CELEX: 62014TJ0487
Dempings
Krievijas izcelsmes ferosilīcija imports
Galīgais antidempinga maksājums
Pārskatīšana sakarā ar pasākumu izbeigšanos
Eksporta cenas noteikšana
Viena ekonomiska vienība
Antidempinga maksājuma novirzīšana uz tālākpārdošanas cenām Savienībā
Citas metodes izmantošana nekā sākotnējā izmeklēšanā
Dempinga un zaudējumu turpināšanās vai atkārtošanās
Regulas (EK) Nr. 1225/2009 2. panta 9. punkts, 3. pants un 11. panta 9. un 10. punkts (tagad
Regulas (ES) Nr. 2016/1036 2. panta 9. punkts, 3. pants un 11. panta 9. un 10. punkts)

(
)

Tiesvedības priekšvēsture
Prasītājas
Chelyabinsk electrometallurgical integrated plant OAO (CHEMK)
un
Kuzneckie ferrosplavy OAO (KF)
ir Krievijā dibinātas sabiedrības, kas nodarbojas ar ferosilīcija ražošanu, kurš ir sakausējums, kas tiek izmantots tērauda un dzelzs ražošanā.
RFA International, LP
(turpmāk tekstā – “
RFAI
”) ir ar prasītājām saistīta sabiedrība. Tā ir dibināta Kanādā, un tai pieder atzars Šveicē, kas ir atbildīgs par prasītāju eksporta pārdošanas aktivitātēm, it īpaši Eiropas Savienībā.
[
..
]

Juridiskais pamatojums
Savas prasības pamatojumam prasītājas izvirza trīs prasības pamatus. Būtībā, pirmkārt, Komisija, lai noteiktu prasītāju produkta eksporta cenu, atteikdamies ņemt vērā, ka tas veido vienu ekonomisko vienību ar
RFAI
, esot pārkāpusi pamatregulas 2. panta 9. punkta noteikumus. Otrkārt, Komisija – joprojām prasītāju produktu eksporta cenas noteikšanā –, atskaitīdama samazinātos antidempinga maksājumus dempinga izmeklēšanas perioda laikā no pirmās tālākpārdošanas cenas neatkarīgajam klientam Eiropas Savienībā 2012. gadā, lai aprēķinātu salikto eksporta cenu, esot pārkāpusi arī pamatregulas 11. panta 9. un 10. punktu (tagad Regulas 2016/1036 11. panta 9. un 10. punkts). Komisija šai sakarā esot izmantojusi citu metodi, nevis to, kas tika piemērota starpposma pārskatīšanā, lai atspēkotu prasītāju apgalvoto, ka antidempinga maksājumi pilnībā atspoguļojas tālākpārdošanas neatkarīgajam pircējam Savienībā cenās. Šīs pašas metodes piemērošanai esot bijis jānoved pie tā, ka šī cena netiek samazināta, lai aprēķinātu salikto eksporta cenu. Treškārt, Komisija esot pieļāvusi vairākas acīmredzamas kļūdas novērtējumā savā riska analīzē par zaudējumu rašanos no jauna, līdzko beigsies antidempinga pasākumi attiecībā uz Krievijas izstrādājumiem.
Pirms analizēt iepriekš īsi aprakstītos pamatus, ir jāatgādina, ka tirdzniecības aizsardzības pasākumu jomā Komisijai ir plaša rīcības brīvība pārbaudāmo ekonomisko, politisko un tiesisko situāciju sarežģītības dēļ (spriedums, 2007. gada 27. septembris,
Ikea Wholesale
, C‑351/04, EU:C:2007:547, 40. punkts). No tā izriet, ka šāda vērtējuma kontrole – ārpus kontroles par kļūdu tiesību piemērošanā – Savienības tiesā tādējādi ir jāattiecina tikai uz procedūras noteikumu ievērošanas, faktu, kas izvēlēti apstrīdētās izvēles veikšanai, faktiskas pareizības, acīmredzamas kļūdas šo faktu vērtēšanā vai pilnvaru nepareizas izmantošanas neesamības pārbaudi (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1987. gada 7. maijs,
NTN Toyo Bearing
u.c./Padome, 240/84, EU:C:1987:202, 19. punkts; 1990. gada 14. marts,
Gestetner Holdings
/Padome un Komisija, C‑156/87, EU:C:1990:116, 63. punkts, un 2015. gada 17. marts,
RFA International
/Komisija, T‑466/12, EU:T:2015:151, 37. punkts).

Par pamatu, kas attiecas uz pamatregulas 2. panta 9. punkta pārkāpumu, veidojot eksporta cenu
Aizrādīdamas par kļūdu tiesību piemērošanā un acīmredzamu kļūdu vērtējumā, prasītājas norāda, ka Komisija neesot ņēmusi vērā atbilstošās sekas tam, ka kopā ar
RFAI
tās esot veidojušas vienotu ekonomisku vienību. Tās atsaucas uz apstrīdētās regulas 61.–69. apsvērumu, no kuriem izriet, ka Komisija ir ņēmusi vērā, ka
RFAI
ir ar prasītājām saistīts importētājs, un līdz ar to esot piemērojusi pamatregulas 2. panta 9. punktu. Jāatgādina, ka šādā gadījumā tās noteikumi pieļauj Savienības robežas līmenī veidot uzticamu eksporta cenu, pamatojoties uz cenu, par kādu importētie izstrādājumi pirmo reizi tiek pārdoti tālāk neatkarīgam pircējam Savienībā, un veicot nepieciešamās korekcijas.
Prasītājas norāda, ka Komisija tai pat laikā no cenas, par kādu importētie izstrādājumi pirmo reizi pārdoti tālāk neatkarīgam pircējam Savienībā, ir atskaitījusi
RFAI
izmaksas, kā arī ar to saistīto peļņas daļu, lai gan tai tie bija jāatskaita tik lielā mērā, ciktāl tie attiecās uz posmu pēc importa Savienībā. Faktiski
RFAI
visu prasītāju vajadzībām veica ar to preču eksportu saistītus komercdarījumus, ieskaitot tos, kas saistīti ar izvešanu no Krievijas un nogādāšanu līdz Savienības robežai, kas neesot ticis ņemts vērā.
[
..
]
Vispirms jāuzsver, ka vienas ekonomiskas vienības pastāvēšana starp trešās valsts ražotāju eksportētāju un vienību, kas ir atbildīga par importa darījumiem un tā preču pirmreizēju pārdošanu Savienībā, neliedz piemērot pamatregulas 2. panta 9. punktu, lai noteiktu ticamu eksporta cenu Savienības robežas līmenī, – gluži otrādi. Šāda situācija atbilst stingras savienības starp eksportētāju un importētāju gadījumam, kas ir savienība, kura saskaņā ar šo tiesību normu pamato eksporta cenas veidošanu Savienības robežas līmenī no cenas, par kādu izstrādājumi pirmo reizi tiek pārdoti neatkarīgam pircējam, neatkarīgi no šo dalībvalstu teritorijas, veicot atbilstošas korekcijas, kas paredzētas minētās tiesību normas otrajā un trešajā daļā. Tātad, ņemot vērā pamatregulas 2. panta 9. punktu, nav nozīmes tam, ka Komisija apstrīdētajā regulā nav paudusi viedokli par vienu ekonomiskās vienības, ko veido
RFAI
un prasītājas, esamību, jo tā 61. apsvērumā ir konstatējusi, ka tās šīs pašas tiesību normas izpratnē ir saistītas. Līdz ar to prasītājas neapstrīd tās piemērošanu šai situācijai, bet kritizē veidu, kādā Komisija ir veikusi korekcijas, jo tā neesot pienācīgi ņēmusi vērā faktu, ka tās ar
RFAI
ir viena ekonomiska vienība, un funkcijas, ko pēdējā minētā veic, nebūdama prasītāju preču importētāja, posmā, kurš seko pēc tam, kad tās ir nogādātas līdz Savienības robežai.
Tomēr prasītājas nav iesniegušas informāciju, kas ļautu atzīt nošķīrumu, ko tās pieprasa.
Attiecībā uz korekcijām saistībā ar pārdošanas, vispārīgajām un administratīvajām izmaksām – pamatregulas 2. panta 9. punkts – kā skaidri apstiprina arī tā otrā daļa – protams, loģiski nozīmē ņemt vērā tikai darījumus, kas norisinājušies starp nogādi līdz Savienības robežai un pirmo pārdošanu neatkarīgam pircējam tās dalībvalstu teritorijā, jo šīs tiesību normas mērķis ir ar aprēķina palīdzību noteikt ticamu eksporta cenu Savienības robežas līmenī. Tātad no korekciju bāzes ir jāizslēdz tādas izmaksas, kas saistītas ar darījumiem, kuri norisinājušies pirms nogādāšanas līdz minētajai robežai, vai saistībā ar importu un eksportu uz trešām valstīm.
Tai pat laikā, lai gan peļņas un zaudējumu aprēķina posteņi par izmeklēšanas periodu saistībā ar dempingu par 2012. gadu, ko prasītājas vai
RFAI
ir iesniegušas atbildē uz Komisijas aptauju, vai vēlāk izmeklēšanas laikā iesniegtā, iepriekš [..] minētā precīzākā informācija ir detalizētāka tādā ziņā, ka tajā ir identificēts konkrēts skaits posteņu (piemēram, apgrozījums, preču izmaksas, transports eksportam, ar eksportu saistītā apdrošināšana, algas un bonusi) atkarībā no preču veida (ferosilīcijs, par ko notiek izmeklēšana, un citi produkti) un atkarībā no šo produktu galamērķa (neatkarīgi klienti Savienībā, saistīti klienti Savienībā, neatkarīgi klienti eksportam ārpus Savienības, saistīti klienti eksportam ārpus Savienības), tā tomēr attiecībā uz ferosilīciju, kas ir ticis pakļauts izmeklēšanai un ir pārdots neatkarīgiem klientiem Savienībā, neļauj droši izslēgt izmaksas, kas neattiecās uz darījumiem, kuri norisinājās starp nogādi līdz Savienības robežai un pirmo pārdošanu neatkarīgam pircējam tās dalībvalstu teritorijā. It īpaši konkrētam skaitam izmaksu posteņu, kas minēti replikas rakstā, nekas nav norādīts, cik lielā mērā tie attiecās arī uz darījumiem, kas norisinājušies pirms nogādes līdz minētajai robežai (piemēram, komisijas maksas, algas, bonusi, maksājumi vai citi finanšu ienākumi). Kā norādīts iepriekš [..], – prasītājas turklāt atzīst, ka sadalījumā starp šiem dažādajiem darījumiem, šķiet, nav ņemta vērā izmeklēšanas laikā iesniegtā informācija, un uzskata, ka Komisijai pašai esot bijusi jāpieprasa informācija par šo sadali, kuru tās nav varējušas iesniegt spontāni. Kā būtībā nospriests 2017. gada 4. maija spriedumā lietā
RFA International
/Komisija (C‑239/15 P, nav publicēts, EU:C:2017:337, 34.–44. punkts) un 2015. gada 17. marta spriedumā lietā
RFA International
/Komisija (T‑466/12, EU:T:2015:151, 44. un 57.–64. punkts un tajos minētā judikatūra), gadījumā, kad eksportētājs un importētājs ir savstarpēji saistīti – kā tas ir šajā lietā –, ieinteresētajai personai, kura vēlas apstrīdēt atbilstoši pamatregulas 2. panta 9. punktam veikto korekciju apjomu, jo noteiktās korekcijas saistībā ar pārdošanas izmaksām, administratīvajām un vispārīgajām izmaksām importam Savienībā esot pārmērīgas, ir jāiesniedz pierādījumi un konkrēti aprēķini, kas pamato šos apgalvojumus, un it īpaši apgrozījuma kontekstā jānorāda tās piedāvātā alternatīvā likme, lai atspoguļotu daļu no šīm izmaksām, ko tā uzskata par atbilstošām. Tam it īpaši ir nozīme tad, ja ieinteresētā persona uzskata, ka Komisijas rīcībā ir vienīgi globāli dati, kas attiecas ne tikai uz darījumiem, kas veikti starp nogādāšanu līdz Savienības robežai un pirmo pārdošanu neatkarīgam pircējam tās dalībvalstu teritorijā, bet arī uz darījumiem, kas norisinājušies pirms nogādes līdz minētajai robežai.
Šajos apstākļos prasītājas nevar Komisijai pārmest, ka tā nav ņēmusi vērā izmeklēšanas par dempingu par 2012. gadu laikā iesniegto informāciju, proti, peļņas un zaudējumu aprēķinu, lai noteiktu ar pārdošanas izmaksām, administratīvajām un vispārīgajām izmaksām importam Savienībā saistītās korekcijas un tādējādi noteiktu eksporta cenu, ņemot vērā pirmo pārdošanu neatkarīgam pircējam, no tās neatskaitot daļu, kas būtu attiecināma uz darījumiem, kuri veikti pirms nogādes līdz Savienības robežai. Šai sakarā – kā to Komisija ir uzsvērusi savā rakstveida atbildē uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumu un ko prasītājas nav apstrīdējušas – gala informatīvajā dokumentā pirms apstrīdētās regulas pieņemšanas esot bijusi norādīta apgrozījuma daļa, kas esot atspoguļojusi šīs pārdošanas izmaksas, administratīvās un vispārīgās izmaksas, kuras Komisija esot plānojusi ņemt vērā. Lai arī daži apsvērumi prasītāju atbildē uz šo dokumentu attiecās uz šo izmaksu veidojošiem elementiem un noveda pie konkrētām korekcijām, kas izskaidrotas apstrīdētās regulas 84.–87. apsvērumā, it īpaši par aizdevuma procentiem vai Šveicē samaksāto nodokli (kuru rezultātā savukārt tika samazināts
RFAI
neto apgrozījums, lai šīs izmaksas atspoguļotu), ir jākonstatē, ka šajos apsvērumos nebija ietvertas precīzas norādes par sadalījumu starp darījumiem, kas veikti pirms nogādes līdz Savienības robežai un darījumiem, kas norisinājušies starp šo nogādi un pirmo pārdošanu neatkarīgam pircējam tās dalībvalstu teritorijā, lai gan prasītājas šādas norādes varēja sniegt. Vēl jāuzsver, ka, lai arī jaunais apgrozījuma apmērs, kurā atspoguļotas pārdošanas izmaksas, administratīvās un vispārīgās izmaksas un kas ir ņemts vērā pēc prasītāju apsvērumiem, pašā apstrīdētajā regulā nav atrodams konfidencialitātes iemeslu dēļ, tas prasītājām – kā to arī ir norādījusi Komisija savā atbildē uz Vispārējās tiesas jautājumu – tika paziņots un paskaidrots desmit dienu laikā pēc apstrīdētās regulas pieņemšanas dienas. Tālāk attiecībā uz prasītāju apstiprināto izmaksu sadali – pieņemot, ka tā tika savlaicīgi noformulēta, – atbildē formulētais apgalvojums, saskaņā ar kuru vairāk nekā puse no Komisijas vērā ņemto posteņu vērtības esot jāattiecina uz darījumiem, kas veikti pirms nogādes līdz Savienības robežai, ir pārāk vispārīgs, lai to ņemtu vērā. Daži prasītāju minētie izmaksu veidu piemēri, kas attiecās uz divu veidu darījumiem pirms un pēc nogādes līdz Savienības robežai, faktiski nav pietiekami, lai noteiktu šo izmaksu sadali šo darījumu starpā.
Tālāk, runājot par Komisijas vērā ņemto peļņas daļu 6 % no
RFAI
neto apgrozījuma, kas atbilst neatkarīgo importētāju peļņas daļai, atspoguļojot
RFAI
peļņu, kas arī ir jāņem vērā korekcijās eksporta cenas noteikšanā, pamatojoties uz cenu pirmajā pārdošanā neatkarīgam pircējam Savienībā, nav pieņemams prasītāju arguments, saskaņā ar kuru tikai daļa no šīs peļņas ir saistīta ar darījumiem, kas ir veikti pirms nogādes līdz Savienības robežai un tādēļ ir vērā ņemami. Lai arī ir pareizi – kā norāda prasītājas –, ka pamatregulas 2. panta 9. punkta otrā daļa vispārīgi attiecas uz “peļņas daļu” veicamo korekciju sakarā, lai nonāktu pie ticamas eksporta cenas,
a priori
kā prasību neizvirzot īpašu metodi šīs peļņas noteikšanai, un lai arī prasītājas atbildē uz galīgo informatīvo dokumentu, pirms tika pieņemta apstrīdētā regula, ir norādījušas, ka tikai aptuveni puse no
RFAI
kopējās peļņas ir jāattiecina uz darījumiem, kas veikti pēc nogādes līdz Savienības robežai, šīs informācijas dēļ nevar tikt samazināts pieņemtais 6 % apmērs, lai novērtētu
RFAI
peļņu, kas saistīta ar minētajiem darījumiem, ievērojot tās neto apgrozījumu.
No vienas puses, prasītāju aizstāvētā izšķiršana
a priori
peļņas daļas kontekstā nav principiāli pamatota – kā šajā gadījumā – ar novērojumu par neatkarīgu importētāju darbībām, kuri, izņemot īpašus gadījumus, izstrādājumus savā ziņā pārņem uz Savienības robežas.
No otras puses, pat ja izvēlētos pašu
RFAI
peļņas daļu, vērā ņemamo rentabilitātes rādītāju, kas ir aptuveni puse no šīs daļas un ko piedāvājušas prasītājas, tās nav pārliecinoši izskaidrojušas, sākot no ekstrapolācijas, kas balstīta uz secinājumu, ka to eksportēto izstrādājumu izmaksas bija 90 % no eksporta apgrozījuma, – šīs izmaksas un šis apgrozījums attiecīgi atspoguļo daļu no darījumiem, kas veikti ar eksportu Savienībā, un daļu no darījumiem, kas norisinājušies pēc nogādes līdz Savienības robežai. Faktiski šīs metodes rezultātā abu veidu darījumos tiek ņemti vērā vieni un tie paši elementi, jo apgrozījums, kas gūts, izstrādājumus pārdodot tālāk neatkarīgiem klientiem Savienībā, noteikti ietver eksportētā izstrādājuma izmaksas, kuras ar to principā tiek segtas.
Šādos apstākļos Komisija apstrīdētās regulas 69. apsvērumā bija tiesīga konstatēt, ka tai trūkst pierādījumu, kas attiecīgajā gadījumā tai ļautu ņemt vērā mazāku peļņas daļu attiecībā uz
RFAI
. Tādējādi bija pilnīgi pamatoti Komisijai kā peļņas daļu saistībā ar korekcijām eksporta cenas veidošanā ņemt vērā neatkarīgu importētāju peļņu, kā tas ir atzīts 1988. gada 5. oktobra spriedumā
Canon
u.c./Komisija (277/85 un 300/85, EU:C:1988:467, 32. punkts), ciktāl ar ražotāju, kurš nodrošina it īpaši importa funkcionēšanu Savienībā, saistīto vienību iesniegto informāciju šī savienība var ietekmēt – kā tas tostarp tika uzsvērts 2015. gada 17. marta spriedumā
RFA International
/Komisija (T‑466/12, EU:T:2015:151, 68. punkts un tajā minētā judikatūra). Komisija tādējādi, ņemot vērā, ka šādi importētāji – kā tas tika norādīts apstrīdētās regulas 15. un 62. apsvērumā – pārskatīšanas izmeklēšanā nesadarbojās, pamatoti varēja ņemt vērā 6 % peļņas daļu, kas tika piemērota sākotnējā izmeklēšanā.
2012. gada 16. februāra spriedums lietā Padome un Komisija/
Interpipe Niko Tube
un
Interpipe NTRP
(C‑191/09 P un C‑200/09 P, EU:C:2012:78) un 2009. gada 10. marta spriedums lietā
Interpipe Niko Tube
un
Interpipe NTRP
/Padome (T‑249/06, EU:T:2009:62), uz ko atsaucas prasītājas sava pirmā pamata atbalstam, nekādi neliek apšaubīt Komisijas ieņemto nostāju gan pārdošanas, administratīvo un vispārīgo izmaksu novērtējumā, gan peļņas daļas novērtējumā. Šajos spriedumos Tiesa un Vispārējā tiesa būtībā attiecīgi minēto spriedumu 51.–56. punktā un 177. un 178. punktā uzskatīja, ka, pastāvot vienai ekonomiskai vienībai, kurā ir ražotājs, kā arī juridiski nošķirtai vienībai, ko tas kontrolē, kuras uzdevums ir nodarboties ar pārdošanu neatkarīgiem klientiem, nosakot gan parasto vērtību, gan eksporta cenu, ir jāņem vērā pirmā neatkarīgā klienta samaksātā cena, kā arī izmaksas, ko parasti uzņemas ražotāja iekšējais tirdzniecības departaments, ja ražotājs šīs pārdošanas dēļ nav vērsies juridiski nošķirtajā vienībā, lai izvairītos no tā, ka šīs izmaksas tiek aizmirstas, nosakot šīs dažādās cenas. Apsvērumi pēc būtības ir pamatoti, runājot par eksporta cenu tās veidošanas kontekstā saskaņā ar pamatregulas 2. panta 9. punktu un korekciju kontekstā, kuras tai var tikt piemērotas taisnīga salīdzinājuma ar parasto vērtību iegūšanai atbilstoši tās pašas regulas 2. panta 10. punktam; tas ir konteksts, kādā iepriekšminētajos spriedumos šie apsvērumi tika pieminēti. Tādējādi ar šiem spriedumiem nebūtu saderīgi atskaitīt pārdošanas izmaksas, administratīvās un vispārīgās izmaksas, kā arī pelņas daļu, kas atbilst attiecīgo izstrādājumu importētāja darbībai Savienībā, no pirmās tālākpārdošanas neatkarīgam pircējam šo dalībvalstu teritorijā cenas nolūkā aprēķināt ticamu eksporta cenu, ja importu – kā šajā gadījumā – nodrošina ražotāja juridiski nošķirta vienība, bet tā prasītāju skatījumā ar to veido vienu ekonomisku vienību. Šis vērtējums nekādi neietekmē jautājumu par pierādīšanas pienākuma sadali saistībā ar to, cik atbilstoši ir veikt korekcijas, piemērojot pamatregulas 2. panta 9. punktu un 2. panta 10. punktu, kas ir 2017. gada 4. maija sprieduma lietā
RFA International
/Komisija (C‑239/15 P, nav publicēts, EU:C:2017:337, 40.–44. punkts) pamatā.
[
..
]

Par pamatu, kas attiecas uz pamatregulas 11. panta 9. un 10. punkta pārkāpumu, veidojot eksporta cenu
Prasītājas apgalvo, ka eksporta cenas veidošanā Komisijai neesot bijusi jāsamazina antidempinga maksājumu summa, ko
RFAI
ir samaksājusi dempinga izmeklēšanas laikā par 2012. gadu, ciktāl tā pilnībā esot integrēta tālākpārdošanas cenā Savienībā. Komisija šādi esot pārkāpusi pamatregulas 11. panta 10. punktu, saskaņā ar kuru antidempinga maksājumu pārskatīšanas vai atmaksāšanas procedūrā, nolemjot veidot eksporta cenu saskaņā ar tās pašas regulas 2. panta 9. punktu, Komisija eksporta cenu aprēķina, neatskaitot samaksāto antidempinga maksājumu summu, ja tiek sniegti izšķiroši pierādījumi, ka maksājums ir attiecīgi atspoguļots tālākpārdošanas cenās un turpmākās pārdošanas cenās Savienībā. Turklāt vērtējumā par antidempinga maksājumu summu atspoguļošanos tālākpārdošanas cenā Komisija to neesot analizējusi talākpārdošanas cenas kontekstā, kas identificēta izmeklēšanā, kuras rezultātā tika pieņemta sākotnējā regula, bet gan, ņemot vērā aktuālās ražošanas izmaksas Krievijā. Šādi rīkodamās, Komisija, to nepamatojot, neesot piemērojusi to pašu metodi, kāda tika izmantota pārskatīšanas izmeklēšanā, kuras rezultātā tika pieņemta pagaidu regula. Līdz ar to Komisija esot arī pārkāpusi pamatregulas 11. panta 9. punkta noteikumus, saskaņā ar kuriem katrā pārskatīšanas izmeklēšanā Komisijai, ciktāl nav mainījušies apstākļi, ir jāpiemēro tā pati metode, kāda tika piemērota izmeklēšanā, kuras rezultātā ir piemēroti maksājumi, ņemot vērā tās pašas regulas 2. panta noteikumus.
Prasītājas atgādina, ka [Padomes Īstenošanas Regulas (ES) Nr. 60/2012 (2012. gada 16. janvāris), ar ko izbeidz daļēju starpposma pārskatīšanu saskaņā ar [pamatregulas] 11. panta 3. punktu attiecībā uz antidempinga pasākumiem, ko piemēro ferosilīcija importam, kura izcelsme ir,
inter alia
, Krievijā (OV 2012, L 22, 1. lpp.)], 25. apsvērumā ir norādīts:
“Izmeklēšana rāda, ka vidējā svērtā ferosilīcija tālākpārdošanas cena Savienībā ir cēlusies salīdzinājumā ar sākotnējā izmeklēšanā norādītajām cenām. Tālāk eksporta tālākpārdošanas cenas lielākoties pārsniedz 22,7 % [no antidempinga maksājumiem], nekā tās, kas norādītas sākotnējā izmeklēšanā. Tādēļ var secināt, ka antidempinga maksājums ir attiecīgi atspoguļots pieprasījuma iesniedzēja tālākpārdošanas cenā. Līdz ar to, aprēķinot eksporta cenu, kas veidota atbilstoši pamatregulas 2. panta 9. punktam, nav veikts nekāds antidempinga maksājuma samazinājums.”
Šai gadījumā apsvērumos par informatīvo gala dokumentu pirms apstrīdētās regulas pieņemšanas prasītājas Komisijai iesniedza noslēdzošus pierādījumus, norādot, ka viņu izstrādājumu tālākpārdošanas cenas Savienībā esot paaugstinājušās proporcijā, kas ir augstāka par 22,7 %, antidempinga maksājuma laikposmā starp izmeklēšanu, kuras beigās tika pieņemta sākotnējā regula, un izmeklēšanu par dempingu par 2012. gadu, kuras beigās tika pieņemta apstrīdētā regula. Tās esot pieaugušas par 100 % starp abiem laikposmiem.
Atbildot uz Komisijas argumentiem, savā atbildes rakstā prasītājas būtībā piebilst, ka ar pamatregulas 11. panta 10. punkta noteikumiem tiek prasīts vienīgi, lai tālākpārdošanas cenās pirmajam neatkarīgajam klientam Savienībā tiktu iekļauti antidempinga maksājumi un lai tādējādi tie no tām netiktu atrēķināti saliktās eksporta cenas aprēķinam, kā tas obligāti ir gadījumā, kad ar minēto klientu nav vienošanās par kompensāciju, ja faktiskā tālākpārdošanas cena pārsniedz izmeklēšanā, kuras beigās ir pieņemta sākotnējā regula, vērā ņemto tālākpārdošanas cenu vēl augstāk par antidempinga maksājumu līmeni. Prasītājas saistībā ar jautājumu par metodes maiņu eksporta cenas veidošanā arī atbild, ka ražošanas izmaksu variācijas nav apstākļu maiņa pamatregulas 11. panta 9. punkta izpratnē, kas pamatotu jaunas metodes izmantošanu šīs cenas veidošanai.
[
..
]
Jāatgādina, ka apstrīdētā regula izriet no termiņbeigu pārskatīšanas izmeklēšanas, kas veikta, piemērojot pamatregulas 11. panta 2. punktu (tagad Regulas 2016/1036 11. panta 2. punkts). Tā paša panta 10. punktā ir precizēts, ka, ja Komisija nolemj veidot eksporta cenu saskaņā ar 2. panta 9. punktu, tā šo cenu aprēķina, neieturot samaksāto antidempinga maksājumu summu, ja tiek sniegti izšķiroši pierādījumi, ka maksājumi ir attiecīgi atspoguļoti tālākpārdošanas cenās un turpmākās pārdošanas Kopienā cenās, kas atbilstoši prasītāju teiktajam esot konstatēts. Turklāt saskaņā ar pamatregulas 11. panta 9. punktu katrā pārskatīšanas izmeklēšanā, kas veikta saskaņā ar minēto 11. pantu, Komisijai, ciktāl nav mainījušies apstākļi, ir jāpiemēro tā pati metode, kas tika piemērota izmeklēšanā, kuras rezultātā ir piemēroti maksājumi, ņemot vērā 2. panta noteikumus. Prasītājas uzskata arī, ka šajā gadījumā apstākļi nav mainījušies.
Šai sakarā ir ticis nospriests, ka izņēmums vienas un tās pašas metodes izmantošanā pārskatīšanas izmeklēšanai un sākotnējai izmeklēšanai ir jāinterpretē šauri, atbilstīgi tiesību normas, ar ko šāds izņēmums ir pieļauts, tekstam un jēgai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 18. septembris,
Valimar
, C‑374/12, EU:C:2014:2231, 40.–43. punkts un tajos minētā judikatūra).
Tai pat laikā šai gadījumā prasītājas termiņbeigu pārskatīšanas izmeklēšanai neprasa piemērot tādu pašu metodi kā sākotnējā metode, bet tādas pašas metodes izmantošanu, kāda tika pielietota pārskatīšanas izmeklēšanā, kuras beigās tika pieņemta pagaidu regula. Faktiski strīda pamatā ir jautājums par to antidempinga maksājumu atspoguļošanos, kuri pēc definīcijas nebija spēkā sākotnējās izmeklēšanas laikā.
Nepastāvot vajadzībai spriest par pamatregulas 11. panta 9. punkta piemērojamību kā tādu, ir jākonstatē, ka tās pašas regulas 11. panta 10. punkta piemērošanas ietvaros, proti, lai noskaidrotu, vai antidempinga maksājumi ir jāatskaita no pirmās tālākpārdošanas cenas neatkarīgam klientam Savienībā, lai aprēķinātu salikto eksporta cenu, var tikt piemēroti tie paši principi, kas ir izklāstīti 11. panta 9. punkta piemērošanas ietvaros. Faktiski šajos dažādajos gadījumos runa ir par analīzes stabilitāti, salīdzinot ekonomiski sarežģītas situācijas, lai ne tikai attaisnotu noteikto pasākumu pamatotību atbilstoši antidempinga tiesiskajam regulējumam, bet arī lai starp ekonomikas dalībniekiem, uz kuriem šie pasākumi attiecas, nodrošinātu vispārējā Savienības tiesību principa par vienlīdzīgu attieksmi ievērošanu.
Šai sakarā būtiska izstrādājumu, saistībā ar kuriem tiek veikta antidempinga pasākumu termiņbeigu pārskatīšana, ražošanas izmaksu celšanās laikā starp sākotnējo izmeklēšanu un termiņbeigu pārskatīšanas izmeklēšanu ir apstākļu maiņa, kas konkrētajā gadījumā attaisno metodes eksporta cenas veidošanai maiņu pēc antidempinga maksājumu ieviešanas konkrētajam izstrādājumam, kas atbilst iepriekš 62. punktā izklāstītajam mērķim. Faktiski ekonomiskajā analīzē nodrošināt situācijas starp diviem laikposmiem salīdzinājuma stabilitāti pamato vienas un tās pašas metodes piemērošana, izņemot, ja ir pietiekami mainījušies atbilstoši parametri, kā rezultātā iepriekš izmantotā metode ir izrādījusies nepiemērota, lai iegūtu ticamu rezultātu, proti, šajā gadījumā, lai izvērtētu, vai antidempinga maksājumi ir vai nav attiecīgi atspoguļoti tālākpārdošanas cenās un turpmākās pārdošanas cenās Savienībā (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2014. gada 18. septembris,
Valimar
, C‑374/12, EU:C:2014:2231, 50. un 59. punkts). Kā apgalvo Komisija – lai arī ražošanas izmaksas starp abiem salīdzinātajiem laikposmiem ir augušas, tālākpārdošanas Savienībā cenu palielināšanās, pat būtiska, obligāti negarantē, ka antidempinga maksājumi šo cenu noteikšanā ir attiecīgi tikuši atspoguļoti, respektīvi, atspoguļoti pilnībā. Ražošanas izmaksas var būt cēlušās vairāk par cenām. Šajā gadījumā, pat ja jaunās cenas ir augstākas par iepriekšējo cenu līmeni, kam pieskaitīti antidempinga maksājumi, ieinteresētās personas, ņemot vērā viņu ražošanas izmaksu celšanos, attiecīgi neatspoguļo antidempinga maksājumus.
Faktiski pamatregulas 11. panta 10. punkts – ciktāl tas attiecas uz jautājumu par to, vai “maksājums ir attiecīgi atspoguļots tālākpārdošanas cenās”, – nekādā gadījumā nenozīmē, ka, lai gūtu apstiprinošu atbildi, jaunajā tālākpārdošanas cenā būtu jāintegrē par iepriekš prasīto tālākpārdošanas cenu augstāks antidempinga maksājumam ekvivalents maksājums. Papildu maksājums salīdzinājumā ar parastajām izmaksām ir “attiecīgi atspoguļots” tikai tad, ja tas tiek pievienots šīm citām izmaksām. Ja šīs citas izmaksas pieaug, taču tālākpārdošanas cena nepieaug tik daudz, maksājums faktiski šīm citām izmaksām ir jāpieskaita daļēji vai nav jāpieskaita vispār, pat ja maksājumam atbilstoša summa ir tikusi pievienota iepriekš prasītajai tālākpārdošanas cenai. Komisijas Paziņojums par antidempinga nodevu [maksājumu] atmaksu (OV 2014, C 164, 9. lpp.), uz ko prasītājas atsaucās tiesas sēdē, nekādi nav pretrunā šai analīzei. Tas pats attiecas uz 2015. gada 18. novembra spriedumu lietā
Einhell Germany
u.c./Komisija (T‑73/12, EU:T:2015:865), ko arī prasītājas pieminēja tiesas sēdē. It īpaši šī sprieduma 155. punktā, to lasot kontekstā, ir norādīts, ka metode, kas nav Savienībā prasīto tālākpārdošanas cenu salīdzinājums pirms un pēc antidempinga maksājumu noteikšanas, var tikt piemērota, lai noteiktu, vai šie maksājumi ir vai nav atspoguļoti jaunajā tālākpārdošanas Savienībā cenā.
Jāprecizē, ka ražošanas izmaksu pieauguma ņemšana vērā, lai noskaidrotu, vai antidempinga maksājums ir attiecīgi atspoguļots tālākpārdošanas cenā, ja tam ir iemesls, var notikt starpposma pārskatīšanas izmeklēšanā saistībā ar pasākumiem pēc termiņbeigu pārskatīšanas vai izmeklēšanā saistībā ar atgūšanu, nevis tikai tad, kad notiek “absorbcijas izmeklēšana”, kā tas ir paredzēts pamatregulas 12. pantā (tagad Regulas 2016/1036 12. pants), kā to tiesas sēdē ir ļāvušas saprast prasītājas. Šie dažādie izmeklēšanu veidi, protams, atbilst dažādiem procesuāliem kontekstiem, taču saistībā ar jautājumu, vai dempinga cenas ir vai nav atspoguļotas, analīzes parametri ir identiski.
Šajā gadījumā pagaidu noregulējuma ietvaros Komisija nav atzīmējusi ražošanas izmaksu izmaiņas starp izmeklēšanas periodu, kura rezultātā tika pieņemta sākotnējā regula, un periodu, kura rezultātā tika pieņemta regula, kas tiek piemērota starpposma pārskatīšanā. Tādējādi tā, ņemot vērā savu rīcības brīvību, varēja vien pārbaudīt tikai to, vai jaunās
RFAI
Savienībā praktizētās tālākpārdošanas cenas lielā mērā pārsniedz 22,7 % antidempinga maksājumu vērtību salīdzinājumā ar cenām pirmajā no šiem periodiem norādītajā laikposmā, lai secinātu, ka šie maksājumi ir attiecīgi atspoguļoti šajās jaunajās cenās, un lai tos neatskaitītu, veidojot eksporta cenu.
Savukārt izmeklēšanā, kuras beigās tika pieņemta apstrīdētā regula, kā arī šīs regulas 83. apsvērumā Komisija konstatēja būtisku ražošanas cenu kāpumu, ko vēl jo vairāk šai sakarā nav apstrīdējušas prasītājas. Šajos apstākļos, lai noteiktu, vai antidempinga maksājumi ir tikuši attiecīgi atspoguļoti
RFAI
Savienībā praktizētajās tālākpārdošanas cenās izmeklēšanas laikā saistībā ar dempingu par 2012. gadu, bija pamatoti, ka Komisija kā analīzes pamatu neņēma vērā izmeklēšanas laikā, kuras beigās tika pieņemta sākotnējā regula, piemērotās cenas, bet paturēja prātā 2012. gadā konstatētās ražošanas izmaksas, lai arī tas – kā izriet no apstrīdētās regulas 83. apsvēruma – ir uzskatāms par metodes maiņu.
Situācijā, kur – kā Komisija ir norādījusi apstrīdētās regulas 83. apsvērumā – tālākpārdošanas cenas Savienībā attiecas tikai uz 1 % no izstrādājumu izmaksu gadījumiem, ieskaitot antidempinga maksājumus, visdrīzāk nav pierādīts, ka šie maksājumi ir attiecīgi atspoguļoti.
Pat tālākpārdošanas Savienībā cenu kāpums 100 % apmērā starp izmeklēšanas laikposmu, kura beigās tika pieņemta sākotnējā regula, un izmeklēšanas laikposmu saistībā ar dempingu par 2012. gadu, uz ko atsaucas prasītājas, šai kontekstā nav pietiekams, lai pierādītu, ka antidempinga maksājumi ir attiecīgi atspoguļoti otrajā no minētajiem laikposmiem. Faktiski pietiek – kā tas būtībā ir norādīts iepriekš 63. punktā –, ka ražošanas izmaksas ir palielinājušās par vairāk nekā 100 %, tas ir, ka tās ir augušas vairāk nekā divas reizes, lai praktizētās cenas, ņemot vērā ražošanas izmaksu kāpumu, attiecīgi neatspoguļotu antidempinga maksājumus.
A priori
ar Komisijas norādīto apstākli ir pierādīts, ka uz 99 % izstrādājumu ražošanas gadījumu, ieskaitot antidempinga maksājumus, tālākpārdošanas Savienībā cenas 2012. gadā neattiecās.
Tādēļ ir pamatoti, ka Komisija antidempinga maksājumus ir atskaitījusi no tālākpārdošanas cenas pirmajam neatkarīgajam klientam Savienībā, lai aprēķinātu salikto eksporta cenu izmeklēšanas periodam saistībā ar dempingu, kas atbilst 2012. gadam, jo nav pierādīts, ka antidempinga maksājums ir ticis attiecīgi atspoguļots pirmajā no šīm cenām.
[
..
]


Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājām spriedums ir nelabvēlīgs, tām jāpiespriež segt pašām savus, kā arī atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus saskaņā ar tās prasījumiem.
Atbilstoši Reglamenta 138. panta 3. punktam Vispārējā tiesa var nolemt, ka personai, kas iestājusies lietā un kas nav šā panta 1. vai 2. punktā minētā persona, savi tiesāšanās izdevumi ir jāsedz pašai. Līdz ar to šajā gadījumā ir jānolemj, ka
Euroalliages
savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (devītā palāta)
nospriež:
1)
Prasību noraidīt.
2)
Chelyabinsk electrometallurgical integrated plant OAO
(CHEMK)
un
Kuzneckie ferrosplavy OAO
(KF)
sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.
3)
Euroalliages
sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Gervasoni
Madise
da Silva Passos
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2018. gada 15. novembrī.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – angļu.
Ietverti tikai tie šī sprieduma punkti, kuru publicēšanu Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu.