CELEX: 62016TJ0125
Tulliliitto
Ecuadorista peräisin olevien banaanien tuonti
Tuontitullien kantaminen jälkitullauksin
Tuontitullien peruuttamishakemus
Päätös, joka on tehty unionin yleisen tuomioistuimen kumottua aikaisemman päätöksen
Kohtuullinen aika

Tosiseikat
Kantaja Firma Léon Van Parys NV jätti tulliasioitsijansa välityksellä ajalla 22.6.1998–8.11.1999 Antwerpenin (Belgia) tullitoimipaikkaan 116 tuonti-ilmoitusta, jotka koskivat Ecuadorista peräisin olevia banaaneja.
Tuonti-ilmoitusten tukena oli 221 tuontitodistusta, jotka Espanjan kuningaskunta oli nähtävästi antanut ja joiden nojalla Euroopan yhteisöön voitiin tuoda banaaneja tariffikiintiössä maksamalla alennettua tullia 75 euroa tonnilta 31.12.1998 asti banaanialan yhteisestä markkinajärjestelystä 13.2.1993 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 404/93 (
EYVL 1993, L 47, s. 1
) nojalla, sellaisena kuin se on muutettuna maatalousalalla Uruguayn kierroksen monenvälisissä kauppaneuvotteluissa tehtyjen sopimusten täytäntöön panemiseksi tarvittavista mukautuksista ja siirtymäjärjestelyistä 22.12.1994 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 3290/94 (
EYVL 1994, L 349, s. 105
), sekä 1.1.1999 alkaen asetuksen N:o 404/93 ja asetuksen N:o 404/93 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä banaanien tuontia yhteisöön koskevan järjestelmän osalta 28.10.1998 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2362/98 (
EYVL 1998, L 293, s. 32
) nojalla.
Euroopan petostentorjuntavirasto (OLAF) ilmoitti 1.2.2000 päivätyllä kirjeellä Belgian tulliviranomaisille, että vääriä espanjalaisia tuontitodistuksia, joissa oli kyseisten asiakirjojen antamiseen toimivaltaisen espanjalaisen viranomaisen väärät leimat, oli käytetty banaanien tuonnissa yhteisöön. Tarkastuksen yhteydessä tulliviranomaiset saivat selville, että kantajan Antwerpenin tullitoimipaikalle ajalla 22.6.1998–8.11.1999 esittämät 221 tuontitodistusta vastasivat vääriä espanjalaisia todistuksia.
Belgian tulli- ja valmisteverohallinto laati 5.7.2002 toteamuksista pöytäkirjan, jonka se lähetti muun muassa kantajalle ja tulliasioitsijalle. Tästä pöytäkirjasta käy ilmi, että kantajan käyttämät 233 tuontitodistusta vastasivat vääriä espanjalaisia todistuksia, joista 221 esitettiin Antwerpenissä ja 12 Hampurissa (Saksa). Ajanjaksolla 1.1.–8.11.1999 kyse on 107 todistuksesta, jotka kantaja esitti kaikki Antwerpenin tullitoimipaikalle.
Belgian tulli- ja valmisteverohallinto määräsi 26.7.2002 päivätyllä kirjeellä kantajan ja tulliasioitsijan maksamaan banaanien tuonnista ajalla 1.1.1998–8.11.1999 7084967,71 euroa, joka vastasi 850 euron tullimaksun perimistä tuodulta tonnilta asetuksen N:o 404/93 18 artiklan 2 kohdan mukaisesti.
Belgian tulli- ja valmisteverohallinto laati 28.11.2003 täydentävän pöytäkirjan muun muassa virka-avun antamisesta väärien espanjalaisten tuontitodistusten tutkinnan yhteydessä Espanjassa, Italiassa ja Portugalissa.
Belgian tulli- ja valmisteverohallinto katsoi sen jälkeen, kun kantaja ja tulliasioitsija olivat kiistäneet niiden maksettaviksi määrättyjen tullien kantamisen jälkitullauksin, että hakemus jälkitullauksesta luopumiseksi ja tullien peruuttamiseksi oli hyväksyttävä, ja siirsi asian käsittelyn 14.12.2007 päivätyllä kirjeellä Euroopan yhteisöjen komissiolle, jotta tämä tekisi päätöksen tietyistä yhteisön tullikoodeksista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2.7.1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93 (
EYVL 1993, L 253, s. 1
), sellaisena kuin se on muutettuna, 871 ja 905 artiklan mukaisesti.
Belgian tulli- ja valmisteverohallinto ilmoitti 14.12.2007 päivätyssä kirjeessään katsovansa, ettei yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 (
EYVL L 302, s. 1
; jäljempänä yhteisön tullikoodeksi) 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan säännöksiä voitu soveltaa käsiteltävään asiaan, koska ei ollut tarpeeksi näyttöä sen toteamiseksi, että jäsenvaltioiden viranomaiset tai komissio olivat tehneet virheen. Belgian tulli- ja valmisteverohallinto katsoi sen sijaan, että tullit oli peruutettava yhteisön tullikoodeksin 239 artiklan nojalla, koska kyse oli kyseisessä artiklassa tarkoitetusta erityistilanteesta eivätkä kantaja ja tulliasioitsija olleet syyllistyneet ilmeiseen laiminlyöntiin.
Komissio lähetti 5.5.2008, 18.11. ja 26.11.2008, 15.1.2009 sekä 4.3.2010 täydentäviä tiedonsaantipyyntöjä Belgian tulli- ja valmisteverohallinnolle, joka vastasi kaikkiin pyyntöihin.
Komissio ilmoitti asetuksen N:o 2454/93 906 a artiklan perusteella Belgian tulli- ja valmisteverohallinnolle ja kantajalle 8.1.2010 päivätyllä kirjeellä, että se aikoi tehdä tullien peruuttamista ja palauttamista koskevasta hakemuksesta kielteisen päätöksen. Kantaja esitti 8.2.2010 päivätyssä kirjeessä huomautuksensa.
Kaikkien jäsenvaltioiden edustajista koostuva asiantuntijaryhmä tutki asetuksen N:o 2454/93 873 ja 907 artiklan mukaisesti kantajaa koskevan asian 12.4.2010 pidetyssä kokouksessa.
Komissio hyväksyi 6.5.2010 antamallaan päätöksellä K(2010) 2858 lopullinen (jäljempänä ensimmäinen päätös) tuontitullien jälkikäteisen tileihin kirjaamisen (1 artiklan 1 kohta) ja tullien peruuttamisen yksittäistapauksessa yhden velallisen eli tulliasioitsijan (1 artiklan 2 kohta) osalta mutta ei toisen velallisen eli kantajan (1 artiklan 3 kohta) osalta.
Kantaja nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 11.8.2010 toimittamallaan kannekirjelmällä kumoamiskanteen ensimmäisestä päätöksestä.
Unionin yleinen tuomioistuin kumosi 19.3.2013 antamallaan tuomiolla Firma Van Parys v. komissio (
T-324/10
,
EU:T:2013:136
) ensimmäisen päätöksen 1 artiklan 3 kohdan, jossa komissio oli todennut, että tullien peruuttaminen yhteisön tullikoodeksin 239 artiklan nojalla ei ollut perusteltua kantajan osalta.
Komissio ilmoitti ensimmäisellä, 16.9.2013 päivätyllä kirjeellä Belgian tulli- ja valmisteverohallinnolle, että se oli ensimmäisen päätöksen osittaisen kumoamisen johdosta todennut, että on tarpeen saada lisätietoja uuden päätöksen antamiseksi, ja pyysi siltä tiettyjä tietoja tullien peruuttamishakemuksen taustalla olevista kantajan tuonneista. Komissio myös pyysi Belgian tulli- ja valmisteverohallintoa ilmoittamaan esitettyyn tiedonsaantipyyntöön annetun vastauksen kantajalle ja pyytämään tältä kirjallista ilmoitusta, josta ilmenee, että kantaja oli tutustunut mainittuun vastaukseen, että se hyväksyy sen eikä sillä ole siihen mitään lisättävää tai että se aikoo toimittaa huomautuksia ja lisätietoja. Lopuksi komissio totesi, että asetuksen N:o 2454/93 907 artiklassa säädettyä tullien peruuttamista koskevaa yhdeksän kuukauden määräaikaa oli pidennetty 22.8.2013 ja lisätietojen vastaanottamisen välillä kuluneen ajan verran.
Komissio ilmoitti toisella 16.9.2013 päivätyllä kirjeellä kantajalle, että se oli todennut ensimmäisen päätöksen osittaisen kumoamisen johdosta, että on tarpeen saada lisätietoja uuden päätöksen tekemiseksi, ja että yhdeksän kuukauden määräaikaa tullien peruuttamishakemuksen käsittelemiselle oli pidennetty 22.8.2013 ja lisätietojen vastaanottamisen välillä kuluneen ajan verran.
Kantajan kahdesta 16.9.2013 päivätystä kirjeestä nostama kumoamiskanne jätettiin tutkimatta ilmeisen perusteettomana 24.6.2014 annetulla määräyksellä Léon Van Parys v. komissio (
T-603/13
, ei julkaistu,
EU:T:2014:610
).
Belgian tulli- ja valmisteverohallinto ilmoitti komissiolle 14.1.2014 päivätyllä kirjeellä, että se katsoi sen tiedonsaantipyynnön oudoksi, koska oli osoitettu, että kaikki tuontitodistukset asiassa olivat virheellisiä ja tämän pyynnön noudattaminen oli näin ollen mahdotonta.
Komissio vahvisti kantajalle 24.1.2014 päivätyllä kirjeellä vastaanottaneensa Belgian tulli- ja valmisteverohallinnon 14.1.2014 päivätyn kirjeen ja ilmoitti, että koska kyseinen hallinto ei ollut vastannut sen lisätietoja koskevaan pyyntöön, käsittelyn määräaikaa lykätään edelleen asetuksen N:o 2454/93 907 artiklan mukaisesti.
Kantajan kumoamiskanne 24.1.2014 päivätystä kirjeestä hylättiin 26.11.2014 annetulla määräyksellä Léon Van Parys v. komissio (
T-171/14
, ei julkaistu,
EU:T:2014:1025
).
Komissio pyysi 17.6.2014 päivätyllä kirjeellä uudelleen Belgian tulli- ja valmisteverohallintoa toimittamaan sille tietoja, joita se oli pyytänyt tältä 16.9.2013 päivätyllä kirjeellä. Komissio liitti 17.6.2014 päivättyyn kirjeeseensä omat laskelmansa taulukon muodossa.
Belgian tulli- ja valmisteverohallinto laati 10.12.2014 komission 16.9.2013 päivättyyn kirjeeseen vastausluonnoksen, johon sisältyi laskelma, jonka mainittu viranomainen aikoi toimittaa komissiolle, ja jossa kehotettiin kantajaa esittämään huomautuksensa.
Belgian tulli- ja valmisteverohallinto teki 16.2.2015 päivätyssä, komissiolle osoitetussa kirjeessä huomautuksia komission sille toimittamasta taulukosta ja oikaisi erityisesti mainitun taulukon 18, 60, 67 ja 99 rivillä esiintyvät summat.
Komissio ilmoitti kantajalle 16.7.2015 päivätyllä kirjeellä, että se aikoo antaa kielteisen päätöksen tämän tullien peruuttamista koskevasta hakemuksesta.
Kantaja esitti 10.8.2015 huomautuksensa komission 16.7.2015 päivätystä kirjeestä.
Komissio hyväksyi 20.1.2016 antamallaan päätöksellä C(2016) 95 final (jäljempänä riidanalainen päätös) tuontitullien jälkikäteisen tileihin kirjaamisen (1 artiklan 1 kohta), tullien peruuttamisen tulliasioitsijan osalta (1 artiklan 2 kohta) ja perinteisiä todistuksia vastaavien 632241,28 euron määräisten tullien peruuttamisen kantajan osalta (1 artiklan 3 kohta), mutta epäsi uusien toimijoiden todistuksia vastaavien 2996007,20 euron määräisten tullien peruuttamisen kantajan osalta (1 artiklan 4 kohta).
Komissio muistutti riidanalaisen päätöksen 18–23 perustelukappaleessa erityisesti, että se oli ensimmäisellä päätöksellä hyväksynyt tuontitullien jälkikäteisen tileihin kirjaamisen (ensimmäisen päätöksen 1 artiklan 1 kohta) ja tullien peruuttamisen erityistapauksessa yhden velallisen eli tulliasioitsijan (ensimmäisen päätöksen 1 artiklan 2 kohta) mutta ei toisen velallisen eli kantajan (ensimmäisen päätöksen 1 artiklan 3 kohta) osalta.
Se tarkensi riidanalaisen päätöksen 20 perustelukappaleessa perustaneensa arviointinsa ensimmäisessä päätöksessä yhteisön tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohtaan ja todenneensa, ettei voi olla kyse Espanjan viranomaisten tekemästä virheestä, koska ne eivät ole osallistuneet kyseisten todistusten laatimiseen. Lisäksi komissio totesi riidanalaisen päätöksen 23 perustelukappaleessa, että se oli ensimmäisessä päätöksessä tutkinut, täyttyvätkö yhteisön tullikoodeksin 239 artiklan edellytykset, ja todennut, että koska tulliasioitsija ei ollut syyllistynyt vilpilliseen menettelyyn tai laiminlyöntiin, hänen osaltaan tuontitulleja ei tarvinnut kirjata tileihin ja ne voitiin peruuttaa. Ensimmäisessä päätöksessä komissio totesi myös, ettei kantaja ollut osoittanut huolellisuutta, ja päätteli näin ollen, ettei tuontitulleja voitu sen osalta jättää perimättä tai peruuttaa.
Komissio muistutti riidanalaisen päätöksen 25–32 perustelukappaleessa, että koska unionin yleinen tuomioistuin oli kumonnut ensimmäisen päätöksen 1 artiklan 3 kohdan, sen täytyi SEUT 266 artiklan mukaan antaa uusi päätös kohtuullisessa ajassa, joka on ainoa käsiteltävässä asiassa sovellettava määräaika.
Tämän uuden päätöksen antamisesta on todettava, että komissio ilmoitti yhtäältä riidanalaisen päätöksen 33 perustelukappaleessa, että kaikkien jäsenvaltioiden edustajista koostuva asiantuntijaryhmä oli kokoontunut 21.9.2015 yhteisön tullikoodeksikomitean yhteydessä tarkastelemaan asiakirjoja. Se ilmoitti toisaalta riidanalaisen päätöksen 37 perustelukappaleessa, että se aikoo tutkia vain sitä, täyttyykö yhteisön tullikoodeksin 239 artiklassa mainittu toinen edellytys, joka koskee vilpillisen menettelyn tai laiminlyönnin puuttumista.
Lisäksi komissio muistutti riidanalaisen päätöksen 39 perustelukappaleessa, että 19.3.2013 antamassaan tuomiossa Firma Van Parys v. komissio (
T-324/10
,
EU:T:2013:136
) unionin yleinen tuomioistuin totesi komission väittäneen puolustuksena, että kantajan käyttämä järjestely tuontitodistusten käyttöoikeuden hankkimiseksi on ”lainvastainen”, koska se on asetuksen N:o 2362/98 21 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan vastainen, jossa kielletään uuden toimijan tuontitodistukseen perustuvien oikeuksien kaikenlainen siirtäminen perinteiselle toimijalle. Unionin yleinen tuomioistuin lisäsi, että tältä osin on todettava, että ensimmäinen päätös ei, siltä osin kuin sillä evätään tuontitullien peruuttaminen, perustu tuontitodistusten käyttöoikeuden ostoa koskevan järjestelyn lainvastaisuuteen vaan kantajan ilmeiseen laiminlyöntiin. Unionin yleinen tuomioistuin päätteli tästä, ettei komission väitteellä siis voi käsiteltävässä asiassa olla vaikutusta tuontitullien peruuttamisen epäämisen perusteltavuuteen. Komissio päätteli tästä riidanalaisen päätöksen samassa perustelukappaleessa, että sen oli tutkittava tämän uuden päätöksen yhteydessä, onko kantajan tuontitodistusten käyttämiseksi tekemä järjestely lainmukainen, kun otetaan huomioon se, että asetuksen N:o 2362/98 21 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa kielletään uuden toimijan tuontitodistukseen perustuvien oikeuksien kaikenlainen siirtäminen perinteiselle toimijalle. Se lisäsi, että sen täytyy myös tarkastella uudelleen perusteita, joiden nojalla voidaan määritellä, oliko kyse vilpillisen menettelyn tai laiminlyönnin puuttumisesta.
Komissio totesi riidanalaisen päätöksen 49 ja 50 perustelukappaleessa, että vaikka mikään asiassa ei osoittanut riittävällä tavalla huolellisuuden puuttumista kantajan hankkimien perinteisten toimijoiden todistusten osalta, kantajan olisi pitänyt voida pelkän uusien toimijoiden todistusten tarkastelun nojalla todeta, ettei se voinut käyttää näihin todistuksiin perustuvia oikeuksia, koska tällainen käyttö oli asetuksen N:o 2362/98 21 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan vastaista.
Komissio totesi tämän vuoksi riidanalaisen päätöksen 60 perustelukappaleessa yhtäältä, ettei kantaja, joka on perinteinen toimija, ole uusien toimijoiden oikeuksia käyttäessään noudattanut asetuksen N:o 2362/98 21 artiklan 2 kohdan toista alakohtaa, ja toisaalta, ettei yhteisön tullikoodeksin 239 artiklan mukaan ole perusteltua peruuttaa 2996007,20 euron suuruisia tulleja, jotka liittyvät kantajan ajanjaksolla 1.1.–8.11.1999 käyttämiin uusien toimijoiden todistuksiin.
Komissio tarkensi riidanalaisen päätöksen 62 perustelukappaleessa, että ensimmäisen päätöksen 1 artiklan 1 ja 2 kohdan määräysten on pysyttävä ennallaan, koska niitä ei ole riitautettu tai kumottu 19.3.2013 annetulla tuomiolla Firma Van Parys v. komissio (
T-324/10
,
EU:T:2013:136
).
Oikeudenkäynti ja asianosaisten ja muiden osapuolten vaatimukset
Kantaja nosti käsiteltävänä olevan kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 23.3.2016 toimittamallaan kannekirjelmällä.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
kumoaa riidanalaisen päätöksen
–
toteaa, että asetuksen N:o 2454/93 909 artiklalla on ollut täysi vaikutus kantajaan nähden 19.3.2013 annetun tuomion Firma Van Parys v. komissio (
T-324/10
,
EU:T:2013:136
) antamisen jälkeen, minkä vuoksi tullivelka on peruutettava kantajan osalta kokonaisuudessaan ja myös siihen suoraan tai välillisesti liittyvät korot tai kustannukset on peruutettava
–
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää kanteen
–
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
Kanteensa tueksi kantaja vetoaa viiteen kanneperusteeseen. Ensimmäinen ja toinen kanneperuste perustuvat asetuksen N:o 2454/93 907 ja 909 artiklan ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artiklan rikkomiseen. Kolmas, toissijainen kanneperuste perustuu hyvän hallinnon periaatteen loukkaamiseen. Neljäs, vielä toissijaisempi kanneperuste perustuu harkintavallan väärinkäyttöön, ja viides, vielä toissijaisempi kanneperuste perustuu banaanimarkkinoiden organisaation säännösten virheelliseen tulkintaan ja yhdenvertaisuusperiaatteen loukkaamiseen.
Tutkittavaksi ottaminen
Kantajan ensimmäinen vaatimus, joka koskee riidanalaisen päätöksen kumoamista
Komissio, joka ei esitä oikeudenkäyntiväitettä, väittää, että kanne on jätettävä tutkimatta muilta osin kuin riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 4 kohdan osalta. Sen mukaan kanne on yhtäältä jätettävä tutkimatta riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 1 ja 2 kohdan osalta, koska näissä kahdessa määräyksessä pelkästään vahvistetaan ensimmäisen päätöksen 1 artiklan 1 ja 2 kohta. Tästä se toteaa, että nämä kaksi määräystä ovat samoja, ne eivät sisällä uusia seikkoja eikä kantajan tilannetta ole tutkittu uudelleen ennen niiden antamista. Toisaalta se toteaa, että riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 3 kohta, jolla on muutettu ensimmäisen päätöksen 1 artiklan 3 kohtaa kantajan eduksi, ei ole kantajalle vastainen eikä voi olla kanteen kohteena.
Kantaja vastaa, että kanne kohdistuu perustellusti riidanalaiseen päätökseen kokonaisuudessaan, koska tämä päätös on lainvastainen, koska se on asetuksen N:o 2454/93 907 ja 909 artiklan yhdistettyjen säännösten nojalla annettu ja määräaika tällaisten päätösten antamiselle oli jo päättynyt sen antamisajankohtana.
On muistettava, että luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön nostaman kumoamiskanteen tutkittavaksi ottaminen edellyttää, että kantaja osoittaa intressinsä riidanalaisen toimen kumoamiseen. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kumoamiskanteen kohteeksi kelpaavia toimia ovat vain sellaiset toimet, joilla on sitovia oikeusvaikutuksia, jotka voivat vaikuttaa kantajan etuihin muuttaen selvästi tämän oikeusasemaa. Sen ratkaisemiseksi, onko tietyllä toimella tai päätöksellä tällaisia vaikutuksia, on tutkittava sen aineellista sisältöä (ks. vastaavasti tuomio 22.3.2000, Coca-Cola v. komissio,
T-125/97 ja T-127/97
,
EU:T:2000:84
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa kantaja ei osoita, millä tavoin riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 1–3 kohdassa muutetaan sen asemaa epäedullisesti. Tämän artiklan 1 ja 2 kohdassa, joissa toistetaan kyseisten tullien osalta ensimmäisen päätöksen 1 artiklan 1 ja 2 kohdan päätöslauselma tekemättä tältä osin uutta analyysiä, ei muuteta kantajan aikaisempaa tilannetta, ja 3 kohdassa muutetaan sen tilannetta edullisemmaksi, koska siinä myönnetään tuontitullien peruuttaminen perinteisiin todistuksiin liittyvän 632241,28 euron määrän osalta. Ei siis näytä siltä, että kantajalla olisi oikeussuojan tarve näitä määräyksiä vastaan, minkä vuoksi niistä nostettu kanne on jätettävä tutkimatta.
Koska riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 4 kohdassa sitä vastoin evätään tullien peruuttaminen kantajan osalta uuden tutkinnan johdosta ja siis muutetaan sen tilannetta epäedullisesti, kumoamiskanne on otettava tutkittavaksi siltä osin kuin se kohdistuu tähän määräykseen.
Vaatimusten toinen kohta, jossa vaaditaan, että unionin yleinen tuomioistuin toteaa, että asetuksen N:o 2454/93 909 artiklalla on ollut täysi vaikutus kantajaan 19.3.2013 annetun tuomion Firma Van Parys v. komissio (
T-324/10
,
EU:T:2013:136
) antamisen jälkeen
On todettava, että Euroopan unionin tuomioistuinmenettelyissä ei tunneta oikeuskeinoa, jonka perusteella tuomioistuin voi ottaa kantaa yleisellä tai periaatteellisella lausunnolla (tuomio 15.12.2005, Infront WM v. komissio,
T-33/01
,
EU:T:2005:461
,
kohta; määräys 3.9.2008, Cofra v. komissio,
T-477/07
, ei julkaistu,
EU:T:2008:307
,
kohta ja tuomio 24.5.2011, Nuova Agricast v. komissio,
T-373/08
, ei julkaistu,
EU:T:2011:237
,
kohta).
Näin ollen tämä vaatimus on hylättävä.
Asiakysymys
On todettava, että kantaja riitauttaa neljän ensimmäisen kanneperusteen tueksi esitetyssä argumentoinnissa sen tavan, jolla komissio on pannut täytäntöön 19.3.2013 annetun tuomion Firma Van Parys v. komissio (
T-324/10
,
EU:T:2013:136
). Se toteaa ensiksi, ettei uusi päätös ollut tarpeellinen. Toiseksi se katsoo, että vaikka tällainen päätös voitiin antaa, se piti antaa määräajassa, joka ei saanut ylittää alkuperäistä asetuksen N:o 2454/93 907 artiklassa säädettyä yhdeksän kuukauden preklusiivista määräaikaa. Kolmanneksi se katsoo, että jos komissiolla oli käytettävissään kohtuullinen aika panna täytäntöön 19.3.2013 annettu tuomio Firma Van Parys v. komissio (
T-324/10
,
EU:T:2013:136
), tämä aika ei voinut missään tapauksessa ylittää asetuksen N:o 2454/93 907 artiklassa säädettyä uutta yhdeksän kuukauden preklusiivista määräaikaa. Lopuksi ja neljänneksi se väittää, ettei ensimmäisen päätöksen osittainen kumoaminen antanut komissiolle uutta ja täyttä päätösvaltaa uuden tutkimuksen tekemiseksi ja uuden päätöksen, joka kaiken lisäksi perustuu unionin yleisen tuomioistuimen jo tutkimiin perusteisiin, antamiseksi.
Komissio riitauttaa neljän ensimmäisen kanneperusteen perusteltavuuden.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan asianomaisen toimielimen on kumoamistuomion noudattamiseksi ja pannakseen sen kaikilta osin täytäntöön paitsi noudatettava tuomion tuomiolauselmaa myös otettava huomioon siihen johtaneet perustelut, jotka ovat sen tarpeellinen tuki, sillä perustelut ovat välttämättömiä tuomiolauselman täsmällisen sisällön määrittämiseksi. Juuri perusteluissa yksilöidään nimenomainen toimen kohta, joka on vahvistettu lainvastaiseksi, ja juuri niistä käyvät tarkasti ilmi ne tuomiolauselmassa todetun lainvastaisuuden syyt, jotka asianomaisen toimielimen on otettava huomioon, kun se korvaa kumotun toimen toisella toimella (tuomio 26.4.1988, Asteris ym. v. komissio,
97/86, 99/86, 193/86 ja 215/86
,
EU:C:1988:199
,
kohta ja tuomio 6.3.2003, Interporc v. komissio,
C‑41/00 P
,
EU:C:2003:125
,
kohta).
SEUT 266 artikla kuitenkin velvoittaa toimielintä, joka oli päättänyt kumotusta toimesta, ainoastaan siinä laajuudessa kuin on välttämätöntä kumoamistuomion täytäntöönpanon varmistamiseksi. Näin ollen tässä määräyksessä asianomainen toimielin velvoitetaan huolehtimaan siitä, ettei toimea, jolla kumottu toimi korvataan, rasita samat lainvastaisuudet, jotka on todettu kyseisessä kumoamistuomiossa (tuomio 6.3.2003, Interporc v. komissio,
C‑41/00 P
,
EU:C:2003:125
,
kohta). Toimielimillä on kuitenkin laaja harkintavalta päättäessään keinoista, joita ne käyttävät noudattaakseen kumoamista tai pätemättömäksi toteamista koskevaa tuomiota, kunhan nämä keinot soveltuvat yhteen kyseisen tuomion tuomiolauselman ja sen välttämättömänä tukena olevien perusteiden kanssa (tuomio 28.1.2016, CM Eurologistik ja GLS,
C-283/14 ja C-284/14
,
EU:C:2016:57
,
kohta).
Lisäksi on huomattava, ettei unionin toimen kumoaminen vaikuta välttämättä sen valmistelutoimiin (tuomio 15.10.2002, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio,
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ja C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
,
kohta).
Tästä on muistettava, että unionin toimielimen velvollisuus panna täytäntöön unionin tuomioistuimen tai unionin yleisen tuomioistuimen antama kumoamistuomio perustuu SEUT 266 artiklaan. Unionin tuomioistuin on todennut, että tämä täytäntöönpano edellyttää tiettyä määrää hallinnollisia toimenpiteitä, että se tavallisesti ei voi tapahtua välittömästi ja että toimielimellä on käytössään kohtuullisesti aikaa, jossa sen on pantava täytäntöön tuomio, jolla jokin sen päätöksistä on kumottu (tuomio 19.3.1997, Oliveira v. komissio,
T-73/95
,
EU:T:1997:39
,
kohta; ks. myös vastaavasti tuomio 12.1.1984, Turner v. komissio,
266/82
,
EU:C:1984:3
,
ja
kohta). Hallinnollisen menettelyn keston kohtuullisuutta on arvioitava tapauskohtaisesti ja arvioinnissa on otettava huomioon muun muassa asiayhteys, käydyt eri menettelyvaiheet, asian vaikeusaste sekä asian merkitys eri osapuolille, joita asia koskee (tuomio 15.7.2004, Espanja v. komissio,
C-501/00
,
EU:C:2004:438
,
kohta). Lisäksi kysymystä siitä, onko kumoamistuomion täytäntöönpanoon kulunut aika ollut kohtuullinen, on tarkasteltava tapauskohtaisesti. Kuluneen ajan kohtuullisuus riippuu toteutettavista toimenpiteistä sekä kullekin tapaukselle tyypillisistä satunnaisista olosuhteista. On siis otettava huomioon eri vaiheet, jotka päätösmenettely on sisältänyt (tuomio 19.3.1997, Oliveira v. komissio,
T-73/95
,
EU:T:1997:39
,
kohta).
Lopuksi on todettava, että asianomaiset toimielimet voivat – paitsi jos todettu virheellisyys on johtanut koko menettelyn mitättömyyteen – sellaisen toimen antamiseksi, jolla korvataan aikaisempi kumottu tai pätemättömäksi todettu toimi, aloittaa menettelyn uudelleen siinä vaiheessa, jossa tämä virheellisyys tehtiin (ks. vastaavasti tuomio 29.11.2007, Italia v. komissio,
C‑417/06 P
, ei julkaistu,
EU:C:2007:733
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näiden toteamusten valossa on tutkittava neljää ensimmäistä kanneperustetta aloittamalla ensimmäisen, toisen ja neljännen kanneperusteen, joita on tarkasteltava yhdessä, yhteydessä esitetystä argumentaatiosta.
Ensimmäinen, toinen ja neljäs kanneperuste, jotka perustuvat asetuksen N:o 2454/93 907 ja 909 artiklan ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artiklan rikkomiseen ja harkintavallan väärinkäyttöön
Käsiteltävässä asiassa on todettava, että kantaja riitauttaa kanteellaan komission päätöksen korvata ensimmäinen päätös, jossa lausuttiin sen vaatimuksesta peruuttaa tuontitulli ja joka kumottiin osittain 19.3.2013 annetulla tuomiolla Firma Van Parys v. komissio (
T-324/10
,
EU:T:2013:136
) sillä perusteella, etteivät ne seikat, joihin komissio perusti päätöksensä, osoittaneet kantajan huolellisuuden puuttumista.
Komission piti siis tutkia uudelleen asian seikat ja tehdä uusi päätös hylätystä tullin peruuttamista koskevasta hakemuksesta oikaistakseen todetun lainvastaisuuden (ks. analogisesti tuomio 19.3.1997, Oliveira v. komissio,
T-73/95
,
EU:T:1997:39
,
kohta).
Näin tehdessään komission velvollisuutena oli ottaa huomioon kaikki toimea toteutettaessa tiedossa olevat tosiseikat ja oikeudelliset seikat. Komission velvollisuus valmistella päätös vaaditulla huolellisuudella ja tehdä se kaikkien niiden seikkojen perusteella, joilla saattoi olla merkitystä lopputuloksen kannalta, perustuu erityisesti laillisuusperiaatteeseen sekä hyvän hallintotavan ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteisiin. Näissä olosuhteissa ja vastoin kantajan väitettä komissiota ei voida moittia siitä, että se päätti suorittaa tutkimuksen uudelleen ja täydentää aineistoa (ks. analogisesti tuomio 19.3.1997, Oliveira v. komissio,
T-73/95
,
EU:T:1997:39
,
kohta).
Lisäksi on hylättävä kantajan väite, jonka mukaan oletettaessa, että komissiolla oli oikeus antaa uusi päätös, päätöksen oli rajoituttava 19.3.2013 annetun tuomion Firma Van Parys v. komissio (
T-324/10
,
EU:T:2013:136
) täytäntöön panemiseksi tarpeellisiin toimenpiteisiin eikä se joka tapauksessa voinut perustua asetuksen N:o 2362/98 21 artiklan 2 kohdan noudattamatta jättämistä koskevaan perusteeseen, jota oli jo käsitelty.
Tästä on todettava, ettei tätä perustetta esitetty ensimmäisen päätöksen perusteluosassa eikä sitä ole näin ollen saatettu unionin yleisen tuomioistuimen valvontaan asiassa, jossa 19.3.2013 annettiin tuomio Firma Van Parys v. komissio (
T-324/10
,
EU:T:2013:136
). Vaikka komissio nimittäin vetosi vastauskirjelmässään asetuksen N:o 2362/98 21 artiklan 2 kohdan noudattamatta jättämiseen edellä mainitussa asiassa, unionin yleinen tuomioistuin totesi kyseisen tuomion 90 ja 91 kohdassa, ettei ensimmäinen päätös perustu tähän kysymykseen ja ettei komission argumentti voi tämän vuoksi vaikuttaa tuontitullien peruuttamisen epäämisen perusteltavuuteen. Vaikka unionin yleinen tuomioistuin siis mainitsi asetuksen N:o 2362/98 21 artiklan 2 kohdan noudattamatta jättämistä koskevan kysymyksen 19.3.2013 annetun tuomion Firma Van Parys v. komissio (
T-324/10
,
EU:T:2013:136
) 90 kohdassa, sitä ei lainkaan käsitelty aineellisesti.
Lisäksi siitä argumentista, jonka mukaan komissio olisi voinut tai sen olisi joka tapauksessa pitänyt vedota asetuksen N:o 2362/98 21 artiklan 2 kohdan noudattamatta jättämiseen liittyvään perusteeseen, koska tämä peruste tunnettiin jo ensimmäistä päätöstä annettaessa, on todettava, että komission ensimmäisessä päätöksessä esittämä kantajan ilmeiseen laiminlyöntiin liittyvä peruste riitti teoriassa yksin perusteeksi evätä tuontitullien peruuttaminen. Komissiolla on nimittäin vapaus valita se peruste, jonka se katsoo tärkeimmäksi päätöksensä perustelemiseksi, eikä mahdollinen tämän perusteen valinnassa tehty virhe voi estää sitä hyväksymästä myöhemmin perustetta, johon se olisi voinut vedota ensimmäisen päätöksen yhteydessä (ks. analogisesti tuomio 14.9.2016, National Iranian Tanker Company v. neuvosto,
T-207/15
, ei julkaistu,
EU:T:2016:471
,
kohta).
Sanotun rajoittamatta riidanalaisessa päätöksessä esitetyn perusteen perusteltavuuden tutkimista eli asetuksen N:o 2362/98 21 artiklan 2 kohdan noudattamatta jättämistä, jota viides kanneperuste koskee, on näin ollen todettava, että komissio nojautui perustellusti tämän säännöksen noudattamatta jättämistä koskevaan perusteeseen evätäkseen tuontitullien peruuttamisen riidanalaisessa päätöksessä. Lisäksi on todettava, ettei tähän perusteeseen vetoamatta jättäminen ensimmäisen päätöksen yhteydessä mitenkään estänyt komissiota vetoamasta siihen riidanalaisessa päätöksessä, koska vakiintuneen oikeuskäytännön nojalla kumotun toimen toteuttaja voi vedota uudessa päätöksessään muihin perusteisiin kuin ne, joihin se on perustanut ensimmäisen päätöksensä (ks. vastaavasti tuomio 5.9.2014, Éditions Odile Jacob v. komissio,
T-471/11
,
EU:T:2014:739
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On hylättävä kantajan väite, jolla se arvostelee komissiota siitä, että se katsoi, että ensimmäisen päätöksen lainvastaisuuden toteaminen 19.3.2013 annetun tuomion Firma Van Parys v. komissio (
T-324/10
,
EU:T:2013:136
) perusteissa antoi sille mahdollisuuden korjata tämän lainvastaisuuden päätöksellä, jolla oli tarkoitus korvata ensimmäinen päätös kohtuullisessa ajassa. On nimittäin todettava, että tällainen määräaika on täysin edellä 51 kohdassa mainitun vakiintuneen oikeuskäytännön mukainen.
On hylättävä myös kantajan argumentti, jonka mukaan komissiolla oli ensimmäisen päätöksen osittaisen taannehtivan kumoamisen vuoksi vain viisi päivää aikaa tehdä päätös sen peruuttamishakemuksesta noudattaakseen asetuksen N:o 2454/93 907 artiklassa säädettyä yhdeksän kuukauden preklusiivista määräaikaa. Kuten komissio perustellusti väittää, tässä säännöksessä säädettyä yhdeksän kuukauden määräaikaa ei voida soveltaa SEUT 266 artiklan nojalla uudelleen aloitetussa menettelyssä.
Tämän vuoksi nimittäin, kuten edellä 52 kohdassa on mainittu, kun on kyse tutkimuksen aikana tapahtuneesta virheellisyydestä, kyseisten toimielinten pitää voida aloittaa menettely uudelleen siinä tutkimuksen vaiheessa, jossa virheellisyys tapahtui, tai aloittaa uusi menettely, jos todettu virheellisyys on johtanut koko menettelyn mitättömyyteen. Asetuksen N:o 2454/93 907 artiklasta tosin ilmenee, että päätös, jossa vahvistetaan joko se, että palautus tai peruutus voidaan myöntää tutkitun erityistilanteen perusteella, tai se, että sitä ei voida myöntää, on tehtävä yhdeksän kuukauden määräajassa. On kuitenkin todettava, että mainittu 907 artikla koskee vain alkuperäistä menettelyä, mutta ei niitä menettelyjä, jotka on aloitettu uudelleen kumoamistuomion antamisen johdosta. Tästä johtuu, ettei käsiteltävässä asiassa kyseessä olevaan menettelyyn, joka on aloitettu uudelleen, sovelleta alkuperäisen menettelyn osalta säädettyä yhdeksän kuukauden määräaikaa (ks. analogisesti tuomio 28.1.2016, CM Eurologistik ja GLS,
C-283/14 ja C-284/14
,
EU:C:2016:57
,
–
kohta). On siis hylättävä kantajan argumentti, jonka mukaan komissio kielsi 19.3.2013 annetun tuomion Firma Van Parys v. komissio (
T-324/10
,
EU:T:2013:136
) taannehtivan vaikutuksen katsoessaan, että sillä oli kohtuullinen aika oikaista tässä tuomiossa todettu lainvastaisuus eikä viisi päivää aikaa noudattaakseen asetuksen N:o 2454/93 907 artiklassa tarkoitettua alkuperäistä yhdeksän kuukauden määräaikaa.
Väite, jonka mukaan komission toistuvat pyynnöt Belgian viranomaisille olivat täysin turhia ja niiden tarkoituksena oli pelkästään pidentää perusteettomasti asetuksen N:o 2454/93 907 artiklassa säädettyä määräaikaa, on hylättävä. Ei nimittäin voida pätevästi väittää, että komissio olisi lähettänyt pyynnöt Belgian viranomaisille pelkästään pidentääkseen mainittua määräaikaa, koska tätä määräaikaa ei joka tapauksessa sovellettu.
Kaikki edellä esitetty huomioon ottaen ensimmäinen, toinen ja neljäs kanneperuste on hylättävä.
Kolmas kanneperuste, joka koskee hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista
Tällä kanneperusteella kantaja moittii komissiota siitä, että se totesi riidanalaisen päätöksen 32 perustelukappaleessa, että SEUT 266 artiklan mukainen kohtuullinen aika voi rajoituksetta olla pidempi kuin asetuksen N:o 2454/93 907 artiklassa säädetty yhdeksän kuukauden määräaika ja että lisäksi myös saman asetuksen 909 artiklassa säädetty tämän määräajan päättymiseen liittyvä etu lakkaa soveltumasta. Kantajan mukaan on niin, että jos komissiolla olisi ollut kohtuullinen aika panna täytäntöön 19.3.2013 annettu tuomio Firma Van Parys v. komissio (
T-324/10
,
EU:T:2013:136
), tämä aika ei missään tapauksessa voinut ylittää asetuksen N:o 2454/93 907 artiklassa säädettyä uutta yhdeksän kuukauden preklusiivista määräaikaa. Se katsoo siis, että vaikka komissiolla olisi ollut 19.3.2013 annetun tuomion Firma Van Parys v. komissio (
T-324/10
,
EU:T:2013:136
) antamisesta alkanut uusi yhdeksän kuukauden määräaika tehdä päätös, tämä määräaika oli komission tiedonsaantipyynnöistä johtuvat lykkäykset huomioon ottaen päättynyt 11.6.2015.
Lisäksi kantaja moittii komissiota siitä, että se rikkoi oikeusvarmuuden periaatetta, kun se viittasi jatkuvasti, alkuvaiheessa ja riidanalaisen päätöksen antamista edeltäneen päätösmenettelyn aikana, asetuksen N:o 2454/93 907 artiklassa, luettuna tämän asetuksen 909 artiklan kanssa, säädetyn määräajan soveltamiseen, ja väitti tämän jälkeen, että tämän uuden määräajan – jota ei kantajan mukaan ollut ja jota oli pidennetty virheellisesti – päättyessä ainoa sovellettava määräaika oli SEUT 266 artiklasta johtuva kohtuullinen aika.
Komissio väittää, ettei tämä kanneperuste ole perusteltu.
Ensiksi se väittää, että on hyödytöntä vedota asetuksen N:o 2454/93 907 artiklaan sen ajan laskemiseksi, joka sillä oli uuden päätöksen antamiseksi 19.3.2013 annetusta tuomiosta Firma Van Parys v. komissio (
T-324/10
,
EU:T:2013:136
) alkaen, koska tätä säännöstä tai asetuksen N:o 2454/93 909 artiklaa ei sovelleta SEUT 266 artiklaan perustuvassa menettelyssä. Toiseksi se väittää, ettei voida sulkea pois sitä, että kohtuullinen aika voi kestää pitempään kuin asetuksen N:o 2454/93 907 ja 909 artiklassa säädetty määräaika. Kolmanneksi se toteaa, että riidanalainen päätös oli tarkoituksenmukainen toimenpide unionin yleisen tuomioistuimen toteaman ensimmäisen päätöksen lainvastaisuuden poistamiseksi kohtuullisessa ajassa, kun otetaan huomioon kyseinen asiayhteys. Se väittää tästä, että suurin osa ajasta, joka osoittautui tarpeelliseksi riidanalaisen päätöksen antamiseksi, johtui siitä, etteivät Belgian tulliviranomaiset vastanneet komission pyyntöön useista muistutuksista huolimatta, sekä siitä, että näillä viranomaisilla oli yksinomainen toimivalta lausua tullivelasta. Lisäksi komissio toteaa kuulleensa ennen päätöksensä antamista kantajaa ja asiantuntijaryhmää, joka koostui kaikkien jäsenvaltioiden edustajista ja kokoontui 21.9.2015 tutkimaan asiaa.
Neljänneksi se väittää, että vaikka sen olisikin osoitettu toimineen kohtuullisen ajan ulkopuolella, tämä ei kuitenkaan olisi missään tapauksessa aiheuttanut riidanalaisen päätöksen kumoamista. Yhtäältä kantaja ei nimittäin totea, että kulunut aika on aiheuttanut sille vahinkoa ja että sillä on loukattu sen puolustautumisoikeuksia. Komissio muistuttaa, että osa viivästymisestä on aiheutunut erityisesti siitä, että se katsoi velvollisuudekseen kuulla kantajaa ennen päätöksensä antamista varmistaakseen täysin tämän puolustautumisoikeudet. Toisaalta se katsoo, että kohtuullista aikaa koskevan säännön kaltaisen menettelysäännön noudattamatta jättäminen ei voi käsiteltävässä asiassa tarkoittaa olennaisen menettelymääräyksen rikkomista, koska vaikka tällaista rikkomista ei olisi tapahtunut, riidanalaisen päätöksen sisältö ei olisi ollut erilainen.
Aluksi on muistettava, että 19.3.2013 annetun tuomion Firma Van Parys v. komissio (
T-324/10
,
EU:T:2013:136
), jolla kumottiin osittain ensimmäinen päätös, johdosta asetuksen N:o 2454/93 907 artikla ei enää soveltunut ensimmäisen päätöksen korvaavan riidanalaisen päätöksen antamiseksi aloitettuun menettelyyn, koska oikeuskäytännön mukaan voidaan soveltaa ainoastaan kohtuullista aikaa (ks. edellä 63 kohta).
Kantajan väitteen mukaisesti käsiteltävän asian olosuhteet näyttävät osoittavan, että kohtuullinen aika on ylitetty.
Käsiteltävässä asiassa kohtuullista aikaa koskevan vaatimuksen noudattamisen tarkastelemisen kannalta merkityksellinen aika on se aika, joka on kulunut kumoamistuomion julistamispäivän eli 19.3.2013 ja riidanalaisen päätöksen antamispäivän eli 20.1.2016 välillä, joka on 34 kuukauden eli yli kahden ja puolen vuoden aika. Täsmällisemmin sanottuna on niin, että komissio aloitti viisi kuukautta kumoamistuomion julistamisen jälkeen eli 21.8.2013, jolloin ensimmäinen täydentävä tiedonsaantipyyntö lähetettiin Belgian viranomaisille, uudelleen asiaa koskevien tietojen keräämisen ja tarkastelun, joka Belgian tulliviranomaisilta pyydettyjen tietojen saamisen jälkeen johti 29 kuukautta myöhemmin riidanalaisen päätöksen antamiseen.
Tämän ajan perustelemiseksi komissio väittää, että suuri osa ajasta, joka osoittautui tarpeelliseksi riidanalaisen päätöksen antamiseksi, johtui yhtäältä siitä, etteivät Belgian tulliviranomaiset vastanneet komission pyyntöön useista muistutuksista huolimatta, ja toisaalta siitä, että se kuuli ennen päätöksensä antamista 21.9.2015 kantajaa sekä asiaa tutkimaan kokoontunutta kaikkien jäsenvaltioiden edustajista koostuvaa asiantuntijaryhmää.
Tästä on riittävää todeta, että vaikka komission Belgian tulliviranomaisille tekemät tiedonsaantipyynnöt olisivat aiheuttaneet yhdeksän kuukauden määräajan lykkäämisen, mitä ei ole voinut tapahtua, koska asetuksen N:o 2454/93 907 artiklassa säädettyä mekanismia ei voitu soveltaa uudelleen, näiden viranomaisten vastauksen ja riidanalaisen päätöksen antamisen välillä on kulunut yli kymmenen kuukautta.
Käsiteltävässä asiassa on todettava, ettei mikään komission tehtävänä oleva tai sen toteuttama toimenpide voi oikeuttaa tällaisen ajan kulumista. On totta, että 19.3.2013 annetussa tuomiossa Firma Van Parys v. komissio (
T-324/10
,
EU:T:2013:136
) velvoitetaan komissio tutkimaan uudelleen asian seikat (ks. edellä 55 kohta). On kuitenkin kantajan tavoin todettava, ettei ole lainkaan ilmennyt, että komissio olisi tämän tuomion johdosta koonnut uuden asiakirja-aineiston saati sitten esittänyt tai paljastanut uusia tosiseikkoja.
Lisäksi on todettava, että komissio tunsi jo hyvin asian. Kuten ensimmäisen päätöksen ja riidanalaisen päätöksen, joissa esitetyt tosiseikat ovat täysin samat, vertailusta ilmenee, komission tehtävänä oli yhtäältä perustella kantajan laiminlyönti, joka ei liity siihen tapaan, jolla tämä on hankkinut tuontitodistukset, vaan siihen, että se on käyttänyt todistuksia, jotka on tarkoitettu uusille toimijoille, mikä on selvästi kiellettyä asetuksen N:o 2362/98 21 artiklan 2 kohdan nojalla, ja toisaalta laskea perinteisten toimijoiden todistuksia vastaavien määrien ja uusien toimijoiden todistuksia vastaavien määrien jakautuminen. Komissio esitti istunnossa, että sen asian uudelleentutkimisen olennainen kohta oli tehdä tämä jako, jota ei ollut ilmoitettu sille ennen riidanalaisen päätöksen antamista ja jota se ei ollut voinut määritellä Belgian tulliviranomaisten sille ilmoittamien tietojen perusteella.
Ei kuitenkaan ilmene, että komissio olisi tutkinut asian kokonaisuudessaan uudelleen, mitä se ei myöskään ole väittänyt. Se totesi kirjelmissään yhtäältä, että 19.3.2013 annetun tuomion Firma Van Parys v. komissio (
T-324/10
,
EU:T:2013:136
) antamisen jälkeen ”se saattoi rajoittua tarkastamaan, onko toimija syyllistynyt vilpilliseen menettelyyn tai ilmeiseen laiminlyöntiin yhteisön tullikoodeksin 239 artiklan toisen edellytyksen mukaisesti”, ja toisaalta, että ”koska [tässä samassa tuomiossa] ei ole kiistetty sitä, että on kysymys erityistilanteesta, on kyse pelkästään siitä, oliko kantaja syyllistynyt vilpilliseen menettelyyn tai ilmeiseen laiminlyöntiin vai ei”.
Edellä esitetyillä perusteilla on siis todettava, että kun otetaan huomioon toteutettavien toimenpiteiden luonne sekä käsiteltävän asian satunnaiset olosuhteet, komissio ei ole toimittanut riidanalaisen päätöksen antamista edeltänyttä menettelyä kohtuullisessa ajassa.
Komissio on kuitenkin väittänyt kirjallisessa ja suullisessa menettelyssä, ettei tämä seikka voi aiheuttaa riidanalaisen päätöksen kumoamista, koska kantaja ei ole osoittanut, että lyhyempi aika olisi johtanut erilaiseen päätökseen kuin annettu päätös tai että hallinnollisen menettelyn liiallisesta kestosta olisi aiheutunut haittaa sen puolustautumisoikeuksille (ks. edellä 70 kohta).
Tältä osin on syytä huomauttaa, että vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee tosiaankin, että käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatteen loukkaaminen oikeuttaa kumoamaan hallinnollisen menettelyn päätteeksi tehdyn päätöksen vain sikäli kuin se samalla merkitsee asianomaisen puolustautumisoikeuksien loukkaamista. Silloin kun ei ole näytetty toteen, että liian pitkän ajan kuluminen olisi vaikuttanut asianomaisten henkilöiden kykyyn puolustautua tehokkaasti, käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatteen loukkaaminen ei vaikuta hallinnollisen menettelyn pätevyyteen (ks. tuomio 13.12.2016, Al-Ghabra v. komissio,
T-248/13
,
EU:T:2016:721
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On myös huomattava, että hallinnollisen menettelyn päätteeksi tehdyn päätöksen kumoaminen ei yleensä ole oikeutettua sillä perusteella, että asiassa on loukattu käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatetta. Käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatteen loukkaaminen vaikuttaa nimittäin hallinnollisen menettelyn pätevyyteen ainoastaan silloin, kun liian pitkän ajan kuluminen voi vaikuttaa hallinnollisen menettelyn päätteeksi tehdyn päätöksen sisältöön (ks. tuomio 7.6.2013, Italia v. komissio,
T-267/07
,
EU:T:2013:305
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa siitä lausumiseksi, voiko kohtuullisen ajan ylittäminen johtaa riidanalaisen päätöksen kumoamiseen, on erityisesti viitattava käsiteltävässä asiassa merkityksellisiin tullien peruuttamista koskeviin menettelysäännöksiin eli yhteisön tullikoodeksin 235–239 artiklaan ja asetuksen N:o 2454/93 878–909 artiklaan.
Näiden säännösten mukaan asianomaisen on tehtävä kaikenlaisesta tuontitullien peruuttamisesta erityinen hakemus (asetuksen N:o 2454/93 878 artiklan 1 kohta). Hakemus on jätettävä toimivaltaiselle tulliviranomaiselle (asetuksen N:o 2454/93 879 artiklan 1 kohta). Kun toimivaltainen tulliviranomainen on saanut tarvittavat tiedot, sen on tehtävä ratkaisu peruutushakemuksen johdosta kirjallisesti (asetuksen N:o 2454/93 886 artiklan 1 kohta).
Kuitenkin silloin, jos tulliviranomainen ei voi asetuksen N:o 2454/93 899 artiklan ja sitä seuraavien artikloiden – joissa määritellään joukko tilanteita, joissa peruutus voidaan tai ei voida myöntää – perusteella tehdä päätöstä ja jos ”hakemukseen on liitetty näyttö mahdollisesta erityistilanteesta, jonka taustalla olevissa olosuhteissa ei voida osoittaa asianomaisen syyllistyneen vilpilliseen menettelyyn tai ilmeiseen laiminlyöntiin”, jäsenvaltio, jonka mainitusta viranomaisesta on kyse, siirtää tapauksen komission ratkaistavaksi (asetuksen N:o 2454/93 905 artiklan 1 kohta). Komissiolle toimitettaviin asiakirjoihin on sisällyttävä kaikki tiedot, jotka ovat tarpeen asianomaisen tapauksen täydelliseksi tutkimiseksi (asetuksen N:o 2454/93 905 artiklan 3 kohta). Komissio toimittaa jäsenvaltioille jäljennöksen kyseisistä asiakirjoista 15 päivän kuluessa niiden vastaanottamisesta (asetuksen N:o 2454/93 906 artiklan ensimmäinen kohta). Asetuksen N:o 2454/93 906 a artiklassa säädetään, että kun komissio aikoo tehdä palautuksen tai peruutuksen hakijan kannalta kielteisen päätöksen, sen on annettava hakijalle tiedoksi kirjallisesti väitteensä ja kaikki asiakirjat, joihin se perustaa kyseiset väitteensä, ja hakijan on esitettävä kantansa niistä yhden kuukauden määräajassa.
Kuultuaan tapausta tullikomiteassa tutkimaan kokoontuneista kaikkien jäsenvaltioiden edustajista koostuvaa asiantuntijaryhmää komissio tekee päätöksen, jossa se vahvistaa, että tutkitussa erityistilanteessa peruutuksen myöntäminen on joko perusteltua tai ettei se ole perusteltua (asetuksen N:o 2454/93 907 artiklan ensimmäinen kohta). Päätös on tehtävä yhdeksän kuukauden kuluessa päivästä, jona komissio on vastaanottanut jäsenvaltion lähettämät asiakirjat (saman asetuksen 907 artiklan toinen kohta), ja se on viipymättä annettava tiedoksi asianomaiselle jäsenvaltiolle (saman asetuksen 908 artiklan 1 kohta). Päätöksen tekevä viranomainen tekee ratkaisunsa sille esitetyn peruutushakemuksen osalta komission päätöksen perusteella (asetuksen N:o 2454/93 908 artiklan 2 kohta).
Jos komissio on joutunut pyytämään lisätietoja voidakseen tehdä ratkaisun, yhdeksän kuukauden määräaikaa pidennetään päivän, jona komissio on lähettänyt lisätietoja koskevan pyynnön, ja päivän, jona komissio on tiedot vastaanottanut, välillä kuluneen ajan verran. Tullien palauttamista tai peruuttamista hakeneelle henkilölle ilmoitetaan määräajan pidentämisestä (asetuksen N:o 2454/93 907 artiklan kolmas kohta). Jos komissio on ilmoittanut kielteisestä kannastaan 906 a artiklan mukaisesti palautuksen tai peruutuksen hakijalle, yhdeksän kuukauden määräaikaa pidennetään kuukaudella.
Asetuksen N:o 2454/93 909 artiklan mukaan on niin, että jos komissio ei ole tehnyt päätöstään tämän asetuksen 907 artiklassa säädetyssä yhdeksän kuukauden määräajassa, kansallisen tulliviranomaisen on annettava myönteinen päätös palautus- tai peruutushakemukseen.
Edellä esitetyistä säännöksistä johtuu, että asetuksessa N:o 2454/93 erityisesti täsmennetään tiettyjä sääntöjä paremman oikeusvarmuuden saavuttamiseksi niitä sovellettaessa, kuten sen johdanto-osan perustelukappaleista ilmenee, ja että siinä on säädetty täsmällisistä määräajoista, joita sekä hakijan että komission, käsitellessään tuontitullien peruuttamishakemusta, on noudatettava.
Asetuksen N:o 2454/93 907 artiklasta ilmenee, että vaikka komissiolla olevaa yhdeksän kuukauden määräaikaa tehdä päätös voidaan lykätä tietyillä edellytyksillä, päätös tullien peruuttamishakemuksesta on annettava asetuksen N:o 2454/93 907 artiklan toisessa kohdassa säädetyssä määräajassa ja on täsmennettävä, että vastauksen puuttuminen tässä määräajassa tarkoittaa saman asetuksen 909 artiklan nojalla välttämättä sitä, että toimivaltainen tulliviranomainen hyväksyy hakemuksen.
Jos komissio olisi toiminut käsiteltävässä asiassa asetuksen N:o 2454/93 rajoissa, on todettava, että sen tämän asetuksen 907 artiklassa säädetyn yhdeksän kuukauden preklusiivisen määräajan, lykkäys mukaan lukien, jälkeen antama päätös olisi tarkoittanut sitä, että tulliviranomainen hyväksyy kantajan hakemuksen.
Käsiteltävässä asiassa on tosin totta, että komission ei enää tarvinnut noudattaa toteutettua järjestelmää ja erityisesti asetuksen N:o 2454/93 907 artiklassa säädettyä yhdeksän kuukauden määräaikaa SEUT 266 artiklan nojalla aloitetussa menettelyssä (ks. edellä 63 ja 71 kohta). On kuitenkin niin, että kun komissio antoi riidanalaisen päätöksen kohtuullista aikaa noudattamatta, se irtautui asetuksessa N:o 2454/93 säädetyistä takeista ja poisti kantajalta tämän asetuksen tehokkaan vaikutuksen, mahdollisuuden saada päätös säädetyissä määräajoissa sekä takuun saada myönteinen päätös, jos vastausta ei anneta näissä määräajoissa.
Näin ollen on todettava, että antamalla riidanalaisen päätöksen 34 kuukautta 19.3.2013 annetun tuomion Firma Van Parys v. komissio (
T-324/10
,
EU:T:2013:136
) julistamisen jälkeen komissio loukkasi käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatetta, mikä on käsiteltävän asian tilanteessa riidanalaisen päätöksen kumoamisperuste.
Edellä esitetyillä perusteilla on siis hyväksyttävä kolmas kanneperuste ja kumottava riidanalainen päätös, eikä viidettä kanneperustetta ole tarpeen tutkia.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska komissio on hävinnyt asian, se on määrättävä vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan sekä velvoitettava korvaamaan kantajan oikeudenkäyntikulut.

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto),
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Komission 20.1.2016 antaman päätöksen C(2016) 95 final, jossa todetaan, että tuontitullien kirjaaminen tileihin jälkikäteen ja näiden tullien peruuttaminen yhden velallisen osalta on perusteltua mutta että se on osittain perusteltua toisen velallisen osalta erityistilanteessa eikä se ole perusteltua muilta osin tämän erityisen velallisen osalta, ja jolla muutetaan 6.5.2010 annettua komission päätöstä K(2010) 2858, 1 artiklan 4 kohta kumotaan.

2)
Kanne hylätään muilta osin.

3)
Euroopan komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Firma Léon Van Parys NV:lle aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Julistettiin Luxemburgissa 11 päivänä joulukuuta 2017.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: hollanti.