuť.
Po druhé, ako bolo uvedené v bodoch 39 a 57 vyššie, to, že dôvody zápisu mena žalobcu do zoznamu, ktorý je prílohou rozhodnutia 2011/72 neodkazujú na skutočnosti, ku ktorým došlo v Únii, je irelevantná, pretože tieto dôvody odkazujú na súdne vyšetrovanie týkajúce sa skutočností, ktoré možno kvalifikovať ako sprenevera štátnych finančných prostriedkov.
Po tretie z dôvodov uvedených v bodoch 49 až 57 vyššie dôkazy predložené žalobcom v jeho prospech, týkajúce sa najmä neexistencie odôvodneného predpokladu, že by vyšetrovanie s ohľadom naň mohlo dospieť do trestného stíhania pred súdom, nezaväzovali Radu vykonať ďalšie overenie stavu súdneho vyšetrovania, ktoré sa ho týka v Tunisku.
Po štvrté z dôvodov uvedených v bodoch 63 až 78 vyššie dôkazy predložené žalobcom s cieľom preukázať porušenie jeho práva na primeranú lehotu na rozhodnutie zo strany tuniských orgánov nemohli odôvodniť skončenie zmrazenia jeho majetku v Únii.
Po piate z dôvodov, ktoré budú uvedené v bodoch 127 až 134 nižšie v rámci tretieho žalobného dôvodu, sa Rada nedopustila nijakého pochybenia, keď zachovala v platnosti sporné reštriktívne opatrenia bez ohľadu na vývoj procesu prechodu k demokracii v Tunisku. Napokon z dôvodov uvedených v bodoch 88 až 96 vyššie v rámci prvej časti druhého žalobného dôvodu treba zamietnuť šiestu výhradu založenú na tvrdení, že Rada nerešpektovala právo žalobcu na rozhodnutie v primeranej lehote.
V dôsledku toho z vyššie uvedeného vyplýva, že žalobca nesprávne tvrdí, že Rada porušila zásadu riadnej správy vecí verejných, najmä zásadu nestrannosti. Preto sa musí táto časť žalobného dôvodu, a teda aj celý druhý žalobný dôvod zamietnuť ako celok.
O treťom žalobnom dôvode založenom na bezpredmetnosti rozhodnutia 2015/157 s ohľadom na vývoj procesu prechodu k demokracii v Tunisku
V rámci tretieho žalobného dôvodu žalobca tvrdí, že Rada sa dopustila zjavne nesprávneho posúdenia, pokiaľ ide o vývoj procesu prechodu k demokracii v Tunisku a potreby reštriktívnych opatrení voči tuniským štátnym príslušníkom, ktorí sú zodpovední za spreneveru tuniských štátnych finančných prostriedkov. Na jednej strane uvádza, že viacero udalostí súdnej, ústavnej a volebnej povahy, ku ktorým došlo od 31. januára 2011, svedčí o posilňovaní procesu prechodu k demokracii v Tunisku. Podľa žalobcu však Rada tým, že zachovala v platnosti sporné reštriktívne opatrenia vzhľadom na „situáciu v Tunisku“ v zmysle znenia rozhodnutia 2011/72, neposúdila správne charakter týchto zmien, alebo ich prinajmenšom nezohľadnila. Na druhej strane žalobca tvrdí, že ak sa Rada domnievala, že v Tunisku už došlo k prechodu k demokracii, svoje rozhodnutie nemohla viac zakladať na cieli, ktorým je ochrana procesu prechodu k demokracii, aby tak odôvodnila zachovania predmetných reštriktívnych opatrení. Žalobca subsidiárne tvrdí, že tým, že Rada neuviedla dôvody, pre ktoré boli napriek vývoju prechodu k demokracii v Tunisku sporné reštriktívne opatrenia ponechané v platnosti, nebolo rozhodnutie 2015/157 dostatočne odôvodnené.
Rada na svoju obranu odpovedá, že argumentácia žalobcu sa zakladá na nesprávnom predpoklade, že proces prechodu k demokracii v Tunisku je skončený. Pritom je potrebné uviesť, že ako vyplýva najmä z jej vyjadrení z 19. januára 2015, k danému dňu sa domnievala, že tento proces v čase prijatia rozhodnutia 2015/157 stále ešte prebiehal.
Na úvod treba poznamenať, že hoci sa žalobca výslovne neodvoláva na článok 277 ZFEÚ, tento žalobný dôvod sa má vykladať ako dôvod založený na námietke nezákonnosti článku 1 ods. 1 rozhodnutia 2011/72, ktoré bolo predĺžené rozhodnutím 2015/157. Údajné zjavne nesprávne posúdenia vytýkané v rámci tohto žalobného dôvodu sa totiž netýkajú priamo ponechania zápisu mena žalobcu v prílohe rozhodnutia 2011/72 ako takého, ale všeobecného zachovania zmrazenia finančných prostriedkov osôb zodpovedných za spreneveru tuniských štátnych finančných prostriedkov, a osôb, ktoré sú s nimi spojené, stanoveného v článku 1 ods. 1 tohto rozhodnutia (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 27. februára 2014, Ezz a i./Rada,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, bod
). To, čo napáda žalobca, je možnosť Rady ponechať s ohľadom na ciele tohto rozhodnutia a na vývoj demokratického procesu v Tunisku v platnosti reštriktívne opatrenia prijaté v rámci rozhodnutia 2011/72 ako celok.
V tejto súvislosti treba na úvod pripomenúť, že ako vyplýva z odôvodnenia 1 rozhodnutia 2011/72, toto rozhodnutie sa zakladá na článku 29 ZEÚ a má za cieľ podporiť tuniský ľud v „snahe o vytvorenie stabilnej demokracie, právneho štátu, demokratického pluralizmu a plného dodržiavania ľudských práv a základných slobôd“. Podľa odôvodnenia 2 je cieľom tohto rozhodnutia pomáhať tuniským orgánom v ich boji proti sprenevere štátnych finančných prostriedkov zmrazením majetku osôb, ktoré sú „zodpovedné“ za spreneveru štátnych tuniských finančných prostriedkov, čím oberajú tuniský ľud o prínosy vyplývajúce z udržateľného rozvoja ich hospodárstva a spoločnosti a narúšajú rozvoj demokracie v krajine.
V dôsledku toho, ako sa už rozhodlo, rozhodnutie 2011/72 zapadá do širšieho rámca politiky Únie na podporu tuniských orgánov, ktorej cieľom je podporovať tak politickú, ako aj hospodársku stabilizáciu Tuniskej republiky, čím spĺňa ciele SZBP, ktoré sú stanovené najmä v článku 21 ods. 2 písm. b) a d) ZEÚ, podľa ktorého Únia uskutočňuje medzinárodnú spoluprácu s cieľom jednak upevňovať a podporovať demokraciu, právny štát, ľudské práva a zásady medzinárodného práva, a jednak podporovať trvalo udržateľný, najmä hospodársky rozvoj rozvojových krajín (pozri rozsudky z 30. júna 2016, Al Matri/Rada,
T‑545/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:376
, bod
a citovanú judikatúru, a z 30. júna 2016, CW/Rada,
T‑516/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:377
, bod
a citovanú judikatúru).
Podľa ustálenej judikatúry Rade prináleží v oblasti SZBP široká miera voľnej úvahy, pokiaľ sa z jej strany predpokladajú rozhodnutia politického, ekonomického a sociálneho charakteru a v rámci ktorých má vykonať komplexné posúdenia, takže zákonnosť takého opatrenia môže ovplyvniť len zjavná neprimeranosť opatrenia prijatého v týchto oblastiach vo vzťahu k cieľu, ktorý príslušná inštitúcia zamýšľa sledovať (pozri rozsudok z 28. novembra 2013, Rada/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanom prípade, ako tvrdí Rada s odkazom na svoje vyjadrenie z 19. januára 2015, na rozdiel od žalobcu nedospela k záveru, že by proces prechodu k demokracii v Tunisku bol v čase prijatia rozhodnutia 2015/157 skončený. Vývoj udalostí súdnej, ústavnej a volebnej povahy, ktoré zdôrazňoval žalobca, pritom nepreukazuje, že by sa Rada dopustila zjavne nesprávneho posúdenia pri posúdení tohto procesu. Hoci tento vývoj svedčí o pokroku, neumožňuje dospieť k zjavnému záveru o dokončení tohto procesu, pretože tento proces je podmienený, ako uvádza Rada vo svojich záveroch, ktoré sú uvedené vyššie, konsolidáciou právneho štátu a demokratických výdobytkov novej tuniskej Ústavy.
V každom prípade tento žalobný dôvod spočíva implicitne, ale nevyhnutne, na nesprávnom predpoklade, že dokončenie prechodu k demokracii v Tunisku by malo viesť Radu ku skončeniu reštriktívnych opatrení stanovených rozhodnutím 2011/72. Ako totiž bolo pripomenuté v bode 33 vyššie, jediným cieľom tohto zmrazenia majetku stanoveného článkom 1 ods. 1 rozhodnutia 2011/72 vykladaného s ohľadom na odôvodnenia 1 a 2 je umožniť tuniským orgánom zistiť spreneveru štátnych finančných prostriedkov, ku ktorej došlo, a zachovať možnosť týchto orgánov vymôcť prospech z tejto sprenevery späť. V dôsledku toho prípadné zrušenie týchto reštriktívnych opatrení môže závisieť len od skončenia súdnych konaní, na ktorých sú založené, a nie od skončenia procesu prechodu k demokracii v Tunisku, pretože podporovanie tohto procesu predstavuje len konečný cieľ politiky, do ktorej patrí uvedené zmrazenie majetku, a nie len ďalšiu podmienku, ktorá musí byť splnená na zachovanie tohto zmrazenia (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 27. februára 2014, Ezz a i./Rada,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, bod
).
Je potrebné dodať, že aj keby tento proces prechodu k demokracii bol dokončený, toto zmrazenie majetku nepredstavuje, na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobca, zásah „zákonodarnej moci“ do vecí spadajúcich do súdnej právomoci.
Nezávisle od toho, že Rada neprijíma v rámci SZBP podľa článku 24 ZEÚ legislatívne akty, dokončenie procesu prechodu k demokracii v Tunisku, ako bolo uvedené v bode 131 vyššie, nemôže zaväzovať Radu, aby zrušila všetky reštriktívne opatrenia prijaté v rámci rozhodnutia 2011/72. Zrušenie týchto opatrení pred skončením prebiehajúcich vyšetrovaní by totiž mohlo byť prekážkou pre tuniské orgány pri zistení sprenevery štátnych finančných prostriedkov a vymoženia prospechu z tejto sprenevery späť, čo by mohlo ohroziť cieľ upevňovania a podpory demokracie a právneho štátu v Tunisku, ktorý sa týmto rozhodnutím sleduje. Zachovanie týchto opatrení, ktoré sú, ako bolo pripomenuté v bode 33 vyššie, preventívnej povahy a nemajú nijaký trestnoprávny aspekt, je teda vzhľadom na ciele SZBP naďalej odôvodnené. Preto ak sa má tvrdenie žalobcu chápať ako zásah politického orgánu, akým je Rada, do záležitostí, ktoré spadajú do výhradnej právomoci tuniských súdnych orgánov, treba konštatovať, že zachovanie týchto opatrení nemožno za takýto zásah považovať.
Z tohto dôvodu treba žalobný dôvod založený na zjavne nesprávnom posúdení Rady, pokiaľ ide o vývoj politickej situácie v Tunisku, zamietnuť.
Pokiaľ ide o žalobný dôvod predložený subsidiárne a založený na nedostatku odôvodnenia, stačí konštatovať, že z bodov 127 až 133 vyššie vyplýva, že vývoj politickej situácie v Tunisku od prijatia rozhodnutia 2011/72 nie je dôvodom na to, aby bolo vzhľadom na daný vývoj v rozhodnutí 2015/157 uvedené osobitné odôvodnenie na zachovanie reštriktívnych opatrení prijatých v rámci rozhodnutia 2011/72. Tento žalobný dôvod treba teda takisto zamietnuť.
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že tretí žalobný dôvod je potrebné zamietnuť.
O štvrtom žalobnom dôvode založenom subsidiárne na „zjavne nesprávnom posúdení“ týkajúcom sa nedostatočného zohľadnenia „trestnoprávneho aspektu“ rozhodnutia 2015/157 Radou
Na podporu štvrtého žalobného dôvodu žalobca uvádza, že Rada nevykonala objektívne posúdenie tvrdení „z pohľadu trestného práva“, ktoré predložil v liste z 15. januára 2015. V tejto súvislosti tvrdí, že Rada neprihliadla na jeho vysvetlenia, ktorými sa usiloval o oslabenie obvinení v Tunisku, pričom vychádzala zo špekulatívnych úvah, ktoré sa zakladali len na cieľoch SZBP. Rada teda vylúčila preskúmanie jeho práv ako osoby, voči ktorej sa vedie súdne vyšetrovanie, z hľadiska práva Únie. V replike tvrdí, že rozhodnutie 2015/157 má trestnoprávny aspekt, alebo prinajmenšom účinky pochádzajúce z trestného práva alebo sleduje trestnoprávny cieľ, pretože má rovnaký účinok ako opatrenie pomoci v justičných veciach, ktoré nariaďuje trestný súd na základe Dohovoru Organizácie Spojených národov proti korupcii, ktorý prijalo Valné zhromaždenie Organizácie Spojených národov 31. októbra 2003.
Rada proti tomu tvrdí, že rozhodnutie 2015/157 bolo prijaté na jedinom možnom právnom základe, ktorým je článok 29 ZEÚ, a že nemá nijaký trestnoprávny rozmer.
V rámci tohto žalobného dôvodu treba predpokladať, že žalobca v podstate tvrdí, že došlo k nesprávnemu právnemu posúdeniu tým, že Rada preskúmala zachovanie reštriktívnych opatrení voči žalobcovi v rámci prijatia rozhodnutia 2015/157 iba vzhľadom na ciele SZBP a v dôsledku toho neuplatnila požiadavky a záruky, ktoré sa vyžadujú v rámci trestného konania. Tento žalobný dôvod je však zjavne nedôvodný.
Na jednej strane z dôvodov uvedených v bodoch 127 a 128 vyššie rozhodnutie 2011/72, a teda rozhodnutie 2015/157, ktorým sa predlžuje jeho platnosť, zodpovedajú cieľom stanoveným v rámci SZBP v článku 21 ods. 2 písm. b) a d) ZEÚ. Na druhej strane, ako bolo uvedené v bode 33 vyššie, zmrazenie finančných prostriedkov žalobcu v Únii, ktorého cieľom nie je sankcionovať správanie v Tunisku, nemá nijaký trestnoprávny aspekt. Rada teda správne v rámci prijatia rozhodnutia 2015/157 len preverila, či dôkazy, ktorými disponovala, predstavovali z pohľadu cieľov rozhodnutia 2011/72, ktoré patria do SZBP, dostatočný základ na zachovanie zmrazenia majetku. Nemôže byť teda povinná preskúmať toto zachovanie zmrazenia z pohľadu požiadaviek trestného práva a poskytnúť tak žalobcovi špecifické záruky podobné tým, aké sa poskytujú v rámci trestných konaní.
Tvrdenia žalobcu uvedené v replike a smerujúce k preukázaniu trestnoprávnej povahy sporného zmrazenia majetku nemôžu tento záver spochybniť.
Po prvé ani preventívna povaha sporného zmrazenia majetku a skutočnosť, že zachovanie tohto zmrazenia závisí od výsledku trestných konaní v Tunisku, nemôže tomuto rozhodnutiu priznať trestnoprávnu povahu.
Ako totiž vyplýva z bodov 33, 127 a 128 vyššie, Rada môže v rámci politiky pomoci tuniskými orgánom pri podpore stabilizácie demokracie a právneho štátu založenej na článku 29 ZEÚ prijať opatrenia prispievajúce k tomu, aby trestné konania začaté v Tunisku, ktoré sa týkajú sprenevery štátnych finančných prostriedkov, viedli k účinnému skončeniu. Ako Rada správne uviedla, trestné konania v Tunisku nepredstavujú právny základ sporného zmrazenia majetku, ale skutkový základ, z ktorého vychádza. Okrem toho, ako preukazujú dôvody zápisu mena žalobcu do zoznamu uvedenému v prílohe rozhodnutia 2011/72, v ktorých sa uvádza prebiehajúce súdne vyšetrovanie týkajúce sa žalobcu, Rada neprijala rozhodnutie 2015/157 na základe obvinenia, že žalobca spreneveril štátne finančné prostriedky.
V druhom rade porovnanie vykonané žalobcom medzi účinkami zmrazenia jeho finančných prostriedkov a účinkami opatrenia pomoci v rámci medzinárodnej spolupráce v trestných veciach nie je presvedčivé.
Je síce pravda, že konkrétnym výsledkom zmrazenia finančných prostriedkov žalobcu, o ktorom rozhodla Rada, je zmrazenie tohto majetku v Únii, ktoré možno porovnať so situáciou, keď o zmrazení týchto finančných prostriedkov rozhodne vnútroštátny súdny orgán v rámci medzinárodnej spolupráce v trestných veciach. Nič to však nemení na tom, že povaha týchto dvoch opatrení sa líši.
Na jednej strane rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov žalobcu, ktoré bol prijaté na základe článku 29 ZEÚ, predstavuje všeobecné opatrenie na dosiahnutie cieľov SZBP, a nie opatrenie, ktorým sa reaguje na žiadosť tuniských orgánov o pomoc v justičných veciach (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 26. októbra 2015, Portnov/Rada,
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
, bod
).
Na druhej strane sú právomoci Rady v tomto prípade obmedzené na základe článku 21 ods. 2 písm. b) a d) a článku 29 ZEÚ na zmrazenie majetku dotknutých osôb, ako predbežné opatrenia, ktoré má už na základe svojej povahy dočasnú a zvrátiteľnú povahu. Naproti tomu právomoci vnútroštátnych súdnych orgánov v rámci medzinárodnej spolupráce v trestných veciach sa nemusia nevyhnutne obmedzovať na prijatie takýchto opatrení.
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že štvrtý žalobný dôvod je potrebné zamietnuť.
O piatom žalobnom dôvode založenom na porušení práva vlastniť majetok a článku 17 Charty
Na podporu piateho žalobného dôvodu žalobca tvrdí, že v rozsahu, v akom rozhodnutie 2015/157 nie je odôvodnené a je nezákonné, sú rovnako neopodstatnené obmedzenia žalobcovho práva vlastniť majetok a porušenie článku 17 Charty. Rada s touto argumentáciou nesúhlasí.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že aby obmedzenie výkonu práva vlastniť majetok bolo zlučiteľné s právom Únie, musí spĺňať tri podmienky. Po prvé musí byť obmedzenie „ustanovené zákonom“. Inými slovami opatrenie, o ktoré ide, musí mať právny základ. Po druhé obmedzenie musí sledovať cieľ všeobecného záujmu uznaný ako taký Úniou. Po tretie obmedzenie nesmie byť neproporcionálne. Musí byť potrebné a primerané sledovanému cieľu. Okrem toho nesmie byť ohrozená podstata predmetného práva alebo slobody (pozri rozsudky z 27. februára 2014, Ezz a i./Rada,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, body
až
a citovanú judikatúru, a z 30. júna 2016, CW/Rada,
T‑516/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:377
, body
až
a citovanú judikatúru).
V rámci tohto žalobného dôvodu sa žalobca obmedzuje na tvrdenie, že v rozsahu, v akom v rámci predchádzajúcich žalobných dôvodov preukázal protiprávne a neodôvodnené zmrazenie jeho majetku v Únii, toto obmedzenie jeho práva je v dôsledku toho aj neodôvodnené. Spochybňuje teda len to, že toto obmedzenie spĺňa prvé dve podmienky uvedené v bode 150 vyššie. Z bodov 36 až 148 vyššie pritom vyplýva, že žalobcovi sa v rámci predchádzajúcich žalobných dôvodov nepodarilo preukázať protiprávnosť uvedeného zmrazenia majetku ani to, že by bolo nedôvodné. Nepreukázal preto ani to, že by obmedzeniam jeho práva vlastniť majetok z dôvodu tohto zmrazenia majetku chýbal právny základ alebo že by neboli vzhľadom na ciele rozhodnutia 2011/72 a SZBP odôvodnené. Tento žalobný dôvod sa teda musí zamietnuť.
Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že keďže žiadny zo žalobných dôvodov nebol dôvodný, návrhy na zrušenie rozhodnutia 2015/157 treba zamietnuť.
O prvom návrhu žalobcu na úpravu žaloby, ktorý sa týka zrušenia „rozhodnutia“ Rady zo 16. novembra 2015, ktorým Rada zamietla žiadosť žalobcu z 29. mája 2015 o odstránenie jeho mena zo zoznamu pripojeného k rozhodnutiu 2011/72
Podľa článku 86 ods. 1 rokovacieho poriadku, ak je pôvodne napadnutý akt počas konania nahradený alebo zmenený iným aktom s rovnakým predmetom, žalobca môže pred skončením ústnej časti konania alebo pred rozhodnutím Všeobecného súdu, že vec prejedná bez ústnej časti konania, upraviť žalobu tak, aby prihliadala na túto novú okolnosť. Podľa článku 86 ods. 2 uvedeného rokovacieho poriadku sa taká úprava musí vykonať samostatným podaním a v lehote podľa článku 263 šiesteho odseku ZFEÚ, v ktorej možno podať návrh na zrušenie aktu, ktorý je dôvodom úpravu žaloby.
Z judikatúry navyše vyplýva, že úprava žaloby musí smerovať proti aktu, ktorý môže byť predmetom žaloby o neplatnosť v zmysle článku 263 ZFEÚ, t. j. akt, ktorý vyvoláva záväzné právne účinky, ktoré môžu ovplyvniť záujmy žalobcu tým, že podstatným spôsobom zmenia jeho právne postavenie (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 3. júla 2014, Alchaar/Rada,
T‑203/12
, neuverejnený,
EU:T:2014:602
, body
,
a citovanú judikatúru). V tejto súvislosti z ustálenej judikatúry vyplýva, že taký akt nepredstavuje akt, ktorý čisto potvrdzuje skorší akt, t. j. akt, ktorý neobsahuje oproti skoršiemu aktu žiadnu novú skutočnosť a jeho vydaniu nepredchádzalo opätovné preskúmanie postavenia dotknutej osoby (pozri uznesenia zo 7. decembra 2004, Internationaler Hilfsfonds/Komisia,
C‑521/03 P
, neuverejnené,
EU:C:2004:778
, bod
a citovanú judikatúru, a z 29. júna 2009, Cofra/Komisia,
C‑295/08 P
, neuverejnené,
EU:C:2009:407
, bod
a citovanú judikatúru).
Konkrétne z judikatúry vyplýva, že akt prijatý po preskúmaní skoršieho aktu vyvolanom existenciou nových a podstatných skutočností nepredstavuje čisto potvrdzujúci akt. Skutočnosť treba považovať za novú, ak jednak neexistovala v čase prijatia aktu, alebo nebola zohľadnená v čase tohto prijatia, a jednak za podstatnú, ak podstatným spôsobom mení právne postavenie žalobcu, ktoré existovalo v čase prijatia skoršieho aktu, akou je skutočnosť, ktorá svojou povahou vyvoláva pochybnosti o dôvodnosti tohto aktu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. novembra 2014, Komisia/Španielsko,
T‑481/11
,
EU:T:2014:945
, body
až
a citovanú judikatúru).
V oblasti reštriktívnych opatrení z judikatúry po prvé vyplýva, že žalobca môže v zásade prispôsobiť žalobné návrhy a dôvody žaloby namierené proti rozhodnutiu o zmrazení finančných prostriedkov, ktoré bolo voči nemu prijaté, v súvislosti s prijatím následného rozhodnutia o predĺžení zmrazenia finančných prostriedkov. V takom prípade totiž toto rozhodnutie nepredstavuje len potvrdenie skoršieho rozhodnutia, pretože sa ním po preskúmaní situácie dotknutej osoby predlžuje zmrazenie finančných prostriedkov voči tejto osobe na ďalšie obdobie nad rámec dĺžky predchádzajúceho rozhodnutia (pozri v tomto zmysle a analogicky uznesenie z 15. februára 2005, PKK a KNK/Rada,
T‑229/02
,
EU:T:2005:48
, bod
, potvrdené v odvolaní rozsudkom z 18. januára 2007, PKK a KNK/Rada,
C‑229/05 P
,
EU:C:2007:32
, bod
).
Po druhé, ako vyplýva z článku 2 ods. 3 a článku 5 ods. 6 rozhodnutia 2011/72, Rada môže kedykoľvek preskúmať zapísanie mena osoby do prílohy tohto rozhodnutia v závislosti od podstatných dôkazov alebo pripomienok, ktoré jej boli predložené, takže toto zapísanie podlieha neustálej revízii. Cieľom týchto ustanovení je zabezpečiť, aby osoby, ktoré už nespĺňajú kritériá na zápis do prílohy uvedeného rozhodnutia, boli vymazané nielen na základe pravidelného preskúmavania každý rok, ale prípadne okamžite (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 15. novembra 2012, Al‑Aqsa/Rada a Holandsko/Al‑Aqsa,
C‑539/10 P a C‑550/10 P
,
EU:C:2012:711
, bod
). V dôsledku toho rozhodnutie Rady o nevymazaní mena jednej osoby uvedenej v prílohe k rozhodnutiu 2011/72 prijaté po opätovnom preskúmaní jej situácie založenej na nových a podstatných skutočnostiach v zmysle judikatúry pripomenutej v bode 155 vyššie nepredstavuje čisto potvrdzujúci akt, hoci sa týmto rozhodnutím nepredlžuje platnosť uvedeného zapísania, ale sa zachováva len uplatňovanie skoršieho rozhodnutia (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 13. novembra 2014, Komisia/Španielsko,
T‑481/11
,
EU:T:2014:945
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci treba na jednej strane uviesť, že rozhodnutie Rady zo 16. novembra 2015, ktoré je napadnuté v rámci prvého návrhu na úpravu žaloby, nezmenilo ani nenahradilo rozhodnutie 2015/157, ktoré je predmetom žaloby. Rada vo svojom liste zo 16. novembra 2015 len zamietla žiadosť žalobcu, ktorou sa v podstate domáhal zrušenia rozhodnutia 2015/157 v rozsahu, v akom sa ho týka. Toto rozhodnutie teda neobsahuje nové skutočnosti v zmysle judikatúry pripomenutej v bode 154 vyššie.
Na druhej strane k tomuto zamietnutiu nedošlo v nadväznosti na preskúmanie, ktoré by bolo odôvodnené skutkovými okolnosťami, ktoré by mali novú a podstatnú povahu v zmysle judikatúry uvedenej v bode 155 vyššie.
V prvom rade pripomienky žalobcu predložené 29. mája a 7. septembra 2015 sa totiž v podstate týkajú skutkových okolností predchádzajúcich prijatiu rozhodnutia 2015/157, ako aj otázok, ktoré už uviedol vo svojich pripomienkach z 15. januára 2015, a teda skutočností, ktoré nie sú nové.
Okrem toho, jediné skutočnosti, ktoré nastali po prijatí rozhodnutia 2015/157 a ktoré boli uvedené v týchto pripomienkach, t. j. rozsudok odvolacieho súdu v Tunise z 25. februára 2015, ako aj tri rozhodnutia tuniského správneho súdu v konaní o nariadení predbežného opatrenia z 30. marca 2015, nepredstavujú podstatné skutočnosti, teda skutočnosti, ktoré mohli podstatným spôsobom zmeniť situáciu žalobcu s ohľadom na reštriktívne opatrenia, ktoré boli voči nemu predĺžené rozhodnutím 2015/157.
V tejto súvislosti, ako už bolo viackrát pripomenuté, uvedené reštriktívne opatrenia sú založené na existencii prebiehajúceho súdneho vyšetrovania týkajúceho sa žalobcu za činy, ktoré možno považovať za spreneveru štátnych finančných prostriedkov. Na jednej strane, hoci zo správy právneho poradcu žalobcu v Tunisku z 24. apríla 2015 vyplýva, že v rozsudku odvolacieho súdu v Tunise z 25. februára 2015 sa vyhovelo návrhu žalobcu na vylúčenie tohto vyšetrovania na samostatné konanie, tento vývoj v priebehu konania sa sám osebe nezdá byť vhodný na spochybnenie priebehu daného vyšetrovania. Na druhej strane z listu právneho poradcu žalobcu v Tunisku, ktorý bol priložený k pripomienkam žalobcu z 29. mája 2015, vyplýva, že troma súdnymi rozhodnutiami z 30. marca 2015 sa nariadil odklad výkonu troch administratívnych rozhodnutí o konfiškácii určitého majetku žalobcu, pri ktorom nebola zrejmá spojitosť so súdnym vyšetrovaním, na ktorom sa zakladalo zmrazenie majetku žalobcu v Únii.
V druhom rade z dokumentov v spise vyplýva, že dokumenty pochádzajúce od tuniských orgánov z 11. mája 2015, o ktoré sa Rada opierala vo svojom liste zo 16. novembra 2015, iba potvrdzujú, že súdne vyšetrovanie týkajúce sa žalobcu v Tunisku stále prebieha a že tieto dokumenty boli predložené Radou len s cieľom odpovedať na tvrdenia žalobcu, ktorými sa snažil spochybniť základ tohto vyšetrovania. Z toho vyplýva, že dané dokumenty síce nepochybne predstavujú nové skutočnosti, no nemožno ich považovať za podstatné. Z týchto dokumentov však nevyplýva nijaká podstatná zmena situácie žalobcu v porovnaní so situáciou, v akej sa nachádzal ku dňu prijatia rozhodnutia 2015/157.
Toto posúdenie nie je spochybnené tým, že Rada tieto dokumenty predložila po tom, ako vo svojom liste zo 4. februára 2015 informovala, že má v úmysle vykonať overenia v nadväznosti na pripomienky žalobcu.
Článok 2 ods. 3 a článok 5 ods. 6 rozhodnutia č. 2011/72 totiž priznávajú Rade širokú mieru voľnej úvahy pri rozhodovaní o tom, či je potrebné vykonať overenie dôkazov, ktoré jej predložili tuniské orgány alebo žalobca, najmä aby sa informovala o stave súdneho konania, ktoré sa proti žalobcovi vedie. Z toho vyplýva, že každý nový dôkaz získaný na základe overení vykonaných Radou
ex offo
alebo na základe žiadosti žalobcu, nemusí nevyhnutne predstavovať podstatnú skutočnosť, ktorá môže odôvodniť preskúmanie zápisu mena žalobcu do prílohy uvedeného rozhodnutia a viesť – v prípade odmietnutia zrušenia tohto zápisu – k rozhodnutiu, ktoré spôsobuje ujmu.
V prejednávanej veci z písomností v spise vyplýva, že Rada vo svojom liste zo 4. februára 2015 v podstate uviedla, že síce považovala ponechanie mena žalobcu v prílohe rozhodnutia 2011/72 za dôvodné, vzala na vedomie pripomienky žalobcu súvisiace s prebiehajúcim súdnym vyšetrovaním, ktoré sa ho v Tunisku týka, a vykonala opätovné preskúmanie týchto reštriktívnych opatrení pred 31. júlom 2015. Zdá sa, že v nadväznosti na tento list Rada tiež zohľadnila pripomienky, ktoré predložil žalobca 18. februára, 29. mája a 7. septembra 2015, a odpovedala mu listom zo 16. novembra 2015, pričom mu predložila výsledky kontrol, ktoré medzičasom vykonala u tuniských orgánov, a predovšetkým mu predložila dokumenty uvedené v bode 163 vyššie. Takže keď Rada považovala za užitočné vykonať uvedené overenia, využila len tú mieru voľnej úvahy, ktorú jej zverujú ustanovenia uvedené v bodoch 157 a 165 vyššie, a nevykonala opätovné preskúmanie situácie žalobcu, ktoré by sa vyžadovalo v prípade skutkových okolností, ktoré mohli podstatným spôsobom zmeniť túto situáciu.
Tým, že Rada vo svojom liste zo 16. novembra 2015 uviedla, že reštriktívne opatrenia voči žalobcovi sa mali zachovať, neprijala žiadne nové rozhodnutie odlišné od rozhodnutia 2015/157, ale len potvrdila toto rozhodnutie. Keďže tento list len zamieta žiadosť žalobcu o odstránenie jeho mena z prílohy rozhodnutia 2011/72, predstavuje čisto potvrdzujúci akt, ktorý nespôsobuje žalobcovi ujmu. Z tohto dôvodu sa musia návrhy v rámci prvého návrhu na úpravu žaloby, ktoré smerujú k zrušeniu tohto aktu, zamietnuť ako neprípustné.
Tvrdenia žalobcu, ktorými sa snaží preukázať prípustnosť tohto návrhu na úpravu žalobných návrhov nemôžu tento záver spochybniť.
Po prvé argumentácia žalobcu, podľa ktorej rozhodnutie Rady zo 16. novembra 2015 zmenilo rozhodnutie 2015/157 tým, že toto rozhodnutie 2015/157, ktoré bolo dovtedy „podmienečným rozhodnutím“ sa zmenilo na „bezpodmienečné rozhodnutie“, je neopodstatnená. Na jednej strane, ako to v podstate uvádza Rada vo svojich pripomienkach k tomuto návrhu na zmenu žalobných návrhov, táto argumentácia totiž vychádza z nesprávneho predpokladu, že list zo 4. februára 2015, v ktorom táto inštitúcia uviedla, že preskúma situáciu žalobcu pred 31. júlom 2015, by poskytoval rozhodnutiu 2015/157 podmienečnú povahu. Na druhej strane možnosť Rady preskúmať reštriktívne opatrenia prijaté v rámci rozhodnutia 2011/72, podľa ustanovení rozhodnutia 2011/72, ktoré boli uvedené v bode 157 vyššie, s cieľom ich prípadného zrušenia alebo zmeny nemá za následok priznanie ich „podmienečnej“ povahy. Navyše to, že Rada vo svojom liste zo 16. novembra 2015 uviedla, že reštriktívne opatrenia voči žalobcovi sa mali zachovať, nemalo vôbec za následok zmenu rozhodnutia 2015/157 na bezpodmienečný akt. Okrem toho treba uviesť, že v prípade akýchkoľvek nových a podstatných skutočností, o ktorých by sa Rada dozvedela, mohla zrušiť alebo zmeniť uvedené opatrenia, aj po zaslaní tohto listu zo 16. novembra 2015.
V druhom rade, na rozdiel od tvrdenia žalobcu, prípustnosť tohto návrhu na úpravu žaloby nemožno odôvodniť potrebou poskytnúť mu v súlade so zásadou rovnosti zbraní možnosť predložiť svoje vyjadrenie ku skutočnostiam, ktoré v rámci dupliky uviedla Rada.
Na jednej strane totiž zásada rovnosti zbraní nemôže mať v prejednávanej veci za následok nové plynutie lehoty na podanie žaloby proti rozhodnutiu 2015/157. Navyše napadnuteľnosť aktu sa musí stanoviť len na základe jeho objektívneho obsahu a nie vzhľadom na dodržiavanie zásady rovnosti zbraní (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 20. septembra 2012, Francúzsko/Komisia,
T‑154/10
,
EU:T:2012:452
, body
až
).
Na druhej strane a v každom prípade mal žalobca možnosť predložiť svoje pripomienky s ohľadom na dôkazy, ktoré Rada uviedla v duplike, na pojednávaní 14. decembra 2016. Okrem toho, ako vyplýva z bodu 61 vyššie, Všeobecný súd dospel k záveru, že tieto skutkové okolnosti, ktoré nastali po rozhodnutí 2015/157, nemožno zohľadniť v rámci posúdenia zákonnosti tohto rozhodnutia. V dôsledku toho nemôže zamietnutie návrhov predložených v rámci prvého návrhu na úpravu žaloby ako neprípustných spôsobiť zásah do rovnosti zbraní.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že tieto návrhy na úpravu treba zamietnuť ako neprípustné.
O žalobných návrhoch v rámci druhého návrhu na úpravu žaloby týkajúceho sa zrušenia napadnutého rozhodnutia 2016/119
V rámci druhého návrhu na úpravu žaloby týkajúceho sa rozhodnutia 2016/119 žalobca v podstate uvádza päť žalobných návrhov. Prvý z týchto návrhov je založený na porušení zásady prezumpcie neviny a zásady riadnej správy vecí verejných, druhý na neexistencii dostatočne silného skutkového základu sporných opatrení, tretí na bezpredmetnosti uvedeného rozhodnutia, štvrtý na porušení zásady primeranej lehoty a piaty na zjavne neprimeranom zásahu Rady do žalobcovho práva vlastniť majetok.
Na úvod treba pripomenúť, že ako bolo uvedené v bode 16 vyššie, rozhodnutím 2016/119 sa predĺžila platnosť rozhodnutia 2011/72 až do 31. januára 2017 a zmenili sa dôvody zápisu mena žalobcu do zoznamu pripojeného k tomuto rozhodnutiu na základe potvrdenia tuniských orgánov z 20. októbra 2015, uvedeného v bode 16 vyššie. Táto zmena spočívala v nahradení údaja o trestnom čine spolupáchateľstva pri neoprávnenom ovplyvňovaní verejného činiteľa s cieľom priamo či nepriamo získať výhody pre ďalšiu osobu údajom o trestnom čine neoprávneného ovplyvňovania verejného činiteľa s cieľom priamo či nepriamo získať výhody pre ďalšiu osobu.
Okrem toho v súlade s judikatúrou pripomenutou v bode 156 vyššie treba uviesť, že žalobné návrhy v rámci druhého návrhu na úpravu žaloby a týkajúce sa zrušenia rozhodnutia 2016/119, ktorým sa predlžuje platnosť rozhodnutia 2011/72 na ďalšie obdobie nad rámec obdobia stanoveného rozhodnutím 2015/157, sú prípustné.
O prvom žalobnom návrhu založenom na porušení prezumpcie neviny a zásady riadnej správy vecí verejných
V rámci prvého žalobného návrhu žalobca čiastočne zopakoval argumentáciu, ktorú uviedol v rámci druhej a tretej časti druhého žalobného dôvodu, týkajúceho sa údajného porušenia prezumpcie neviny. Na podporu tohto tvrdenia sa na jednej strane odvoláva na tlačovú správu z 25. januára 2016 vydanú mimovládnou organizáciou Transparency International, v ktorej sa uvádza, že zmrazenie majetku bolo uložené 48 osobám v Tunisku „na základe dôkazov preukazujúcich, že spreneverili verejné finančné prostriedky a zneužili svoje postavenie“. Na druhej strane sa tiež odvoláva na oznámenie od tuniských orgánov z 15. januára 2016, ktoré bolo odpoveďou na žiadosť Rady o poskytnutie informácií s ohľadom na situáciu žalobcu a ktoré podľa neho preukazuje, že „mu nebude vyhovené vo veci samej“ v rámci súdneho vyšetrovania, ktoré sa ho v Tunisku týka.
Rada v podstate spochybňuje relevantnosť týchto nových dôkazov.
Treba konštatovať, že odôvodnenie uvedené v bodoch 107 až 112 a 118 vyššie v rámci preskúmania druhej a tretej časti druhého žalobného dôvodu je uplatniteľné aj v tomto prípade. Tlačová správa Rady z 31. januára 2011 uvedená v bode 103 vyššie predstavuje totiž akt odlišný od rozhodnutia 2011/72 a rozhodnutia 2016/119, ktorý nebol vyhotovený v rámci postupu prijímania týchto dvoch rozhodnutí. Keďže žalobca nespochybňuje, že tieto dve rozhodnutia samy osebe neporušujú zásadu prezumpcie neviny, nemôže sa preto účinne odvolávať na takéto porušenie s ohľadom na – ako tvrdí – uvedenú tlačovú správu, aby tak spochybnil ich zákonnosť. Na druhej strane a v každom prípade toto tvrdenie vychádza z doslovného výkladu tejto tlačovej správy, zatiaľ čo táto tlačová správa sa má vykladať s ohľadom na obsah rozhodnutia 2011/72, o ktorého prijatí sa verejnosť oboznamovala. Keďže obsah prílohy tohto rozhodnutia sa netýka žalobcu ako osoby odsúdenej za spreneveru tuniských štátnych finančných prostriedkov, ale ako osoby, proti ktorej sa vedú súdne vyšetrovania v súvislosti s uvedenými skutkovými okolnosťami, obsah danej tlačovej správy, ktorá sa odvoláva na dané rozhodnutie, nemôže porušovať právo žalobcu na rešpektovanie zásady prezumpcie neviny.
V dôsledku toho, aj v prípade, že vyhlásenia uvedené v tlačovej správe organizácie Transparency International, ktoré boli uvedené v bode 177 vyššie, by porušovali právo žalobcu na rešpektovanie prezumpcie neviny, toto porušenie nemožno pripísať tlačovej správe Rady z 31. januára 2011 a v žiadnom prípade to nemôže mať vplyv na zákonnosť rozhodnutia 2016/119.
Pokiaľ ide o oznámenie tuniských orgánov z 15. januára 2016, treba uviesť, že tvrdenia žalobcu v tejto súvislosti sú v každom prípade čisto špekulatívne. V tomto oznámení sa totiž uvádzajú iba procesné dôvody, pre ktoré sa vyšetrujúci sudca rozhodol nevylúčiť prípad žalobcu na samostatné konanie vo vzťahu k trestným veciam týkajúcim sa ostatných dotknutých osôb. Nič teda v uvedenom oznámení nenasvedčuje, k akým záverom dospejú tuniské orgány na základe súdneho vyšetrovania týkajúceho sa žalobcu, ani že existuje možná súvislosť medzi dôvodmi, ktoré sú uvedené v tomto oznámení a spornou tlačovou správou Rady.
V dôsledku toho treba tento prvý žalobný návrh zamietnuť.
O druhom žalobnom návrhu založenom na neexistencii dostatočne silného skutkového základu sporných opatrení
Druhý žalobný návrh sa v podstate delí na štyri časti založené po prvé na príliš neistých tvrdeniach, na ktorých sa zakladá ponechanie zápisu mena žalobcu v prílohe rozhodnutia 2011/72, po druhé na neexistencii samostatného preskúmania jeho spisu tuniskými súdnymi orgánmi, čo podľa neho vytváralo ilúziu silného skutkového základu, po tretie na neexistencii významnejšieho postupu v súdnom konaní voči žalobcovi v Tunisku a po štvrté na nepresnosti vyššie uvedených tvrdení, pokiaľ ide o skutočnosti, ktoré sa mu vytýkajú, a jeho osobnú zodpovednosť.
Rada spochybňuje relevantnosť dôkazov, ktoré predložil žalobca, pričom sa odvoláva na rozsudok zo 14. apríla 2016, Ben Ali/Rada (
T‑200/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:216
).
–
O prvej časti druhého žalobného návrhu týkajúcej sa príliš neistých tvrdení, na ktorých sa zakladá ponechanie zápisu mena žalobcu v prílohe rozhodnutia 2011/72
Na úvod treba poznamenať, že prvá časť druhého žalobného návrhu sa zakladá na novej výhrade, ktorá nebola predložená v rámci žaloby, a to najmä v rámci prvého žalobného dôvodu. Okrem toho túto výhradu nemožno považovať ani za rozšírenie niektorej z výhrad už uvedených v rámci uvedeného dôvodu (pozri rozsudok z 15. marca 2006, Taliansko/Komisia,
T‑226/04
,
EU:T:2006:85
, body
a
a citovanú judikatúru). Žalobca však má právo predložiť túto výhradu po prvý krát v rámci úpravy uvedeného prvého žalobného dôvodu vzhľadom na nové dôvody zaradenia jeho mena v zmysle rozhodnutia 2016/119, ako aj na potvrdenie tuniských orgánov z 20. októbra 2015, pretože tieto prvky predstavujú nové skutočnosti (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 13. septembra 2013, Anbouba/Rada,
T‑563/11
, neuverejnený,
EU:T:2013:429
, bod
).
Z dôvodov uvedených v bodoch 187 až 195 nižšie však vyplýva, že táto výhrada je nedôvodná.
V prvom rade žalobca poukazuje jednak na rozdiely medzi potvrdením tuniských orgánov z 20. októbra 2015 a dôvodmi zaradenia jeho mena do prílohy rozhodnutia 2011/72, zmeneného rozhodnutím 2016/119, pokiaľ ide o povahu uvedených trestných činov, a jednak na nedostatočné spresnenie týkajúce sa týchto trestných činov a konkrétnych dôkazov umožňujúcich ich preukázať.
V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že hoci dôvody zápisu mena žalobcu do prílohy rozhodnutia 2011/72, zmeneného rozhodnutím 2016/119, ktoré uplatnila Rada, stanovujú, že ide o trestné činy, ktoré sú predmetom prebiehajúceho súdneho vyšetrovania v Tunisku, pričom to bolo uvedené stručnejšie, než vyplýva z predmetného potvrdenia tuniských orgánov, medzi týmito dôvodmi a daným potvrdením nie je žiadny významný rozdiel. Okrem toho Rada nie je povinná zopakovať v dôvodoch zápisu mena žalobcu znenie, ako vyplýva z dôkazov, na ktorých sa tieto dôvody zakladajú, pokiaľ žalobcovi navyše predloží uvedené dôkazy (pozri v tomto zmysle rozsudok z 30. júna 2016, Al Matri/Rada,
T‑545/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:376
, body
a
).
V druhom rade je potrebné uviesť, že hoci dotknuté potvrdenie neuvádza konkrétne okolnosti, ktorých sa predmetné trestné činy týkajú, dostatočne presne opisuje tieto trestné činy a predpokladanú mieru zapojenia žalobcu v týchto trestných činoch, a to buď ako páchateľ, alebo ako spolupáchateľ, takže umožňuje Rade určiť, či žalobca spĺňa všeobecné kritériá stanovené v článku 1 ods. 1 rozhodnutia 2011/72 (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 30. júna 2016, Al Matri/Rada,
T‑545/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:376
, bod
).
Okrem toho, ako to preukazuje najmä žalobcova žaloba, pokiaľ ide o pojem
actus reus
, jeho argumentácia sa zakladá na nesprávnom predpoklade, že s ohľadom na dôkazy, z ktorých Rada vychádzala, sa vyžaduje presnosť, ktorá je potrebná na preukázanie jeho viny vo vyššie uvedených trestných činoch. Žalobca pritom však nepopiera, že Rada má možnosť založiť svoje rozhodnutie na prebiehajúcom súdnom vyšetrovaní týchto trestných činov, t. j. na štádiu trestného konania, kedy z podstaty veci vyplýva, že dôkazy umožňujúce preukázať vinu alebo naopak nevinu sa len zisťujú (pozri v tomto zmysle rozsudok z 30. júna 2016, Al Matri/Rada,
T‑545/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:376
, body
až
).
Z tých istých dôvodov nemá žiadnu relevantnosť ani to, že nebola určená totožnosť iných osôb než žalobcu, ktoré sa považujú za zapojené do týchto trestných činov a na ktoré odkazujú dôvody pre zápis mena žalobcu do zoznamu a potvrdenie tuniských orgánov z 20. októbra 2015. Ako bolo totiž uvedené v bode 189 vyššie, stačí, aby toto potvrdenie dostatočne špecificky uvádzalo uvedené trestné činy a mieru zapojenia žalobcu v nich. To isté platí v prípade neuvedenia v tomto potvrdení času a miesta údajného spáchania týchto trestných činov.
Taktiež je úplne irelevantné, že údajne bol nesprávne označený bývalý prezident Tuniskej republiky ako verejný činiteľ. Stačí totiž konštatovať, že ani potvrdenie uvedené v bode 16 vyššie, ani dôvody zápisu mena žalobcu, ktoré boli uvedené v prílohe rozhodnutia 2011/72, zmeneného rozhodnutím 2016/119, sa neodvolávajú na túto osobu. Okrem toho treba uviesť, že keďže medzi úlohy, ktoré táto osoba vykonávala, mohla spadať správa verejných financií, možno tieto úlohy v každom prípade považovať za výkon funkcie verejného činiteľa na účely konštatovania porušenia, ktoré sa dajú kvalifikovať ako sprenevera štátnych finančných prostriedkov v zmysle článku 1 ods. 1 rozhodnutia 2011/72 (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok zo 14. apríla 2016, Ben Ali/Rada,
T‑200/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:216
, body
a
).
Napokon žalobca tvrdí, že napriek novým dôkazom, ktoré Rada predložila pred prijatím rozhodnutia 2016/119, t. j. najmä dokument z 18. januára 2016 s referenčným číslom MD 7/16 EXT 1 RELEX, ktorý bol pripojený k listu Rady z 29. januára 2016, táto inštitúcia nemá a nikdy nemala dôkazy, ktoré by mohli potvrdiť tvrdenia voči nemu. Pokiaľ ide o vyššie uvedený dokument, žalobca najmä uvádza, že odkaz na medzinárodné dožiadania, ktorý sa uvádza v tomto dokumente, neobsahuje žiadne spresnenie, ktoré by umožňovalo určiť predmet týchto dožiadaní, ostatné osoby, ktorých sa týkajú, ani subjekty, ktorým sú tieto dožiadania určené.
V tejto súvislosti treba najprv poznamenať, že žalobca nemôže účinne namietať voči rozhodnutiu 2016/119, že pred vyhotovením dokumentu MD 7/16 EXT 1 RELEX 18. januára 2016 Rada nemala k dispozícii žiadne dôkazy týkajúce sa jeho zapojenia do trestných činností, ktoré sú predmetom súdneho vyšetrovania v Tunisku, ktoré sa ho týkajú. Ako bolo totiž pripomenuté v bode 61 vyššie, zákonnosť aktu Únie sa musí posudzovať podľa skutkových a právnych okolností existujúcich v čase prijatia aktu. V dôsledku toho treba zákonnosť tohto rozhodnutia posúdiť na základe dôkazov, ktoré mala Rada k dispozícii v čase prijatia rozhodnutia 2016/119, t. j. do 28. januára 2016.
Okrem toho, žalobca neuviedol žiadny dôkaz, ktorý by mohol spochybniť vecnú správnosť dôkazov uvedených v dokumente MD 7/16 EXT 1 RELEX, a najmä údaja v jeho bode 3 týkajúceho sa piatich medzinárodných dožiadaní, z 19. januára 2011, 21. januára 2011, 10. januára 2012, 22. októbra 2013 a z 5. máju 2015. V každom prípade, keďže osvedčenie tuniských orgánov z 20. októbra 2015 preukazuje existenciu súdneho vyšetrovania týkajúceho sa žalobcu za činy, ktoré možno považovať za spreneveru štátnych finančných prostriedkov, je to dostatočný dôkaz, o ktorý sa Rada mohla opierať na ponechanie mena žalobcu v prílohe k rozhodnutiu 2011/72. Preto aj za predpokladu, že by tento odkaz na medzinárodné dožiadania bol nepresný, nie je táto okolnosť rozhodujúca.
Prvú časť druhého žalobného návrhu treba preto zamietnuť.
–
O druhej časti druhého žalobného návrhu založenej na nepreskúmaní spisu žalobcu tuniskými súdnymi orgánmi oddelene
Na podporu tejto časti žalobného návrhu žalobca tvrdí, že v konaní o jeho spise mali tuniské súdne orgány postupovať oddelene od spisov vo veciach ostatných osôb a spochybňuje rozhodnutie vyšetrujúceho sudcu, ktorý rozhodol, ako uvádzajú tuniské orgány vo svojej správe z 15. januára 2016, že k takémuto vylúčeniu na samostatné konanie nemalo dôjsť, a to napriek rozsudku odvolacieho súdu v Tunise z 25. februára 2015.
Tieto okolnosti však nemôžu spochybniť zákonnosť rozhodnutia 2016/119. Vyvolávajú totiž otázky týkajúce sa tuniského procesného práva, o ktorých prináleží rozhodnúť iba tuniským súdom, a to prípadne v rámci novej žaloby žalobcov proti vyššie uvedenému rozhodnutiu vyšetrovacieho sudcu. Okrem toho vysvetlenia, ktoré poskytli tuniské orgány v uvedenom oznámení v odpovedi na žiadosti Rady o vysvetlenie, potvrdzujú, že tieto orgány pri vybavovaní žiadosti o vylúčenie veci na samostatné konanie vychádzali z čisto právnych dôvodov a že neexistovali dôvody, ktoré by mohli vyvolávať legitímne pochybnosti týkajúce sa možného zneužitia právomoci týmito orgánmi, ktoré by mohli mať vplyv na zachovanie reštriktívnych opatrení voči žalobcovi.
Okrem toho okolnosť, že sám žalobca nemal rodinné väzby s manželkou bývalého prezidenta Tuniskej republiky, nie je v predmetnej veci relevantná. V skutočnosti je meno žalobcu zapísané do zoznamu, ktorý je prílohou rozhodnutia 2011/72, zmeneného rozhodnutím 2016/119, nie z dôvodu rodinných väzieb, ale z dôvodu súdneho vyšetrovania tuniskými orgánmi týkajúceho sa jeho osobnej účasti na činoch, ktoré bolo možné považovať za spreneveru štátnych finančných prostriedkov.
Okrem toho, hoci sa žalobca snaží preukázať, že na rozdiel od ostatných osôb, ktorých sa spojené súdne vyšetrovanie týka, tuniské súdy postupne upustili od donucovacích opatrení prijatých v rámci súdneho vyšetrovania voči nemu, no dôkazy, ktoré na tieto účely predkladá, nie sú zásadnej povahy. Ako totiž bolo uvedené v bodoch 49 až 56 vyššie, rôzne súdne rozhodnutia na zrušenie zákazu opustiť územie Tuniska a zrušenie rozhodnutí o konfiškácii majetku žalobcu nemôžu prejudikovať konečné rozhodnutie tuniských súdov, pokiaľ ide o výsledok v trestných konania, z ktorých Rada vychádza. Navyše žalobca nikdy nevysvetlil vzťah, ktorý existuje medzi týmito rôznymi súdnymi rozhodnutiami a predmetnými trestnými konaniami. Za týchto podmienok sa Rada nedopustila nesprávneho posúdenia dôkazov, ktoré poskytli tuniské orgány, a nepodieľala sa na „protiprávnom konaní“ týchto orgánov, keď rozhodla, že na základe uvedených dôkazov bolo možné predĺžiť reštriktívne opatrenia voči žalobcovi.
Druhú časť druhého žalobného návrhu treba preto zamietnuť.
–
O tretej časti druhého žalobného návrhu založenej na neexistencii výraznejšieho vývoja v súdnom konaní v Tunisku, pokiaľ ide o žalobcu
Žalobca tvrdí, že dokument z 10. decembra 2015 s referenčným číslom MD 745/15 ADD 1 EXT 1, ktorý obsahuje správu vyhotovenú tuniskými orgánmi uvádzajúcu hlavné dôkazy vo veci č. 19592/1, ktorá sa ho týka, preukazuje, že súdne orgány nekonali v súvislosti s vyšetrovaním tejto veci.
S touto argumentáciou nemožno súhlasiť.
Na jednej strane v dotknutej správe sa uvádza, že v rámci veci č. 19592/1 bol žalobca vypočutý vyšetrovacím sudcom 14. mája 2014, čo on nepopiera. Okrem toho, ako to vyplýva zo správy právneho poradcu žalobcu v Tunisku zo 4. februára 2016, pripojenej k návrhu na úpravu žalobného návrhu, žalobca bol už predtým dvakrát vypočutý 15. februára 2012 a 21. februára 2012 v tej istej veci.
Na druhej strane z predmetnej správy jasne vyplýva, že vec č. 19592/1 sa týka nielen žalobcu, ale aj všetkých osôb, ktorých sa týka výhrada, že používali rodinný alebo manželský vzťah s bývalým prezidentom Tuniskej republiky na účely uzatvárania fiktívnych zmlúv a konania nezákonného verejného obstarávania. Z tohto dokumentu tiež vyplýva, že od 14. mája 2014 do 4. marca 2015 sa vykonalo veľké množstvo vyšetrovacích úkonov, ktoré v rámci tejto veci vykonal príslušný sudca alebo príslušní sudcovia. Okrem toho nič v tejto správe nenaznačuje, že by mimo tohto obdobia nebol vykonaný žiadny vyšetrovací úkon.
Vzhľadom na všetky tieto skutočnosti preto tá skutočnosť, že v kontexte uvedenej veci je posledným vyšetrovacím úkonom týkajúcim sa žalobcu a uvedeným v dotknutej správe úkon, ktorý sa uskutočnil 14. mája 2014, nie je takou skutočnosťou, ktorá by sama osebe preukazovala prieťahy v konaní v tejto veci a nedostatku náležitej starostlivosti zo strany tuniských orgánov. V každom prípade, aj keby to tak bolo, Rada nemôže byť z dôvodov uvedených v bodoch 67 až 75 vyššie povinná len z tohto jediného dôvodu skončiť zmrazenie majetku týkajúce sa žalobcu. Tretiu časť druhého žalobného návrhu treba preto zamietnuť.
–
O štvrtej časti druhého žalobného návrhu založenej na tom, že neboli poskytnuté dostatočne presné údaje, ktoré sa vyžadujú v súlade s judikatúrou, pokiaľ ide o činy vytýkané žalobcovi a o jeho osobnú zodpovednosť
Na podporu tejto časti žalobného návrhu sa žalobca opiera o bod 44 rozsudku z 26. októbra 2015, Portnov/Rada (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
), ako aj o body
a
rozsudku z 28. januára 2016, Stavytskyi/Rada (
T‑486/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:45
), pričom tvrdí, že Rada je nielen povinná presne uviesť trestné činy, z ktorých spáchania je osoba, ktorej meno sa nachádza na predmetnom zozname, podozrivá, ale uviesť aj podrobnosti o individuálnej zodpovednosti uvedenej osoby v predmetných činoch. Tieto kritériá nie sú v prejednávanej veci splnené. Okrem toho, vzhľadom na tieto rozsudky sa Rada nemôže obmedziť na konštatovanie, že mohla zmraziť majetok štátneho príslušníka tretej krajiny v Únii len z toho dôvodu, že sa ho týkalo trestné stíhanie v niektorej tretej krajine. Napokon žalobca tvrdí, že keďže v trestnom konaní, ktoré sa ho týka, sa nepostupuje, nemožno ho považovať za osobu, proti ktorej sa vedie trestné stíhanie.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že rozsudky z 26. októbra 2015, Portnov/Rada (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
), a z 28. januára 2016, Stavytskyi/Rada (
T‑486/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:45
), sa týkajú žalôb proti rozhodnutiu Rady 2014/119/SZBP z 5. marca 2014 o reštriktívnych opatreniach voči určitým osobám, subjektom a orgánom s ohľadom na situáciu na Ukrajine (
Ú. v. EÚ L 66, 2014, s. 26
).
Všeobecný súd v bode 44 rozsudku z 26. októbra 2015, Portnov/Rada (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
), a v bode 44 rozsudku z 28. januára 2016, Stavytskyi/Rada (
T‑486/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:45
), konštatoval, že jediným dôkazom, na ktorom sa zakladali sporné reštriktívne opatrenia, napriek tomu, že pochádza od vysoko postaveného súdneho orgánu tretej krajiny, a to od kancelárie generálneho prokurátora Ukrajiny, obsahuje iba všeobecné a nešpecifické tvrdenie spájajúce meno žalobcov, ako aj ďalších bývalých vysokopostavených úradníkov s vyšetrovaním, ktoré sa v podstate týka overenia samotnej existencie činov sprenevery štátnych finančných prostriedkov. Navyše Všeobecný súd v tých istých bodoch konštatoval, že hoci sa v danom liste uvádzajú trestné činy, z ktorých spáchania sú žalobcovia podozriví v zmysle ukrajinského trestného zákona, t. j. privlastnenie si ukrajinských štátnych finančných prostriedkov, ktoré sa postihuje podľa § 191 uvedeného zákona, neuvádzali sa žiadne spresnenia, pokiaľ ide o preukázanie činov, ktorých spáchanie sa má vyšetrovaním vedeným ukrajinskými orgánmi overiť, a už vôbec nič o individuálnej zodpovednosti žalobcu – prinajmenšom predpokladanou – za tieto trestné činy.
Okrem toho v bode 48 rozsudku z 28. januára 2016, Stavytskyi/Rada (
T‑486/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:45
), Všeobecný súd konštatoval, že bez ohľadu na štádium, v ktorom sa nachádzalo konanie týkajúce sa žalobcu, Rada nemohla prijať reštriktívne opatrenia voči nemu bez toho, aby poznala skutkové okolnosti sprenevery štátnych finančných prostriedkov, ktoré mu boli ukrajinskými orgánmi konkrétne vytýkané, pretože len na základe znalosti týchto skutkových okolností Rada mohla dospieť k záveru, že ich jednak možno považovať za spreneveru štátnych finančných prostriedkov a jednak že môžu byť hrozbou pre právny štát na Ukrajine, ktorého upevnenie a podpora predstavujú cieľ sledovaný prijatím predmetných reštriktívnych opatrení (rozsudok z 28. januára 2016, Stavytskyi/Rada,
T‑486/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:45
, bod
).
Bez ohľadu na otázku, či sú reštriktívne opatrenia prijaté v rámci rozhodnutia 2014/119 vo všetkých ohľadoch porovnateľné s tými, ktoré boli prijaté v rámci rozhodnutia 2011/72, stačí konštatovať, že ako vyplýva z bodu 44 rozsudku z 26. októbra 2015, Portnov/Rada (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
), a z bodov
a
rozsudku z 28. januára 2016, Stavytskyi/Rada (
T‑486/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:45
), skutkové okolnosti vo veciach, v ktorých boli vyhlásené tieto rozsudky, sa podstatne líšia od tých v tejto veci.
Na jednej strane sa totiž kontext v prejednávanej veci vyznačuje existenciou prebiehajúceho súdneho vyšetrovania týkajúceho sa žalobcu, čo preukazujú potvrdenia od súdu, na ktorom sa tieto procesné úkony vedú a ktoré podrobné uvádzajú odkazy na predmetnú vec, ako aj presnú povahu trestných činov, ktorých sa toto stíhanie týka, a predpokladanú mieru zapojenia žalobcu v nich. Preto na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobca, reštriktívne opatrenia, ktoré sa ho týkajú, sa zakladajú na konkrétnych skutkových okolnostiach týkajúcich sa trestných činov, z ktorých spáchania je podozrivý, a na jeho predpokladanej osobnej zodpovednosti za tieto trestné činy. Navyše z písomností v spise vyplýva, že Rada okrem týchto potvrdení mala navyše v čase prijatia rozhodnutia 2016/119 k dispozícii dokumenty od tuniských orgánov, ktoré obsahovali ďalšie podrobnosti, pokiaľ ide o povahu činov, ktorých sa vyšetrovanie týka s ohľadom na žalobcu, ako aj o stave tohto vyšetrovania (pozri dokumenty spomenuté v bodoch 193 a 202 vyššie).
Na druhej strane, ako konštatoval Všeobecný súd v bode 44 rozsudku z 26. októbra 2015, Portnov/Rada (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
), a v bode
rozsudku z 28. januára 2016, Stavytskyi/Rada (
T‑486/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:45
), predmetné reštriktívne opatrenia v týchto rozsudkoch sa zakladali iba na liste od kancelárie generálneho prokurátora Ukrajiny, ktorý obsahoval iba všeobecné a nešpecifické tvrdenie spájajúce meno žalobcov, ako aj ďalších bývalých vysokopostavených úradníkov s vyšetrovaním, ktoré sa v podstate týka overenia samotnej existencie činov sprenevery štátnych finančných prostriedkov, a neuvádzal žiadne ďalšie spresnenie.
Preto žalobca nemôže tvrdiť, že Rada v rámci prijatia rozhodnutia 2016/119 nedodržala požiadavky stanovené v rozsudkoch z 26. októbra 2015, Portnov/Rada (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
), a z 28. januára 2016, Stavytskyi/Rada (
T‑486/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:45
).
Pokiaľ ide o tvrdenie žalobcu, podľa ktorého ho nebolo možné považovať za stíhaného tuniskými orgánmi, toto tvrdenie je z dôvodov uvedených v bodoch 82 až 84 vyššie nedôvodné.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že treba zamietnuť štvrtú časť druhého žalobného návrhu, a teda aj tento žalobný návrh ako celok.
O treťom žalobnom návrhu založenom na tvrdení, že rozhodnutie 2016/119 je bezpredmetné
V rámci tohto žalobného návrhu žalobca len upravil v súvislosti s rozhodnutím 2016/119 argumentáciu uvedenú v rámci tretieho žalobného dôvodu a založenú v podstate na tvrdení, že vývoj procesu prechodu k demokracii v Tunisku zbavili toto rozhodnutie právneho základu. Túto argumentáciu treba zamietnuť z tých istých dôvodov, ako sú uvedené v bodoch 127 až 133 vyššie.
O štvrtom žalobnom návrhu založenom na porušení zásady primeranej lehoty na rozhodnutie
V rámci štvrtého žalobného návrhu žalobca upravil argumentáciu týkajúcu sa primeranej lehoty na rozhodnutie, ktorú uviedol v žalobe na podporu druhej časti prvého žalobného dôvodu a prvej časti druhého žalobného dôvodu. Podľa jeho tvrdenia argumentácia Rady uvedená v rámci dupliky, podľa ktorej dĺžka súdneho vyšetrovania tuniských orgánov je odôvodnená vzhľadom na povahu porušení, ktorých sa týka, a existenciu konaní o poskytnutie právnej pomoci, sa nezakladá na nijakom skutkovom tvrdení s ohľadom na neho. Okrem toho tvrdí, že zachovanie reštriktívnych opatrení sa zakladá na „bludnom kruhu“. Tuniské orgány totiž majú údajne záujem, aby neurýchľovali trestné konanie týkajúce sa žalobcu, aby tak priznali „maximálny sankčný účinok“ zmrazeniu finančných prostriedkov žalobcu v Únii, zatiaľ čo by Rada mohla odôvodniť dĺžku tohto zmrazenia majetku, opierajúc sa o trvanie trestného konania v Tunisku.
Rada vo svojich pripomienkach k návrhu na úpravu druhého žalobného návrhu odpovedá, že koná nezávisle od tuniských orgánov a nie je povinná založiť svoje posúdenie situácie žiadateľa na rozhodnutí tuniských súdnych orgánov, ale len že má takú možnosť. Z toho vyplýva, že v prejednávanej veci nejde o „bludný kruh“ a že rozsudok z 9. septembra 2010, Al‑Aqsa/Rada (
T‑348/07
,
EU:T:2010:373
), na ktorý sa odvoláva žalobca, nie je v tomto prípade relevantný.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že na zamietnutie druhej časti prvého žalobného dôvodu bolo na jednej strane v bodoch 61 až 75 vyššie uvedené, že aj keby dôkazy predložené žalobcom pred prijatím rozhodnutia 2015/157 boli dôvodom kontroly Rady stavu vyšetrovania trestných činov, ktoré sa ho týkalo, tieto dôkazy nemohli zaviazať Radu na skončenie zmrazenia jeho majetku v Únii. Na druhej strane, v bodoch 77 a 78 vyššie bolo uvedené, že tieto dôkazy nemohli vyvolať legitímne otázky týkajúce sa prípadného porušenia jeho práva na primeranú lehotu na rozhodnutie zo strany tuniských orgánov. V bode 96 vyššie sa Všeobecný súd opieral najmä o rovnaké odôvodnenie na zamietnutie prvej časti druhého žalobného dôvodu.
Okrem toho treba uviesť, ako tvrdila Rada v duplike, že je presvedčená o tom, že má k dispozícii dôkazy preukazujúce, že v súdnom konaní v Tunisku nedochádza k nedôvodným prieťahom a že toto konanie je súčasťou mimoriadne zložitej veci zahŕňajúcej mnohých podozrivých. Preto sa v tomto ohľade opiera o dokumenty s referenčnými číslami MD 2015/552 EXT 2 a MD 2015/553 EXT 2, ktoré obsahujú správu tuniských orgánov o súčasnom stave súdneho vyšetrovania z 11. mája 2015, resp. list vo veci č. 19592/1 z toho istého dňa, pochádzajúce z kancelárie prvého vyšetrovateľa pri prvostupňovom súde v Tunise.
Treba však konštatovať, že dokumenty uvedené v bode 221 vyššie majú zdôrazniť existenciu účinnej procesnej aktivity v rámci vyšetrovania veci, ktorá sa týkala žalobcu, ako aj zložitosť tejto veci z dôvodu počtu dotknutých osôb a počtu potrebných vyšetrovacích úkonov, najmä medzinárodných dožiadaní.
Hoci je pravda, že tieto dokumenty neodkazujú na osobnú situáciu žalobcu, nemôže však tvrdiť, že argumentácia Rady nie je v tejto súvislosti založená na žiadnej skutkovej okolnosti týkajúcej sa jeho osoby. Keďže vyšetrovanie týkajúce sa trestných činov, z ktorých spáchania je podozrivý, je súčasťou širšieho vyšetrovania zahŕňajúceho mnoho iných osôb, ktoré má medzinárodný rozsah, zložitosť tohto vyšetrovania môže mať vplyv na dĺžku konania, konkrétne aj pokiaľ ide o žalobcu. Túto analýzu potvrdzuje aj dokument z 10. decembra 2015 s referenčným číslom MD 745/15 ADD 1 EXT 1, uvedený v bode 202 vyššie. Za týchto okolností z písomností v spise nevyplýva, že Rada sa dopustila nesprávneho právneho posúdenia, pokiaľ ide o dodržanie primeranej lehoty na rozhodnutie zo strany tuniských orgánov.
V každom prípade zo všetkých týchto dokumentov vyplýva, že Rada s prihliadnutím na pripomienky žalobcu vykonala pred prijatím rozhodnutia 2016/119 dôkladné overenie stavu súdneho vyšetrovania týkajúceho sa žalobcu, a že v dôsledku toho jej nemožno vytýkať, že nezohľadnila otázku dĺžky trvania trestného konania v Tunisku. Okrem toho, z dôvodov uvedených v bodoch 61 až 75 vyššie, aj za predpokladu, že by v týchto konaniach došlo k bezdôvodným prieťahom, pokiaľ ide o postup v žalobcovej veci, tieto prieťahy nemusia nevyhnutne zaväzovať Radu na skončenie zmrazenia žalobcovho majetku v Únii.
Tvrdenie žalobcu založené na údajnom bludnom kruhu vyplývajúcom zo vzťahu medzi súdnymi konaniami v Tunisku a zmrazením jeho majetku v Únii nemôže tieto závery spochybniť.
Toto tvrdenie totiž spočíva na predpoklade, že tuniské orgány zámerne uplatňujú nepružné správanie pri postupe v súdnom vyšetrovaní týkajúcom sa žalobcu, aby dosiahli zachovanie a predĺženie zmrazenia jeho majetku v Únii, sledujúc sankčné ciele, a že Rada k takémuto zneužívaniu vedome prispela. Na jednej strane však treba uviesť, že žalobca nepredložil v tejto súvislosti žiadny dôkaz, ktorý by mohol naznačovať existenciu takéhoto zámeru zo strany tuniských orgánov alebo súhlasu s takým zneužitím Radou. Na druhej strane zmrazenie žalobcovho majetku v Únii nemôže mať sankčnú povahu, keďže nemá trestnoprávnu povahu a podlieha určitým obmedzeniam. Treba totiž pripomenúť, že v dôsledku dočasnej a zvratnej povahy tohto zmrazenia majetku, ktoré je predmetom niekoľkých výnimiek podľa článku 1 ods. 3 a 4 rozhodnutia 2011/72 a v súlade s článkom 1 ods. 5 tohto rozhodnutia, neprichádza žalobca o výnosy z týchto účtov alebo z plnenia zmlúv, dohôd alebo záväzkov, ktoré boli uzatvorené pred prijatím uvedeného zmrazenia majetku. Účinky tohto zmrazenia majetku teda nemajú na žalobcu rovnaké účinky ako trestnoprávna sankcia. Toto tvrdenie je preto čisto špekulatívne.
V dôsledku toho treba štvrtý žalobný návrh zamietnuť.
O piatom žalobnom návrhu založenom na porušení práva vlastniť majetok
V rámci piateho žalobného návrhu žalobca upravil piaty žalobný dôvod, pričom tvrdí, že keďže neexistuje žiadny skutkový základ na zmrazenie majetku v Únii a že toto zmrazenie trvalo aj po uplynutí primeranej lehoty, toto zmrazenie predstavuje zjavne neprimeraný zásah do jeho práva vlastniť majetok.
Rada spochybňuje túto argumentáciu.
Na úvod je potrebné poukázať na to, že ako sa konštatovalo v bode 151 vyššie, v rámci piateho žalobného návrhu žalobca len spochybnil skutočnosť, že zmrazenie majetku v Únii nespĺňa prvé dve podmienky umožňujúce obmedzenie výkonu práva vlastniť majetok definované judikatúrou, a to jednak že toto obmedzenie musí spočívať na právnom základe, a jednak že musí zodpovedať cieľom všeobecného záujmu, ktoré sú uznané Úniou. Naopak, v rámci tohto žalobného návrhu žalobca napáda navyše aj to, že nie je splnená tretia z týchto podmienok, t. j. že tieto obmedzenia sú nevyhnutné a primerané sledovanému cieľu. Predloženie tohto posledného žalobného návrhu, ktorý nemožno považovať za rozšírenie dôvodov uvedených v rámci piateho žalobného dôvodu a ktorý teda predstavuje nový dôvod, nie je opodstatnené vzhľadom na nové skutočnosti, ku ktorým došlo pred prijatím rozhodnutia 2016/119 (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 13. septembra 2013, Anbouba/Rada,
T‑563/11
, neuverejnený,
EU:T:2013:429
, body
a
). Z toho vyplýva, že toto tvrdenie nie je v nijakom prípade dôvodné.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že zmrazenie majetku osôb, na ktoré sa vzťahuje rozhodnutie prijaté na základe ustanovení SZBP nesmie byť z hľadiska sledovaného cieľa neprimeraným a neprípustným zásahom poškodzujúcim samotnú podstatu práva vlastniť majetok (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. novembra 2013, Rada/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, body
a
a citovanú judikatúru). Okrem toho Súdny dvor už rozhodol, že obmedzenia v užívaní práva vlastniť majetok osôb, ktorých sa týka reštriktívne opatrenie, akým je v tomto prípade zmrazenie finančných prostriedkov, vyplývajú nielen zo všeobecného rozsahu predmetného opatrenia, ale prípadne aj zo skutočnej dĺžky jeho uplatňovania (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. júla 2013, Komisia a i./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P a C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, bod
a citovanú judikatúru). Dĺžka obdobia, počas ktorého sa také opatrenie ako sporné opatrenie uplatňuje, predstavuje jeden z prvkov, ktoré musí súd Únie zohľadniť na účely preskúmania primeranosti uvedeného opatrenia (rozsudok z 30. júna 2016, CW/Rada,
T‑516/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:377
, bod
).
Keďže v tomto prípade žalobca založil tento žalobný návrh len na údajnom nedostatku skutkového základu pre zmrazenie sporného majetku a neprimeranej dĺžke tohto zmrazenia, treba konštatovať, že ako vyplýva z odôvodnenia uvedeného jednak v bodoch 186 až 216 vyššie v rámci preskúmania prvej časti druhého žalobného návrhu a jednak v bodoch 220 až 226 vyššie v rámci preskúmania štvrtého žalobného návrhu, zmrazenie žalobcovho majetku sa zakladá na dostatočnom skutkovom základe a toto zmrazenie sa neuplatňovalo počas neprimeraného obdobia. V dôsledku toho nemôže byť primeranosť tohto opatrenia spochybnená.
Z tohto dôvodu treba piaty žalobný návrh zamietnuť. Keďže žiadny z návrhov predložených v rámci druhého návrhu na úpravu žaloby nebol dôvodný, žalobcove návrhy na zrušenie rozhodnutia 2016/119 a v dôsledku toho žaloba ako celok sa musia zamietnuť.
O trovách
Podľa článku 134 ods. 1 rokovacieho poriadku sa účastníkovi konania, ktorý vo veci nemal úspech, uloží povinnosť nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Keďže žalobca nemal vo veci úspech, je opodstatnené uložiť mu povinnosť nahradiť trovy konania v súlade s návrhmi Rady.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (piata komora)
rozhodol a vyhlásil:

1.
Žaloba sa zamieta.

2.
Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabrouk znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania, ktoré vynaložila Rada Európskej únie.

Gratsias
Labucka
Ulloa Rubio
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 5. októbra 2017.
Podpisy
Obsah

Okolnosti predchádzajúce sporu a skutkový rámec sporu

Konanie a návrhy účastníkov konania

Právny stav

O žalobných návrhoch týkajúcich sa zrušenia rozhodnutia 2015/157

O prvom žalobnom dôvode založenom na nesprávnom právnom posúdení tým, že Rada sa nesprávne domnievala, že prebiehajúce súdne vyšetrovanie proti žalobcovi v Tunisku predstavovalo dostatočný skutkový základ

– Pokiaľ ide o prvú časť prvého žalobného dôvodu založenú na nezohľadnení priaznivého vývoja rôznych súdnych konaní týkajúcich sa žalobcu v Tunisku Radou

– O druhej časti prvého žalobného dôvodu založenej na nezohľadnení porušenia zásady primeranej lehoty na rozhodnutie v rámci uvedeného súdneho vyšetrovania týkajúceho sa žalobcu Radou

– O tretej časti prvého žalobného dôvodu založenej na nesprávnom právnom posúdení Rady, ktorá nesprávne konštatovala, že dôkazy predložené tuniskými orgánmi preukazovali existenciu trestného stíhania voči žalobcovi

O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení základných práv žalobcu v rámci konania, ktoré viedlo k prijatiu rozhodnutia 2015/157

– O prvej časti druhého žalobného dôvodu založenej na porušení článku 47 Charty z dôvodu porušenia zásady primeranej lehoty na rozhodnutie samotnou Radou

– O druhej časti druhého žalobného dôvodu založenej na porušení prezumpcie neviny z dôvodu tlačovej správy Rady z 31. januára 2011

– O tretej časti druhého žalobného dôvodu založenej na porušení práva na riadnu správu vecí verejných, a najmä porušení nestranného zaobchádzania s jeho záležitosťou podľa článku 41 ods. 1 Charty

O treťom žalobnom dôvode založenom na bezpredmetnosti rozhodnutia 2015/157 s ohľadom na vývoj procesu prechodu k demokracii v Tunisku

O štvrtom žalobnom dôvode založenom subsidiárne na „zjavne nesprávnom posúdení“ týkajúcom sa nedostatočného zohľadnenia „trestnoprávneho aspektu“ rozhodnutia 2015/157 Radou

O piatom žalobnom dôvode založenom na porušení práva vlastniť majetok a článku 17 Charty

O prvom návrhu žalobcu na úpravu žaloby, ktorý sa týka zrušenia „rozhodnutia“ Rady zo 16. novembra 2015, ktorým Rada zamietla žiadosť žalobcu z 29. mája 2015 o odstránenie jeho mena zo zoznamu pripojeného k rozhodnutiu 2011/72

O žalobných návrhoch v rámci druhého návrhu na úpravu žaloby týkajúceho sa zrušenia napadnutého rozhodnutia 2016/119

O prvom žalobnom návrhu založenom na porušení prezumpcie neviny a zásady riadnej správy vecí verejných

O druhom žalobnom návrhu založenom na neexistencii dostatočne silného skutkového základu sporných opatrení

– O prvej časti druhého žalobného návrhu týkajúcej sa príliš neistých tvrdení, na ktorých sa zakladá ponechanie zápisu mena žalobcu v prílohe rozhodnutia 2011/72

– O druhej časti druhého žalobného návrhu založenej na nepreskúmaní spisu žalobcu tuniskými súdnymi orgánmi oddelene

– O tretej časti druhého žalobného návrhu založenej na neexistencii výraznejšieho vývoja v súdnom konaní v Tunisku, pokiaľ ide o žalobcu

– O štvrtej časti druhého žalobného návrhu založenej na tom, že neboli poskytnuté dostatočne presné údaje, ktoré sa vyžadujú v súlade s judikatúrou, pokiaľ ide o činy vytýkané žalobcovi a o jeho osobnú zodpovednosť

O treťom žalobnom návrhu založenom na tvrdení, že rozhodnutie 2016/119 je bezpredmetné

O štvrtom žalobnom návrhu založenom na porušení zásady primeranej lehoty na rozhodnutie

O piatom žalobnom návrhu založenom na porušení práva vlastniť majetok

O trovách
(
*1
)	Jazyky konania: angličtina a francúzština.