CELEX: 62019CJ0866
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums
Regula (EK) Nr. 883/2004
52. panta 1. punkta b) apakšpunkts
Darba ņēmējs, kas veicis algotu darbu divās dalībvalstīs
Valsts tiesībās paredzētais minimālais periods tiesību uz vecuma pensiju iegūšanai
Saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem pabeigta iemaksu perioda ņemšana vērā
Summēšana
Maksājamā pensiju pabalsta summas aprēķins

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (
OV 2004, L 166, 1. lpp.
) 52. panta 1. punkta b) apakšpunktu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp SC un
Zakład Ubezpieczeń Społecznych I Oddział w Warszawie
(Sociālās apdrošināšanas iestādes Varšavas I nodaļa, Polija; turpmāk tekstā – “pensiju iestāde”) par proporcionālās vecuma pensijas, kas minētajai iestādei būtu jāmaksā šai personai, summas noteikšanu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Padomes Regula (EEK) Nr. 1408/71 (1971. gada 14. jūnijs) par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 (
OV 1997, L 28, 1. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”), tika atcelta 2010. gada 1. maijā, t.i., dienā, kad kļuva piemērojama Regula Nr. 883/2004.
Regula Nr. 1408/71
Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 1. panta r) punktu “apdrošināšanas laika posmi” nozīmēja “iemaksu laika posmus vai darba laika posmus darbinieka vai pašnodarbinātas personas statusā, kas par apdrošināšanas laika posmiem definēti vai atzīti tajos tiesību aktos, saskaņā ar kuriem tie tika pabeigti vai uzskatīti par pabeigtiem, un visus tos laika posmus, kas uzskatāmi par tādiem, ja minētajos tiesību aktos tie uzskatīti par līdzvērtīgiem apdrošināšanas laika posmiem”.
Regulas Nr. 1408/71 45. panta “Tādu apdrošināšanas vai dzīvesvietas laika posmu atzīšana attiecībā uz tiesību uz pabalstiem iegūšanu, saglabāšanu vai atgūšanu, kuri pabeigti saskaņā ar tiem tiesību aktiem, kas attiekušies uz darbinieku vai pašnodarbinātu personu” 1. punktā bija noteikts:
“Ja kādas dalībvalsts tiesību akti saskaņā ar sistēmu, kas nav īpaša sistēma 2. vai 3. punkta nozīmē, nosaka, ka tiesību uz pabalstiem iegūšana, saglabāšana vai atgūšana ir atkarīga no apdrošināšanas vai dzīvesvietas laika posmu pabeigšanas, tad vajadzības gadījumā šīs dalībvalsts kompetentā institūcija ņem vērā tādus apdrošināšanas vai dzīvesvietas laika posmus, kas ir pabeigti saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, neatkarīgi no tā, vai tas veikts saskaņā ar vispārēju sistēmu vai īpašu sistēmu un darbinieka vai pašnodarbinātas personas statusā. Šiem mērķiem tā ņem vērā šos laika posmus tā, it kā tie būtu pabeigti saskaņā ar tās tiesību aktiem.”
Šīs regulas 46. panta “Pabalstu piešķiršana” 1. un 2. punktā bija noteikts:
“1.   Ja ir izpildīti kādi dalībvalsts tiesību aktu nosacījumi par tiesībām uz pabalstiem un tam nav bijis nepieciešams piemērot 45. pantu vai 40. panta 3. punktu, tad piemēro šādus noteikumus:
a)
kompetentā institūcija aprēķina to pabalsta summu, ko varētu saņemt:
i)
no vienas puses, vienīgi saskaņā ar tiesību aktiem, ko tā piemēro;
ii)
no otras puses, saskaņā ar 2. punktu;
[..].
2.   Ja kādi dalībvalsts tiesību aktos prasīti nosacījumi par tiesībām uz pabalstiem tiek izpildīti, vienīgi piemērojot 45. pantu [un/]vai 40. panta 3. punktu, tad piemēro šādus noteikumus:
a)
kompetentā institūcija aprēķina teorētisko pabalsta summu, ko attiecīgā persona varētu pieprasīt, ja tie visi apdrošināšanas un/vai dzīvesvietas laika posmi, kas pabeigti saskaņā ar dalībvalstu tiesību aktiem, kuri attiekušies uz šo darbinieku vai pašnodarbināto personu, būtu pabeigti attiecīgajā valstī saskaņā ar tiesību aktiem, ko tā piemēro pabalsta piešķiršanas dienā. [..];
b)
šī kompetentā institūcija tad nosaka faktisko pabalsta summu, balstoties uz [a) apakšpunktā] minēto teorētisko summu, proporcionāli attiecībai starp to apdrošināšanas vai dzīvesvietas laika posmu ilgumu, kas pirms apdrošināšanas gadījuma iestāšanās pabeigts saskaņā ar tiesību aktiem, ko piemēro šī institūcija, un kopējo apdrošināšanas un dzīvesvietas laika posmu ilgumu, kas pirms apdrošināšanas gadījuma iestāšanās pabeigts saskaņā ar visu attiecīgo dalībvalstu tiesību aktiem.”
Regula Nr. 883/2004
Saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 1. panta t) punktu termins “apdrošināšanas periods” nozīmē “iemaksu, nodarbinātības vai pašnodarbinātības periodus, kas par apdrošināšanas periodiem definēti vai atzīti tajos tiesību aktos, ar kuriem saskaņā tie izpildīti vai uzskatīti par izpildītiem, un visi periodi, kas tādiem pielīdzināmi, ja minētajos tiesību aktos uzskatīts, ka tie līdzvērtīgi apdrošināšanas periodiem”.
Regulas Nr. 883/2004 6. pantā “Periodu summēšana”, ar kuru aizstāts Regulas Nr. 1408/71 45. panta 1. punkts, ir noteikts:
“Ja šajā regulā nav noteikts citādi, tās dalībvalsts kompetentā iestāde, kuras tiesību akti nosaka, ka:
–
tiesību uz pabalstu iegūšana, paturēšana, ilgums vai atgūšana
[..]
ir atkarīg[a] no apdrošināšanas, nodarbinātības, pašnodarbinātības vai pastāvīgās dzīvesvietas periodu izpildes, atbilstoši nepieciešamībai ņem vērā apdrošināšanas, nodarbinātības, pašnodarbinātības vai pastāvīgās dzīvesvietas periodus, kas izpildīti saskaņā ar jebkuras citas dalībvalsts tiesību aktiem, tā, it kā tie būtu periodi, kas izpildīti saskaņā ar tiesību aktiem, kurus tā piemēro.”
Regulas Nr. 883/2004 III sadaļas 5. nodaļā “Vecuma pensijas un apgādnieka zaudējuma pabalsti” tostarp ir ietverts šīs regulas 52. pants “Pabalstu piešķiršana”. Šī 52. panta 1. punktā, kurā būtībā pārņemti Regulas Nr. 1408/71 46. panta 2. punkta noteikumi, ir paredzēts:
“Kompetentā iestāde aprēķina pabalsta summu, ko varētu saņemt:
a)
saskaņā ar tiesību aktiem, kurus tā piemēro, tikai tad, ja pabalstu saņemšanas tiesību nosacījumi ir izpildīti vienīgi saskaņā ar valsts tiesību aktiem (neatkarīgs pabalsts);
b)
aprēķinot teorētisku summu un pēc tam faktisku summu (proporcionāls pabalsts) šādi:
i)
pabalsta teorētiskā summa ir vienāda ar pabalstu, ko attiecīgā persona varētu pieprasīt, ja visi apdrošināšanas un/vai dzīvesvietas periodi, kas izpildīti saskaņā ar citu dalībvalstu tiesību aktiem, būtu izpildīti atbilstoši tiesību aktiem, kurus tā piemēro, pabalsta piešķiršanas dienā. Ja saskaņā ar šiem tiesību aktiem summa nav atkarīga no izpildīto periodu ilguma, šo summu uzskata par teorētisko summu;
ii)
tad kompetentā iestāde nosaka proporcionālā pabalsta faktisko summu, piemērojot teorētiskajai summai attiecību starp to periodu ilgumu, kas pirms apdrošināšanas gadījuma iestāšanās izpildīti saskaņā ar tiesību aktiem, kurus tā piemēro, un kopējo to periodu ilgumu, kas pirms apdrošināšanas gadījuma iestāšanās izpildīti saskaņā ar visu attiecīgo dalībvalstu tiesību aktiem.”
Polijas tiesības
Saskaņā ar 1998. gada 17. decembra
ustawa o emeryturach i rentach z Funduszu Ubezpieczeń
Społecznych
(Likums par vecuma pensijām un citām pensijām, kas maksājamas no Sociālās apdrošināšanas fonda) redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (2018. gada
Dz. U
., 1270. pozīcija), 5. panta 1. punkta 2. apakšpunktu, nosakot tiesības uz vecuma pensiju un aprēķinot tās apmēru, maksimālais beziemaksu apdrošināšanas periodu ilgums, ko ņem vērā, aprēķinot vecuma pensijas apmēru, ir tikai viena trešdaļa no pierādītajiem iemaksu periodiem.
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
Ar 2014. gada 24. februāra lēmumu pensiju iestāde piešķīra prasītājam pamatlietā vecuma pensiju no 2013. gada 5. novembra.
Nosakot tiesības uz vecuma pensiju, pensiju iestāde ņēma vērā dažādus prasītāja pamatlietā apdrošināšanas periodus. Šī iestāde vispirms noteica saskaņā ar Polijas Republikas tiesību aktiem pabeigto iemaksu apdrošināšanas periodu ilgumu un pēc tam ņēma vērā saskaņā ar šīs dalībvalsts tiesību aktiem pabeigtos beziemaksu apdrošināšanas periodus apmērā, kas atbilst vienai trešdaļai no minētajiem iemaksu apdrošināšanas periodiem. Visbeidzot, tā kā, ja tiktu ņemti vērā tikai saskaņā ar Polijas Republikas tiesību aktiem pabeigtie apdrošināšanas periodi, apdrošinātais nebūtu sasniedzis minimālo apdrošināšanas stāžu, kas nepieciešams, lai iegūtu tiesības uz vecuma pensiju, saskaņā ar Polijas Republikas tiesību aktiem pabeigto apdrošināšanas periodu ilgumam tika pieskaitīti atbilstoši citas dalībvalsts – konkrētajā gadījumā Nīderlandes Karalistes – tiesību aktiem pabeigtie apdrošināšanas periodi.
Tiklīdz bija noteikts apdrošināšanas stāžs, pensiju iestāde saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 52. panta 1. punkta b) apakšpunktu tādā pašā veidā aprēķināja teorētisko pabalsta summu, saskaitot iekšzemes iemaksu apdrošināšanas periodus un iekšzemes beziemaksu apdrošināšanas periodus – pēdējos minētos apmērā, kas atbilst vienai trešdaļai no pirmajiem minētajiem periodiem, – un pēc tam iegūtajam rezultātam pieskaitot saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem pabeigtos apdrošināšanas periodus. Faktiskā pabalsta summa tika aprēķināta proporcionāli attiecībai starp atbilstoši Polijas Republikas tiesību aktiem pabeigto iemaksu un beziemaksu apdrošināšanas periodu ilgumu – beziemaksu periodus ņemot vērā apmērā, kas atbilst vienai trešdaļai no iekšzemes iemaksu apdrošināšanas periodiem, – un kopējo ilgumu, ko veido gan saskaņā ar Polijas Republikas, gan citas dalībvalsts tiesību aktiem pabeigtie apdrošināšanas periodi.
Prasītājs pamatlietā cēla prasību par pensiju iestādes 2014. gada 24. februāra lēmumu, tostarp pieprasot, lai vecuma pensijas summas aprēķinā atbilstoši Polijas Republikas tiesību aktiem pabeigtie beziemaksu apdrošināšanas periodi tiktu ņemti vērā lielākā apmērā, un norādot, ka pensiju iestāde ir pieļāvusi kļūdu, neievērodama Tiesas 2011. gada 3. marta spriedumā
Tomaszewska
(C‑440/09, turpmāk tekstā – “spriedums
Tomaszewska
”,
EU:C:2011:114
) ietverto argumentāciju, saskaņā ar kuru tiesību uz vecuma pensiju iegūšanai nepieciešamo periodu noteikšanā, lai noteiktu robežvērtību, ko nevar pārsniegt beziemaksu apdrošināšanas periodi, ir jāņem vērā visi migrējošā darba ņēmēja karjeras laikā, tostarp citās dalībvalstīs, pabeigtie apdrošināšanas periodi.
Uzskatot, ka pensiju iestādes piemērotā aprēķina metode bija pareiza,
Sąd Okręgowy w Warszawie
(Varšavas apgabaltiesa, Polija) minēto prasību noraidīja ar 2015. gada 19. novembra spriedumu.
Izskatot prasītāja pamatlietā iesniegto apelācijas sūdzību,
Sąd Apelacyjny w Warszawie
(Varšavas apelācijas tiesa, Polija) ar 2017. gada 9. augusta spriedumu grozīja minēto spriedumu, kā arī pensiju iestādes 2014. gada 24. februāra lēmumu. Minētā tiesa norādīja, ka interpretācija, kas spriedumā
Tomaszewska
sniegta attiecībā uz Regulas Nr. 1408/71 45. panta piemērošanu, ir piemērojama ne tikai tiesību uz vecuma pensiju iegūšanai nepieciešamā stāža noteikšanā, bet arī maksājamā pabalsta summas aprēķina mērķiem.
Pensiju iestāde par minēto spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību
Sąd Najwyższy
(Augstākā tiesa, Polija). Pamatojot savu kasācijas sūdzību, minētā iestāde norāda, pirmkārt, ka spriedums
Tomaszewska
attiecas uz to, kā interpretēt Regulas Nr. 1408/71 45. panta 1. punktu, kas atbilst Regulas Nr. 883/2004 6. pantam, nevis Regulas Nr. 1408/71 46. panta 2. punktu, kas atbilst Regulas Nr. 883/2004 52. panta 1. punktam, kuram ir nozīme pamatlietā. Otrkārt, minētais spriedums esot piemērojams tikai faktiskās situācijās, kas ir analogas situācijai lietā, kurā tas pasludināts. Treškārt, spriedumā
Tomaszewska
sniegtās Regulas Nr. 1408/71 45. panta interpretācijas piemērošana pamatlietā būtu izraisījusi to, ka saskaņā ar Polijas Republikas tiesību aktiem pabeigtie beziemaksu apdrošināšanas periodi tiktu ņemti vērā lielākā apmērā, nekā paredzēts Polijas tiesībās, kā rezultātā palielinātos tā ieguldījuma īpatsvars, kuru Polijas sociālā nodrošinājuma sistēma sniedz pabalstā, kas pienākas apdrošinātajam. Ceturtkārt, no Administratīvās komisijas sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinācijai Lēmuma Nr. H6 (2010. gada 16. decembris) par konkrētu principu piemērošanu attiecībā uz periodu summēšanu saskaņā ar 6. pantu Regulā Nr. 883/2004 (
OV 2011, C 45, 5. lpp.
) 2. punkta izrietot, ka citu dalībvalstu paziņotie apdrošināšanas periodi saņēmējā dalībvalstī tiek summēti, neapšaubot to kvalitāti, un tādēļ Polijas apdrošināšanas iestādei nevarot būt pienākuma ņemt vērā iekšzemes apdrošināšanas periodus lielākā apmērā, nekā tas paredzēts valsts tiesībās.
Iesniedzējtiesas skatījumā Regulas Nr. 883/2004 52. panta 1. punkta b) apakšpunkts var tikt interpretēts trijos dažādos veidos.
Pirmā iespējamā interpretācija esot tā, ko izmantojusi
Sąd Apelacyjny w Warszawie
(Varšavas apelācijas tiesa) un kas balstās uz Regulas Nr. 1408/71 45. panta 1. punkta interpretāciju, kāda tā izriet no sprieduma
Tomaszewska
, saskaņā ar kuru attiecīgās dalībvalsts kompetentajai iestādei, nosakot robežvērtību, ko nevar pārsniegt beziemaksu apdrošināšanas periodi attiecībā pret iemaksu apdrošināšanas periodiem, ir jāņem vērā visi – tostarp citās dalībvalstīs – pabeigtie apdrošināšanas periodi. Šī juridiskā fikcija esot piemērojama ne tikai tiesību uz pabalstu iegūšanai, bet arī gan teorētiskās, gan faktiskās šī pabalsta summas aprēķinam.
Atbilstoši otrajai interpretācijai spriedums
Tomaszewska
tikai daļēji ietekmējot Regulas Nr. 883/2004 52. panta interpretāciju tādā nozīmē, ka tikai šī panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punktā ir skaidri paredzēts, ka teorētiskā summa ir aprēķināma, izmantojot juridisko fikciju, saskaņā ar kuru apdrošinātais visus apdrošināšanas periodus, tostarp tos, kas veikti citās dalībvalstīs, ir pabeidzis dalībvalstī, kurā tiek aprēķināts pabalsts. Turpretim minētā panta 1. punkta b) apakšpunkta ii) punktā paredzētās faktiskās summas aprēķins esot veicams, nepiemērojot sistemātiski šo fikciju.
Saskaņā ar trešo interpretāciju spriedums
Tomaszewska
esot piemērojams tikai tiesību uz vecuma pensiju iegūšanai, nevis tās summas aprēķinam.
Šajos apstākļos
Sąd Najwyższy
(Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [Regulas Nr. 883/2004] 52. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka kompetentā iestāde:
a)
beziemaksu periodus apmērā, kas nepārsniedz 1/3 no saskaņā ar valsts tiesību aktiem un citu dalībvalstu tiesību aktiem pabeigto iemaksu periodu summas, atbilstoši valsts tiesībām ņem vērā, lai noteiktu gan teorētisko (i) punkts), gan faktisko pabalsta summu (ii) punkts); vai
b)
beziemaksu periodus apmērā, kas nepārsniedz 1/3 no saskaņā ar valsts tiesību aktiem un citu dalībvalstu tiesību aktiem pabeigto iemaksu periodu summas, atbilstoši valsts tiesībām ņem vērā tikai tālab, lai noteiktu teorētisko (i) punkts), bet ne faktisko pabalsta summu (ii) punkts); vai
c)
lai noteiktu gan teorētisko (i) punkts), gan faktisko pabalsta summu (ii) punkts), neņem vērā apdrošināšanas periodus citā dalībvalstī, aprēķinot valsts tiesībās paredzēto beziemaksu periodu maksimālo ilgumu?”
Par prejudiciālo jautājumu
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 883/2004 52. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka attiecīgās dalībvalsts kompetentajai iestādei, nosakot robežvērtību, ko saskaņā ar šīs dalībvalsts tiesību aktiem beziemaksu apdrošināšanas periodi nevar pārsniegt attiecībā pret iemaksu apdrošināšanas periodiem, ir jāņem vērā dažādi – tostarp atbilstoši citu dalībvalstu tiesību aktiem pabeigtie – apdrošināšanas periodi šīs tiesību normas i) punktā paredzētās pabalsta teorētiskās summas aprēķinā, kā arī minētās normas ii) punktā paredzētās pabalsta faktiskās summas aprēķinā.
Iesākumā ir jānorāda, ka, lai gan no 2010. gada 1. maija Regula Nr. 1408/71 ir aizstāta ar Regulu Nr. 883/2004, tomēr Regulas Nr. 1408/71 45. un 46. panta noteikumi būtībā ir pārņemti attiecīgi Regulas Nr. 883/2004 6. un 52. pantā. Līdz ar to, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 28. punktā, Tiesas judikatūrai, kas attiecas uz minētajiem Regulas Nr. 1408/71 noteikumiem, joprojām ir nozīme attiecīgo Regulas Nr. 883/2004 noteikumu interpretācijā.
Ir jāatgādina, ka gan ar Regulu Nr. 1408/71, gan ar Regulu Nr. 883/2004 nav organizēta kopēja sociālā nodrošinājuma sistēma, bet šo regulu vienīgais mērķis ir nodrošināt dažādu valsts sociālā nodrošinājuma sistēmu, kas joprojām pastāv, koordinēšanu. Tādējādi saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dalībvalstis saglabā kompetenci savu sociālā nodrošinājuma sistēmu veidošanā (šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumus, 2013. gada 21. februāris, Salgado González,
C‑282/11
,
EU:C:2013:86
,
35.
punkts, un 2017. gada 7. decembris, Zaniewicz‑Dybeck,
C‑189/16
,
EU:C:2017:946
,
38.
punkts).
Tā kā Regulās Nr. 1408/71 un Nr. 883/2004 nav paredzēti nosacījumi, saskaņā ar kuriem nosaka nodarbinātības vai apdrošināšanas periodus, šie nosacījumi, kā tas izriet gan no Regulas Nr. 1408/71 1. panta r) punkta, gan Regulas Nr. 883/2004 1. panta t) punkta, tiek noteikti vienīgi dalībvalsts tiesību aktos, saskaņā ar kuriem minētie periodi ir pabeigti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2005. gada 20. janvāris, Salgado Alonso,
C‑306/03
,
EU:C:2005:44
,
30.
punkts).
Tomēr, lai gan katras dalībvalsts tiesību aktos ir nosakāmi tostarp tiesību uz pabalstiem iegūšanas nosacījumi, dalībvalstīm ir jāievēro Savienības tiesības un it īpaši LESD normas, kas attiecas uz katra Savienības pilsoņa brīvību pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā (šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumus, 2013. gada 21. februāris, Salgado González,
C‑282/11
,
EU:C:2013:86
,
36.
un
37.
punkts, kā arī 2020. gada 23. janvāris, Bundesagentur für Arbeit,
C‑29/19
,
EU:C:2020:36
,
41.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Lai nodrošinātu šo ievērošanu, Regulas Nr. 1408/71 45. pantā, kāds tas būtībā pārņemts Regulas Nr. 883/2004 6. pantā, ir paredzēts – ja kādas dalībvalsts tiesību akti noteic, ka tiesību uz pabalstiem iegūšana, saglabāšana vai atgūšana ir atkarīga no apdrošināšanas periodu pabeigšanas, šīs dalībvalsts kompetentajai iestādei ir jāņem vērā apdrošināšanas periodi, kas ir pabeigti saskaņā ar jebkuras dalībvalsts tiesību aktiem, tā, it kā šie periodi būtu pabeigti atbilstoši tiesību aktiem, ko šī iestāde piemēro. Citiem vārdiem, saskaņā ar dažādu dalībvalstu tiesību aktiem pabeigtie apdrošināšanas periodi ir jāsummē (spriedums, 2017. gada 7. decembris, Zaniewicz‑Dybeck,
C‑189/16
,
EU:C:2017:946
,
41.
punkts).
Tādējādi ar Regulas Nr. 1408/71 45. pantu – tāpat kā Regulas Nr. 883/2004 6. pantu – tiek īstenots LESD 48. pantā paredzētais apdrošināšanas, dzīvesvietas vai nodarbinātības periodu summēšanas princips. Šis ir viens no dalībvalstu sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšanas Savienības līmenī pamatprincipiem, kura mērķis ir garantēt, ka tiesību uz brīvu pārvietošanos izmantošanas rezultātā darba ņēmējam netiek liegti no sociālā nodrošinājuma izrietošie labumi, uz kuriem viņš varētu pretendēt, ja visu savu karjeru būtu veidojis tikai vienā dalībvalstī. Proti, šādas sekas varētu atturēt Savienības darba ņēmēju no savu tiesību uz brīvu pārvietošanos izmantošanas un tādējādi veidotu šķērsli šai brīvībai (šajā nozīmē skat. spriedumu
Tomaszewska
, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to, ja valsts tiesību aktos saistībā ar tiesību uz vecuma pensiju iegūšanai nepieciešamā minimālā apdrošināšanas stāža noteikšanu ir paredzēta robežvērtība, kuru nevar pārsniegt beziemaksu apdrošināšanas periodi attiecībā pret iemaksu apdrošināšanas periodiem, attiecīgās dalībvalsts kompetentajai iestādei, nosakot iemaksu apdrošināšanas periodus, ir jāņem vērā visi migrējošā darba ņēmēja karjeras laikā – tostarp saskaņā ar citu dalībvalstu tiesību aktiem – pabeigtie apdrošināšanas periodi (šajā nozīmē skat. spriedumu
Tomaszewska
, 37. un 39. punkts).
Šajā ziņā ir jāprecizē, ka šis summēšanas princips ir piemērojams visās situācijās, kad tiesību uz vecuma pensiju iegūšanai ir jāņem vērā atbilstoši citu dalībvalstu tiesību aktiem pabeigtie periodi, un tā piemērošana tātad nevar tikt ierobežota tādējādi, ka tas būtu attiecināms tikai uz vienu vienīgu gadījumu, kurš aplūkots spriedumā
Tomaszewska
un kurā slieksnis nav sasniegts, pamatojoties uz pirmo aprēķinu, kad saskaņā ar valsts tiesību normām noteiktajiem iemaksu un beziemaksu apdrošināšanas periodiem vienkārši tiek pieskaitīti saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem pabeigtie iemaksu apdrošināšanas periodi, šos pēdējos periodus neņemot vērā minētās robežvērtības aprēķinā.
Tomēr pamatlieta attiecas nevis uz tiesību uz pensiju iegūšanu, attiecībā uz kuru atbilstošie noteikumi ir ietverti Regulas Nr. 1408/71 45. panta 1. punktā, kas pārņemts Regulas Nr. 883/2004 6. pantā, bet gan uz vecuma pensijas summas aprēķinu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka LESD 48. panta pirmās daļas a) punktā ir paredzēts, ka darba ņēmēju pārvietošanās brīvības nodrošināšanai Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome paredz pasākumus, kas vajadzīgi visu apdrošināšanas periodu, kuri ir pabeigti saskaņā ar dažādu valstu tiesību aktiem, summēšanai ne tikai tiesību uz pabalstiem iegūšanas un saglabāšanas, bet arī to aprēķināšanas nolūkā.
No Regulas Nr. 883/2004 52. panta 1. punkta b) apakšpunkta formulējuma, kurā būtībā ir pārņemti tostarp Regulas Nr. 1408/71 46. pantā paredzētie aprēķina noteikumi (šajā nozīmē skat. spriedumu
Tomaszewska
, 22. punkts un tajā minētā judikatūra), izriet, ka vecuma pensijas summas aprēķins tiek veikts divos posmos, vispirms aprēķinot teorētisko summu un pēc tam – faktisko summu.
Runājot par pirmo – šīs regulas 52. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punktā paredzēto – posmu, kompetentajai iestādei ir jāaprēķina pabalsta teorētiskā summa, uz ko apdrošinātais varētu pretendēt, ja visi apdrošināšanas un/vai dzīvesvietas periodi, kurus viņš ir pabeidzis saskaņā ar citu dalībvalstu tiesību aktiem, būtu pabeigti saskaņā ar tiesību aktiem, ko piemēro šī iestāde (attiecībā uz Regulas Nr. 1408/71 46. panta 2. punkta a) apakšpunktu skat. spriedumus, 1980. gada 26. jūnijs, Menzies,
793/79
,
EU:C:1980:172
,
9.
punkts, un 2017. gada 7. decembris, Zaniewicz‑Dybeck,
C‑189/16
,
EU:C:2017:946
,
42.
punkts).
Saskaņā ar šo noteikumu pabalsta teorētiskā summa tātad ir jāaprēķina tā, it kā apdrošinātais visu savu profesionālo darbību būtu veicis tikai un vienīgi attiecīgajā dalībvalstī (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1980. gada 26. jūnijs, Menzies,
793/79
,
EU:C:1980:172
,
10.
punkts; 2005. gada 21. jūlijs, Koschitzki,
C‑30/04
,
EU:C:2005:492
,
27.
punkts, un 2013. gada 21. februāris, Salgado González,
C‑282/11
,
EU:C:2013:86
,
41.
punkts).
Kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 53. punktā, konkrētajā gadījumā tas nozīmē, ka atbilstoši Polijas Republikas tiesību aktiem pabeigtie iemaksu periodi un atbilstoši Nīderlandes Karalistes tiesību aktiem pabeigtie iemaksu periodi ir jāņem vērā, aprēķinot vienas trešdaļas robežvērtību, ko saskaņā ar Polijas Republikas tiesību aktiem nevar pārsniegt beziemaksu apdrošināšanas periodi attiecībā pret iemaksu apdrošināšanas periodiem, nosakot pabalsta teorētisko summu. Citiem vārdiem, pabalsta teorētiskās summas aprēķina vajadzībām atbilstoši dažādu dalībvalstu tiesību aktiem pabeigtie apdrošināšanas periodi tiek summēti.
Šī Regulas Nr. 883/2004 52. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punkta interpretācija atbilst šīs tiesību normas mērķim, jo saskaņā ar to veiktais aprēķins – līdzīgi tam, kas veicams saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 46. panta 2. punkta a) apakšpunktu, – ir vērsts uz to, lai darba ņēmējam nodrošinātu maksimālo teorētisko summu, uz kuru viņš varētu pretendēt, ja visi viņa apdrošināšanas periodi būtu pabeigti saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem (spriedumi, 1980. gada 26. jūnijs, Menzies,
793/79
,
EU:C:1980:172
,
11.
punkts, un 2005. gada 21. jūlijs, Koschitzki,
C‑30/04
,
EU:C:2005:492
,
28.
punkts).
Turklāt, kā ģenerāladvokāts ir atgādinājis secinājumu 56. punktā, elementu, kuriem ir nozīme teorētiskās summas aprēķināšanā, maksimāla palielināšana atbilst pastāvīgajai judikatūrai, saskaņā ar kuru Regulas Nr. 1408/71 46. panta 2. punkts, kurš ir pārņemts Regulas Nr. 883/2004 52. panta 1. punktā, ir jāinterpretē, ņemot vērā LESD 48. pantā noteikto mērķi, proti, mērķi veicināt – tostarp ar apdrošināšanas, dzīvesvietas vai nodarbinātības periodu summēšanu – darba ņēmēju pārvietošanās brīvības nodrošināšanu, kas nozīmē, ka migrējošajiem darba ņēmējiem nav nedz jāzaudē tiesības uz sociālā nodrošinājuma pabalstiem, nedz jācieš no to apmēra samazināšanas tādēļ, ka viņi ir izmantojuši savas tiesības uz brīvu pārvietošanos (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1994. gada 9. augusts, Reichling,
C‑406/93
,
EU:C:1994:320
,
21.
un
24.
punkts; 1998. gada 17. decembris, Lustig,
C‑244/97
,
EU:C:1998:619
,
30.
un
31.
punkts, kā arī 2013. gada 21. februāris, Salgado González,
C‑282/11
,
EU:C:2013:86
,
43.
punkts).
Turpretim otrajā – Regulas Nr. 883/2004 52. panta 1. punkta b) apakšpunkta ii) punktā paredzētajā – posmā kompetentā iestāde, pamatojoties uz teorētisko summu, aprēķina pabalsta faktisko summu proporcionāli attiecībai starp to apdrošināšanas un/vai dzīvesvietas periodu ilgumu, kuri ir pabeigti saskaņā ar šīs iestādes piemērojamiem tiesību aktiem, un to apdrošināšanas un/vai dzīvesvietas periodu kopējo ilgumu, kas pabeigti saskaņā ar visu attiecīgo dalībvalstu tiesību aktiem (attiecībā uz Regulas Nr. 1408/71 46. panta 2. punkta b) apakšpunktu skat. spriedumus, 1980. gada 26. jūnijs, Menzies,
793/79
,
EU:C:1980:172
,
9.
punkts, un 2017. gada 7. decembris, Zaniewicz‑Dybeck,
C‑189/16
,
EU:C:2017:946
,
42.
punkts).
Tātad Regulas Nr. 883/2004 52. panta 1. punkta b) apakšpunkta ii) punkts ir paredzēts vienīgi, lai sadalītu attiecīgo ar pabalstu saistīto slogu starp attiecīgo dalībvalstu iestādēm, ievērojot apdrošināšanas periodu, kas pabeigti katrā no minētajām dalībvalstīm, ilguma proporciju. Šis fakts, ka faktiskās summas aprēķināšanas posmā tiek piemērots nevis summēšanas princips, bet gan proporcionāla aprēķina princips, ir attaisnojams ar apstākli, ka nepastāv kopējā sociālā nodrošinājuma sistēma, nozīmējot, ka būtu jāsaglabā dalībvalstu sociālā nodrošinājuma sistēmu finansiālā integritāte, tajā pašā laikā nepasliktinot to darba ņēmēju stāvokli, kas īsteno savas tiesības uz brīvu pārvietošanos. Ja proporcionālajā aprēķinā tiktu ņemts vērā periods, kas neatbilst nevienam apdrošināšanas vai pat faktiskas dzīvesvietas periodam attiecīgajā dalībvalstī, tad vienpusēji un mākslīgi varētu tiktu izjaukts līdzsvars ar pabalstiem saistītā sloga sadalījumā starp dalībvalstīm tādējādi, ka tas nebūtu saderīgs ar šajā pantā izveidoto mehānismu (šajā nozīmē attiecībā uz Regulas Nr. 1408/71 46. panta 2. punkta b) apakšpunktu skat. spriedumu, 1980. gada 26. jūnijs, Menzies,
793/79
,
EU:C:1980:172
,
11.
punkts).
Kā to būtībā ir norādījis arī ģenerāladvokāts secinājumu 55. un 58. punktā, saskaņā ar proporcionālā aprēķina principu katrai kompetentajai iestādei ir jāizmaksā tikai tā pabalsta daļa, kas ir saistīta ar atbilstošajiem periodiem, kuri ir pabeigti saskaņā ar šīs iestādes piemērojamiem tiesību aktiem. Tādējādi maksājamo pabalsta faktisko summu veido teorētiskās summas proporcionālā daļa, kas atbilst kopējiem apdrošināšanas vai dzīvesvietas periodiem, kuri ir faktiski pabeigti saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem.
Līdz ar to pabalsta faktiskā summa ir jāaprēķina, ņemot vērā visus faktiskos iemaksu periodus vai periodus, kas tiem pielīdzināti atbilstoši kompetentās iestādes piemērojamiem tiesību aktiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2002. gada 3. oktobris, Barreira Pérez,
C‑347/00
,
EU:C:2002:560
,
39.
punkts), izslēdzot apdrošināšanas periodus, kas pabeigti ārpus attiecīgās dalībvalsts.
Tātad aplūkojamajā gadījumā pabalsta faktiskā summa ir jāaprēķina saskaņā ar Polijas tiesību aktiem, ņemot vērā atbilstoši Polijas Republikas tiesību aktiem pabeigtos iemaksu apdrošināšanas periodus, kā arī atbilstoši šīs dalībvalsts tiesību aktiem pabeigtos beziemaksu apdrošināšanas periodus, ievērojot šajos tiesību aktos paredzēto robežvērtību, proti, tiem nepārsniedzot vienu trešdaļu no minētajiem iemaksu apdrošināšanas periodiem, bet izslēdzot citā dalībvalstī pabeigtos apdrošināšanas periodus.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 883/2004 52. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka attiecīgās dalībvalsts kompetentajai iestādei, nosakot robežvērtību, ko saskaņā ar valsts tiesību aktiem beziemaksu apdrošināšanas periodi nevar pārsniegt attiecībā pret iemaksu apdrošināšanas periodiem, šīs tiesību normas i) punktā paredzētās pabalsta teorētiskās summas aprēķinā ir jāņem vērā visi – tostarp atbilstoši citu dalībvalstu tiesību aktiem pabeigtie – apdrošināšanas periodi, savukārt šīs tiesību normas ii) punktā paredzētās pabalsta faktiskās summas aprēķins ir veicams, ņemot vērā tikai atbilstoši attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem pabeigtos apdrošināšanas periodus.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu 52. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka attiecīgās dalībvalsts kompetentajai iestādei, nosakot robežvērtību, ko saskaņā ar valsts tiesību aktiem beziemaksu apdrošināšanas periodi nevar pārsniegt attiecībā pret iemaksu apdrošināšanas periodiem, šīs tiesību normas i) punktā paredzētās pabalsta teorētiskās summas aprēķinā ir jāņem vērā visi – tostarp atbilstoši citu dalībvalstu tiesību aktiem pabeigtie – apdrošināšanas periodi, savukārt šīs tiesību normas ii) punktā paredzētās pabalsta faktiskās summas aprēķins ir veicams, ņemot vērā tikai atbilstoši attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem pabeigtos apdrošināšanas periodus.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – poļu.