CELEX: 62014CJ0501
Преюдициално запитване
Автомобилен транспорт
Регламент (ЕО) № 561/2006
Член 10, параграф 3
Членове 18 и 19
Глоба, наложена на водача
Мерки, необходими за изпълнението на санкцията, приети срещу транспортно предприятие
Спиране от движение на превозното средство

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 19, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 561/2006 на Европейския парламент и на Съвета от 15 март 2006 година за хармонизиране на някои разпоредби от социалното законодателство, свързани с автомобилния транспорт, за изменение на Регламенти (ЕИО) № 3821/85 и (ЕО) № 2135/98 на Съвета и за отмяна на Регламент (ЕИО) № 3820/85 на Съвета (
ОВ L 102, 2006 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 8, стр. 214).
Запитването е отправено в рамките на спор между ЕЛ-ЕМ-2001 ООД и Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-alföldi Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága (Главна дирекция за митнически и финансов контрол на област Южен Алфьолд, Унгария) относно спирането от движение на тежкотоварен автомобил, който е собственост на ЕЛ-ЕМ-2001 ООД и се стопанисва от него, за да се гарантира плащането на глоба, наложена на водача на това превозно средство, който към този момент е бил на работа в същото дружество.
Правна уредба
Правото на Съюза
Регламент № 3821/85
Член 15, параграф 7, буква а) от Регламент (ЕИО) № 3821/85 на Съвета от 20 декември 1985 година относно контролните уреди за регистриране на данните за движението при автомобилен транспорт (
OВ L 370, 1985 г., стр. 8
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 1, стр. 234), изменен с Регламент № 561/2006 (наричан по-нататък „Регламент № 3821/85“), гласи:
„Когато водачът управлява превозно средство, снабдено със записващо оборудване в съответствие с приложение I, водачът трябва да представи при всяко поискване на инспектора:
i)
регистрационните листове за текущата седмица и тези, използвани от водача през предходните 15 дни;
ii)
картата на водача, ако притежава такава, и
iii)
всеки ръчен запис и разпечатка, направени през текущата седмица и предходните 15 дни съгласно изискванията на настоящия регламент и Регламент […] № 561/2006.
Независимо от това след 1 януари 2008 г. периодите по [под]точки i) и iii) обхващат текущия ден и предходните 28 дни.
[…]“.
Регламент № 561/2006
Съгласно съображения 17, 26 и 27 от Регламент № 561/2006:
„(17)
Настоящият регламент цели подобряване на социалните условия за работниците и служителите, които са обхванати от него, както и подобряване на общата безопасност по пътищата. Това се постига чрез разпоредби, отнасящи се до максималното време за управление за ден, за седмица и за период от две последователни седмици, разпоредба, която задължава водачите да ползват редовна междуседмична почивка поне веднъж на две последователни седмици, и разпоредби, които предписват, че при никакви обстоятелства дневната почивка не може да бъде по-малка от непрекъснат период от девет часа. Тъй като тези разпоредби гарантират достатъчна почивка и като се вземе предвид опитът от практиките по привеждане в изпълнение през последните години, системата за компенсиране на намалените дневни почивки вече не е необходима.
[…]
(26)
Държавите членки следва да предвидят правила за санкциите, приложими към нарушения на настоящия регламент, и да осигурят тяхното прилагане. Тези санкции трябва да бъдат ефективни, съразмерни, възпиращи и недискриминационни. Възможността за спиране от движение на превозни средства в случай на установяване на сериозни нарушения следва да бъде включена в общия обхват на мерките, с които разполагат държавите членки. Разпоредбите, съдържащи се в настоящия регламент, които са свързани със санкциите или производствата, не следва да засягат националните правила относно тежестта на доказване.
(27)
В интерес на ясното и ефективно привеждане в изпълнение е желателно да бъдат осигурени единни разпоредби относно отговорността на транспортните предприятия и водачите при нарушения на настоящия регламент. Отговорността може [да] доведе до наказателни, граждански или административни санкции в държавите членки, според случая“.
Член 1 от Регламент № 561/2006 предвижда:
„Настоящият регламент определя правилата относно времето за управление, почивките в работно и извънработно време по отношение на водачите, извършващи автомобилен превоз на стоки и пътници с цел хармонизиране на условията на конкуренция между режимите на сухопътен транспорт, особено в автомобилния сектор, и подобряване на условията на труд и пътната безопасност. Настоящият регламент също така има за цел да насърчи подобряването на практиките на наблюдение и привеждане в изпълнение на държавите членки и подобряването на работните практики в [сектора на автомобилния транспорт]“.
Член 10, параграфи 1 и 3 от този регламент гласи:
„1.   Транспортното предприятие не плаща на водачите, които са наети от него или които са предоставени на негово разположение, никакви възнаграждения, дори под формата на премии или добавки към заплатата, свързани с пропътуваните разстояния и/или количеството превозени стоки, ако такова възнаграждение може да застраши пътната безопасност и/или да насърчи нарушение на настоящия регламент.
2.   Транспортното предприятие организира работата на водачите, посочен[и] в параграф 1, по такъв начин, че водачите да са в състояние да спазват Регламент […] № 3821/85 и глава II от настоящия регламент. Транспортното предприятие надлежно инструктира водачите и извършва редовни проверки за осигуряване на спазването на Регламент […] № 3821/85 и глава II от настоящия регламент.
3.   Транспортното предприятие отговаря за нарушения, извършени от водачи на предприятието, дори ако нарушението е било извършено на територията на друга държава членка или трета страна.
Без да се засяга правото на държавите членки да търсят пълна отговорност от транспортните предприятия, държавите членки могат да определят тази отговорност като условна при нарушаване на параграфи 1 и 2 от страна на предприятието. Държавите членки могат да вземат предвид всяко доказателство, че транспортното предприятие не може основателно да бъде държано отговорно за извършеното нарушение“.
Член 18 от Регламент № 561/2006 предвижда:
„Държавите членки приемат необходимите мерки за прилагане на настоящия регламент“.
Член 19 от този регламент предвижда:
„1.   Държавите членки определят правила относно санкциите, приложими при нарушения на настоящия регламент и на Регламент […] № 3821/85, и предприемат всички необходими мерки за осигуряване на тяхното прилагане. Тези санкции следва да бъдат ефективни, съразмерни, възпиращи и недискриминационни. Нарушенията на настоящия регламент и на Регламент […] № 3821/85 не могат да бъдат подлагани на повече от една санкция или процедура. Държавата членка съобщава на Комисията тези мерки и правилата относно санкциите преди датата, посочена в член 29, втора алинея. Комисията информира съответно държавите членки.
2.   Държавата членка оправомощава компетентните органи [д]а налагат санкции на предприятие и/или на водач за нарушения на настоящия регламент, които са установени на нейната територия и за които не е наложена санкция, дори когато нарушението е било извършено на територията на друга държава членка или на трета страна.
По изключение, когато бъде установено нарушение:
—
което не е било извършено на територията на съответната държава членка, и
—
което е било извършено от предприятие, установено в друга държава членка или в трета страна, или от водач с месторабота в друга държава членка или в трета страна,
държавата членка може, преди 1 януари 2009 г., вместо да наложи санкция, да уведоми компетентния орган в държавата членка или третата страна, където е установено предприятието или където е местоработата на водача, за фактите по нарушението.
3.   Когато държава членка образува производство или наложи санкция за конкретно нарушение, тя предоставя на водача надлежно писмено доказателство за това.
4.   Държавите членки [гарантират], че системата от пропорционални санкции, която може да включва финансови санкции, ще се прилага за нарушения на настоящия регламент и на Регламент […] № 3821/85 от страна на предприятията, свързаните с тях изпращачи, туроператорите, основните изпълнители, подизпълнителите и агенциите за наемане на водачи“.
Член 21 от Регламент № 561/2006 гласи:
„За уреждане на случаи, когато държавата членка счита, че е налице нарушение на настоящия регламент, което очевидно води до застрашаване на пътната безопасност, тя оправомощава съответния компетентен орган да разпореди спиране от движение на съответното превозно средство до отстраняване на причината за нарушението. Държавите членки могат да задължат водача да ползва дневна почивка. При необходимост държавите членки също така отнемат, спират временно или ограничават разрешителното на предприятието, ако предприятието е установено в същата държава членка, или отнемат, спират временно или ограничават свидетелството за управление на водача. Комисията, в съответствие с процедурата, предвидена в член 24, параграф 2, разработва насоки с цел насърчаване на хармонизираното прилагане на настоящия член“.
Унгарското право
Член 20 от közúti közlekedésről szóló 1988. évi I. törvény (Закон № I от 1988 г. за движението по пътищата, наричан по-нататък „Законът за движението по пътищата“) гласи:
„(1)   С глоба се наказват лицата, които са нарушили разпоредбите, предвидени в този закон, в някои други нормативни актове и актове на общностното право, относно:
[…]
d)
използването на контролни уреди и тахографски дискове в областта на автомобилния транспорт, както и на картите, необходими за дигиталните тахографи;
[…]
(7)   В съответствие с изискванията относно обезпечителните мерки, предвидени в Закона за приемане на общи разпоредби в областта на административното производство и административните услуги, при пътна проверка превозното средство може да бъде спряно от движение — при спазване на правната уредба за спиране на превоза на опасни товари, на нетрайни храни и на живи животни — докато трае административното производство или до заплащането на глобата, или може да се даде гаранция за изпълнение на парично вземане, без да е необходимо да се приема конкретно решение в този смисъл. Превозното средство не може да бъде спряно от движение по-специално когато:
a)
седалището, местоживеенето или обичайното местопребиваване на длъжника (или длъжниците) на глобата е на територията на Унгария и длъжникът има данъчен номер или данъчен идентификационен код, предоставен от държавната данъчна администрация или
b)
финансова институция предоставя гаранция или поръчителства за изпълнението на задължението за заплащане на глобата или това задължение се поема от предприятие, което има данъчен номер и е регистрирано на националната територия, при условие че длъжникът на глобата докаже надлежно този факт в хода на процедурата.
(7a)   В съответствие с изискванията относно обезпечителните мерки, предвидени в Закона за приемане на общи разпоредби в областта на административното производство и административните услуги, ако при проверката се установи, че е нарушено някое от правилата, изброени в параграф 1, букви c), e) и h) или това нарушение представлява риск за пътната безопасност, компетентният орган може да спре от движение превозното средство до отпадането на риска за пътната безопасност, без да е необходимо да се приема конкретно решение в този смисъл“.
Член 5 от közúti árufuvarozáshoz, személyszállításhoz és a közúti közlekedéshez kapcsolódó egyes rendelkezések megsértése esetén kiszabható bírságok összegéről, valamint a bírságolással összefüggő hatósági feladatokról szóló 156/2009. kormányrendelet (Постановление № 156/2009 на Министерски съвет за размера на глобите, които се налагат в случай на нарушение на някои разпоредби относно автомобилния транспорт на стоки и хора и движението по пътищата, както и относно функциите на публичните органи във връзка с налаганото на глоба) от 29 юли 2009 г. предвижда:
„В случаите по член 20, параграф 1, буква d) от Закона [за движението по пътищата], ако не е предвидено друго в законови или подзаконови разпоредби, глобата, определена съгласно приложение 4 към това постановление, се заплаща от лицето, което е нарушило разпоредба относно контролните уреди и тахографските дискове и тяхната употреба, предвидена:
[…]
e)
в Регламент [№ 3821/85].
[…]“.
Член 143 от közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. Törvény (Закон № CXL от 2004 г. за приемане на общи разпоредби в областта на административното производство и административните услуги), озаглавен „Обезпечителни мерки“, предвижда:
„(1)   При риск от последващо неизпълнение на задължението, което е предмет на производството, може да се разпореди като обезпечителна мярка, преди да изтече срокът за изпълнение и в петдневен срок от възникване на обстоятелството, на което се основава този риск, да се поиска предоставянето на гаранция за изпълнение на парично вземане или да се конфискува определена вещ.
(2)   Обезпечителната мярка се приема от долустоящия орган и се изпълнява от изпълнителния орган.
(3)   Обезпечителната марка трябва да бъде оттеглена, ако
a)
е приета, за да се гарантира задължение за плащане и сумата, съответстваща на това задължение, е депозирана при изпълнителния орган,
b)
е била приета, за да се гарантира изпълнението на акт и е доказано по неоспорим начин, че са предприети всички изисквани подготвителни действия за доброволното изпълнение на този акт, и пречка за него вече е само обезпечителната мярка, или ако
c)
мотивът, въз основа на който е приета обезпечителната мярка, е отпаднал по друга причина.
[…]“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
ЕЛ-ЕМ-2001 е транспортно предприятие, регистрирано в България. При превоз в Унгария е извършена пътна проверка на един от шофьорите, нает на работа от това дружество, управлявал тежкотоварен автомобил, който е собственост на същото дружество и се стопанисва от него. По този повод компетентните органи установяват нарушение на разпоредбите на член 15, параграф 7, буква а) от Регламент № 3821/85.
Въз основа на това на 25 февруари 2014 г. Nemzeti Adó- és Vámhivatal Csongrád Megyei Vám- és Pénzügyőri Igazgatósága (Регионална дирекция за митнически и финансов контрол на Чонград към Националната данъчна и митническа администрация, Унгария) (наричана по-нататък „долустоящият административен орган“) налага на водача на посоченото превозно средство административна глоба в размер на 400000 HUF (унгарски форинти) (около 1270 EUR). Освен това този орган решава да приеме обезпечителна мярка, за да гарантира задължението за заплащане на глобата, и на това основание разпорежда спирането от движение на същото превозно средство до заплащането на посочената глоба.
В рамките на подадената от ЕЛ-ЕМ-2001 жалба горестоящият административен орган потвърждава решението, с което се разпорежда тази обезпечителна мярка.
ЕЛ-ЕМ-2001 подава жалба за отмяна на това решение пред Szegedi közigazgatási és munkaügyi bíróság (Съд по административни и трудови спорове Сегед, Унгария).
В това отношение ЕЛ-ЕМ-2001 поддържа, че административното производство, по което е постановено обжалваното решение, не е било насочено срещу него, нито дружеството е било страна в това производство. Посоченото дружество се позовава на факта, че след като нарушението е извършено от водача на съответното превозно средство и долустоящият административен орган е наложил глоба само на това лице, спрямо същото дружество в качеството му на работодател на водача не може да се наложи обезпечителна мярка като спирането от движение на стопанисваното от него превозно средство. Дружеството подчертава, че не е налице правна норма, позволяваща подобно спиране от движение на превозно средство, принадлежащо на трето лице, което не е било страна в административното производство и не е извършило нарушението.
Администрацията иска отхвърляне на жалбата на ЕЛ-ЕМ-2001, като поддържа по-специално, че последното е имало качеството на страна в административното производство и че дори е упражнило правото си да обжалва решението, с което се разпорежда спирането от движение на съответното превозно средство. Всъщност, след като е наложена глоба, независимо кой е нейният длъжник, унгарското законодателство предвижда, че когато на водача или на лицето, което стопанисва превозното средство, е наложена глоба, административният орган може да разпореди спирането от движение на превозното средство, използвано към момента на установяване на нарушението.
При тези условия Szegedi közigazgatási és munkaügyi bíróság (Съд по административни и трудови спорове Сегед, Унгария) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 19, параграф 1 от Регламент № 561/2006 да се тълкува в смисъл, че мярка, необходима за изпълнение на санкция, установена и наложена от държава членка в случай на нарушение, може да се прилага само спрямо лицето, което е извършило нарушението?
С други думи: предвид член 18 от Регламент № 561/2006 трябва ли да се счита, че национална правна уредба, съгласно която мярка, необходима за изпълнение на санкция, установена и наложена от държава членка, се прилага спрямо лице (физическо или юридическо), за което в хода на административното производство не е установено, че е извършило нарушение, е в противоречие със задължението на държавите членки, предвидено в член 19, параграф 1, първо изречение от същия регламент?
2)
При отрицателен отговор на първия въпрос, трябва ли член 19, параграф 1 от Регламент № 561/2006 да се тълкува в смисъл, че мярка, приложена спрямо трето лице (физическо или юридическо) за нарушение, извършено от друго лице, без да е установено, че нарушението е извършено от това трето лице, представлява санкция, наложена на последното, независимо от наименованието на тази мярка?
3)
При утвърдителен отговор на втория въпрос противоречи ли на забраната за двойна преценка, предвидена в член 19, параграф 1 от Регламент № 561/2006, национална правна уредба, която за целите на изпълнението на санкция, наложена за нарушение, извършено от водач на превозно средство, позволява да се наложи спрямо друго лице (физическо или юридическо) санкция в материалния смисъл на думата, независимо от наименованието „мярка“?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали Регламент № 561/2006 допуска национална правна уредба, която разрешава като обезпечителна мярка да се спре от движение превозно средство, принадлежащо на транспортно предприятие, в случай че, от една страна, водачът, нает на работа от това предприятие, е управлявал превозното средство в нарушение на разпоредбите на Регламент № 3821/85, и от друга страна, националният орган не е ангажирал отговорността на посоченото предприятие.
В това отношение следва да се припомни, че съгласно съображение 17 и член 1 от Регламент № 561/2006 този регламент цели по-специално подобряване на социалните условия за работниците и служителите, които са обхванати от него, както и подобряване на общата безопасност по пътищата.
Съгласно съображение 27 от Регламент № 561/2006 в интерес на ясното и ефективно привеждане в изпълнение на правилата относно времето на управление и почивките е желателно да бъдат осигурени единни разпоредби относно отговорността на транспортните предприятия и водачите при нарушения на този регламент — отговорност, която може доведе до наказателни, граждански или административни санкции в държавите членки.
В това отношение член 18 от Регламент № 561/2006 предвижда, че държавите членки приемат необходимите мерки за прилагане на същия регламент.
Поради това член 19, параграф 1 от Регламент № 561/2006 предвижда задължение за държавите членки да определят „правила относно санкциите, приложими при нарушения на [този] регламент и на Регламент […] № 3821/85“ и да предприемат „всички необходими мерки за осигуряване на тяхното прилагане“.
От тези разпоредби следва, че преследваната от Регламент № 561/2006 цел не е хармонизирането на санкциите, тъй като, напротив, този регламент предоставя на държавите членки свобода на преценка относно мерките, които трябва да се приемат, и санкциите, необходими за прилагането му (вж. в този смисъл решение от 9 февруари 2012 г., Urbán,
C‑210/10
,
EU:C:2012:64
, т.
).
В този контекст следва се отбележи, че член 10, параграф 3 от Регламент № 561/2006 изрично предвижда правомощие за държавите членки да търсят „пълна отговорност“ от транспортните предприятия за нарушенията, допуснати от водачите, наети на работа от тези предприятия.
Освен това член 19, параграф 2 от Регламент № 561/2006 предвижда, че държавата членка оправомощава компетентните органи да налагат санкции на предприятие и/или на водач за нарушения на този регламент, които са установени на нейната територия и за които не е наложена санкция.
От текста на тази разпоредба е видно, че съгласно Регламент № 561/2006 както транспортните предприятия, така и водачите са носители на определени задължения и всеки от тях носи отговорност за неизпълнението на съответните си задължения (решение от 9 юни 2016 г., Eurospeed,
C‑287/14
,
EU:C:2016:420
, т.
).
Освен това от текста на съображение 27 от посочения регламент следва недвусмислено, че държавите членки могат да предвиждат режим на отговорност на водачите за нарушения на същия регламент и че имат свобода на преценка, що се отнася до естеството на приложимите санкции (решение от 9 юни 2016 г., Eurospeed,
C‑287/14
,
EU:C:2016:420
, т.
).
Доколкото, от една страна, съгласно член 19, параграф 1 от Регламент № 561/2006 държавите членки са длъжни да установяват правила относно санкциите за нарушения на този регламент, така че санкциите да бъдат ефективни, пропорционални, недискриминационни и да имат възпиращо действие, а от друга — посоченият регламент не изключва отговорността на водачите, държавите членки могат да предвиждат разпоредби, позволяващи налагането на санкции на водачите, независимо дали са налагани само на тях (решение от 9 юни 2016 г., Eurospeed,
C‑287/14
,
EU:C:2016:420
, т.
).
Освен това Съдът е приел, че режимът на обективна отговорност може да подтикне работодателите да организират работата на своите работници и служители по такъв начин, че да се осигури спазването на Регламент № 561/2006, и че пътната безопасност е от общ интерес, който може да обоснове налагането на глоба на работодателя за извършените от неговия работник или служител нарушения, както и система на обективна санкционна отговорност (решение от 10 юли 1990 г., Hansen,
C‑326/88
,
EU:C:1990:291
, т.
).
Накрая следва да се припомни, че съгласно съображение 26 от Регламент № 561/2006 възможността за спиране от движение на превозни средства в случай на установяване на сериозни нарушения следва да бъде включена в общия обхват на мерките, с които разполагат държавите членки.
В този контекст член 21 от Регламент № 561/2006 предвижда, че при нарушение, което очевидно води до застрашаване на пътната безопасност, държавите членки могат да оправомощават компетентния орган да разпореди спиране от движение на съответното превозно средство до отстраняване на причината за нарушението. Държавите членки могат да задължат водача да ползва дневна почивка или, при необходимост, могат и да отнемат, спират временно или ограничават разрешителното на предприятието, ако то е установено в същата държава членка, или да отнемат, спират временно или ограничават свидетелството за управление на водача.
От изложеното по-горе следва, че предвид преследваната цел, състояща се в това да се осигури изпълнението, както от водачите, така и от транспортните предприятия, на задълженията, които носят съгласно Регламент № 3821/85 и Регламент № 561/2006, приемането на обезпечителна мярка като спирането от движение на превозно средство спрямо транспортното предприятие за нарушение, извършено от неговия водач, за да се гарантира изпълнението на наложена за това нарушение санкция, само по себе си е съвместимо с правото на Съюза.
Същевременно следва да се припомни, че член 19, параграф 1 от Регламент № 561/2006 предвижда задължение за държавите членки да определят правила относно санкциите за нарушения на този регламент и на Регламент № 3821/85, които да бъдат „ефективни, съразмерни, възпиращи и недискриминационни“.
Този регламент обаче не съдържа по-точни правила, що се отнася до определянето на посочените санкции на национално равнище, и по-специално не предвижда изрично какъвто и да било критерий за преценка на пропорционалността на подобни санкции (решение от 9 февруари 2012 г., Urbán,
C‑210/10
,
EU:C:2012:64
, т.
).
Съгласно постоянната съдебна практика при липса на хармонизация на законодателството на Съюза в областта на санкциите, приложими при неспазване на условията, предвидени от установен в това законодателство режим, държавите членки са компетентни да изберат санкции, които според тях са подходящи. Те обаче са длъжни да упражняват своята компетентност при спазване на правото на Съюза и на неговите общи принципи, а следователно и при спазване на принципа на пропорционалност (вж. решение от 9 февруари 2012 г., Urbán,
C‑210/10
,
EU:C:2012:64
, т.
и цитираната съдебна практика).
На тези изисквания трябва да отговарят и другите тясно свързани със санкциите мерки, които гарантират ефективността им, сред които е спирането от движение на превозно средство.
Така в конкретния случай обезпечителната мярка, предвидена в разглежданото по главното производство национално законодателство, не трябва да надхвърля границите на подходящото и необходимото за постигането на легитимно преследваните от това законодателство цели, като се има предвид, че когато има избор между няколко подходящи мерки, трябва да се прибегне до най-малко обвързващата, и че причинените неудобства не трябва да са несъразмерни по отношение на преследваните цели (вж. в този смисъл решение от 9 февруари 2012 г., Urbán,
C‑210/10
,
EU:C:2012:64
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
В този контекст Съдът приема, че строгостта на санкциите трябва да бъде в съответствие с тежестта на наказваните с тях нарушения, включително и като гарантират реално възпиращ ефект, като същевременно съблюдават основния принцип на пропорционалност (решение от 27 март 2014 г., LCL Le Crédit Lyonnais,
C‑565/12
,
EU:C:2014:190
, т.
).
От друга страна, Съдът е приел, че принципът на пропорционалност е задължителен за държавите членки, що се отнася не само до определянето на елементите от състава на нарушението и до определянето на правилата относно тежестта на глобите, но и до преценката на елементите, които могат да бъдат отчитани при определянето на глобата (решение от 9 февруари 2012 г., Urbán,
C‑210/10
,
EU:C:2012:64
, т.
).
В този контекст е безспорно, че разглежданата в главното производство обезпечителна мярка по спиране от движение е приета в административно производство, проведено изключително срещу водача, чиято отговорност е ангажирана. В това отношение унгарското законодателство предвижда в член 20, параграф 7 от Закона за движението по пътищата във връзка с член 143 от Закон № CXL от 2004 г. за приемане на общи разпоредби в областта на административното производство и административните услуги, че при пътна проверка превозното средство може да бъде спряно от движение — при спазване на правната уредба за спиране на превоза на опасни товари, на нетрайни храни и на живи животни — докато трае административното производство или още до заплащането на глобата, или може да се даде гаранция за изпълнение на парично вземане, когато компетентният орган счита, че е застрашено последващото изпълнение на задължението, което е в основата на производството, без да е необходимо да се приема конкретно решение в този смисъл.
Освен това следва да се отбележи, че по силата на член 20, параграф 7 от Закона за движението по пътищата превозното средство не може да бъде спряно от движение по-специално когато седалището, местоживеенето или обичайното местопребиваване на длъжника на глобата е на територията на Унгария и длъжникът има данъчен номер или данъчен идентификационен код, предоставен от държавната данъчна администрация, или когато финансова институция предоставя гаранция или поръчителства за изпълнението на задължението за заплащане на наложената глоба или още когато това задължение се поема от предприятие, което има данъчен номер и е регистрирано на националната територия, при условие че длъжникът на глобата докаже надлежно този факт в хода на процедурата.
Следователно единствената цел, преследвана със спирането от движение на превозно средство, се състои в това да се гарантира бързото заплащане на глобата, наложена като санкция.
Макар да е вярно, че по принцип подобна обезпечителна мярка е подходяща и ефективна за постигането на посочените в Регламент № 561/2006 цели за подобряване на социалните условия за работниците и служителите и на безопасността по пътищата, спирането от движение на превозно средство, принадлежащо на транспортно предприятие, отговорността на което не е ангажирана в административно производство, надхвърля необходимото за постигането на тези цели.
Действително, както отбелязва Комисията в точка 43 от своето становище, съществуват мерки, които са също толкова ефективни, но по-малко ограничителни и в по-малка степен несъразмерни с оглед на правото на собственост, сред които са по-специално временното или окончателното отнемане на свидетелството за управление на водача или ограничаването на правото му на управление до заплащането на глобата. Тази мярка би позволила на транспортното предприятие да определи друг водач, който да може да управлява съответното превозно средство, при това независимо от заплащането на глобата.
Относно предвиденото в член 19, параграф 1 от Регламент № 561/2006 във връзка с член 18 от същия регламент изискване за ефективност и възпиращо действие на разглежданата мярка следва да се отбележи, че дадена мярка отговаря на тези критерии, когато подтиква участниците в пътния транспорт да избегнат санкции и — в случай че е наложена глоба — да заплатят последната в най-кратък срок. Възпиращото действие е по-голямо, когато длъжникът на глобата е и собственик на спряното от движение превозно средство. Такъв е случаят по-специално когато извършители на нарушението са едновременно водачът и собственикът на превозното средство или когато и водачът и предприятието са санкционирани за нарушение.
По главното производство обаче е наложена глоба единствено на водача, като се има предвид, че отговорността на предприятието, което не е било страна в административното производство, не е била установена, нито дори разглеждана. Същевременно обезпечителната мярка е насочена изключително срещу това предприятие, въпреки че то не е извършило никакво нарушение. При това положение обезпечителната мярка, състояща се в спирането от движение на превозното средство, в действителност не е възпираща, нито ефективна по отношение на водача. За разлика от това една мярка, каквато е по-специално окончателното или временното отнемане на свидетелството за управление на този водач или ограничаването на правото му на управление до заплащането на глобата, би била възпираща и ефективна и би отговаряла на изискванията на принципа на пропорционалност.
Предвид всички изложени по-горе съображения на първия въпрос следва да се отговори, че Регламент № 561/2006 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която разрешава като обезпечителна мярка да се спре от движение превозно средство, принадлежащо на транспортно предприятие, в случай че, от една страна, водачът на това превозно средство, нает на работа от същото предприятие, е управлявал превозното средство в нарушение на разпоредбите на Регламент № 3821/85, и от друга страна, компетентният национален орган не е ангажирал отговорността на предприятието, тъй като подобна обезпечителна мярка не отговаря на изискванията на принципа на пропорционалност.
По втория и третия въпрос
Предвид отговора на първия въпрос не следва да се дава отговор на втория и третия въпрос.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

Регламент (ЕО) № 561/2006 на Европейския парламент и на Съвета от 15 март 2006 година за хармонизиране на някои разпоредби от социалното законодателство, свързани с автомобилния транспорт, за изменение на Регламенти (ЕИО) № 3821/85 и (ЕО) № 2135/98 на Съвета и за отмяна на Регламент (ЕИО) № 3820/85 на Съвета трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която разрешава като обезпечителна мярка да се спре от движение превозно средство, принадлежащо на транспортно предприятие, в случай че, от една страна, водачът на това превозно средство, нает на работа от същото предприятие, е управлявал превозното средство в нарушение на разпоредбите на Регламент (ЕИО) № 3821/85 на Съвета от 20 декември 1985 година относно контролните уреди за регистриране на данните за движението при автомобилен транспорт, и от друга страна, компетентният национален орган не е ангажирал отговорността на предприятието, тъй като подобна обезпечителна мярка не отговаря на изискванията на принципа на пропорционалност.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: унгарски.