CELEX: 62019CJ0470
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Aarhuský dohovor
Smernica 2003/4/ES
Právo na prístup k informáciám o životnom prostredí, ktorými disponujú orgány verejnej moci
Článok 2 bod 2
Pojem ‚orgán verejnej moci‘
Orgány alebo inštitúcie konajúce s právomocou súdu
Informácie obsiahnuté v spise zo skončeného súdneho konania

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 2 bodu 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/4/ES z 28. januára 2003 o prístupe verejnosti k informáciám o životnom prostredí, ktorou sa zrušuje smernica Rady 90/313/EHS (
Ú. v. EÚ L 41, 2003, s. 26
; Mim. vyd. 15/007, s. 375).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi organizáciou Friends of the Irish Environment Ltd na jednej strane a Commissioner for Environmental Information (Komisár pre informácie týkajúce sa životného prostredia, Írsko) na druhej strane vo veci prístupu k spisu zo skončeného súdneho konania.
Právny rámec
Medzinárodné právo
Dohovor o prístupe k informáciám, účasti verejnosti na rozhodovacom procese a prístupe k spravodlivosti v záležitostiach životného prostredia, podpísaný v Aarhurse 25. júna 1998 a schválený v mene Európskeho spoločenstva rozhodnutím Rady 2005/370/ES zo 17. februára 2005 (
Ú. v. EÚ L 124, 2005, s. 1
; ďalej len „Aarhuský dohovor“), vo svojom článku 2 bode 2 stanovuje:
„‚Orgán verejnej moci‘ znamená:
a)
orgán verejnej správy na štátnej, regionálnej a inej úrovni;
b)
fyzické alebo právnické osoby vykonávajúce verejné administratívne funkcie v súlade s vnútroštátnym právom, vrátane osobitných povinností, činností a služieb vo vzťahu k životnému prostrediu;
c)
akékoľvek iné fyzické alebo právnické osoby, ktoré majú verejné zodpovednosti alebo funkcie, alebo poskytujú verejné služby so vzťahom k životnému prostrediu pod kontrolou orgánu alebo osoby podľa písm. a) alebo b;
…
Táto definícia nezahŕňa orgány alebo inštitúcie, ak vykonávajú súdnu alebo zákonodarnú moc.“
Článok 4 ods. 1 Aarhuského dohovoru stanovuje, že za určitých podmienok a s určitými výnimkami každá strana tohto dohovoru v rámci vnútroštátnych právnych predpisov zabezpečí, aby orgány verejnej moci sprístupnili verejnosti informácie o životnom prostredí, o ktoré budú požiadané.
Článok 4 ods. 4 Aarhuského dohovoru spresňuje:
„Žiadosť o informáciu o životnom prostredí môže byť zamietnutá, ak by jej zverejnenie nepriaznivo ovplyvnilo:
…
c)
priebeh súdneho konania, právo občanov na spravodlivé súdne konanie alebo možnosť orgánu verejnej moci viesť vyšetrovanie trestnoprávnej alebo disciplinárnej povahy;
…
Spomenuté dôvody pre zamietnutie budú vykladané reštriktívne, berúc do úvahy záujem verejnosti, ktorému zverejnenie slúži, a berúc do úvahy, či požadované informácie súvisia s emisiami do životného prostredia.“
Právo Únie
Odôvodnenia 1, 5, 11 a 16 smernice 2003/4 znejú:
„(1)
Zvýšený prístup verejnosti k informáciám o životnom prostredí a šírenie takých informácií prispieva k zlepšovaniu povedomia o záležitostiach životného prostredia, voľnej výmene názorov, účinnejšej účasti verejnosti na rozhodovaní o otázkach životného prostredia a prípadne aj k lepšiemu životnému prostrediu.
…
(5)
Ustanovenia práva spoločenstva musia byť v súlade s [Aarhuským] dohovorom vzhľadom na jeho uzavretie Európskym spoločenstvom.
…
(11)
Na naplnenie zásady článku 6 zmluvy, aby požiadavky ochrany životného prostredia boli začlenené do definície a vykonávania politík a činností spoločenstva, by sa mala definícia verejných orgánov [orgánov verejnej moci –
neoficiálny preklad
] rozšíriť tak, aby zahrňovala vládu alebo inú verejnú správu na národnej, regionálnej alebo miestnej úrovni bez ohľadu na osobitné právomoci v oblasti životného prostredia. Definícia by sa mala podobne rozšíriť, aby zahrňovala aj iné osoby alebo orgány vykonávajúce funkcie verejnej správy vo vzťahu k životnému prostrediu podľa národného práva, ako aj iné, im podriadené osoby alebo orgány, ktoré majú verejné právomoci alebo funkcie vo vzťahu k životnému prostrediu.
…
(16)
Právo na informácie znamená, že zverejňovanie informácií by malo byť všeobecným pravidlom a verejné orgány [orgány verejnej moci –
neoficiálny preklad
] by mali byť oprávnené odmietnuť požiadavku na informácie o životnom prostredí v osobitných a jednoznačne definovaných prípadoch. Dôvody odmietnutia by sa mali vykladať obmedzujúcim spôsobom, pričom verejný záujem, ktorému slúži zverejnenie, by sa mal zvažovať oproti záujmu, ktorému slúži zamietnutie. …“
Podľa článku 1 tejto smernice:
„Ciele tejto smernice sú:
a)
zaručiť právo prístupu k informáciám o životnom prostredí, ktoré majú verejné orgány [orgány verejnej moci –
neoficiálny preklad
] alebo ktoré sú pre ne uchovávané, a ustanoviť základné podmienky a praktické postupy na jeho výkon, a
b)
zabezpečiť, aby sa, ako samozrejmosť, informácie o životnom prostredí postupne sprístupňovali verejnosti a šírili a aby sa dosiahla čo najširšia systematická dostupnosť a šírenie informácií o životnom prostredí. Na tento účel sa podporuje najmä používanie dostupnej počítačovej telekomunikačnej alebo elektronickej techniky.“
Článok 2 bod 2 uvedenej smernice znie:
„Na účely tejto smernice:
…
2.
‚Verejný orgán [Orgán verejnej moci –
neoficiálny preklad
]‘ je:
a)
vláda alebo iná verejná administratíva vrátane verejných poradných orgánov na národnej, regionálnej alebo miestnej úrovni;
b)
každá fyzická osoba alebo právnická osoba vykonávajúca funkcie verejnej správy podľa národného práva vrátane osobitných povinností, činností alebo služieb vo vzťahu k životnému prostrediu a
c)
každá fyzická osoba alebo právnická osoba, ktorá, pod kontrolou orgánu alebo osoby uvedenej pod písmenom a) alebo b), má verejné zodpovednosti alebo funkcie alebo vykonáva verejnú službu vo vzťahu k životnému prostrediu.
Členské štáty môžu ustanoviť, že táto definícia sa nevzťahuje na orgány alebo inštitúcie, keď konajú s právomocou súdu alebo zákonodarcu. Ak ich ustanovenia v čase prijatia tejto smernice neobsahujú proces preskúmavania v zmysle článku 6, členské štáty môžu tieto orgány alebo inštitúcie z definície vyňať.“
Článok 3 ods. 1 tej istej smernice stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia, aby verejné orgány [orgány verejnej moci –
neoficiálny preklad
] boli povinné, v súlade s ustanoveniami tejto smernice, sprístupniť informácie o životnom prostredí, ktoré majú alebo ktoré sú pre ne uchovávané, na požiadanie každému žiadateľovi bez toho, aby musel preukázať svoj oprávnený záujem.“
Rovnako ako článok 4 ods. 1 smernice 2003/4, ktorý za určitých podmienok umožňuje členským štátom stanoviť zamietnutie žiadosti o informácie o životnom prostredí, aj článok 4 ods. 2 tejto smernice poskytuje členským štátom túto možnosť za nasledujúcich podmienok:
„Členské štáty môžu ustanoviť, že žiadosť o prístup k informáciám o životnom prostredí sa zamietne, ak by ich zverejnenie mohlo nepriaznivo ovplyvniť:
…
c)
prebiehajúce súdne procesy, možnosť každej osoby na spravodlivý súd alebo možnosť verejného orgánu [orgánu verejnej moci –
neoficiálny preklad
] viesť vyšetrovanie trestno‑právnej alebo disciplinárnej povahy;
…
Dôvody zamietnutia uvedené v odsekoch 1 a 2 sa vykladajú reštriktívnym spôsobom, pričom v každom jednotlivom prípade sa musí zohľadňovať verejný záujem na sprístupnení. V každom jednotlivom prípade sa zvažuje verejný záujem, ktorému slúži zverejnenie, oproti záujmu, ktorému slúži zamietnutie. Členské štáty, v zmysle odseku 2 písm. a), d), f), g) a h), nesmú umožniť zamietnutie žiadosti, keď sa žiadosť týka informácií o emisiách do životného prostredia.
…“
Článok 6 smernice 2003/4, nazvaný „Prístup k spravodlivosti“, ukladá členským štátom povinnosť zabezpečiť, aby každý žiadateľ o informácie o životnom prostredí, ktorý sa domnieva, že jeho žiadosť bola ignorovaná, bezdôvodne zamietnutá, neprimerane zodpovedaná alebo nevybavená v súlade s ustanoveniami tejto smernice, mohol začať správne alebo súdne konanie proti konaniu alebo nečinnosti dotknutého orgánu verejnej moci.
Írske právo
European Communities (Access to Information on the Environment) Regulations 2007 – 2018 [nariadenia z rokov 2007 až 2018 – Európske spoločenstvá (prístup k informáciám o životnom prostredí)] (ďalej len „írske vnútroštátne pravidlá“) preberajú smernicu 2003/4 do írskeho práva.
Článok 3 ods. 1 írskych vnútroštátnych pravidiel v podstate preberá článok 2 bod 2 tejto smernice.
V zmysle článku 3 ods. 2 írskych vnútroštátnych pravidiel sú z definície orgánov verejnej moci vylúčené orgány, ktoré „konajú s právomocou súdu alebo zákonodarcu“.
Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
Dňa 25. februára 2016 High Court (Vyšší súd, Írsko) vydal rozsudok vo veci týkajúcej sa sporu medzi X & Y na jednej strane a An Bord Pleanala na druhej strane, pričom proti tomuto rozsudku nebolo podané odvolanie. Táto vec sa týkala spochybnenia stavebného povolenia vydaného na účely výstavby veterných turbín v grófstve Cork (Írsko).
Dňa 9. júla 2016 organizácia Friends of the Irish Environment požiadala Central Office of the High Court (kancelária Vyššieho súdu, Írsko), ktorej vedením je poverený tajomník, ktorého vymenovala Courts Service of Ireland (Súdna služba Írska) (ďalej len „Súdna služba“), o kópie vyjadrení, čestných vyhlásení, príloh a písomných pripomienok všetkých účastníkov konania, ako aj právoplatných uznesení týkajúcich sa uvedenej veci. Táto žiadosť bola podaná podľa Aarhuského dohovoru a smernice 2003/4, ktorá bola prebratá prostredníctvom írskych vnútroštátnych pravidiel.
Súdna služba zamietla žiadosť žalobkyne vo veci samej rozhodnutím z 13. júla 2016. Toto rozhodnutie bolo založené najmä na skutočnosti, že írske vnútroštátne pravidlá sa nevzťahovali na súdne konania ani na dokumenty predložené v rámci takýchto konaní.
Dňa 18. júla 2016 žalobkyňa vo veci samej požiadala Súdnu službu o preskúmanie svojho rozhodnutia. Keďže jej nebola poskytnutá odpoveď, 15. septembra 2016 predložila komisárovi pre informácie týkajúce sa životného prostredia opravný prostriedok.
Dňa 19. júna 2017 komisár pre informácie týkajúce sa životného prostredia písomne kontaktoval žalobkyňu vo veci samej v súvislosti s tým, že v podobnej veci už bolo vydané rozhodnutie, a to vo veci CEI/15/0008, An Taisce & The Courts Service. Zdôraznil, že každá vec bude posudzovaná meritórne, a vyzval žalobkyňu vo veci samej, aby uviedla prípadné dôvody, pre ktoré by mal dospieť k inému rozhodnutiu, pokiaľ ide o jej žiadosť o prístup k súdnemu spisu z konania vo veci Balz & Heubach/An Bord Pleanala.
Vo svojej odpovedi z 26. júla 2017 žalobkyňa vo veci samej uviedla, že si chcela osvojiť dôvody uvedené v jej opravnom prostriedku a dôvody uvedené An Taisce v prvej veci.
Rozhodnutím z 31. júla 2017 komisár pre informácie týkajúce sa životného prostredia tento opravný prostriedok zamietol. Domnieval sa, že Súdna služba disponovala požadovanými spismi v rámci výkonu súdnej právomoci v mene súdneho orgánu. Takisto sa domnieval, že pokiaľ Súdna služba koná v rámci výkonu takejto právomoci, nie je „orgánom verejnej moci“ v zmysle článku 3 ods. 1 írskych vnútroštátnych pravidiel.
Žalobkyňa vo veci samej napadla toto rozhodnutie na High Court (Vyšší súd), pričom v podstate tvrdila, že výnimka v prospech orgánov alebo inštitúcií, ktoré „konajú s právomocou súdu“, stanovená v článku 2 bode 2 smernice 2003/4 a prebratá článkom 3 ods. 2 írskych vnútroštátnych pravidiel, sa nevzťahuje na spisy zo skončených konaní.
Vzhľadom na to, že High Court (Vyšší súd) má pochybnosti o výklade článku 2 bodu 2 smernice 2003/4, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Predstavuje kontrola prístupu k súdnym záznamom týkajúcim sa konaní, v ktorých bol vydaný právoplatný rozsudok, uplynula lehota na podanie odvolania a neprejednáva sa odvolanie ani ďalšia žaloba, avšak ďalšie žaloby sú za osobitných okolností možné, výkon ‚právomoci súdu‘ v zmysle článku 2 bodu 2 smernice… 2003/4…?“
O prejudiciálnej otázke
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 2 bod 2 druhý odsek prvá veta smernice 2003/4 vykladať v tom zmysle, že možnosť členských štátov nepovažovať „orgány alebo inštitúcie, keď konajú s právomocou súdu alebo zákonodarcu“ za „orgány verejnej moci“ v zmysle tejto smernice možno vykonať len vtedy, ak ide o informácie obsiahnuté v spisoch z prebiehajúcich súdnych konaní s výnimkou skončených konaní.
V tejto súvislosti treba uviesť, že je predovšetkým potrebné určiť, či súdy a fyzické alebo právnické osoby, ktoré podliehajú ich kontrole, predstavujú „orgány verejnej moci“ v zmysle článku 2 bodu 2 smernice 2003/4, a preto patria do pôsobnosti tejto smernice.
Na úvod treba pripomenúť, že Európska únia sa tým, že pristúpila k Aarhuskému dohovoru, zaviazala v rámci pôsobnosti práva Únie zaistiť zásadný prístup k informáciám o životnom prostredí, ktoré majú k dispozícii orgány verejnej moci (rozsudok zo 14. februára 2012, Flachglas Torgau,
C‑204/09
,
EU:C:2012:71
, bod
a citovaná judikatúra).
Normotvorca Únie chcel prijatím tejto smernice zaistiť súlad práva Únie s týmto dohovorom na účely jeho uzavretia Spoločenstvom, a to stanovením všeobecného režimu, ktorého cieľom je zabezpečiť, aby každá fyzická alebo právnická osoba z členského štátu Únie mala právo na prístup k informáciám o životnom prostredí, ktorými disponujú orgány verejnej moci alebo ktoré sú pre ne uchovávané, bez toho, aby musela preukázať oprávnený záujem (rozsudok zo 14. februára 2012, Flachglas Torgau,
C‑204/09
,
EU:C:2012:71
, bod
a citovaná judikatúra).
Treba tiež zdôrazniť, že právo na prístup zaručené smernicou 2003/4 sa uplatňuje len v rozsahu, v akom sa na požadované informácie vzťahujú ustanovenia o prístupe verejnosti upravené touto smernicou, čo predovšetkým predpokladá, že predstavujú „informácie o životnom prostredí“ v zmysle článku 2 bodu 1 tejto smernice, čoho overenie, pokiaľ ide o spor vo veci samej, prináleží vnútroštátnemu súdu (rozsudok zo 14. februára 2012, Flachglas Torgau,
C‑204/09
,
EU:C:2012:71
, bod
).
Navyše treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry tak z potreby jednotného uplatňovania práva Únie, ako aj zo zásady rovnosti vyplýva, že znenie ustanovenia práva Únie, ktoré neobsahuje nijaký výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť jeho zmysel a rozsah pôsobnosti, si v zásade vyžaduje v celej Únii samostatný a jednotný výklad, ktorý musí zohľadňovať kontext tohto ustanovenia a cieľ sledovaný príslušnou právnou úpravou [pozri najmä rozsudok z 20. januára 2021, Land Baden‑Württemberg (interná korešpondencia),
C‑619/19
,
EU:C:2021:35
, bod
].
Po uvedení týchto úvodných pripomienok treba poukázať na to, že podľa definície stanovenej v článku 2 bode 2 prvom odseku písm. a) a b) smernice 2003/4 „orgánmi verejnej moci“, na ktoré sa ako také vzťahuje povinnosť poskytnúť verejnosti prístup k informáciám o životnom prostredí, ktoré majú k dispozícii, sú orgány a inštitúcie patriace pod „vládu alebo inú verejnú administratívu vrátane verejných poradných orgánov na národnej, regionálnej alebo miestnej úrovni“, ako aj fyzické alebo právnické osoby, ktoré na základe vnútroštátneho práva vykonávajú „funkcie verejnej správy… vrátane osobitných povinností, činností alebo služieb vo vzťahu k životnému prostrediu“. Podľa článku 2 bodu 2 prvého odseku písm. c) tejto smernice sa za „orgány verejnej moci“ považujú tiež fyzické alebo právnické osoby, „ktor[é], pod kontrolou orgánu alebo osoby uvedenej pod písmenom a) alebo b), [majú] verejné zodpovednosti alebo funkcie alebo vykonáva[jú] verejnú službu vo vzťahu k životnému prostrediu“.
Cieľom článku 2 bodu 2 druhého odseku prvej vety smernice 2003/4 je umožniť členským štátom, aby najmä stanovili pravidlá vhodné na zabezpečenie riadneho priebehu súdnych konaní, keďže im poskytuje možnosť vyňať z pôsobnosti tejto smernice orgány alebo inštitúcie, ktoré vyhovujú definícii pojmu „orgán verejnej moci“ nachádzajúcej sa v článku 2 bode 2 prvom odseku uvedenej smernice, pokiaľ konajú „s právomocou súdu“.
Napokon článok 2 bod 2 druhý odsek druhá veta smernice 2003/4 stanovuje, že členské štáty môžu vyňať tieto orgány alebo inštitúcie z definície pojmu „orgány verejnej moci“ nachádzajúcej sa v prvom odseku tohto článku 2 bodu 2, ak ich ústavné predpisy v čase prijatia tejto smernice neupravovali proces preskúmavania v zmysle článku 6 uvedenej smernice. Článok 2 bod 2 druhý odseku druhá veta smernice 2003/4, ktorého cieľom je upraviť osobitný prípad niektorých vnútroštátnych orgánov, voči ktorých rozhodnutiam nemohli byť podané opravné prostriedky v súlade s požiadavkami tejto smernice v čase jej prijatia, však nemá za cieľ ani za následok obmedzenie možnosti členských štátov vyňať z pôsobnosti uvedenej smernice orgány alebo inštitúcie konajúce s právomocou súdu alebo zákonodarcu, čo je navyše zakotvené bez akéhokoľvek obmedzenia v samotnom Aarhuskom dohovore (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. februára 2012, Flachglas Torgau,
C‑204/09
,
EU:C:2012:71
, body
až
).
Z článku 2 bodu 2 smernice 2003/4 ako celku vyplýva, že možnosť členských štátov vyňať z pojmu „orgán verejnej moci“ orgány alebo inštitúcie, ktoré „konajú s právomocou súdu“, ktorá je stanovená v článku 2 bode 2 druhom odseku prvej vete tejto smernice a ktorá musí byť predmetom funkčného výkladu (pozri analogicky rozsudok zo 14. februára 2012, Flachglas Torgau,
C‑204/09
,
EU:C:2012:71
, bod
), sa môže týkať len orgánov alebo inštitúcií, ktoré vyhovujú inštitucionálnej definícii pojmu „orgán verejnej moci“ uvedenej v článku 2 bode 2 prvom odseku uvedenej smernice. Dodržanie tejto definície totiž predstavuje nevyhnutný predpoklad na uplatnenie možnosti výnimky stanovenej v článku 2 bode 2 druhom odseku prvej vete smernice 2003/4.
Zo samotného Aarhuského dohovoru, ako aj zo smernice 2003/4, ktorej účelom je prebratie tohto dohovoru do práva Únie, vyplýva, že pojmom „orgány verejnej moci“ nechceli ich autori označiť súdne orgány, a to konkrétne súdy, ale – ako už rozhodol Súdny dvor – chceli týmto pojmom označiť správne orgány, keďže v rámci štátov práve tieto orgány zvyčajne pri výkone svojich úloh disponujú informáciami o životnom prostredí (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. februára 2012, Flachglas Torgau,
C‑204/09
,
EU:C:2012:71
, bod
).
Súdy totiž zjavne nie sú súčasťou vlády ani iných orgánov verejnej správy uvedených v článku 2 bode 2 prvom odseku písm. a) smernice 2003/4. Nemožno ich považovať ani za fyzické alebo právnické osoby, ktoré vykonávajú „funkcie verejnej správy… vrátane osobitných povinností, činností alebo služieb vo vzťahu k životnému prostrediu“, uvedené v článku 2 bode 2 prvom odseku písm. b) tejto smernice, ktorý vymenúva orgány alebo inštitúcie, ktoré napriek tomu, že nie sú súčasťou vlády alebo iných orgánov verejnej správy uvedených v tomto prvom ustanovení, vykonávajú funkcie patriace do výkonnej moci alebo prispievajú k jej výkonu a majú vzťah k životnému prostrediu. Pokiaľ ide o článok 2 bod 2 prvý odsek písm. c) uvedenej smernice, týka sa len osôb alebo subjektov, ktoré konajú pod kontrolou niektorého z orgánov alebo niektorej z inštitúcií uvedených v článku 2 bode 2 prvom odseku písm. a) a b) tejto smernice a majú verejné zodpovednosti alebo funkcie vo vzťahu k životnému prostrediu, takže nemôže zahŕňať ani súdy ani
a fortiori
fyzické alebo právnické osoby pod ich kontrolou.
Tento výklad potvrdzuje aj cieľ sledovaný normotvorcom Únie pri prijímaní smernice 2003/4 v spojení s Aarhuským dohovorom. Ako totiž vyplýva z odôvodnenia 1 a článku 1 tejto smernice, jej cieľom je podporiť zvýšený prístup verejnosti k informáciám o životnom prostredí a účinnejšiu účasť verejnosti na rozhodovaní v tejto oblasti, a to s cieľom vydávania kvalitnejších rozhodnutí a ich účinnejšieho uplatňovania, ako aj v konečnom dôsledku s cieľom podpory zlepšenia životného prostredia.
Hoci vykonanie tohto cieľa znamená, že správne orgány poskytnú verejnosti prístup k informáciám o životnom prostredí, ktoré majú k dispozícii, s cieľom informovať o rozhodnutiach, ktoré prijímajú v tejto oblasti, a zapojiť občanov do procesu ich prijímania, neplatí to pre vyjadrenia a iné dokumenty založené do spisov zo súdnych konaní v oblasti životného prostredia, keďže normotvorca Únie nemal v úmysle podporovať informovanie verejnosti v justičnej oblasti ani jej účasť na prijímaní rozhodnutí v tejto oblasti.
Prijatím smernice 2003/4 totiž normotvorca Únie zohľadnil rôznorodosť pravidiel existujúcich v členských štátoch, pokiaľ ide o prístup občanov k informáciám obsiahnutým v súdnych spisoch, o čom svedčia článok 2 bod 2 druhý odsek prvá veta a článok 4 ods. 2 písm. c) tejto smernice, ktoré členským štátom poskytujú na jednej strane možnosť vyňať z pôsobnosti uvedenej smernice orgány alebo inštitúcie vyhovujúce definícii pojmu „orgán verejnej moci“, ktoré – ako napríklad niektoré nezávislé správne orgány – môžu osobitne konať v rámci výkonu súdnej právomoci bez toho, aby samy mali povahu súdov (pozri analogicky, pokiaľ ide o ministerstvo, ktoré má konať v rámci výkonu zákonodarných právomocí bez toho, aby bolo samo súčasťou zákonodarnej právomoci, rozsudok zo 14. februára 2012, Flachglas Torgau,
C‑204/09
,
EU:C:2012:71
, bod
), a na druhej strane možnosť odchýliť sa od zásady prístupu občanov k informáciám o životnom prostredí, ktoré majú k dispozícii „orgány verejnej moci“, ak by zverejnenie týchto informácií mohlo ohroziť „prebiehajúce súdne procesy, možnosť každej osoby na spravodlivý súd alebo možnosť verejného orgánu [orgánu verejnej moci –
neoficiálny preklad
] viesť vyšetrovanie trestno‑právnej alebo disciplinárnej povahy“.
Pokiaľ ide o článok 6 smernice 2003/4, tento článok sa týka len prístupu občanov, ktorí chcú uplatniť svoje práva vyplývajúce z ustanovení tejto smernice, k spravodlivosti, ktorý im zaručuje najmä možnosť napadnúť rozhodnutia o zamietnutí prístupu k informáciám o životnom prostredí, ktoré by mohli byť voči nim uplatnené.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že vzhľadom na neexistenciu výslovnej zmienky v tomto zmysle v smernici 2003/4 súdy a fyzické alebo právnické osoby, ktoré podliehajú ich kontrole, nie sú „orgánmi verejnej moci“ v zmysle článku 2 bodu 2 prvého odseku tejto smernice. Nepatria teda do pôsobnosti uvedenej smernice, a preto nepodliehajú povinnosti stanovenej touto smernicou, a to poskytnúť verejnosti prístup k informáciám o životnom prostredí, ktoré majú k dispozícii. Za týchto podmienok prináleží len členským štátom, aby v prípade potreby stanovili právo verejnosti na prístup k informáciám obsiahnutým v súdnych spisoch a definovali podmienky jeho výkonu.
V dôsledku toho a na rozdiel od toho, čo bolo uvedené pred Súdnym dvorom, nie je potrebné ani klásť si otázku, či preskúmanie prístupu k súdnym spisom spadá pod výkon súdnej právomoci v zmysle článku 2 bodu 2 druhého odseku prvej vety smernice 2003/4, ani rozlišovať podľa toho, či sa spisy obsahujúce požadované informácie týkajú prebiehajúcich alebo skončených konaní alebo sa vzťahujú na konania, ktoré možno opätovne začať.
V tejto súvislosti riešenie, ku ktorému dospel Súdny dvor v rozsudku zo 14. februára 2012, Flachglas Torgau (
C‑204/09
,
EU:C:2012:71
, body
až
), nemohlo analogicky viesť k odlišnému záveru, keďže vo veci, v ktorej bol vydaný uvedený rozsudok, išlo o prístup k informáciám, ktoré má k dispozícii „orgán verejnej moci“ v zmysle článku 2 bodu 2 prvého odseku smernice 2003/4. Tak to nie je ani v prípade riešenia uplatneného v rozsudkoch z 21. septembra 2010, Švédsko a i./API a Komisia (
C‑514/07 P, C‑528/07 P, C‑532/07 P
,
EU:C:2010:541
), ako aj z 18. júla 2017, Komisia/Breyer (
C‑213/15 P
,
EU:C:2017:563
), ktoré sa týkali prístupu verejnosti k dokumentom súvisiacim s konaniami pred súdmi Únie, keďže takýto prístup sa riadi ustanoveniami práva Únie, ktorých obsah sa podstatne odlišuje od ustanovení, o ktorých výklad ide v prejednávanej veci.
V prejednávanej veci z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že spor vo veci samej sa týka žiadosti mimovládnej organizácie Friends of the Irish Environment o prístup k informáciám o životnom prostredí, ktoré boli obsiahnuté v súdnom spise týkajúcom sa skončeného konania, pričom tento spis bol k dátumu podania tejto žiadosti v dispozícii Súdnej služby. Podľa pripomienok, ktoré Súdna služba predložila Súdnemu dvoru, je tento orgán poverený skladovaním, archiváciou a správou súdnych spisov v mene a pod dohľadom dotknutého súdu. Vnútroštátnemu súdu preto prináleží, aby s prihliadnutím na spresnenia uvedené v bodoch 30 až 40 tohto rozsudku overil, či sa uvedený orgán má považovať za „orgán verejnej moci“ v zmysle článku 2 bodu 2 prvého odseku smernice 2003/4, pretože v takom prípade by prístup k informáciám o životnom prostredí obsiahnutým v spisoch, ktoré má k dispozícii, patril do pôsobnosti tejto smernice, alebo či vzhľadom na to, že má úzke väzby s írskymi súdmi, ktoré nad ním vykonávajú kontrolu, treba dospieť k záveru, že rovnako ako tieto súdy je súdnym orgánom, v dôsledku čoho by práve naopak nepatril do pôsobnosti uvedenej smernice.
Vzhľadom na vyššie uvedené treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 2 bod 2 smernice 2003/4 sa má vykladať v tom zmysle, že neupravuje prístup k informáciám o životnom prostredí obsiahnutým v súdnych spisoch, keďže ani súdy ani orgány alebo inštitúcie, ktoré podliehajú ich kontrole, a teda udržiavajú s nimi úzke väzby, nie sú „orgánmi verejnej moci“ v zmysle tohto ustanovenia, a preto nepatria do pôsobnosti tejto smernice.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

Článok 2 bod 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/4/ES z 28. januára 2003 o prístupe verejnosti k informáciám o životnom prostredí, ktorou sa zrušuje smernica Rady 90/313/EHS, sa má vykladať v tom zmysle, že neupravuje prístup k informáciám o životnom prostredí obsiahnutým v súdnych spisoch, keďže ani súdy ani orgány alebo inštitúcie, ktoré podliehajú ich kontrole, a teda udržiavajú s nimi úzke väzby, nie sú „orgánmi verejnej moci“ v zmysle tohto ustanovenia, a preto nepatria do pôsobnosti tejto smernice.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.