CELEX: 62006TJ0050(02)
Statsstøtte
direktiv 92/81/EØF
punktafgifter på mineralolie
mineralolie anvendt som brændstof til produktion af aluminiumoxid
punktafgiftsfritagelse
eksisterende eller ny støtte
artikel 1, litra b), nr. i), iii) og iv), i forordning (EF) nr. 659/1999
retssikkerhed
berettiget forventning
rimelig frist
princippet om god forvaltningsskik
magtfordrejning
begrundelsespligt
begrebet statsstøtte
fordel
påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne
konkurrencefordrejning

Tvistens baggrund
Den omtvistede fritagelse
Aluminiumoxid (eller alumina) er et hvidt pulver, der hovedsageligt anvendes i smelteovne til produktion af aluminium. Det fremstilles på basis af bauxitmalm gennem en oprensningsproces, hvis sidste fase består i kalcinering. Over 90% af den kalcinerede aluminiumoxid bruges til at producere aluminium i smelteanlæg. Resten videreforarbejdes og bruges til kemiske formål. Der findes to særskilte produktmarkeder, nemlig et marked for metallurgisk aluminiumoxid (kaldet »smelter grade alumina«, herefter »SGA«) og et marked for kemisk aluminiumoxid (kaldet »chemical grade alumina«, herefter »CGA«). Mineralolier kan anvendes som brændsel ved aluminiumoxidproduktion.
Der findes kun én enkelt producent af aluminiumoxid i Irland, én enkelt i Italien og én enkelt i Frankrig. I Irland drejer det sig om Aughinish Alumina Ltd (herefter »AAL«), som har hjemsted i Shannon-regionen. Der findes ligeledes aluminiumoxidproducenter i Tyskland, i Spanien, i Grækenland, i Ungarn og i Det Forenede Kongerige.
Irland har siden den 12. maj 1983 ydet punktafgiftsfritagelse for mineralolier anvendt til produktion af aluminiumoxid (herefter »den omtvistede fritagelse«). Den omtvistede fritagelse blev indført i irsk ret ved Statutory instrument No 126/1983, Imposition of Duties (No 265) (Excise Duty on Hydrocarbon Oils) Order, 1983 (anordning om afgifter (nr. 265) (punktafgift på kulbrinteolier)) af 12. maj 1983 (herefter »anordningen af 1983«).
Der blev givet tilladelse til at anvende den omtvistede fritagelse i Shannon-regionen ved Rådets beslutning 92/510/EØF af 19. oktober 1992 om bemyndigelse af medlemsstaterne til fortsat at anvende de eksisterende punktafgiftsnedsættelser eller - fritagelser, der gælder for visse typer mineralolie, når disse anvendes til særlige formål, i overensstemmelse med procedurerne i artikel 8, stk. 4, i direktiv 92/81/EØF (
EFT L 316, s. 16
). Rådet for Den Europæiske Union revurderede og forlængede denne tilladelse til og med den 31. december 1998 ved beslutning 97/425/EF af 30. juni 1997 om bemyndigelse af medlemsstaterne til fortsat at anvende de gældende punktafgiftsnedsættelser eller -fritagelser for visse typer mineralolie, når disse benyttes til særlige formål, i overensstemmelse med proceduren i direktiv 92/81/EØF (
EFT L 182, s. 22
). Rådet forlængede på ny tilladelsen til og med den 31. december 2000 ved beslutning 1999/880/EF af 17. december 1999 om bemyndigelse af medlemsstaterne til at anvende eller fortsat anvende de gældende punktafgiftsnedsættelser eller -fritagelser for visse typer mineralolie, når disse benyttes til særlige formål, i overensstemmelse med proceduren i direktiv 92/81/EØF (
EFT L 331, s. 73
).
Ved Rådets beslutning 2001/224/EF af 12. marts 2001 om punktafgiftsnedsættelser og -fritagelser for visse mineralolier, når disse anvendes til særlige formål (
EFT L 84, s. 23
) – dvs. den sidste rådsbeslutning vedrørende den omtvistede fritagelse – blev den nævnte fritagelse forlænget til og med den 31. december 2006. Ifølge femte betragtning til beslutningen »foregriber [denne beslutning] ikke resultatet af eventuelle fremtidige sager om forvridning af det indre marked, som anlægges navnlig i henhold til [artikel 87 EF og 88 EF]«, og »[d]en fritager heller ikke medlemsstaterne for i henhold til [artikel 88 EF] at underrette Kommissionen om eventuelle statsstøtteprojekter«.
Den administrative procedure
Irland underrettede ved skrivelse af 28. januar 1983 Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber om, at denne medlemsstat stod i begreb med at opfylde et tilsagn, som den i april 1970 havde afgivet over for Alcan Aluminium Ltd (herefter »Alcan«) i forbindelse med opførelsen i Shannon-regionen af en fabrik til produktion af aluminiumoxid, der siden er blevet overdraget til AAL, og som vedrørte en punktafgiftsfritagelse for mineralolie, der anvendtes som brændstof til produktion af aluminiumoxid på denne fabrik. Ved skrivelse af 22. marts 1983 meddelte Kommissionen, at denne fritagelse udgjorde statsstøtte, der skulle anmeldes. Kommissionen præciserede ligeledes, at den – hvis støtten først skulle ydes på det tidspunkt, hvor denne institution skrev – ville kunne betragte skrivelsen af 28. januar 1983 som en anmeldelse som omhandlet i artikel 88, stk. 3, EF. Ved skrivelse af 6. maj 1983 anmodede Irland Kommissionen om at betragte skrivelsen af 28. januar 1983 således. Kommissionen vedtog ikke nogen beslutning i anledning af denne korrespondance.
Ved skrivelse af 17. juli 2000 anmodede Kommissionen Irland om at anmelde den omtvistede fritagelse til den. Ved skrivelse af 27. september 2000 gentog Kommissionen denne anmodning over for Irland, som den udbad sig supplerende oplysninger fra. Irland svarede ved skrivelse af 18. oktober 2000.
Ved beslutning K(2001) 3296 af 30. oktober 2001 indledte Kommissionen proceduren efter artikel 88, stk. 2, EF vedrørende den omtvistede fritagelse (herefter »den formelle undersøgelsesprocedure«). Denne beslutning blev meddelt Irland ved skrivelse af 5. november 2001 og offentliggjort i
De Europæiske Fællesskabers Tidende
den 2. februar 2002 (
EFT C 30, s. 25
).
Efter ved telefaxmeddelelse af 1. december 2001 at have anmodet om en udsættelse af fristen, som blev indrømmet den 7. december 2001, fremsatte Irland sine bemærkninger ved skrivelse af 8. januar 2002.
Ved skrivelse af 18. februar 2002 anmodede Kommissionen Irland om supplerende oplysninger.
Ved skrivelser af 26. og 28. februar samt af 1. marts 2002 modtog Kommissionen bemærkninger fra henholdsvis AAL, Eurallumina SpA, Alcan Inc. og Association européenne de l’aluminium. Disse bemærkninger blev ved skrivelser af 26. marts 2002 meddelt Irland.
Ved skrivelse af 26. april 2002 besvarede Irland den anmodning, som Kommissionen havde tilsendt denne medlemsstat, med sin skrivelse af 18. februar 2002.
Aluminiumoxid I-beslutningen
Den 7. december 2005 vedtog Kommissionen beslutning 2006/323/EF om den punktafgiftsfritagelse for mineralolie anvendt som brændstof til produktion af aluminiumoxid i Gardanne, i Shannon-regionen og på Sardinien, som henholdsvis Frankrig, Irland og Italien har indført (
EUT 2006, L 119, s. 12
, herefter »aluminiumoxid I-beslutningen«).
Aluminiumoxid I-beslutningen vedrører perioden før den 1. januar 2004, som var datoen for ikrafttrædelsen af Rådets direktiv 2003/96/EF af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet (
EUT L 283, s. 51
), der med virkning fra den 31. december 2003 ophævede Rådets direktiv 92/81/EØF af 19. oktober 1992 om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for mineralolier (
EFT L 316, s. 12
) og Rådets direktiv 92/82/EØF af 19. oktober 1992 om indbyrdes tilnærmelse af punktafgiftssatserne for mineralolier (
EFT L 316, s. 19
) (57. betragtning). Den formelle undersøgelsesprocedure blev dog ved aluminiumoxid I-beslutningen forlænget med perioden efter den 31. december 2003 (92. betragtning).
I aluminiumoxid I-beslutningens dispositive del bestemmes navnlig følgende:
»
Artikel 1
De fritagelser fra punktafgift, som Frankrig, Irland og Italien har ydet for svær brændselsolie anvendt til produktion af aluminiumoxid indtil [den] 31. december 2003, udgør statsstøtte som omhandlet i […] artikel 87, stk. 1, [EF].
Artikel 2
I det omfang, hvor den er uforenelig med fællesmarkedet, skal støtte ydet i perioden mellem [den] 17. juli 1990 og [den] 2. februar 2002 ikke tilbagesøges, da dette ville være i strid med generelle fællesskabsretlige principper.
Artikel 3
Støtte som omhandlet i artikel 1, der er ydet i perioden mellem [den] 3. februar 2002 og [den] 31. december 2003, er forenelig med fællesmarkedet efter […] artikel 87, stk. 3, [EF] for så vidt støttemodtagerne betalte en afgift på mindst 13,01 EUR pr. 1000 kg svær brændselsolie.
Artikel 4
Støtte […], der er ydet i perioden mellem [den] 3. februar 2002 og [den] 31. december 2003, er uforenelig med fællesmarkedet efter […] artikel 87, stk. 3, [EF] for så vidt støttemodtagerne ikke betalte en afgift på mindst 13,01 EUR pr. 1000 kg svær brændselsolie.
Artikel 5
1.   Frankrig, Irland og Italien træffer de nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge den i artikel 4 omhandlede ulovlige statsstøtte fra støttemodtagerne.
[…]
5.   Frankrig, Irland og Italien påbyder senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning modtagerne af den i artikel 4 omhandlede ulovlige støtte at tilbagebetale den ulovligt ydede støtte med tillæg af renter.«
Retsforhandlinger og parternes påstande
Ved stævninger indleveret til Rettens Justitskontor henholdsvis den 17. og den 23. februar 2006 anlagde Irland og AAL de foreliggende søgsmål, der blev registreret under henholdsvis sagsnummer T-50/06 og T-69/06.
Ved særskilt dokument indgået til Rettens Justitskontor den 22. marts 2006 fremsatte AAL i henhold til artikel 242 EF begæring om foreløbige forholdsregler med henblik på udsættelse af gennemførelsen af aluminiumoxid I-beslutningen, i den udstrækning denne beslutning vedrørte dette selskab. Denne begæring blev registreret under sagsnummer T-69/06 R. Ved kendelse af 2. august 2006 tog Rettens præsident ikke nævnte begæring til følge og udsatte afgørelsen om sagens omkostninger.
I henhold til artikel 14 i Rettens procesreglement af 2. maj 1991 og efter forslag fra Anden Afdeling besluttede Retten, efter at have hørt parterne i overensstemmelse med procesreglementets artikel 51, at henvise den foreliggende sag til et udvidet dommerkollegium.
Ved kendelse af 24. maj 2007 forenede formanden for Rettens Anden Udvidede Afdeling, efter at have hørt parterne, sagerne T-50/06, T-56/06, T-60/06, T-62/06 og T-69/06 (herefter »aluminiumoxid I-sagerne«) med henblik på den mundtlige forhandling i overensstemmelse med artikel 50 i procesreglementet af 2. maj 1991.
Retten forenede ved dom af 12. december 2007, Irland m.fl. mod Kommissionen (
T-50/06, T-56/06, T-60/06, T-62/06 og T-69/06
,
EU:T:2007:383
), aluminiumoxid I-sagerne med henblik på dommen, annullerede aluminiumoxid I-beslutningen og frifandt i øvrigt Kommissionen i sag T-62/06.
Ved stævning af 26. februar 2008 iværksatte Kommissionen appel til prøvelse af denne dom fra Retten.
Domstolen ophævede ved dom af 2. december 2009, Kommissionen mod Irland m.fl. (
C-89/08 P
, Sml,
EU:C:2009:742
), dom Irland m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis
ovenfor (
EU:T:2007:383
), i det omfang Retten havde annulleret aluminiumoxid I-beslutningen, hjemviste aluminiumoxid I-sagerne til Retten og udsatte afgørelsen om sagsomkostningerne
Efter dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis
ovenfor (
EU:C:2009:742
), og i overensstemmelse med artikel 118, stk. 1, i procesreglementet af 2. maj 1991 blev aluminiumoxid I-sagerne ved afgørelse truffet af Rettens præsident den 18. december 2009 henvist til Anden Udvidede Afdeling.
Ved kendelse afsagt af formanden for Anden Udvidede Afdeling den 1. marts 2010 blev aluminiumoxid I-sagerne forenet med henblik på den skriftlige og den mundtlige forhandling samt dommen. Ved afgørelse truffet af Rettens præsident den 20. september 2010 blev aluminiumoxid I-sagerne henvist til Fjerde Udvidede Afdeling.
Ved dom af 21. marts 2012, Irland mod Kommissionen (
T-50/06 RENV, T-56/06 RENV, T-60/06 RENV, T-62/06 RENV og T-69/06 RENV
, Sml,
EU:T:2012:134
), annullerede Retten aluminiumoxid I-beslutningen, for så vidt som det heri blev fastslået, eller for så vidt som den byggede på konstateringen af, at de fritagelser for punktafgift på mineralolie anvendt som brændstof til produktion af aluminiumoxid, som Den Franske Republik, Irland og Den Italienske Republik havde indrømmet til og med den 31. december 2003 (herefter »punktafgiftsfritagelserne«), udgjorde statsstøtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF, og i den udstrækning det bestemtes i beslutningen, at Den Franske Republik, Irland og Den Italienske Republik skulle træffe de nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge fritagelserne hos de virksomheder, de var kommet til gode, i det omfang de pågældende virksomheder ikke havde betalt en punktafgift på mindst 13,01 EUR pr. 1000 kg svær brændselsolie.
Ved stævning af 1. juni 2012 iværksatte Kommissionen appel til prøvelse af denne dom fra Retten.
Domstolen ophævede ved dom af 10. december 2013, Kommissionen mod Irland m.fl. (
C-272/12 P
, Sml,
EU:C:2013:812
), dom Irland mod Kommissionen, nævnt i præmis
ovenfor (
EU:T:2012:134
), hjemviste aluminiumoxid I-sagerne til Retten og udsatte afgørelsen om sagsomkostningerne.
Efter dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis
ovenfor (
EU:C:2013:812
), blev aluminiumoxid I-sagerne ved afgørelser truffet af Rettens præsident den 21. januar og den 10. marts 2014 henvist til Første Afdeling.
I henhold til artikel 119, stk. 1, i procesreglementet af 2. maj 1991 afgav parterne skriftlige indlæg henholdsvis den 21. februar 2014 for Irlands vedkommende og den 14. april 2014 for Kommissionens vedkommende, i sag T-50/06 RENV II, samt den 26. februar 2014 for AAL’s vedkommende og den 15. april 2014 for Kommissionens vedkommende, i sag T-69/06 RENV II. Sagsøgerne angav dog i deres skriftlige indlæg, at de fastholdt alle de anbringender, der var blevet gjort gældende til støtte for deres påstande i de foreliggende søgsmål. Kommissionen tog dette til efterretning i sine skriftlige indlæg.
Ved afgørelse truffet af Rettens præsident den 30. september 2014 er aluminiumoxid I-sagerne i medfør af artikel 118, stk. 1, i procesreglementet af 2. maj 1991 blevet henvist til Første Udvidede Afdeling.
På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling, og den har som en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse, vedtaget i henhold til artikel 64, stk. 3, litra d), i procesreglementet af 2. maj 1991, i sag T-50/06 RENV II anmodet Irland om at fremlægge skrivelserne af 8. januar og 26. april 2002 (jf. præmis 9 og 12 ovenfor). Irland har efterkommet denne anmodning inden for den fastsatte frist.
Ved kendelse afsagt af formanden for Første Udvidede Afdeling den 23. marts 2015 er de foreliggende sager blevet forenet med henblik på den mundtlige forhandling og dommen.
Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret mundtlige spørgsmål fra Retten i retsmødet den 6. maj 2015.
Irland har nedlagt følgende påstande:
—
Aluminiumoxid I-beslutningen annulleres, for så vidt som denne beslutning vedrører den omtvistede fritagelse.
—
Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
AAL har nedlagt følgende påstande:
—
Aluminiumoxid I-beslutningen annulleres, for så vidt som den vedrører dette selskab.
—
Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
—
Frifindelse.
—
Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Retlige bemærkninger
Det skal indledningsvis bemærkes, at de foreliggende søgsmål begge må fortolkes således, at de i det væsentlige tilsigter en annullation af aluminiumoxid I-beslutningen, for så vidt som det heri fastslås, at Irland mellem den 3. februar 2002 og den 31. december 2003 har ydet statsstøtte på grundlag af den omtvistede fritagelse (herefter »den omtvistede støtte«), og for så vidt som det heri pålægges Irland at tilbagesøge denne støtte (herefter »den anfægtede beslutning«). I dette omfang har disse søgsmål den samme sagsgenstand.
Til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II har Irland i det væsentlige fremsat fire anbringender. Det første anbringende vedrører en retlig fejl ved kvalificeringen af den omtvistede støtte i forhold til artikel 88 EF. Det andet anbringende vedrører en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet, af princippet om afskæring af indsigelser og af artikel 8, stk. 5, i direktiv 92/81. Det tredje anbringende vedrører en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Med det fjerde anbringende gøres det i det væsentlige gældende, at der er sket en tilsidesættelse af princippet om afskæring af indsigelser og begået magtfordrejning.
Til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II har AAL fremsat seks anbringender. Det første anbringende vedrører i det væsentlige en retlig fejl ved kvalificeringen af den omtvistede fritagelse i forhold til artikel 88 EF. Med det andet anbringende gøres det i det væsentlige gældende, at der er sket en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet og af princippet om, at institutionernes retsakter har effektiv virkning, samt at der er sket kompetenceoverskridelse og begået magtfordrejning. Det tredje anbringende vedrører en tilsidesættelse af de krav, der følger af artikel 3, stk. 1, litra m), EF og af artikel 157 EF. Det fjerde anbringende vedrører en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og af retssikkerhedsprincippet. Det femte anbringende vedrører i det væsentlige en tilsidesættelse af princippet om overholdelse af en rimelig frist, af retssikkerhedsprincippet og af princippet om god forvaltningsskik, som er forbundet med den urimeligt lange varighed af den formelle undersøgelsesprocedure. Det sjette anbringende vedrører i det væsentlige en tilsidesættelse af begrundelsespligten og af artikel 87, stk. 1, EF.
Der skal først ske en behandling af de anbringender, hvormed sagsøgerne i det væsentlige har bestridt, at reglerne om statsstøtte finder anvendelse på den omtvistede fritagelse, dvs. dels det andet anbringende vedrørende en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet, af princippet om afskæring af indsigelser og af artikel 8, stk. 5, i direktiv 92/81, og det fjerde anbringende, der er støttet på, at der er sket en tilsidesættelse af princippet om afskæring af indsigelser og begået magtfordrejning, hvilke anbringender er blevet fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II, dels det andet anbringende, hvormed det gøres gældende, at der er sket en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet og af princippet om, at institutionernes retsakter har effektiv virkning, samt at der er sket kompetenceoverskridelse og begået magtfordrejning, og det tredje anbringende vedrørende en tilsidesættelse af de krav, der følger af artikel 3, stk. 1, litra m), EF og af artikel 157 EF, hvilke anbringender er blevet fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II.
Der skal dernæst ske en behandling af det anbringende, hvormed AAL i det væsentlige har gjort indsigelse imod kvalificeringen af den omtvistede fritagelse som statsstøtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1 EF, for perioden indtil den 31. december 2003, dvs. det sjette anbringende, der er fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II, og som vedrører en tilsidesættelse af begrundelsespligten og af artikel 87, stk. 1, EF.
Der skal efterfølgende ske en behandling af de anbringender, med hvilke sagsøgerne i det væsentlige har kritiseret kvalificeringen af den omtvistede fritagelse som ny støtte og ikke eksisterende støtte som omhandlet i artikel 88 EF, dvs. det første anbringende, som er fremsat til støtte for hvert af de foreliggende søgsmål, og som vedrører en retlig fejl ved kvalificeringen af den omtvistede støtte i forhold til artikel 88 EF.
Endelig og afslutningsvis skal der ske en behandling af de anbringender, med hvilke sagsøgerne i det væsentlige har anfægtet tilbagesøgningen af den omtvistede støtte, dvs. dels det tredje anbringende vedrørende en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, som er blevet fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II, dels det fjerde anbringende vedrørende en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og af retssikkerhedsprincippet og det femte anbringende vedrørende en tilsidesættelse af princippet om overholdelse af en rimelig frist, af retssikkerhedsprincippet og af princippet om god forvaltningsskik, som er forbundet med den urimelig lange varighed af den formelle undersøgelsesprocedure, hvilke anbringender er blevet fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II.
Dels det andet anbringende vedrørende en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet, af princippet om afskæring af indsigelser og af artikel 8, stk. 5, i direktiv 92/81 og det fjerde anbringende om, at der er sket en tilsidesættelse af princippet om afskæring af indsigelser og begået magtfordrejning, hvilke anbringender er blevet fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II, dels det andet anbringende, hvormed det gøres gældende, at der er sket en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet og af princippet om, at institutionernes retsakter har effektiv virkning, samt at der er sket kompetenceoverskridelse og begået magtfordrejning, hvilket anbringende er blevet fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II
I forbindelse med det andet anbringende, der er fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II, har Irland kritiseret Kommissionen for at have tilsidesat retssikkerhedsprincippet, således som fortolket i retspraksis, ved i forhold til den omtvistede fritagelse at have vedtaget en beslutning, der skaber virkninger, som er i modstrid med de virkninger, der er skabt af beslutning 2001/224, eftersom Kommissionen med aluminiumoxid I-beslutningen fastslog, at den omtvistede støtte udgjorde støtte, der var uforenelig med fællesmarkedet som omhandlet i artikel 87, stk. 3, EF, og som følgelig skulle tilbagesøges, på trods af, at Rådet med beslutning 2001/224 havde tilladt Irland at fortsætte med at anvende den omtvistede fritagelse indtil den 31. december 2006. Irland har i øvrigt gjort gældende, at Kommissionen har tilsidesat princippet om afskæring af indsigelser ved at vedtage den anfægtede beslutning, der har skabt virkninger, som er i modstrid med de virkninger, der er skabt af beslutning 2001/224, uden at have iværksat noget annullationssøgsmål på grundlag af artikel 230 EF til prøvelse af denne samme beslutning. Endelig har Irland anført, at Kommissionen ved at vedtage den anfægtede beslutning har tilsidesat artikel 8, stk. 5, i direktiv 92/81, eftersom denne institution, såfremt den vurderede, at den omtvistede fritagelse – som det ved beslutning 2001/224 var blevet tilladt Irland at anvende indtil den 31. december 2006 – var årsag til en konkurrencefordrejning eller var uforenelig med fællesmarkedet, burde have fulgt den i denne artikel fastsatte procedure og forelagt Rådet passende forslag med henblik på at ophæve eller ændre den meddelte tilladelse.
I forbindelse med det fjerde anbringende, der er fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II, har Irland i det væsentlige gjort gældende, at Kommissionen ved at vedtage den anfægtede beslutning har tilsidesat princippet om afskæring af indsigelser og begået magtfordrejning. Denne medlemsstat finder, at princippet om afskæring af indsigelser var til hinder for, at Kommissionen vedtog den anfægtede beslutning, for så vidt som denne institution var længe om at vedtage aluminiumoxid I-beslutningen, uagtet den viden, som den i kraft af beslutning 2001/224 havde om den omtvistede fritagelse og ydelsen af denne. Irland har for det første støttet sig på anmeldelsen i begyndelsen af 1983 af den omtvistede fritagelse til Kommissionen, som dernæst vedtog en positiv beslutning om denne fritagelse. Denne medlemsstat har for det andet støttet sig på, at Kommissionen siden 1995 har fået tilsendt regelmæssige oplysninger om de anslåede beløbsstørrelser af den omtvistede støtte, som Kommissionen har gentaget i sine støtteanmeldelser til Verdenshandelsorganisationen (WTO). Irland har for det tredje henvist til de bemyndigelsesbeslutninger, der blev vedtaget i 1997, i 1999 og i 2001 af Rådet med enstemmighed på forslag af Kommissionen. Denne medlemsstat har for det fjerde fremført, at Kommissionen ikke forelagde Rådet noget forslag i henhold til artikel 8, stk. 5, i direktiv 92/81, hvilket direktiv blev vedtaget i medfør af lex specialis i artikel 93 EF. Irland har for det femte henvist til, at Kommissionen ikke har iværksat noget annullationssøgsmål på grundlag af artikel 230 EF til prøvelse af beslutning 2001/224. Irland har for det sjette henvist til Kommissionens forsinkelse med vedtagelsen af aluminiumoxid I-beslutningen, hvilket var i strid med kravet om overholdelse af en rimelig frist, idet den nævnte beslutning blev vedtaget mere end 43 måneder efter Kommissionens modtagelse i april 2002 af Irlands besvarelse af den sidste anmodning om supplerende oplysninger, som denne institution havde fremsat. Denne medlemsstat har for det syvende påberåbt sig Kommissionens erklæringer og Rådets bemyndigelsesbeslutninger under hele den formelle undersøgelsesprocedures varighed, der gav grundlag for at antage, at den omtvistede støtte var blevet godkendt. Irland har for det ottende støttet sig på den adfærd, der er blevet udvist af Kommissionen, som under alle omstændigheder har behandlet den omtvistede støtte som værende eksisterende støtte. Irland har for det niende henvist til, at Kommissionen ikke har udstedt et påbud om indstilling af støtten i medfør af artikel 11, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af […] artikel [88 EF] (
EFT L 83, s. 1
), hvilket påbud ville have muliggjort en formindskelse af støttens indvirkning på fællesmarkedet og virkningerne af tilbagesøgningen af denne støtte på AAL. Irland har i øvrigt anført, at Kommissionen vedtog den anfægtede beslutning for at modvirke virkningerne af beslutning 2001/224, der tillod Irland at fortsætte med at anvende den omtvistede fritagelse indtil den 31. december 2006, selv om Kommissionen kun havde foreslået Rådet at forlænge den nævnte tilladelse indtil den 31. december 2002.
I forbindelse med det andet anbringende, der er fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II, har AAL anført, at Kommissionen har tilsidesat retssikkerhedsprincippet, således som fortolket i retspraksis, og princippet om, at institutionernes retsakter har effektiv virkning, og at denne institution har overskredet grænserne for sin egen kompetence derved, at den anfægtede beslutning i forhold til den omtvistede fritagelse skaber virkninger, som er i modstrid med de virkninger, der er skabt af beslutning 2001/224, eftersom det fastslås i aluminiumoxid I-beslutningen, at den støtte, der blev ydet på grundlag af den omtvistede fritagelse, var delvis uforenelig med fællesmarkedet og i dette omfang skulle tilbagesøges fra modtageren, bortset fra perioden fra den 17. juli 1990 til den 2. februar 2002, på trods af, at Rådet med beslutning 2001/224 forlængede Irlands tilladelse til at fortsætte med at anvende den omtvistede fritagelse indtil den 31. december 2006. AAL har i denne henseende for det første støttet sig på direktiv 92/81, der blev vedtaget i medfør af den lex specialis, som artikel 93 EF udgør, og som i henhold til artikel 87, stk. 1, EF gav Irland mulighed for at fravige statsstøttereglernes lex generalis, idet Rådets bemyndigelsesbeslutninger navnlig byggede på konstateringen af, at den omtvistede fritagelse ikke påvirkede konkurrencen eller ikke medførte nogen fordrejninger af fællesmarkedets funktion. AAL har for det andet fremført, at Kommissionen ikke har gjort brug af den i artikel 8, stk. 5, i direktiv 92/81 fastsatte procedure for at løse eventuelle konkurrencefordrejningsproblemer forbundet med den omtvistede fritagelse, således som denne var blevet godkendt af Rådet, samt at der ikke er blevet iværksat noget annullationssøgsmål i henhold til artikel 230 EF til prøvelse af beslutning 2001/224. Dette selskab har for det tredje støttet sig på forslaget til Rådets bemyndigelsesbeslutning af 29. november 1999 og på artikel 3 i forslaget til Rådets bemyndigelsesbeslutning af 15. november 2000, hvoraf det fremgik, at Kommissionen ikke agtede at vedtage en endelig negativ beslutning om statsstøtte inden udløbet af Rådets bemyndigelsesbeslutninger, og at den ikke ville anfægte den omtvistede støtte. AAL har for det fjerde støttet sig på Rådets bemyndigelsesbeslutninger forud for beslutning 2001/224, der ikke omtalte muligheden for en parallel anvendelse af statsstøttereglerne. Dette selskab har for det femte anført, at femte betragtning til beslutning 2001/224 ikke finder anvendelse på den omtvistede fritagelse, som er en eksisterende støtte, der blev anmeldt i januar 1983. AAL har for det sjette henvist til den ændring, som Kommissionen ved beslutning af 30. oktober 2001 foretog af sin politik som følge af indledningen af den formelle undersøgelsesprocedure vedrørende den omtvistede fritagelse, dvs. omkring fjorten måneder inden den udløbsdato for tilladelsen til at fortsætte med at anvende den nævnte fritagelse, som Kommissionen selv havde foreslået Rådet at anvende, nemlig den 31. december 2002. AAL har for det syvende henvist til den ulovlige adfærd, der bestod i, at Kommissionen ved at vedtage den anfægtede beslutning inddrog den tilladelse til at anvende den omtvistede fritagelse indtil den 31. december 2006, som Rådet havde meddelt ved beslutning 2001/224, og som følge heraf fratog direktiv 92/81 enhver mening og enhver effektiv virkning.
AAL har under alle omstændigheder gjort gældende, at Kommissionen selv alene under anvendelsen af statsstøttereglerne begik magtfordrejning i den anfægtede beslutning ved fejlagtigt at kvalificere den omtvistede støtte som ulovlig støtte, selv om denne var blevet godkendt af Rådet. Denne konklusion ændres ikke af det forhold, at Rådet meddelte en længere tilladelse end den af Kommissionen foreslåede, eftersom Rådet handlede retmæssigt inden for rammerne af sine beføjelser vedrørende harmonisering af skatter og afgifter.
Kommissionen har påstået disse anbringender forkastet som ugrundede.
Det skal indledningsvis bemærkes, at for så vidt som det fjerde anbringende, der er fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II, henviser til en implicit bemyndigelsesbeslutning, der i henhold til artikel 4, stk. 6, i forordning nr. 659/1999 kom til efter anmeldelsen af den omtvistede fritagelse til Kommissionen i begyndelsen af 1983, og som gjorde det muligt at ændre den anmeldte støtte til eksisterende støtte, er dette anbringende sammenfaldende med det første led i det første anbringende, der er fremsat til støtte for dette samme søgsmål, hvorfor der skal henvises til behandlingen af dette led (jf. præmis 135-163 nedenfor).
For så vidt som Irland under dække af dette samme anbringende synes at kritisere Kommissionen for at have tilsidesat den berettigede forventning, som den selv havde givet AAL om den omtvistede fritagelses lovlighed på grund af forsinkelsen med vedtagelsen af aluminiumoxid I-beslutningen, kan dette anbringende dernæst forstås som i det væsentlige vedrørende en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. I dette omfang er det sammenfaldende med det tredje anbringende, der er fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II, til behandlingen af hvilket der skal henvises (jf. præmis 205-263 nedenfor).
For så vidt som Irland i forbindelse med det fjerde anbringende, der er fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II, har kritiseret Kommissionen for at have været længe om at vedtage den anfægtede beslutning, har denne medlemsstat endelig i det væsentlige rejst et klagepunkt om en tilsidesættelse af princippet om overholdelse af en rimelig frist, der minder om det klagepunkt, som AAL har anført i forbindelse med det femte anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II, og som skal behandles sammen med dette sidstnævnte anbringende (jf. præmis 264-273 nedenfor).
Derudover rejser de foreliggende anbringender i det væsentlige det spørgsmål, om Kommissionen har tilsidesat retssikkerhedsprincippet og princippet om, at institutionernes retsakter har effektiv virkning, derved at den anfægtede beslutning skaber retsvirkninger, som er i modstrid med de retsvirkninger, der er skabt af beslutning 2001/224, hvilken beslutning udtrykkeligt skulle have tilladt Irland at fortsætte med at anvende den omtvistede fritagelse indtil den 31. december 2006, navnlig med den begrundelse, at den nævnte fritagelse ikke medførte nogen konkurrencedrejning.
Det andet og det fjerde anbringende, der er fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II, rejser desuden spørgsmålet om en eventuel tilsidesættelse af princippet om afskæring af indsigelser, som er forbundet med de modstridende retsvirkninger, der angiveligt er skabt af beslutning 2001/224 og af den anfægtede beslutning, samt om en eventuel tilsidesættelse af artikel 8, stk. 5, i direktiv 92/81, som er forbundet med, at Kommissionen inden vedtagelsen af den anfægtede beslutning ikke fulgte den i artikel 8, stk. 5, i direktiv 92/81 fastsatte procedure med henblik på at opnå en ændring eller en ophævelse af beslutning 2001/224.
Under det fjerde anbringende, der er fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II, har Irland i øvrigt kritiseret Kommissionen for ikke i den foreliggende sag at have udstedt et påbud om indstilling af den omtvistede støtte i medfør af artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 659/1999.
Endelig indebærer det fjerde anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II og det andet anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II, at det skal efterprøves, om Kommissionen eventuelt begik magtfordrejning i forbindelse med vedtagelsen af den anfægtede beslutning.
Hvad for det første angår klagepunktet om en tilsidesættelse af princippet om afskæring af indsigelser, der er blevet anført under det andet og det fjerde anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II, skal det bemærkes, at princippet om afskæring af indsigelser er et angelsaksisk retligt begreb, der ikke som sådan eksisterer i EU-retten, hvilket ikke udelukker, at visse principper, såsom retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og visse regler, såsom reglen om nemo potest venire contra factum proprium (hvorefter forvaltningsakter er bindende for forvaltningen), som følger af princippet om afskæring af indsigelser, kan anses for at være forbundet med eller beslægtet med dette princip. Følgelig skal det foreliggende klagepunkt forkastes som retligt ugrundet, for så vidt som det bygger på en tilsidesættelse af princippet om afskæring af indsigelser, hvilket ikke udelukker muligheden for at behandle Irlands argumenter, når disse kan anses for at være fremsat til støtte for et anbringende, som i det væsentlige vedrører retssikkerhedsprincippet eller princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
Hvad for det andet angår klagepunkterne om en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet og princippet om, at institutionernes retsakter har effektiv virkning, om en tilsidesættelse af artikel 8, stk. 5, i direktiv 92/81 eller om en kompetenceoverskridelse, hvilke er blevet anført under det andet anbringende, som er fremsat til støtte for hvert af de foreliggende søgsmål, eller under det fjerde anbringende, som er fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II, skal det først bemærkes, at det følger af princippet om tildelte kompetencer, som er fastsat i artikel 5 EF og i artikel 7 EF, at Det Europæiske Fællesskab handler inden for rammerne af de kompetencer og mål, der er tillagt det ved EF-traktaten, og at hver institution handler inden for rammerne af de beføjelser, som er tillagt den ved denne samme traktat.
Det følger i øvrigt af retspraksis, at der for institutionernes retsakter i princippet gælder en formodning for lovlighed, og at de derfor afføder retsvirkninger, så længe de ikke er blevet trukket tilbage, annulleret under et annullationssøgsmål eller erklæret ugyldige som følge af en præjudiciel forelæggelse eller en ulovlighedsindsigelse (jf. i denne retning dom af 15.6.1994, Kommissionen mod BASF m.fl.,
C-137/92 P
, Sml,
EU:C:1994:247
, præmis
, af 8.7.1999, Chemie Linz mod Kommissionen,
C-245/92 P
, Sml,
EU:C:1999:363
, præmis
, og af 5.10.2004, Kommissionen mod Grækenland,
C-475/01
, Sml,
EU:C:2004:585
, præmis
).
Endelig skal der erindres om, at retssikkerhedsprincippet er et almindeligt EU-retligt princip (jf. kendelse af 8.11.2007, Fratelli Martini og Cargill,
C-421/06
,
EU:C:2007:662
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Det følger af fast retspraksis, at retssikkerhedsprincippet skal sikre forudsigelighed i forbindelse med de situationer og retsforhold, der henhører under EU-retten (dom af 10.4.2003, Schulin,
C-305/00
, Sml,
EU:C:2003:218
, præmis
, og af 15.9.2005, Irland mod Kommissionen,
C-199/03
, Sml,
EU:C:2005:548
, præmis
). I den forbindelse er det væsentligt, at institutionerne overholder princippet om, at der ikke må ændres i en retsakt, der er vedtaget af dem, og som påvirker den retlige og faktiske stilling hos de retssubjekter, der er berørt deraf, hvorfor sådanne retsakter kun kan ændres under overholdelse af de gældende kompetence- og procedureregler (jf. dom af 21.10.1997, Deutsche Bahn mod Kommissionen,
T-229/94
, Sml,
EU:T:1997:155
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Overholdelsen af retssikkerhedsprincippet kræver ligeledes, at institutionerne principielt skal undgå uoverensstemmelser, der kan opstå i forbindelse med gennemførelsen af de forskellige bestemmelser i EU-retten, og det navnlig hvor disse bestemmelser har det samme formål, såsom at forhindre konkurrencefordrejning på fællesmarkedet (jf. i denne retning og analogt dom af 15.6.1993, Matra mod Kommissionen,
C-225/91
, Sml,
EU:C:1993:239
, præmis
og
, og af 31.1.2001, RJB Mining mod Kommissionen,
T-156/98
, Sml,
EU:T:2001:29
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Med hensyn til artikel 8, stk. 5, i direktiv 92/81 er denne bestemmelse affattet således:
»Finder Kommissionen, at de i stk. 4 omhandlede fritagelser og lempelser ikke længere kan opretholdes, navnlig på grund af illoyal konkurrence eller forstyrrelser af det indre marked eller af hensyn til Fællesskabets miljøbeskyttelsespolitik, forelægger den Rådet passende forslag. Rådet træffer afgørelse med enstemmighed om disse forslag.«
I den foreliggende sag modsiges den argumentation, der ligger til grund for de foreliggende klagepunkter – som Kommissionen med rette har bemærket – direkte af dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis
ovenfor (
EU:C:2013:812
).
I præmis 45-48 i dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis
ovenfor (
EU:C:2013:812
), anlagde Domstolen således en klar sondring mellem de respektive kompetencer hos Rådet og Kommissionen, dels vedrørende harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om punktafgifter, dels vedrørende statsstøtte. Domstolen udtalte desuden, at den procedure, der var fastsat i artikel 8, stk. 4, i direktiv 92/81, havde et formål og et anvendelsesområde, der var forskellige fra dem i den ordning, der var indført i artikel 88 EF.
Heraf udledte Domstolen i samme doms præmis 49, at en beslutning fra Rådet, der i overensstemmelse med artikel 8, stk. 4, i direktiv 92/81 gav en medlemsstat tilladelse til at indføre en fritagelse for punktafgifter, derfor ikke kunne have til følge, at Kommissionen blev forhindret i at udøve de kompetencer, som EF-traktaten tildelte den, og følgelig i at indlede den procedure, der var fastsat i artikel 88 EF med henblik på at undersøge, om denne fritagelse udgjorde statsstøtte, og i givet fald at vedtage en beslutning såsom aluminiumoxid I-beslutningen i forlængelse af denne procedure.
Domstolen præciserede yderligere i præmis 50 i dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis
ovenfor (
EU:C:2013:812
), at den omstændighed, at Rådets bemyndigelsesbeslutninger indrømmede fuldstændige fritagelser for punktafgift ved at fastsætte præcise betingelser af geografisk og tidsmæssig art, og at disse sidstnævnte var blevet strengt overholdt af medlemsstaterne, var uden betydning for kompetencefordelingen mellem Rådet og Kommissionen og således ikke kunne hindre Kommissionen i at udøve sine kompetencer.
Domstolen bemærkede i samme doms præmis 51, at det i øvrigt var under overholdelse af denne kompetencefordeling, at det i femte betragtning til beslutning 2001/224 – der var gældende i den periode, hvori den anfægtede beslutning stillede krav om tilbagesøgning af den omtvistede støtte – blev anført, at den pågældende beslutning ikke foregreb resultatet af eventuelle fremtidige sager, som kunne anlægges i henhold til artikel 87 EF og 88 EF, og ikke fritog medlemsstaterne for »at underrette Kommissionen om eventuelle statsstøtteprojekter«.
Endelig angav Domstolen igen i præmis 52 og 53 i dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis
ovenfor (
EU:C:2013:812
), at det forhold, at Rådets bemyndigelsesbeslutninger var blevet vedtaget efter forslag fra Kommissionen, og at denne ikke på noget tidspunkt havde gjort brug af sine beføjelser i henhold til artikel 8, stk. 5, i direktiv 92/81 eller artikel 230 EF og 241 EF med henblik på at udvirke, at disse bemyndigelsesbeslutninger blev ophævet eller ændret, ikke kunne være til hinder for, at punktafgiftsfritagelserne blev kvalificeret som statsstøtte i henhold til artikel 87, stk. 1, EF, såfremt betingelserne for, at der forelå statsstøtte, var opfyldt.
I medfør af artikel 61, stk. 2, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol er Retten i tilfælde af hjemvisning bundet af de afgørelser om retsspørgsmål, der er indeholdt i Domstolens afgørelse. På baggrund af præmis 54 i dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis
ovenfor (
EU:C:2013:812
), må det fastslås, at de i præmis 62-66 ovenfor nævnte begrundelser udgør det nødvendige grundlag for konklusionen i den nævnte dom, hvormed Domstolen ophævede dom Irland mod Kommissionen, nævnt i præmis
ovenfor (
EU:T:2012:134
), og hjemviste aluminiumoxid I-sagerne til Retten.
Det fremgår imidlertid af disse begrundelser, at Kommissionen ved at iværksætte den i artikel 88 EF fastsatte procedure med henblik på at undersøge, om den omtvistede fritagelse udgjorde statsstøtte, og ved at vedtage aluminiumoxid I-beslutningen efter afslutningen af denne procedure, alene udøvede kompetencer, som EF-traktaten tildelte den på statsstøtteområdet, og at den ved at gøre dette ikke kunne gribe ind i de kompetencer, som EF-traktaten tillagde Rådet vedrørende harmonisering af lovgivningerne om punktafgifter, eller i de retsakter, som Rådet havde vedtaget under udøvelsen af de nævnte kompetencer.
Det følger heraf, at Kommissionen ved – uden forinden at indlede den i artikel 8, stk. 5, i direktiv 92/81 fastsatte procedure – at iværksætte den i artikel 88 EF fastsatte procedure med henblik på at undersøge, om den omtvistede fritagelse udgjorde statsstøtte, og ved at vedtage aluminiumoxid I-beslutningen efter afslutningen af denne procedure, selv om artikel 1, stk. 2, i beslutning 2001/224 udtrykkeligt tillod Irland at fortsætte med at anvende den omtvistede fritagelse indtil den31. december 2006, ikke kunne tilsidesætte retssikkerhedsprincippet og princippet om, at institutionernes retsakter har effektiv virkning, og end heller ikke, som hævdet af Irland, artikel 8, stk. 5, i direktiv 92/81. Rådets bemyndigelsesbeslutninger, der var blevet vedtaget efter forslag fra Kommissionen, kunne således kun have deres virkninger på det område, der var omfattet af reglerne om harmonisering af lovgivningerne om punktafgifter, og foregreb ikke virkningerne af en eventuel beslutning, såsom aluminiumoxid I-beslutningen, som Kommissionen kunne vedtage under udøvelsen af sine kompetencer på statsstøtteområdet.
Det følger desuden af præmis 52 og 53 i dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis
ovenfor (
EU:C:2013:812
) – hvori Domstolen bemærkede, at begrebet statsstøtte har en objektiv karakter og ikke afhænger af institutionernes adfærd eller bemærkninger – at det forhold, at Kommissionen i forbindelse med vedtagelsen af Rådets bemyndigelsesbeslutninger havde vurderet, at punktafgiftsfritagelserne ikke medførte nogen konkurrencefordrejninger og ikke forstyrrede fællesmarkedets korrekte funktion, ikke kunne være til hinder for, at de nævnte fritagelser blev kvalificeret som statsstøtte i henhold til artikel 87, stk. 1, EF, såfremt betingelserne for, at der forelå statsstøtte, var opfyldt.
Det følger så meget desto mere af den af Domstolen valgte løsning, at Kommissionen med henblik på kvalificeringen af punktafgiftsfritagelserne som statsstøtte ikke var bundet af Rådets vurderinger i dets beslutninger om harmonisering af lovgivningerne om punktafgifter, ifølge hvilke de nævnte fritagelser ikke medførte nogen konkurrencefordrejninger og ikke forstyrrede fællesmarkedets korrekte funktion.
AAL kan derfor ikke med føje hævde, at Kommissionen overskred sine kompetencer ved at vedtage den anfægtede beslutning. Sagsøgerne kan derfor ikke med føje hævde, at den anfægtede beslutning skaber retsvirkninger, som går imod de retsvirkninger, der er skabt af beslutning 2001/224.
For så vidt som AAL i forbindelse med det andet anbringende, der er fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II, i det væsentlige har kritiseret Kommissionen for at have kvalificeret den omtvistede fritagelse som ulovlig støtte, selv om denne var blevet godkendt af Rådet, er det til forkastelse af dette klagepunkt som værende ugrundet tilstrækkeligt at bemærke, at Rådets bemyndigelsesbeslutning, der angik reglerne om harmonisering af lovgivningerne om punktafgifter, som angivet i præmis 49 i dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis
ovenfor (
EU:C:2013:812
), ikke kunne have til følge, at Kommissionen blev forhindret i at udøve sine kompetencer på statsstøtteområdet og i givet fald at vedtage en beslutning såsom den anfægtede beslutning i forlængelse af den i artikel 88 EF fastsatte procedure.
Som følge heraf skal klagepunkterne om en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet og princippet om, at institutionernes retsakter har effektiv virkning, om en tilsidesættelse af artikel 8, stk. 5, i direktiv 92/81 eller om en kompetenceoverskridelse forkastes som værende ugrundede.
Hvad for det tredje angår klagepunkterne om, at Kommissionen har begået magtfordrejning, der er blevet anført under det fjerde anbringende, som er fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II, og under det andet anbringende, som er fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II, skal det bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at begrebet magtfordrejning i EU-retten har et klart afgrænset indhold, og at der ved magtfordrejning forstås, at en administrativ myndighed har anvendt sine beføjelser til at fremme et andet formål end det, der ligger til grund for beføjelserne. En beslutning kan kun anses for at udgøre magtfordrejning, når det på grundlag af objektive, relevante og samstemmende indicier må antages, at beslutningen er truffet for at forfølge andre formål end dem, der er angivet (jf. dom af 9.9.2008, Bayer CropScience m.fl. mod Kommissionen,
T-75/06
, Sml.,
EU:T:2008:317
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I den foreliggende sag er sagsøgerne ikke med henblik på at påvise, at der foreligger magtfordrejning, fremkommet med nogen objektive, relevante og samstemmende indicier, der giver grundlag for at konkludere, at den anfægtede beslutning er blevet truffet for at forfølge andre formål end dem, der er angivet, dvs. tilbagesøgningen af en med fællesmarkedet uforenelig statsstøtte som omhandlet i artikel 87, stk. 3, EF.
Følgelig skal klagepunkterne om, at Kommissionen har begået magtfordrejning, ligeledes forkastes som værende ugrundede.
For så vidt som Irland under det fjerde anbringende, der er fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II, har kritiseret Kommissionen for ikke i den foreliggende sag at have udstedt et påbud om indstilling af den omtvistede støtte i medfør af artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 659/1999, skal det for det fjerde bemærkes, at denne bestemmelse fastsætter, at »[Kommissionen] [e]fter at have givet den pågældende medlemsstat lejlighed til at fremsætte sine bemærkninger kan […] vedtage en beslutning, hvori den påbyder medlemsstaten at indstille eventuelle ulovlige støtteforanstaltninger, indtil Kommissionen har vedtaget en beslutning om, hvorvidt støtten er forenelig med fællesmarkedet«.
Artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 659/1999 pålægger ikke Kommissionen at udstede et påbud om indstilling, når visse betingelser er opfyldt, men bestemmer alene, at Kommissionen kan udstede et sådant påbud, når den skønner det nødvendigt. Det følger heraf, at Irland ikke med føje kan kritisere Kommissionen, som ikke i den foreliggende sag fandt anledning til at udstede et påbud om indstilling, for at have tilsidesat artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 659/1999.
Som følge heraf skal det klagepunkt, der i det væsentlige vedrører en tilsidesættelse af artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 659/1999, forkastes.
Med forbehold af de klagepunkter, der skal behandles enten i forbindelse med andre anbringender (jf. præmis 49 og 50 ovenfor) eller separat (jf. præmis 51 ovenfor), forholder det sig således, at eftersom de øvrige klagepunkter, der er blevet anført under det andet anbringende, som er fremsat til støtte for hvert af de foreliggende søgsmål, og under det fjerde anbringende, som er fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II, er blevet forkastet i deres helhed, skal disse anbringender forkastes som selv værende ugrundede.
Det tredje anbringende, der vedrører en tilsidesættelse af de krav, som følger af artikel 3, stk. 1, litra m), EF og af artikel 157 EF, og er blevet fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II
AAL har gjort gældende, at Kommissionen har tilsidesat de krav, som følger af artikel 3, stk. 1, litra m), EF og af artikel 157 EF, derved, at den anfægtede beslutning i stedet for at hjælpe virksomhederne i Fællesskabet med at være konkurrencedygtige gjorde Fællesskabet mindre konkurrencedygtigt og placerede dette selskab i en ugunstig situation på verdensmarkedet, til hvilket det eksporterede størstedelen af sin produktion. Rådets bemyndigelsesbeslutninger var baseret på, at den omtvistede fritagelse ikke skabte konkurrencefordrejninger, hvilket Kommissionen indledningsvis anerkendte, og hvilket endog blev angivet i fjerde betragtning til beslutning 92/510.
Kommissionen har nedlagt påstand om, at det foreliggende anbringende forkastes som ugrundet.
Det foreliggende anbringende rejser i det væsentlige det spørgsmål, om Kommissionen ved at vedtage den anfægtede beslutning har tilsidesat krav, der følger af artikel 3, stk. 1, litra m), EF og af artikel 157 EF, for så vidt som den har forhindret anvendelsen af en foranstaltning, nemlig den omtvistede fritagelse, som tilsigtede at styrke AAL’s konkurrenceevne på verdensmarkedet for aluminiumoxidproduktion uden at medføre konkurrenceforvridninger, som det fremgår af beslutning 2001/224.
Artikel 3 EF bestemmer bl.a. følgende:
»Med de i artikel 2 nævnte mål for øje skal Fællesskabets virke under de betingelser og i det tempo, som er foreskrevet i denne traktat, indebære:
[…]
m)
styrkelse af fællesskabsindustriens konkurrenceevne […]«
Artikel 157 EF bestemmer bl.a. følgende:
»1.   Fællesskabet og medlemsstaterne sørger for, at de nødvendige betingelser for udviklingen af fællesskabsindustriens konkurrenceevne er til stede.
Med henblik herpå tager deres indsats i overensstemmelse med et åbnet og konkurrencepræget markedssystem sigte på:
—
at industrien hurtigere kan tilpasse sig strukturforandringerne
—
at fremme et klima, der er gunstigt for initiativer og udvikling af virksomheder overalt i Fællesskabet, navnlig små og mellemstore virksomheder
—
at fremme et klima, der er gunstigt for samarbejde mellem virksomheder
—
at fremme udnyttelsen af det industrielle potentiale i politikkerne for innovation, forskning og teknologisk udvikling.
[…]
3.   Fællesskabet bidrager til gennemførelsen af målene i stk. 1 gennem de politikker og aktioner, som det iværksætter i henhold til andre bestemmelser i denne traktat. Rådet kan efter fremgangsmåden i artikel 251 [EF] og efter høring af Det Økonomiske og Sociale Udvalg træffe beslutning om specifikke foranstaltninger til støtte for medlemsstaternes aktioner med henblik på virkeliggørelse af målene i stk. 1.
Dette traktatafsnit danner ikke grundlag for Fællesskabets indførelse af nogen form for foranstaltning, der kan fordreje konkurrencen.«
Som Kommissionen med rette har anført, fastsatte artikel 3, stk. 1, litra g), EF ligeledes, at Fællesskabets virke skulle indebære »gennemførelse af en ordning, der sikre[de], at konkurrencen inden for det indre marked ikke fordreje[de]s«. Desuden fastsatte artikel 157 EF, at denne bestemmelse ikke dannede grundlag for Fællesskabets indførelse af nogen form for foranstaltning, der kunne fordreje konkurrencen.
Selv om Domstolen i præmis 52 i dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis
ovenfor (
EU:C:2013:812
), fastslog, at Kommissionen i forbindelse med Rådets vedtagelse af bemyndigelsesbeslutningerne efter reglerne om harmonisering af skatte- og afgiftslovgivningerne havde vurderet, at den omtvistede fritagelse ikke medførte nogen konkurrencefordrejning og ikke forstyrrede fællesmarkedets korrekte funktion, bemærkede den tillige i samme doms præmis 53, at dette ikke var til hinder for, at denne fritagelse blev kvalificeret som statsstøtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF, såfremt betingelserne for, at der forelå statsstøtte, var opfyldt, idet det bemærkedes, at begrebet statsstøtte har en objektiv karakter og ikke afhænger af institutionernes adfærd eller bemærkninger.
Kommissionen fastslog imidlertid i Aluminiumoxid I-beslutningen, at den omtvistede fritagelse måtte kvalificeres som statsstøtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF, navnlig fordi det som anført i 61. og 62. betragtning til denne samme beslutning kunne antages, at fritagelsen fordrejede eller truede med at fordreje konkurrencen, selv om betydelige dele af aluminiumoxidproduktionen brugtes i aluminiumfabrikker, eftersom den omtvistede fritagelse eksplicit havde til formål at styrke støttemodtagernes konkurrencedygtighed i forhold til deres konkurrenter, blandt andet fællesskabskonkurrenter beliggende i Grækenland, i Spanien, i Tyskland og i Ungarn (fra tidspunktet for dette lands tiltrædelse af Unionen den 1. maj 2004), og det ved at nedsætte deres produktionsomkostninger.
AAL har i forbindelse med det foreliggende anbringende begrænset sig til at bemærke, at Kommissionens i præmis 89 ovenfor omtalte vurdering er i modstrid med den vurdering, der lå til grund for de bemyndigelsesbeslutninger, der blev vedtaget af Rådet på området for harmonisering af skatte- og afgiftslovgivningerne efter forslag fra Kommissionen, uden specifikt at anfægte rigtigheden af denne vurdering.
Idet Kommissionen med den begrundelse, der er redegjort for i præmis 88 ovenfor, ikke i den foreliggende sag var bundet af de vurderinger, der var indeholdt i de bemyndigelsesbeslutninger, der blev vedtaget af Rådet på området for harmonisering af skatte- og afgiftslovgivningerne efter forslag fra Kommissionen, skal det fastslås, at denne institution ikke tilsidesatte artikel 3, stk. 1, litra m), EF og artikel 157 EF ved at vedtage den anfægtede beslutning.
Følgelig skal det tredje anbringende, der er fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II, forkastes som ugrundet.
Denne forkastelse foregriber ikke den behandling, der under det sjette anbringende fremsat til støtte for dette samme søgsmål skal foretages af, hvorvidt Kommissionen tilsidesatte den begrundelsespligt, der påhviler den, og artikel 87, stk. 1, EF ved i 61. og 62. betragtning til aluminiumoxid I-beslutningen at fastslå, at betingelsen om påvirkning af konkurrencen og af samhandelen mellem medlemsstaterne i den foreliggende sag var opfyldt (jf. præmis 94-131 nedenfor).
Det sjette anbringende, der vedrører en tilsidesættelse af begrundelsespligten og af artikel 87, stk. 1, EF, og som er blevet fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II
AAL har for det første gjort gældende, at Kommissionen i den anfægtede beslutning tilsidesatte den denne institution påhvilende begrundelsespligt derved, at den ikke gav en tilstrækkelig begrundelse for, at visse betingelser for at kvalificere den omtvistede støtte som statsstøtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF var overholdt, nemlig betingelserne om påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne og om konkurrencefordrejning. I overensstemmelse med det ønske, der blev formuleret af visse medlemmer af Kommissionen, burde denne i den anfægtede beslutning have redegjort for grundene til, at den – efter en komplet og aktuel økonomisk analyse af virkningerne af den omtvistede støtte på konkurrencen og på samhandelen mellem medlemsstaterne – var nået til den konklusion, at de ovennævnte betingelser i det foreliggende tilfælde var opfyldt.
AAL har dernæst gjort gældende, at Kommissionen i den anfægtede beslutning tilsidesatte artikel 87, stk. 1, EF derved, at den – idet den ikke havde udført en seriøs økonomisk analyse – urigtigt fastslog, at den omtvistede støtte gav dette selskab en fordel, at den påvirkede samhandelen mellem medlemsstaterne, eller at den fordrejede eller truede med at fordreje konkurrencen. AAL har i denne forbindelse for det første støttet sig på, at Kommissionen ikke under sin analyse i 62. betragtning til aluminiumoxid I-beslutningen af virkningerne på udvekslingerne og samhandelen mellem medlemsstaterne tog hensyn til, at der forelå to særskilte produkter, nemlig SGA og CGA, på trods af, at AAL som SGA-producent hovedsageligt konkurrerer med ikke-europæiske producenter og ikke med de øvrige europæiske producenter og navnlig ikke dem, der producerer CGA. AAL har for det andet anført, at Kommissionen i 61. betragtning til aluminiumoxid I-beslutningen gav et forkert billede af situationen, da den hævdede, at den omtvistede støtte tilsigtede at styrke selskabets konkurrenceevne i forhold til dets konkurrenter ved at nedsætte dets omkostninger, hvilket kun var sandt i forhold til de ikke-europæiske aluminiumoxidproducenter, men ikke i forhold til de europæiske aluminiumoxidproducenter, imellem hvilke graden af konkurrence var meget ringe, henset til, at Fællesskabet var nettoimportør af aluminiumoxid, og at en betydelig del af aluminiumoxidproduktionen i Fællesskabet var bunden produktion. AAL har for det tredje henvist til, at Kommissionen ikke tog hensyn dels til, at de europæiske aluminiumoxidproducenter, navnlig dem, der var beliggende i Tyskland, nød godt af afgiftsfritagelser for den energi, som de brugte, og som allerede var billigere, dels til, at AAL på omkostningsområdet befandt sig i en ugunstig situation i forhold til andre europæiske aluminiumoxidproducenter på grund af de forskellige nationale lovgivninger om licenser og om miljøbeskyttelse.
Kommissionen har nedlagt påstand om, at det foreliggende anbringende forkastes som ugrundet.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at det begrundelseskrav, der følger af artikel 253 EF, ifølge retspraksis udgør en væsentlig formforskrift, som skal adskilles fra spørgsmålet om, hvorvidt begrundelsen er materielt rigtig, hvilket henhører under realiteten for så vidt angår den anfægtede retsakts lovlighed (jf. dom af 29.9.2011, Elf Aquitaine mod Kommissionen,
C-521/09 P
, Sml.,
EU:C:2011:620
, præmis
og den deri nævnte retspraksis, og af 14.5.2014, Donau Chemie mod Kommissionen,
T-406/09
, Sml.,
EU:T:2014:254
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Der skal derfor først ske en behandling af klagepunktet vedrørende en tilsidesættelse af den i artikel 253 EF fastsatte begrundelsespligt og dernæst af klagepunktet vedrørende en angivelig tilsidesættelse af artikel 87, stk. 1, EF.
Hvad for det første angår klagepunktet vedrørende en tilsidesættelse af den i artikel 253 EF fastsatte begrundelsespligt skal det bemærkes, at det fremgår af retspraksis, at den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 253 EF, skal tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således, at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret (jf. dom af 2.4.1998, Kommissionen mod Sytraval og Brink’s France,
C-367/95 P
, Sml.,
EU:C:1998:154
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Det nærmere indhold af begrundelseskravet skal fastlægges i lyset af den konkrete sags omstændigheder, navnlig indholdet af den pågældende retsakt, indholdet af de anførte grunde samt den interesse, som retsaktens adressater samt andre, der må anses for umiddelbart og individuelt berørt af retsakten, kan have i begrundelsen (jf. dom Kommissionen mod Sytraval og Brink’s France,
EU:C:1998:154
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Ved kvalificeringen af en foranstaltning som statsstøtte kræver begrundelsespligten, at de grunde, der førte Kommissionen til at fastslå, at foranstaltningen faldt inden for anvendelsesområdet for artikel 87, stk. 1, EF, skal være angivet (jf. dom af 15.6.2010, Mediaset mod Kommissionen,
T-177/07
, Sml.,
EU:T:2010:233
, præmis
og den deri nævnte retspraksis), hvilken bestemmelse forbyder støtte, der påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne og fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen (dom af 4.9.2009, Italien mod Kommissionen,
T-211/05
, Sml.,
EU:T:2009:304
, præmis
).
Hvad angår de grunde, som Kommissionen i denne forbindelse skal fremkomme med, skal disse fastlægges under henvisning til de krav, der er opstillet i retspraksis til fastslåelse af, at betingelserne om påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne og om konkurrencefordrejning, som gengivet i præmis 112-115 nedenfor, er overholdt.
Det er følgelig i lyset af den retspraksis, der er gengivet dels i præmis 99 og 100 ovenfor, dels i præmis 112-115 nedenfor, at det i den foreliggende sag skal vurderes, hvorvidt Kommissionen gav en tilstrækkelig begrundelse for den anfægtede beslutning i henseende til, at betingelserne om påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne og om konkurrencefordrejning var overholdt.
I den foreliggende sag gav Kommissionen i 60.-62. betragtning til den anfægtede beslutning den følgende begrundelse:
»60
Punktafgiftsfritagelserne nedbringer omkostningerne ved et væsentligt input og begunstiger derfor de pågældende virksomheder, der bliver stillet i en mere gunstig økonomisk situation end andre virksomheder, der anvender mineralolie i andre industrigrene eller regioner.
I deres bemærkninger udtrykte støttemodtagerne og Frankrig det synspunkt, at fritagelserne ikke førte til nogen konkurrencefordrejninger og heller ikke påvirkede det indre marked, specielt fordi Fællesskabet var nettoimportør af aluminiumoxid, fordi fællesskabsproducenterne var stillet over for en global konkurrence og havde et handicap i form af høje energipriser, og fordi en ophævelse af fritagelserne ikke ville bedre markedssituationen for aluminiumoxid på fællesskabsplan, men mindske forsyningssikkerheden inden for basismaterialer til produktion af aluminium. De fremfører, at den omstændighed, at ingen konkurrenter har fremsat bemærkninger til Kommissionens beslutning om at indlede [den formelle undersøgelsesprocedure], bekræfter, at der ikke er tale om nogen konkurrencefordrejninger. Dette ændrer dog intet ved den konstatering, der er angivet under nr. 60. Tværtimod bekræfter det, at punktafgiftsnedsættelserne eksplicit havde til formål at styrke støttemodtagernes konkurrencedygtighed i forhold til deres konkurrenter ved at reducere deres omkostninger. Kommissionen bemærker, at der også produceres aluminiumoxid i Grækenland, Spanien, Tyskland og Ungarn (selv om Ungarn kun har været medlem af Fællesskabet siden 1. maj 2004).
Aluminiumoxid, både metallurgisk og kemisk, handles mellem medlemsstater, og det samme gælder for aluminium. De to markeder er indbyrdes nært forbundne. Støtten kan derfor antages at påvirke samhandelen mellem medlemsstater og fordreje eller true med at fordreje konkurrencen, selv om betydelige dele af aluminiumoxidproduktionen bruges i nærliggende aluminiumfabrikker.«
Eftersom Kommissionen i 62. betragtning til den anfægtede beslutning henviste til »Aluminiumoxid, både metallurgisk og kemisk«, skal det præciseres, at den i 16. betragtning til denne samme beslutning angav følgende:
»[…] I flere fusionsbeslutninger har Kommissionen fastslået, at der findes to særskilte produktmarkeder, nemlig et marked for metallurgisk aluminiumoxid (også kaldet SGA, hvilket står for »smelter grade alumina«) og et marked for kemisk aluminiumoxid (også kaldet CGA, hvilket står for »chemical grade alumina«). Kemisk aluminiumoxid er et produkt med langt større værditilvækst end metallurgisk aluminiumoxid. Mens det geografiske marked for metallurgisk aluminiumoxid er verdensomspændende, omfatter markedet for kemisk aluminiumoxid kun Europa.«
Kommissionen fastslog i 61. og 62. betragtning til den anfægtede beslutning, at SGA og CGA ifølge de analyser, der indgik i Kommissionens beslutning 2002/174/EF af 3. maj 2000 om en fusions forenelighed med fællesmarkedet og med EØS-aftalen (sag COMP/M.1693 – Alcoa/Reynolds) (
EFT 2002, L 58, s. 25
, herefter »Alcoa/Reynolds-beslutningen«), som er nævnt i fodnoten til 16. betragtning til den anfægtede beslutning, udgjorde to særskilte markeder med en europæisk dimension, eftersom de ikke blot involverede producenter beliggende i Irland, i Italien og i Frankrig, men tillige i Grækenland, i Spanien, i Tyskland og i Ungarn (fra den 1.5.2004). Kommissionen fastslog desuden, at aluminiumoxid, både metallurgisk og kemisk, handledes mellem medlemsstater, hvilken handel i princippet angik den begrænsede andel af aluminiumoxidproduktionen, der ikke blev brugt på nærliggende aluminiumfabrikker (herefter »den overskydende aluminiumoxid«), hvilken andel blev udbudt til tredjeparter på det frie marked i modsætning til »den bundne aluminiumoxid«, som ifølge den i 13. betragtning til Alcoa/Reynolds-beslutningen foretagne analyse blev brugt af de integrerede producenter selv.
Kommissionen angav desuden i 60. og 61. betragtning til den anfægtede beslutning, at punktafgiftsfritagelserne, såsom den omtvistede fritagelse, nedbragte omkostningerne ved et væsentligt råmateriale, der blev anvendt af de aluminiumoxidproducenter, som var omfattet af disse fritagelser, dvs. de producenter, der var beliggende i Irland, i Shannon-regionen, i Frankrig, i Gardanne-regionen, og i Italien, på Sardinien, hvilket – om end Kommissionen ikke udtrykkeligt nævnte det i den anfægtede beslutning – var ensbetydende med at lægge til grund, at den omtvistede støtte var en driftsstøtte bevilget til de nævnte producenter, hvis produktivitet var blevet styrket i forhold til de øvrige europæiske aluminiumoxidproducenter, der ikke var omfattet af disse afgiftsfritagelser, og som var beliggende i Grækenland, i Spanien og i Tyskland.
Endelig tilbageviste Kommissionen i 61. betragtning til den anfægtede beslutning de indsigelser, som støttemodtagerne, herunder AAL, og Den Franske Republik havde fremsat under den administrative procedure.
På baggrund af de således foretagne konstateringer fandt Kommissionen i 62. betragtning til den anfægtede beslutning, at det i den konkrete sag kunne antages, at den omtvistede støtte påvirkede samhandelen mellem medlemsstaterne og fordrejede eller truede med at fordreje konkurrencen.
Henset til den retspraksis, der er gengivet i præmis 99 og 100 ovenfor og i præmis 112-115 nedenfor, gav Kommissionen en tilstrækkelig begrundelse for den anfægtede beslutning i henseende til, at betingelserne om påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne og om konkurrencefordrejning var overholdt, ved på en kortfattet, men klar måde at angive grundene til, at det, henset til forekomsten af samhandel mellem medlemsstater og af markeder med en europæisk dimension hvad angår den overskydende aluminiumoxid (SGA og CGA) samt det forhold, at den omtvistede støtte var en driftsstøtte, kunne antages, at denne støtte var egnet til at påvirke denne samhandel og at fordreje konkurrencen på disse markeder ved at styrke den konkurrencemæssige stilling for de aluminiumoxidproducenter, der var beliggende i Irland, i Shannon-regionen, i Frankrig, i Gardanne-regionen, og i Italien, på Sardinien, i forhold til de øvrige europæiske aluminiumoxidproducenter, der var beliggende i Grækenland, i Spanien og i Tyskland.
Følgelig skal klagepunktet vedrørende en tilsidesættelse af den i artikel 253 EF fastsatte begrundelsespligt forkastes som ugrundet.
Hvad dernæst angår klagepunktet vedrørende en tilsidesættelse af artikel 87, stk. 1, EF har AAL i det væsentlige gjort gældende, at Kommissionen begik en retlig fejl i forbindelse med kvalificeringen som statsstøtte som omhandlet i artikel 87 EF derved, at den vurderede, at den omtvistede støtte gav dette selskab en fordel, påvirkede samhandelen mellem medlemsstaterne og fordrejede eller truede med at fordreje konkurrencen.
Det skal i denne forbindelse først bemærkes, at det følger af retspraksis, at Kommissionen som led i sin vurdering af betingelserne om påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne og om konkurrencefordrejning ikke skal godtgøre, at støtten reelt påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne og faktisk fordrejer konkurrencen, men alene undersøge, om denne støtte kan påvirke denne samhandel og fordreje konkurrencen (jf. dom af 9.9.2009, Holland Malt mod Kommissionen,
T-369/06
, Sml.,
EU:T:2009:319
, præmis
og den deri nævnte retspraksis, og dom Italien mod Kommissionen, nævnt i præmis
ovenfor,
EU:T:2009:304
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Det følger heraf, at Kommissionen ikke er forpligtet til at foretage en økonomisk analyse af den faktiske situation på de berørte markeder, af markedsandelen for de virksomheder, der modtager støtte, af de konkurrerende virksomheders stilling og af samhandelen mellem medlemsstater (jf. dom Mediaset mod Kommissionen, nævnt i præmis
ovenfor,
EU:T:2010:233
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det fremgår dernæst af retspraksis, at betingelserne vedrørende henholdsvis påvirkningen af samhandelen mellem medlemsstaterne og fordrejning af konkurrencen som hovedregel er uløseligt forbundet (dom af 4.4.2001, Regione Autonoma Friuli-Venezia Giulia mod Kommissionen,
T-288/97
, Sml.,
EU:T:2001:115
, præmis
, og af 15.6.2000, Alzetta m.fl. mod Kommissionen,
T-298/97, T-312/97, T-313/97, T-315/97, T-600/97 – T-607/97, T-1/98, T-3/98 – T-6/98 og T-23/98
, Sml.,
EU:T:2000:151
, præmis
). Det fremgår navnlig af retspraksis, at enhver støtte, der ydes til en virksomhed, der opererer på fællesmarkedet, er egnet til at fordreje konkurrencevilkårene og påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne (jf. dom af 11.6.2009, ASM Brescia mod Kommissionen,
T-189/03
, Sml.,
EU:T:2009:193
, præmis
og den deri nævnte retspraksis, og dom Italien mod Kommissionen,
T-222/04
, Sml.,
EU:T:2009:194
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Hvad angår betingelsen om fordrejning af konkurrencen er der i retspraksis i øvrigt opstillet en formodning, ifølge hvilken støtte til en virksomheds drift, dvs. støtte, der skal frigøre denne virksomhed for omkostninger, som den normalt skulle have båret inden for sin almindelige drift eller sine sædvanlige aktiviteter, giver virksomheden en kunstig økonomisk støtte, der principielt fordrejer konkurrencevilkårene i de sektorer, hvor den ydes (dom af 8.6.1995, Siemens mod Kommissionen,
T-459/93
, Sml.,
EU:T:1995:100
, præmis
og
, og af 29.9.2000, CETM mod Kommissionen,
T-55/99
, Sml.,
EU:T:2000:223
, præmis
; jf. ligeledes i denne retning dom af 19.9.2000, Tyskland mod Kommissionen,
C-156/98
, Sml.,
EU:C:2000:467
, præmis
, og af 5.10.2000, Tyskland mod Kommissionen,
C-288/96
, Sml.,
EU:C:2000:537
, præmis
og
). Det følger heraf, at når Kommissionen konstaterer, at der foreligger en driftsstøtte, er den ikke forpligtet til at redegøre for grundene til, at denne støtte fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen (jf. i denne retning dom Tyskland mod Kommissionen,
EU:C:2000:537
, præmis
).
Hvad endelig angår betingelsen om påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne fremgår det af retspraksis, at når en økonomisk støtte, som ydes af en medlemsstat, styrker en virksomheds stilling i forhold til andre virksomheder, som den konkurrerer med i samhandelen mellem medlemsstaterne, må det antages, at denne samhandel påvirkes af støtten (jf. dom af 14.9.1994, Spanien mod Kommissionen,
C-278/92–C-280/92
, Sml,
EU:C:1994:325
, præmis
og den deri nævnte retspraksis, og dom Italien mod Kommissionen, nævnt i præmis
ovenfor,
EU:T:2009:304
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Der findes ikke en grænseværdi, hvorunder det kan antages, at samhandelen mellem medlemsstater ikke vil blive påvirket (jf. domme ASM Brescia mod Kommissionen, nævnt i præmis
ovenfor,
EU:T:2009:193
, præmis
og den deri nævnte retspraksis, og Italien mod Kommissionen, nævnt i præmis
ovenfor,
EU:T:2009:194
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Navnlig afhænger betingelsen om, at støtten skal kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstater, ikke af størrelsen af det omhandlede aktivitetsområde (dom af 24.7.2003, Altmark Trans og Regierungspräsidium Magdeburg,
C-280/00
, Sml.,
EU:C:2003:415
, præmis
).
Hvad først angår det klagepunkt, hvormed AAL i det væsentlige har bestridt, at betingelsen om, at støttemodtageren har opnået en fordel, var opfyldt, skal der erindres om, at formålet med artikel 87 EF er at hindre, at samhandelen mellem medlemsstaterne påvirkes af fordele, som indrømmes af offentlige myndigheder, og som under forskellige former fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner (jf. dom af 15.3.1994, Banco Exterior de España,
C-387/92
, Sml.,
EU:C:1994:100
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Støttebegrebet omfatter efter fast retspraksis ikke blot positive ydelser såsom tilskud i egentlig forstand, men ligeledes indgreb, der under forskellige former letter de byrder, som normalt belaster en virksomheds budget, og som uden at være tilskud i ordets egentlige forstand er af samme art og har tilsvarende virkninger (dom af 13.6.2000, EPAC mod Kommissionen,
T-204/97 og T-270/97
, Sml.,
EU:T:2000:148
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Det følger af det anførte, at en foranstaltning, hvorved offentlige myndigheder indrømmer visse virksomheder en afgiftsfritagelse, der, selv om den ikke indebærer en overførsel af statslige midler, giver de fritagne virksomheder en gunstigere økonomisk stilling end andre afgiftspligtige, udgør statsstøtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF (dom Banco Exterior de España, nævnt i præmis
ovenfor,
EU:C:1994:100
, præmis
).
I den foreliggende sag fremgår det af 60. betragtning til den anfægtede beslutning, at den fordel, som AAL blev tildelt ved den omtvistede fritagelse, ifølge Kommissionen opstod ved, at »[p]unktafgiftsfritagelserne nedbr[agte] omkostningerne ved et væsentligt input«, som anvendtes af de begunstigede virksomheder, »der bl[ev] stillet i en mere gunstig økonomisk situation end andre virksomheder, der anvend[te] mineralolie i andre industrigrene eller [andre]regioner«.
På grundlag af den retspraksis, der er nævnt i præmis 117 ovenfor, kunne Kommissionen således med rette gøre gældende, at punktafgiftsfritagelserne fjernede en byrde, nemlig den punktafgift på mineralolie, som normalt ville belaste budgettet for de virksomheder, der som AAL anvendte den nævnte olie som brændstof til produktion af aluminiumoxid i Irland, i Shannon-regionen, i Frankrig, i Gardanne-regionen, og i Italien, på Sardinien, og dermed gav disse sidstnævnte en fordel i forhold til andre virksomheder, der ligeledes anvendte mineralolie i forbindelse med deres fremstillingsproces i andre industrigrene eller i andre regioner.
Denne konstatering ændres ikke af det argument fra AAL, der i det væsentlige bygger på den udlignende funktion, som den omtvistede fritagelse skulle have udfyldt under hensyn til, at dette selskab var udsat for en objektiv konkurrencemæssig ulempe på produktionsomkostningsområdet i forhold til andre europæiske aluminiumoxidproducenter, navnlig dem, der var beliggende i Tyskland. Det er således i den anledning tilstrækkeligt at bemærke, at det følger af fast retspraksis, at den omstændighed, at en medlemsstat ved iværksættelse af ensidige foranstaltninger søger at tilnærme konkurrencevilkårene inden for en bestemt økonomisk sektor til de vilkår, som gælder i de øvrige medlemsstater, ikke kan fratage disse foranstaltninger deres karakter af støtte (jf. dom af 29.4.2004, Italien mod Kommissionen,
C-372/97
, Sml.,
EU:C:2004:234
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Følgelig skal klagepunktet om en manglende overholdelse af betingelsen om, at støttemodtageren har opnået en fordel, forkastes som ugrundet.
Hvad dernæst angår det klagepunkt, hvormed AAL i det væsentlige har bestridt, at betingelsen om konkurrencefordrejning var opfyldt, skal det bemærkes, at det følger af den retspraksis, der er nævnt i præmis 113 og 114 ovenfor, dels at enhver støtte, der ydes til en virksomhed, som opererer på fællesmarkedet, er egnet til at fordreje konkurrencevilkårene, dels at støtte til en virksomheds drift, dvs. støtte, der skal frigøre denne virksomhed for omkostninger, som den normalt skulle have båret inden for sin almindelige drift eller sine sædvanlige aktiviteter, antages at fordreje konkurrencevilkårene i de sektorer, hvor den ydes.
I den foreliggende sag fremgår det af 60. betragtning til den anfægtede beslutning, at Kommissionen fandt, at »[p]unktafgiftsfritagelserne nedbr[agte] omkostningerne ved et væsentligt input«, der blev anvendt af de aluminiumoxidproducenter, som var beliggende i Irland, i Shannon-regionen, i Frankrig, i Gardanne-regionen, og i Italien, på Sardinien. Denne vurdering er velbegrundet, for så vidt som de virksomheder, der som AAL anvendte mineralolie som brændstof til produktion af aluminiumoxid i de ovennævnte regioner, normalt skulle have betalt en punktafgift på mineralolien og følgelig ville have fået belastet deres budget med en omkostning svarende til denne afgift. Det var derfor ligeledes med rette, at Kommissionen, som allerede anført i præmis 106 ovenfor, i 60. betragtning til den anfægtede beslutning implicit, men nødvendigvis vurderede, at punktafgiftsfritagelserne svarede til driftsstøtte som omhandlet i den i præmis 114 ovenfor nævnte retspraksis, der indebar en fordel for de aluminiumoxidproducenter, der var beliggende i Irland, i Shannon-regionen, i Frankrig, i Gardanne-regionen, og i Italien, på Sardinien. Som allerede angivet i præmis 105 ovenfor fastslog Kommissionen endelig i 61. og 62. betragtning til den anfægtede beslutning, at der generelt fandtes en samhandel mellem medlemsstater og markeder med en europæisk dimension vedrørende den overskydende aluminiumoxid (SGA og CGA). Disse konstateringer støtter sig navnlig på en økonomisk analyse, som Kommissionen gennemførte i Alcoa/Reynolds-beslutningen (jf. præmis 105 ovenfor). AAL har imidlertid ikke i forbindelse med det foreliggende søgsmål fremlagt nogen af bevismateriale underbygget økonomisk analyse, der kan rejse tvivl om den materielle rigtighed af den generelle økonomiske analyse, der er indeholdt i Alcoa/Reynolds-beslutningen, som den anfægtede beslutning henviser til. Følgelig kan den materielle rigtighed af denne sidstnævnte analyse ikke anfægtes i den foreliggende sag. På baggrund af samtlige de konstateringer, som Kommissionen således foretog i 60.-62. betragtning til den anfægtede beslutning, kunne denne institution i henhold til den i præmis 113 og 114 ovenfor nævnte retspraksis med føje antage, at den omtvistede støtte – på de europæiske markeder for den overskydende aluminiumoxid (SGA og CGA) – fordrejede eller truede med at fordreje konkurrencen mellem på den ene side de aluminiumoxidproducenter, der var beliggende i Irland, i Shannon-regionen, i Frankrig, i Gardanne-regionen, og i Italien, på Sardinien, og på den anden side de europæiske aluminiumoxidproducenter, der var beliggende i Grækenland, i Spanien og i Tyskland.
Hvad angår det argument fra AAL, hvormed det i det væsentlige gøres gældende, at Kommissionen ikke korrekt forstod de præcise konkurrencevilkår, der gjorde sig gældende på markederne for aluminiumoxid (SGA og CGA), kan dette ikke rejse tvivl om den materielle rigtighed af den anfægtede beslutning med hensyn til overholdelsen af betingelsen om konkurrencefordrejning. Der skal således erindres om, at Kommissionen ifølge den i præmis 111 ovenfor nævnte retspraksis ikke var forpligtet til at foretage en præcis økonomisk analyse af de pågældende markeder, og at den i det foreliggende specifikke tilfælde, hvor den omtvistede fritagelse var en driftsstøtte, i øvrigt med føje kunne antage, at denne fritagelse fordrejede konkurrencen, i det mindste hvad angik den aluminiumoxid (SGA og CGA), der handledes mellem medlemsstater, og hvis markeder havde en europæisk dimension (jf. præmis 123 ovenfor). For så vidt som AAL har kritiseret Kommissionen for ikke at have taget hensyn til, at en betydelig del af produktionen i Fællesskabet var bunden produktion, er selskabets klagepunkt faktuelt ukorrekt, idet Kommissionen i 62. betragtning til den anfægtede beslutning i hovedtrækkene bemærkede, at handelen mellem medlemsstater alene angik den overskydende aluminiumoxid (SGA og CGA).
For så vidt som AAL i det væsentlige har påberåbt sig ikke at have konkurreret med de øvrige europæiske aluminiumoxidproducenter, men alene med ikke-europæiske aluminiumoxidproducenter, kan selskabets argument i øvrigt heller ikke rejse tvivl om den materielle rigtighed af den anfægtede beslutning med hensyn til overholdelsen af betingelsen om konkurrencefordrejning. Det er i denne henseende tilstrækkeligt at fastslå, at AAL’s udsagn ikke er underbyggede og i øvrigt modsiges af selskabets egne udtalelser om, at den omtvistede fritagelse skulle gøre det muligt at kompensere for den ugunstige situation på omkostningsområdet for en aluminiumoxidproducent, der som AAL var beliggende i Irland, i forhold til den tilsvarende situation for de aluminiumoxidproducenter, der var beliggende i andre medlemsstater, såsom Tyskland. Det fremgår således af AAL’s egne udtalelser, at dette selskab konkurrerede med andre europæiske aluminiumoxidproducenter.
Følgelig skal klagepunktet om en manglende overholdelse af betingelsen om konkurrencefordrejning forkastes som ugrundet.
Hvad endelig angår det klagepunkt, hvormed AAL i det væsentlige har bestridt, at betingelsen om påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne var opfyldt, skal der erindres om, at det følger af den i præmis 113 og 115 ovenfor nævnte retspraksis, dels at enhver støtte, der ydes til en virksomhed, som opererer på det europæiske marked, er egnet til at påvirke samhandelen mellem medlemsstater, dels at når økonomisk støtte, som ydes af en medlemsstat, styrker en virksomheds stilling i forhold til andre virksomheder, som den konkurrerer med i samhandelen mellem medlemsstaterne, må det antages, at denne samhandel påvirkes af støtten.
Som allerede bemærket i præmis 123 ovenfor kunne Kommissionen i den foreliggende sag med rette fastslå, at der generelt fandtes en samhandel mellem medlemsstater og markeder med en europæisk dimension vedrørende den overskydende aluminiumoxid (SGA og CGA). Eftersom punktafgiftsfritagelserne alene var til fordel for de aluminiumoxidproducenter, der som AAL var beliggende i Irland, i Shannon-regionen, i Frankrig, i Gardanne-regionen, og i Italien, på Sardinien, og ikke for de europæiske aluminiumoxidproducenter, der var beliggende i Grækenland, i Spanien og i Tyskland, og som AAL konkurrerede med (jf. præmis 124 ovenfor), kunne Kommissionen desuden heraf med rette konkludere, at den omtvistede støtte var egnet til at påvirke samhandelen mellem medlemsstater.
Med hensyn til det af AAL fremførte argument, hvormed det i det væsentlige gøres gældende, at Kommissionen overså det forhold, at en betydelig del af aluminiumoxidproduktionen i Fællesskabet var bunden produktion, og at aluminiumoxid (SGA og CGA) ikke blev handlet mellem medlemsstaterne, men mellem disse sidstnævnte og tredjestater, eftersom Fællesskabet var nettoimportør af disse produkter, er dette ikke egnet til at kunne rejse tvivl om den materielle rigtighed af den anfægtede beslutning med hensyn til overholdelsen af betingelsen om påvirkning af samhandelen mellem medlemsstater. For det første er klagepunktet faktuelt ukorrekt, for så vidt som det angår den bundne aluminiumoxid. Som allerede angivet i præmis 124 ovenfor bemærkede Kommissionen således i 62. betragtning til den anfægtede beslutning i hovedtrækkene, at handelen mellem medlemsstaterne alene angik den overskydende aluminiumoxid (SGA og CGA). Eftersom klagepunktet angår handelen med aluminiumoxid (SGA og CGA) mellem medlemsstaterne, er det for det andet ikke underbygget og modsiges endog af AAL’s egne udtalelser i selskabets processkrifter, ifølge hvilke »[den] lille andel [af selskabets produktion], der s[olgtes] i form af aluminiumoxidtrihydrat, […] bl[ev] anvendt som udgangsmateriale af en i Tyskland beliggende producent af kemisk aluminiumoxid«, og »al den aluminiumoxid, [som AAL] producere[de], […] [blev] eksporteret via selskabets havneterminal til markeder beliggende uden for Irland, primært i Det Forenede Kongerige, i Skandinavien og andre steder i Europa«. Det fremgår således af AAL’s egne udtalelser, at dette selskab forsynede de mellemstatslige handelsstrømme, der angik den overskydende aluminiumoxid (SGA og CGA).
Følgelig skal klagepunktet om en manglende overholdelse af betingelsen om påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne forkastes som ugrundet.
Idet samtlige de klagepunkter, der er blevet anført under det sjette anbringende, som er fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II, således er blevet forkastet, skal dette anbringende forkastes i det hele som selv værende ugrundet.
Det første anbringende, som er fremsat til støtte for hvert af de foreliggende søgsmål, og som vedrører en retlig fejl ved kvalificeringen af den omtvistede støtte i forhold til artikel 88 EF
Sagsøgerne har under det første anbringende, som er fremsat til støtte for hvert af de foreliggende søgsmål, kritiseret Kommissionen for i den anfægtede beslutning at have begået en retlig fejl derved, at den kvalificerede den omtvistede støtte som ny støtte som omhandlet i artikel 88, stk. 3, EF fremfor som eksisterende støtte som omhandlet i artikel 88, stk. 1, EF og derved, at den ikke anvendte proceduren for eksisterende støtteordninger på den nævnte støtte.
Det første anbringende, der er fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II, er opdelt i tre alternative led. Det første led vedrører i det væsentlige en tilsidesættelse af artikel 88 EF og af den regel, der er kodificeret i artikel 1, litra b), nr. iii), i forordning nr. 659/1999, samt i det væsentlige en tilsidesættelse af procedurereglerne for eksisterende støtteordninger, som kodificeret i artikel 17 og 18 i forordning nr. 659/1999. Det andet led vedrører en tilsidesættelse af artikel 88 EF samt af artikel 1, litra b), nr. iv), og af artikel 15, stk. 3, i forordning nr. 659/1999 samt i det væsentlige en tilsidesættelse af procedurereglerne for eksisterende støtteordninger, som kodificeret i artikel 17 og 18 i forordning nr. 659/1999. Det tredje led vedrører i det væsentlige en tilsidesættelse af artikel 88 EF og af den regel, der er kodificeret i artikel 1, litra b), nr. i), i forordning nr. 659/1999.
Det første anbringende, der er fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II, er ligeledes opdelt i tre alternative led. Det første led vedrører i det væsentlige en tilsidesættelse af artikel 88 EF og af den regel, der er kodificeret i artikel 1, litra b), nr. i), i forordning nr. 659/1999. Det andet led vedrører en tilsidesættelse af artikel 88 EF og af den regel, der er kodificeret i artikel 1, litra b), nr. iii), i forordning nr. 659/1999. Det tredje led vedrører i det væsentlige en tilsidesættelse af artikel 88 EF samt af artikel 1, litra b), nr. iv), og af artikel 15, stk. 3, i forordning nr. 659/1999.
Det første led i det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II og det andet led i det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II, der vedrører en tilsidesættelse af artikel 88 EF og af den regel, der er kodificeret i artikel 1, litra b), nr. iii), i forordning nr. 659/1999, samt, i sag T-50/06 RENV II, en tilsidesættelse af procedurereglerne for eksisterende støtteordninger, som kodificeret i artikel 17 og 18 i forordning nr. 659/1999
Sagsøgerne har i det væsentlige gjort gældende, at Kommissionen i den anfægtede beslutning tilsidesatte artikel 88 EF og den regel, der er kodificeret i artikel 1, litra b), nr. iii), i forordning nr. 659/1999, derved, at den ikke med henblik på at kvalificere den omtvistede støtte som ny støtte som omhandlet i artikel 88, stk. 3, EF tog hensyn til, at denne støtte skulle anses for at være blevet godkendt, idet Kommissionen ikke havde taget stilling til den omtvistede fritagelse inden for en rimelig frist regnet fra anmeldelsen af denne. Irland har i sag T-50/06 RENV II tillige påberåbt sig, at der er sket en tilsidesættelse af procedurereglerne for eksisterende støtteordninger, som kodificeret i artikel 17 og 18 i forordning nr. 659/1999.
Irland har i denne forbindelse for det første støttet sig på skrivelsen af 6. maj 1983, hvoraf det fremgår, at denne medlemsstat accepterede det tilbud, som Kommissionen havde fremsat i skrivelsen af 22. marts 1983 om at behandle Irlands skrivelse af 28. januar 1983, som underrettede Kommissionen om den påtænkte omtvistede fritagelse, som en anmeldelse som omhandlet i artikel 88, stk. 2, EF. Irland har for det andet atter henvist til skrivelsen af 6. maj 1983, hvormed denne medlemsstat i henhold til den i artikel 4, stk. 6, i forordning nr. 659/1999 kodificerede regel gav Kommissionen meddelelse om gennemførelsen af den omtvistede fritagelse. Irland har for det tredje gjort gældende, at Kommissionen ikke i henhold til den i artikel 4, stk. 5, i forordning nr. 659/1999 kodificerede frist vedtog nogen beslutning inden to måneder efter anmeldelsen af den omtvistede fritagelse eller inden for en rimelig frist efter meddelelsen om gennemførelsen, ligesom denne medlemsstat har påberåbt sig Kommissionens passivitet og tavshed frem til 1992, dvs. i de ni år, der fulgte efter denne anmeldelse og denne meddelelse. Irland har for det fjerde anført, at det er uden relevans, at denne medlemsstat gennemførte den omtvistede fritagelse uden at afvente en formel stillingtagen fra Kommissionen i henhold til statsstøttereglerne, henset til, at denne stillingtagen ikke fandt sted inden for en rimelig frist, og at gennemførelsen af den omtvistede fritagelse skete mere end to måneder efter dennes anmeldelse til Kommissionen den 28. januar 1983. Irland har i øvrigt gjort gældende, at Kommissionen selv optrådte, som om den var af den opfattelse, at den omtvistede støtte var eksisterende støtte. Irland har i denne forbindelse for det første støttet sig på den klare og præcise tekst i fjerde betragtning til beslutning 92/510, ifølge hvilken »Kommissionen og alle medlemsstaterne acceptere[de], at […] fritagelser[ne] [va]r begrundet i særlige politiske hensyn og ikke medfør[te] konkurrencefordrejning eller hindre[de] fællesmarkedet i at fungere tilfredsstillende«, som kan anses for en positiv beslutning i forhold til den omtvistede fritagelse, der blev anmeldt den 28. januar 1983, eller i det mindste for en principerklæring, der angav, at Kommissionens tvivl om den omtvistede støttes forenelighed med fællesmarkedet allerede var blevet bortvejret. Irland har for det andet støttet sig på den terminologi, der er brugt i femte betragtning til beslutning 97/425 og i fjerde betragtning til beslutning 1999/880, og som svarer til den, som Kommissionen bruger, når den på grundlag af artikel 17 i forordning nr. 659/1999 foretager en undersøgelse af eksisterende støtteordninger. Denne medlemsstat har for det tredje henvist til forslagene til Rådets bemyndigelsesbeslutninger fra november 1999 og 2000 samt til femte betragtning til beslutning 2001/224, som ikke indeholdt nogen advarsel om den omtvistede støttes ulovlighed. Irland har for det fjerde henvist til det forhold, at Kommissionen under alle omstændigheder selv foreslog Rådet at tillade denne medlemsstat at anvende den omtvistede fritagelse efter 1983. I øvrigt har Irland i det væsentlige kritiseret Kommissionen for at have tilsidesat proceduren for eksisterende støtteordninger, såsom kodificeret i artikel 17 og 18 i forordning nr. 659/1999, derved, at den anordnede tilbagesøgning af den omtvistede støtte med tilbagevirkende kraft uden hensyntagen til, at den inden for rammerne af den løbende kontrol med de eksisterende støtteordninger alene havde beføjelse til at træffe afgørelse om ophævelse eller ændring af denne støtte inden for en frist, som denne institution havde fastsat.
AAL har for det første påberåbt sig skrivelsen af 6. maj 1983, hvoraf det fremgår, at Irland accepterede det tilbud, som Kommissionen havde fremsat i skrivelsen af 22. marts 1983 om at behandle Irlands skrivelse af 28. januar 1983, som underrettede Kommissionen om den påtænkte omtvistede fritagelse, som en anmeldelse som omhandlet i artikel 88, stk. 2, EF. AAL har for det andet henvist til gennemførelsen af den omtvistede fritagelse omkring tre måneder efter fremsendelsen til Kommissionen af skrivelsen af 28. januar 1983. Dette selskab har for det tredje påberåbt sig skrivelsen af 6. maj 1983, hvormed Irland i henhold til den i artikel 4, stk. 6, i forordning nr. 659/1999 kodificerede regel gav Kommissionen meddelelse om gennemførelsen af den omtvistede fritagelse. AAL har for det fjerde anført, at Kommissionens argument om, at den omtvistede fritagelse ikke blev gennemført af Irland og af AAL selv under nøje overholdelse af de betingelser, der blev opstillet i retspraksis (dom af 11.12.1973, Lorenz,
120/73
, Sml.,
EU:C:1973:152
), og siden kodificeret i forordning nr. 659/1999, ikke kan gøres gældende over for AAL, eftersom Kommissionen selv fraveg disse retlige rammer ved at tilbyde Irland at anse denne medlemsstats skrivelse af 28. januar 1983 for en anmeldelse og dermed mistede muligheden for at tage stilling inden for en rimelig frist på to måneder. AAL har subsidiært anført, at Kommissionens argument om den angiveligt ufuldstændige karakter af anmeldelsen ikke kan gøres gældende over for AAL, eftersom Kommissionen – efter at være blevet underrettet af Irland om, at gennemførelsen af støtten var nært forestående – i skrivelsen af 22. marts 1983 afstod fra at kræve en supplerende anmeldelse. AAL har for det femte angivet Kommissionens passivitet og tavshed frem til juli 2000, dvs. i de 17 år, der fulgte efter anmeldelsen af den omtvistede fritagelse og den underretning, som denne institution havde modtaget om, at gennemførelsen af denne fritagelse var nært forestående. AAL har for det sjette støttet sig på, at Kommissionen forbigik den anmeldelse, der fandt sted den 28. januar 1983, da den den 17. juli 2000 anmodede om en anmeldelse af fritagelsen og den 30. oktober 2001 indledte den formelle undersøgelsesprocedure, hvilket førte denne institution til at begå en fejl ved kvalificeringen af støtten. Dette selskab har for det syvende henvist til fjerde betragtning til beslutning 92/510, som svarer til Kommissionens anerkendelse af, at den omtvistede fritagelse var eksisterende støtte. AAL har for det ottende støttet sig på den situation, som Kommissionen fremkaldte og accepterede i en lang periode, og som objektivt stiller krav om at kvalificere den omtvistede støtte som eksisterende støtte.
Kommissionen har påstået disse led i det første anbringende forkastet som ugrundede.
Det skal i denne forbindelse indledningsvis påpeges, at der i henhold til EF-traktaten gælder forskellige fremgangsmåder alt efter, om der er tale om eksisterende eller ny støtte. Mens ny støtte i henhold til artikel 88, stk. 3, EF på forhånd skal anmeldes til Kommissionen og ikke kan gennemføres, før fremgangsmåden har ført til en endelig afgørelse, kan eksisterende støtte i medfør af artikel 88, stk. 1, EF lovligt gennemføres, for så vidt som Kommissionen ikke har fastslået, at den er uforenelig med fællesmarkedet (jf. dom af 24.3.2011, Freistaat Sachsen og Land Sachsen-Anhalt mod Kommissionen,
T-443/08 og T-455/08
, Sml.,
EU:T:2011:117
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Eksisterende støtte kan således i givet fald kun være genstand for en afgørelse om, at støtten ikke er forenelig med fællesmarkedet, der har virkning for fremtiden (jf. dom Freistaat Sachsen og Land Sachsen-Anhalt mod Kommission,
EU:T:2011:117
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
For så vidt som sagsøgerne formelt har påberåbt sig en tilsidesættelse af artikel 1, litra b), nr. iii), i forordning nr. 659/1999, skal det i øvrigt bemærkes, at den i denne bestemmelse fastsatte materielle regel på tidspunktet for Kommissionens vedtagelse af den anfægtede beslutning allerede var trådt i kraft den 16. april 1999. Selv om det følger af retspraksis (dom af 14.5.1975, CNTA mod Kommissionen,
74/74
, Sml.,
EU:C:1975:59
, præmis
-
, af 26.6.1990, Sofrimport mod Kommissionen,
C-152/88
, Sml.,
EU:C:1990:259
, præmis
og
, og af 5.10.1993, Driessen m.fl.,
C-13/92 – C-16/92
, Sml.,
EU:C:1993:828
, præmis
-
), at beskyttelsen af retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning stiller krav om begrænsninger i den umiddelbare anvendelse af materielle regler, kan disse begrænsninger ikke gælde i tilfælde af en ulovlig støtte eller af en anmeldt støtte, før den er blevet godkendt af Kommissionen. I opbygningen af og grundtanken bag statsstøttekontrollen gælder det, at situationen ikke øjeblikkeligt og endeligt fastlægges ved anmeldelsen eller tildelingen af støtten, men at den forbliver uafklaret, indtil EU-institutionerne træffer en afgørelse. Det tilkommer i denne sammenhæng Kommissionen at anvende de materielle regler, der er i kraft på det tidspunkt, hvor den tager stilling til støtten eller den pågældende støtteordning, og til denne støttes eller støtteordnings forenelighed med fællesmarkedet, idet det alene er i forhold til disse regler, at lovligheden af den afgørelse, som Kommissionen i denne forbindelse træffer, skal bedømmes (jf. i denne retning og analogt dom af 11.12.2008, Kommissionen mod Freistaat Sachsen,
C-334/07 P
, Sml.,
EU:C:2008:709
, præmis
). På tidspunktet for Kommissionens vedtagelse af den anfægtede beslutning var artikel 1, litra b), nr. iii), i forordning nr. 659/1999 følgelig i kraft, således at denne bestemmelse finder anvendelse i den foreliggende sag.
De procedureregler, der er fastsat i artikel 4, stk. 6, i forordning nr. 659/1999, og som denne samme forordnings artikel 1, litra b), nr. iii), henviser til, kan derimod ikke regulere processuelle skridt, der er taget inden deres ikrafttrædelse den 16. april 1999. Ifølge retspraksis antages processuelle regler således almindeligvis at finde anvendelse i de retssager, der verserer på ikrafttrædelsestidspunktet (jf. i denne retning dom af 12.11.1981, Meridionale Industria Salumi m.fl.,
212/80 – 217/80
, Sml.,
EU:C:1981:270
, præmis
, og af 23.2.2006, Molenbergnatie,
C-201/04
, Sml.,
EU:C:2006:136
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). I det tidsrum, hvor den indledende undersøgelsesprocedure vedrørende den omtvistede fritagelse fandt sted, og i løbet af hvilket den omtvistede støtte skulle anses for at være blevet godkendt af Kommissionen, dvs. i løbet af 1983, var disse regler imidlertid endnu ikke trådt i kraft. Der skal dog tages hensyn til, at artikel 4, stk. 6, i forordning nr. 659/1999, som Kommissionen med rette anerkendte i 67. betragtning til aluminiumoxid I-beslutningen, navnlig tilsigtede at kodificere visse processuelle regler, som i henhold til den praksis fra Domstolen, der fremgår af dom Lorenz, nævnt i præmis
ovenfor (
EU:C:1973:152
, præmis
) (herefter »Lorenz-retspraksissen«), var gældende i det tidsrum, hvor de påberåbte processuelle skridt blev taget. Ifølge denne retspraksis, som AAL har nævnt i sag T-69/06 RENV II, indebar EF-traktatens artikel 93, stk. 3 (senere artikel 88, stk. 3, EF), at hvis Kommissionen – efter at være blevet underrettet af en medlemsstat om en påtænkt indførelse eller ændring af en støtteforanstaltning – undlod at iværksætte den kontradiktoriske procedure efter EF-traktatens artikel 93, stk. 2 (senere artikel 88, stk. 2, EF) (eller den formelle undersøgelsesprocedure) ved at give den pågældende medlemsstat en frist til at fremsætte sine bemærkninger, kunne denne ved udløbet af en tilstrækkelig frist til at foretage en første undersøgelse gennemføre den påtænkte støtteforanstaltning på betingelse af, at Kommissionen forinden var blevet underrettet herom, hvorefter støtten fremover blev omfattet af reglerne om eksisterende støtteordninger (dom af 9.8.1994, Namur-Les assurances du crédit,
C-44/93
, Sml.,
EU:C:1994:311
, præmis
). Med hensyn til den tilstrækkelige eller rimelige frist for Kommissionen til at foretage den første undersøgelse (eller den indledende undersøgelsesprocedure) angav Domstolen, at der skulle tages udgangspunkt i den to-måneders-frist, der var fastsat i EF-traktatens artikel 173 og EF-traktatens artikel 175 (senere artikel 230 EF og 232 EF) for anlæggelse af annullationssøgsmål og passivitetssøgsmål (dom Lorenz, nævnt i præmis
ovenfor,
EU:C:1973:152
, præmis
).
De klagepunkter, der angår en tilsidesættelse af artikel 1, litra b), nr. iii), i forordning nr. 659/1999, må derfor forstås som klagepunkter, der i det væsentlige henviser til en tilsidesættelse af Lorenz-retspraksissen.
Sagsøgerne har i den foreliggende sag i det væsentlige gjort gældende, at Kommissionen i den anfægtede beslutning begik en fejl ved at kvalificere den omtvistede støtte som ny støtte og ved at anordne tilbagesøgning af denne med tilbagevirkende kraft, selv om der var tale om eksisterende støtte som omhandlet i Lorenz-retspraksissen, idet Kommissionen ikke havde taget stilling til den omtvistede fritagelse inden for en rimelig frist regnet fra anmeldelsen af denne.
Det skal for det første undersøges principalt, om skrivelsen af 28. januar 1983 ikke formelt kunne anses for en anmeldelse af den omtvistede fritagelse som omhandlet i artikel 88, stk. 3, EF, og subsidiært, om denne anmeldelse var ufuldstændig, idet Irland ikke i skrivelsen af 6. maj 1983 havde besvaret det spørgsmål, som Kommissionen havde stillet denne medlemsstat i skrivelsen af 22. marts 1983 vedrørende varigheden af ydelsen af støtten til AAL.
Det skal i denne anledning bemærkes, at Retten i forbindelse med legalitetskontrollen under ingen omstændigheder kan sætte sit egen begrundelse i stedet for den, som udstederen af den anfægtede retsakt har angivet (jf. analogt dom af 24.1.2013, Frucona Košice mod Kommissionen,
C-73/11 P
, Sml.,
EU:C:2013:32
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Det følger heraf, at Retten ikke med henblik på at forkaste et for denne fremsat annullationsanbringende uden at overskride grænserne for sin kontrol kan støtte sig på argumenter, der ikke var en del af den anfægtede beslutning (jf. i denne retning og analogt dom Frucona Košice mod Kommissionen,
EU:C:2013:32
, præmis
).
I 67. betragtning til aluminiumoxid I-beslutningen bemærkede Kommissionen følgende:
»[…] [S]tøtten [kan] ikke anses for at være godkendt efter artikel 4, stk. 6, i forordning (EF) nr. 659/1999. Frankrig og Italien har aldrig anmeldt foranstaltningerne. I sit brev af 6. maj 1983 bekræftede Irland, at støtten først var ved at blive indført, og at brevet til Kommissionen kunne betragtes som en anmeldelse i relation til [EF-]traktatens artikel 93, stk. 3. Irland gav imidlertid aldrig Kommissionen nogen formel forudgående meddelelse om, at man havde til hensigt at implementere støtteforanstaltningen, således som det kræves i artikel 4, stk. 6, i forordning (EF) nr. 659/1999. Tværtimod førte Irland foranstaltningen ud i livet kun en uge efter det brev af 6. maj 1983, hvori Kommissionen blev opfordret til at betragte støtten som værende anmeldt. Det forekommer derfor Kommissionen, at støtten må betragtes som ulovlig statsstøtte som omhandlet i artikel 1, litra f), i forordning (EF) nr. 659/1999. De franske og de italienske støtteforanstaltninger blev også ført ud i livet uden at afvente Kommissionens godkendelse, hvilket er i strid med traktatens artikel 88, stk. 3. I relation til en sådan støtte kan medlemsstaterne ikke påberåbe sig bestemmelserne i artikel 4, stk. 6, i forordning (EF) nr. 659/1999. Selv om forordning (EF) nr. 659/1999 først trådte i kraft i 1999, gjaldt der i overensstemmelse med EF-Domstolens retspraksis tilsvarende regler før den dato.«
Desuden pålagde Kommissionen i aluminiumoxid I-beslutningens artikel 5, stk. 5, bl.a. Irland at tilbagesøge den omtvistede støtte, der var ydet i perioden mellem den 3. februar 2002 og den 31. december 2003, hos modtageren heraf, dvs. AAL.
Det fremgår af 67. betragtning til aluminiumoxid I-beslutningen, at mens Kommissionen i denne beslutning foreholdt Den Franske Republik og Den Italienske Republik ikke til denne institution at have anmeldt de punktafgiftsfritagelser, som de havde anvendt, kritiserede den derimod på intet tidspunkt Irland for ikke til denne institution at have anmeldt den omtvistede fritagelse, men alene for ikke forudgående, som påkrævet efter Lorenz-retspraksissen, at have underrettet denne om sin hensigt om at gennemføre den nævnte fritagelse, hvilket Irland gjorde blot en uge efter fremsendelsen af skrivelsen af 6. maj 1983, ved hvilken denne medlemsstat opfordrede Kommissionen til at anse skrivelsen af 28. januar 1983 for en anmeldelse. Dette er sammenhængende med det forhold, at Irland i skrivelsen af 6. maj 1983 alene indvilgede i et tilbud, som Kommissionen havde fremsat i skrivelsen af 22. marts 1983 om at behandle skrivelsen af 28. januar 1983 – hvormed Irland havde underrettet denne institution om sin påtænkte gennemførelse af den omtvistede fritagelse – som en anmeldelse i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 3.
For så vidt som argumentet om, at Irland undlod at anmelde eller foretog en ufuldstændig anmeldelse til Kommissionen af den omtvistede fritagelse, ikke var en del af den anfægtede beslutning, kan Retten ikke uden at overskride grænserne for sin kontrol som led i et annullationssøgsmål støtte sig på et sådant argument med henblik på at forkaste det første led i det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II.
Følgelig skal de argumenter, som Kommissionen har fremført imod det første led i det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II, vedrørende principalt en manglende anmeldelse af den omtvistede fritagelse som omhandlet i artikel 88, stk. 3, EF, og subsidiært den ufuldstændige karakter af den påståede anmeldelse, forkastes.
Der skal for det andet ske en behandling af det anbringende, som Kommissionen i sit forsvar har gjort gældende imod det andet led i det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II, hvormed det i det væsentlige gøres gældende, at alene skrivelsen af 6. maj 1983 gav denne institution grundlag for at anse skrivelsen af 28. januar 1983 for en anmeldelse af den omtvistede fritagelse som omhandlet i artikel 88, stk. 3, EF, således at fristen skulle løbe fra tidspunktet for modtagelsen af skrivelsen af 6. maj 1983.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at det først var ved skrivelsen af 6. maj 1983, at Irland anmodede Kommissionen om at anse denne medlemsstats skrivelse af 28. januar 1983 for en anmeldelse i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 3, som foreslået af Kommissionen i skrivelsen af 22. marts 1983. Kommissionen har derfor med rette anført, at ingen formel anmeldelse af den omtvistede støtte kunne anses for at have fundet sted inden modtagelsen af skrivelsen af 6. maj 1983, således at den tilstrækkelige eller rimelige frist for Kommissionen til at foretage den første undersøgelse af denne støtte først kunne begynde at løbe fra tidspunktet for modtagelsen af denne sidstnævnte skrivelse.
Der skal for det tredje tages stilling til det anbringende, som Kommissionen i sit forsvar har gjort gældende imod det første led i det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II og imod det andet led i det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II, hvormed det gøres gældende, at skrivelsen af 6. maj 1983 ikke som hævdet af sagsøgerne kunne anses for den af retspraksis påkrævede meddelelse om gennemførelsen af den påtænkte støtte.
Det fremgår i denne forbindelse af såvel indholdet af som målsætningerne med bestemmelserne i EF-traktatens artikel 93 (senere artikel 88 EF), at navnlig støtteordninger, der lovligt er blevet iværksat under iagttagelse af de i EF-traktatens artikel 93, stk. 3, fastsatte krav, herunder de krav, som fremgår af Domstolens fortolkning af denne artikel i dom Lorenz, nævnt i præmis
ovenfor (
EU:C:1973:152
, præmis
-
), skal anses for eksisterende støtteordninger efter artikel 93, stk. 1 (dom Namur-Les assurances du crédit, nævnt i præmis
ovenfor,
EU:C:1994:311
, præmis
, og dom af 17.6.1999, Piaggio,
C-295/97
, Sml.,
EU:C:1999:313
, præmis
). Henset til de procedureregler, der udspringer af Lorenz-retspraksissen, er en anmeldt støttes overgang til at være eksisterende støtte undergivet to nødvendige og tilstrækkelige betingelser, hvoraf den ene er, at medlemsstaten giver Kommissionen forhåndsmeddelelse om iværksættelsen af den påtænkte støtteforanstaltning, og den anden er, at Kommissionen ikke indleder den kontradiktoriske procedure i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 2, senest to måneder efter, at anmeldelsen af støtten er blevet fuldstændig (jf. i denne retning dom af 15.2.2001, Østrig mod Kommissionen,
C-99/98
, Sml.,
EU:C:2001:94
, præmis
).
I den foreliggende sag skal der alene tages stilling til den eventuelle manglende iagttagelse af betingelsen om medlemsstatens forhåndsmeddelelse til Kommissionen om iværksættelsen af den påtænkte støtteforanstaltning, som var den eneste betingelse, som Kommissionen undersøgte i 67. betragtning til den anfægtede beslutning (jf. præmis 146 ovenfor).
Selv hvis det lægges til grund, at Irland foretog en fuldstændig anmeldelse af den omtvistede fritagelse til Kommissionen på den dato, hvor denne medlemsstat med sin skrivelse af 6. maj 1983 anmodede Kommissionen om at anse denne medlemsstats skrivelse af 28. januar 1983 for en anmeldelse i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 3, som foreslået af Kommissionen i skrivelsen af 22. marts 1983, rådede denne institution, henset til de af Lorenz-retspraksissen udspringende procedureregler, over en to-måneders-frist til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure. Det følger af disse sidstnævnte regler, at det først var ved udløbet af denne frist, det vil i princippet sige den 7. juli 1983, at Irland kunne iværksætte den omtvistede fritagelse (jf. i denne retning dom Østrig mod Kommissionen, nævnt i præmis
ovenfor,
EU:C:2001:94
, præmis
), på betingelse af, at denne medlemsstat forinden havde underrettet Kommissionen herom, hvorefter den på grundlag af denne fritagelse ydede støtte fremover blev omfattet af reglerne om eksisterende støtteordninger (dom Namur-Les assurances du crédit, nævnt i præmis
ovenfor,
EU:C:1994:311
, præmis
).
Det skal imidlertid på den ene side fastslås, at skrivelsen af 6. maj 1983, som bekræftede anmeldelsen til Kommissionen af den omtvistede fritagelse, ikke tillige kunne betragtes som en underretning om gennemførelse af den nævnte fritagelse. Selv hvis det anerkendes, at underretningen kunne være afgivet før udløbet af den to-måneders-frist, der er fastsat for indledningen af den formelle undersøgelsesprocedure, dvs. i en periode, hvor Irland under alle omstændigheder ikke var berettiget til at iværksætte den omtvistede fritagelse, skal det således fastslås, at denne medlemsstat i skrivelsen af 6. maj 1983 på ingen måde underrettede Kommissionen om, at den i tilfælde af denne institutions tavshed ville iværksætte den omtvistede fritagelse, men begrænsede sig til at anerkende, at den omtvistede fritagelse skulle anmeldes, til at bekræfte, at den anmeldte denne fritagelse til Kommissionen, og til over for denne institution at fremlægge supplerende oplysninger om den nævnte fritagelse. Det må på den anden side konstateres, at sagsakterne ikke giver grundlag for at fastslå, at Irland efter fremsendelsen af skrivelsen af 6. maj 1983 og før gennemførelsen af den omtvistede fritagelse den 12. maj 1983 tilsendte Kommissionen et dokument, der kunne udgøre en underretning om gennemførelse af den nævnte fritagelse.
Følgelig er det med rette, at Kommissionen har anført, at ingen af de betingelser, der efter retspraksis kræves for en anmeldt støttes overgang til at være eksisterende støtte, i den foreliggende sag var opfyldt.
Der er for det fjerde tilbage at behandle sagsøgernes argumenter om, at Kommissionen selv optrådte, som om den omtvistede støtte var eksisterende støtte, hvilke argumenter i praksis bygger på indholdet af Rådets bemyndigelsesbeslutninger, der var blevet vedtaget efter forslag fra Kommissionen, såvel som på den lange periode, i hvilken denne institution undlod at indlede en formel undersøgelsesprocedure.
Det skal i denne forbindelse påpeges, at afgørelsen af, om en støtte er ny eller eksisterende i henhold til den i præmis 154 ovenfor nævnte retspraksis, og om dennes indførelse derfor kræver eller ikke kræver iværksættelse af proceduren for forudgående undersøgelse i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 3, ikke kan bero på en subjektiv vurdering foretaget af Kommissionen (jf. i denne retning dom Piaggio, nævnt i præmis
ovenfor,
EU:C:1999:313
, præmis
og
). Desuden kan den omstændighed, at Kommissionen ikke har indledt en undersøgelse af en given statslig foranstaltning i en forholdsvis lang periode, ikke i sig selv give denne foranstaltning objektiv karakter af eksisterende støtte, såfremt der er tale om støtte (dom af 30.4.2002, Government of Gibraltar mod Kommissionen,
T-195/01 og T-207/01
, Sml.,
EU:T:2002:111
, præmis
).
Det følger af den i præmis 160 ovenfor nævnte retspraksis, at de argumenter fra sagsøgerne, hvormed det i det væsentlige gøres gældende, at Kommissionens adfærd var et udtryk for dennes overbevisning om, at den omtvistede støtte var eksisterende støtte, er ugrundede og skal forkastes.
Det må af samtlige de ovenstående grunde fastslås, at Kommissionen ikke begik nogen fejl ved at afvise at lægge til grund, at den omtvistede støtte efter anmeldelse var overgået til at være eksisterende støtte. Den tilsidesatte derfor heller ikke proceduren for eksisterende støtteordninger, såsom kodificeret i artikel 17 og 18 i forordning nr. 659/1999, ved at anordne tilbagesøgning af denne støtte med tilbagevirkende kraft til den 3. februar 2002, eftersom denne procedure ikke fandt anvendelse på den nævnte støtte.
Følgelig skal det første led i det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II og det andet led i det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II forkastes som ugrundede.
Det andet led i det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II og det tredje led i det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II, der vedrører en tilsidesættelse af artikel 88 EF samt af artikel 1, litra b), nr. iv), og af artikel 15, stk. 3, i forordning nr. 659/1999
Sagsøgerne har gjort gældende, at Kommissionen i 68. betragtning til aluminiumoxid I-beslutningen tilsidesatte artikel 88 EF samt artikel 1, litra b), nr. iv), og artikel 15, stk. 3, i forordning nr. 659/1999 derved, at den ikke med henblik på fra den 17. juli 1990 at kvalificere den omtvistede støtte som ny støtte som omhandlet i artikel 88, stk. 3, EF tog hensyn til, at AAL havde modtaget denne støtte siden september 1983, til, at den tiårige forældelsesfrist, der efter artikel 15, stk. 3, i forordning nr. 659/1999 gjaldt for Kommissionens beføjelser til at kræve tilbagebetaling af støtte, derfor var udløbet på det tidspunkt, hvor Kommissionen begyndte at agere, den 17. juli 2000, og til, at den omtvistede støtte fra denne dato af skulle anses for at være eksisterende støtte.
Irland har i øvrigt i sag T-50/06 RENV II i det væsentlige kritiseret Kommissionen for at have tilsidesat procedurereglerne for eksisterende støtteordninger, som kodificeret i artikel 17 og 18 i forordning nr. 659/1999, derved, at den i den anfægtede beslutning anordnede tilbagesøgning af den omtvistede støtte med tilbagevirkende kraft uden hensyntagen til, at den inden for rammerne af den løbende kontrol med de eksisterende støtteordninger alene havde beføjelse til at træffe afgørelse om ophævelse eller ændring af denne støtte inden for en frist, som denne institution havde fastsat.
Irland har i denne forbindelse for det første påberåbt sig, at der som bekræftet i retslitteraturen indtræder forældelse ved udløbet af forældelsesfristen, når kendetegnene ved støtten som i det foreliggende tilfælde ikke har ændret sig i løbet af denne frist. Denne medlemsstat har for det andet påberåbt sig forpligtelsen til at kvalificere enhver statsstøtte som enten »eksisterende« støtte eller »ny« støtte som omhandlet i artikel 15 i forordning nr. 659/1999, idet begrebet »delvis eksisterende og delvis ny« støtte ikke er fastsat i forordning nr. 659/1999. Irland har for det tredje henvist til retspraksis, hvoraf det fremgår, at forældelsesfristen navnlig tilsigter at beskytte rettighederne for eller interesserne hos visse af de berørte parter, heriblandt den omhandlede medlemsstat og støttemodtageren. Irland har for det fjerde gjort gældende, at skrivelsen af 17. juli 2000 – der blev affattet efter udløbet af den i artikel 15, stk. 3, i forordning nr. 659/1999 fastsatte forældelsesfrist – ikke havde opsættende virkning på forældelsesfristen. Denne medlemsstat har for det femte henvist til begrebet »eksisterende støtte«, der er indeholdt i forordning nr. 659/1999, og som ikke kun vedrører økonomiske fordele, der reelt er oppebåret på en given dato, men ligeledes inkluderer støtteordninger. Irland har i øvrigt i det væsentlige kritiseret Kommissionen for at have tilsidesat procedurereglerne for eksisterende støtteordninger, som kodificeret i artikel 17 og 18 i forordning nr. 659/1999, derved, at den i den anfægtede beslutning anordnede tilbagesøgning af den omtvistede støtte med tilbagevirkende kraft uden hensyntagen til, at den inden for rammerne af den løbende kontrol med de eksisterende støtteordninger alene havde beføjelse til at træffe afgørelse om ophævelse eller ændring af denne støtte inden for en frist, som denne institution havde fastsat.
AAL har for det første påberåbt sig en modstrid mellem retssikkerhedsprincippet og den fortolkning af artikel 15 i forordning nr. 659/1999, som Kommissionen foretog i den anfægtede beslutning, ifølge hvilken alene den del af støtten ydet på grundlag af den omtvistede fritagelse, i forhold til hvilken forældelsesfristen er udløbet, er støtte, der må anses for eksisterende. Dette selskab har for det andet gjort gældende, at Kommissionen ikke for første gang i svarskriftet kunne hævde, at den omtvistede fritagelse var en støtteordning snarere end en individuel støtte, der fortløbende var blevet ydet selskabet, hver gang dette i medfør af den omtvistede fritagelse var blevet fritaget for punktafgiften som led i en toldtransaktion. AAL har for det tredje støttet sig på udtrykket »anses for«, der indgår i artikel 15, stk. 3, forordning nr. 659/1999, hvoraf det i den konkrete sag kan udledes, at den individuelle støtte anses for at være blevet eksisterende støtte fra og med udløbet af en frist på ti år regnet fra den første ydelse af støtten, i 1983.
Kommissionen har påstået disse led i det første anbringende forkastet som ugrundede.
For så vidt som sagsøgerne har påberåbt sig en tilsidesættelse af artikel 1, litra b), nr. iv), i forordning nr. 659/1999, skal det bemærkes, at det følger af den i præmis 140 ovenfor nævnte retspraksis, at denne bestemmelse var i kraft på det tidspunkt, hvor Kommissionen traf afgørelse om den omtvistede støtte, således at den finder anvendelse på den konkrete sag.
I henhold til den nævnte bestemmelse skal »støtte, som anses for eksisterende støtte i henhold til artikel 15«, kvalificeres som »eksisterende støtte«.
Artikel 15 i forordning nr. 659/1999 bestemmer følgende:
»1.   Kommissionens beføjelser til at kræve tilbagebetaling af støtte forældes efter ti år.
2.   Forældelsesfristen løber fra det tidspunkt, hvor den ulovlige støtte tilkendes støttemodtageren, enten som individuel støtte eller under en støtteordning. Enhver foranstaltning, der træffes af Kommissionen eller af en medlemsstat efter opfordring fra Kommissionen angående den ulovlige støtte, afbryder denne frist. Efter hver afbrydelse begynder forældelsesfristen forfra. Forældelsesfristen suspenderes i det tidsrum, hvor Kommissionens beslutning er genstand for en verserende sag for De Europæiske Fællesskabers Domstol.
3.   Enhver støtte, for hvilken forældelsesfristen er udløbet, anses for at være eksisterende støtte.«
Som det fremgår af 14. betragtning til forordning nr. 659/1999, har den i samme forordnings artikel 15 fastsatte forældelsesfrist navnlig til formål at beskytte visse af de berørte parter, bl.a. medlemsstaten og støttemodtageren (dom af 6.10.2005, Scott mod Kommissionen,
C-276/03 P
, Sml.,
EU:C:2005:590
, præmis
).
Det skal indledningsvis bemærkes, at artikel 15 i forordning nr. 659/1999 er en procedureregel, der i overensstemmelse med den i præmis 141 ovenfor nævnte retspraksis anses for at finde anvendelse på tidspunktet for sin ikrafttræden, det vil i den konkrete sag sige den 16. april 1999. Eftersom artikel 15 i forordning nr. 659/1999, til forskel fra samme forordnings artikel 11, stk. 2, sidste afsnit, ikke indeholder nogen overgangsbestemmelse om sin tidsmæssige anvendelse, må det imidlertid fastslås, at denne bestemmelse finder anvendelse på alle de formelle undersøgelsesprocedurer, der verserede den 16. april 1999 eller er blevet indledt fra denne dato af (jf. i denne retning dom af 28.11.2008, Hotel Cipriani m.fl. mod Kommissionen,
T-254/00, T-270/00 og T-277/00
, Sml.,
EU:T:2008:537
, præmis
). Det følger heraf, at selv om ydelsen af støtten fandt sted på en dato, der lå forud for ikrafttrædelsesdatoen for artikel 15 i forordning nr. 659/1999, bevirker denne ydelse ikke desto mindre, at den tiårige forældelsesfrist, der er fastsat i denne artikel, bliver indledt, når beslutningen om tilbagesøgning af denne støtte som i den konkrete sag træffes efter den nævnte artikels ikrafttrædelse.
Sagsøgerne har i den konkrete sag i det væsentlige gjort gældende, at Kommissionen begik en fejl ved at vurdere, at den omtvistede støtte var ny støtte, selv om den i 68. betragtning til aluminiumoxid I-beslutningen konkluderede, at den støtte, der i medfør af den omtvistede fritagelse var ydet for perioden forud for den 17. juli 1990, var støtte, som ansås for eksisterende støtte i henhold til artikel 15 i forordning nr. 659/1999, som omhandlet i samme forordnings artikel 1, litra b), nr. iv), og selv om muligheden for den i artikel 15 i forordning nr. 659/1999 fastsatte forældelse ligeledes burde gælde for den omtvistede støtte.
Kommissionen bemærkede følgende i 68. betragtning til aluminiumoxid I-beslutningen:
»[…] [S]tøtten [kan] kun til dels anses for at være eksisterende støtte, jf. artikel 15 i forordning (EF) nr. 659/1999. I henhold til denne bestemmelse gælder der en forældelsesfrist på 10 år for Kommissionens beføjelse til at kræve støtten tilbagebetalt, og fristen begynder at løbe den dag, hvor den ulovlige støtte er ydet. […] For Irlands vedkommende blev fristen afbrudt ved Kommissionens brev af 17. juli 2000. Det betyder, at kun den irske fritagelse kan betragtes som eksisterende støtte, og kun i det omfang, der er tale om perioden før 17. juli 1990.«
Det fremgår af den ovennævnte betragtning til aluminiumoxid I-beslutningen, at Kommissionen heri fandt, at den omtvistede fritagelse for perioden forud for den 17. juli 1990 var støtte, som ansås for eksisterende støtte i henhold til artikel 15 i forordning nr. 659/1999 som omhandlet i samme forordnings artikel 1, litra b), nr. iv).
Kommissionen har i sine processkrifter anført, at denne løsning er berettiget under hensyn til, at den omtvistede fritagelse er en »støtteordning« som omhandlet i artikel 1, litra d), i forordning nr. 659/1999, og henset til, at forældelsesfristen ifølge same forordnings artikel 15 først begyndte at løbe den dag, hvor der faktisk blev ydet AAL ulovlig støtte som led i denne ordning.
Artikel 1, litra d), i forordning nr. 659/1999 bestemmer, at der ved »støtteordning« forstås »enhver retsakt, på grundlag af hvilken der uden yderligere gennemførelsesforanstaltninger kan ydes individuel støtte til virksomheder, som inden for denne retsakt defineres generelt og abstrakt, og enhver retsakt på grundlag af hvilken støtte, der ikke er knyttet til et specifikt projekt, kan ydes til en eller flere virksomheder, uden at tidsrummet eller beløbet er nærmere fastsat«. Denne bestemmelse kodificerer en hidtidig retspraksis, idet den præciserer denne (jf. i denne retning dom af 5.6.1996, Kahn Scheepvaart mod Kommissionen,
T-398/94
, Sml.,
EU:T:1996:73
, præmis
og
).
Det er i den foreliggende sag ubestridt, at den omtvistede fritagelse blev indført i irsk ret ved anordningen af 1983, hvis ikrafttrædelsestidspunkt var den 13. maj 1983. Denne anordning indrømmer en eftergivelse af punktafgiften for mineralolie anvendt som brændstof til produktion af aluminiumoxid, hvis størrelse er lig med størrelsen af den nævnte punktafgift, hvilket i praksis er ensbetydende med at indføre en fritagelse for denne afgift. Selv under hensyntagen til de præcise geografiske og tidsmæssige betingelser for den omtvistede fritagelse, der blev fastsat i Rådets bemyndigelsesbeslutninger (jf. i denne retning dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis
ovenfor,
EU:C:2013:812
, præmis
), svarer denne foranstaltning i modsætning til det af AAL hævdede til en »støtteordning« som omhandlet i artikel 1, litra d), i forordning nr. 659/1999, idet de støtteberettigede selskaber defineres generelt og abstrakt som i hovedtrækkene værende aluminiumoxidproducenter, og idet størrelsen af den støtte, som de ydes, ikke er nærmere fastsat.
For så vidt som AAL har kritiseret Kommissionen for for første gang i svarskriftet at have anført, at den omtvistede fritagelse var en støtteordning snarere end en individuel støtte, er det tilstrækkeligt at fastslå, at det nævnte klagepunkt hviler på det postulat, at den anfægtede beslutning udelukker, at den omtvistede fritagelse kan kvalificeres som »støtteordning« som omhandlet i artikel 1, litra d), i forordning nr. 659/1999. AAL har imidlertid ikke fremlagt noget bevis til støtte for et sådant postulat. Det foreliggende klagepunkt må derfor forkastes.
Som Kommissionen med rette har bemærket, følger det af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 659/1999, at forældelsesfristen i forbindelse med en støtteordning begynder at løbe den dag, hvor den ulovlige støtte tildeles modtageren, hvilket i den konkrete sag svarer til hver enkelt indførsel eller leverance foretaget af eller til AAL, fra et raffinaderi eller en lagerbygning, af mineralolie beregnet til at blive anvendt som brændstof til aluminiumoxidproduktion på selskabets fabrik i Shannon-regionen. Det var således i anledning af hver enkelt af disse handlinger, at AAL i praksis drog fordel af den omtvistede fritagelse og individuelt blev tildelt et støttebeløb i henhold til denne fritagelse (jf. dom Hotel Cipriani m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis
ovenfor,
EU:T:2008:537
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). I modsætning til hvad sagsøgerne har gjort gældende, løb den i artikel 15 i forordning nr. 659/1999 fastsatte forældelsesfrist i forhold til hvert enkelt støttebeløb, der således blev ydet inden for rammerne af den støtteordning, der svarede til den omtvistede fritagelse, følgelig fra dagen for ydelsen af det nævnte støttebeløb (jf. i denne retning dom af 8.12.2011, France Télécom mod Kommissionen,
C-81/10 P
, Sml.,
EU:C:2011:811
, præmis
).
Denne fortolkning af artikel 15 i forordning nr. 659/1999 vedrørende forældelsesfristens begyndelsestidspunkt (dies a quo) i forhold til støtte, der ydes inden for rammerne af en støtteordning, ændres ikke af dom Scott mod Kommissionen, nævnt i præmis
ovenfor (
EU:C:2005:590
), der blev påberåbt af Irland i sag T-50/06 RENV II, hvilken dom alene angik spørgsmålet om, hvorvidt afbrydelsen af den i samme artikel fastsatte forældelsesfrist i forhold til en individuel støtte var betinget af en underretning af støttemodtageren om den foranstaltning, der afbrød forældelsen.
I øvrigt blev den i artikel 15 i forordning nr. 659/1999 fastsatte forældelsesfrist i forhold til den omtvistede fritagelse afbrudt ved Kommissionens skrivelse af 17. juli 2000.
Det var derfor med rette, at Kommissionen i denne sammenhæng i 68. betragtning til aluminiumoxid I-beslutningen angav, at den i artikel 15 i forordning nr. 659/1999 fastsatte forældelsesfrist alene var udløbet i forhold til den fritagelse, der var ydet før den 17. juli 1990, og at den omtvistede støtte, der var ydet efter denne dato, følgelig ikke kunne anses for at være eksisterende støtte som omhandlet i artikel 1, litra b), nr. iv), i forordning nr. 659/1999, sammenholdt med samme forordnings artikel 15, stk. 3. Den tilsidesatte derfor heller ikke proceduren for eksisterende støtteordninger, såsom kodificeret i artikel 17 og 18 i forordning nr. 659/1999, ved at anordne tilbagesøgning af denne støtte med tilbagevirkende kraft til den 3. februar 2002, eftersom denne procedure ikke fandt anvendelse på den nævnte støtte.
Følgelig skal det andet led i det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II og det tredje led i det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II forkastes som ugrundede.
Det tredje led i det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II og det første led i det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II, hvormed det i det væsentlige gøres gældende, at der er sket en tilsidesættelse af artikel 88 EF og af den regel, der er kodificeret i artikel 1, litra b), nr. i), i forordning nr. 659/1999
Sagsøgerne har i det væsentlige gjort gældende, at Kommissionen i den anfægtede beslutning tilsidesatte artikel 88 EF og den regel, der er kodificeret i artikel 1, litra b), nr. i), i forordning nr. 659/1999, derved at den ikke med henblik på at kvalificere den omtvistede støtte som ny støtte som omhandlet i artikel 88, stk. 3, EF tog hensyn til, at Irland inden sin tiltrædelse af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab (EØF) den 1. januar 1973 havde afgivet et juridisk bindende tilsagn over for Alcan angående gennemførelsen af den omtvistede fritagelse i forbindelse med driften af den fabrik til produktion af aluminiumoxid, som dette selskab havde opført i Shannon-regionen, og siden har overdraget til AAL, således at den omtvistede støtte var blevet ydet inden EØF-traktatens ikrafttrædelse på denne medlemsstats område.
Irland har i denne henseende for det første støttet sig på det tilsagn, som er formaliseret gennem de med Alcan siden 1970 udvekslede skrivelser, i medfør af hvilket der ikke skulle betales nogen afgift af de råmaterialer, der blev anvendt til aluminiumoxidproduktion på den fabrik, som Alcan påtænkte at opføre i Shannon-regionen. Irland har for det andet påberåbt sig den juridisk bindende karakter af dette tilsagn i irsk ret således som bekræftet af den irske regerings juridiske rådgivere såvel som af Attorney General i 1981. Denne medlemsstat har for det tredje henvist til, at Kommissionen ikke udførte nogen grundig undersøgelse af karakteren af dette tilsagn i irsk ret. Irland har for det fjerde henvist til indholdet af skrivelsen af 6. maj 1983, hvori denne medlemsstat på intet tidspunkt anerkendte, at den omtvistede støtte ikke var eksisterende støtte, men alene besvarede Kommissionens tilbud om at behandle skrivelsen af januar 1983 som en anmeldelse af gennemførelsen af den omtvistede fritagelse. Irland har for det femte påberåbt sig, at det er uden betydning, at anordningen af 1983 blev udstedt efter EØF-traktatens ikrafttrædelse på denne medlemsstats område, idet denne anordning alene var den formelle opfyldelse af et juridisk bindende tilsagn afgivet over for Alcan inden den nævnte ikrafttrædelse, og idet den lov, der gav ministeren hjemmel til at udstede den nævnte anordning, allerede var i kraft på tidspunktet for afgivelsen af dette tilsagn.
AAL har for det første påberåbt sig det juridisk bindende tilsagn, som Irland afgav over for Alcan i april 1970, og i medfør af hvilket der ikke skulle betales nogen afgift af de råmaterialer, der blev anvendt til aluminiumoxidproduktion på den fabrik, som påtænktes opført i Shannon-regionen, og hvis juridiske tilsagns eksistens blev bekræftet over for Alcan ved Irlands skrivelse til Kommissionen af 28. januar 1983. AAL har for det andet henvist til den holdning, der konstant er blevet bekræftet af Irland, herunder i skrivelsen af 6. maj 1983, ifølge hvilken den omtvistede fritagelse var en ikke-anmeldelsespligtig støtte, idet den allerede eksisterede på tidspunktet for denne medlemsstats tiltrædelse af EØF, og i forhold til hvilken alene gennemførelsen blev anmeldt til Kommissionen i 1983. AAL har for det tredje henvist til den manglende betydning af den specifikt gældende afgiftsordning, eftersom støtten bestod i en generel fritagelse for den interne afgift på råmaterialer beregnet til forarbejdelse. Dette selskab har for det fjerde henvist til karakteren af den irske lovgivningsprocedure, i hvilken ministeren træffer administrativ afgørelse, og parlamentet derpå ved lovgivning bekræfter den administrative foranstaltning.
Kommissionen har påstået det tredje led i det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II afvist fra realitetsbehandling i medfør af princippet nemo potest venire contra factum proprium, eftersom Irland indtog en modstridende holdning under den administrative procedure. Under alle omstændigheder savner det tredje led i det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II grundlag. I øvrigt har Kommissionen påstået det første led i det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II forkastet som ugrundet.
Indledningsvis, og for så vidt som sagsøgerne formelt har gjort gældende, at der er sket en tilsidesættelse af artikel 1, litra b), nr. i), i forordning nr. 659/1999, skal det bemærkes, at det følger af den i præmis 140 ovenfor nævnte retspraksis, at artikel 1, litra b), nr. i), i forordning nr. 659/1999 var i kraft på det tidspunkt, hvor Kommissionen traf afgørelse om den omtvistede støtte, således at denne bestemmelse finder anvendelse på den konkrete sag.
I henhold til den nævnte bestemmelse kan »enhver form for støtte, der eksisterede inden traktatens ikrafttræden i den pågældende medlemsstat, dvs. støtteordninger og individuel støtte, som var trådt i kraft før og er blevet fortsat efter traktatens ikrafttræden«, kvalificeres som »eksisterende støtte«.
Hvad for det første angår den formalitetsindsigelse, som Kommissionen har fremsat over for det tredje led i det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II, skal det bemærkes, at det følger af princippet nemo potest venire contra factum proprium, at ingen kan bestride det, som vedkommende tidligere har anerkendt (jf. i denne retning og analogt kendelse af 13.2.2014, Marszałkowski mod KHIM,
C-177/13 P
,
EU:C:2014:183
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis).
Det forholder sig i den foreliggende sag således, at selv hvis det antages, at Kommissionen med føje kan gøre princippet nemo potest venire contra factum proprium gældende i forhold til udsagn, der oprindeligt blev fremsat under den administrative procedure, skal det efterprøves, hvorvidt Irland i løbet af den nævnte procedure anerkendte ikke at have ydet den omtvistede støtte inden sin tiltrædelse af EØF den 1. januar 1973.
Irland erklærede i skrivelsen af 6. maj 1983, at det på grundlag af de i Kommissionens skrivelse af 22. marts 1983 angivne argumenter vedrørende de tilsagn, som Irland havde afgivet over for Alcan, kunne anerkende, at opfyldelsen af de nævnte tilsagn skulle anmeldes i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 93, stk. 3, og denne medlemsstat anmodede som følge heraf Kommissionen om at behandle dennes skrivelse af 28. januar 1983 som en sådan anmeldelse. Kommissionen bemærkede således i sidste punktum i 65. betragtning til aluminiumoxid I-beslutningen, at Irland i sin skrivelse af 6. maj 1983 havde accepteret denne institutions argumenter om, at den omtvistede støtte skulle anmeldes, hvilket var ensbetydende med at udtale, at der ikke var tale om eksisterende støtte, men om ny støtte som omhandlet i artikel 1, litra c), i forordning nr. 659/1999, idet alene nye støtteformer er underlagt underretningsforpligtelsen ifølge EF-traktatens artikel 93 stk. 3 (dom Piaggio, nævnt i præmis
ovenfor,
EU:C:1999:313
, præmis
).
Som det imidlertid fremgår af 53. betragtning til den anfægtede beslutning, erindrede Irland under den formelle undersøgelsesprocedure om baggrunden for fritagelsen og insisterede på, at denne måtte betragtes som eksisterende støtte.
I AAL’s skrivelse til Kommissionen af 1. marts 2002 var denne bestridelse ganske vist begrænset til spørgsmålet om, hvorvidt den omtvistede fritagelse, der oprindeligt var ny støtte, ikke efter anmeldelsen til Kommissionen var overgået til at være eksisterende støtte i medfør af Lorenz-retspraksissen, der siden er blevet kodificeret i artikel 1, litra b), nr. iii), i forordning nr. 659/1999 (jf. præmis 135 og 136 ovenfor). I denne skrivelse bemærkede AAL således, at »afgiftsfritagelsen [var] blevet anmeldt som statsstøtte af de irske myndigheder i maj 1983 og [var] blevet eksisterende støtte som omhandlet i statsstøttereglerne«.
I punkt 3.1 i skrivelsen af 8. januar 2002, der blev nævnt i 13. betragtning til den anfægtede beslutning og fremlagt i kopi som besvarelse af Rettens skriftlige spørgsmål, fastholdt Irland imidlertid, at det anså »den omhandlede støtte for at være blevet godkendt af myndighederne i 1970, før Irland tiltrædelse af EØF, og for at have været indført siden 1982«. Som bilag til skrivelsen af 26. april 2002, der blev nævnt i 13. betragtning til den anfægtede beslutning og fremlagt i kopi som besvarelse af Rettens skriftlige spørgsmål, forelagde Irland desuden på Kommissionens anmodning en samling af dokumenter med det formål at påvise, at den omtvistede støtte var blevet ydet af Irland før denne medlemsstats tiltrædelse af EØF.
Det fremgår således af undersøgelsen af sagens akter, at Irland – efter anmeldelsen af afgiftsfritagelsen til Kommissionen – i løbet af den administrative procedure fortsatte med at hævde at have ydet den omtvistede støtte før sin tiltrædelse af EØF, hvilket førte Kommissionen til at behandle dette spørgsmål.
Selv om Irland svarede positivt på Kommissionens tilbud om at behandle skrivelsen af januar 1983 som en anmeldelse af gennemførelsen af den omtvistede fritagelse, kan det i en sådan sammenhæng ikke fastslås, at Irland under det tredje led i det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II har bestridt faktiske og retlige omstændigheder, som denne medlemsstat tidligere har anerkendt under den administrative procedure.
Det skal følgelig fastslås, at Kommissionens udsagn om, at Irland i løbet af den administrative procedure anerkendte ikke at have ydet den omtvistede støtte inden sin tiltrædelse af EØF den 1. januar 1973, er faktuelt ukorrekt, og som følge heraf skal den formalitetsindsigelse, som Kommissionen har fremsat på grundlag af princippet nemo potest venire contra factum proprium, forkastes.
Hvad dernæst angår rigtigheden af det tredje led i det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II og af det første led i det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II skal der erindres om, at en støtteordning for at kunne kvalificeres som »eksisterende støtte« som omhandlet i artikel 1, litra b), nr. i), i forordning nr. 659/1999 ikke blot – inden den pågældende medlemsstats tiltrædelse af EØF – skal være blevet ydet i den forstand, at den kompetente nationale myndighed ved en juridisk bindende retsakt har forpligtet sig til at yde en støtte i henhold til den nævnte ordning (jf. i denne retning dom af 14.1.2004, Fleuren Compost mod Kommissionen,
T-109/01
, Sml.,
EU:T:2004:4
, præmis
og
), men ydermere skal være blevet gennemført i den forstand, at der har fundet en faktisk udbetaling sted af visse støttebeløb, som er ydet inden for rammerne af den nævnte ordning.
Det er i den foreliggende sag ubestridt mellem parterne, at den omtvistede fritagelse, der ifølge sagsøgerne er resultatet af et tilsagn, som Irland afgav over for Alcan før sin tiltrædelse af EØF den 1. januar 1973, under alle omstændigheder først blev gennemført fra og med 1983, dvs. på en dato længe efter den nævnte tiltrædelse. Forespurgt herom i retsmødet har sagsøgerne ikke været i stand til at godtgøre, at den betingelse om gennemførelsen af den omhandlede støtteordning inden den pågældende medlemsstats tiltrædelse af EØF, der kræves, for at den nævnte ordning kan kvalificeres som »eksisterende støtte« som omhandlet i artikel 1, litra b), nr. i), i forordning nr. 659/1999, var opfyldt i den foreliggende sag.
Uden at det er fornødent at efterprøve, hvorvidt Irland, som anført af sagsøgerne, inden sin tiltrædelse af EØF havde afgivet et juridisk bindende tilsagn over for Alcan angående gennemførelsen af den omtvistede fritagelse i forbindelse med driften af den fabrik til produktion af aluminiumoxid, som Alcan havde opført i Shannon-regionen, og siden har overdraget til AAL, kan det således fastslås, at en af de betingelser, der kræves, for at den omtvistede fritagelse kan kvalificeres som »eksisterende støtte« som omhandlet i artikel 1, litra b), nr. i), i forordning nr. 659/1999 i den foreliggende sag ikke foreligger. Det tredje led i det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II og det første led i det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II skal derfor forkastes.
Idet samtlige led i det første anbringende, som er fremsat til støtte for hvert af de foreliggende søgsmål, således er blevet forkastet, skal det nævnte anbringende i hvert af søgsmålene forkastes i det hele.
Det tredje anbringende vedrørende en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, som er blevet fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II, og det fjerde anbringende vedrørende en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og af retssikkerhedsprincippet, som er blevet fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II
Irland har under det tredje anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II gjort gældende, at Kommissionen i den anfægtede beslutning tilsidesatte princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ved at bestemme, at AAL’s berettigede forventning om lovligheden af den angiveligt tildelte støtte var ophørt den 2. februar 2002, dvs. dagen for offentliggørelsen af beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure. Irland har i denne forbindelse indledningsvis gjort gældende, at AAL kunne knytte en berettiget forventning til kvalificeringen af den omtvistede støtte som eksisterende støtte. Denne medlemsstat har på den ene side støttet sig på den selvmodsigende karakter af aluminiumoxid I-beslutningen, hvori det konkluderes i 68. og 104. betragtning, at den omtvistede støtte til dels er eksisterende støtte med hensyn til den støtte, der blev ydet før den 17. juli 1990, samtidig med, at det angives, at denne udgør ny støtte, der i vid udstrækning er uforenelig med fællesmarkedet som omhandlet i artikel 87, stk. 3, EF. Irland har på den anden side gjort gældende, at Kommissionen har begået en fejl bestående i for det første ikke at have kvalificeret den omtvistede støtte som eksisterende støtte, for det andet ikke i den konkrete sag at have anvendt proceduren for eksisterende støtteordninger, såsom kodificeret i forordning nr. 659/1999 og for det tredje at have været længe om at bestemme, at den omtvistede støtte var uforenelig med fællesmarkedet som omhandlet i artikel 87, stk. 3, EF, idet den anfægtede beslutning blev vedtaget mere end 43 måneder efter Kommissionens modtagelse i april 2002 af Irlands besvarelse af den sidste anmodning om supplerende oplysninger, som denne institution havde fremsat. Irland har dernæst anført, at Kommissionen ikke kunne tiltage sig retten eller beføjelsen til i den anfægtede beslutning at bestemme det tidspunkt, hvor denne institution havde skabt og siden fjernet AAL’s berettigede forventning om lovligheden af den angiveligt tildelte støtte. Endelig finder Irland, at Irland og AAL var berettiget til at støtte sig på beslutning 2001/224, der tillod denne medlemsstat at fortsætte med at anvende den omtvistede fritagelse indtil den 31. december 2006.
Irland har i replikken gjort gældende, at tilbagesøgningen af støtten bør begrænses til den periode på 18 måneder, der gik forud for vedtagelsen af aluminiumoxid I-beslutningen, henset til artikel 7, stk. 6, i forordning nr. 659/1999, der fastsætter, at Kommissionen skal bestræbe sig på at vedtage en beslutning inden for en periode på 18 måneder, til billighedsprincippet og til det forhold, at Kommissionen tiltog sig beføjelsen til selv at træffe afgørelse om anvendelsen af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning på AAL’s vegne. Der bør endvidere tages hensyn til, at Kommissionen havde udsendt modstridende signaler i forhold til AAL, og til at dette selskab ikke var i stand til at begrænse sine tab i tilfælde af tilbagesøgning af den støtte, der angiveligt var ydet fra den 3. februar 2002. Endelig bør der tages hensyn til, at Kommissionen ikke havde udstedt noget påbud om indstilling af den omtvistede støtte i medfør af artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 659/1999 og derfor ikke havde forsøgt at formindske denne støttes indvirkning på fællesmarkedet.
AAL har under det fjerde anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II gjort gældende, at Kommissionen i den anfægtede beslutning tilsidesatte princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet. Dette anbringende er opdelt i to led, hvoraf det andet blot er en fortsættelse af det første på grundlag af supplerende argumenter.
AAL har under det første led i det fjerde anbringende anført, at Kommissionen i den anfægtede beslutning tilsidesatte princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet, navnlig da den anordnede tilbagesøgning af den omtvistede støtte med den i 98. og 99. betragtning til aluminiumoxid I-beslutningen fremførte begrundelse, at offentliggørelsen af beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure for det første havde bragt selskabets berettigede forventning om lovligheden af den omtvistede støtte til ophør, og at retssikkerhedsprincippet for det andet var ophørt med at finde anvendelse på det tidspunkt, hvor Kommissionen havde afklaret en situation, der tidligere var tvetydig. AAL finder, at der i den konkrete sag foreligger ekstraordinære omstændigheder, som i medfør af retspraksis berettiger dette selskab til at påberåbe sig en berettiget forventning om, at den omtvistede støtte var blevet lovligt ydet i henhold til beslutning 2001/224 og ikke ville blive tilbagesøgt, og om, at den omtvistede fritagelse i medfør af den nævnte beslutning lovligt kunne anvendes indtil den 31. december 2006, og dette selv efter offentliggørelsen af beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure. Den nævnte offentliggørelse fjernede ikke den tvetydige situation i henseende til lovligheden af den omtvistede fritagelse. AAL har i denne forbindelse for det første anført anmeldelsen af den omtvistede fritagelse til Kommissionen i 1983 og den passivitet eller tavshed, som denne institution udviste igennem 17 år. Dette selskab har for det andet henvist til Rådets bemyndigelsesbeslutninger, der blev vedtaget med enstemmighed på forslag af Kommissionen, og som ledte selskabet til at tro, at den omtvistede støtte var lovlig, eftersom de fastslog eller hvilede på det postulat, at den omtvistede fritagelse ikke medførte nogen konkurrencefordrejninger og tillod Irland at anvende den omtvistede fritagelse, sidste gang indtil 2006. AAL har for det tredje støttet sig på forslaget til Rådets bemyndigelsesbeslutning fra november 1999, hvoraf fremgik Kommissionens hensigt om på sigt at få ophævet tilladelsen til at anvende den omtvistede fritagelse, men ikke om at tilbagesøge den støtte, der var ydet i medfør af den nævnte fritagelse i hele den periode, i løbet af hvilken denne fritagelse var godkendt af Rådet. AAL har for det fjerde påberåbt sig sin forventning om, at Irland overholdt sine forpligtelser i henhold til statsstøttereglerne. Dette selskab har for det femte henvist til offentliggørelsen af beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, som alene var et udtryk for Kommissionens tvivl med hensyn til den omtvistede støttes forenelighed med fællesmarkedet, og ikke var egnet til at ændre ved dets berettigede forventning på baggrund af beslutning 2001/224 om, at den indtil 2006 tildelte støtte under alle omstændigheder ikke ville blive tilbagesøgt. AAL har for det sjette påberåbt sig sin forventning om, at den formelle undersøgelsesprocedure ikke ville resultere i en negativ statsstøttebeslutning. AAL har for det syvende påberåbt sig Kommissionens forsinkelse med vedtagelsen af aluminiumoxid I-beslutningen, hvilken i strid med princippet om god forvaltningsskik og retssikkerhedsprincippet blev vedtaget mere end 43 måneder efter Kommissionens modtagelse i april 2002 af Irlands besvarelse af den sidste anmodning om supplerende oplysninger, som denne institution havde fremsat, hvilket forstærkede selskabets berettigede forventning om, at den omtvistede støtte ikke ville blive tilbagesøgt. AAL har for det ottende henvist til Kommissionens adfærd i forbindelse med Rådets vedtagelse af direktiv 2003/96, navnlig Kommissionens pressemeddelelse af 27. oktober 2003, der hilste denne vedtagelse velkommen, og som bestyrkede selskabets berettigede forventning om den omtvistede støttes lovlighed i forhold til statsstøttereglerne. Dette selskab har for det niende angivet, at Kommissionen ikke i henhold til artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 659/1999 meddelte Irland noget påbud om at indstille udbetalingen af den angiveligt tildelte ulovlige støtte, indtil denne institution havde vedtaget en beslutning om, hvorvidt støtten var forenelig med fællesmarkedet. AAL har for det tiende påberåbt sig de omfattende langsigtede investeringer, som dette selskab i efteråret 2003 foretog i god tro – i form af dels opførelsen af et kombineret kraftvarmeværk til en udgift på ca. 100 mio. EUR, dels investeringer for 70 mio. EUR til forøgelse af sin produktionskapacitet – på grundlag af den berettigede forventning, som det havde om, at den omtvistede fritagelse ville gælde indtil den 31. december 2006, eller at den støtte, der var blevet ydet indtil denne dato, i det mindste ikke ville blive tilbagesøgt.
Kommissionen har påstået disse anbringender forkastet som ugrundede.
Det skal indledningsvis bemærkes, at for så vidt som AAL under det første led i det fjerde anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II har opregnet et klagepunkt vedrørende en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet, er dette led sammenfaldende med det klagepunkt, der ligeledes vedrører en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet, og fremgår af det andet anbringende fremsat til støtte for dette samme søgsmål.
Med den begrundelse, der er redegjort for i præmis 59 og 61-74 ovenfor, skal det nævnte klagepunkt forkastes som ugrundet.
Derudover rejser det tredje anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II og det fjerde anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II i det væsentlige det spørgsmål, om Kommissionen ved i den anfægtede beslutning at kræve tilbagesøgning af den omtvistede støtte gik imod princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
Det skal i denne forbindelse først bemærkes, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, som er et grundlæggende princip i EU-retten (dom af 14.10.1999, Atlanta mod Det Europæiske Fællesskab,
C-104/97 P
, Sml,
EU:C:1999:498
, præmis
), giver enhver erhvervsdrivende, med hensyn til hvilken en institution har givet anledning til begrundede forhåbninger, tilladelse til at påberåbe sig disse (dom af 11.3.1987, Van den Bergh en Jurgens og Van Dijk Food Products (Lopik) mod EØF,
265/85
, Sml,
EU:C:1987:121
, præmis
, af 24.3.2011, ISD Polska m.fl. mod Kommissionen,
C-369/09 P
, Sml,
EU:C:2011:175
, præmis
, og af 27.9.2012, Producteurs de légumes de France mod Kommissionen,
T-328/09
,
EU:T:2012:498
, præmis
). Når en forudseende og påpasselig erhvervsdrivende kan påregne, at institutionerne vil vedtage en retsakt, der kan påvirke den pågældendes interesser, kan vedkommende dog ikke påberåbe sig dette princip, når foranstaltningen vedtages (dom af 1.2.1978, Lührs,
78/77
, Sml.,
EU:C:1978:20
, præmis
, og af 25.3.2009, Alcoa Trasformazioni mod Kommissionen,
T-332/06
,
EU:T:2009:79
, præmis
). Retten til at påberåbe sig beskyttelsen af en berettiget forventning er betinget af, at tre kumulative betingelser er opfyldt. For det første, at præcise, ubetingede og samstemmende forsikringer, der hidrører fra en pålidelig kilde med den nødvendige bemyndigelse, er fremsat af en EU-myndighed over for parten. For det andet, at disse forsikringer er af en sådan art, at de er egnede til at skabe en berettiget forventning hos den, til hvem de er rettet. For det tredje skal forsikringerne være i overensstemmelse med gældende regler (jf. dom Producteurs de légumes de France mod Kommissionen,
EU:T:2012:498
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Hvad nærmere bestemt angår anvendeligheden af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning på statsstøtteområdet skal det dernæst bemærkes, at en medlemsstat, hvis myndigheder har ydet støtte i strid med de i artikel 88 EF fastsatte procedureregler, kan påberåbe sig den støttemodtagende virksomheds berettigede forventning med henblik på for Unionens retsinstanser at anfægte lovligheden af en kommissionsafgørelse, der pålægger denne medlemsstat at tilbagesøge støtten, men ikke med henblik på at unddrage sig sin forpligtelse til at træffe de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre denne afgørelse (jf. dom af 14.1.1997, Spanien mod Kommissionen,
C-169/95
, Sml,
EU:C:1997:10
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis). Det følger i øvrigt af retspraksis, at, henset til anmeldelsespligtens grundlæggende rolle med henblik på at tillade effektiviteten af Kommissionens kontrol med statsstøtte, som er ufravigelig, kan der i princippet ikke hos støttemodtagerne bestå en berettiget forventning om, at den støtte, de har modtaget, er lovlig, medmindre den er blevet ydet under iagttagelse af den i artikel 88 EF fastlagte procedure, og en påpasselig erhvervsdrivende må normalt være i stand til at forvisse sig om, at denne procedure er blevet fulgt. Når en støtte gennemføres, uden at Kommissionen på forhånd får underretning herom, eller, som i den foreliggende sag, uden at der er sket den efter Lorenz-retspraksissen påkrævede forhåndsmeddelelse om gennemførelsen (jf. præmis 154 og 156-158 ovenfor), således at den er ulovlig i henhold til artikel 88, stk. 3, EF, kan støttemodtageren navnlig ikke på dette tidspunkt have en berettiget forventning om, at støtten er lovligt ydet (jf. i denne retning dom Producteurs de légumes de France mod Kommissionen, nævnt i præmis
ovenfor,
EU:T:2012:498
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis), medmindre der foreligger ekstraordinære omstændigheder (dom af 20.9.1990, Kommissionen mod Tyskland,
C-5/89
, Sml,
EU:C:1990:320
, præmis
; jf. ligeledes dom af 29.4.2004, Italien mod Kommissionen,
C-298/00 P
, Sml,
EU:C:2004:240
, præmis
og den deri nævnte retspraksis, og af 30.11.2009, Frankrig mod Kommissionen,
T-427/04 og T-17/05
, Sml,
EU:T:2009:474
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det skal yderligere påpeges, at overholdelsen af en rimelig sagsbehandlingstid under den administrative sagsbehandling er et almindeligt EU-retligt princip (dom af 27.11.2003, Regione Siciliana mod Kommissionen,
T-190/00
, Sml,
EU:T:2003:316
, præmis
). I øvrigt følger det af det grundlæggende krav om retssikkerhed, at Kommissionen ikke i det uendelige kan udsætte udøvelsen af sine beføjelser, og at Domstolen derfor skal undersøge, om den langsommelige sagsbehandling er en konsekvens af Kommissionens egne handlinger (dom af 24.9.2002, Falck og Acciaierie di Bolzano mod Kommissionen,
C-74/00 P og C-75/00 P
, Sml,
EU:C:2002:524
, præmis
og
, og dom Fleuren Compost mod Kommissionen, nævnt i præmis
ovenfor,
EU:T:2004:4
, præmis
-
).
Der kan på grund af den tid, der går, før Kommissionen træffer afgørelse om, at en støtte er ulovlig, og at den skal ophæves og tilbagesøges af medlemsstaten, under visse omstændigheder hos modtagerne af den nævnte støtte opstå en berettiget forventning, som er til hinder for, at Kommissionen pålægger medlemsstaten at kræve støtten tilbagebetalt (dom af 24.11.1987, RSV mod Kommissionen,
223/85
, Sml,
EU:C:1987:502
, præmis
).
Den omstændighed alene, at forordning nr. 659/1999, foruden en forældelsesfrist på ti år (fra tidspunktet for støttens udbetaling), efter udløbet af hvilken der ikke længere kan pålægges tilbagebetaling, ikke fastsætter nogen frist – selv vejledende – for Kommissionens undersøgelse af en ulovlig støtte i henhold til den nævnte forordnings artikel 13, stk. 2, hvorefter Kommissionen ikke er bundet af den tidsfrist, der er anført i samme forordnings artikel 7, stk. 6, er ikke til hinder for, at Unionens retsinstanser efterprøver, om denne institution har tilsidesat princippet om en rimelig sagsbehandlingstid eller har handlet uforholdsmæssigt langsomt (jf. i denne retning og analogt for så vidt angår en vejledende frist dom af 15.6.2005, Regione autonoma della Sardegna mod Kommissionen,
T-171/02
, Sml,
EU:T:2005:219
, præmis
, samt domme af 9.9.2009, Diputación Foral de Álava m.fl.,
T-230/01 – T-232/01 og T-267/01 – T-269/01
,
EU:T:2009:316
, præmis
og
, og Diputación Foral de Álava m.fl. mod Kommissionen,
T-30/01 – T-32/01 og T-86/02 – T-88/02
, Sml,
EU:T:2009:314
, præmis
og
).
Endelig skal det bemærkes, at retssikkerhedsprincippet ifølge retspraksis kræver, at når Kommissionen i strid med den påpasselighedsforpligtelse, som påhviler den, har skabt en uklar retsstilling som følge af indførelsen af elementer af usikkerhed og manglende klarhed i den gældende lovgivning kombineret med, at den gennem længere tid har undladt at reagere på trods af sit kendskab til den pågældende støtte, påhviler det Kommissionen at afklare den nævnte retsstilling, inden den kan tage skridt til tilbagesøgning af den allerede ydede støtte (jf. i denne retning dom af 9.7.1970, Kommissionen mod Frankrig,
26/69
, Sml,
EU:C:1970:67
, præmis
-
).
Det er i lyset af de i præmis 210 og 218 ovenfor anførte regler, at der skal ske en vurdering af parternes argumenter.
Det skal i den foreliggende sag først fremhæves, at selv hvis det lægges til grund, at den omtvistede fritagelse blev anmeldt til Kommissionen ved skrivelserne af 28. januar og 6. maj 1983, blev denne fritagelse gennemført på ulovlig vis, eftersom den ene af de procedureregler, der følger af Lorenz-retspraksissen, nemlig den, der pålægger medlemsstaten at afgive forhåndsmeddelelse til Kommissionen om gennemførelsen af den påtænkte støtteforanstaltning, ikke er blevet overholdt (jf. præmis 154 og 156-158 ovenfor). Den omtvistede støtte blev således gennemført på ulovlig vis i strid med artikel 88, stk. 3, EF.
Dernæst var offentliggørelsen i Tidende af beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure – i modsætning til, hvad sagsøgerne har gjort gældende – egnet til at bringe den berettigede forventning, som AAL kunne have om, at den omtvistede fritagelse var lovlig, henset til den uklare retsstilling, der tidligere var skabt af ordlyden af Rådets bemyndigelsesbeslutninger, som blev vedtaget efter forslag fra Kommissionen, herunder ordlyden af beslutning 2001/224, der var gældende i løbet af den periode, som den anfægtede beslutning vedrører, til ophør.
I præmis 52 og 53 i dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis
ovenfor (
EU:C:2013:812
), som i henhold til artikel 61, stk. 2, i statutten for Domstolen er bindende for Retten, udtalte Domstolen, at den omstændighed, at Rådets bemyndigelsesbeslutninger blev vedtaget efter forslag fra Kommissionen, og at denne ikke på noget tidspunkt gjorde brug af sine beføjelser i henhold til artikel 8, stk. 5, i direktiv 92/81 eller artikel 230 EF og 241 EF med henblik på at udvirke, at disse bemyndigelsesbeslutninger blev ophævet eller ændret, skulle tages i betragtning for så vidt angik pligten til at tilbagesøge den uforenelige støtte i medfør af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet, som Kommissionen havde gjort det i aluminiumoxid I-beslutningen ved at afstå fra at kræve tilbagesøgning af den støtte, der var blevet ydet indtil den 2. februar 2002, som var datoen for offentliggørelsen i Tidende af beslutningerne om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure. Denne begrundelse var afgørende for, at Domstolen i præmis 54 i dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis
ovenfor (
EU:C:2013:812
), fastslog, at den begrundelse, som der var redegjort for i samme doms præmis 39-44, ikke retligt kunne danne grundlag for Rettens konklusion om, at aluminiumoxid I-beslutningen rejste tvivl om gyldigheden af Rådets bemyndigelsesbeslutninger og således tilsidesatte retssikkerhedsprincippet og princippet om formodningen for, at institutionernes retsakter er lovlige, og konklusionen, der hvilede på de samme præmisser om, at Kommissionen i sag T-62/06 RENV havde tilsidesat princippet om god forvaltningsskik.
På baggrund af de krav, der følger af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet, var den uklare retsstilling, der var skabt af ordlyden af Rådets bemyndigelsesbeslutninger, som blev vedtaget efter forslag fra Kommissionen, alene til hinder for en tilbagesøgning af den støtte, der var blevet ydet på grundlag af den omtvistede fritagelse indtil datoen for offentliggørelsen i Tidende af beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure. Fra den nævnte offentliggørelse at regne burde AAL derimod vide, at såfremt den omtvistede støtte udgjorde statsstøtte, skulle den godkendes af Kommissionen i henhold til artikel 88 EF.
Det følger heraf, at offentliggørelsen af beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure rent faktisk bragte den berettigede forventning, som AAL tidligere kunne have om, at den omtvistede fritagelse var lovlig, henset til de bemyndigelsesbeslutninger fra Rådet, der forudgående var vedtaget efter forslag fra Kommissionen, til ophør.
Det var derfor med rette, at Kommissionen i 98. betragtning til aluminiumoxid I-beslutningen tog hensyn til, at omstændighederne i denne sag var usædvanlige i og med, at denne institution havde skabt og bibeholdt en vis uklarhed med de forslag, som den havde forelagt Rådet, og henset til, at det – for så vidt som Kommissionen ikke kunne fastslå, hvorvidt og i så fald hvornår støttemodtagerne rent faktisk var blevet underrettet af medlemsstaterne om Kommissionens beslutning om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure – ikke kunne udelukkes, at støttemodtagerne kunne påberåbe sig berettigede forventninger indtil den 2. februar 2002, hvor Kommissionens beslutninger om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure over for punktafgiftsfritagelserne var blevet offentliggjort i Tidende, idet det bemærkedes, at det allersenest var denne offentliggørelse, der havde fjernet enhver til ordlyden af Rådets bemyndigelsesbeslutninger knyttet uklarhed om, at de pågældende foranstaltninger skulle godkendes af Kommissionen i overensstemmelse med artikel 88 EF, såfremt de udgjorde statsstøtte.
Rigtigheden af en sådan løsning drages ikke i tvivl af de andre argumenter, som sagsøgerne har fremført.
Med hensyn til det argument, som Irland har fremført vedrørende den påståede selvmodsigende karakter af aluminiumoxid I-beslutningen, for så vidt som at det i 68. og 104. betragtning til denne konkluderes, at den omtvistede støtte delvis er eksisterende støtte og delvis er ny støtte, skal det af de grunde, der allerede er redegjort for i præmis 174-184 ovenfor, bemærkes, at Kommissionen i disse betragtninger foretog en korrekt og ikke åbenbart selvmodsigende anvendelse af den regel, der er indført i artikel 15 i forordning nr. 659/1999, henset til den omtvistede fritagelses karakter af »støtteordning« som omhandlet i samme forordnings artikel 1, litra d). Det foreliggende argument skal således forkastes som ugrundet.
Med hensyn til det argument, som Irland har fremført vedrørende den fejl, som Kommissionen angiveligt begik ved ikke at kvalificere den omtvistede støtte som eksisterende støtte og ved ikke at anvende proceduren for eksisterende støtteordninger på den omtvistede fritagelse, skal det af de grunde, der er redegjort for i præmis 139-143, 155-162, 190 og 201-203 ovenfor, fastslås, at Kommissionen ikke i disse betragtninger begik nogen fejl ved på den omtvistede støtte, der var blevet ydet i medfør af den omtvistede fritagelse, at anvende artikel 1, litra b), nr. iii), i forordning nr. 659/1999, sammenholdt med Lorenz-retspraksissen, samt samme forordnings artikel 1, litra b), nr. i). Det foreliggende argument skal således forkastes som ugrundet.
Med hensyn til det argument, som AAL har fremført vedrørende Kommissionens tilsyneladende passivitet igennem 17 år efter anmeldelsen af den omtvistede fritagelse i 1983, skal det bemærkes, at idet Rådets bemyndigelsesbeslutninger som påpeget i femte betragtning til beslutning 2001/224 ikke fritog Irland for at anmelde eventuelle statsstøtteprojekter (jf. i denne retning dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis
ovenfor,
EU:C:2013:812
, præmis
), og idet den omtvistede fritagelse efter anmeldelsen blev gennemført af Irland, uden at der skete den efter Lorenz-retspraksissen påkrævede forhåndsmeddelelse om gennemførelsen (jf. præmis 220 ovenfor), kan Kommissionen ikke kritiseres for ikke inden for en rimelig frist regnet fra den ene eller den anden af disse begivenheder at have vedtaget en beslutning om, hvorvidt den omtvistede fritagelse ud fra statsstøttereglerne var forenelig med fællesmarkedet. Følgelig skal det foreliggende argument forkastes som ugrundet.
Hvad angår det argument, som AAL har fremført vedrørende den forventning, som dette selskab havde om, at Irland overholdt sine forpligtelser på statsstøtteområdet, skal der erindres om, at Irland for lovligt at kunne gennemføre den omtvistede fritagelse skulle overholde sin forpligtelse til over for Kommissionen ikke blot at anmelde den nævnte fritagelse i henhold til artikel 88, stk. 3, EF, men ydermere at afgive den efter Lorenz-retspraksissen påkrævede forhåndsmeddelelse om gennemførelsen af denne fritagelse. Det følger desuden af fast retspraksis, at den kontrol, som Kommissionen i medfør af artikel 88 EF fører med statsstøtte, har sit grundlag i ufravigelige principper, hvorfor der hos støttemodtagerne principielt ikke kan bestå en berettiget forventning om, at den støtte, som de har modtaget, er lovlig, medmindre den er blevet ydet under iagttagelse af den i nævnte traktatbestemmelse fastlagte procedure. En påpasselig erhvervsdrivende må nemlig normalt være i stand til at forvisse sig om, at denne procedure er blevet fulgt (dom Kommissionen mod Tyskland, nævnt i præmis
ovenfor,
EU:C:1990:320
, præmis
, og Spanien mod Kommissionen, nævnt i præmis
ovenfor,
EU:C:1997:10
, præmis
). I den foreliggende sag tilkom det således AAL at godtgøre – i givet fald over for Kommissionen – at Irland havde overholdt samtlige de denne medlemsstat påhvilende forpligtelser, navnlig forpligtelsen til at give Kommissionen forhåndsmeddelelse om gennemførelsen af den omtvistede fritagelse. Følgelig skal det foreliggende argument forkastes som ugrundet.
Med hensyn til de argumenter, som sagsøgerne har fremført vedrørende Kommissionens forsinkelse med vedtagelsen af aluminiumoxid I-beslutningen, skal det bemærkes, at denne forsinkelse ikke er en ekstraordinær omstændighed, der er egnet til på ny at have givet AAL en berettiget forventning om, at den omtvistede støtte var lovlig, og det af samtlige de grunde, der er redegjort for i præmis 232-255 nedenfor.
Det skal først undersøges, hvorvidt sagsbehandlingstiden for den formelle undersøgelsesprocedure i den foreliggende sag overskred grænsen for, hvad der er rimeligt.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at Domstolen i dom RSV mod Kommissionen, nævnt i præmis
ovenfor (
EU:C:1987:502
), fandt, at den sagsbehandlingstid på 26 måneder, som Kommissionen havde haft i forbindelse med vedtagelsen af sin beslutning, havde overskredet grænsen for, hvad der var rimeligt.
Det skal desuden påpeges, at referencefristen for gennemførelsen af en formel undersøgelsesprocedure i forbindelse med anmeldt statsstøtte i henhold til artikel 7, stk. 6, i forordning nr. 659/1999 er på 18 måneder. Selv om denne frist i medfør af artikel 13, stk. 2, i forordning nr. 659/1999 ikke gælder for ulovlige støtteforanstaltninger (jf. præmis 217 ovenfor), giver den et nyttigt referencepunkt for bedømmelsen af rimeligheden af varigheden af en formel undersøgelsesprocedure angående – som i de foreliggende sager – en ulovligt gennemført foranstaltning (jf. præmis 220 ovenfor).
Det skal i den foreliggende sag konstateres, at Kommissionen den 17. juli 2000 anmodede Den Franske Republik, Irland og Den Italienske Republik om at anmelde punktafgiftsfritagelserne til denne institution i henhold til statsstøttereglerne. Kommissionen modtog besvarelserne, som ikke havde karakter af en anmeldelse, i september, oktober og december 2000. Denne institution indledte derefter den formelle undersøgelsesprocedure ved beslutning af 30. oktober 2001, som blev meddelt de berørte medlemsstater den 5. november 2001 og offentliggjort i Tidende den 2. februar 2002. Kommissionen modtog derpå bemærkninger fra AAL (skrivelser af 26.2. og 1.3.2002), Eurallumina (skrivelser af 28.2.2002), Alcan Inc. (skrivelse af 1.3.2002) og Association européenne de l’aluminium (skrivelse af 26.2.2002). Disse bemærkninger blev den 26. marts 2002 tilsendt Irland, Den Italienske Republik og Den Franske Republik. Irland fremsatte den 8. januar 2002 sine bemærkninger til beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure. Kommissionen anmodede den 18. februar 2002 om yderligere oplysninger fra Irland, som den 26. april 2002 svarede efter at have anmodet om en forlængelse af den fastsatte svarfrist. Efter at Den Franske Republik den 21. november 2001 ligeledes havde anmodet om en forlængelse af svarfristen, fremsatte denne medlemsstat den 12. februar 2002 bemærkninger til beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure. Den Italienske Republik fremsatte den 6. februar 2002 sine bemærkninger.
Aluminiumoxid I-beslutningen blev vedtaget den 7. december 2005.
Der forløb således lidt over 49 måneder fra vedtagelsen af beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure til vedtagelsen af aluminiumoxid I-beslutningen.
En sådan sagsbehandlingstid – der var næsten dobbelt så lang som den, der blev taget hensyn til i dom RSV mod Kommissionen, nævnt i præmis
ovenfor (
EU:C:1987:502
), og lidt mere end dobbelt så lang som den, der var fastsat i artikel 7, stk. 6, i forordning nr. 659/1999 for gennemførelsen af en formel undersøgelsesprocedure i forbindelse med anmeldt statsstøtte – synes umiddelbart urimelig. I overensstemmelse med retspraksis skal det dog undersøges, om denne sagsbehandlingstid ikke kunne begrundes på baggrund af omstændighederne i denne sag.
I denne forbindelse er de af Kommissionen påberåbte omstændigheder dog ikke af en sådan karakter, at de kan begrunde en sagsbehandlingstid på 49 måneder.
I denne sagsbehandlingstid er ganske vist medregnet dels den frist, der blev givet medlemsstaterne og støttemodtagerne til at fremsætte deres bemærkninger, dels det forhold, at den franske regering, Irland og den italienske regering anmodede Kommissionen om udsættelser af fristen for fremsættelse af deres bemærkninger og deres besvarelser i forbindelse med den formelle undersøgelsesprocedure. Henset til de tætte forbindelser, der i den foreliggende sag består mellem punktafgiftsfritagelserne – idet der er tale om ensartede foranstaltninger, der blev godkendt ved den samme rådsbeslutning efter parallelt gennemførte procedurer – skal der tages hensyn til samtlige de processkrifter, der er tilgået de omhandlede sager, og navnlig til det, som Irland den 26. april 2002 svarede på den sidste af Kommissionen fremsendte anmodning om yderligere oplysninger.
Efter denne sidstnævnte dato forløb der dog yderligere lidt over 43 måneder, før Kommissionen vedtog aluminiumoxid I-beslutningen. I lyset af samtlige de bemærkninger, der blev afgivet af de pågældende stater og de berørte parter, er en sådan sagsbehandlingstid for de omhandlede sager ikke berettiget under den foreliggende sags omstændigheder.
Hvad for det første angår sagernes påståede vanskelighed er denne ikke godtgjort, og selv om dette var tilfældet, ville denne ikke kunne begrunde en så lang sagsbehandlingstid som den i den foreliggende sag. Sagsakterne rummer således intet holdepunkt for retlige problemer af særlig betydning, som Kommissionen skulle have været konfronteret med, idet aluminiumoxid I-beslutningen i øvrigt har en rimelig længde (112 betragtninger) og ikke fremviser nogen indlysende vanskeligheder. Dernæst havde Kommissionen kendskab til punktafgiftsfritagelserne længe før indledningen af den formelle undersøgelsesprocedure, eftersom de første anmodninger om fritagelse er fra 1992 for Irland, fra 1993 for Den Italienske Republik og fra 1997 for Den Franske Republik. Det var i øvrigt Kommissionen, som forelagde Rådet de på hinanden følgende forslag til beslutninger om godkendelse af punktafgiftsfritagelser efter at have modtaget anmodninger herom fra Den Franske Republik, Irland og Den Italienske Republik. Endelig underrettede Kommissionen WTO om eksistensen af den irske fritagelse i forbindelse med sine indberetninger om statsstøtte.
Desuden har Kommissionen selv angivet, at den siden 1999 har anset punktafgiftsfritagelserne for at være i strid med statsstøttereglerne. Den har derfor siden denne dato været i stand til at uddybe sine overvejelser om de nævnte fritagelsers lovlighed i forhold til disse regler.
Det forhold, at Kommissionen ikke anmodede om nogen yderligere oplysninger fra Den Franske Republik, Irland eller Den Italienske Republik i løbet af de 43 måneder, der gik forud for vedtagelsen af aluminiumoxid I-beslutningen, vidner i øvrigt om, at denne institution allerede på det tidspunkt rådede over alle de nødvendige oplysninger til at træffe sin beslutning vedrørende punktafgiftsfritagelserne.
Hvad endelig angår den påståede vanskelighed som følge af udviklingen af Fællesskabets ordning for beskatning af mineralolier, og navnlig vedtagelsen af direktiv 2003/96, kan Kommissionen ikke med føje påberåbe sig denne. Aluminiumoxid I-beslutningen vedrører således en retlig situation, som ikke var reguleret af den nye beskatningsordning for mineralolier, der følger af direktiv 2003/96 og først skulle anvendes fra den 1. januar 2004, men af den tidligere gældende ordning for beskatning af mineralolier. Den udvikling i fællesskabsbestemmelserne, som Kommissionen har påberåbt sig, var følgelig uden betydning i den foreliggende sag. Dette bekræftes af den omstændighed, at Kommissionen i aluminiumoxid I-beslutningen indledte en ny formel undersøgelsesprocedure med hensyn til punktafgiftsfritagelserne for mineralolie anvendt som brændstof til produktion af aluminiumoxid i Gardanne, i Shannon-regionen og på Sardinien med hensyn til perioden fra den 1. januar 2004, der markerer begyndelsen på anvendelsen af den nye ordning for beskatning af mineralolier, der følger af direktiv 2003/96. Under alle omstændigheder skal det fremhæves, at aluminiumoxid I-beslutningen blev vedtaget næsten to år efter vedtagelsen af direktiv 2003/96. Den af Kommissionen påståede blotte nødvendighed af i aluminiumoxid I-beslutningen at tage hensyn til den nye ordning for beskatning af mineralolier, der følger af direktiv 2003/96, var således ikke tilstrækkelig til at begrunde så lang en sagsbehandlingstid som den i nærværende sag omhandlede.
På denne baggrund havde Kommissionen et godt kendskab til punktafgiftsfritagelsernes retlige og faktiske sammenhæng og stod ikke over for nogen indlysende vanskeligheder vedrørende undersøgelsen heraf på baggrund af statsstøttereglerne.
Hvad for det andet angår de af Kommissionen påståede praktiske og sproglige vanskeligheder kan disse, også selv om de anses for godtgjort, ikke begrunde så lang en sagsbehandlingstid som den i nærværende sag omhandlede. Kommissionen rådede under alle omstændigheder over tjenester, som gjorde det muligt for den at håndtere de påståede sproglige vanskeligheder og parallelt undersøge punktafgiftsfritagelserne inden for en betydelig kortere frist end den i nærværende sag omhandlede, bl.a. takket være en passende koordinering mellem sine tjenestegrene.
Følgelig er sagsbehandlingstiden vedrørende den omtvistede støtte i den foreliggende sag urimelig.
Det skal dernæst undersøges, hvorvidt Kommissionens forsinkelse med hensyn til at træffe den anfægtede beslutning havde givet AAL rimelig grund til at antage, at Kommissionen havde taget stilling, og at der ikke ville blive rejst indsigelse mod den omtvistede fritagelse, og hvorvidt denne forsinkelse kunne udelukke Kommissionen fra at kræve tilbagesøgning af den støtte, der på grundlag af denne fritagelse var blevet ydet mellem den 3. februar 2002 og den 31. december 2003, således som det blev fastslået i dom RSV mod Kommissionen, nævnt i præmis
ovenfor (
EU:C:1987:502
, præmis
).
I denne sidstnævnte dom vurderede Domstolen ganske vist, at det tidsrum på 26 måneder, som Kommissionen havde brugt på at vedtage sin beslutning, havde kunnet skabe en berettiget forventning hos den støttemodtagende sagsøger, der var til hinder for, at Kommissionen kunne pålægge de berørte nationale myndigheder at tilbagesøge denne støtte.
Selv om der skal ske en iagttagelse af tvingende retssikkerhedshensyn, der har til formål at beskytte borgerne, skal der dog samtidig ske en afvejning mellem henholdsvis disse hensyn og tvingende hensyn til beskyttelsen af de offentlige interesser, der på statsstøtteområdet omfatter den offentlige interesse i at undgå, at markedets funktion forstyrres af konkurrenceskadelig statsstøtte, hvilket ifølge fast retspraksis indebærer, at ulovlig støtte tilbagebetales med henblik på at genoprette den oprindelige situation (jf. dom af 5.8.2003, P & O European Ferries (Vizcaya) og Diputación Foral de Vizcaya mod Kommissionen,
T-116/01 og T-118/01
, Sml,
EU:T:2003:217
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis).
Dom RSV mod Kommissionen, nævnt i præmis
ovenfor (
EU:C:1987:502
), er således i retspraksis blevet fortolket således, at de konkrete omstændigheder i den sag, der lå til grund for denne dom, har spillet en afgørende rolle for den linje, som blev fulgt af Domstolen (jf. i denne retning domme Italien mod Kommissionen, nævnt i præmis
ovenfor,
EU:C:2004:240
, præmis
, Italien mod Kommissionen, nævnt i præmis
ovenfor,
EU:C:2004:234
, præmis
, Diputación Foral de Álava m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis
ovenfor,
EU:T:2009:314
, præmis
, og Diputación Foral de Álava m.fl., nævnt i præmis
ovenfor,
EU:T:2009:316
, præmis
). Der er navnlig blevet taget hensyn til, at den støtte, der var tale om i dom RSV mod Kommissionen, nævnt i præmis
ovenfor (
EU:C:1987:502
), var blevet ydet, før Kommissionen indledte den formelle undersøgelsesprocedure vedrørende denne. Desuden havde denne støtte – om end efter sin udbetaling – været genstand for en formel anmeldelse til Kommissionen. Den knyttede sig i øvrigt til ekstraomkostninger forbundet med støtte, som Kommissionen havde godkendt, og vedrørte en sektor, som siden 1977 havde modtaget støtte med Kommissionens godkendelse. Endelig fordrede efterprøvelsen af støttens forenelighed ikke en indgående undersøgelse.
I den foreliggende sag genfindes imidlertid ikke samtlige de ekstraordinære omstændigheder, som forelå i den sag, der gav anledning til dom RSV mod Kommissionen, nævnt i præmis
ovenfor (
EU:C:1987:502
). Som i den sag, der gav anledning til dom RSV mod Kommissionen, nævnt i præmis
ovenfor (
EU:C:1987:502
), havde Kommissionen fra det tidspunkt, hvor den tilsyneladende forholdt sig passiv, ganske vist allerede fuldt kendskab til den omtvistede fritagelse og havde således været i stand til at danne sig en mening om denne fritagelses lovlighed på baggrund af statsstøttereglerne, således at den ikke længere skulle foretage indgående undersøgelser heraf. Andre væsentlige omstændigheder, som blev lagt til grund i dom RSV mod Kommissionen, nævnt i præmis
ovenfor (
EU:C:1987:502
), foreligger imidlertid ikke i nærværende sag. Navnlig blev den omtvistede støtte i nærværende sag ydet efter Kommissionens indledning af den formelle undersøgelsesprocedure vedrørende den omtvistede fritagelse.
Dette adskiller grundlæggende de konkrete omstændigheder i den sag, der gav anledning til dom RSV mod Kommissionen, nævnt i præmis
ovenfor (
EU:C:1987:502
), fra dem, der ligger til grund for den foreliggende sag.
Der skal i øvrigt tages hensyn til, at Domstolen i præmis 52 i dom af 11. november 2004, Demesa og Territorio Histórico de Álava mod Kommissionen (
C-183/02 P og C-187/02 P
, Sml,
EU:C:2004:701
), med hensyn til de ekstraordinære omstændigheder, der hos en virksomhed, som har modtaget ulovlig støtte, retmæssigt kunne have skabt en berettiget forventning om denne støttes lovlighed, udtalte, at enhver tilsyneladende passivitet fra Kommissionens side var uden betydning, når en støtteordning ikke var blevet anmeldt til denne. En sådan løsning er ligeledes påkrævet i et tilfælde, hvor en støtteordning som i de foreliggende sager er blevet gennemført, uden at der er sket den efter Lorenz-retspraksissen påkrævede forhåndsmeddelelse om gennemførelsen (jf. præmis 220 ovenfor), og følgelig uden at den i artikel 88 EF fastsatte procedure er blevet fulgt fuldt ud (jf. den i præmis 214 ovenfor nævnte retspraksis). Om end Kommissionens tilsyneladende passivitet i 43 måneder efter Irlands besvarelse af denne institutions sidste anmodning om yderligere oplysninger (jf. præmis 241 ovenfor) strider mod princippet om overholdelse af en rimelig frist, har den dog således ikke i den foreliggende sag nogen særlig betydning i forhold til anvendelsen af statsstøttereglerne på den omtvistede støtte, som blev gennemført på ulovlig vis. Følgelig er denne tilsyneladende passivitet ikke tilstrækkelig til at fastslå tilstedeværelsen af ekstraordinære omstændigheder, der på ny kan have givet AAL en berettiget forventning om, at den omtvistede støtte var lovlig i forhold til statsstøttereglerne. Det følger heraf, at den blotte tilsidesættelse i den foreliggende sag af princippet om overholdelse af en rimelig frist med hensyn til vedtagelsen af aluminiumoxid I-beslutningen ikke var til hinder for, at Kommissionen i denne beslutning anordnede tilbagesøgning af den omtvistede støtte.
Argumenterne vedrørende en manglende iagttagelse af en rimelig sagsbehandlingstid skal således forkastes.
Med hensyn til det argument, som Irland har fremført vedrørende den manglende overholdelse af den frist på 18 måneder, der er fastsat i artikel 7, stk. 6, i forordning nr. 659/1999, skal det bemærkes, at denne bestemmelse i forhold til anmeldt støtte udelukkende bestemmer, at »Kommissionen […] så vidt muligt [bestræber sig] på at vedtage en beslutning inden for en periode på 18 måneder fra indledningen af proceduren«. Det fremgår ikke af denne artikel, at det blotte udløb af den heri angivne frist er til hinder for, at Kommissionen kan tilbagesøge støtte, med forbehold af den tiårige forældelsesfrist, der er fastsat i artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 659/1999. Artikel 7, stk. 7, i forordning nr. 659/1999 foreskriver således, at »[n]år den i stk. 6 nævnte frist er udløbet, og hvis den pågældende medlemsstat anmoder herom, vedtager Kommissionen en beslutning inden for to måneder på grundlag af de oplysninger, som den har til sin rådighed«. Det foreliggende argument skal således forkastes som ugrundet.
Med hensyn til det argument, som AAL har fremført vedrørende det forhold, at Kommissionen offentligt hilste Rådets vedtagelse af direktiv 2003/96 velkommen, er dette irrelevant, eftersom det forhold, at artikel 18, stk. 1, i direktiv 2003/96, sammenholdt med dette samme direktivs artikel 28, stk. 2, tillod Irland at fortsætte med at anvende den omtvistede fritagelse fra og med den 1. januar 2003, er uden relevans med henblik på en eventuel berettiget forventning, som AAL kunne have haft om, at den omtvistede fritagelse var lovlig i forhold til statsstøttereglerne. På den dato, hvor artikel 18, stk. 1, i direktiv 2003/96 trådte i kraft, dvs. den 1. januar 2003, skulle AAL således være informeret om, at der pågik en formel undersøgelsesprocedure angående den omtvistede fritagelse, og om, at den omtvistede fritagelse skulle godkendes af Kommissionen i overensstemmelse med artikel 88 EF, såfremt den udgjorde statsstøtte. Denne situation kunne ikke ændres af vedtagelsen og ikrafttrædelsen henholdsvis den 27. og 31. oktober 2003 af direktiv 2003/96, i hvis 32. betragtning det udtrykkeligt angives, at dette direktiv »ikke [foregriber] udfaldet af eventuelle fremtidige statsstøtteprocedurer i overensstemmelse med […] artikel 87 [EF] og 88 [EF]« (jf. i denne retning og analogt dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis
ovenfor,
EU:C:2013:812
, præmis
). Artikel 18, stk. 1, i direktiv 2003/96 var således ikke egnet til – efter offentliggørelsen af beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure – på ny at give AAL en berettiget forventning om, at den omtvistede fritagelse var lovlig i forhold til statsstøttereglerne.
Hvad angår de argumenter, som sagsøgerne har fremført vedrørende det forhold, at Kommissionen ikke i den foreliggende sag udstedte et påbud om indstilling af den omtvistede støtte i medfør af artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 659/1999, er det tilstrækkeligt at erindre om, at denne bestemmelse som allerede redegjort for i præmis 79 ovenfor ikke pålægger Kommissionen at udstede et påbud om indstilling, når visse betingelser er opfyldt, men alene bestemmer, at Kommissionen kan udstede et sådant påbud, når den skønner det nødvendigt. Det følger heraf, at AAL ikke i den foreliggende sag kan have draget nogen konklusion af det forhold, at Kommissionen ikke havde fundet anledning til at udstede et påbud om indstilling. Følgelig skal foreliggende argument forkastes som ugrundet.
Med hensyn til det argument, som AAL har fremført vedrørende de langsigtede investeringer, som dette selskab foretog i sin fabrik til produktion af aluminiumoxid beliggende i Shannon-regionen, skal det bemærkes, at det i den foreliggende sag var med rette, at Kommissionen ikke tog hensyn til disse. AAL kan således ikke med føje hævde, at disse investeringer blev foretaget ud fra en berettiget forventning, som dette selskab havde haft om, at disse investeringer kunne afskrives som følge af bl.a. den fordel, som selskabet ville opnå ved den omtvistede fritagelse indtil den 31. december 2006. Det fremgår i denne henseende af AAL’s egne erklæringer i selskabets skriftlige indlæg, at de omhandlede investeringer blev »foretaget i efteråret 2003«, dvs. på en dato efter datoen for offentliggørelsen af Kommissionens beslutning om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, nemlig den 2. februar 2002. Som det fremgår af præmis 221-225 ovenfor, kunne AAL efter den nævnte offentliggørelse imidlertid ikke længere have nogen berettiget forventning om, at den omtvistede fritagelse var lovlig i forhold til statsstøttereglerne, eller om, at Kommissionen ikke ville kunne anordne den omtvistede fritagelse tilbagesøgt, såfremt denne udgjorde statsstøtte. Som allerede bemærket i præmis 258 ovenfor var vedtagelsen af direktiv 2003/96, hvis bestemmelser alene regulerede harmoniseringen af lovgivningerne om punktafgifter, ikke egnet til – efter offentliggørelsen af beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure – på ny at give AAL en berettiget forventning om, at den omtvistede støtte var lovlig i forhold til statsstøttereglerne, og at denne støtte ikke ville blive tilbagesøgt i henhold til disse sidstnævnte regler. Under alle omstændigheder har AAL ikke fremlagt nogen dokumentation for, at dette selskab foretog disse investeringer ud fra den berettigede forventning, som selskabet havde haft, om, at de nævnte investeringer kunne afskrives som følge af bl.a. den fordel, som selskabet ville opnå ved den omtvistede fritagelse indtil den 31. december 2006. En af investeringerne blev i øvrigt foretaget i forbindelse med en konkurrence, nemlig Irish Capacity 2005 Competition, som AAL vandt i 2003. Følgelig var Kommissionen berettiget til ikke i den anfægtede beslutning at tage hensyn til den af AAL i den foreliggende sag påberåbte berettigede forventning om, at de investeringer, der var foretaget i selskabets fabrik til produktion af aluminiumoxid beliggende i Shannon-regionen, kunne afskrives som følge af bl.a. den fordel, som selskabet ville opnå ved den omtvistede fritagelse indtil den 31. december 2006. Det foreliggende argument skal derfor forkastes som ugrundet.
Hvad endelig angår Irlands udsagn om, at AAL før den 31. december 2003 ikke kunne dække sine tab i tilfælde af tilbagesøgning af den støtte, der var ydet i medfør af den omtvistede fritagelse, kan dette ikke tiltrædes, da det ikke er udbygget og understøttet i replikken i sag T-50/06 RENV II, hvori det er blevet fremsat.
På baggrund af samtlige de ovenstående betragtninger skal det fastslås, at sagsøgerne ikke i den foreliggende sag har påvist tilstedeværelsen af ekstraordinære omstændigheder, der kan have givet AAL rimelig grund til at antage, at Kommissionen havde taget stilling, og at der ikke ville blive rejst indsigelse mod den omtvistede fritagelse, hvilket var til hinder for, at Kommissionen i den anfægtede beslutning anordnede tilbagesøgning af den omtvistede støtte.
Følgelig skal det tredje anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II og det fjerde anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II forkastes som ugrundede.
Klagepunktet om en tilsidesættelse af princippet om overholdelse af en rimelig frist, der er blevet anført under det fjerde anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II, og det femte anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II vedrørende en tilsidesættelse af princippet om overholdelse af en rimelig frist, af retssikkerhedsprincippet og af princippet om god forvaltningsskik, som er forbundet med den urimeligt lange varighed af den formelle undersøgelsesprocedure
Irland har under det fjerde anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II i det væsentlige kritiseret Kommissionen for at have tilsidesat princippet om overholdelse af en rimelig frist ved at have været længe om at vedtage den anfægtede beslutning (jf. præmis 45 og 51 ovenfor).
AAL har under det femte anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II gjort gældende, at Kommissionen tilsidesatte princippet om overholdelse af en rimelig frist, retssikkerhedsprincippet og princippet om god forvaltningsskik ved at være længe om at vedtage aluminiumoxid I-beslutningen, hvilken først blev vedtaget mere end 43 måneder efter Kommissionens modtagelse i april 2002 af Irlands besvarelse af den sidste anmodning om supplerende oplysninger, som denne institution havde fremsat.
Kommissionen har nedlagt påstand om, at det foreliggende klagepunkt og det foreliggende anbringende forkastes som ugrundede.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at det grundlæggende krav om retssikkerhed hindrer, at Kommissionen i det uendelige kan udsætte udøvelsen af sine beføjelser (dom af 14.7.1972, Geigy mod Kommissionen,
52/69
, Sml.,
EU:C:1972:73
, præmis
og
, og dom Falck og Acciaierie di Bolzano mod Kommissionen, nævnt i præmis
ovenfor,
EU:C:2002:524
, præmis
).
Desuden er det et almindeligt princip om god forvaltningsskik, at Kommissionen skal handle inden for en rimelig frist, når den træffer afgørelser i forbindelse med administrative procedurer inden for konkurrencepolitikken (jf. dom af 20.10.2011, Eridania Sadam mod Kommissionen,
T-579/08
,
EU:T:2011:608
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Det gælder således på statsstøtteområdet, at når Kommissionen beslutter at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, råder den over en rimelig frist til at afslutte denne procedure (kendelse af 11.7.1979, Fédération nationale des producteurs de vins de table et vins de pays mod Kommissionen,
59/79
, Sml.,
EU:C:1979:188
, s. 2425, s. 2428).
Som anført i præmis 248 ovenfor er sagsbehandlingstiden vedrørende den omtvistede støtte i den foreliggende sag ganske vist urimelig.
En tilsidesættelse af princippet om overholdelse af en rimelig frist kan dog kun begrunde en annullation af den beslutning, der er vedtaget efter denne frist, for så vidt tilsidesættelsen også indebærer en tilsidesættelse af de pågældende virksomheders ret til forsvar. Er det ikke godtgjort, at den tid, der er forløbet, har påvirket de pågældende virksomheders evne til at forsvare sig effektivt, påvirker den manglende overholdelse af princippet om en rimelig frist ikke gyldigheden af den administrative procedure og kan således kun betragtes som årsag til en skade, der kan påberåbes over for Unionens retsinstanser (jf. dom Eridania Sadam mod Kommissionen, nævnt i præmis
ovenfor,
EU:T:2011:608
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det skal under alle omstændigheder bemærkes, at de interesserede parter, som i den foreliggende sag AAL, under den i artikel 88, stk. 2, EF omhandlede undersøgelsesfase på ingen måde kan påberåbe sig den ret til forsvar, som tilkommer de personer, over for hvilke der er indledt en procedure, men at de kun har ret til at blive inddraget i den administrative procedure i det omfang, det må anses for formålstjenligt under hensyn til sagens konkrete omstændigheder (jf. dom Eridania Sadam mod Kommissionen, nævnt i præmis
ovenfor,
EU:T:2011:608
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I den foreliggende sag har sagsøgerne ikke hævdet, at AAL’s ret til at blive hørt og inddraget i proceduren i det omfang, det må anses for formålstjenligt under hensyn til sagens konkrete omstændigheder, blev tilsidesat af Kommissionen under den formelle undersøgelsesprocedure.
Som følge heraf skal klagepunktet om en tilsidesættelse af princippet om overholdelse af en rimelig frist, der er blevet anført under det fjerde anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II, samt det femte anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II forkastes som ugrundede.
Idet samtlige af de anbringender og klagepunkter, der er fremsat til støtte for de foreliggende søgsmål, er blevet forkastet, skal Kommissionen frifindes i det hele.
Sagsomkostningerne
I afgørelser truffet af Retten efter ophævelse og hjemvisning træffer denne ifølge Rettens procesreglements artikel 219 afgørelse om sagsomkostningerne, dels for så vidt angår sagens behandling ved Retten, dels for så vidt angår appelsagens behandling ved Domstolen. Eftersom Domstolen i domme Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis
ovenfor (
EU:C:2009:742
), ogKommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis
ovenfor (
EU:C:2013:812
), udsatte afgørelsen om sagsomkostningerne, tilkommer det Retten i den foreliggende dom ligeledes at træffe afgørelse om sagsomkostningerne i forbindelse med disse appelsager.
I henhold til procesreglementets artikel 134, stk. 1, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom. Dog kan Retten, når det er påkrævet af rimelighedshensyn, ifølge procesreglementets artikel 135, stk. 1, undtagelsesvis beslutte, at en part, der taber sagen, ud over sine egne omkostninger alene skal betale en brøkdel af modpartens omkostninger. I medfør af procesreglementets artikel 135, stk. 2, kan Retten endvidere pålægge endog en vindende part helt eller delvis at betale sagsomkostningerne, såfremt det synes berettiget, henset til denne parts forhold, også forud for sagsanlægget. Retten kan bl.a. pålægge en institution – hvis beslutning ikke er blevet annulleret – at betale sagsomkostningerne på grund af denne beslutnings utilstrækkelighed, som har kunnet føre en sagsøger til at anlægge et søgsmål (jf. analogt dom af 9.9.2010, Evropaïki Dynamiki mod Kommissionen,
T-387/08
,
EU:T:2010:377
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Sagsøgerne har tabt sagen. Under behandlingen af de foreliggende søgsmål er det dog i præmis 248 ovenfor blevet fastslået, at Kommissionen i forbindelse med vedtagelsen af den anfægtede beslutning havde tilsidesat princippet om overholdelse af en rimelig frist, hvilket kunne tilskynde sagsøgerne til at anlægge søgsmålene med henblik på at få fastslået den nævnte tilsidesættelse. Under disse omstændigheder finder Retten det rimeligt og retfærdigt i forhold til sagerne T-50/06, T-50/06 RENV I og T-50/06 RENV II at pålægge Irland at bære sine egne omkostninger og at betale tre fjerdedele af de af Kommissionen afholdte omkostninger, idet det pålægges denne sidstnævnte at bære en fjerdedel af sine egne omkostninger, samt i forhold til sagerne T-69/06, T-69/06 RENV I og T-69/06 RENV II at pålægge AAL at bære sine egne omkostninger og at betale tre fjerdedele af de af Kommissionen afholdte omkostninger, idet det pålægges denne sidstnævnte at bære en fjerdedel af sine egne omkostninger. I sag T69/06 R pålægges det derimod AAL at betale samtlige sagens omkostninger. Med hensyn til sagerne C-89/08 P og C-272/12 P pålægges det – eftersom hver af disse sager førtes af fem parter mod Kommissionen – efter den fordelingsnøgle, der anvendes i sagerne T-50/06, T-50/06 RENV I og T-50/06 RENV II såvel som i sagerne T-69/06, T-69/06 RENV I og T-69/06 RENV II, Irland og AAL at bære hver deres egne omkostninger og at betale tre tyvendedele, dvs. en femtedel af tre fjerdedele, af de af Kommissionen afholdte omkostninger, og det pålægges Kommissionen at bære en femtedel af sine egne omkostninger.

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Første Udvidede Afdeling):

1)
Europa-Kommissionen frifindes.

2)
Irland bærer sine egne omkostninger og betaler tre fjerdedele af Kommissionens omkostninger i sagerne T-50/06, T-50/06 RENV I og T-50/06 RENV II og tre tyvendedele af Kommissionens omkostninger i sagerne C-89/08 P og C-272/12 P.

3)
Aughinish Alumina Ltd bærer sine egne omkostninger og betaler tre fjerdedele af Kommissionens omkostninger i sagerne T-69/06, T-69/06 RENV I og T-69/06 RENV II og tre tyvendedele af Kommissionens omkostninger i sagerne C-89/08 P og C-272/12 P samt samtlige omkostninger i sag T-69/06 R.

4)
Kommissionen bærer en fjerdedel af sine egne omkostninger i de forenede sager T-50/06 og T-69/06, i de forenede sager T-50/06 RENV I og T-69/06 RENV I og i de forenede sager T-50/06 RENV II og T-69/06 RENV II samt en femtedel af sine egne omkostninger i sagerne C-89/08 P og C-272/12 P.

Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Gervasoni
Madise
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 22. april 2016.
Underskrifter
Indhold

Tvistens baggrund

Den omtvistede fritagelse

Den administrative procedure

Aluminiumoxid I-beslutningen

Retsforhandlinger og parternes påstande

Retlige bemærkninger

Dels det andet anbringende vedrørende en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet, af princippet om afskæring af indsigelser og af artikel 8, stk. 5, i direktiv 92/81, og det fjerde anbringende om, at der er sket en tilsidesættelse af princippet om afskæring af indsigelser og begået magtfordrejning, hvilke anbringender er blevet fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II, dels det andet anbringende, hvormed det gøres gældende, at der er sket en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet og af princippet om, at institutionernes retsakter har effektiv virkning, samt at der er sket kompetenceoverskridelse og begået magtfordrejning, hvilket anbringende er blevet fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II

Det tredje anbringende, der vedrører en tilsidesættelse af de krav, som følger af artikel 3, stk. 1, litra m), EF og af artikel 157 EF, og er blevet fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II

Det sjette anbringende, der vedrører en tilsidesættelse af begrundelsespligten og af artikel 87, stk. 1, EF, og er blevet fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II

Det første anbringende, som er fremsat til støtte for hvert af de foreliggende søgsmål, og som vedrører en retlig fejl ved kvalificeringen af den omtvistede støtte i forhold til artikel 88 EF

Det første led i det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II og det andet led i det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II, der vedrører en tilsidesættelse af artikel 88 EF og af den regel, der er kodificeret i artikel 1, litra b), nr. iii), i forordning nr. 659/1999, samt, i sag T-50/06 RENV II, en tilsidesættelse af procedurereglerne for eksisterende støtteordninger, som kodificeret i artikel 17 og 18 i forordning nr. 659/1999

Det andet led i det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II og det tredje led i det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II, der vedrører en tilsidesættelse af artikel 88 EF samt af artikel 1, litra b), nr. iv), og af artikel 15, stk. 3, i forordning nr. 659/1999

Det tredje led i det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II og det første led i det første anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II, hvormed det i det væsentlige gøres gældende, at der er sket en tilsidesættelse af artikel 88 EF og af den regel, der er kodificeret i artikel 1, litra b), nr. i), i forordning nr. 659/1999

Det tredje anbringende vedrørende en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, som er blevet fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II, og det fjerde anbringende vedrørende en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og af retssikkerhedsprincippet, som er blevet fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II

Klagepunktet om en tilsidesættelse af princippet om overholdelse af en rimelig frist, der er blevet anført under det fjerde anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-50/06 RENV II, og det femte anbringende fremsat til støtte for søgsmålet i sag T-69/06 RENV II vedrørende en tilsidesættelse af princippet om overholdelse af en rimelig frist, af retssikkerhedsprincippet og af princippet om god forvaltningsskik, som er forbundet med den urimeligt lange varighed af den formelle undersøgelsesprocedure

Sagsomkostningerne
(
*1
) – Processprog: engelsk.