CELEX: 62019CJ0857
Zahtjev za prethodnu odluku
Tržišno natjecanje
Članak 102. UFEU‑a
Zloporaba vladajućeg položaja
Podjela nadležnosti između Europske komisije i nacionalnih tijela nadležnih za tržišno natjecanje
Uredba (EZ) br. 1/2003
Članak 11. stavak 6.
Lišavanje nadležnosti nacionalnih tijela nadležnih za tržišno natjecanje
Načelo ne bis in idem
Članak 50. Povelje Europske unije o temeljnim pravima

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 11. stavka 6. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101.] i [102. UFEU‑a] (
SL 2003., L 1, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.) i članka 50. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Slovak Telekom a.s. (u daljnjem tekstu: ST) i Protimonopolný úrada Slovenskej republiky (Ured Slovačke Republike za borbu protiv monopola) (u daljnjem tekstu: slovačko tijelo nadležno za tržišno natjecanje), u vezi sa zakonitošću odluke kojom se društvu ST izriče novčana kazna zbog zlouporabe njegova vladajućeg položaja, u smislu članka 102. UFEU‑a, primjenom cijena na maloprodajnim tržištima telekomunikacija i veleprodajnom tržištu međusobnog povezivanja, što dovodi do sniženja marže.
Pravni okvir
Uredba br. 1/2003
Uvodne izjave 6., 8. i 17. Uredbe br. 1/2003 glase:
„(6)
Kako bi osigurala učinkovito provođenje pravila zaštite tržišnog natjecanja [Unije], tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje trebaju biti bolje upoznata s njihovom primjenom. U ostvarenju tog cilja, trebaju biti ovlaštena primjenjivati pravo Zajednice.
[…]
(8)
Kako bi se osigurala učinkovita provedba pravila Zajednice o zaštiti tržišnog natjecanja i ispravno funkcioniranje mehanizama suradnje sadržanih u ovoj Uredbi, nužno je obvezati tijela nadležna za tržišno natjecanje i sudove država članica da isto tako primjenjuju članke [101.] i [102. UFEU‑a] kada primjenjuju nacionalne propise o zaštiti tržišnog natjecanja na sporazume i postupanja poduzetnika koji mogu utjecati na trgovinu između država članica.
[…]
(17)
Ako se propisi o zaštiti tržišnog natjecanja žele dosljedno primjenjivati, i ako se mrežom tijela želi upravljati na najbolji mogući način, neophodno je zadržati pravilo da tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje automatski gube svoju nadležnost ukoliko Komisija pokrene vlastiti postupak. Kada tijelo države članice nadležno za tržišno natjecanje već provodi postupak u određenom predmetu, a Komisija namjerava pokrenuti postupak, to treba učiniti što prije. Prije nego što pokrene postupak, Komisija će se konzultirati s nacionalnim tijelom.”
Člankom 11. stavcima 1. i 6. Uredbe br. 1/2003 predviđeno je:
„1.   Komisija i tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje usko surađuju u primjeni propisa [Unije] o tržišnom natjecanju.
[…]
6.   Ako Komisija pokrene postupak za donošenje odluke sukladno Poglavlju III., time tijelima država članica nadležnim za tržišno natjecanje prestaje nadležnost za primjenu članaka [101. UFEU‑a] i [102. UFEU‑a]. Ako je tijelo države članice nadležno za tržišno natjecanje već pokrenulo postupak i radi na predmetu, Komisija će pokrenuti postupak samo nakon što se o tome konzultira s nacionalnim tijelom nadležnim za tržišno natjecanje.”
U skladu s člankom 35. stavcima 3. i 4. Uredbe br. 1/2003:
„3.   Članak 11. stavak 6. primjenjuje se na tijela koje su odredile države članice uključujući sudove koji izvršavaju zadaće koje se odnose na pripremu i donošenje odluka koje su predviđene člankom 5. Primjena članka 11. stavka 6. ne odnosi se na sudove ako su nadležni za postupak preispitivanja, a postupaju u vezi s vrstama odluka iz članka 5.
4.   Ne dovodeći u pitanje stavak 3., u državama članicama u kojima su za donošenje određenih vrsta odluka predviđenih člankom 5. tijelo koje pokreće postupak pred sudskim tijelom odvojeni i različiti od tijela tužiteljstva te pod uvjetom da su ispunjeni uvjeti iz ovog stavka, primjena članka 11. stavka 6. ograničava se na tijelo koje je pokrenulo zahtjev, te će u takvom slučaju oni povući svoj zahtjev pred sudom kada Komisija pokrene postupak. Takvim povlačenjem zahtjeva postupak pred nacionalnim sudom smatrat će se okončanim.”
Uredba br. 773/2004
Članak 2. stavak 1. Uredbe Komisije (EZ) br. 773/2004 od 7. travnja 2004. o postupcima koje Komisija vodi na temelju članaka [101.] i [102. UFEU‑a] (
SL 2004., L 123, str. 18
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 298.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 622/2008 od 30. lipnja 2008. (
SL 2008., L 171, str. 3
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 243.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 773/2004), određuje:
„Komisija može odlučiti pokrenuti postupak s ciljem donošenja odluke na temelju poglavlja III. Uredbe (EZ) br. 1/2003 u svakom trenutku no ne kasnije od datuma kada donosi preliminarnu ocjenu iz članka 9. stavka 1. ove Uredbe, obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku ili zahtjev strankama da iskažu svoj interes za sudjelovanje u razgovorima o uvjetima nagodbe, ili od datuma kada se objavljuje javni poziv u skladu s člankom 27. stavkom 4. ove Uredbe, ovisno što je ranije.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Slovačko tijelo nadležno za tržišno natjecanje pokrenulo je 26. rujna 2005. postupak protiv društva ST zbog zlouporabe vladajućeg položaja na temelju članka 102. UFEU‑a. O pokretanju tog postupka u listopadu 2005. obaviješteni su Europska komisija i druga tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje. U listopadu 2007. slovačko tijelo nadležno za tržišno natjecanje dostavilo je Komisiji nacrt odluke kojom je utvrđeno da je društvo ST zlouporabilo svoj vladajući položaj.
Slovačko tijelo nadležno za tržišno natjecanje donijelo je 21. prosinca 2007. odluku kojom je utvrdilo da je društvo ST zlouporabilo svoj vladajući položaj.
Komisija je 13. lipnja 2008. od konkurenata društva ST zatražila informacije o njegovim određenim poslovnim praksama.
Od 13. do 15. siječnja 2009. Komisija je provela nenajavljenu pretragu u prostorima društva ST u suradnji sa slovačkim tijelom nadležnima za tržišno natjecanje.
Komisija je 8. travnja 2009. odlučila pokrenuti postupak protiv društva ST, u smislu članka 11. stavka 6. Uredbe br. 1/2003 i članka 2. stavka 1. Uredbe br. 773/2004 (u daljnjem tekstu: Komisijina odluka od 8. travnja 2009.). Komisija u toj odluci pojašnjava da se predmetni postupak odnosi, među ostalim, na mogućnost da društvo ST odbije pružiti izdvojeni pristup svojim lokalnim petljama i drugim veleprodajnim uslugama širokopojasnog pristupa kao i na praksu sniženja marže glede veleprodajnog pristupa lokalnoj petlji, drugih usluga veleprodajnog pristupa širokopojasnim mrežama i usluga maloprodajnog pristupa u Slovačkoj.
Rada Protimonopolného úradu Slovenskej republiky (Vijeće Ureda Slovačke Republike za borbu protiv monopola) 9. travnja 2009. preinačio je odluku slovačkog tijela nadležnog za tržišno natjecanje od 21. prosinca 2007. (u daljnjem tekstu: odluka od 9. travnja 2009.). Tom je odlukom izrekao društvu ST novčanu kaznu u iznosu od 525800000 slovačkih kruna (SKK) (17453362,54 eura) zbog toga što je zloupotrijebilo svoj vladajući položaj time što je donijelo strategiju istiskivanja marži između maloprodajnih cijena telekomunikacijskih usluga i cijena veleprodajnog međusobnog povezivanja. Prema ocjeni navedenog vijeća, te su povrede, prema predmetnim maloprodajnim službama, počinjene tijekom duljeg razdoblja od 1. svibnja 2001. do 9. travnja 2009., odnosno od datuma donošenja njegove odluke.
Društvo ST podnijelo je protiv odluke od 9. travnja 2009. tužbu pred Krajský súdom v Bratislave (Okružni sud u Bratislavi, Slovačka Republika), pri čemu je, među ostalim, istaknulo da je tijelo nadležno za donošenje navedene odluke Telekomunikačný úrad Slovenskej republiky (Ured za telekomunikacije Slovačke Republike), a ne slovačko tijelo nadležno za tržišno natjecanje. Presudom od 11. siječnja 2012. Krajský súd v Bratislave (Okružni sud u Bratislavi) poništio je odluku od 9. travnja 2009. Slovačko tijelo nadležno za tržišno natjecanje podnijelo je žalbu u kasacijskom postupku pred Najvyšší súdom Slovenskej republiky (Vrhovni sud Slovačke Republike). Rješenjem od 11. veljače 2014. sud koji je uputio zahtjev ukinuo je presudu Krajský súda v Bratislave (Okružni sud u Bratislavi) od 11. siječnja 2012. i vratio mu predmet na ponovno odlučivanje.
Komisija je 7. svibnja 2012. tužiteljima uputila obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku.
Komisija je 15. listopada 2014. donijela Odluku C(2014) 7465
final
o postupku na temelju članka 102. UFEU‑a i članka 54. Sporazuma o EGP‑u (Predmet AT.39523 – Slovak Telekom). U Odluci C(2014) 7465 Komisija je smatrala da je od 12. kolovoza 2005. do 31. prosinca 2010. poduzeće koje čine društva Deutsche Telekom AG i ST počinilo jedinstvenu i trajnu povredu članka 102. UFEU‑a, koja se u biti sastojala od sniženja marži i donošenja strategije odbijanja pristupa svojim lokalnim petljama.
Dana 21. lipnja 2017., slijedom rješenja kojim se upućuje prethodno pitanje od 11. veljače 2014., Krajský súd v Bratislave (Okružni sud u Bratislavi) donio je drugu presudu kojom je odbio tužbu društva ST. Društvo ST podnijelo je protiv te presude žalbu sudu koji je uputio zahtjev.
Sud koji je uputio zahtjev pozvao je društvo ST i slovačko tijelo nadležno za tržišno natjecanje da podnesu svoja očitovanja o poštovanju načela
ne bis in idem
, s obzirom na to da su navedeno tijelo i Komisija osudili društvo ST zbog zlouporabe vladajućeg položaja koja se sastoji od smanjenja marže za razdoblje od 12. kolovoza 2005. do 21. prosinca 2007.
Ta su očitovanja otkrila razliku u mišljenjima između društva ST i slovačkog tijela nadležnog za tržišno natjecanje glede postojanja povrede načela
ne bis in idem
, činjenice da Najvyšší súd Slovenskej republiky (Vrhovni sud Slovačke Republike) ne dijeli stajalište prema kojem su u svojim odlukama slovačko tijelo nadležno za tržišno natjecanje i Komisija ispitali različite proizvode te činjenice da je taj sud smatrao kako se predmet o kojem je riječ razlikuje od predmeta u kojem je donesena presuda Suda od 3. travnja 2019., Powszechny Zakład Ubezpieczeń na Życie (
C‑617/17
,
EU:C:2019:283
).
U tim okolnostima Najvyšší súd Slovenskej republiky (Vrhovni sud Slovačke Republike) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Znači li izraz ‚tijelima država članica nadležnim za tržišno natjecanje prestaje nadležnost za primjenu članaka [101.] i [102. UFEU‑a’ iz članka 11. stavka 6. Uredbe br. 1/2003] da tijela država članica gube ovlasti u pogledu primjene članaka [101.] i [102. UFEU‑a]?
2.
Odnosi li se članak 50. (pravo da se ne bude dva puta suđen ili kažnjen za isto kazneno djelo) Povelje i na slučajeve upravnih prekršaja u obliku zlouporabe vladajućeg položaja u smislu članka 102. UFEU‑a koje su Komisija i tijelo države članice sankcionirali odvojeno i neovisno u okviru izvršavanja svojih ovlasti na temelju članka 11. stavka 6. Uredbe 1/2003?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 11. stavak 6. prvu rečenicu Uredbe br. 1/2003 tumačiti na način da tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje prestaju biti nadležna za primjenu članaka 101. i 102. UFEU‑a kada Komisija pokrene postupak za donošenje odluke kojom se utvrđuje povreda tih odredbi.
S tim u vezi, valja podsjetiti na to da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i njezin kontekst te zadane ciljeve propisa kojeg je dio (presuda od 3. listopada 2019., Wasserleitungsverband Nördliches Burgenland i dr.,
C‑197/18
,
EU:C:2019:824
, t.
48.
i navedena sudska praksa).
U skladu s člankom 11. stavkom 6. prvom rečenicom Uredbe br. 1/2003, tijelima država članica nadležnim za tržišno natjecanje prestaje nadležnost za primjenu članaka 101. i 102. UFEU‑a kada Komisija pokrene postupak za donošenje jedne od odluka utvrđenih u poglavlju III. te uredbe kojima je cilj utvrditi povredu članaka 101. i 102. UFEU‑a, obvezati predmetne poduzetnike da okončaju navedene povrede, odrediti privremene mjere nakon
prima facie
utvrđenja takvih povreda, odrediti da su obveze koje su preuzeli poduzetnici obvezne ili utvrditi da se članci 101. i 102. UFEU‑a ne primjenjuju.
U skladu s člankom 35. Uredbe br. 1/2003, izraz „tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje” iz članka 11. stavka 6. prve rečenice Uredbe br. 1/2003 upućuje na upravna ili sudska tijela koja su odredila države članice, a koja pripremaju i donose odluke u skladu s člancima 101. i 102. UFEU‑a, kojima se nalaže prestanak povrede ili privremene mjere, kojima se prihvaćaju obveze ili izriču novčane kazne, periodične novčane kazne ili druge sankcije predviđene nacionalnim pravom.
Međutim, prestanak nadležnosti predviđen u članku 11. stavku 6. Uredbe br. 1/2003 ne primjenjuje se na sudove država članica kada odlučuju u svojstvu žalbenog suda protiv navedenih odluka. Nasuprot tomu, primjenjuje se u slučajevima u kojima, na temelju primjenjivog nacionalnog prava, tijelo postupa pred pravosudnim tijelom različitim od tijela nadležnog za kazneni progon. U takvom slučaju i kada su ispunjeni uvjeti iz članka 11. stavka 6. Uredbe br. 1/2003, navedeno tijelo svoj zahtjev mora povući pred pravosudnim tijelom i okončati nacionalni postupak.
Izraz „[a]ko Komisija pokrene postupak” iz članka 11. stavka 6. prve rečenice Uredbe br. 1/2003 nije definiran ni tom uredbom ni Uredbom br. 773/2004.
Međutim, glede pojma „pokretanje postupka” iz članka 9. Uredbe Vijeća br. 17 od 6. veljače 1962., Prva uredba o provedbi članaka [101.] i [102. UFEU‑a] (
SL 1962., 13, str. 204
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 3.), koju je Uredba br. 1/2003 zamijenila, Sud je već presudio da se taj pojam odnosi na akt Komisijina tijela kojim se izražava njegova namjera donošenja odluke na temelju prve od tih uredbi (vidjeti u tom smislu presudu od 6. veljače 1973., Brasserie de Haecht,
48/72
,
EU:C:1973:11
, t.
16.
).
Po analogiji s tim pojmom, izraz „[a]ko Komisija pokrene postupak” iz članka 11. stavka 6. prve rečenice Uredbe br. 1/2003 treba tumačiti na način da se odnosi, s formalnog stajališta, na Komisijin akt kojim ona obavještava poduzetnika da namjerava pokrenuti postupak radi donošenja jedne od odluka iz poglavlja III. te uredbe. Taj akt mora biti donesen u roku iz članka 2. stavka 1. Uredbe br. 773/2004.
Osim toga, iz sudske prakse Suda proizlazi da izraz „[a]ko Komisija pokrene postupak” s materijalnog gledišta ograničava doseg Komisijina lišavanja nadležnosti nacionalnih tijela nadležnih za tržišno natjecanje. Naime, već je presuđeno da se izuzeće iz članka 11. stavka 6. Uredbe br. 1/2003 odnosi na činjenice koje su predmet postupka koji je pokrenula Komisija (vidjeti u tom smislu rješenje od 29. siječnja 2020., Silgan Closures i Silgan Holdings/Komisija,
C‑418/19 P
, neobjavljeno,
EU:C:2020:43
, t.
73.
i
75.
).
Stoga se u aktu kojim Komisija obavještava poduzetnika o svojoj namjeri da pokrene postupak za donošenje jedne od odluka iz poglavlja III. te uredbe moraju navesti pretpostavljene povrede članaka 101. i 102. UFEU‑a koje je počinio jedan ili više poduzetnika tijekom jednog ili više razdoblja na jednom ili više tržišta proizvoda i jednom ili više zemljopisnih tržišta na koje se taj akt odnosi.
Iz toga slijedi da, kada Komisija na temelju članka 11. stavka 6. prve rečenice Uredbe br. 1/2003 pokrene postupak protiv jednog ili više poduzetnika zbog pretpostavljene povrede članka 101. ili 102. UFEU‑a, tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje prestaju biti nadležna za progon istih poduzetnika za ista navodno protutržišna ponašanja do kojih je došlo na istom ili istim tržištima proizvoda i na istom ili istim zemljopisnim tržištima u istom ili istim razdobljima.
Takvo tumačenje članka 11. stavka 6. prve rečenice Uredbe br. 1/2003 potkrijepljeno je kontekstom u kojem se on nalazi. Naime, ta odredba nalazi se u poglavlju IV. te uredbe, koje se odnosi na suradnju između Komisije i tijela država članica nadležnih za tržišno natjecanje. U tom poglavlju, članak 11. stavak 1. navedene uredbe predviđa da Komisija i tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje usko surađuju u primjeni propisa o tržišnom natjecanju Unije. U tu se svrhu člankom 11. stavkom 6. Uredbe br. 1/2003 predviđa ne samo da, ako Komisija pokrene postupak za donošenje odluke u skladu s poglavljem III., time tijelima država članica nadležnima za tržišno natjecanje prestaje nadležnost za primjenu članaka 101. i 102. UFEU‑a, nego i da će, ako je tijelo države članice nadležno za tržišno natjecanje već pokrenulo postupak i radi na predmetu, Komisija pokrenuti postupak tek nakon što se o tome konzultira s nacionalnim tijelom nadležnim za tržišno natjecanje.
Naposljetku, navedeno tumačenje članka 11. stavka 6. prve rečenice Uredbe br. 1/2003 poduprto je njezinim ciljem. Naime, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 6. i 8. navedene uredbe, njezin je cilj osigurati učinkovitu primjenu pravila tržišnog natjecanja Unije ovlašćivanjem tijela država članica nadležnih za tržišno natjecanje da paralelno s Komisijom primjenjuju to pravo. Paralelna primjena tih pravila mora se, međutim, također provoditi na dosljedan način i osigurati optimalno upravljanje mrežom javnih tijela zaduženih za njihovu provedbu. Međutim, kao što je to navedeno u uvodnoj izjavi 17. te uredbe, kako bi se osigurali potonji ciljevi, predviđeno je lišavanje nadležnosti nacionalnih tijela nadležnih za tržišno natjecanje u korist Komisije, kada ona pokrene postupak. Osim toga, paralelna primjena navedenih pravila ne može se primijeniti na troškove poduzetnika. Lišavanje nadležnosti nacionalnih tijela nadležnih za tržišno natjecanje omogućuje da se poduzetnike zaštiti od paralelnog progona tih tijela i Komisije (vidjeti u tom smislu presudu od 11. studenoga 1981., IBM/Komisija,
60/81
,
EU:C:1981:264
, t.
18.
i rješenje od 29. siječnja 2020., Silgan Closures i Silgan Holdings/Komisija,
C‑418/19 P
, neobjavljeno,
EU:C:2020:43
, t.
73.
).
Iz toga u ovom slučaju proizlazi da, s obzirom na to da je postupak koji je 26. rujna 2005. pokrenulo slovačko tijelo nadležno za tržišno natjecanje protiv društva ST pokrenulo tijelo države članice nadležno za tržišno natjecanje, u smislu članka 35. Uredbe br. 1/2003, Komisijinom odlukom od 8. travnja 2009., u smislu članka 2. stavka 1. Uredbe br. 773/2004, to tijelo nije prestalo biti nadležno, u skladu s člankom 11. stavkom 6. prvom rečenicom Uredbe br. 1/2003, za primjenu članka 102. UFEU‑a samo u dijelu u kojem se navedena odluka odnosila na iste protutržišne prakse koje je društvo ST navodno počinilo na istom ili istim tržištima proizvoda i istom ili istim zemljopisnim tržištima tijekom istog ili istih razdoblja poput onih koje su već predmet postupka koji se vodi pred tim tijelom.
Kako bi se utvrdilo je li to slučaj, valja podsjetiti na to da, dok je tumačenje dosega Komisijine odluke od 8. travnja 2009. zadaća Suda (vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2018., Western Sahara Campaign UK,
C‑266/16
,
EU:C:2018:118
, t.
44.
i navedenu sudsku praksu), na sudu koji je uputio zahtjev je da ocijeni doseg odluke nacionalnog tijela nadležnog za tržišno natjecanje poput one koju tužitelj u glavnom postupku osporava. Međutim, Sud je, kada nacionalnom sudu treba dati korisne odgovore u okviru prethodnog postupka, ovlašten dati upute na temelju spisa glavnog postupka kao i pisanih i usmenih očitovanja koja su mu podnesena, tako da omogući nacionalnom sudu donošenje odluke u konkretnom sporu o kojem odlučuje (vidjeti u tom smislu presudu od 24. rujna 2020., YS (Sustavi za kadrovske poslove),
C‑223/19
,
EU:C:2020:753
, t.
58.
).
Kao što to proizlazi iz Komisijine odluke od 8. travnja 2009., ona je pokrenula postupak protiv društva ST zbog navodnih zlouporaba vladajućeg položaja na tržištu usluga veleprodajnog pristupa širokopojasnim mrežama, poput veleprodajnog pristupa izdvojenoj lokalnoj petlji. Komisija je u njoj osobito navela da se navodno protupravne prakse koje treba ispitati odnose na pretjerano snižavanje marži u pogledu veleprodajnog pristupa izdvojenoj lokalnoj petlji i drugim širokopojasnim uslugama i njihovim odgovarajućim maloprodajnim uslugama u Slovačkoj.
Nasuprot tomu, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da se postupak pred slovačkim tijelom nadležnim za tržišno natjecanje odnosio na navodne zlouporabe vladajućeg položaja koje je počinilo društvo ST na veleprodajnim i maloprodajnim tržištima telefonskih usluga i usluga pristupa uskopojasnom internetu
dial‑up
pristupom.
S obzirom na prethodno navedene elemente i pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, očito je da su postupci koje su Komisija i slovačko tijelo nadležno za tržišno natjecanje pokrenuli protiv društva ST imali za cilj navodne zlouporabe njegova vladajućeg položaja na različitim tržištima proizvoda.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 11. stavak 6. prvu rečenicu Uredbe br. 1/2003 treba tumačiti na način da tijelima država članica nadležnima za tržišno natjecanje prestaje nadležnost za primjenu članaka 101. i 102. UFEU‑a kada Komisija pokrene postupak s ciljem donošenja odluke kojom se utvrđuje povreda tih odredbi, pod uvjetom da se taj formalni akt odnosi na iste navodne povrede članaka 101. i 102. UFEU‑a koje je isto društvo navodno počinilo ili su ista društva navodno počinila na istom ili istim tržištima proizvoda i istom ili istim zemljopisnim tržištima tijekom istog ili istih razdoblja poput onih na koje se odnose postupci koje su ta tijela prethodno pokrenula.
Drugo pitanje
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li načelo
ne bis in idem
, kako je utvrđeno u članku 50. Povelje, tumačiti na način da se primjenjuje na povrede prava tržišnog natjecanja, poput zlouporabe vladajućeg položaja iz članka 102. UFEU‑a, kada te povrede sankcioniraju zasebno i neovisno Komisija i tijelo države članice nadležno za tržišno natjecanje pri izvršavanju svojih nadležnosti u skladu s člankom 11. stavkom 6. Uredbe br. 1/2003.
S tim u vezi, valja istaknuti da je načelo
ne bis in idem
temeljno načelo prava Unije (presuda od 15. listopada 2002., Limburgse Vinyl Maatschappij i dr./Komisija,
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P do C‑252/99 P i C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
, t.
59.
). To je načelo također utvrđeno u članku 50. Povelje glede progona i sankcija kaznene naravi.
Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se načelo
ne bis in idem
mora poštovati u okviru postupaka koji vode do izricanja novčanih kazni koje su obuhvaćene pravom tržišnog natjecanja. Navedeno načelo zabranjuje stoga da se određenog poduzetnika osudi ili progoni još jednom zbog protutržišnog ponašanja zbog kojeg je već bio sankcioniran ili za koje nije utvrđena njegova odgovornost ranijom odlukom koju više nije moguće pobijati (presuda od 14. veljače 2012., Toshiba Corporation i dr.,
C 17/10
,
EU:C:2012:72
, t.
94.
i navedena sudska praksa).
Iz toga slijedi da primjena načela
ne bis in idem
u okviru postupaka obuhvaćenih pravom tržišnog natjecanja podliježe dvama uvjetima, odnosno, s jedne strane, postojanju prethodne konačne odluke (uvjet „
bis
”) i, s druge strane, da je isto protutržišno ponašanje obuhvaćeno ranijom odlukom i kasnijim progonom ili odlukama (uvjet „
idem
”).
Kao što je to Sud već presudio, ostvarenje uvjeta „
idem
” podliježe trostrukom uvjetu istovjetnosti činjeničnog stanja, počinitelja i zaštićenog pravnog interesa (vidjeti u tom smislu presudu od 14. veljače 2012., Toshiba Corporation i dr.,
C‑17/10
,
EU:C:2012:72
, t.
97.
). Načelo
ne bis in idem
stoga zabranjuje sankcioniranje iste osobe više puta za isto nezakonito ponašanje kako bi se zaštitilo isto pravno dobro (presuda od 7. siječnja 2004., Aalborg Portland i dr./Komisija,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P i C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
, t.
338.
).
Međutim, u ovom se slučaju ne primjenjuje načelo
ne bis in idem
.
Naime, ako se, kao što to proizlazi iz točke 37. ove presude, postupci koje provode slovačko tijelo nadležno za tržišno natjecanje i Komisija, kao i odluke donesene nakon njih, odnose na protutržišne prakse počinjene na različitim tržištima proizvoda, načelo
ne bis in idem
nije primjenjivo jer poduvjet istovjetnosti djela nije ispunjen i stoga uvjet „
idem
” nije ispunjen.
U tom pogledu valja primijetiti da je u odluci od 15. listopada 2014. Komisija, među ostalim, utvrdila zlouporabu vladajućeg položaja društva ST koja se sastoji od smanjivanja marži na veleprodajnom tržištu za pristup izdvojenoj lokalnoj petlji i masovnom maloprodajnom tržištu fiksnih širokopojasnih usluga u Slovačkoj, dok, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je slovačko tijelo nadležno za tržišno natjecanje utvrdilo da je društvo ST počinilo zlouporabu vladajućeg položaja koja se sastoji od smanjivanja marže, s jedne strane, na tržištu usluga glasovne telefonije i onom veleprodajnog međusobnog povezivanja na tržištima za pokretanje i završetak poziva na javnoj mreži u utvrđenom položaju društva ST i, s druge strane, na tržištu usluga pristupa uskopojasnom internetu i mjerodavnom veleprodajnom tržištu međusobnog povezivanja, odnosno pružanja veleprodajnog pristupa putem analogne veze i integriranih usluga digitalne mreže putem javne telefonske mreže na određenoj lokaciji društva ST. Stoga je očito da se navedene zlouporabe ne odnose na ista tržišta proizvoda.
S obzirom na to, ako bi se provjerom koju treba provesti sud koji je uputio zahtjev utvrdilo da su predmet postupka koji provodi slovačko tijelo nadležno za tržišno natjecanje i odluke koja iz njega proizlazi iste protutržišne prakse koje je društvo ST počinilo na istim tržištima proizvoda i istim zemljopisnim tržištima tijekom istog razdoblja poput onih na koje se odnosi Komisijina odluka, tako da bi uvjet „
idem
” bio ispunjen, načelo
ne bis in idem
također se ne bi primjenjivalo jer uvjet „
bis
” ne bi bio ispunjen. Naime, u takvom slučaju, kao što je to istaknuto u točki 30. ove presude, trebalo bi smatrati da je slovačko tijelo nadležno za tržišno natjecanje na temelju članka 11. stavka 6. prve rečenice Uredbe br. 1/2003 prestalo biti nadležno za primjenu u ovom slučaju članka 102. UFEU‑a.
Na drugo pitanje stoga valja odgovoriti da načelo
ne bis in idem
, kako je utvrđeno u članku 50. Povelje, treba tumačiti na način da se primjenjuje na povrede prava tržišnog natjecanja, poput zlouporabe vladajućeg položaja iz članka 102. UFEU‑a, i zabranjuje da se poduzetnika ponovno osudi ili progoni zbog protutržišnog ponašanja zbog kojeg je već bio sankcioniran ili za koje je utvrđeno da nije odgovoran ranijom odlukom koju više nije moguće pobijati. S druge strane, to se načelo ne primjenjuje kada poduzetnika zasebno i neovisno progone i sankcioniraju tijelo države članice nadležno za tržišno natjecanje i Komisija zbog povreda članka 102. UFEU‑a koje se odnose na različita tržišta proizvoda ili zemljopisna tržišta ili kada tijelu države članice nadležnom za tržišno natjecanje prestane nadležnost na temelju članka 11. stavka 6. prve rečenice Uredbe br. 1/2003.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

1.
Članak 11. stavak 6. prvu rečenicu Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101.] i [102. UFEU‑a] treba tumačiti na način da tijelima država članica nadležnima za tržišno natjecanje prestaje nadležnost za primjenu članaka 101. i 102. UFEU‑a kada Europska komisija pokrene postupak s ciljem donošenja odluke kojom se utvrđuje povreda tih odredbi, pod uvjetom da se taj formalni akt odnosi na iste navodne povrede članaka 101. i 102. UFEU‑a koje je isto društvo navodno počinilo ili su ista društva navodno počinila na istom ili istim tržištima proizvoda i istom ili istim zemljopisnim tržištima tijekom istog ili istih razdoblja poput onih na koje se odnose postupci koje su ta tijela prethodno pokrenula.

2.
Načelo
ne bis in idem
, kako je utvrđeno u članku 50. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, treba tumačiti na način da se primjenjuje na povrede prava tržišnog natjecanja, poput zlouporabe vladajućeg položaja iz članka 102. UFEU‑a, i zabranjuje da se poduzetnika ponovno osudi ili progoni zbog protutržišnog ponašanja zbog kojeg je već bio sankcioniran ili za koje je utvrđeno da nije odgovoran ranijom odlukom koju više nije moguće pobijati. S druge strane, to se načelo ne primjenjuje kada poduzetnika zasebno i neovisno progone i sankcioniraju tijelo države članice nadležno za tržišno natjecanje i Europska komisija zbog povreda članka 102. UFEU‑a koje se odnose na različita tržišta proizvoda ili zemljopisna tržišta ili kada tijelu države članice nadležnom za tržišno natjecanje prestane nadležnost na temelju članka 11. stavka 6. prve rečenice Uredbe br. 1/2003.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: slovački