CELEX: 62018CJ0002
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Kopējā lauksaimniecības politika
Tirgu kopīgā organizācija
Piens un piena produkti
Regula (ES) Nr. 1308/2013
148. panta 4. punkts
Līgums par svaigpiena piegādi
Cenas brīva apspriešana
Negodīgas komercprakses novēršana
Aizliegums maksāt atšķirīgas cenas svaigpiena ražotājiem, kuri ietilpst vienā grupā, kas izveidota, pamatojoties uz pārdodamo apjomu dienā, un nepamatoti samazināt cenu

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1308/2013 (2013. gada 17. decembris), ar ko izveido lauksaimniecības produktu tirgu kopīgu organizāciju un atceļ Padomes Regulas (EEK) Nr. 922/72, (EEK) Nr. 234/79, (EK) Nr. 1037/2001 un (EK) Nr. 1234/2007 (
OV 2013, L 347, 671. lpp.
), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2017/2393 (2017. gada 13. decembris) (
OV 2017, L 350, 15. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1308/2013”), 148. panta 4. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar pārbaudes procedūru par 2015. gada 25. jūnija
Lietuvos Respublikos Ūkio subjektų, perkančių‑parduodančių žalią pieną ir prekiaujančių pieno gaminiais, nesąžiningų veiksmų draudimo įstatymas Nr. XII‑1907
(Lietuvas Republikas Likums Nr. XII‑1907 par Lietuvas saimnieciskās darbības subjektu, kuri pērk un pārdod svaigpienu un piena produktus, negodīgas prakses aizliegumu) (
TAR
, 2015, Nr. 2015‑11209), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2015. gada 22. decembra likumu (
TAR
, 2015, Nr. 2015‑20903) (turpmāk tekstā – “Likums par negodīgas prakses aizliegumu”), it īpaši tā 3. un 5. panta atbilstību konstitūcijai, kuru ierosinājusi
Lietuvos Respublikos Seimo narių grupė
(Lietuvas Republikas Seima deputātu grupa).
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Regulas Nr. 1308/2013 127., 128. un 138. apsvērumā ir noteikts:
“(127)
Tā kā nav Savienības tiesību aktu par standartizētiem rakstiskiem līgumiem, dalībvalstis var saskaņā ar valsts līgumtiesībām nolemt, ka šādu līgumu izmantošana ir obligāta, ar noteikumu, ka, šādi rīkojoties, tiek ievēroti Savienības tiesību akti un jo īpaši tiek nodrošināta iekšējā tirgus un tirgu kopīgās organizācijas atbilstīga darbība. Ņemot vērā dažādās situācijas Savienībā un subsidiaritātes interesēs šāda lēmuma pieņemšana būtu jāatstāj dalībvalstu ziņā. Tomēr piena un piena produktu nozarē daži pamatnosacījumi šādu līgumu izmantošanai būtu jāparedz Savienības līmenī, lai nodrošinātu šādiem līgumiem atbilstīgus minimālos standartus un iekšējā tirgus un tirgu kopīgās organizācijas atbilstīgu darbību. Par visiem šādiem pamatnosacījumiem būtu brīvi jāvienojas. Tā kā dažu piensaimniecības kooperatīvu statūtos, iespējams, var būt paredzēti līdzīgi noteikumi, vienkāršības labad tie būtu jāatbrīvo no prasības slēgt līgumu. Lai stiprinātu šādas līgumu sistēmas efektivitāti, dalībvalstīm būtu jānolemj, vai tie būtu jāpiemēro arī tad, kad pārstrādātājiem piegādājamo pienu no lauksaimniekiem pieņem starpnieki.
(128)
Lai nodrošinātu ražošanas dzīvotspējīgu attīstību un tādējādi pietiekami augstu dzīves līmeni piena lopkopjiem, būtu jāpastiprina viņu spēja aizstāvēt savas intereses sarunās ar pārstrādātājiem, un tam būtu jānodrošina taisnīgāka pievienotās vērtības sadale visā piegādes ķēdē. Lai īstenotu minētos [kopējās lauksaimniecības politikas] mērķus, būtu jāpieņem noteikums saskaņā ar LESD 42. pantu un 43. panta 2. punktu, lai piena lopkopju veidotām ražotāju organizācijām vai to apvienībām ļautu kolektīvi risināt sarunas par līguma noteikumiem ar piena pārstrādes uzņēmumu, tostarp cenu dažu vai visu tās biedru svaigpiena produkcijai. Lai saglabātu efektīvu konkurenci piena produktu tirgū, būtu jānosaka, ka šai iespējai piemēro attiecīgus kvantitatīvus limitus. Lai nekaitētu kooperatīvu efektīvai darbībai un nodrošinātu skaidrību, būtu jāprecizē, ka gadījumā, kad lauksaimnieka dalība kooperatīvā paredz pienākumu, saistībā ar visu minētā lauksaimnieka saražoto pienu vai daļu no tā, piegādāt svaigpienu atbilstīgi nosacījumiem, kas paredzēti kooperatīva statūtos, vai noteikumos vai lēmumos, kas pieņemti uz šo statūtu pamata, par minētajiem nosacījumiem nebūtu jārisina sarunas ar ražotāju organizācijas starpniecību.
[..]
(138)
Tā kā uz standartizētu rakstisku līgumu izmantošanu piena nozarē attiecas atsevišķi noteikumi, šādu līgumu izmantošana var palīdzēt stiprināt tirgus dalībnieku atbildību arī citās nozarēs un vairot viņu izpratni par to, ka ir labāk jāņem vērā tirgus signāli, lai uzlabotu cenu pārnesi un pielāgotu piedāvājumu pieprasījumam, kā arī palīdzētu izvairīties no dažiem negodīgas komercdarbības prakses veidiem. Tā kā nav Savienības tiesību aktu par šādiem līgumiem, dalībvalstis valsts līgumtiesību sistēmā var nolemt, ka šād[i] līgum[i] ir obligāti jāizmanto ar noteikumu, ka, šādi rīkojoties, tiek ievēroti Savienības tiesību akti un jo īpaši tiek nodrošināta iekšējā tirgus un tirgus kopīgās organizācijas pareiza darbība.”
Šīs regulas 1. pantā “Darbības joma” ir paredzēts:
“1.   Ar šo regulu izveido lauksaimniecības produktu tirgu kopīgu organizāciju, kas aptver visus produktus, kuri minēti Līgumu I pielikumā [..].
2.   Lauksaimniecības produktus, kas definēti 1. punktā, iedala šādās nozarēs, kuras uzskaitītas attiecīgās I pielikuma daļās:
[..]
p)
piens un piena produkti, XVI daļa;
[..].”
Minētās regulas 148. pantā “Līgumattiecības piena un piena produktu nozarē” ir noteikts:
“1.   Ja dalībvalsts nolemj, ka par katru lauksaimnieka tās teritorijā [..] veiktu svaigpiena piegādi svaigpiena pārstrādātājam ir jābūt starp abām pusēm noslēgtam rakstiskam līgumam, un/vai nolemj, ka pirmajam pircējam jāiesniedz rakstisks piedāvājums līguma noslēgšanai par lauksaimnieka veiktu svaigpiena piegādi, šāds līgums un/vai šāds piedāvājums noslēgt līgumu atbilst 2. punktā izklāstītajiem nosacījumiem.
Ja dalībvalsts nolemj, ka par katru lauksaimnieka svaigpiena piegādi svaigpiena pārstrādātājam ir jābūt starp abām pusēm noslēgtam rakstiskam līgumam, tā lemj arī par to, kurš piegādes posms vai posmi ir aptverts vai aptverti ar šādu līgumu, ja svaigpiena piegādi veic ar viena vai vairāku piena savācēju starpniecību.
Piemērojot šo pantu, “savācējs” ir uzņēmums, kas no lauksaimnieka vai cita savācēja saņemto svaigpienu transportē svaigpiena pārstrādātājam vai nākamajam savācējam, un katrā no šiem gadījumiem īpašumtiesības uz svaigpienu tiek nodotas tālāk.
[..]
2.   Līgums un/vai līguma piedāvājums, kas minēts 1. [..] punktā:
a)
tiek iesniegts pirms piegādes,
b)
ir sagatavots rakstiski, un
c)
ietver šādus elementus:
i)
cenu, kas maksājama par piegādāto svaigpienu, kura:
–
ir nemainīga un noteikta līgumā, un/vai
–
tiek aprēķināta, apvienojot līgumā noteiktos dažādos faktorus, kas var ietvert tirgus rādītājus, kuri atspoguļo izmaiņas tirgus nosacījumos, piegādāto apjomu un piegādātā svaigpiena kvalitāti vai sastāvu;
ii)
svaigpiena apjomu, ko var piegādāt un/vai kas ir jāpiegādā, un šādu piegāžu grafiku;
iii)
līguma darbības ilgumu, kas var būt vai nu noteikts ilgums, vai nenoteikts ilgums ar izbeigšanas klauzulām;
iv)
informāciju par samaksas termiņiem un procedūrām,
v)
pasākumus svaigpiena savākšanai vai piegādei; un
vi)
noteikumus, ko piemēro nepārvaramas varas gadījumos.
[..]
4.   Puses brīvi pārrunā visus lauksaimnieku, savācēju vai svaigpiena pārstrādātāju par svaigpiena piegādi noslēgto līgumu elementus, tostarp tos elementus, kas norādīti 2. punkta c) apakšpunktā.
Neatkarīgi no pirmās daļas, piemēro vienu vai vairākus no turpmāk minētajiem noteikumiem:
a)
ja dalībvalsts nolemj, ka saskaņā ar 1. punktu rakstisks līgums par svaigpiena piegādi ir obligāts, tā var noteikt:
i)
pienākumu pusēm vienoties par sakarību starp konkrētu piegādāto daudzumu un cenu, kas maksājama par minēto piegādi,
ii)
minimālo ilgumu, kas piemērojams tikai rakstiskiem līgumiem starp lauksaimnieku un pirmo svaigpiena pircēju; šāds minimālais ilgums ir vismaz seši mēneši, un tas neatstāj kaitīgu ietekmi uz iekšējā tirgus pienācīgu darbību;
b)
ja dalībvalsts nolemj, ka pirmajam svaigpiena pircējam saskaņā ar 1. punkta prasībām ir jāiesniedz lauksaimniekam rakstisks piedāvājums līguma noslēgšanai, tā var paredzēt, ka piedāvājumā jānorāda minimālais šā līguma darbības ilgums, kā to šajā nolūkā nosaka valsts tiesību akti; šāds minimālais ilgums ir vismaz seši mēneši, un tas neatstāj kaitīgu ietekmi uz iekšējā tirgus pienācīgu darbību.
Otrā daļa neskar lauksaimnieka tiesības noraidīt šādu minimālo darbības ilgumu ar noteikumu, ka tas par noraidījumu paziņo rakstiski. Šādā gadījumā puses var brīvi apspriest visus līguma elementus, tostarp tos, kas norādīti 2. punkta c) apakšpunktā.
[..]”
Atbilstoši Regulas Nr. 1308/2013 149. pantam “Līgumslēgšanas sarunas piena un piena produktu nozarē”:
“1.   Saskaņā ar 161. panta 1. punktu atzīta piena un piena produktu nozares ražotāju organizācija to lauksaimnieku vārdā, kas ir tās dalībnieki, attiecībā uz visu vai daļu no to kopējā ražošanas apjoma var risināt sarunas par līgumiem par lauksaimnieka svaigpiena piegādēm svaigpiena pārstrādātājam vai savācējam 148. panta 1. punkta trešās daļas nozīmē.
2.   Ražotāju organizācijas sarunas var notikt:
a)
neatkarīgi no tā, vai lauksaimnieki īpašumtiesības uz svaigpienu nodod ražotāju organizācijai;
b)
neatkarīgi no tā, vai pārrunātā cena ir tāda pati attiecībā uz visu vai dažu lauksaimnieku, kuri ir ražotāju organizācijas dalībnieki, kopējo ražošanas apjomu;
[..].”
Šīs regulas 152. pantā “Ražotāju organizācijas” ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis pēc pieprasījuma var atzīt ražotāju organizācijas, kas:
a)
sastāv no ražotājiem konkrētā nozarē, kura minēta 1. panta 2. punktā, un kas ir minēto ražotāju kontrolē saskaņā ar 153. panta 2. punkta c) apakšpunktu;
[..].”
Regulas 2017/2393 50. apsvērumā ir noteikts:
“Līgumu izmantošana piena un piena produktu nozarē var palīdzēt pastiprināt dalībnieku atbildību un uzlabot viņu izpratni par to, ka nepieciešams labāk ņemt vērā tirgus signālus, uzlabot cenu pārnesi un pielāgot piedāvājumu pieprasījumam, kā arī palīdzēt izvairīties no dažiem negodīgas komercdarbības prakses veidiem. Lai stimulētu šādu līgumu izmantošanu piena un piena produktu nozarē, kā arī citās nozarēs, ražotājiem, ražotāju organizācijām vai ražotāju organizāciju apvienībām vajadzētu būt tiesībām lūgt rakstisku līgumu, pat ja attiecīgā dalībvalsts šādu līgumu izmantošanu nav padarījusi par obligātu.”
Atbilstoši 8. apsvērumam Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr. 261/2012 (2012. gada 14. marts), ar ko attiecībā uz līgumattiecībām piena un piena produktu nozarē groza Padomes Regulu (EK) Nr. 1234/2007 (
OV 2012, L 94, 38. lpp.
), kura savukārt ir atcelta ar Regulu Nr. 1308/2013:
“Oficiāli rakstiski līgumi, kuri noslēgti pirms piegādes un satur vismaz pamatelementus, netiek visai bieži izmantoti. Tomēr šādi līgumi var palielināt piena produktu ķēdē iesaistīto dalībnieku atbildību un paaugstināt izpratni par to, ka nepieciešams labāk ņemt vērā tirgus signālus, uzlabot cenu pārnesi un pielāgot piedāvājumu pieprasījumam, kā arī palīdzēt izvairīties no dažiem negodīgas komercdarbības prakses veidiem.”
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2019/633 (2019. gada 17. aprīlis) par negodīgu tirdzniecības praksi starpuzņēmumu attiecībās lauksaimniecības un pārtikas piegādes ķēdē (
OV 2019, L 111, 59. lpp.
) 13. panta “Transponēšana” 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis līdz 2021. gada 1. maijam pieņem un publicē normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības. Tās nekavējoties dara Komisijai zināmu minēto aktu tekstu.
Tās piemēro minētos noteikumus no 2021. gada 1. novembra.
[..]”
Atbilstoši šīs direktīvas 14. pantam:
“Šī direktīva stājas spēkā piektajā dienā pēc tās publicēšanas
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
.”
Lietuvas tiesības
Atbilstoši Lietuvas Republikas Konstitūcijas 46. panta pirmajai daļai Lietuvas ekonomika ir balstīta uz tiesībām uz privātīpašumu, personas saimnieciskās darbības brīvību un iniciatīvu.
Saskaņā ar Likuma par negodīgas prakses aizliegumu 2. panta 5. punktu svaigpiena pārdevēji ir iedalīti desmit grupās atbilstoši pārdodamā svaigpiena ar dabisku tauku saturu apjomam dienā, kurš izteikts kilogramos (kg). Šis apjoms ir mazāks par vai vienāds ar 100 kg pirmajai grupai, lielāks par 100 kg un mazāks par vai vienāds ar 200 kg otrajai grupai, lielāks par 200 kg un mazāks par vai vienāds ar 300 kg trešajai grupai, lielāks par 300 kg un mazāks par vai vienāds ar 500 kg ceturtajai grupai, lielāks par 500 kg un mazāks par vai vienāds ar 1000 kg piektajai grupai, lielāks par 1000 kg un mazāks par vai vienāds ar 2000 kg sestajai grupai, lielāks par 2000 kg un mazāks par vai vienāds ar 4000 kg septītajai grupai, lielāks par 4000 kg un mazāks par vai vienāds ar 10000 kg astotajai grupai, lielāks par 10000 kg un mazāks par vai vienāds ar 20000 kg devītajai grupai un lielāks par 20000 kg desmitajai grupai.
Šī likuma 2. panta 7. punktā svaigpiena pirkuma cena ir definēta kā naudas summa, par kādu svaigpiena pircējs un pārdevējs vienojušies, kas ir maksājama par svaigpienu, kurš atbilst ar Lietuvas lauksaimniecības ministra rīkojumu noteiktajiem piena sastāva pamatrādītājiem, kas neietver uzcenojumus, piemaksas un atskaitījumus.
Minētā likuma 3. panta “Saimnieciskās darbības subjektu negodīgas prakses aizliegums” 3. punktā ir paredzēts:
“Svaigpiena pircējam ir aizliegts īstenot šādu negodīgu praksi:
1)
pērkot svaigpienu, kas atbilst ar Lietuvas lauksaimniecības ministra rīkojumu noteiktajām kvalitātes prasībām, no tās pašas svaigpiena pārdevēju grupas un piegādājot to svaigpiena pircējam tādā pašā veidā (svaigpiens tiek piegādāts svaigpiena iepirkšanas punktā, svaigpiens tiek paņemts tieši no lauku saimniecības, svaigpiens tiek piegādāts tieši svaigpiena pārstrādes uzņēmumā), svaigpiena pirkuma līgumos piemērot atšķirīgu svaigpiena pirkuma cenu, izņemot gadījumus, kad svaigpiens tiek pirkts no svaigpiena pārdevējiem, kuri pārdod pašu saražoto pienu un kuri ietilpst piena ražotāju organizācijās, kas atzītas saskaņā ar procedūrām, kuras noteiktas ar Lietuvas lauksaimniecības ministra rīkojumu; tomēr tādā gadījumā nevar tikt piemērota zemāka svaigpiena pirkuma cena par cenu, kādu būtu noteikusi svaigpiena pārdevēju grupa[;]
[..]
3)
nepamatoti samazināt svaigpiena iepirkuma cenu.”
Tā paša likuma 5. pantā “Prasība pamatot svaigpiena pirkuma cenas samazinājumu” ir noteikts:
“1.   Gadījumā, ja svaigpiena pircējs samazina pirkuma līgumā noteikto svaigpiena pirkuma cenu vairāk nekā par 3 %, tam ir jāpamato šīs cenas samazinājums un šāds pamatojums jāiesniedz Tirgus regulēšanas aģentūrai.
2.   Tirgus regulēšanas aģentūra, balstīdamās uz procedūru aprakstu, kas apstiprināts ar Lietuvas lauksaimniecības ministra rīkojumu, piecu darbadienu termiņā izvērtējusi šī panta 1. punktā sniegto svaigpiena pircēja svaigpiena pirkuma cenas samazinājuma pamatotību, tālākā trīs darbadienu termiņā pieņem lēmumu par svaigpiena pirkuma cenas samazinājuma vairāk nekā par 3 % pamatotību.
3.   Ja Tirgus regulēšanas aģentūra atbilstoši šī panta 2. punktā noteiktajai procedūrai pieņem lēmumu, ka svaigpiena pirkuma cenas samazinājums par vairāk nekā 3 % ir nepamatots, tad svaigpiena pircējam ir aizliegts samazināt svaigpiena pirkuma līgumā noteikto svaigpiena pirkuma cenu.”
Pamata tiesvedība un prejudiciālie jautājumi
2016. gada 28. jūnijā Lietuvas Republikas Seima deputātu grupa vērsās
Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas
(Lietuvas Republikas Konstitucionālā tiesa) ar lūgumu tostarp izvērtēt Likuma par negodīgas prakses aizliegumu 3. un 5. panta atbilstību Lietuvas Konstitūcijas 46. panta pirmajai daļai.
Sava lūguma pamatojumam šī grupa norādīja, ka ar minēto likumu ir ierobežotas svaigpiena pirkuma līguma pušu tiesības noteikt šī līguma galvenās sastāvdaļas, piemēram, cenu vai apjomu, un tādējādi ar to nav nodrošināta līgumu slēgšanas brīvība, kas noteikta minētajā 46. panta pirmajā daļā.
Lietuvas Seims savukārt apgalvoja, ka šī brīvība nav absolūta un var tikt ierobežota gan tādēļ, lai aizsargātu sabiedrības intereses, gan lai garantētu godīgumu un taisnīgumu. Seims norādīja, ka Lietuvā spēja apspriest darījumus, kāda piemīt, pirmkārt, svaigpiena ražotājiem un, otrkārt, pārstrādātājiem vai pircējiem, ir nelīdzsvarota par labu otrajiem minētajiem un ka Likuma par negodīgas prakses aizliegumu 3. un 5. pantā paredzēto imperatīvo noteikumu mērķis ir aizsargāt tās līguma puses, kura tiek uzskatīta par vājāko, – svaigpiena ražotāju – tiesības un leģitīmās intereses.
Europos teisės departamentas prie Lietuvos Respublikos teisingumo ministerijos
(Lietuvas Republikas Tieslietu Ministrijas Eiropas tiesību departaments) un
Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba
(Lietuvas Republikas Konkurences padome), kuri arī iesnieguši apsvērumus iesniedzējtiesā, savukārt norādīja, ka ar šī likuma 3. un 5. pantu ir pārkāpts brīvas apspriešanas princips, kas paredzēts Regulas Nr. 1308/2013 148. panta 4. punktā konkrēti attiecībā uz svaigpiena cenas noteikšanu.
Iesniedzējtiesa norāda, ka, tā kā iekšējais tirgus un lauksaimniecība ir Savienības un dalībvalstu dalītās kompetences jomas, valsts tiesiskais regulējums attiecībā uz šīm jomām, tostarp Lietuvas Konstitūcija un tās 46. panta pirmā daļa, ir jāinterpretē saskaņā ar Savienības tiesisko regulējumu minētajās jomās. Tādējādi tā lūdz interpretēt Regulas Nr. 1308/2013 148. panta 4. punktu, lai lemtu par Likuma par negodīgas prakses aizliegumu 3. panta 3. punkta 1. un 3. apakšpunkta, kā arī 5. panta atbilstību Konstitūcijas 46. panta pirmajai daļai.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa precizē, ka Lietuvas tiesību aktos attiecīgajiem saimnieciskās darbības subjektiem ir noteikts pienākums, pērkot svaigpienu, noslēgt rakstisku līgumu. Šī tiesa piebilst, ka saskaņā ar Likuma par negodīgas prakses aizliegumu projektam pievienoto paskaidrojuma rakstu ar šo likumu ir paredzēts, pirmkārt, nodrošināt svaigpiena pircēju un pārdevēju leģitīmo interešu līdzsvaru un, otrkārt, ierobežot to, kā piena pārstrādātāji, kuriem ir būtiska ietekme tirgū, izmanto savu ietekmi šajā tirgū, kā arī ierobežot saimnieciskās darbības subjektu, kuri tirgo piena produktus, labumu, ko tie negodīgi gūst no šo produktu vairumtirdzniecības cenu samazināšanās.
Iesniedzējtiesa arī norāda, ka no tās rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka piena nozare ir viena no lielākajām lauksaimniecības ražošanas nozarēm Lietuvā; kopā šī nozare rada aptuveni 2 % valsts iekšzemes kopprodukta. Tomēr ražotāju spēja apspriest darījumus esot niecīga, jo ražotāji ir mazi salīdzinājumā ar pārstrādātājiem. Šajā ziņā tā precizē, ka saskaņā ar paziņotajiem datiem par 2015. gadu 74 % Lietuvas svaigpiena ražotāju pieder 1 līdz 5 govis, bet seši uzņēmumi pārstrādā 97 % šī piena. Turklāt sadarbība starp šiem ražotājiem tradicionāli esot vāja, neraugoties uz centieniem to sekmēt, un tikai 15 % ražotāju piedaloties patiesā sadarbībā, piegādādami tikai 18 % visa Lietuvā iepērkamā svaigpiena. Neesot nevienas svaigpiena ražotāju organizācijas, kas būtu atzīta saskaņā ar Regulas Nr. 1308/2013 152. un nākamajiem pantiem. Svaigpiena vidējā iepirkuma cena Lietuvā esot viena no zemākajām visā Eiropas Savienībā.
Turklāt minētā tiesa norāda, ka pirms Likuma par negodīgas prakses aizliegumu pieņemšanas pircēji vienkārši informēja piena ražotājus, par kādu cenu tie pērk svaigpienu; šī cena iepriekš netika apspriesta.
Iesniedzējtiesa norāda, ka ar Regulas Nr. 1308/2013 148. pantu dalībvalstīm, kuras ir nolēmušas noteikt pienākumu izmantot rakstiskus līgumus par katru svaigpiena piegādi to teritorijā, nav skaidri piešķirta iespēja valsts tiesībās ierobežot brīvas apspriešanas principu. Tomēr tā prāto, vai šis princips nevar tikt ierobežots, lai stiprinātu piena nozares lauksaimnieku spēju apspriest darījumus ar piena iepircējiem un novērstu negodīgu komercpraksi, ņemot vērā apstākļus – piena un piena produktu nozares strukturālās īpatnības, ražotāju organizāciju neesamību vai piena tirgus izmaiņas.
Šādos apstākļos
Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas
(Lietuvas Republikas Konstitucionālā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Regulas Nr. 1308/2013 148. panta 4. punkts var tikt interpretēts tādējādi, ka – lai nostiprinātu svaigpiena ražotāju spēju apspriest darījumus un novērstu negodīgu komercpraksi, ņemot vērā atsevišķas dalībvalsts tautsaimniecības piena un piena produktu nozares strukturālās īpatnības un izmaiņas piena tirgus nosacījumos, – ar to nav aizliegts paredzēt tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru līgumslēdzēju pušu tiesības brīvi vienoties par svaigpiena iepirkuma cenu ir ierobežotas tādā ziņā, ka svaigpiena pircējam ir aizliegts svaigpiena pārdevējiem, kuri atbilstoši pārdodamajam piena apjomam ir iedalīti vienā un tajā pašā grupā un kuri neietilpst atzītās piena ražotāju organizācijās, maksāt atšķirīgu cenu par tāda paša sastāva un kvalitātes svaigpienu, kas pircējam tiek piegādāts tādā pašā veidā; tādējādi puses, ņemot vērā kādus citus faktorus, nevar vienoties par citādu svaigpiena pirkuma cenu?
2)
Vai Regulas Nr. 1308/2013 148. panta 4. punkts var tikt interpretēts tādējādi, ka – lai nostiprinātu svaigpiena ražotāju spēju apspriest darījumus un novērstu negodīgu komercpraksi, ņemot vērā atsevišķas dalībvalsts tautsaimniecības piena un piena produktu nozares strukturālās īpatnības un izmaiņas piena tirgus nosacījumos, – ar to nav aizliegts paredzēt tādu valsts tiesisko regulējumu, ar ko līgumslēdzēju pušu tiesības brīvi vienoties par svaigpiena iepirkuma cenu ir ierobežotas tādā ziņā, ka svaigpiena pircējam ir aizliegts nepamatoti samazināt svaigpiena iepirkuma cenu, bet samazināt šo cenu vairāk nekā par 3 % ir iespējams tikai tad, ja šādu samazinājumu par pamatotu atzīst valsts pilnvarota iestāde?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 1308/2013 148. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā nav pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds paredzēts Likuma par negodīgas prakses aizliegumu 3. panta 3. punkta 1. apakšpunktā, ar kuru svaigpiena iepircējiem ir aizliegts ražotājiem, par kuriem ir uzskatāms, ka tie atbilstoši dienā pārdodamajam piena apjomam ietilpst vienā un tajā pašā grupā, maksāt atšķirīgu pirkuma cenu par svaigpienu, kam ir tāds pats sastāvs un kvalitāte, kā arī kas tiek piegādāts tādā pašā veidā.
Ievadā ir jākonstatē, ka kopējās lauksaimniecības politikas – kas atbilstoši LESD 4. panta 2. punkta d) apakšpunktam ietilpst Eiropas Savienības un dalībvalstu dalītajā kompetencē – ietvaros dalībvalstīm ir likumdošanas pilnvaras, kas tām ļauj, kā tas izriet no LESD 2. panta 2. punkta, īstenot savu kompetenci, ciktāl Savienība nav īstenojusi savu kompetenci (spriedums, 2013. gada 19. septembris, Panellinios Syndesmos Viomichanion Metapoiisis Kapnou,
C‑373/11
,
EU:C:2013:567
,
26.
punkts).
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja konkrētā nozarē ir pieņemta regula par tirgu kopīgu organizāciju, dalībvalstīm ir jāatturas no jebkādiem pasākumiem, kas varētu to pārkāpt vai ierobežot. Ar tirgu kopīgo organizāciju arī nav saderīgs tiesiskais regulējums, kas kavē tās pienācīgu darbību, pat tad, ja konkrētais jautājums attiecīgās organizācijas ietvaros nav izsmeļoši noregulēts (spriedums, 2005. gada 26. maijs, Kuipers,
C‑283/03
,
EU:C:2005:314
,
37.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr tirgu kopīgās organizācijas izveide neliedz dalībvalstīm piemērot valsts tiesību normas, kurām ir vispārējo interešu mērķis, kas nav šīs tirgu kopīgās organizācijas mērķis, pat ja šīs tiesību normas var ietekmēt iekšējā tirgus darbību attiecīgajā nozarē (spriedums, 2015. gada 23. decembris, Scotch Whisky Association u.c.,
C‑333/14
,
EU:C:2015:845
,
26.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā, kā izriet no Regulas Nr. 1308/2013 1. panta 2. punkta p) apakšpunkta, ar šo regulu izveido lauksaimniecības produktu tirgu kopīgu organizāciju, kas aptver visus produktus, kuri minēti LES un LESD I pielikumā; tajā ietilpst piena un piena produktu nozare.
Šīs regulas 148. panta 1. punktā ir paredzēts – ja dalībvalsts nolemj, ka par katru lauksaimnieka svaigpiena piegādi svaigpiena pārstrādātājam ir jābūt starp abām pusēm noslēgtam rakstiskam līgumam, tad šādam līgumam ir jāatbilst šī panta 2. punktā izklāstītajiem nosacījumiem. Saskaņā ar minētās regulas 148. panta 2. punkta c) apakšpunktu šādā līgumā, kā izriet no minētās normas i) punkta, tostarp ir ietverta cena, kura maksājama par piegādāto svaigpienu, kura ir nemainīga un noteikta līgumā un/vai kura tiek aprēķināta, apvienojot līgumā noteiktos dažādos faktorus, kas var ietvert tirgus rādītājus, kuri atspoguļo izmaiņas tirgus nosacījumos, piegādāto apjomu un piegādātā svaigpiena kvalitāti vai sastāvu, un, kā izriet no minētās normas ii) punkta, svaigpiena apjoms, ko var piegādāt un/vai kas ir jāpiegādā.
Tās pašas regulas 148. panta 4. punkta pirmajā daļā ir noteikts, ka puses brīvi pārrunā visas lauksaimnieku, savācēju vai svaigpiena pārstrādātāju par svaigpiena piegādi noslēgto līgumu sastāvdaļas, tostarp sastāvdaļas, kas norādītas 2. punkta c) apakšpunktā.
Atbilstoši Regulas Nr. 1308/2013 148. panta 4. punkta otrajai daļai dalībvalsts var paredzēt pienākumu pusēm vienoties par sakarību starp konkrētu piegādāto daudzumu un cenu, kas maksājama par minēto piegādi, un var noteikt minimālo ilgumu, kas piemērojams tikai rakstiskiem līgumiem starp lauksaimniekiem un pirmajiem svaigpiena pircējiem.
No šīm tiesību normām izriet, ka ar Regulas Nr. 1308/2013 148. panta 4. punkta pirmo daļu ir ieviests noteikums, ka visas līgumu par svaigpiena piegādi sastāvdaļas, tostarp cenas, tiek brīvi pārrunātas; vienlaikus minētā 4. punkta otrajā daļā ir paredzēti izņēmumi no šī noteikuma.
No tā izriet, ka pusēm ir jābūt iespējai pēc savstarpējas brīvas apspriešanas noteikt svaigpiena pārdošanas cenu un it īpaši iespējai salīdzināt piedāvājumu un pieprasījumu attiecīgajā tirgū.
Kā atgādina Tiesa, ja nav cenu noteikšanas mehānisma, pārdošanas cenu brīva noteikšana atbilstoši brīvai konkurencei ir Regulas Nr. 1308/2013 sastāvdaļa un tā ir preču brīvas aprites principa izpausme efektīvas konkurences apstākļos (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 23. decembris, Scotch Whisky Association u.c.,
C‑333/14
,
EU:C:2015:845
,
20.
punkts).
Šajā gadījumā no lēmumā lūgt prejudiciālu nolēmumu un Lietuvas valdības apsvērumos ietvertajām norādēm izriet, ka Lietuvas svaigpiena tirgū efektīvas konkurences apstākļi nepastāv negodīgas komercdarbības prakses dēļ, ko veic pircēji, kuriem ir augsts koncentrācijas līmenis, jo seši uzņēmumi pārstrādā 97 % svaigpiena, ko saražojuši vairāk nekā 20000 ļoti mazu ražotāju. Pirms Likuma par negodīgas prakses aizliegumu stāšanās spēkā svaigpiena pircēji esot vienkārši informējuši ražotājus par šī piena pirkuma cenu, iepriekš neapspriežot šo cenu, un ražotājiem neesot bijis citas iespējas, kā vien piekrist paredzētajiem nosacījumiem. Šis spiediens uz Lietuvas svaigpiena ražotājiem un vājā sadarbības starp šiem ražotājiem attīstība esot izskaidrojums tam, kādēļ svaigpiena vidējā iepirkuma cena Lietuvā esot viena no zemākajām Savienībā un kādēļ piena ražošanas nozarei esot draudējis bankrots. Šī situācija, kurai ir raksturīga nelīdzsvarotība starp svaigpiena ražotāju un pārstrādātāju spēju apspriest darījumus, mudināja valsts likumdevēju pieņemt minēto likumu, ar kuru ir paredzēts aizsargāt vājākās līguma puses, proti, svaigpiena ražotāju tiesības un leģitīmās intereses, aizliedzot saimnieciskās darbības subjektiem īstenot negodīgu praksi un nosakot atsevišķas ar to saistītas prasības.
Lietuvas valdība piebilst, ka ar minēto likumu pusēm ir atļauts brīvi apspriest svaigpiena pirkuma cenu, kā arī ir atjaunota efektīva konkurence šajā tirgū.
Šajā ziņā saskaņā ar norādēm, ko sniegusi iesniedzējtiesa un ko apstiprinājusi minētā valdība, šķiet, ka Likuma par negodīgas prakses aizliegumu 2. panta 7. punktā svaigpiena pirkuma cena ir definēta kā naudas summa, par kādu svaigpiena pircējs un pārdevējs vienojušies, kas ir maksājama par svaigpienu, kuram ir ar lauksaimniecības ministra rīkojumu noteiktie piena sastāva pamatrādītāji.
Tādējādi, ja šī bāzes cena tiks noteikta attiecībā uz visiem ražotājiem, kuri ietilpst vienā grupā, kas izveidota, pamatojoties uz pārdodamo svaigpiena apjomu dienā, saskaņā ar Likuma par negodīgas prakses aizliegumu 3. panta 3. punkta 1. apakšpunktu un 2. panta 5. punktu maksājamā galīgā cena tiks noteikta, ņemot vērā uzcenojumus, piemaksas, atskaitījumus vai piegādes noteikumus, kas šajā posmā tiek brīvi un individuāli apspriesti.
Ir jāpārbauda, vai, pieņemot Regulu Nr. 1308/2013, it īpaši tās 148. pantu, Savienība izsmeļošā veidā īstenoja savu kompetenci līguma par svaigpiena piegādi pušu līgumisko attiecību jomā un, precīzāk, šī līguma apspriešanas procesā.
Vispirms no Regulas Nr. 1308/2013 148. panta 1. punkta formulējuma, it īpaši no vārdiem “ja dalībvalsts nolemj”, ka par katru svaigpiena piegādi ir jābūt starp pusēm noslēgtam rakstiskam līgumam, izriet, ka dalībvalsts lēmums noteikt pienākumu noslēgt rakstisku līgumu dalībvalstij ir vienkārši iespēja. Šī interpretācija ir apstiprināta šīs regulas 127. apsvērumā, saskaņā ar kuru dalībvalstis “var” izlemt noteikt, ka standartizētu rakstisku līgumu noslēgšana ir obligāta, un “šāda lēmuma pieņemšana būtu jāatstāj dalībvalstu ziņā”.
Šajā apsvērumā ir noteikts, ka “daži pamatnosacījumi šādu līgumu izmantošanai būtu jāparedz Savienības līmenī, lai nodrošinātu šādiem līgumiem atbilstīgus minimālos standartus [..]”. Šīs regulas 148. panta, kopsakarā ar minēto apsvērumu, mērķis ir ieviest attiecīgajiem līgumiem piemērojamos minimālos noteikumus, neaizliedzot dalībvalstīm paredzēt citus noteikumus; to apstiprina šī panta formulējums, tostarp minētā panta 2. punkta c) apakšpunktā minētie vārdi, ka līgums “ietver šādus elementus”.
No šīs informācijas izriet, ka, pieņemdama Regulu Nr. 1308/2013, it īpaši šīs regulas 148. pantu, Savienība savu kompetenci līguma par svaigpiena piegādi pušu līgumisko attiecību jomā nav īstenojusi izsmeļoši, tādēļ minētā regula nevar tikt interpretēta tādējādi, ka ar to dalībvalstīm principā būtu aizliegts veikt jebkādus pasākumus šajā jomā.
Saistībā ar pamatlietā aplūkoto regulējumu no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka šī regulējuma mērķis galvenokārt ir novērst svaigpiena pircēju negodīgu komercpraksi attiecībā uz pusi, kura tiek uzskatīta par vājāko, proti, svaigpiena ražotājiem. It īpaši Likuma par negodīgas prakses aizliegumu mērķis ir aizliegt svaigpiena pārdevējiem un pircējiem, pārdodot vai pērkot svaigpienu, īstenot šādu praksi, piena produktu tirdzniecībai Lietuvā izvirzīt atsevišķas prasības, noteikt iestādes, kuras ir atbildīgas par šī likuma normu ievērošanas uzraudzību, un paredzēt atbildību pārkāpuma gadījumā.
Tādējādi Likuma par negodīgas prakses aizliegumu paskaidrojuma rakstā ir norādīts, ka ar šo likumu ir paredzēts nodrošināt svaigpiena pircēju un pārdevēju leģitīmo interešu līdzsvaru, ierobežot to, kā piena pārstrādes uzņēmumi, kuriem ir būtiska ietekme šajā tirgū, izmanto savu ietekmi tirgū, kā arī saimnieciskās darbības subjektu, kuri tirgo piena produktus, labumu, ko tie negodīgi gūst, samazinot šo produktu vairumtirdzniecības cenas.
Protams, no Regulas Nr. 1308/2013 138. apsvēruma izriet, ka, tā kā uz standartizētu rakstisku līgumu izmantošanu piena nozarē attiecas atsevišķi noteikumi, šādu līgumu izmantošana var palīdzēt stiprināt tirgus dalībnieku atbildību arī citās nozarēs, kā arī tostarp palīdzēt izvairīties “no dažiem negodīgas komercdarbības prakses veidiem”. Turklāt ir jānorāda, ka Regulas Nr. 261/2012 – ar ko Savienības tiesiskajā regulējumā ir ieviesta norma, kas atbilst pašreizējam Regulas Nr. 1308/2013 148. pantam, – 8. apsvērumā tādā pašā veidā bija norādīts, ka šie līgumi “var [..] palīdzēt izvairīties no dažiem negodīgas komercdarbības prakses veidiem”. Šis formulējums ir izmantots arī 50. apsvērumā Regulā 2017/2393, ar ko ir grozīta Regula Nr. 1308/2013, agrākajā redakcijā, kurā ir noteikts, ka līgumu izmantošana piena un piena produktu nozarē tostarp var palīdzēt izvairīties no “dažiem negodīgas komercdarbības prakses veidiem”.
Tomēr šīs norādes uz dažiem negodīgas prakses veidiem neļauj konstatēt, ka mērķis novērst negodīgu komercpraksi, kāds izvirzīts pamatlietā aplūkotajā tiesiskajā regulējumā, būtu ietverts Regulā Nr. 1308/2013, jo minētā prakse šajā regulā nav nedz noteikta kopumā, nedz reglamentēta un pat ne identificēta.
Turklāt, kā izriet no minētās regulas 128. apsvēruma, šīs regulas mērķis ir nodrošināt ražošanas dzīvotspējīgu attīstību un tādējādi pietiekami augstu dzīves līmeni piena lopkopjiem saskaņā ar kopējās lauksaimniecības politikas mērķiem, kas noteikti LESD 39. panta 1. punktā. Proti, tāda Regulas Nr. 1308/2013 148. panta interpretācija, saskaņā ar kuru tajā dalībvalstīm ir aizliegts pieņemt jebkādus pasākumus, kuru mērķis ir novērst negodīgu praksi piena un piena produktu nozarē, būtu pretrunā šim mērķim, tāpat mērķim nodrošināt efektīvas konkurences saglabāšanu lauksaimniecības produktu tirgos, kas arī ir viens no kopējās lauksaimniecības politikas mērķiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 19. septembris, Panellinios Syndesmos Viomichanion Metapoiisis Kapnou,
C‑373/11
,
EU:C:2013:567
,
37.
punkts).
Turklāt ir jānorāda, ka jomā, ko reglamentē piena un piena produktu tirgus kopīgā organizācija, valsts iestāžu kompetencē principā joprojām paliek valsts konkurences tiesību piemērošana attiecībā uz valsts tirgū ietekmīgā stāvoklī esošu piena ražotāju kooperatīvu (šajā nozīmē skat. spriedums, 2003. gada 9. septembris, Milk Marque un National Farmers’ Union,
C‑137/00
,
EU:C:2003:429
,
67.
punkts).
Tas, ka nesen tika pieņemta Direktīva 2019/633, kas atbilstoši tās 14. pantam stājās spēkā 2019. gada 30. aprīlī, apstiprina to, ka negodīgas komercprakses lauksaimniecības un pārtikas piegādes ķēdē novēršanas nozare nebija pilnīgi saskaņota brīdī, kad tika pieņemtas pamatlietā aplūkotās valsts tiesību normas.
Tādējādi, ņemot vērā šī sprieduma 30. punktā minēto judikatūru, ir uzskatāms, ka dalībvalstīm bija atlikusī kompetence pasākumu veikšanai negodīgas komercprakses novēršanas jomā, kā rezultātā tika noteikts cenas brīvas apspriešanas process, lai gan šie pasākumi ietekmē cenas, kas maksājama par svaigpiena piegādi, brīvas apspriešanas principu, kurš izriet no Regulas Nr. 1308/2013 148. panta, un tādējādi iekšējā tirgus darbību attiecīgajā nozarē.
Direktīvas 2019/633 13. panta 1. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstis līdz 2021. gada 1. maijam pieņem un publicē normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības, un piemēro minētos noteikumus no 2021. gada 1. novembra. Tā kā iesniedzējtiesa lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedza pirms minētās direktīvas stāšanās spēkā, ir jākonstatē, ka Tiesai netiek jautāts par šo direktīvu.
Tomēr jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru direktīvas transponēšanai paredzētajā termiņā tās adresātēm dalībvalstīm ir jāatturas pieņemt tiesību normas, kas varētu būtiski apdraudēt šajā direktīvā paredzētā rezultāta sasniegšanu (spriedumi, 1997. gada 18. decembris, Inter‑Environnement Wallonie,
C‑129/96
,
EU:C:1997:628
,
45.
punkts; 2005. gada 22. novembris, Mangold,
C‑144/04
,
EU:C:2005:709
,
67.
punkts, kā arī 2009. gada 23. aprīlis, VTB‑VAB un Galatea,
C‑261/07 un C‑299/07
,
EU:C:2009:244
,
38.
punkts). Lai gan šajā gadījumā Likums par negodīgas prakses aizliegumu tika pieņemts pirms Direktīvas 2019/633 stāšanās spēkā, valsts iestādēm, kā arī tiesām, cik vien iespējams, ir jāatturas interpretēt šo likumu tādā veidā, kas pēc šīs direktīvas transponēšanas termiņa beigām varētu būtiski apdraudēt šajā direktīvā izvirzītā mērķa sasniegšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 27. oktobris, Milev,
C‑439/16 PPU
,
EU:C:2016:818
,
32.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajos apstākļos ir jānorāda, ka valsts tiesiskajam regulējumam, kāds minēts šī sprieduma 53. punktā, tomēr ir jābūt piemērotam, lai nodrošinātu izvirzītā mērķa sasniegšanu, un tas nedrīkst pārsniegt to, kas nepieciešams šī mērķa sasniegšanai (skat. pēc analoģijas spriedumus, 2015. gada 11. jūnijs, Berlington Hungary u.c.,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
,
64.
punkts, kā arī 2015. gada 23. decembris, Scotch Whisky Association u.c.,
C‑333/14
,
EU:C:2015:845
,
28.
punkts).
Katrā ziņā samērīgums ir pārbaudāms, ņemot vērā it īpaši kopējās lauksaimniecības politikas mērķus, kā arī tirgus kopīgās organizācijas pienācīgu darbību, kas liek līdzsvarot šos mērķus un minētā tiesiskā regulējuma mērķi, proti, novērst negodīgu komercpraksi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 23. decembris, Scotch Whisky Association u.c.,
C‑333/14
,
EU:C:2015:845
,
28.
punkts).
Pirmām kārtām attiecībā uz jautājumu, vai minētais tiesiskais regulējums ir piemērots, lai nodrošinātu tajā izvirzītā mērķa sasniegšanu, ir jānorāda, ka Likuma par negodīgas prakses aizliegumu 2. panta 5. punktā svaigpiena ražotāji ir iedalīti desmit grupās atbilstoši pārdodamā svaigpiena apjomam dienā; šis apjoms ir mazāks par 100 kg pirmajai grupai un lielāks par 20000 kg pēdējai grupai. Šī likuma 3. panta 3. punkta 1. apakšpunktā ir aizliegts piemērot svaigpiena, kas atbilst noteiktajām kvalitātes prasībām, pircējam citādu bāzes cenu nekā ražotājiem, kuri ietilpst vienā un tajā pašā grupā, ja piegāde tiek veikta tādā pašā veidā.
Tādējādi ar šo tiesību normu tiek nodrošināts, ka pircējs piedāvā vienādu bāzes cenu visiem ražotājiem, kuri ir salīdzināmā situācijā, ņemot vērā objektīvu kritēriju, ko veido pārdodamā piena apjoms dienā. Šāds kritērijs turklāt ir pieļauts ar Regulas Nr. 1308/2013 148. panta 4. punkta otrās daļas a) apakšpunktu, kurā dalībvalstīm ir atļauts paredzēt līguma pušu pienākumu vienoties par sakarību starp konkrētu piegādāto daudzumu un cenu.
Kā izriet no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem, minētā likuma 3. panta 3. punkta 1. apakšpunkts ļauj nodrošināt, ka piena ražotāji, kuri nepieder atzītai piena ražotāju organizācijai, spēju apspriest darījumus nelīdzsvarotības dēļ nav spiesti piekrist svaigpiena iepirkuma nosacījumiem, kādus tiem uzspiež pārstrādātāji, un piekrist ļoti zemām cenām, kamēr attiecībā uz citiem ražotājiem, kuri ir tāda paša lieluma, cenas ir augstākas, jo apspriešana ir bijusi līdzsvarotāka. Pateicoties šai normai, tie neatrodas ļoti nelabvēlīgā situācijā tirgū salīdzinājumā ar citiem ražotājiem. Minētā norma stiprina arī mazo ražotāju, kuri tādējādi ietilpst kādā grupā, spēju apspriest darījumus, mudina tos vairāk apspriesties, kā arī atjauno līdzsvaru starp apspriešanās dalībniekiem.
Kā izriet no Regulas Nr. 1308/2013 128. apsvēruma, ar mērķi stiprināt piena ražotāju spēju apspriest darījumus šīs regulas 149. pantā ražotāju organizācijām un apvienībām ir atļauts kolektīvi apspriest līguma noteikumus, tostarp cenu dažu vai visu tās biedru svaigpiena produkcijai.
Ņemot vērā visus šos apstākļus, pamatlietā aplūkotais tiesiskais regulējums šķiet piemērots, lai novērstu risku, ka līguma puse, kura tiek uzskatīta par vājāko, būtu spiesta pieņemt nepamatotus cenas samazinājumus, un tādējādi novērstu iespējamu negodīgu komercpraksi; tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Otrām kārtām attiecībā uz jautājumu, vai pamatlietā aplūkotais tiesiskais regulējums nepārsniedz to, kas ir nepieciešams, pirmkārt, ir jāņem vērā piena nozares, kā arī Lietuvas svaigpiena tirgus īpatnības, kas ir atgādinātas šī sprieduma 22.–24. un 38. punktā. Šīs īpatnības ir saistītas ar to, ka Lietuvas tirgū negodīgas komercprakses dēļ nebija efektīvas konkurences, un ar to, ka svaigpiens ir produkts, kurš ātri bojājas, kas praksē neļauj ražotājiem atlikt pārdošanu, ja pastāv negodīga komercprakse, tāpat neļauj nonākt konfliktā ar šiem pircējiem, jo tas var apdraudēt komercattiecības, kā arī ar to, ka piena ražotāji nepietiekami sadarbojas minētajā tirgū. Kā ir norādījusi iesniedzējtiesa, pirms Likuma par negodīgas prakses aizliegumu pieņemšanas pircēji informēja ražotājus par cenu, par kādu tie iepērk svaigpienu; nekāda iepriekšēja apspriešanās nevarēja notikt.
Turklāt no lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka, neraugoties uz centieniem ar dažādiem līdzekļiem sekmēt svaigpiena ražotāju sadarbību, nepietiekami daudz ražotāju sadarbojas, tādējādi neviena svaigpiena ražotāju organizācija Regulas Nr. 1308/2013 izpratnē nav varējusi izveidoties.
Otrkārt, no lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka svaigpienam, lai to varētu pārdot, ir jāatbilst atsevišķām kvalitātes prasībām, kas ar ministra rīkojumu noteiktas attiecībā uz tā tauku un olbaltumvielu saturu, kā arī attiecībā uz tā kvalitātes rādītājiem, piemēram, krāsu, smaržu, konsistenci, temperatūru, garšu, skābumu, tīrību, absorbciju, neitralizācijas līdzekļiem un antibakteriālajām vielām.
Saskaņā ar šajā lēmumā sniegtajām norādēm, ja piens neatbilst citiem piena kvalitātes rādītājiem, piemēram, kopējam baktēriju skaitam, somatisko šūnu skaitam un antibakteriālo vielu skaitam, kā arī piena sasalšanas temperatūrai, tiek piemēroti atskaitījumi, kuru apmērs paredzēts minētajos noteikumos. Turklāt, kā norāda Lietuvas valdība, piemaksas vai uzcenojumi bez ierobežojumiem varētu tikt paredzēti attiecībā uz labākas kvalitātes pienu.
Kā norāda iesniedzējtiesa, no tā izriet, ka pirkuma cena, kas samaksāta konkrētam svaigpiena ražotājam, kurš neietilpst atzītā piena ražotāju organizācijā, var būt atkarīga no ražotāju grupas, kurā tas ir klasificēts, ņemot vērā pārdodamo piena apjomu, kā arī tā piegādes veidu, kā arī šī produkta sastāvu un kvalitāti.
Šajā ziņā, kā ir norādīts šī sprieduma 32. punktā, no Regulas Nr. 1308/2013 148. panta 2. punkta c) apakšpunkta i) punkta izriet, ka cenu var aprēķināt, apvienojot līgumā noteiktos dažādos faktorus, kuri var ietvert tirgus rādītājus, tostarp piegādātā svaigpiena kvalitāti vai sastāvu.
Šādos apstākļos un ņemot vērā kopējās lauksaimniecības politikas mērķus, kā arī tirgus kopīgās organizācijas pienācīgu darbību, pamatlietā aplūkotais tiesiskais regulējums nepārsniedz to, kas ir nepieciešams tajā izvirzīto mērķu sasniegšanai. Tomēr iesniedzējtiesai, kurai vienīgajai ir tiešas zināšanas par tajā izskatāmo lietu, ir jāpārbauda, vai pasākumi, kas veikti, lai novērstu negodīgu komercpraksi, stiprinot piena ražotāju, kuri neietilpst atzītā piena ražotāju organizācijā, spēju apspriest darījumus, un tādējādi veicinātu ražošanas dzīvotspējīgu attīstību, nodrošinot piena ražotājiem taisnīgus apstākļus, ierobežojot cenas brīvas apspriešanas principu, nepārsniedz to, kas ir nepieciešams.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1308/2013 148. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds paredzēts Likuma par negodīgas prakses aizliegumu 3. panta 3. punkta 1. apakšpunktā, ar kuru, lai novērstu negodīgu komercpraksi, svaigpiena pircējiem ir aizliegts ražotājiem, par kuriem ir uzskatāms, ka tie atbilstoši dienā pārdodamajam piena apjomam ietilpst vienā un tajā pašā grupā, maksāt atšķirīgu pirkuma cenu par svaigpienu, kam ir tāds pats sastāvs un kvalitāte, kā arī kas tiek piegādāts tādā pašā veidā, ciktāl minētais tiesiskais regulējums ir piemērots, lai nodrošinātu izvirzītā mērķa sasniegšanu un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams minētā mērķa sasniegšanai; tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Par otro jautājumu
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 1308/2013 148. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir paredzēts Likuma par negodīgas prakses aizliegumu 3. panta 3. punkta 3. apakšpunktā un 5. pantā, kurā svaigpiena pircējam ir aizliegts nepamatoti samazināt cenu, par kādu notikusi vienošanās ar ražotāju, un kurā jebkuram cenas samazinājumam par vairāk nekā 3 % ir prasīta kompetentās valsts iestādes atļauja.
Pirmkārt, kā izriet no šī sprieduma 43.–45. un 48.–54. punkta, ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1308/2013 148. pants neliedz dalībvalstīm veikt pasākumus negodīgas komercprakses novēršanas jomā, kā rezultātā tiek noteikts cenas brīvas apspriešanas process, pat ja šie pasākumi ietekmē cenas, kas maksājama par svaigpiena piegādi, brīvas apspriešanas principu un tādējādi iekšējā tirgus darbību attiecīgajā nozarē.
Tomēr, kā ir norādīts šī sprieduma 56. punktā, šādam tiesiskajam regulējumam ir jābūt piemērotam, lai nodrošinātu vēlamā mērķa sasniegšanu, un tas nedrīkst pārsniegt to, kas nepieciešams šī mērķa sasniegšanai.
Šajā gadījumā, kā ir konstatēts šī sprieduma 46. punktā, pamatlietā aplūkotā tiesiskā regulējuma mērķis galvenokārt ir novērst svaigpiena pircēju negodīgu komercpraksi attiecībā pret pusi, kura tiek uzskatīta par vājāko, proti, svaigpiena ražotājiem.
Šajā ziņā Lietuvas valdība ir precizējusi, ka ar Likuma par negodīgas prakses aizliegumu 3. panta 3. punkta 3. apakšpunktu un 5. pantu bija paredzēts ieviest garantijas, ka, līdzko starp svaigpiena pircēju un pārdevēju būs noslēgts līgums un līdzko būs konstatēts, ka līgumā ir noteikta cena, par kuru notikusi vienošanās, vairs nebūs iespējams bez objektīva iemesla un negodīgi samazināt šo cenu.
Otrkārt, kā ir norādījusi [Lietuvas] valdība, kā arī Vācijas valdība, nešķiet, ka šīs tiesību normas ietekmētu cenas brīvas apspriešanas principu, kas izriet no Regulas Nr. 1308/2013 148. panta. Proti, minētās normas, šķiet, neattiecas ne uz pašu šīs cenas apspriešanu, ne citām līguma sastāvdaļām, bet gan tās attiecas uz minētās cenas izmaiņām, ko viena no līguma pusēm pēc līguma noslēgšanas veikusi vienpusēji un bez nekādas apspriešanas, kā arī bez nekādas līgumiskas vienošanās minētā līguma izpildes laikā; tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Treškārt, attiecībā uz jautājumu, vai minētās normas ir piemērotas, lai nodrošinātu izvirzītā mērķa sasniegšanu, nepārsniedzot to, kas ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai, ir jānorāda, ka ar Likuma par negodīgas prakses aizliegumu 3. panta 3. punkta 3. apakšpunktu un 5. pantu tiek nodrošināts, ka pircējs ievēro cenu, par kādu ir panākta vienošanās ar ražotāju, ja nav objektīva elementa, kas pamato šīs cenas samazinājumu. Šīs tiesību normas turklāt ļauj novērst pircēju mēģinājumus izdarīt spiedienu uz piena ražotājiem, lai panāktu cenu pārskatīšanu, tās samazinot, kā arī aizsargāt piena ražotājus pret patvaļīgu minētās cenas izmaiņu noteikšanu. Turklāt minēto normu rezultātā arī tiek veicināta pušu noslēgtā rakstiskā līguma pienācīga izpilde, kā arī zināma svaigpiena cenu stabilitāte.
Ņemot vērā šos apstākļus, pamatlietā aplūkotais tiesiskais regulējums šķiet piemērots vēlamā mērķa sasniegšanai.
Visbeidzot, attiecībā uz to, vai šis tiesiskais regulējums nepārsniedz to, kas ir nepieciešams, kā izriet no šī sprieduma 63. punkta, ir jāņem vērā piena nozares, kā arī Lietuvas svaigpiena tirgus īpatnības, kuras tostarp ir saistītas ar efektīvas konkurences neesamību šajā tirgū un svaigpienam raksturīgo ātro bojāšanos, kas praksē neļauj ražotājiem atlikt piegādi, ja pastāv negodīga komercprakse, tāpat neļauj nonākt konfliktā ar šiem pircējiem, jo tas var apdraudēt komercattiecības.
Tāpat ir jānorāda, ka Likuma par negodīgas prakses aizliegumu 3. panta 3. punkta 3. apakšpunktā un 5. pantā nav aizliegti jebkādi cenas, par kādu notikusi vienošanās, samazinājumi, bet ir tikai paredzēts, ka šādiem samazinājumiem ir jābūt objektīvi pamatotiem, lielāku samazinājumu gadījumā pirms tam saņemot kompetentās administratīvās iestādes atļauju. Turklāt nešķiet, ka šīs normas liegtu pusēm līgumā iekļaut noteikumus, kas ļauj samazināt noteikto cenu, ja rodas objektīvi apstākļi, par kuriem puses ir vienojušās.
Turklāt ir jānorāda, ka Regulas Nr. 1308/2013 148. panta 4. punkta otrajā daļā dalībvalstīm ir atļauts izņēmuma veidā no visu līgumu par svaigpiena piegādēm sastāvdaļu – tostarp cenu – brīvas apspriešanas principa noteikt vismaz sešu mēnešu minimālo ilgumu, kas ir piemērojams rakstiskajiem līgumiem starp lauksaimnieku un pirmo svaigpiena pircēju.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1308/2013 148. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds paredzēts Likuma par negodīgas prakses aizliegumu 3. panta 3. punkta 3. apakšpunktā un 5. pantā, ar kuru, lai novērstu negodīgu komercpraksi, svaigpiena pircējam ir aizliegts nepamatoti samazināt cenu, par kādu notikusi vienošanās ar ražotāju, un kurā jebkuram cenas samazinājumam par vairāk nekā 3 % ir prasīta kompetentās valsts iestādes atļauja.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1308/2013 (2013. gada 17. decembris), ar ko izveido lauksaimniecības produktu tirgu kopīgu organizāciju un atceļ Padomes Regulas (EEK) Nr. 922/72, (EEK) Nr. 234/79, (EK) Nr. 1037/2001 un (EK) Nr. 1234/2007, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2017/2393 (2017. gada 13. decembris), 148. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds paredzēts 2015. gada 25. jūnija
Lietuvos Respublikos Ūkio subjektų, perkančių‑parduodančių žalią pieną ir prekiaujančių pieno gaminiais, nesąžiningų veiksmų draudimo įstatymas Nr. XII‑1907
(Lietuvas Republikas Likums Nr. XII‑1907 par Lietuvas saimnieciskās darbības subjektu, kuri pērk un pārdod svaigpienu un piena produktus, negodīgas prakses aizliegumu), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2015. gada 22. decembra likumu, 3. panta 3. punkta 1. apakšpunktā, ar kuru, lai novērstu negodīgu komercpraksi, svaigpiena pircējiem ir aizliegts ražotājiem, par kuriem ir uzskatāms, ka tie atbilstoši dienā pārdodamajam piena apjomam ietilpst vienā un tajā pašā grupā, maksāt atšķirīgu pirkuma cenu par svaigpienu, kam ir tāds pats sastāvs un kvalitāte, kā arī kas tiek piegādāts tādā pašā veidā, ciktāl minētais tiesiskais regulējums ir piemērots, lai nodrošinātu izvirzītā mērķa sasniegšanu un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams minētā mērķa sasniegšanai; tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

2)
Regulas Nr. 1308/2013, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu 2017/2393, 148. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds paredzēts Lietuvas Republikas 2015. gada 25. jūnija Likuma Nr. XII‑1907 par Lietuvas saimnieciskās darbības subjektu, kuri pērk un pārdod svaigpienu un piena produktus, negodīgas prakses aizliegumu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2015. gada 22. decembra likumu, 3. panta 3. punkta 3. apakšpunktā un 5. pantā, ar kuru, lai novērstu negodīgu komercpraksi, svaigpiena pircējam ir aizliegts nepamatoti samazināt cenu, par kādu notikusi vienošanās ar ražotāju, un kurā jebkuram cenas samazinājumam par vairāk nekā 3 % ir prasīta kompetentās valsts iestādes atļauja.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – lietuviešu.