CELEX: 62017CJ0057
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Sociālā politika
Darbinieku aizsardzība darba devēja maksātnespējas gadījumā
Direktīva 2008/94/CE
3. panta pirmā daļa
Garantiju iestādes nodrošināta izmaksāšana
Atlaišanas pabalsti sakarā ar darba tiesisko attiecību izbeigšanu
Darba vietas pārcelšana, darba ņēmējam liekot mainīt dzīvesvietu
Darba līguma būtiskas sastāvdaļas grozījums
Darba līguma izbeigšana pēc darba ņēmēja iniciatīvas
Vienlīdzības un nediskriminācijas principi

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/94/EK (2008. gada 22. oktobris) par darba ņēmēju aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā (
OV 2008, L 283, 36. lpp.
) 3. panta pirmo daļu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp
Eva Soraya Checa Honrado
un
Fondo de Garantía Salarial
(Algu garantiju fonds, turpmāk tekstā – “
Fogasa
”) par pēdējā minētā atteikumu darba devēja maksātnespējas dēļ viņai nodrošināt atlaišanas pabalstu izmaksu sakarā ar viņas darba līguma izbeigšanu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Ar Direktīvu 2008/94 ir kodificēta Padomes Direktīva 80/987/EEK (1980. gada 20. oktobris) par darbinieku aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā (
OV 1980, L 283, 23. lpp.
), kurā grozījumi pēdējo reizi ir izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2002/74/EK (2002. gada 23. septembris) (
OV 2002; L 270, 10
. lpp.), un tā ir atcelta.
Direktīvas 2008/94 preambulas 3. apsvērumā ir noteikts:
“Ir jāparedz darba ņēmēju aizsardzība to darba devēja maksātnespējas gadījumā, jo īpaši – lai garantētu, ka apmierina to prasījumus attiecībā uz darba samaksu, un lai tiem nodrošinātu aizsardzības minimumu, ņemot vērā nepieciešamību līdzsvarot ekonomisko un sociālo attīstību [Eiropas Savienībā]. Šim nolūkam dalībvalstīm vajadzētu izveidot iestādi, kas garantē attiecīgo darba ņēmēju prasījumu apmierināšanu attiecībā uz darba samaksu.”
Direktīvas 2008/94 1. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Šī direktīva attiecas uz tām darbinieku prasībām pret darba devējiem, kas atzīti par maksātnespējīgiem 2. panta 1. punkta nozīmē, kuras izriet no darba līgumiem vai darba attiecībām.
2.   Dalībvalstis izņēmuma kārtā drīkst neattiecināt šīs direktīvas piemērošanas jomu uz dažu kategoriju darbiniekiem, pamatojoties uz pastāvošām cita veida garantijām, ja konstatē, ka tās sniedz attiecīgajai personai līdzvērtīgas pakāpes nodrošinājumu, kāds izriet no šīs direktīvas.”
Direktīvas 2008/94 2. panta 2. punkta pirmajā daļā ir paredzēts:
“Šī direktīva neierobežo valstu tiesību aktos definētos terminus “darba ņēmējs”, “darba devējs”, “darba samaksa”, “iegūtās tiesības” un “iegūstamās tiesības”.”
Direktīvas 2008/94 3. pantā ir noteikts:
“Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka saskaņā ar 4. pantu garantiju iestādes garantē to, ka apmierina darbinieku prasījumus attiecībā uz darba samaksu, kas izriet no darba līgumiem vai darba attiecībām, ietverot atlaišanas pabalstus sakarā ar darba attiecību pārtraukšanu, ja tos paredz valsts tiesību akti.
Prasījumi, ko pārņem garantiju iestāde, ir neapmaksātie prasījumi par laikposmu pirms un/vai, attiecīgā gadījumā, pēc kāda noteikta datuma, ko nosaka dalībvalstis.”
Direktīvas 2008/94 4. panta 1. punktā dalībvalstīm ir paredzētas tiesības ierobežot garantiju iestāžu maksāšanas pienākumu, kas norādīts Direktīvas 2008/94 3. pantā. Saskaņā ar šī 4. panta 2. un 3. punktu šī pienākuma ierobežojums var attiekties gan uz tā laikposma ilgumu, par kuru garantiju iestādei ir jāapmierina prasījumi attiecībā uz darba samaksu, gan uz augšējo robežu, līdz kādai šai iestādei ir jāveic šie maksājumi.
Direktīvas 2008/94 12. pantā ir noteikts:
“Šī direktīva neietekmē dalībvalstu izvēli:
a)
veikt vajadzīgos pasākumus, lai novērstu pārkāpumus;
[..].”
Spānijas tiesības
1995. gada 24. marta
Real Decreto Legislativo

1/1995
,
por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores
(Karaļa Leģislatīvais dekrēts 1/1995, ar ko apstiprina Darba likuma pārstrādāto redakciju), redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Darba likums”), 33. pants ir formulēts šādi:
“1.   [
Fogasa
] [..] izmaksā darba ņēmējiem atalgojuma summu, kas viņiem nav tikusi samaksāta viņu darba devēja maksātnespējas dēļ [..]
2.   Iepriekšējā punktā paredzētajos gadījumos [
Fogasa
] darba ņēmējiem izmaksā pabalstus, kas noteikti spriedumā, rīkojumā, tiesas izlīgumā vai administratīvā lēmumā, saistībā ar atlaišanu vai līguma izbeigšanu atbilstoši šā likuma 50., 51. un 52. pantam [..]
[..].”
Darba likuma 40. pantā ir noteikts:
“1.   Darba ņēmēju, kas nav pieņemti darbā īpaši, lai sniegtu pakalpojumus uzņēmumos ar mobilu vai mainīgu darba vietu, pārcelšanai uz citu šī paša uzņēmuma darba vietu, kas prasa dzīvesvietas maiņu, ir jābūt ekonomiskiem, tehniskiem, organizatoriskiem vai ar ražošanu saistītiem iemesliem. Par šādiem iemesliem uzskata tos, kas ir saistīti ar konkurētspēju, ražīgumu vai tehnisko vai darba organizāciju uzņēmumā, kā arī ar saistībām, kas saistītas ar komercdarbību.
[..]
Pēc tam, kad ir paziņots lēmums par pārcelšanu, darba ņēmējam ir tiesības izvēlēties tikt pārceltam, saņemt pabalstu par transporta izdevumiem vai izbeigt darba līgumu, saņemot atlaišanas pabalstu atbilstoši 20 dienu algai par katru nostrādāto gadu; pabalstu par laikposmiem, kas īsāki par vienu gadu, aprēķina proporcionāli nostrādāto mēnešu skaitam, un pabalsta kopējā summa nedrīkst pārsniegt 12 mēnešalgas.
[..]”
Šī likuma 41. panta 3. punktā ir noteikts, ka konkrētos apstākļos, kas norādīti šī panta 1. punktā, ja darba devēja lēmums aizskar darba ņēmēju, viņam ir tiesības izbeigt darba līgumu un saņemt atlaišanas pabalstu atbilstoši 20 dienu algai par katru nostrādāto gadu.
Darba likuma 50. pantā ir regulēta darba līguma izbeigšana pēc darba ņēmēja vēlēšanās un norādīti dažādi izbeigšanas pamati. Tādējādi šī panta 1. punkta a) apakšpunktā ir norādītas būtiskas darba ņēmēja darba apstākļu izmaiņas, ko darba devējs ir izdarījis, pārkāpjot šī paša likuma 41. pantu un aizskarot darba ņēmēja cieņu. Šī 1. punkta b) un c) apakšpunktā ir regulēta attiecīgi darba algas nesamaksāšana vai pastāvīgi tās izmaksu kavējumi un jebkura cita būtiska darba devēja pienākumu neizpilde, izņemot nepārvaramas varas gadījumu. Minētā 50. panta 2. punktā ir noteikts, ka šādos gadījumos darba ņēmējam ir tiesības saņemt nelikumīgas atlaišanas gadījumam paredzētus pabalstus.
Darba likuma 51. pantā ir regulēta kolektīvā atlaišana, kas saskaņā ar šo tiesību normu attiecas uz darba līgumu izbeigšanu ekonomisku, tehnisku, organizatorisku vai ar ražošanu saistītu iemeslu dēļ un kas konkrētā laikposmā skar noteiktu minimālo darba ņēmēju skaitu.
Darba likuma 52. pantā ir regulēta darba līguma izbeigšana objektīvu iemeslu dēļ, kuru vidū ir darba ņēmēja darbnespēja, darba ņēmēja nespēja pielāgoties tehniskām pārmaiņām viņa darba vietā, individuāla atlaišana objektīvu iemeslu dēļ (ekonomiski, tehniski, organizatoriski vai ar ražošanu saistīti iemesli) un prombūtne, kas gan ir attaisnota, bet atkārtojas un sasniedz 20 % no darba dienām pēdējos divos mēnešos noteiktos apstākļos.
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
No 2000. gada 1. novembra
E. S. Checa Honrado
strādāja kā apkopēja atrakciju parkā “Terra Mítica”, kas atrodas Benidormā [
Benidorm
] (Alikantes province, Spānija). Līdz 2010. gada 1. martam viņu nodarbināja
Cespa SA
, pēc tam –
Soroma patrimonial SL
(turpmāk tekstā – “
Soroma
”). Viņai bija pilna darba laika darba līgums.
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka
Soroma
rakstveidā informēja
E. S. Checa
Honrado
, kā arī piecas citas darbinieces par nodomu no 2011. gada 15. maija pārcelt viņu darba vietu uz citu atrakciju parku, kas atrodas Sanmartinā de la Vega [
San Martin de la Vega
] (Madrides kopiena, Spānija).
Saskaņā ar iesniedzējtiesas norādītajiem faktiem šī pārcelšana
E. S. Checa
Honrado
nozīmēja dzīvesvietas maiņu, jo attālums no agrākās līdz jaunajai darba vietai ir vairāk nekā 450 km. Tādējādi
E. S. Checa
Honrado
izvēlējās izbeigt savu darba līgumu saskaņā ar Darba likuma 40. pantu.
Soroma
piekrita šai izvēlei.
Tā kā šī sabiedrība tomēr brīvprātīgi neizmaksāja
E. S. Checa Honrado
atlaišanas pabalstu, kas tai saskaņā ar likumu pienākas darba attiecību izbeigšanas dēļ, viņa cēla prasību
Juzgado de lo Social n
o
1 de Benidorm
(Benidormas Darba un sociālo lietu tiesa Nr. 1, Spānija). Ar 2011. gada 16. septembra nolēmumu šī tiesa piesprieda
Soroma
samaksāt summu 7453,77 EUR, piemērojot Darba likuma 40. pantu.
Tā kā
Soroma
šo spriedumu izpildīja tikai daļēji,
E. S. Checa Honrado
lūdza uzsākt sprieduma piespiedu izpildes procedūru. Šīs procedūras ietvaros 2013. gada 11. jūnijā
Soroma
tika atzīta par maksātnespējīgu. Lēmums par maksātnespēju tika paziņots
Fogasa
. Tādējādi
E. S. Checa Honrado
prasīja
Fogasa
samaksāt atlaišanas pabalsta daļu, ko
Soroma
nav samaksājusi savas maksātnespējas dēļ.
Fogasa
noraidīja šo prasību, pamatojot, ka Darba likuma 33. panta 2. punktā neesot garantēti atlaišanas pabalsti, kuru pamatā ir darba līguma izbeigšanās, kas notikusi pēc darba ņēmēja iniciatīvas, kuru skar tā darba devēja lēmums mainīt darba vietu.
E. S. Checa Honrado
cēla prasību par šo noraidošo nolēmumu
Juzgado de lo Social n
o
2 de Alicante
(Alikantes Darba un sociālo lietu tiesa Nr. 2, Spānija), kas prasību noraidīja.
Iesniedzējtiesa
Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana
(Valensijas kopienas Augstā tiesa, Spānija), kurā tika iesniegta apelācijas sūdzība, paskaidro, ka tai ir šaubas par Darba likuma 33. panta 2. punkta saderību ar Savienības tiesībām, tāpēc ka šajā tiesību normā ir ierobežotas
Fogasa
maksāto atlaišanas pabalstu garantijas, attiecinot tās vienīgi uz atlaišanas vai darba līguma izbeigšanas gadījumiem, kas paredzēti šī likuma 50.–52. pantā. Tā paskaidro, ka tādējādi no garantiju mehānisma ir izslēgti prasījumi, kas izriet no citiem tiesību aktos paredzētiem darba tiesisko attiecību izbeigšanas veidiem, attiecībā uz kuriem tiesību aktos ir paredzēti atlaišanas pabalsti, kā, piemēram, minētā likuma 40. pantā paredzētais, kurš kā iespēja faktiski attiecas uz reālu darba līguma izbeigšanu objektīvu iemeslu dēļ.
Atsaucoties uz 2015. gada 11. novembra spriedumu Pujante Rivera (
C‑422/14
,
EU:C:2015:743
), iesniedzējtiesa uzskata, ka Darba likuma 33. panta 2. punktā būtu bijis jāiekļauj visas darba līguma izbeigšanas iespējas ar darba ņēmēju nesaistītu iemeslu dēļ. Tātad, pēc minētās tiesas domām, šī minētā likuma norma, kurā nav paredzēti citi tiesību aktos paredzēti darba tiesisko attiecību izbeigšanas veidi, attiecībā uz ko tiesību aktos ir paredzēti atlaišanas pabalsti, kā, piemēram, šī paša tiesību akta 40. pantā paredzētais, saskaņā ar Direktīvu 2008/94 ir nepamatots un neatļauts izņēmums.
Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka
Fogasa
šajā gadījumā bija spiesta “izturēties diskriminējoši pret dažādām attiecīgajām darba ņēmējām” Direktīvas 2008/94 nepareizas transpozīcijas Spānijas tiesībās dēļ.
Šādos apstākļos
Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana
(Valensijas kopienas Augstā tiesa, Spānija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai tiesību aktos paredzētais atlaišanas pabalsts, kas uzņēmumam ir jāmaksā darba ņēmējam darba tiesisko attiecību izbeigšanas gadījumā, ja ir grozīts tāds būtisks darba līguma nosacījums kā ģeogrāfiskā mobilitāte, kas darba ņēmējam liek mainīt dzīvesvietu, ir “atlaišanas pabalsts sakarā ar darba attiecību pārtraukšanu”, kas ir minēts Direktīvas 2008/94 3. panta pirmajā daļā?”
Par prejudiciālo jautājumu
Uzdodot jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2008/94 3. panta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja noteikts tiesību aktos paredzēts atlaišanas pabalsts, kas jāmaksā sakarā ar darba līguma izbeigšanu pēc darba ņēmēja vēlēšanās, kā arī tas, kas jāmaksā tādas atlaišanas gadījumā, kura ir notikusi tādu objektīvu iemeslu dēļ, kādus ir norādījusi iesniedzējtiesa, saskaņā ar attiecīgo valsts tiesisko regulējumu ietilpst jēdzienā “atlaišanas pabalsts sakarā ar darba attiecību pārtraukšanu” šīs tiesību normas izpratnē, tajā pašā jēdzienā ir jāietilpst arī tiesību aktos paredzētajam pabalstam sakarā ar darba līguma izbeigšanu pēc darba ņēmēja vēlēšanās tāpēc, ka darba devējs pārceļ darba vietu, kas darba ņēmējam liek mainīt dzīvesvietu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Direktīvas 2008/94 1. panta 1. punktā ir noteikts, ka tā ir piemērojama tiem darba ņēmēju prasījumiem pret darba devējiem, kas atzīti par maksātnespējīgiem, kuri izriet no darba līgumiem vai darba attiecībām.
Direktīvas 2008/94 3. panta pirmajā daļā ir paredzēts, ka dalībvalstis veic pasākumus, kas ir vajadzīgi, lai garantiju iestādes saskaņā ar šīs direktīvas 4. pantu garantētu, ka tiek apmierināti darba ņēmēju prasījumi attiecībā uz darba samaksu, kas izriet no darba līgumiem vai darba tiesiskajām attiecībām, tostarp atlaišanas pabalsti sakarā ar darba attiecību pārtraukšanu, ja tie ir paredzēti valsts tiesību aktos. Šī panta otrajā daļā ir precizēts, ka prasījumi, ko uzņemas garantiju iestādes, ir nesamaksātā darba samaksa par konkrētu dalībvalstu noteiktu laikposmu.
Direktīvas 2008/94 2. panta 2. punktā ir precizēts, ka tas neietekmē valsts tiesības attiecībā uz jēdziena “darba samaksa” definīciju.
Tādējādi no šo tiesību normu kopīgas interpretācijas izriet, ka tas, kāds pabalsts ietilpst Direktīvas 2008/94 3. panta pirmās daļas piemērošanas jomā, ir jāprecizē valsts tiesību aktos (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 2. marts, Eschenbrenner,
C‑496/15
,
EU:C:2017:152
,
54.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr Tiesa vairākkārt ir nospriedusi, ka minētajā direktīvā atzītās tiesības valsts tiesību aktos precizēt pabalstus, kas jāmaksā garantiju iestādei, ir pakļautas prasībām, kas izriet no vispārējā vienlīdzības un nediskriminācijas principa (spriedums, 2008. gada 21. februāris, Robledillo Núñez,
C‑498/06
,
EU:C:2008:109
,
30.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Pēdējais minētais princips prasa, lai līdzīgas situācijas netiktu vērtētas atšķirīgi, ja vien tam nav objektīva pamatojuma (spriedumi, 2002. gada 12. decembris, RodríguezCaballero,
C‑442/00
,
EU:C:2002:752
,
32.
punkts; 2006. gada 7. septembris, Cordero Alonso,
C‑81/05
,
EU:C:2006:529
,
37.
punkts, un 2008. gada 17. janvāris, Velasco Navarro,
C‑246/06
,
EU:C:2008:19
,
36.
punkts).
Šajā gadījumā no lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka Darba likuma 33. panta 2. punktā tieši ir paredzēts, ka minēto pabalstu
Fogasa
maksā atlaišanas vai darba līguma izbeigšanas gadījumos, kas ir paredzēti šī likuma 50.–52. pantā, izslēdzot citus tiesību aktos paredzētos darba tiesisko attiecību izbeigšanas veidus, saistībā ar kuriem tiesību aktos ir paredzēti atlaišanas pabalsti, tostarp it īpaši šī likuma 40. pantā paredzēto, saskaņā ar kuru ir izbeigušās pamatlietā aplūkotās darba tiesiskās attiecības.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa vispirms precizē, ka Darba likuma 40. pantā ir paredzēts, ka tas, ka darba devējs pārceļ darba ņēmēju uz citu darba vietu, kas pieder tam pašam darba devējam, tādējādi liekot darba ņēmējam mainīt dzīvesvietu, ir jāpamato ar ekonomiskiem, tehniskiem, organizatoriskiem un ar ražošanu saistītiem iemesliem un ka tādā gadījumā darba ņēmējam ir tiesības izvēlēties izbeigt savu darba līgumu un šādā gadījumā viņš saņem atlaišanas pabalstu atbilstoši 20 dienu algai par katru nostrādāto gadu.
Turpinājumā tā norāda, ka Darba likuma 50.–52. pantā, kas ir norādīti šī likuma 33. panta 2. punktā, attiecīgi ir regulēts tas, kā darba ņēmējs izbeidz darba tiesiskās attiecības, darba tiesisko attiecību izbeigšana kolektīvas atlaišanas dēļ un darba tiesisko attiecību izbeigšana objektīvu iemeslu dēļ.
Precīzāk, no lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka Darba likuma 50. pantā ir uzskaitīti iemesli, kas atļauj darba ņēmējam prasīt izbeigt darba tiesiskās attiecības, tostarp it īpaši būtiskas darba apstākļu izmaiņas, ko ir veicis darba devējs, neievērojot minētā likuma 41. panta normas, kas aizskar darba ņēmēja cieņu, kā arī jebkura būtiska darba devēja pienākumu neizpilde, un ka darba ņēmējs šādos gadījumos saņem pabalstus, kas ir paredzēti par nelikumīgu atlaišanu.
Darba likuma 51. pantā savukārt ir regulēta kolektīvā atlaišana, kas attiecas uz darba līguma izbeigšanu ekonomisku, tehnisku, organizatorisku vai ar ražošanu saistītu iemeslu dēļ, ja tie konkrētā laikposmā skar minimālu darba ņēmēju skaitu. Savukārt šī likuma 52. pantā ir regulēta līguma izbeigšana objektīvu iemeslu dēļ, tostarp it īpaši norādot darba ņēmēja darbnespēju, darba ņēmēja nespēju pielāgoties tehniskām pārmaiņām viņa darba vietā un individuālu atlaišanu objektīvu, tas ir, ekonomisku, tehnisku, organizatorisku vai ar ražošanu saistītu, iemeslu dēļ.
Visbeidzot iesniedzējtiesa paskaidro, ka darba tiesisko attiecību izbeigšana, kas paredzēta Darba likuma 40. pantā, ir reāla darba līguma izbeigšana objektīva iemesla dēļ tāpēc, ka šajā tiesību normā ir prasīti ekonomiski, tehniski, organizatoriski vai ar ražošanu saistīti iemesli, kas attaisno būtiskas darba apstākļu izmaiņas, un ka darba ņēmējam sniegtā iespēja izbeigt darba tiesiskās attiecības ir saistīta ar acīmredzamu kaitējumu, ko viņam nodara darba vietas maiņa, kura viņam liek mainīt savu dzīvesvietu.
Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka darba ņēmēji, kas izvēlas darba tiesisko attiecību izbeigšanu saskaņā ar Darba likuma 40. pantu, ir situācijā, kas ir salīdzināma ar to darba ņēmēju situāciju, kuri izvēlas izbeigt darba tiesiskās attiecības saskaņā ar Darba likuma 50. pantu, jo tie ir izvēlējušies šo izbeigšanu tāpēc, ka darba devējs veic būtiskas izmaiņas viņu darba apstākļos, kuras, pēc Spānijas likumdevēja domām, tiem nevar tikt uzspiestas, jo abos šajos gadījumos ir paredzēts, ka darba ņēmējs var izvēlēties izbeigt darba tiesiskās attiecības un ka turklāt tas saņem pabalstu.
Jāuzsver vēl arī, ka darba ņēmēji, kuru darba tiesiskās attiecības ir izbeigušās, piemērojot Darba likuma 40. pantu, ir situācijā, kas ir salīdzināma ar to darba ņēmēju situāciju, kas ir atlaisti kāda minētā likuma 50.–52. pantā paredzēta objektīva iemesla dēļ, jo no lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka darba tiesisko attiecību izbeigšana, pamatojoties uz minēto 40. pantu, arī tiek uzskatīta par darba līguma izbeigšanu objektīva iemesla dēļ.
Atbilstoši Darba likuma 33. panta 2. punktam tikai tiem darba ņēmējiem, kas ietilpst šī likuma 50.–52. panta piemērošanas jomā, bet ne tiem, kuri ietilpst minētā likuma 40. panta piemērošanas jomā, ir tiesības uz to, ka
Fogasa
apmierina viņu prasījumus attiecībā uz darba samaksu, kas izriet no atlaišanas pabalstiem sakarā ar darba attiecību pārtraukšanu.
Tātad atšķirīga attieksme, kas šajā 33. panta 2. punktā ir paredzēta darba ņēmējiem, kuru prasījumi izriet no pabalsta sakarā ar darba tiesisko attiecību izbeigšanu, pamatojoties uz Darba likuma 40. pantu, var tikt pieļauta saskaņā ar šī sprieduma 32. punktā atgādināto judikatūru tikai tad, ja tā ir objektīvi attaisnota (šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2004. gada 16. decembris, Olaso Valero,
C‑520/03
,
EU:C:2004:826
,
36.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā Spānijas valdības izvirzītais arguments, ka būtībā Direktīvā 2008/94 dalībvalstīm atstātā rīcības brīvība ļaujot Spānijas likumdevējam izvēlēties, lai garantiju iestāde maksātu tikai “atlaišanas pabalstus sakarā ar darba tiesisko attiecību izbeigšanu tādu iemeslu dēļ, kas nav atkarīgi no darba ņēmēja vēlēšanās”, un lai tā tādējādi negarantētu prasījumus, kas izriet no attiecīgā darba ņēmēja brīvas izvēles, nevar tikt pieņemts.
Šī argumenta mērķis faktiski ir apstrīdēt to darba ņēmēju, kas ir izvēlējušies izbeigt savus darba līgumus saskaņā ar Darba likuma 40. pantu, no vienas puses, un to darba ņēmēju, kuru darba līgumi ir izbeigti saskaņā ar šī paša likuma 50.–52. pantu, no otras puses, situāciju salīdzināmību. No lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka nevar uzskatīt, ka darba līguma izbeigšana atbilstoši šim 40. pantam notiek pēc darba ņēmēja vēlēšanās, jo tā ir sekas tam, ka darba ņēmējs apsver tik būtiskus grozījumus viņa darba līgumā kā darba vietas pārcelšana tādā attālumā, kas darba ņēmējam liek mainīt dzīvesvietu, un ka likumā ir paredzēts, ka darba devējam ir jāmaksā pabalsts, ja darba ņēmējs atsakās piekrist šai pārcelšanai un izvēlas izbeigt darba tiesiskās attiecības.
Turklāt ir jānorāda, ka Spānijas valdība, kam šajā ziņā jautājumu ir uzdevusi Tiesa, nav norādījusi nevienu citu elementu, kas varētu attaisnot atšķirīgu attieksmi attiecībā uz to, kā
Fogasa
apmaksā prasījumus, kas izriet no Darba likuma 40. pantā paredzētajiem pabalstiem, un prasījumus, kuri izriet no šī likuma 50.–52. pantā paredzētajiem pabalstiem.
Direktīvas 2008/94 3. panta pirmās daļas interpretācija, ko aizstāv Spānijas valdība, turklāt neatbilstu šīs direktīvas sociālajam mērķim – kā izriet no šīs direktīvas 1. panta 1. punkta, skatīta kopā ar šīs direktīvas preambulas 3. apsvērumu, – garantēt visiem darba ņēmējiem minimālo aizsardzības līmeni Savienībā darba devēja maksātnespējas gadījumā, samaksājot prasījumus attiecībā uz darba samaksu, kas izriet no darba līgumiem vai darba tiesiskajām attiecībām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 2. marts, Eschenbrenner,
C‑496/15
,
EU:C:2017:152
,
52.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt ir jāatgādina, pirmkārt, ka Direktīvas 2008/94 1. panta 2. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstis izņēmuma kārtā drīkst neattiecināt šīs direktīvas piemērošanas jomu uz dažu kategoriju darba ņēmēju prasījumiem, pamatojoties uz pastāvošām cita veida garantijām, ja tiek konstatēts, ka tās sniedz attiecīgajai personai līdzvērtīgas pakāpes nodrošinājumu tam, kāds izriet no šīs direktīvas. Otrkārt, minētās direktīvas 12. panta a) punktā dalībvalstīm ir atļauts noteikt pasākumus, kas ir vajadzīgi pārkāpumu novēršanai.
Tomēr ir jānorāda, ka no Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem, it īpaši no Spānijas valdības apsvērumiem, neizriet, ka tādi apstākļi, kādi ir pamatlietā, būtu jāuzskata par izņēmuma gadījumu Direktīvas 2008/94 1. panta 2. punkta izpratnē vai tādiem, kas ir pārkāpums, šīs direktīvas 12. panta a) punkta piemērošanas nolūkā.
Līdz ar to uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2008/94 3. panta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja noteikts tiesību aktos paredzēts pabalsts, kas jāmaksā sakarā ar darba līguma izbeigšanu pēc darba ņēmēja vēlēšanās, kā arī tas, kas ir jāmaksā atlaišanas gadījumā tādu objektīvu iemeslu dēļ, kādus ir norādījusi iesniedzējtiesa, saskaņā ar attiecīgo valsts tiesisko regulējumu ietilpst jēdzienā “atlaišanas pabalsts sakarā ar darba attiecību pārtraukšanu” šīs tiesību normas izpratnē, tajā pašā jēdzienā ir jāietilpst arī tiesību aktos paredzētajam pabalstam sakarā ar darba līguma izbeigšanu pēc darba ņēmēja vēlēšanās tāpēc, ka darba devējs pārceļ darba vietu, kas darba ņēmējam liek mainīt dzīvesvietu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/94/EK (2008. gada 22. oktobris) par darba ņēmēju aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā 3. panta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja noteikts tiesību aktos paredzēts pabalsts, kas jāmaksā sakarā ar darba līguma izbeigšanu pēc darba ņēmēja vēlēšanās, kā arī tas, kas ir jāmaksā atlaišanas gadījumā tādu objektīvu iemeslu dēļ, kādus ir norādījusi iesniedzējtiesa, saskaņā ar attiecīgo valsts tiesisko regulējumu ietilpst jēdzienā “atlaišanas pabalsts sakarā ar darba attiecību pārtraukšanu” šīs tiesību normas izpratnē, tajā pašā jēdzienā ir jāietilpst arī tiesību aktos paredzētajam pabalstam sakarā ar darba līguma izbeigšanu pēc darba ņēmēja vēlēšanās tāpēc, ka darba devējs pārceļ darba vietu, kas darba ņēmējam liek mainīt dzīvesvietu.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – spāņu.