CELEX: 62017TJ0352
Institucionālās tiesības
Eiropas Parlaments
Parlamenta reglaments
Komentārs, kas kaitē Parlamenta cieņai un labai parlamentāro darbu norisei
Tiesību uz dienas naudu zaudēšanas un dalības visās Parlamenta darbībās pagaidu apturēšanas disciplinārsodi
Vārda brīvība
Pienākums norādīt pamatojumu
Kļūda tiesību piemērošanā

Tiesvedības priekšvēsture
Prasītājs
Janusz Korwin-Mikke
ir Eiropas Parlamenta deputāts.
Parlamenta 2017. gada 1. marta plenārsēdes laikā (turpmāk tekstā – “2017. gada 1. marta plenārsēde”), kuras temats bija “Gender pay gap” jeb problemātika saistībā ar atšķirību starp sieviešu un vīriešu atalgojumu, prasītājs uzdeva jautājumu Eiropas deputātei, izsakoties šādi:
“Vai jums ir zināms augstāko vietu ieguvēju saraksts Polijas teorētiskās fizikas olimpiādēs? Kādā pozīcijā ir labākā sieviete vai meitene? Es jums varu pateikt: 800. pozīcijā. Un vai jūs zināt, cik sieviešu ir pirmo simt šahistu vidū? Es jums to saku: neviena. Un, protams, sievietēm ir jāpelna mazāk nekā vīriešiem, jo viņas ir vājākas, mazākas un ne tik inteliģentas, viņām ir jāpelna mazāk. Tas ir viss.”
Ar 2017. gada 3. marta vēstuli Parlamenta priekšsēdētājs informēja prasītāju, pirmkārt, par to, ka komentārs, kuru viņš teicis 2017. gada 1. marta plenārsēdē, kaitē Parlamenta cieņai un tā reglamenta (turpmāk tekstā – “reglaments”) 11. pantā definētajām vērtībām, un, otrkārt, par disciplinārlietas pret viņu uzsākšanu atbilstoši šī reglamenta 166. panta 1. punktam, vienlaikus aicinot iesniegt savus apsvērumus.
Ar 2017. gada 7. marta vēstuli prasītājs Parlamenta priekšsēdētājam iesniedza savus apsvērumus.
Ar 2017. gada 14. marta lēmumu (turpmāk tekstā – “priekšsēdētāja lēmums”) Parlamenta priekšsēdētājs piemēroja prasītājam šādus sodus:
–
tiesību uz dienas naudu zaudēšana uz 30 dienām;
–
dalības visās Parlamenta darbībās pagaidu apturēšana uz 10 secīgu dienu periodu, neskarot balsošanas tiesības plenārsēdē;
–
aizliegums pārstāvēt Parlamentu starpparlamentu delegācijā, starpparlamentu konferencē vai kādā citā starpparlamentu forumā uz vienu gadu.
2017. gada 27. martā prasītājs Parlamenta Prezidijam iesniedza iekšēju pārsūdzību pret priekšsēdētāja lēmumu, lūdzot atcelt viņam atbilstoši reglamenta 167. pantam piemērotos sodus.
Ar 2017. gada 3. aprīļa lēmumu (turpmāk tekstā – “Prezidija lēmums”) Parlamenta Prezidijs apstiprināja ar priekšsēdētāja lēmumu prasītājam piemērotos sodus.
Tiesvedība
Prasītājs cēla šo prasību ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2017. gada 2. jūnijā.
Pēc sestās palātas priekšlikuma Vispārējā tiesa, piemērojot Reglamenta 28. pantu, nolēma nosūtīt lietu izskatīšanai palātā paplašinātā sastāvā.
Pēc tiesneša referenta priekšlikuma Vispārējā tiesa (sestā palāta paplašinātā sastāvā) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un Vispārējās tiesas Reglamenta 89. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros aicināja lietas dalībniekus sniegt atbildes uz kādu jautājumu. Lietas dalībnieki šo lūgumu izpildīja noteiktajā termiņā.
Vispārējā tiesa lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un to atbildes uz tās uzdotajiem mutiskajiem jautājumiem uzklausīja 2017. gada 29. novembra tiesas sēdē.
Lietas dalībnieku prasījumi
Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt Prezidija lēmumu;
–
atcelt priekšsēdētāja lēmumu;
–
piespriest atlīdzināt ar priekšsēdētāja un Prezidija lēmumiem nodarīto materiālo un morālo kaitējumu, kas novērtēts EUR 19180 apmērā;
–
piespriest Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Parlamenta prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību atcelt priekšsēdētāja lēmumu kā nepieņemamu;
–
noraidīt prasību atcelt Prezidija lēmumu kā daļēji nepieņemamu un daļēji nepamatotu;
–
noraidīt prasību par zaudējumu atlīdzību kā daļēji nepieņemamu un daļēji nepamatotu;
–
piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Tiesas sēdē prasītājs paziņoja, ka atsakās no prasības daļā par priekšsēdētāja lēmuma atcelšanu, to aizvietojot ar Prezidija lēmuma – Parlamenta galīgās nostājas – atcelšanu, un tas tika ierakstīts protokolā.
Juridiskais pamatojums
Par prasījumiem atcelt tiesību aktu
Savu prasījumu atcelt tiesību aktu pamatojumam prasītājs izvirza divus pamatus, kuri būtībā ir par vispārējā vārda brīvības principa pārkāpumu, reglamenta 166. panta pārkāpumu un pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi (pirmais pamats), un par samērīguma principa pārkāpumu un pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi (otrais pamats).
Lai gan pamatu nosaukumā, kas norādīts prasības pieteikumā, ir norādīti citi iebildumi, kas tostarp ir par Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. panta pārkāpumu un pilnvaru pārsniegšanu, jākonstatē, ka no prasītāja argumentiem būtībā izriet, ka viņš pārmet Parlamentam, ka tas ir pārkāpis viņa tiesības uz vārda brīvību, kas garantētas Hartas 11. pantā un Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 10. pantā (pirmā pamata pirmā daļa), pieļāvis acīmredzamu kļūdu vērtējumā un nav ievērojis reglamenta 166. panta piemērošanas jomu (pirmā pamata otrā daļa), nav izpildījis pienākumu norādīt pamatojumu, kas tam ir saskaņā ar LESD 296. pantu (pirmā pamata trešā daļa un otrā pamata otrā daļa), un, visbeidzot, pārkāpis samērīguma principu attiecībā uz piemērotajiem disciplinārsodiem (otrā pamata pirmā daļa).
Par pirmo pamatu saistībā ar vispārējā vārda brīvības principa pārkāpumu, reglamenta 166. panta pārkāpumu un pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi
Vispirms ir jāizvērtē pirmā pamata trešā daļa, pēc tam kopā pirmā un otrā daļa.
–
Par trešo daļu – pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi
Prasītājs apgalvo, ka Prezidija lēmuma pamatojums neļaujot nedz saprast, vai viņš ir ļoti būtiski traucējis 2017. gada 1. marta plenārsēdi, nedz arī noteikt, kādi reglamenta 11. pantā definētie principi ir pārkāpti, nedz arī saprast, kāpēc netika ņemta vērā viņa vārda brīvība, kas tam bija kā parlamenta deputātam.
Parlaments apstrīd šo argumentāciju.
Ir jāatgādina arī, ka pienākums norādīt pamatojumu lēmumiem ir būtiska formas prasība, kas ir jānošķir no jautājuma par motivācijas pamatotību, kura attiecas uz strīdīgā akta tiesiskumu pēc būtības (skat. spriedumu, 2012. gada 22. maijs, Internationaler Hilfsfonds/Komisija,
T‑300/10
,
EU:T:2012:247
,
180.
punkts un tajā minētā judikatūra). Proti, lēmuma pamatojumu veido formāls to pamatu izklāsts, uz kuriem šis lēmums ir balstīts. Šis pamatojums var būt pietiekams, pat ja tajā ir izteikti kļūdaini motīvi (skat. rīkojumu, 2012. gada 12. jūlijs, Dover/Parlaments,
C‑278/11 P
, nav publicēts,
EU:C:2012:457
,
36.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu norādīti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo jautājums par to, vai tiesību akta pamatojums atbilst LESD 296. panta prasībām, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai tā tekstu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tās tiesību normas, kuras reglamentē attiecīgo jomu (skat. spriedumu, 2012. gada 22. maijs, Internationaler Hilfsfonds/Komisija,
T‑300/10
,
EU:T:2012:247
,
181.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā Prezidija lēmumā ir trīs daļas. Pirmajā (lēmuma 1.–16. punkts) ir izklāstīti fakti, kuru rezultātā ir piemēroti aplūkojamie sodi, iepriekšējie prasītāja paziņojumi, par kuriem jau ir piemērots sods, un iekšējā pārsūdzības procedūra, kuru tas ir izmantojis pret priekšsēdētāja lēmumu. Otrajā (lēmuma 17.–23. punkts) ir norādītas piemērojamās tiesību normas, un trešajā (lēmuma 24.–37. punkts) ir ietverts juridiskais vērtējums, kura mērķis ir konstatēt, ka prasītājs ir pārkāpis reglamenta 11. pantu un līdz ar to – šī reglamenta 166. pantu.
It īpaši sava lēmuma 26.–28. punktā Parlamenta Prezidijs, atgādinājis LES 2. pantā noteiktā un Hartā atzītā vienlīdzības principa starp vīriešiem un sievietēm svarīgumu, vispirms konstatēja, ka ar savu diskriminējošo, aizvainojošo un noteikti iepriekš sagatavoto komentāru, kas turklāt tika pausts kā tāds, kuru pamato neobjektīvi statistikas dati, prasītājs ir apdraudējis vienu no Eiropas Savienības pamatvērtībām. Citiem vārdiem, prasītājam, nenoliedzami, esot bijis nodoms provocēt un aizvainot sievietes un arī Parlamentu kā iestādi, kas aizsargā dzimumu vienlīdzību veicinošās Eiropas vērtības. Turklāt minētais komentārs esot izraisījis masu mēdiju interesi un reakciju sociālajos tīklos, tādējādi negatīvi ietekmējot Parlamenta un tā deputātu tēlu Eiropas pilsoņu acīs.
Pēc tam Parlamenta Prezidijs, atgādinājis reglamenta 11. panta 4. punkta pirmajā daļā un dažādos starptautiskos juridiskos cilvēktiesību instrumentos atzītās vārda brīvības svarīgumu, norādīja, ka saskaņā ar šiem dokumentiem un atbilstoši šīs brīvības interpretācijai judikatūrā tās izmantošana var tikt ierobežota, ja ar to tiek pārkāptas citas tiesības, “it īpaši, ja ar to tiek aizskartas vai aizvainotas citas personas” vai “lai nodrošinātu citu personu tiesību vai reputācijas aizsardzību” (Prezidija lēmuma 29. un 30. punkts). Minētā lēmuma 31. punktā Prezidijs arī norādīja, ka visiem Parlamenta deputātiem garantētās vārda brīvības princips nav piemērojams “aizvainojošai, aizskarošai vai necienīgai valodai” vai “Parlamenta cieņu aizskarošai uzvedībai, kas ir Savienības pamatprincipu pārkāpums”.
Pēc šāda izklāsta Parlaments sava lēmuma 32. punktā konstatēja, ka prasītāja uzvedība ir reglamenta 11. panta 3. punkta pārkāpums, jo ar to tiek nodarīts kaitējums Līgumos, tostarp Hartā, definētām vērtībām un principiem un ar to netiek ievērota Parlamenta cieņa. Turklāt tas uzsvēra, ka, ņemot vērā, ka uz aizskarošas un aizvainojošas valodas izmantošanu vārda brīvība neattiecas, šī uzvedība nav attaisnojama atbilstoši minētā reglamenta 11. panta 4. punktam. Tādējādi tas secināja, ka šajos apstākļos prasītājs, pārkāpjot reglamenta 11. pantā noteiktos principus šī reglamenta 166. panta izpratnē, ir traucējis Parlamenta darbu.
Visbeidzot, sava lēmuma 33.–35. punktā Parlaments norādīja, ka prasītājs jau ir izmantojis nepiemērotu valodas stilu, tā pārkāpjot reglamenta 11. panta 3. punktu, un tas esot licis Parlamenta priekšsēdētājam trīs reizes viņam piemērot sodus, kurus pēc tam apstiprinājis Parlamenta Prezidijs. Līdz ar to tas secināja, ka prasītāja izturēšanās ir jāuzskata par smagu un atkārtotu un ka tas, ka viņš nav atvainojies, bet, tieši otrādi, atkārtojis jau iepriekš teikto, attaisno piemērotā soda smagumu.
No tā izriet, ka, neskarot pamatotības pārbaudi, kas tiks veikta šī pamata pirmās un otrās daļas ietvaros, Prezidija lēmumā ir ietverts ar LESD 296. panta prasībām saderīgs pamatojums.
Līdz ar to pirmā pamata trešā daļa ir jānoraida.
–
Par pirmo un otro daļu – attiecīgi par vārda brīvības pārkāpumu un reglamenta 166. panta pārkāpumu
Prasītājs būtībā norāda, ka Parlaments neesot pierādījis, ka bija izpildīti reglamenta 166. panta 1. punkta piemērošanai pieprasītie nosacījumi, un viņam līdz ar to esot piemērots disciplinārsods, pārkāpjot viņam kā parlamenta deputātam atvēlēto vārda brīvību atbilstoši Eiropas Cilvēktiesību tiesas (turpmāk tekstā – “ECT”) pastāvīgajai judikatūrai.
Šajā ziņā viņš apgalvo, pirmkārt, ka Prezidija lēmumā esot pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, jo tajā nav pietiekami ņemts vērā, ka šis komentārs, kas tika pausts, izpildot parlamentārās funkcijas Parlamenta telpās, bija daļa no viņa politiskās runas.
Otrkārt, viņš uzskata, ka, vēlēdamies sodīt par viņa komentāru saturu, nevis par parlamentāro debašu normas iespējamo pārkāpumu, Parlaments esot pieļāvis acīmredzamu kļūdu vērtējumā un nav ievērojis reglamenta 166. panta piemērošanas jomu. Viņš norāda, no vienas puses, ka no šī lēmuma motīviem izriet, ka viņa uzstāšanās 2017. gada 1. marta plenārsēdē bija parasta uzstāšanās, tādējādi būtu jānoskaidro, vai viņa komentāri tiešām traucēja vai būtiski izjauca parlamentārās debates. No otras puses, viņš norāda, ka formulējuma “nopietni traucē Parlamenta darbu, neievērojot 11. pantā noteiktos principus”, kas minēts reglamenta 166. pantā, “izplūdušais un neprecīzais” raksturs prasot, lai Parlaments konkrēti pierādītu, ka uz viņa komentāru attiecas šīs normas piemērošanas joma, un tas netika izdarīts šajā lietā.
Treškārt, prasītājs apgalvo, ka Prezidija lēmumā neesot pierādīts, ka viņa komentārs faktiski ir ietekmējis 1. marta plenārsēdi vai ka tas būtiski ir traucējis Parlamenta darbu, pārkāpjot reglamenta 11. pantu, lai varētu uzskatīt, ka minētā reglamenta 166. pantā norādītie pamatnosacījumi ir faktiski izpildīti.
Ceturtkārt, prasītājs norāda, ka Parlaments neesot pierādījis, ka Prezidija lēmums var tikt uzskatīts par atļautu atkāpi no tiesībām uz vārda brīvību.
Parlaments vispirms norāda, ka Prezidija lēmuma spēkā esamības pārbaude ir jāveic tikai saistībā ar Hartā garantētajām pamattiesībām, it īpaši saistībā ar tās 11. pantu, kurš ir veltīts vārda brīvībai, un tā interpretāciju, ko sniegusi Savienības tiesa. Tātad šajā lietā neesot piemērojama ECT judikatūra, uz ko atsaucas prasītājs, bet tā varētu būt iedvesmas avots. Pat pieņemot, ka tas tā būtu, no tā neizrietot, ka viņa vārda brīvība ir neierobežota.
Vēl Parlaments uzsver, ka, īstenojot reglamenta 166. un 167. pantā paredzēto kompetenci, tā priekšsēdētājam un attiecīgā gadījumā Parlamenta Prezidijam ir konkrēta novērtējuma brīvība. Tātad Vispārējās tiesas kontrole būtu jāierobežo līdz pārbaudei, vai šādu pilnvaru izmantošanā nav pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā vai ļaunprātīga pilnvaru izmantošana un vai ir ievērotas procesuālās garantijas.
Visbeidzot, runājot par reglamenta 166. panta pārkāpumu, kas ir norādīts pirmā pamata otrajā daļā, Parlaments apgalvo, ka no prasības pieteikuma pietiekami skaidri neizrietot, vai prasītājs kritizē Prezidija lēmumu, jo tas esot pieņemts, pārkāpjot šo pantu, vai arī viņš apstrīd tā – kā minētā lēmuma juridiskā pamatojuma – prettiesiskumu; līdz ar to šī daļa neesot pieņemama. Parlaments aizstāvas, vien pakārtoti norādot, ka ir ievērojis prasītāja norādīto reglamenta 166. panta
ratio legis
interpretāciju, un apgalvojot, ka šajā normā norādītie apstākļi tieši atbilst šīs lietas apstākļiem, jo ar savu komentāru prasītājs ir jaucis debates un traucējis Parlamenta darbu, līdz ar to pārkāpjot reglamenta 11. pantā norādītos principus par ļaunu Parlamenta cieņai, kā dēļ viņš esot sodīts. Parlaments, atsaucoties uz Prezidija lēmuma 27. punktu, piebilst, ka prasītāja paziņojumi turklāt esot izsaukuši tūlītēju dažu deputātu reakciju un arī izraisījuši reakciju masu mēdijos un sociālajos tīklos, tādējādi radot būtisku kaitējumu iestādes reputācijai.
Vispirms ir jākonstatē, no vienas puses, ka – pretēji Parlamenta apgalvojumiem un kā izriet iepriekš no 16. un 29.–33. punkta – prasītāja apgalvojumu būtība saistībā ar pirmā pamata otro daļu pietiekami skaidri izriet no prasības pieteikuma, tādējādi Parlaments varēja lietderīgi aizstāvēties savos rakstveida apsvērumos (skat. iepriekš 36. punktu), kā arī tiesas sēdē. Faktiski šīs tiesas sēdes laikā, kā izriet no tās protokola, Parlaments pilnībā ieņēma nostāju par reglamenta 166. panta piemērošanas nosacījumiem saistībā ar šī paša reglamenta 11. pantu, uz kuru ir atsauce šajā normā. Tātad Parlamenta izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.
No otras puses, Parlaments nevar apstrīdēt ECPAK un ECT judikatūras nozīmi šajā lietā, lai izvērtētu, vai nav pārkāpts reglamenta 166. pants.
Lai gan ir tiesa, ka ECPAK, kamēr Savienība nav tai pievienojusies, nav Savienības tiesību sistēmā integrēts formāls juridisks instruments (spriedumi, 2013. gada 26. februāris, Åkerberg Fransson,
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
,
44.
punkts, un 2015. gada 3. septembris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Komisija,
C‑398/13 P
,
EU:C:2015:535
,
45.
punkts) un līdz ar to Savienības atvasināto tiesību akta spēkā esamība ir jāizvērtē, ņemot vērā tikai Hartā garantētās pamattiesības (spriedums, 2016. gada 15. februāris, N.,
C‑601/15 PPU
,
EU:C:2016:84
,
46.
punkts), ir jāatgādina, pirmkārt, ka saskaņā ar LES 6. panta 3. punktu ECPAK atzītās pamattiesības kā vispārējie principi ir daļa no Savienības tiesībām un, otrkārt, ka no Hartas 52. panta 3. punkta izriet, ka tajā ietvertajām tiesībām, kuras atbilst ECPAK garantētajām tiesībām, ir tāds pats apjoms kā ECPAK piešķirtajām tiesībām. Saskaņā ar paskaidrojumiem par šo tiesību normu, kuri saskaņā ar LES 6. panta 1. punkta trešo daļu un Hartas 52. panta 7. punktu ir jāņem vērā tās interpretācijā, garantēto tiesību nozīme un apjoms ir nosakāmi ne tikai atbilstoši ECPAK tekstam, bet tostarp arī ECT judikatūrai (skat. spriedumu, 2016. gada 30. jūnijs, Toma un Biroul Executorului Judecătoresc Horațiu-Vasile Cruduleci,
C‑205/15
,
EU:C:2016:499
,
41.
punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt no minētajiem paskaidrojumiem izriet, ka Hartas 52. panta 3. punkta mērķis ir nodrošināt nepieciešamo saskaņotību starp tiesībām, kas ir ietvertas Hartā, un attiecīgi ECPAK garantētajām tiesībām, tomēr negatīvi neietekmējot Savienības tiesību un Eiropas Savienības Tiesas autonomiju (spriedums, 2016. gada 28. jūlijs, JZ,
C‑294/16 PPU
,
EU:C:2016:610
,
50.
punkts). Turklāt jānorāda, ka šī vienlīdzība starp Hartā un ECPAK garantētajām brīvībām formāli ir pasludināta attiecībā uz vārda brīvību (spriedums, 2016. gada 4. maijs, Philip Morris Brands u.c.,
C‑547/14
,
EU:C:2016:325
,
147.
punkts).
It īpaši runājot par vārda brīvību, ir svarīgi atgādināt, ka tai ir būtiska vieta demokrātiskās sabiedrībās un ka tādējādi tā veido pamattiesības, kas garantētas Hartas 11. pantā, ECPAK 10. pantā un Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām, ko Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālā asambleja ir pieņēmusi 1966. gada 16. decembrī, 19. pantā (šajā ziņā skat. spriedumu, 2011. gada 6. septembris, Patriciello,
C‑163/10
,
EU:C:2011:543
,
31.
punkts).
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka no ECT judikatūras izriet, ka, ievērojot ECPAK 10. panta 2. punktu, vārda brīvība attiecas ne tikai uz informāciju vai uz idejām, kas tiek uztvertas labvēlīgi vai uzskatītas par nekaitīgām vai nebūtiskām, bet arī uz tām, kas aizskar, šokē vai uztrauc valsti vai kādu tās iedzīvotāju daļu. Tādējādi tas garantē plurālismu, toleranci un atklātību, bez kā demokrātiska sabiedrība nepastāv (ECT spriedums, 1976. gada 7. decembris,
Handyside
pret Apvienoto Karalisti, CE:ECHR:1976:1207JUD000549372, 49. punkts).
Tomēr tiesības uz vārda brīvību nav absolūta prerogatīva, un to izmantošana var tikt ierobežota, ievērojot konkrētus nosacījumus.
Taču, ņemot vērā vārda brīvības svarīgumu, tās ierobežojumi ir jāizvērtē šauri, un, kā tas izriet no ECPAK 10. panta 2. punkta un Hartas 52. panta 1. punkta, iejaukšanās vārda brīvībā ir pieļaujama tikai tad, ja tas atbilst trīskāršam nosacījumam. Pirmkārt, attiecīgajam ierobežojumam ir jābūt “paredzētam tiesību aktos”. Citiem vārdiem, Savienības iestādei, kas nosaka pasākumus, ar ko var tikt ierobežota personas vārda brīvība, šai nolūkā ir jābūt juridiskajam pamatam. Otrkārt, attiecīgajam ierobežojumam ir jāatbilst vispārējas nozīmes mērķim, ko par tādu atzinusi Savienība. Treškārt, konkrētais ierobežojums nedrīkst būt pārmērīgs, un tas nozīmē, pirmkārt, ka tam ir jābūt nepieciešamam un samērīgam ar izvirzīto mērķi un, otrkārt, tas nedrīkst nodarīt kaitējumu šīs brīvības būtībai (šajā ziņā skat. spriedumu, 2017. gada 15. jūnijs, Kiselev/Padome,
T‑262/15
,
EU:T:2017:392
,
69.
un
84.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Vēl ir svarīgi precizēt, ka iejaukšanās vārda brīvībā vai tās ierobežošana ir uzskatāma par “paredzētu tiesību aktos” tikai tad, ja normā tā ir noteikta pietiekami precīzi – tā, lai būtu paredzamas tās sekas un lai tās adresāti varētu pielāgot savu uzvedību (šajā ziņā skat. ECT spriedumu, 2004. gada 17. februāris,
Maestri
pret Itāliju, CE:ECHR:2004:0217JUD003974898, 30. punkts).
Turklāt ir jānorāda, ka demokrātijā parlaments vai līdzīgas struktūras ir politiskajām debatēm nepieciešamās norises vietas. Iejaukšanās vārda brīvības izmantošanā šajā struktūrās tātad nav attaisnojama ar primāriem apsvērumiem (ECT spriedums, 2002. gada 17. decembris,
A
pret Apvienoto Karalisti, CE:ECHR:2002:1217JUD003537397, 79. punkts).
Vēl, kā ECT pastāvīgi ir norādījusi savā judikatūrā, parlamenta deputātu vārda brīvība ir īpaši svarīga. Vārda brīvība ir dārga visiem, bet ievēlētajām personām jo sevišķi; tās pārstāv savus vēlētājus, ziņo par viņu bažām un aizstāv viņu intereses. Attiecīgi iejaukšanās parlamenta opozīcijas deputāta – kāds ir prasītājs – vārda brīvībā liek tiesai par to veikt stingrāku pārbaudi (ECT spriedums, 1992. gada 23. aprīlis,
Castells
pret Spāniju, CE:ECHR:1992:0423JUD001179885, 42. punkts).
Tādējādi ir jāuzskata, ka parlamenta deputātu vārda brīvībai, ņemot vērā Parlamenta pamatlomu demokrātiskā sabiedrībā, ir jāpiešķir stiprāka aizsardzība.
Tomēr, vienlaikus uzsverot, ka jebkuram komentāram Parlamentā ir jābūt stingri aizsargātam, ECT nesen ir piekritusi – ņemot vērā ciešo pastāvošo saikni starp patiesi demokrātisko politiskā režīma raksturu un Parlamenta darbību –, ka vārda brīvības izmantošanai Parlamentā dažreiz ir jāpieliek punkts, ja tā ir pretēja parlamenta darbības labas norises aizsardzības un citu parlamenta deputātu tiesību aizsardzības tiesiskajām interesēm (ECT spriedums, 2016. gada 17. maijs,
Karácsony
u.c. pret Ungāriju, CE:ECHR:2016:0517JUD004246113, 138.–141. punkts).
Ir svarīgi norādīt, ka ECT, pirmkārt, ir sasaistījusi parlamenta iespēju sodīt sava deputāta uzvedību ar vajadzību uzraudzīt parlamenta darbības labu norisi un, otrkārt, atzinusi parlamentiem plašu autonomiju, lai regulētu veidu, brīdi un vietu, kādu deputāti izvēlas savām uzrunām (ECT veiktai kontrolei ir ierobežotas sekas), bet savukārt to nelielo brīvību pārraudzīt deputātu sniegtos komentārus (ECT kontrolei ir stingrākas sekas). Savā judikatūrā tā šajā sakarā atsaucas tikai uz “konkrētu regulējuma daudzumu [..], kas nepieciešams, lai nepieļautu tādus izteiksmes veidus kā tieši vai netieši aicinājumi uz vardarbību” (ECT spriedums, 2016. gada 17. maijs,
Karácsony
u.c. pret Ungāriju, CE:ECHR:2016:0517JUD004246113, 140. punkts).
No tā izriet, pirmkārt, ka parlamenta reglamentā iespēja sodīt par parlamenta deputātu komentāriem var tikt paredzēta tikai tādā gadījumā, ja ar tiem tiek kaitēts Parlamenta pienācīgai darbībai vai ja tie būtiski apdraud sabiedrību, kā, piemēram, aicinot uz vardarbību vai rasistisku naidu.
Otrkārt, parlamentiem atzītās pilnvaras piemērot disciplinārsodus, lai nodrošinātu pienācīgu to darbības norisi vai aizsargātu konkrētas tiesības, principus vai pamatbrīvības, ir jālīdzsvaro ar nepieciešamību nodrošināt parlamenta deputātu vārda brīvības ievērošanu.
Attiecīgi, ņemot vērā parlamenta deputātu vārda brīvības īpašo svarīgumu un striktās robežas, šī brīvība var tikt ierobežota atbilstoši ECT judikatūrā izstrādātajiem principiem šajā kontekstā, ir jāpārbauda, vai, piemērojot disciplinārsodu šajā lietā, Parlaments ir ievērojis sava reglamenta 166. panta 1. punktā paredzētos nosacījumus.
Šajā lietā reglamenta VII sadaļas “Pasākumi deputātiem piemērojamo rīcības noteikumu neievērošanas gadījumos” 4. nodaļā, redakcijā, kas bija spēkā faktu norises brīdī un kādu to piemēroja Parlaments, ir paredzēti tūlītēji pasākumi, kurus priekšsēdētājs var noteikt sesijas laikā, lai atjaunotu kārtību (reglamenta 165. pants), un disciplinārie sodi, kurus Parlamenta priekšsēdētājs var piemērot deputātam (reglamenta 166. pants).
Saskaņā ar reglamenta 166. panta 1. punkta pirmo daļu, kas tika piemērota šajā lietā, Parlamenta priekšsēdētājs pieņem argumentētu lēmumu, ar kuru tiek piemērota atbilstošs sods, “ja kāds deputāts nopietni traucē Parlamenta darbu, neievērojot 11. pantā noteiktos principus [..]”.
Taču ir jāuzsver, ka reglamenta 166. panta 1. punkta pirmās daļas teksts atšķiras dažādās šī reglamenta valodu redakcijās. Atšķirībā no šīs normas franču, kā arī vācu, itāļu, spāņu, holandiešu un grieķu valodu redakcijām, angļu valodā netiek pieminēti Parlamenta “darba” vai “darbības” traucējumi, bet gan ir izmantota vārdkopa “disruption of Parliament”. Parlaments uzskata, ka šī frāze attiecas ne vien uz Parlamenta darbu plenārsēžu zālē, bet arī raksturo plašāku situāciju par sēdi, aptverot arī ietekmi uz tā – kā iestādes – reputāciju vai cieņu.
Šajā ziņā ir svarīgi atgādināt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru normas vienveidīgas interpretācijas nepieciešamība, ja tās formulējums dažādu valodu redakcijās atšķiras, prasa attiecīgo tiesību normu interpretēt, ņemot vērā tiesiskā regulējuma, kurā šī norma ietilpst, kontekstu un mērķi (šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 23. novembris, Bayer CropScience un Stichting De Bijenstichting,
C‑442/14
,
EU:C:2016:890
,
84.
punkts un tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka nevar piekrist Parlamenta atbalstītajai tēzei tiesas sēdē, saskaņā ar kuru, lai interpretētu likumdevēja vēlmi un visas citu valodu redakcijas, esot jābalstās uz reglamenta 166. panta tekstu angļu valodā.
Faktiski, ņemot vērā reglamenta 166. panta kontekstu un mērķi, tas attiecas uz gadījumiem, kad tiek kaitēts Parlamenta darbībai vai parlamenta darba labai kārtībai, un tātad tā nolūks ir sodīt deputātu, kurš piedalās sēdē vai parlamenta darbos, par izturēšanos, kas būtiski traucējusi to norisi. Turklāt šāda interpretācija – kā tas ir atgādināts iepriekš 49.–51. punktā – atbilst parlamenta disciplinārā regulējuma izvirzītajam mērķim, kura leģitimitāti ir atzinusi ECT (šajā ziņā skat. ECT spriedumu, 2016. gada 17. maijs,
Karácsony
u.c. pret Ungāriju, CE:ECHR:2016:0517JUD004246113, 138.–140. punkts).
Turklāt jānorāda, ka reglamenta 166. panta tekstā stingri tiek uzskatīts, ka abos gadījumos var tikt noteikti sodi, proti, vai nu par “[sesijas būtisku traucēšanu], neievērojot 11. pantā noteiktos principus”, vai par “Parlamenta darba būtisku traucēšanu, neievērojot 11. pantā noteiktos principus [..]”.
Šajā sakarā ir svarīgi konstatēt, ka nedz no Prezidija lēmuma, nedz no lietas dalībnieku rakstveida apsvērumiem neizriet, ka prasītāja paustais komentārs Parlamenta 2017. gada 1. marta plenārsēdē jebkādi būtu traucējis šo sēdi reglamenta 166. panta 1. punkta pirmās daļas izpratnē. Šajā sakarā, kā tas izriet no Vispārējai tiesai sniegtajām atbildēm, vienīgi deputāte, kurai viņš bija uzdevis jautājumu, paceļot zilo kartīti, tūlīt reaģēja uz prasītāja komentāru. Viņa savu sašutumu pauda šādi: “Deputāta kungs, jūsuprāt un saskaņā ar jūsu teorijām, man pat nav tiesību būt šeit kā deputātei; es apzinos, ka tas jūs sāpina, es zinu, ka jums nepavisam nepatīk, ka mūsdienās sievietēm ir tiesības pārstāvēt pilsoņus ar tādiem pat nosacījumiem un tiesībām kā jums. Es esmu sieviete un es aizstāvu sieviešu tiesības no tādiem vīriešiem kā jūs”. Tomēr šī reakcija neļauj atzīt nopietnu 2017. gada 1. marta plenārsēdes darba traucējumu vai Parlamenta darba būtisku traucējumu. Starp citu, šāds vērtējums neizriet no Prezidija lēmuma, kura tiesiskumu – kā prasīts Vispārējā tiesā celtajā prasībā – šī tiesa pārbauda.
Turklāt, gan atbildot uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumiem, gan tiesas sēdē Parlaments apstiprināja, ka tā telpās 2017. gada 1. marta plenārsēdes laikā un saistībā ar to notikušajās debatēs pēc prasītāja uzstāšanās nav notikusi nekāda
a fortiori
būtiska darba dezorganizēšana vai traucēšana. Tomēr Parlaments apstiprināja, ka uz prasītāja gadījumu tomēr ir attiecināma otrā alternatīva, kas pieminēta reglamenta 166. panta 1. punktā, proti, “darba traucēšana”, kas ir šī reglamenta 11. pantā paredzēto principu – ar kuriem tiek noteiktas deputātu uzvedības normas – pārkāpuma tiešas sekas. Šajā sakarā Parlaments apgalvo, ka “traucēšana”, kā dēļ prasītājam ir uzlikts disciplinārsods, ir notikusi ārpus sēdes, prasītājam aizskarot šīs iestādes reputāciju un tās cieņu. Turklāt Parlaments precizēja, ka reglamenta 166. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētā traucēšana nav domāta tikai kā traucēšana debatēs vai tā darba laikā, bet ka tā esot jāsaprot plašāk, ietverot Parlamentu kopumā, tā cieņu, reputāciju un tātad tā darbību.
Šiem argumentiem nevar piekrist.
Pirmkārt, jākonstatē – Parlamenta apgalvojums tiesas sēdē, ka uz prasītāja situāciju attiecoties reglamenta 166. panta 1. punkta pirmajā daļā minētā otrā alternatīva, proti, Parlamenta darba traucēšana, neizriet no Prezidija lēmuma, jo tajā nav precizēti tā specifiskā pārkāpuma motīvi, kurš ir ņemts vērā šajā gadījumā kā viens no minētajā tiesību normā minētajiem. Šajā sakarā minētā lēmuma 32. punktā ir tikai konstatēts, ka prasītāja izturēšanās ir konstatējams reglamenta 11. panta 3. punktā definēto principu pārkāpums, jo ar to tiek pārkāptas Savienības līgumos definētās vērtības un principi un netiek cienīts Parlaments; no tā ir tikusi secināta “Parlamenta traucēšana” šī reglamenta 166. panta izpratnē. Pretēji Parlamenta apgalvotajam tiesas sēdē, citāda Prezidija lēmuma 32. punkta interpretācija nevar izrietēt no šī lēmuma 26. un 27. punktā ietvertajiem motīviem, kuru gaismā tas ir interpretējams. Šajos pēdējos minētajos punktos ir tikai norādīts, ka provocējoši, iepriekš sagatavoti, aizskaroši un diskriminējoši komentāri gan pret sievietēm, gan pret Parlamentu kā iestādi ir Savienības pamatvērtību pārkāpums un var radīt sabiedrībai negatīvu iespaidu par Parlamentu un tā deputātiem. Tātad, lai gan šie vērtējumi sliktākajā gadījumā varētu tikt interpretēti kā reglamenta 11. panta pārkāpums, ar tiem nekādi netiek konstatēts Parlamenta darba traucējums, kā tas prasīts reglamenta 166. pantā.
Taču šajā sakarā pietiek atgādināt, ka tieši reglamenta 166. pantā, nevis tā 11. pantā ir precizēti nosacījumi, ar kādiem deputāts var tikt sodīts. Faktiski minētā reglamenta 11. pantā ir ietverti rīcības noteikumi, kuros ir atgādināti principi un vērtības, kas deputātam ir jāievēro savā rīcībā, kura – atbilstoši šī reglamenta 11. panta 3. punkta pirmajai daļai – nedrīkst traucēt ne Parlamenta darba norisi, ne arī drošību un kārtību Parlamenta telpās vai Parlamenta iekārtu darbību. Turklāt reglamenta 11. panta 3. punkta otrajā daļā ir noteikts, ka Parlamenta debatēs deputāti atturas no neslavu ceļošiem, rasistiskiem vai ksenofobiskiem komentāriem vai rīcības. Savukārt reglamenta 11. panta 3. punkta ceturtajā daļā ir norādīts, ka šo rīcības noteikumu neievērošanas gadījumā “var” tikt piemēroti “pasākumi” saskaņā ar šī reglamenta 165., 166. un 167. pantu. No tā izriet, ka Prezidija lēmuma 32. punktā secinātais, ka šī reglamenta 11. pantā definēto principu un vērtību pārkāpums
ipso facto
ir pamats secinājumam par nopietniem traucējumiem sēdes darbā un Parlamenta darba traucēšanu, nekādi neizriet no minētās tiesību normas.
Tas, ka reglamenta, šajā lietā piemērojamajā redakcijā, 11. panta 3. punkta otrajā daļā ir ietverta atsauce uz “neslavu ceļoš[iem], rasistisk[iem] vai ksenofobisk[iem] [komentāriem] vai rīcību”, nevar ietekmēt šo secinājumu. Šajā sakarā ir svarīgi norādīt, ka, lai gan reglamenta – tā agrākajā redakcijā – 166. panta 1. punktā bija atsauce uz šī paša reglamenta 11. pantā definētajiem principiem, pirmās no šīm minētajām tiesību normām gramatiska interpretācija būtu pamats uzskatīt, ka šo principu pārkāpums nav autonoms inkriminējošs motīvs, bet gan papildu nosacījums, kas nepieciešams, lai sodītu par nopietnu sēdes darba traucējumu vai Parlamenta darba traucējumu, un to turklāt Parlaments ir apstiprinājis tiesas sēdē. No tā izriet, ka par reglamenta 11. pantā definēto principu pārkāpumu vien, pieņemot, ka tas ir pierādīts, kā tādu nevar sodīt, izņemot, ja Parlamenta darbs ir būtiski traucēts, un to Parlaments ir arī apstiprinājis tiesas sēdē.
Otrkārt, pretēji Parlamenta apgalvotajam tiesas sēdē, Parlamenta darba traucēšana, kas ir minēta reglamenta 166. panta 1. punkta pirmajā daļā un kas nav notikusi plenārsēžu zālē, ņemot vērā sekas, kādas prasītāja komentāram bija ārpus Parlamenta, nav saprotama kā šīs iestādes reputācijas vai tās cieņas apdraudējums. Nav nozīmes Prezidija lēmuma 27. punktā minētajam apstāklim, ka prasītāja komentārs pēc 2017. gada 1. marta plenārsēdes bija piesaistījis mēdiju un sociālo tīklu uzmanību un ka tas, iespējams (likely), ir radījis negatīvu iespaidu sabiedrībai par Parlamentu un tā deputātiem, jo tas neļauj uzskatīt, ka Parlaments ir pierādījis traucējumu savā darbā reglamenta 166. panta izpratnē. Turklāt Prezidija lēmumā nav nekāda novērtējuma par kritērijiem, pēc kuriem Parlamenta Prezidijs varēja konstatēt iespējamo Parlamenta cieņas aizskārumu. Un vēl, tā kā nebija definēti objektīvi kritēriji šāda skāruma esamības novērtēšanai un ņemot vērā jēdziena “Parlamenta cieņa” vai tās skāruma neskaidro raksturu, kā arī to, ka Parlamenta rīcībā ir nozīmīga novērtējuma brīvība šajā jomā, šādas interpretācijas rezultātā varēja tikt patvaļīgi ierobežota parlamenta deputātu vārda brīvība.
Turklāt jānorāda, ka reglamenta 166. panta 2. punkts attiecas uz deputātu izturēšanos un tajā ir paredzēts, ka, lai to novērtētu, ir jāņem vērā, vai tā ir vērtējama kā atsevišķs gadījums, tā atkārtojas vai ir pastāvīga, kā arī, cik tā ir nopietna. Savukārt komentāri, vārdi vai sarunas nav pieminētas, un tādēļ tie paši par sevi nevar būt sodu pamatā.
No tā izriet, ka, pat pieņemot, ka komentārs, kas sniegts parlamentāro funkciju izpildes ietvaros, varētu tikt pielīdzināts uzvedībai, kurai saskaņā ar reglamenta 11. panta 3. punkta pirmo daļu tostarp ir jābalstās uz konkrētām vērtībām un kura nedrīkst apdraudēt parlamenta darba pienācīgu norisi, un ka minētais komentārs līdz ar to varēja būt pamats šajā noteikumā definēto principu un vērtību pārkāpumam, par to nevar sodīt, ja nav bijis nopietnu traucējumu sēdes darbā un Parlamenta darba nopietna traucējuma.
Vismaz reglamenta 166. panta 2. punkta otrajā daļā noteiktā nošķiršana nolūkā izvērtēt deputātu izturēšanos viņu parlamentāro pienākumu izpildes laikā starp, no vienas puses, vizuāla rakstura konkrētos apstākļos paciešamu izturēšanos un, no otras puses, “parlamenta darbību aktīvi traucējošu” izturēšanos neļauj uzskatīt, ka Parlamenta sēdes laikā sniegtie komentāri var tikt iekļauti šajā pēdējā minētajā izturēšanās veidu kategorijā un līdz ar to, ja nav konstatēts sēdes darba traucējums vai Parlamenta darba nopietna traucēšana, par tiem var tikt noteikti sodi.
Ņemot vērā iepriekš minēto, kā arī parlamenta deputātu vārda brīvības īpašo svarīgumu un striktās robežas, kas jāievēro šīs brīvības ierobežošanas gadījumā un kas ir atgādinātas iepriekš 37.–51. punktā, reglamenta 11. un 166. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neļauj sodīt deputātu par komentāriem, kas sniegti, pildot parlamentāros pienākumus, ja nav konstatēts sēdes darba traucējums vai Parlamenta darba nopietns traucējums.
Šādos apstākļos, neraugoties uz 2017. gada 1. marta plenārsēdē prasītāja uzstāšanās laikā lietoto vārdu īpaši šokējošo raksturu, Parlaments nevarēja šīs lietas apstākļos viņam piemērot disciplinārsodu atbilstoši reglamenta 166. panta 1. punktam.
Pārējā daļā, pat ja tiktu uzskatīts, ka sēdes darba traucējums
stricto sensu
notiek ne tikai plenārsēžu zālē –, ņemot vērā, ka atsauce uz “sēdi” reglamenta 166. panta 1. punktā pastāv tikai attiecībā uz pirmo minēto alternatīvu, proti, nopietnu traucējumu, tik plašs tulkojums, par kādu iestājas Parlaments, nav atbalstāms iepriekš šī sprieduma 66. punktā izklāstīto iemeslu dēļ.
Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, ir jāapmierina pirmais pamats daļā par reglamenta 166. panta pārkāpumu, kā arī pirmais prasījumu pamats un jāatceļ Prezidija lēmums, un nav jāizvērtē otrais pamats, kas ir izvirzīts prasījumu atcelt tiesību aktu pamatojumam.
Par prasījumiem par morālā kaitējuma atlīdzību
Savu prasījumu par morālā kaitējuma atlīdzību pamatojumam prasītājs norāda, ka ar Prezidija lēmuma atcelšanu viņam nebūs atlīdzināts viss ciestais kaitējums. Tādējādi viņš lūdz, pirmkārt, atlīdzināt finansiālo zaudējumu, kas izriet no tiesību uz dienas naudu 9180 EUR apmērā zaudēšanas. Otrkārt, viņš lūdz piespriest Parlamentam samaksāt summu 10000 EUR apmērā kā atlīdzību par morālo kaitējumu, kas izriet no viņa dalības Parlamenta darbībā apturēšanas, aizlieguma pārstāvēt Parlamentu, kā arī no viņa reputācijas un cieņas aizskāruma.
Parlaments apgalvo, ka prasība atlīdzināt finansiālo kaitējumu nav pieņemama. Turklāt tas uzskata, ka Prezidija lēmuma atcelšana ir pienācīga atlīdzība par prasītāja morālo kaitējumu. Pakārtoti tas uzskata, ka maksimālā summa 1000 EUR apmērā būtu atbilstoša summa.
Šajā lietā, pirmkārt, runājot par prasību atlīdzināt finansiālo kaitējumu, kas izriet no tiesību uz dienas naudu zaudēšanas, pietiek norādīt, ka prasītājs nepaskaidro, kā, pat ja Prezidija lēmums tiktu atcelts, tas, ka viņam jau ticis piemērots šis sods, neļaus viņam saņemt visa ciestā kaitējuma atlīdzību, vēl jo vairāk tādēļ, ka viņš lūdz viņam samaksāt summu, kas atbilst dienas naudas summai, kuru viņš būtu saņēmis, ja nebūtu piemērots sods, proti, 9180 EUR. Taču, ņemot vērā, ka Prezidija lēmums tiek atcelts, Parlamentam saskaņā ar LESD 266. pantu ir jāveic pasākumi, kas ietver šī sprieduma izpildi, un tas nozīmē atlīdzināt atbilstošās dienas naudas summas, kuru izmaksa tikusi apturēta.
No tā izriet, ka prasība par finansiālā kaitējuma atlīdzību ir jānoraida.
Otrkārt, runājot par prasību atlīdzināt prasītājam iespējami nodarīto morālo kaitējumu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prettiesiska akta atcelšana pati par sevi var tikt uzskatīta par atbilstošu atlīdzinājumu un principā par pietiekamu par visu morālo kaitējumu, kas varēja būt radīts ar šo aktu (spriedumi, 1987. gada 9. jūlijs, Hochbaum un Rawes/Komisija,
44/85, 77/85, 294/85 un 295/85
,
EU:C:1987:348
,
22.
punkts, un 2004. gada 9. novembris, Montalto/Padome,
T‑116/03
,
EU:T:2004:325
,
127.
punkts), ja vien prasītājs nepierāda, ka viņš ir cietis tādu morālo kaitējumu, kas ir nodalāms no atcelšanas pamatā esošā prettiesiskuma un kas nevar tikt pilnībā atlīdzināts, atceļot aktu (skat. spriedumu, 2015. gada 25. jūnijs, EE/Komisija,
F‑55/14
,
EU:F:2015:66
,
46.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā nekas no lietas materiālos atrodamā neļauj konstatēt, ka Prezidija lēmums būtu bijis pieņemts apstākļos, kas radījuši morālo kaitējumu prasītājam neatkarīgi no atceltā akta. Tādēļ prasība par morālā kaitējuma atlīdzību ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 3. punktam, ja lietas dalībniekiem nolēmums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tā kā šajā lietā tika apmierināta tikai prasība par tiesību akta atcelšanu, jānolemj, ka katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:

1)
Atcelt Eiropas Parlamenta Prezidija 2017. gada 3. aprīļa lēmumu.

2)
Prasību par zaudējumu atlīdzību noraidīt.

3)
Janusz Korwin-Mikke
un Parlaments sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.

Berardis
Papasavvas
Spielmann
Csehi
Spineanu-Matei
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2018. gada 31. maijā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.