CELEX: 62015CJ0558
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimas ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo patikrinimas
Direktyva 2000/26/EB
4 straipsnio 5 dalis
Draudimo įmonė
Atstovas žalos sureguliavimo reikalams
Pakankami atstovavimo įgaliojimai
Ieškinio pareiškimas teismuose

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2000 m. gegužės 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/26/EB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo ir iš dalies keičiančios Tarybos direktyvas 73/239/EEB ir 88/357/EEB (Ketvirtoji transporto priemonių draudimo direktyva) (
OL L 181, 2000, p. 65
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 4 sk., 3 t., p. 331) su pakeitimais, padarytais 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/14/EB (
OL L 149
, 2005, p. 14) (toliau – Direktyva 2000/26), 4 straipsnio 4, 5 ir 8 dalių išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Alberto José Vieira de Azevedo ir Maria da Conceição Ferreira da Silva bei Carlos Manuel Ferreira Alves, Rui Dinis Ferreira Alves ir Vítor José Ferreira Alves ginčą su
CED Portugal Unipessoal Lda
(toliau – CED) ir
Instituto de Seguros de Portugal – Fundo de Garantia Automóvel
(Portugalijos draudimo priežiūros institucija – Automobilių garantijų fondas) (toliau – Automobilių garantijų fondas) dėl CED, t. y. kelių eismo įvykį sukėlusio automobilio savininko draudimo bendrovės atstovės,
locus standi
būti atsakove teisme.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
2009 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/103/EB dėl motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo patikrinimo (
OL L 263, 2009, p. 11
) kodifikuotos penkios direktyvos, priimtos siekiant derinti valstybių narių teisės aktus, susijusius su motorinių transporto priemonių privalomuoju draudimu.
Vis dėlto, kadangi faktinės aplinkybės, dėl kurių kilo ginčas pagrindinėje byloje, susiklostė 2007 m., t. y. prieš įsigaliojant Direktyvai 2009/103, tinkamas teisinis pagrindas iš esmės išlieka Direktyva 2000/26.
Remiantis Direktyvos 2000/26 8 konstatuojamąja dalimi, Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino užtikrinti, kad su žalą patyrusiomis šalimis, kurios dėl autoavarijos patyrė nuostolių arba buvo sužalotos, bus elgiamasi vienodai, nesvarbu, kur Europos bendrijoje atsitiko įvykis.
Be to, Direktyvoje 2000/26 yra tokios konstatuojamosios dalys:
„10)
Tai reiškia, kad žalą patyrusi šalis turi teisę iškelti tiesioginį ieškinį autoavariją sukėlusios šalies draudimo įmonei.
11)
Vienas iš priimtinų problemos sprendimų būtų, kad žalą patyrusi šalis, kuri patyrė nuostolių arba buvo sužalota autoavarijoje, kuriai taikoma ši direktyva, ir kuri įvyko ne toje valstybėje, kurioje nuolat gyvena žalą patyrusi šalis, turėtų teisę reikalauti žalų atlyginimo valstybėje narėje, kurioje ji nuolat gyvena, iš autoavariją sukėlusios šalies draudimo įmonės atstovo, paskirto žalų sureguliavimo reikalams.
12)
Toks sprendimas leistų asmenims, patyrusiems žalą autoavarijose už valstybės narės, kurioje jie nuolat gyvena, ribų, tvarkyti nuostolių atlyginimą jiems įprasta tvarka.
13)
Sistema, kai valstybėje narėje, kurioje nuolat gyvena autoavarijoje žalą patyrusi šalis, yra paskiriamas atstovas žalų sureguliavimo reikalams, neturi įtakos nei kiekvienu atskiru atveju taikomai materialinei teisei, nei jurisdikcijos klausimams.
14)
Šalies, kuri patyrė nuostolius ar buvo sužeista autoavarijoje, tiesioginio ieškinio teisė logiškai papildo tokio atstovo paskyrimą ir, be to, pagerina šalių, kurios patyrė žalą autoavarijose už valstybės narės, kurioje jos nuolat gyvena, ribų, teisinę padėtį.
15)
Siekiant užpildyti minėtas spragas, reikėtų numatyti, kad valstybė narė, kurioje draudimo įmonė yra gavusi leidimą, reikalautų, kad minėta įmonė paskirtų kitose valstybėse narėse nuolat gyvenančius ar įsisteigusius atstovus žalų sureguliavimo reikalams, kurie kauptų visą būtiną informaciją apie žalas dėl tokių autoavarijų ir imtųsi atitinkamų veiksmų draudimo įmonės vardu ir jos sąskaita tvarkyti žalų atlyginimo klausimus, įskaitant žalų atlyginimo išmokėjimą; atstovai žalų sureguliavimo reikalams turėtų turėti pakankamus įgaliojimus atstovauti draudimo kompanijai tvarkant reikalus su asmenimis, patyrusiais žalą tokiose autoavarijose, taip pat atstovauti draudimo įmonei nacionalinėse valdžios institucijose, o prireikus ir teismuose, jei tai suderinama su tarptautine privatine teise dėl jurisdikcijos suteikimo.
16)
Norint suteikti jurisdikciją valstybės narės, kurioje nuolat gyvena žalą patyrusi šalis, teismams, atstovo žalų sureguliavimo reikalams veiklos nepakanka, jei to nenumato tarptautinės privatinės teisės taisyklės dėl jurisdikcijos suteikimo.
16a)
Pagal 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo [(
OL L 12
, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42)] 11 straipsnio 2 dalį ir 9 straipsnio 1 dalies b punktą nukentėjusiosios šalys gali pradėti teisminį procesą prieš civilinės atsakomybės draudiką valstybėje narėje, kurioje jie gyvena.
<…>“
Pagal Direktyvos 2000/26 1 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą:
„Šios direktyvos tikslas – nustatyti specialias nuostatas, taikomas žalą patyrusioms šalims, kurioms turi būti išmokėtas atlyginimas už nuostolius ar sužalojimus, patirtus autoavarijose, kurios įvyko ne toje valstybėje narėje, kurioje nuolat gyvena žalą patyrusi šalis ir kurie buvo sukelti transporto priemonėmis, kurios yra apdraustos ir kurių įprastinė buvimo vieta yra kurioje nors valstybėje narėje.“
Šios direktyvos 3 straipsnyje nustatyta, jog kiekviena valstybė narė užtikrina, kad direktyvos 1 straipsnyje minėtos šalys, patyrusios žalą toje nuostatoje apibrėžtose autoavarijose, turėtų teisę tiesiogiai iškelti ieškinį autoavariją sukėlusio asmens civilinę atsakomybę apdraudusiai draudimo įmonei.
Šios direktyvos 4 straipsnyje „Atstovai žalos sureguliavimo reikalams“ nustatyta:
„1.   Kiekviena valstybė narė imasi būtinų priemonių, kad visos draudimo įmonės, apdraudžiančios [1973 m. liepos 24 d. Tarybos] direktyvos 73/239/EEB [dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginio draudimo, išskyrus gyvybės draudimą, veiklos pradėjimu ir vykdymu, derinimo (
OL L 228
, 1973, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 14)], priedo A dalies 10 draudimo grupėje nurodytus rizikos atvejus, išskyrus vežėjo civilinę atsakomybę, kiekvienoje valstybėje narėje, išskyrus valstybę, kurioje jos yra gavusios oficialų leidimą, paskirtų atstovą žalos sureguliavimo reikalams. Atstovas žalų sureguliavimo reikalams atsako už reikalavimų, susijusių su 1 straipsnyje minėtomis autoavarijomis, tvarkymą ir sureguliavimą. Atstovas žalos sureguliavimo reikalams turi nuolat gyventi arba būti įsisteigęs toje valstybėje narėje, kurioje jis yra paskirtas.
<…>
4.   Atstovas žalų sureguliavimo reikalams kaupia visą žalų atlyginimui reikalingą informaciją ir imasi būtinų priemonių, kad būtų susitarta dėl žalų atlyginimo. Reikalavimas paskirti atstovą žalų sureguliavimo reikalams neatima iš žalą patyrusios šalies ar jos draudimo įmonės teisės iškelti ieškinį tiesiogiai autoavariją sukėlusiam asmeniui ar jo draudimo įmonei.
5.   Atstovas žalos sureguliavimo reikalams turi turėti pakankamus įgaliojimus atstovauti draudimo įmonei jos santykiuose su nukentėjusiosiomis šalimis 20 straipsnio 1 dalyje minėtais atvejais ir visiškai patenkinti jų prašymus atlyginti žalą. Jis privalo galėti nagrinėti žalų sureguliavimo klausimus valstybės narės, kurioje nuolat gyvena žalą patyrusi šalis, valstybine kalba (kalbomis).
6.   Valstybės narės turi numatyti prievolę, paremtą atitinkamomis veiksmingomis ir sistemingomis piniginėmis baudomis arba lygiavertėmis administracinėmis nuobaudomis, pagal kurią per tris mėnesius nuo tos dienos, kai žalą patyrusi šalis tiesiogiai autoavariją sukėlusio asmens draudimo įmonei arba jos atstovui žalų sureguliavimo reikalams pateikė reikalavimą atlyginti žalą:
a)
už autoavariją atsakingo asmens draudimo įmonė arba jos atstovas žalų sureguliavimo reikalams pateiktų motyvuotą žalos atlyginimo pasiūlymą, jeigu atsakomybė nėra ginčijama ir žala yra apskaičiuota; arba
b)
draudimo įmonė, kuriai adresuotas reikalavimas atlyginti žalą, arba jos atstovas žalų sureguliavimo reikalams pateiktų pagrįstą atsakymą į visus ieškinio punktus, jeigu atsakomybė yra neigiama arba nėra aiškiai nustatyta, arba jeigu žala nėra visiškai apskaičiuota.
Valstybės narės priima nuostatas, kurios užtikrintų, kad jeigu per tris mėnesius nepateikiamas joks pasiūlymas, būtų mokamos palūkanos nuo žalos atlyginimo sumos, kurią žalą patyrusiai šaliai pasiūlo draudimo įmonė arba priteisia teismas.
<…>
8.   Atstovo žalų sureguliavimo reikalams paskyrimas savaime nėra filialo, kaip apibrėžta [1992 m. birželio 18 d. Tarybos] Direktyvos 92/49/EEB [dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginiu draudimu, išskyrus gyvybės draudimą, derinimo, iš dalies keičiančios [d]irektyvas 73/239/EEB ir 88/357/EEB (Trečioji ne gyvybės draudimo direktyva) (
OL L 228, 1992, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 346] 1 straipsnio b punkte, atidarymas, o atstovas žalų sureguliavimo reikalams nelaikomas draudimo įstaiga, kaip apibrėžta [1988 m. birželio 22 d. Tarybos] Direktyvos 88/357/EEB [dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginiu draudimu, išskyrus gyvybės draudimą, derinimo, apibrėžiančios nuostatas, padedančias veiksmingai naudotis laisve teikti paslaugas, ir iš dalies keičiančios Direktyvą 73/239/EEB
OL L 172
, 1998, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 198], 2 straipsnio c punkte, arba
<…>
—
įstaiga, kaip apibrėžta Reglamente (EB) Nr. 44/2001 <…>“
Portugalijos teisė
Direktyva 2000/26 į Portugalijos teisę buvo perkelta 2003 m. balandžio 14 d.
Decreto-Lei no 72-A/2003 – Lei do Seguro Obrigatório
(Dekretas įstatymas Nr. 72-A/2003 dėl privalomojo draudimo įstatymo), kuriuo buvo pakeistas 1985 m. gruodžio 31 d.
Decreto-Lei no 522/85 – Seguro Obrigatório de Responsabilidade Civil Automóvel
(Dekretas įstatymas Nr. 522/85 dėl motorinių transporto priemonių valdytojų privalomojo civilinės atsakomybės draudimo) ir 1998 m. balandžio 17 d.
Decreto-Lei no 94-B/98 – Regula as condições de acesso e de exercício da actividade seguradora e resseguradora no território da Comunidade Europeia
(Dekretas įstatymas Nr. 94-B/98, reglamentuojantis galimybės užsiimti ir vykdyti draudimo ir perdraudimo veiklą Europos bendrijos teritorijoje sąlygas).
Pagal Dekreto įstatymo Nr. 522/85, iš dalies pakeisto Dekretu įstatymu Nr. 72-A/2003, 43 straipsnį:
„1.   Portugalijoje turinčios buveinę draudimo bendrovės ir ne Europos bendrijos teritorijoje buveines turinčios draudimo įstaigos, įsteigusios Portugalijoje savo filialus, kurioms išduotas leidimas vykdyti „motorinių kelių eismo transporto priemonių, išskyrus vežėjo, civilinės atsakomybės“ rūšies draudimo veiklą, kiekvienoje iš valstybių narių savo nuožiūra paskiria atstovus, kurie nukentėjusiojo asmens gyvenamosios vietos valstybėje narėje įgalioti nustatyti žalą, padarytą kitoje nei nukentėjusiojo asmens gyvenamosios vietos valstybėje narėje, ir išmokėti išmoką (atstovas žalos sureguliavimo reikalams).
2.   Atstovas žalos sureguliavimo reikalams, kuris privalo būti įsteigtas arba gyventi valstybėje narėje, kur buvo paskirtas atstovu, gali dirbti vienai ar kelioms draudimo įmonėms.
3.   Atstovas žalos sureguliavimo reikalams turi turėti pakankamų įgaliojimų atstovauti draudimo kompanijai šiai bendraujant su nukentėjusiosiomis šalimis 20 straipsnio 1 dalyje minėtais atvejais ir visiškai patenkinti jų prašymus atlyginti žalą. Jis privalo galėti nagrinėti žalos sureguliavimo klausimus valstybės narės, kurioje nuolat gyvena žalą patyrusi šalis, valstybine kalba (kalbomis).
4.   Atstovas žalos sureguliavimo reikalams kaupia visą aptariamai žalai atlyginti reikalingą informaciją ir imasi būtinų priemonių, kad būtų susitarta dėl jų atlyginimo.
<…>“
Ginčas pagrindinėje byloje ir prejudiciniai klausimai
2007 m. spalio 17 d. Ispanijos greitkelyje įvykusiame kelių eismo įvykyje, kuriame dalyvavo Ispanijoje bendrovės
Helvetia Compañía Suiza, S.A. de Seguros y Reaseguros
(toliau –
Helvetia
) apdraustas nuomojamas automobilis, žuvo M. Luis de Sousa Alves, o M. Vieira de Azevedo patyrė kūno sužalojimų; jie abu yra Portugalijos piliečiai.
A. J. Vieira de Azevedo ir L. de Sousa Alves sutuoktinė su vaikais pareiškė ieškinius
Instância Central Cível da Comarca do Porto-Este (Penafiel)
[
Porto-Este
(
Penafíel
) apylinkės civilinių bylų teismas, Portugalija] dėl patirtos žalos atlyginimo. Bylos atsakovai buvo, pirma, CED,
Helvetia
atstovė Portugalijoje, ir, antra, subsidiariai – Automobilių garantijų fondas.
Teismas, konstatavęs, kad CED neturi
locus standi
, o dėl tos priežasties
locus standi
neturi ir Automobilių garantijų fondas, atmetė ieškinius.
A. J. Vieira de Azevedo ir L. de Sousa Alves sutuoktinė su vaikais
Tribunal da Relação do Porto
(Porto apeliacinis teismas, Portugalija) pateikė apeliacinį skundą dėl sprendimo, kuriuo buvo atmesti jų ieškiniai. Jie teigia, kad CED, kaip
Helvetia
atstovė Portugalijoje, galėjo būti atsakovė Portugalijos teismuose dėl patirtos žalos atlyginimo.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kilo klausimas, ar veiklą užsienyje vykdančių bendrovių atstovai, apibrėžti Direktyvos 2000/26 4 straipsnyje, privalantys turėti reikiamus įgaliojimus dalyvauti nustatant žalą ir išmokant išmoką, taip pat turi
locus standi
būti atsakovai pagal šalių piliečių ieškinius.
Šiomis aplinkybėmis
Tribunal da Relação do Porto
(Porto apeliacinis teismas, Portugalija) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.
Ar pagal [Direktyvos 2000/26 16a konstatuojamąją dalį ir 4 straipsnio <…> 4, 5 ir 8 dalis leidžiama pareikšti ieškinį draudimo bendrovės, nevykdančios veiklos šalyje, kurios teisme jai pareiškiamas ieškinys dėl per eismo įvykį padarytos žalos atlyginimo, atstovui, remiantis motorinių transporto priemonių valdytojų privalomojo civilinės atsakomybės draudimo sutartimi, sudaryta kitoje Europos Sąjungos valstybėje narėje?
2.
Teigiamo atsakymo atveju, ar minėta galimybė pareikšti ieškinį tokiam atstovui priklauso nuo konkrečių tarp jo ir draudimo bendrovės sudarytos atstovavimo sutarties sąlygų?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2000/26 4 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad valstybėms narėms nustatyta pareiga numatyti, kad atstovas, kuris pagal šį straipsnį įpareigotas dalyvauti nustatant žalą ir išmokant išmoką, vietoje jo atstovaujamos bendrovės gali būti atsakovas nacionaliniame teisme, nagrinėjančiame ieškinį dėl žalos atlyginimo, kurį pareiškė nukentėjusysis, patenkantis į šios direktyvos 1 straipsnio taikymo sritį.
Visų pirma reikia priminti, kad siekiant nustatyti Sąjungos teisės nuostatos taikymo sritį reikia atsižvelgti į jos sąvokas, kontekstą ir tikslus (žr., be kita ko, 2013 m. spalio 10 d. Sprendimo Spedition Welter,
C‑306/12
,
EU:C:2013:650
,
punktą).
Remiantis Direktyvos 2000/26 4 straipsnio 1 dalimi, kiekviena valstybė narė imasi būtinų priemonių, kad visos draudimo įmonės, apdraudžiančios sausumos motorinių transporto priemonių naudojimo riziką, kiekvienoje valstybėje narėje, išskyrus valstybę, kurioje jos yra gavusios oficialų leidimą, paskirtų atstovą žalos sureguliavimo reikalams, kuris atsakytų už reikalavimų, susijusių su šios direktyvos 1 straipsnyje minėtais kelių eismo įvykiais, tvarkymą ir sureguliavimą. Šios nuostatos savaime nereiškia, kad toks atstovas gali būti atsakovas nacionaliniame teisme vietoje jo atstovaujamos draudimo bendrovės.
Galimybė atstovą žalos sureguliavimo reikalams šaukti į teismą kaip atsakovą taip pat nenumatyta Direktyvos 2000/26 4 straipsnio 4 dalies nuostatose, pagal kurias šis atstovas kaupia visą žalai atlyginti reikalingą informaciją ir imasi būtinų priemonių, kad būtų susitarta dėl žalos atlyginimo. Iš tiesų šiomis nuostatomis Sąjungos teisės aktų leidėjas tik patikslino tokiam atstovui tenkančias užduotis tariantis dėl žalos atlyginimo ir nieko neužsiminė apie jokius galimus teismo procesus.
Pačioje Direktyvos 2000/26 4 straipsnio 4 dalyje taip pat pažymėta, kad iš nukentėjusio asmens ar jo draudimo bendrovės neatimama galimybė iškelti ieškinį tiesiogiai kelių eismo įvykį sukėlusiam asmeniui ar jo draudimo įmonei vien dėl to, kad paskirtas atstovas žalos sureguliavimo reikalams, ir paprasčiausiai pabrėžta, kad bet koks procesas prieš atstovą nėra išimtinis ir savaime nėra galimo ieškinio tiesiogiai prieš šį atstovą pripažinimas.
Nors pagal Direktyvos 2000/26 4 straipsnio 5 dalies formuluotę atstovas žalos sureguliavimo reikalams turi pakankamų įgaliojimų atstovauti draudimo įmonei, šiai bendraujant su nukentėjusiosiomis šalimis, ir visiškai patenkinti jų prašymus atlyginti žalą, šioje tokio atstovavimo tikslus įtvirtinančioje nuostatoje nepatikslinama siekiant atitinkamų tikslų suteikiamų įgaliojimų apimtis (šiuo klausimu žr. 2013 m. spalio 10 d. Sprendimo Spedition Welter,
C‑306/12
,
EU:C:2013:650
,
punktą).
Be to, Direktyvos 2000/26 4 straipsnio 6 dalies pirmoje pastraipoje, kurioje apibrėžiamos prašymų atlyginti žalą, pateiktų arba tiesiogiai kelių eismo įvykį sukėlusio asmens draudimo įmonei, arba jos atstovui žalos sureguliavimo reikalams, tvarkymo taisyklės, daroma nuoroda tik į vienintelį žalos atlyginimo procedūros etapą, kuriam pasibaigus pateikiamas žalos atlyginimo pasiūlymas arba atsisakymas ją atlyginti, tačiau niekaip nereglamentuojamas galimas teisminis etapas. Todėl tokia nuostata negali leisti nustatyti, kokį statusą atstovas žalos sureguliavimo reikalams galėtų turėti tokiame teisminiame etape.
Beje, taip pat reikia pažymėti, kad pagal Direktyvos 2000/26 4 straipsnio 6 dalies antrą pastraipą valstybės narės priima nuostatas, kuriomis užtikrinama, kad jeigu per tris mėnesius nepateikiamas joks pasiūlymas, mokamos palūkanos nuo žalos atlyginimo sumos, kurią nukentėjusiajam asmeniui pasiūlo draudimo įmonė arba priteisia teismas. Remiantis šia nuostata darytina išvada, kad, nepaisant galimybės kreiptis į draudimo bendrovės atstovą su prašymu atlyginti žalą, galutinį pasiūlymą dėl žalos atlyginimo teikia pati bendrovė, nebent žalos atlyginimą paskiria teismas.
Taigi reikia konstatuoti, kad šios žalos atlyginimo schemos neteisminiame etape atstovas žalos sureguliavimo reikalams niekaip nepakeičia jo atstovaujamos bendrovės ir atlieka tik tarpininko vaidmenį, kuris neišvengiamai yra ribotas. Teisminiame etape kitaip galėtų būti tik tuo atveju, jeigu Sąjungos teisės aktų leidėjas tai būtų numatęs, tačiau remiantis Direktyvos 2000/26 4 straipsnio 1–6 dalimis negalima tokios išvados daryti.
Galiausiai pagal Direktyvos 2000/26 4 straipsnio 8 dalį, pagal kurią atstovo žalos sureguliavimo reikalams paskyrimas savaime nėra draudimo bendrovės filialo atidarymas, o atstovas žalos sureguliavimo reikalams nelaikomas draudimo įstaiga arba įstaiga, kaip apibrėžta Reglamente (EB) Nr. 44/2001, šiam atstovui nesiekiama suteikti ir negali būti suteiktas statusas, dėl kurio jis galėtų vietoje jo atstovaujamos bendrovės būti atsakovas nacionaliniame teisme.
Nei Direktyvos 2000/26 kontekstas, nei tikslai neleidžia teigti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino nustatyti pareigą valstybėms narėms numatyti tokį statusą.
Iš tiesų, nors Direktyvos 2000/26 3 straipsnyje nustatyta, jog kiekviena valstybė narė užtikrina, kad direktyvos 1 straipsnyje nurodytos šalys, patyrusios žalą toje nuostatoje apibrėžtuose kelių eismo įvykiuose, turėtų teisę tiesiogiai iškelti ieškinį atsakingo asmens civilinę atsakomybę apdraudusiai draudimo įmonei, nei šiame straipsnyje, nei jokioje kitoje šios direktyvos nuostatoje nereikalaujama, kad siekiant pasinaudoti šia teise tokiems asmenims suteikiama galimybė nacionaliniame teisme kaip atsakovą tiesiogiai šaukti atstovą žalos sureguliavimo reikalams.
Tokiomis aplinkybėmis reikia priminti, kad Direktyva 2000/26 siekiama užtikrinti vienodą požiūrį į per eismo įvykius nukentėjusius asmenis, nepaisant šių įvykių vietos Sąjungoje. Siekiant šio tikslo, nukentėjusieji turi turėti galimybę savo gyvenamosios vietos valstybėje narėje už įvykį atsakingo asmens draudimo bendrovės šioje valstybėje paskirtam atstovui žalos sureguliavimo reikalams pateikti prašymą gauti žalos atlyginimą. Šio atstovo funkcija – palengvinti žalą patyrusiems nukentėjusiems asmenims atlikti formalumus, konkrečiai kalbant – sudaryti sąlygas pateikti reikalavimus savo kalba.
Direktyvos 2000/26 15 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, jog valstybės narės turi užtikrinti, kad atstovams žalos sureguliavimo reikalams būtų suteikti pakankami įgaliojimai atstovauti draudimo įmonei, šiai bendraujant su nukentėjusiais asmenimis taip pat nacionalinėse valdžios institucijose, o prireikus ir teismuose, jei tai suderinama su teismų jurisdikciją reglamentuojančia tarptautine privatine teise.
Atsižvelgdamas į šiuos tikslus, Sąjungos teisės aktų leidėjas ne tik sukūrė sistemą, pagal kurią nukentėję asmenys kiekvienoje valstybėje narėje gali pateikti prašymą dėl žalos atlyginimo už kelių eismo įvykį atsakingo asmens draudiko atstovui laikydamiesi jiems žinomos tvarkos, bet ir logiškai papildė šią sistemą, kaip pažymėta Direktyvos 2000/26 14 konstatuojamojoje dalyje, nukentėjusiems asmenims suteikdamas teisę pareikšti tiesioginį ieškinį šiam draudikui, nesant pareigos pareikšti ieškinį už kelių eismo įvykį atsakingam asmeniui.
Remiantis šiais argumentais galima teigti, jog Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė, kad Direktyvos 2000/26 4 straipsnio 5 dalyje numatytas draudimo įmonių atstovavimas apimtų, kiek tai neprieštarauja tarptautinės privatinės teisės normoms, tokią funkciją, kuri leistų nukentėjusiems asmenims veiksmingai kreiptis į nacionalinius teismus su ieškiniu dėl patirtos žalos atlyginimo. Šiomis aplinkybėmis pakankami įgaliojimai, kuriuos turi turėti atstovas žalos sureguliavimo reikalams, apima įgaliojimą priimti įteikiamus teismo dokumentus (šiuo klausimu žr. 2013 m. spalio 10 d. Sprendimo Spedition Welter,
C‑306/12
,
EU:C:2013:650
,
ir
punktus).
Kaip jau yra pažymėjęs Teisingumo Teismas, remiantis Direktyvos 2000/26 parengiamaisiais darbais, darytina išvada, kad prie įgaliojimų, kurie turi būti suteikti draudiko atstovui nukentėjusiojo asmens gyvenamosios vietos valstybėje narėje, teisės aktų leidėjas siekė priskirti kad ir ribotą įgaliojimą priimti įteikiamus teismo dokumentus, nes tai neturėtų turėti poveikio teismų jurisdikciją reglamentuojančioms tarptautinės privatinės teisės normoms (šiuo klausimu žr. 2013 m. spalio 10 d. Sprendimo Spedition Welter,
C‑306/12
,
EU:C:2013:650
,
punktą).
Atvirkščiai, nei šiuose parengiamuosiuose darbuose, nei Direktyvos 2000/26 konstatuojamosiose dalyse nenustatyta, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino šiuos įgaliojimus išplėsti taip, kad nukentėjusių asmenų ieškinį dėl už kelių eismo įvykį atsakingo asmens draudimo įmonės mokamo žalos atlyginimo būtų galima pareikšti šios įmonės atstovui tų asmenų gyvenamosios vietos nacionaliniame teisme.
Iš tiesų, kadangi nukentėjusieji asmenys gali įteikti teismo dokumentus draudimo įmonės atstovui, negalima teigti, kad Direktyvos 2000/26 tikslas sudaryti palankesnes sąlygas šiems asmenis atlikti formalumus yra nepasiektas ir kad dar reikia, kad šis atstovas, be kita ko, galėtų būti pats šaukiamas į šį teismą kaip atsakovas.
Direktyvos 2000/26 13 konstatuojamojoje dalyje Sąjungos teisės aktų leidėjas taip pat pažymėjo, kad ši sistema, kai valstybėje narėje, kurioje nuolat gyvena per kelių eismo įvykį nukentėjęs asmuo, yra paskiriamas atstovas žalos sureguliavimo reikalams, neturi įtakos nei kiekvienu atskiru atveju taikomai materialinei teisei, nei jurisdikcijos klausimams. Pripažinus, kad ieškinys dėl žalos atlyginimo nacionaliniame teisme gali būti tiesiogiai pareikštas pačiam atstovui, o ne jo atstovaujamai bendrovei, gali būti daroma įtaka jurisdikcijos klausimams. Beje, šios direktyvos 16 konstatuojamojoje dalyje taip pat pažymėta, kad šio atstovo veiklos nepakanka norint priskirti jurisdikciją valstybės narės, kurioje nuolat gyvena nuo kelių eismo įvykio nukentėjęs asmuo, teismams, jei tai nenumatyta tarptautinės privatinės teisės taisyklėse dėl jurisdikcijos priskyrimo.
Tokiomis aplinkybėmis neatrodo, jog tikslas pagerinti kelių eismo įvykyje už jų gyvenamosios valstybės narės ribų nukentėjusių asmenų teisinę padėtį reikalautų, kad Direktyvos 2000/26 4 straipsnis, kuriame aiškiai nenumatyta, kad atstovas žalos sureguliavimo reikalams galėtų pats būti atsakovas vietoje jo atstovaujamos draudimo bendrovės, turėtų būti aiškinamas taip, kad jame pagal nutylėjimą būtinai nustatoma pareiga valstybėms narėms numatyti galimybę šaukti kaip atsakovą į teismą šį atstovą, nors minėti nukentėję asmenys gali tiesiogiai pareikšti ieškinį tokiai bendrovei nacionaliniame teisme.
Remiantis visais išdėstytais argumentais, darytina išvada, kad į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, jog Direktyvos 2000/26 4 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad valstybėms narėms nenustatyta pareigos numatyti, kad atstovas, kuris pagal šį straipsnį įpareigotas dalyvauti nustatant žalą ir išmokant išmoką, vietoje jo atstovaujamos bendrovės gali būti atsakovas nacionaliniame teisme, nagrinėjančiame ieškinį dėl žalos atlyginimo, kurį pareiškė nukentėjusysis, patenkantis į šios direktyvos 1 straipsnio taikymo sritį.
Dėl antrojo klausimo
Atsižvelgiant į atsakymą, pateiktą į pirmąjį klausimą, nereikia atsakyti į antrąjį klausimą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nusprendžia:

2000 m. gegužės 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/26/EB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo ir iš dalies keičiančios Tarybos direktyvas 73/239/EEB ir 88/357/EEB (Ketvirtoji transporto priemonių draudimo direktyva) su pakeitimais, padarytais 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/14/EB, 4 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad valstybėms narėms nenustatyta pareiga numatyti, kad atstovas, kuris pagal šį straipsnį įpareigotas dalyvauti nustatant žalą ir išmokant išmoką, vietoje jo atstovaujamos bendrovės gali būti atsakovas nacionaliniame teisme, nagrinėjančiame ieškinį dėl žalos atlyginimo, kurį pareiškė nukentėjusysis, patenkantis į šios direktyvos 1 straipsnio taikymo sritį.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: portugalų.