CELEX: 62016TJ0389
Europos Sąjungos prekių ženklas
Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra
Žodinis Europos Sąjungos prekių ženklas MONTORSI F. & F.
Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas Casa Montorsi
Santykinis negaliojimo pagrindas
Galimybė supainioti
Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 1 dalies a punktas ir 8 straipsnio 1 dalies b punktas
Susitarimas dėl prekių ženklų koegzistavimo
Apimtis
Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalis

Ginčo aplinkybės
2007 m. vasario 12 d.
Montorsi Francesco & Figli SpA
pagal iš dalies pakeistą 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (
OL L 11, 1994, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146) (šis reglamentas buvo pakeistas 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 207/2009 dėl Europos Sąjungos prekių ženklo (
OL L 78, 2009, p. 1
)) pateikė Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybai (EUIPO) paraišką įregistruoti Europos Sąjungos prekių ženklą.
Prašomas įregistruoti prekių ženklas yra žodinis žymuo MONTORSI F. & F.
Prekės, kurioms prašoma įregistruoti prekių ženklą, priskiriamos prie peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 29 klasės ir atitinka tokį aprašymą: „Mėsa, žuvis, paukštiena ir žvėriena; mėsos ekstraktai; konservuoti, džiovinti, virti ir kepti vaisiai ir daržovės; drebučiai, uogienės, kiaušiniai, pienas ir pieno produktai; maistiniai aliejai ir riebalai“.
Europos Sąjungos prekių ženklo paraiška buvo paskelbta 2007 m. liepos 30 d.
Bendrijos prekių ženklų biuletenyje
Nr. 38/2007, o atitinkamas prekių ženklas įregistruotas 2008 m. sausio 18 d.
2010 m. gruodžio 28 d. įstojusi į bylą šalis
Casa Montorsi Srl
pagal Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 1 dalies a punktą paprašė pripažinti ginčijamo prekių ženklo registraciją negaliojančia visoms šio sprendimo 3 punkte nurodytoms prekėms.
Prašymas pripažinti registraciją negaliojančia buvo grįstas ankstesniu žodiniu Italijos prekių ženklu
Casa Montorsi
, kurio paraiška pateikta 1995 m. vasario 24 d., kuris įregistruotas 1998 m. birželio 2 d. numeriu 751820 ir jo registracija vėliau atnaujinta; jis žymi prie 29 klasės priskirtas prekes ir atitinka tokį aprašymą: „Mėsa, žuvis, paukštiena ir žvėriena; mėsos ekstraktai; konservuoti, džiovinti, virti ir kepti vaisiai ir daržovės; drebučiai, uogienės, kompotai; kiaušiniai, pienas ir pieno produktai; maistiniai aliejai ir riebalai“.
Grindžiant prašymą pripažinti registraciją negaliojančia nurodytas pagrindas yra Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punkte nurodytas pagrindas, susijęs su galimybės supainioti egzistavimu.
Vykstant administracinei procedūrai ginčijamas prekių ženklas buvo perduotas
Negroni SpA
, paskui ieškovei
Agricola italiana alimentare SpA
(AIA).
Ieškovė prašė atmesti prašymą pripažinti registraciją negaliojančia, nes jis prieštarauja susitarimui, kurį ji pasirašė su įstojusia į bylą šalimi 2000 m. gegužės 4 d. (toliau – susitarimas) ir pagal kurį jos sutiko su jų atitinkamų prekių ženklų koegzistavimu Italijos rinkoje, taip pat įsipareigojo neprieštarauti viena kitai dėl jų naudojimo. Ieškovė taip pat paprašė pateikti ankstesnio prekių ženklo naudojimo įrodymų.
2014 m. kovo 20 d. Anuliavimo skyrius nusprendė, kad ginčijamo prekių ženklo registracija prekėms „mėsa, žuvis, paukštiena ir žvėriena; kiaušiniai“ negalioja, tačiau patvirtino jos galiojimą kitoms šiuo prekių ženklu žymimoms prekėms: „mėsos ekstraktai; konservuoti, džiovinti, virti ir kepti vaisiai ir daržovės; drebučiai, uogienės, kompotai; kiaušiniai, pienas ir pieno produktai; maistiniai aliejai ir riebalai“ bei kitoms prekėms, nepaminėtoms ginčijamu prekių ženklu žymimų prekių sąraše.
Anuliavimo skyrius manė, kad susitarimas nekliudo įstojusios į bylą šalies prašymą pripažinti registraciją negaliojančia laikyti priimtinu, nes šis susitarimas, kurio turinys yra neapibrėžtas, kiek tai susiję su teritorija ir laikotarpiu, negali būti laikomas aiškiu sutikimu, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalį. Dėl įstojusios į bylą šalies pateikto ankstesnio prekių ženklo naudojimo įrodymų Anuliavimo skyrius nusprendė, kad šie įrodymai buvo pateikti, bet tik dėl prekių „Kumpiai, šalti užkandžiai ir dešros“, priskiriamų prie subkategorijos „mėsa“. Dėl prekių palyginimo jis pažymėjo, kad iš ginčijamu prekių ženklu žymimų prekių tik „mėsa, žuvis, paukštiena ir žvėriena; kiaušiniai“ yra tapatūs prekėms, kurioms naudotas ankstesnis prekių ženklas, t. y. prekėms, priskiriamoms prie subkategorijos „mėsa“, ar panašūs į jas. Dėl žymenų palyginimo jis pažymėjo, kad ginčijamo prekių ženklo panašumo į ankstesnį prekių ženklą laipsnis yra vidutinis, nes abiejuose šiuose prekių ženkluose yra ta pati Montorsi pavardė. Galiausiai Anuliavimo skyrius manė, kad dėl prekių ir prekių ženklų, dėl kurių vyksta ginčas, tapatumo ar panašumo Italijos visuomenė gali supainioti ginčijamu prekių ženklu žymimas prekes „mėsa, žuvis, paukštiena ir žvėriena; kiaušiniai“, todėl šio prekių ženklo registracija turi būti pripažinta negaliojančia toms prekėms.
2014 m. gegužės 12 d. pagal Reglamento Nr. 207/2009 58–64 straipsnius ieškovė pareiškė apeliaciją EUIPO dėl Anuliavimo skyriaus sprendimo, kad ginčijamo prekių ženklo registracija toliau galiotų prekėms „mėsa, žuvis, paukštiena ir žvėriena; kiaušiniai“.
2016 m. balandžio 28 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) EUIPO pirmoji apeliacinė taryba atmetė apeliaciją.
Apeliacinė taryba visų pirma pažymėjo, kad ieškovė joje neginčijo jokių jos vertinimų dėl ankstesnio prekių ženklo naudojimo įrodymų, žymenų ir prekių panašumo ir galimybės supainioti. Vienintelis apeliacijos pagrindas buvo grindžiamas susitarimu, kuris, pasak ieškovės, neleidžia paduoti prašymo pripažinti ginčijamo prekių ženklo registraciją negaliojančia dėl galimybės supainioti.
Apeliacinė taryba manė, kad susitarimas, kuris reguliuoja privačius interesus, EUIPO nėra privalomas, tačiau ji turi nuspręsti, ar remiantis šiuo susitarimu galima teigti, kad egzistuoja „aiškus sutikimas su įregistravimu“, kaip numatyta Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalyje, arba kad prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, koegzistuoja. Apeliacinė taryba manė, kad iš susitarimo neišplaukia tokio sutikimo prielaida. Ji pridūrė, kad net jei būtų atsižvelgta į susitarimo dalį, kurioje susitarimo šalys „pripažįsta, kad jų atitinkami prekių ženklai [gali] koegzistuoti“, dar reikėtų įrodyti, kad koegzistavimą nulėmė tai, kad atitinkama visuomenė negali painioti prekių ženklų, o tai reikalautų įrodyti, kad prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, buvo naudojami kartu pakankamai ilgą laikotarpį iki ginčijamo prekių ženklo paraiškos padavimo. Toks vienalaikio naudojimo įrodymas ir juo labiau įrodymas, kad toks vienalaikis naudojimas nekelia jokios supainiojimo rizikos, nebuvo pateiktas. Taigi, Apeliacinė taryba atmetė apeliaciją.
Šalių reikalavimai
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
—
panaikinti ginčijamą sprendimą,
—
priteisti iš EUIPO bylinėjimosi išlaidas.
VRDT ir įstojusi į bylą šalis Bendrojo Teismo prašo:
—
atmesti ieškinį,
—
priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Dėl teisės
Savo ieškiniui pagrįsti ieškovė nurodo du pagrindus, susijusius, pirma, su Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 1 dalies a punkto, siejamo su šio reglamento 8 straipsnio 1 dalies b punktu, pažeidimu ir, antra, su šio reglamento 53 straipsnio 3 dalies pažeidimu.
Reikia pradėti nuo antrojo pagrindo nagrinėjimo.
Dėl antrojo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalies pažeidimu
Ieškovė tvirtina, kad susitarimo šalys neabejotinai sutiko su jų atitinkamų esamų ir būsimų prekių ženklų koegzistavimu Italijos rinkoje, todėl įstojusi į bylą šalis negali prašyti pripažinti ginčijamo prekių ženklo registraciją negaliojančia.
Ieškovė teigia, kad įstojusi į bylą šalis bet kuriuo atveju negali nesutikti su ginčijamo prekių ženklo registracija kiekvienoje Europos Sąjungos šalyje, išskyrus Italiją, nei, atsižvelgiant į susitarimą, su šio prekių ženklo registracija Italijoje.
Ieškovė kaltina Apeliacinę tarybą, kad neatsižvelgė į registracijos negaliojimo pagrindų, kylančių iš ankstesnių teisių, dėl kurių vyksta ginčas, „santykinumo principą“. Pasak jo, santykiniai atmetimo pagrindai gina tik privačius interesus. Ankstesnės teisės savininko sutikimas neleidžia pašalinti absoliutaus atmetimo pagrindo, tačiau toks sutikimas leidžia pašalinti santykinį atmetimo pagrindą. Jos nuomone, pagal Bendrojo Teismo jurisprudenciją dviejų prekių ženklų konfliktas paveikia tik konkuruojančias įmones, o ne vartotojus.
Konkrečiai dėl Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalies pažeidimo ieškovė pirmiausia ginčija ginčijamo sprendimo 25 punkto pirmuose dviejuose sakiniuose esantį Apeliacinės tarybos teiginį, kad sutikimas dėl prekių ženklo įregistravimo laikomas duotu tik tada, kai tiksliai nurodytas registruojamas žymuo, o taip esą nėra šiuo atveju.
Ji teigia, kad susitarime minimas ne pats prekių ženklas MONTORSI, bet kalbama apie esamas ir būsimas žodžio „montorsi“ registracijas ar jo naudojimą, kai žymuo yra skiriamasis atsižvelgiant į prie 29 klasės priskiriamas prekes. Nėra jokios prasmės šio teiginio aiškinti griežtai, nes kai buvo sudarytas susitarimas nė viena iš jo šalių nebuvo prekių ženklo MONTORSI siaurąja prasme savininkė. Todėl ieškovė tvirtina, kad, priešingai, nei ginčijamame sprendime teigė Apeliacinė taryba, susitarimo šalys aiškiai sutiko ne tik su prekių ženklo MONTORSI siaurąja prasme, bet ir su bet kokio skiriamojo žymens, kuriame yra žodis „montorsi“, kaip šiuo atveju prekių ženklas MONTORSI F. & F., registracija ir naudojimu.
Antra, toliau ginčijamo sprendimo 25 punkte išdėstytą Apeliacinės tarybos aiškinimą, jog iš susitarimo nematyti, kad šalys aiškiai sutiko su ginčijamo prekių ženklo registravimu kaip Europos Sąjungos prekių ženklo, ieškovė laiko labai formaliu. Tiesa, kad susitarimas galioja tik Italijos teritorijoje. Vis dėlto šiuo atveju dėl Italijos teritorijos aiškiai duotas sutikimas neišvengiamai apima ir sutikimą dėl ginčijamo prekių ženklo įregistravimo Sąjungos lygmeniu. Kadangi įstojusi į bylą šalis sutiko su prekių ženklų koegzistavimu Italijos teritorijoje ir toks sutikimas apima būsimas prekių ženklų, kuriuose yra žodis „montorsi“, registracijas, būtų dabar nelogiška neigti šį dėl ginčijamo prekių ženklo duotą sutikimą, remiantis hipotetiniu konfliktu, apimančiu tik Italijos teritoriją. Ieškovė negalėtų nieko padaryti, jei įstojusi į bylą šalis bandytų panaikinti ginčijamo prekių ženklo registraciją, remdamasi ankstesnėmis teisėmis Prancūzijoje, Ispanijoje ar kitose Sąjungos šalyse, išskyrus Italiją.
EUIPO, palaikoma įstojusios į bylą šalies, mano, kad teiginį, jog įstojusios į bylą šalies susitarime duotas sutikimas reiškia, kad ji nebegali ginti ankstesnio prekių ženklo teisių, paneigia faktai. Ieškovė teisingai tvirtina, kad santykinių atmetimo pagrindų atveju ankstesnės teisės savininkas gali pasirinkti ginti ar ne savo prekių ženklą, o nusprendęs jį ginti jis veikia vadovaudamasis išimtinai savo interesais. Vis dėlto šiuo atveju įstojusi į bylą šalis aiškiai pasirinko ginti savo ankstesnį prekių ženklą, nes ji EUIPO pateikė prašymą pripažinti ginčijamo prekių ženklo registraciją negaliojančia. Tai, kad įstojusi į bylą šalis anksčiau pasirašė susitarimą ir galbūt atrodo, kad ji nesilaikė įsipareigojimų, numatytų tame pasirašytame susitarime, turi poveikį susitarimo šalių, kurios prireikus gali kreiptis į nacionalinius civilinius teismus ir juose nurodyti galimo sutarties nesilaikymo pasekmes, privačiai sferai.
Argumentas, kad santykiniai atmetimo pagrindai gina tik privačius interesus, nedaro įtakos išvadai dėl reikalavimo duoti aiškų sutikimą, kaip numatyta Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalyje. Ieškovės nurodytoje jurisprudencijoje buvo nagrinėjamas kitoks klausimas: asmenų, kurie ketina remtis santykiniais atsisakymo registruoti Europos Sąjungos prekių ženklą, galimybė pareikšti ieškinį.
Dėl EUIPO kompetencijos pažymėtina, kad ji tikrai turi atsižvelgti į minėtą susitarimą, pirma, tam, kad patikrintų, ar tame akte galima įžvelgti aiškų sutikimą dėl ginčijamo prekių ženklo įregistravimo, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalį, ir, antra, ar tenkinamos nagrinėjamų prekių ženklų koegzistavimo rinkoje, kaip reikšmingo veiksnio taikant Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 1 dalies a punktą, siejamą su šio reglamento 8 straipsnio 1 dalies b punktu, sąlygos.
Be to, iš susitarimo bet kuriuo atveju nematyti, kad įstojusi į bylą šalis aiškiai sutiko su ginčijamo prekių ženklo registravimu kaip Europos Sąjungos prekių ženklo. EUIPO primena, kad Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalies yra išimtinio pobūdžio nuostata, todėl turi būti aiškinama siaurai. Kad susitarimas būtų laikomas sutikimu dėl ginčijamo prekių ženklo įregistravimo, jame sutikimas turi būti nurodytas aiškiai, akivaizdžiai ir eksplicitiškai, o įrodinėjimo pareiga tenka tai šaliai, kuri remiasi sutikimu, nes kita susitarimo šalis neturi įrodyti savo nesutikimo.
Kaip matyti iš aiškių ginčijamame sprendime išdėstytų motyvų, susitarime nėra duota jokio aiškaus ir tikslaus sutikimo dėl ginčijamo prekių ženklo įregistravimo kaip Europos Sąjungos prekių ženklo. Susitarimas atrodo neaiškus ir netikslus. Susitarimo teritorinė apimtis ir taikymo laikotarpis nėra aiškiai nurodyti. Konkrečiai prekių ženklas MONTORSI F. & F. nėra teisingai identifikuotas susitarime. Iš tikrųjų, pirma, jis neminimas pasirašytoje sutartyje. Antra, žodžiai „Bendrijos“ ar „Europos“ niekur nevartojami susitarime, jame minimos tik registracijos Italijoje ir
Tribunale di Modena
(Modenos teismas, Italija) nagrinėjamas teisinis ginčas. Galiausiai susitarimo 2 punkte teigiama, jog „šalys pripažįsta, kad kiekvienos iš jų iki šiol įregistruoti ir (ar) 29 tarptautinės klasės prekėms naudojami skiriamieji žymenys gali koegzistuoti“. Turint omenyje, kad ginčijamas prekių ženklas buvo įregistruotas 2008 m. sausio 18 d., šis esminis sutarties punktas taip pat leistų daryti išvadą, kad ginčijamas prekių ženklas tikrai negali būti laikomas susitarimo dalimi. Todėl atrodytų, kad susitarimai dėl prekių ženklų ir registracijų koegzistavimo apima tik Italijos registracijas, kaip teisingai pažymėta ginčijamame sprendime. Bet kuriuo atveju EUIPO mano, kad faktas, jog ginčijamas prekių ženklas nebuvo aiškiai identifikuotas susitarime, pats savaime yra pakankamas motyvas paneigti teiginį, kad įstojusi į bylą šalis davė savo aiškų sutikimą registruoti šį prekių ženklą Sąjungoje.
Be to, priešingai, nei teigia ieškovė, susitarimo šalys nesutaria dėl tam tikrų esminių šio susitarimo punktų aiškinimo, ypač dėl to, ar susitarimas taikomas tik nacionaliniams prekių ženklams, ar taip pat užsienio, tarptautiniams arba Europos Sąjungos prekių ženklams.
Nevienodą susitarimo aiškinimą patvirtina ir šalių elgesys EUIPO ir nacionaliniuose teismuose. Šis elgesys nėra aiškus, nuoseklus ir taikus.
Darytina išvada, kad susitarime nėra „aiškaus įstojusios į bylą šalies sutikimo“ su ginčijamo prekių ženklo registravimu. Apeliacinė taryba nepadarė jokio Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalies pažeidimo.
Įstojusi į bylą šalis tvirtina, kad, kaip patvirtinta, beje, Anuliavimo skyriaus sprendime ir ginčijamame sprendime, galimi privatūs šalių susitarimai tikrai nėra privalomi EUIPO. Šiuo atžvilgiu nėra jokios teisinės bazės. Tai irgi susiję su tuo, kad sutarčių poveikis šalims yra santykinis ir nesuderinamas su sprendimo dėl protesto ar registracijos pripažinimo negaliojančia
erga omnes
poveikiu. Taigi, egzistuoja viešas interesas, kurį reikia apsaugoti. Todėl Apeliacinė taryba teisingai tvirtino, kad susitarimas yra neprivalomas EUIPO, ji tik turi išsiaiškinti, ar remiantis juo galima teigti, kad egzistuoja sutikimas arba prekių ženklai koegzistuoja.
Įstojusi į bylą šalis taip pat tvirtina, kad sutikimo egzistavimas nėra įrodytas pirmiausia dėl to, kad, kaip pažymėjo Apeliacinė taryba, susitarimas yra netiksliai suformuluotas, ir, antra, dėl to, kad tada ieškovės protestas dėl 2008 m. balandžio 15 d. pateiktos įstojusios į bylą šalies paraiškos numeriu 6832125 įregistruoti prekių ženklą CASA MONTORSI kaip Europos Sąjungos prekių ženklą neturėtų jokios prasmės. Tai rodo, kad ieškovės argumentai yra prieštaringi.
Bet kuriuo atveju ginčijamas prekių ženklas nėra konkrečiai minimas susitarime ir, kaip teisingai pažymima ginčijamame sprendime, susitarime taip pat neminimi žodžiai „Bendrijos prekių ženklas“„Bendrijos registracija“ ar „Europos prekių ženklas“. Sutikimas negali būti nei implicitinis, nei numanomas. Apeliacinė taryba nėra „labai formali“. Ieškovė nori bet kokia kaina aiškinti susitarimą taip, kaip jai patogiau.
Reikia priminti, kad Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 1 dalies a punkte, be kita ko, numatyta, kad, „[p]adavus prašymą Tarnybai, [Europos Sąjungos] prekių ženklo įregistravimas paskelbiamas negaliojančiu, jeigu yra 8 straipsnio 2 dalyje minėtas ankstesnis prekių ženklas ir tenkinamos to straipsnio 1 <…> dalyje keliamos sąlygos“.
Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad „[Europos Sąjungos] prekių ženklas negali būti paskelbtas negaliojančiu, jeigu šio straipsnio 1 arba 2 dalyje nurodytų teisių savininkas prieš paduodant prašymą pripažinti negaliojančiu arba priešieškinį aiškiai sutinka su Bendrijos prekių ženklo įregistravimu“.
Taigi, Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalis reikalauja, kad ankstesnės teisės savininkas duotų aiškų sutikimą dėl Europos Sąjungos prekių ženklo registravimo, kad vėliau negalėtų pateikti prašymo dėl to prekių ženklo registracijos pripažinimo negaliojančia.
Byloje, kurioje ginčijamų prekių ženklų savininkas teigė, kad šių prekių ženklų registraciją pripažinti negaliojančia prašantis asmuo dėl galimybės supainioti sutiko su jų registravimu dėl to, be kita ko, kad jie taikiai koegzistavo ir buvo sudarytas koegzistavimo susitarimas, Bendrasis Teismas priminė, kad teisės savininko sutikimas turi būti aiškus, kad būtų galima įregistruoti žymenį, kuris galėtų klaidinti. Remdamasis tuo Bendrasis Teismas padarė išvadą, viena vertus, kad taikus prekių ženklų koegzistavimas negali pakeisti aiškaus sutikimo, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalį. Kita vertus, dėl koegzistavimo susitarimo Bendrasis Teismas, konstatavęs, kad jis sudarytas ne dėl ginčijamų prekių ženklų, o dėl kito prekių ženklo, nusprendė, kad, nesant aiškaus šalių sutikimo, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalį, toks susitarimas negali būti aiškinamas taip, kad išeitų už jo taikymo srities ribų. Bendrasis Teismas konstatavo, kad toks aiškus sutikimas nebuvo duotas (2015 m. birželio 3 d. Sprendimo Pensa Pharma / VRDT – Ferring ir Farmaceutisk Laboratorium Ferring (PENSA PHARMA ir pensa),
T‑544/12 ir T‑546/12
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2015:355
,
,
,
,
ir
punktai).
Šiuo atveju įvadinėje susitarimo dalyje (A–C punktuose) minimas
Tribunale di Modena
(Modenos teismas) nagrinėjamas šalių teisinis ginčas dėl žodžio „montorsi“ naudojimo džiovintos mėsos sektoriuje ir šalių derybos siekiant išspręsti šį ginčą ir išvengti teisinių ginčų ateityje dėl šio žodžio, kiek tai susiję su visomis prie 29 klasės priskiriamomis prekėmis. Šioje įvadinėje susitarimo dalyje minimi Italijos prekių ženklai, kuriuose yra žodis „montorsi“.
Susitarimo 2 punkto pirmoje pastraipoje numatyta, jog „šalys pripažįsta, kad kiekvienos iš jų iki šiol įregistruoti ir (ar) 29 tarptautinės klasės prekėms (be kita ko, mėsai, žuviai, paukštienai ir žvėrienai, mėsos ekstraktams; konservuotiems, džiovintiems, virtiems ir keptiems vaisiams ir daržovėms, drebučiams, uogienėms, kompotams, kiaušiniams, pienui ir pieno produktams; maistiniams aliejams ir riebalams) naudojami skiriamieji žymenys gali koegzistuoti“. Susitarimo 2 punkto antroje pastraipoje numatyta, kad „todėl pačios šalys, ir jų teisių perėmėjai, abipusiai atsisako ginčyti atitinkamas šių žymenų registracijas kaip prekių ženklų ir prieštarauti kitos šalies atliekamam šių žymenų naudojimui, nepaisant to, ar jie būtų naudojami kaip firmos vardas, prekių ženklas, iškaba ar kita netipiška forma“. Susitarimo 3 punkte, be kita ko, numatyta: „[š]alys atsisako kelti bet kokias pretenzijas, kurių jos galėtų turėti dėl iki šiol kitos šalies atliekamo skiriamojo žymens MONTORSI naudojimo“.
Kaip pažymėjo EUIPO, susitarime minimi žymenys, registracijos Italijoje ir teisinis ginčas Italijoje. Jame nekalbama apie Sąjungą ar Sąjungos teisę. Susitarime minimas žodis „montorsi“, bet ne šioje byloje ginčijamas žodinis žymuo MONTORSI F. & F. Be to, susitarime minimas prekių ženklų koegzistavimas ir atsisakymas ginčyti susijęs tik su „iki šiol“, t. y. su iki 2000 m. gegužės 4 d. įregistruotais ar naudojamais žymenimis. Galiausiai, remiantis susitarimu, šalys atsisako bet kokių pretenzijų, kurių galėtų turėti dėl „kitos šalies atliekamo skiriamojo žymens MONTORSI naudojimo“.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad, kaip iš esmės pažymėjo Anuliavimo skyrius ir Apeliacinė taryba, susitarimas apsiriboja tik iki jo sudarymo Italijoje įregistruotais ar naudojamais žymenimis. Kaip teisingai pažymėjo Apeliacinė taryba, susitarimo tekstas leidžia neabejotinai manyti, kad susitarimai dėl prekių ženklų koegzistavimo ir įregistravimo yra susiję tik su Italijos prekių ženklais. Susitarime neminimas šioje byloje nagrinėjamas žymuo MONTORSI F. & F., juo labiau neminima šio žymens ar kokio kito žymens, kuriame yra žodis „montorsi“, registracija ateityje kaip Europos Sąjungos prekių ženklo.
Atsižvelgiant į šiuos dalykus, kurie bent jau rodo, kad susitarime šalys neišreiškė nuomonės dėl prekių ženklų, kuriuose yra žodis „montorsi“, registravimo Sąjungos lygmeniu, ir į tai, kad Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalyje numatytas sutikimas turi būti aiškus, Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, kad, remiantis susitarimu, negalima teigti, jog įstojusi į bylą šalis davė aiškų sutikimą dėl žymens MONTORSI F. & F. įregistravimo kaip Europos Sąjungos prekių ženklo.
Ši išvada, priešingai, nei teigia ieškovė, nėra labai formali. Ji išplaukia iš susitarimo sąlygų ir Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalies reikalavimų. Beje, pati ieškovė sutinka, kad susitarimo galiojimas apsiriboja Italijos teritorija. Kaip iš esmės pažymi įstojusi į bylą šalis, ieškovė bando suteikti susitarimui reikšmę, kuri neatitinka jo teksto.
Vis dėlto ieškovė tvirtina, kad ši išvada nėra labai logiška, nes ji galėtų įregistruoti ginčijamą prekių ženklą kiekvienoje Sąjungos šalyje, išskyrus Italiją, todėl, kad dėl sudaryto susitarimo įstojusi į bylą šalis neturi ankstesnių teisių šiose šalyse, net pačioje Italijoje. Ieškovė priduria, kad būtų nelogiška pripažinti negaliojančiu Sąjungos lygmeniu įregistruotą ginčijamą prekių ženklą dėl nurodomos ir tik Italijoje konstatuotos galimybės supainioti, nes pagal susitarimą įstojusi į bylą šalis kaip tik atsisakė ginčyti prekių ženklą Italijoje, o tai reiškia, kad ji pripažino, jog Italijoje egzistuoja galimybė supainioti.
Šie ieškovės argumentai negali paneigti Apeliacinės tarybos požiūrio.
Iš tikrųjų tai, kad dėl ekonominių, strateginių ar kitų priežasčių įstojusi į bylą šalis nusprendė, užuot teisiškai ginčijusis su ieškove, su ja susitarti dėl susitarimo sudarymo momentu egzistavusių jų atitinkamų žymenų ir prekių ženklų koegzistavimo Italijoje, nereiškia, kad įstojusi į bylą šalis atsisakė teisės reikšti protestus dėl Europos Sąjungos prekių ženklo. Toks sutikimas nereiškia, kad galima susitarime pripažinta supainiojimo rizika Italijoje, neišeinant už susitarimo dėl koegzistavimo ribų, turėtų būti laikoma prisiimta ir ne šiame kontekste, konkrečiai – Europos Sąjungos prekių ženklo atveju. Dėl tokio prekių ženklo įstojusi į bylą šalis, jei nėra aiškaus sutikimo dėl šio prekių ženklo įregistravimo, išlaiko teisę remtis galimybe supainioti.
Be to, reikia pažymėti, kad ieškovė nepripažino šios teisės įstojusiai į bylą šaliai, tačiau reikalavo jos sau pačiai. Kaip matyti iš EUIPO bylos medžiagos ir kaip pažymi EUIPO ir įstojusi į bylą šalis, ieškovė šioje byloje nepripažįsta įstojusios į bylą šalies teisės prašyti pripažinti ginčijamo prekių ženklo registraciją negaliojančia, tačiau pati iš karto pareiškė protestą dėl įstojusios į bylą šalies pateikto prašymo įregistruoti žymenį CASA MONTORSI kaip Europos Sąjungos prekių ženklą. Vis dėlto iš susitarimo tikrai nematyti, kad jame būtų įtvirtinti asimetriniai šalių įsipareigojimai. Priešingai, susitarime numatytas abipusis šalių sutikimas su jo sudarymo momentu egzistuojančių jų atitinkamų žymenų ir prekių ženklų koegzistavimu.
Dėl teiginio, kad santykiniai atmetimo pagrindais ginami tik privatūs interesai ir kad ankstesnės teisės savininko sutikimas yra privalomas EUIPO, pakanka pažymėti, kad toks sutikimas dėl ginčijamo prekių ženklo įregistravimo šioje byloje bet kuriuo atveju nebuvo duotas.
Be to, kaip iš esmės pažymėjo EUIPO ir įstojusi į bylą šalis, teismo sprendimas, kuriuo ieškovė grindžia šį teiginį, nėra susijęs su susitarimo dėl prekių ženklų koegzistavimo taikymo EUIPO apimties klausimu. Tas teismo sprendimas yra susijęs su kitokiu ir šioje byloje reikšmės neturinčiu klausimu dėl asmenų, galinčių remtis absoliučiu ar santykiniu atsisakymo registruoti Europos Sąjungos prekių ženklą pagrindu (2008 m. liepos 8 d. Sprendimo Lancôme / VRDT – CMS Hasche Sigle (COLOR EDITION),
T‑160/07
,
EU:T:2008:261
,
–
punktai).
Atsižvelgiant į šiuos argumentus, darytina išvada, kad antrasis panaikinimo pagrindas yra nepagrįstas ir turi būti atmestas.
Dėl pirmojo panaikinimo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 1 dalies a punkto, siejamo su šio reglamento 8 straipsnio 1 dalies b punktu, pažeidimu
Ieškovė tvirtina, kad Apeliacinės tarybos vertinimas, jog ji turėjo įrodyti ne tik tai, kad sutinka su prekių ženklų koegzistavimu, bet ir tai, kad šį koegzistavimą lėmė galimybės supainioti nebuvimas, yra klaidingas.
Pasak ieškovės, Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 1 dalies a punktu ir 8 straipsnio 1 dalies b punktu siekiama apsaugoti ne tik vartotojo, bet ir ankstesnių teisių savininkų interesus. Galimos supainiojimo rizikos buvimas nėra reikšmingas, nes, pavyzdžiui, šiuo atveju ankstesnės teisės savininkas aiškiai sutiko su prekių ženklų koegzistavimu Italijoje. Santykinių atmetimo pagrindų atveju ankstesnės teisės savininkas gali pasirinkti, ar ginti savo prekių ženklą, o nusprendęs jį ginti, veikia tik savo interesais. Galima nauda visuomenei pasireiškia tiesiog kaip savininko ieškinio šalutinis poveikis.
Bet kuriuo atveju šio ieškinio sėkmė ir ginčijamo prekių ženklo išlaikymas „mėsai, žuviai, paukštienai, žvėrienai; kiaušiniams“ nepakeistų situacijos Italijos rinkoje, kur ir toliau koegzistuotų ankstesnis prekių ženklas ir Italijos prekių ženklas MONTORSI F. & F.
EUIPO ir įstojusi į bylą šalis ginčija ieškovės poziciją.
EUIPO tvirtina, kad nors dviejų prekių ženklų koegzistavimas rinkoje galbūt galėtų sumažinti šių dviejų prekių ženklų painiojimo riziką, į tokią galimybę galima būtų atsižvelgti tik tada, jei bent jau per administracinę procedūrą paraišką dėl Europos Sąjungos prekių ženklo pateikęs asmuo įrodytų, kad tokį koegzistavimą lėmė supainiojimo rizikos nebuvimas. Be to, koegzistavimo laikotarpis turėtų būti pakankamai ilgas, kad galėtų daryti poveikį vartotojo suvokimui.
Taigi, ieškovė turėjo įrodyti, kad atitinkami Italijos vartotojai susidurdavo su vienalaikiu prekių ženklų, kuriuose yra žodis „montorsi“, naudojimu ir kad toks naudojimas nebuvo klaidinantis. Kadangi įrodymų dėl prekių ženklų, dėl kurių vyksta ginčas, koegzistavimo rinkoje ir to, kad jie koegzistavo dėl to, kad nebuvo painiojami, nebuvo pateikta, koegzistavimas, kuriuo remiasi ieškovė, negali būti laikomas veiksniu, į kurį reikia atsižvelgti vertinant galimybę supainioti.
Be to, galimybės supainioti buvimo ar nebuvimo vertinimas reiškia, kad reikia atsižvelgti į visus reikšmingus veiksnius, tarp kurių yra ne tik nagrinėjamų prekių ženklų koegzistavimas, bet ir prekių ženklų bei prekių panašumo laipsnis.
Įstojusi į bylą šalis tvirtina, kad ieškovės argumentavimas, kad esą galimybė supainioti nėra svarbus klausimas, nes kalbama tik apie prekių ženklo savininko privačius interesus, yra grindžiamas klaidinga prielaida, kad santykiniai atmetimo pagrindai yra skirti apsaugoti ne vartotojų, o ankstesnių teisių savininkų interesams.
Įstojusi į bylą šalis, be kita ko, pažymi, kad prekių ženklų koegzistavimo prielaida paprastai reiškia, kad dėl galimo žymenų susidūrimo rinkoje egzistuoja galimybė suklaidinti visuomenę ir kad susitarimas dėl koegzistavimo tikrai neturėtų kenkti vartotojų, kurie neturėtų būti klaidinami, apsaugos tikslui.
Nepaisant šių svarstymų, reikėtų pažymėti, kad prašymo pripažinti registraciją negaliojančia dalykas šiuo atveju yra Europos Sąjungos prekių ženklas, kuris visais atžvilgiais yra užsienio prekių ženklas, palyginti su nacionaliniu prekių ženklu, ir jo galiojimas apima visas Sąjungos šalis, be to, nacionaliniu prekių ženklu galima veiksmingai remtis Europos Sąjungos prekių ženklo atžvilgiu. Atitinkama teritorija šioje byloje yra ne Italija, o Sąjunga. Jokie „teisiniai svarstymai“ neturėtų tokie nelogiški, kad būtų galima manyti, jog galimas sutikimas dėl įregistravimo tik vienoje šalyje turi būti išplėstas kitoms 27 valstybėms narėms.
Be to, ginčijamo prekių ženklo paraiška buvo paduota 2007 m. vasario 12 d., todėl galima šio prekių ženklo transformacija pagal Reglamento Nr. 207/2009 112 straipsnį į nacionalinį Italijos prekių ženklą bet kuriuo atveju įvyktų po susitarimo sudarymo. Vadinasi, nacionalinis prekių ženklas, kuris atsirastų dėl tokios transformacijos, jokiu būdu negalėtų koegzistuoti su „kiekvienos iš [šalių] iki šiol įregistruotais ir (ar) 29 tarptautinės klasės prekėms naudojamais skiriamaisiais žymenimis“ (susitarimo 2 punktas), nes 2000 m. gegužės 4 d. pasirašant susitarimą jis neegzistavo. Nuoroda į ieškovės tapatų Italijos prekių ženklą, kuris buvo įregistruotas nacionaliniu lygmeniu numeriu 1205683, nieko nereiškia, nes šis prekių ženklas taip pat yra vėlesnis už susitarimą: jo paraiška paduota 2006 m. lapkričio 22 d. ir jis įregistruotas 2009 m. liepos 1 d., todėl nepriskirtinas prie „kiekvienos iš [šalių] iki šiol įregistruotų ir (ar) 29 tarptautinės klasės prekėms naudojamų skiriamųjų žymenų“.
Galiausiai reikia pabrėžti, kad savo argumentavimu, jog susitarimas galioja tik Italijoje, o prašymas pripažinti registraciją negaliojančia yra nepriimtinas dėl to, kad grindžiamas ankstesne nacionaline teise, ieškovė pripažįsta, kad jos prekių ženklus, dėl kurių paraiškos paduotos ar kurie įregistruoti už nacionalinės teritorijos ribų, iš principo gali laisvai ginčyti įstojusi į bylą šalis, o tai rodytų, kad problema susijusi ne su paties prašymo pripažinti registraciją negaliojančia galiojimu ar priimtinumu, t. y. su viešo intereso apsaugos principo taikymu, o tik su galimu pažeidimu privataus intereso, grindžiamo privataus susitarimo, dėl kurio EUIPO negali turėti kompetencijos, egzistavimu.
Nagrinėjant antrąjį panaikinimo pagrindą buvo konstatuota, kad susitarime nėra jokio įstojusios į bylą šalies aiškaus sutikimo dėl ginčijamo prekių ženklo įregistravimo kaip Europos Sąjungos prekių ženklo. Paskui buvo pažymėta, kad Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalis nedraudžia įstojusiai į bylą šaliai paduoti prašymą dėl ginčijamo prekių ženklo registracijos pripažinimo negaliojančia remiantis galimybe supainioti. Pateikdama šį panaikinimo pagrindą ieškovė vėl bergždžiai tvirtina, kad sutikimas su prekių ženklų koegzistavimu Italijoje neleistų dėl ginčijamo prekių ženklo veiksmingai remtis galimybe supainioti.
Be to, kas jau pasakyta, ieškovė dar teigia, kad Apeliacinės tarybos vertinimas, jog norėdama užginčyti prašymą pripažinti registraciją negaliojančia, ji turėjo įrodyti ne tik tai, kad sutiko su prekių ženklų koegzistavimu, bet ir tai, kad šį koegzistavimą lėmė galimybės supainioti nebuvimas, yra klaidingas.
Tokiam ieškovės požiūriui negalima pritarti.
Pirma, reikia pažymėti, kad Apeliacinė taryba nesakė, jog ieškovė turi įrodyti, kad sutinka su prekių ženklų koegzistavimu; ji tik pareiškė, kad ieškovė turi įrodyti šių prekių ženklų koegzistavimą.
Antra, reikia pažymėti, kad jurisprudencijoje pripažįstama, jog nors ankstesnių prekių ženklų koegzistavimas rinkoje galbūt gali sumažinti dviejų prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, supainiojimo riziką, į tokią galimybę atsižvelgiama tik tada, jeigu per procedūrą EUIPO ginčijamo Europos Sąjungos prekių ženklo savininkas tinkamai įrodė, kad toks koegzistavimas grindžiamas tuo, jog nėra rizikos, kad atitinkama visuomenė supainios ankstesnius prekių ženklus, kuriais jis remiasi, su ankstesniu prekių ženklu, kuriuo grindžiamas prašymas pripažinti registraciją negaliojančia, jei nagrinėjami ankstesni prekių ženklai ir prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, yra tapatūs (šiuo klausimu žr. 2005 m. gegužės 11 d. Sprendimo Grupo Sada / VRDT – Sadia (GRUPO SADA),
T‑31/03
,
EU:T:2005:169
,
punktą; 2007 m. lapkričio 7 d. Sprendimo NV Marly / VRDT – Erdal (Top iX),
T‑57/06
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2007:333
,
punktą; 2010 m. sausio 20 d. Sprendimo Nokia / VRDT – Medion (LIFE BLOG),
T‑460/07
,
EU:T:2010:18
,
punktą ir 2013 m. balandžio 10 d. Sprendimo Höganäs / VRDT – Haynes (ASTALOY),
T‑505/10
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2013:160
,
punktą).
Taigi, Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, kad norėdama užginčyti galimybe supainioti grindžiamą prašymą pripažinti registraciją negaliojančia ieškovė turėjo įrodyti (nors to nepadarė), pateikdama įrodymų, kaip antai nuomonių apklausų, vartotojų asociacijų pareiškimų ir kt., ne tik prekių ženklų koegzistavimą, bet ir tai, kad šį koegzistavimą lėmė galimybės supainioti nebuvimas.
Taigi, šis ieškinio pagrindas turi būti atmestas.
Kadangi nė vienas šio ieškinio pagrindas nėra pagrįstas, ieškinį reikia atmesti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė.
Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, iš jos priteisiamos bylinėjimosi išlaidos pagal EUIPO ir įstojusios į bylą šalies pateiktus reikalavimus.

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija),
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Priteisti iš
Agricola italiana alimentare SpA
(AIA) bylinėjimosi išlaidas.

Collins
Kancheva
Passer
Paskelbta 2017 m. liepos 13 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.