CELEX: 62023CJ0001
Eelotsusetaotlus
Eelotsuse kiirmenetlus
Piirikontroll, varjupaik ja sisseränne
Sisserändepoliitika
Direktiiv 2003/86/EÜ
Perekonna taasühinemise õigus
Artikli 5 lõige 1
Taotluse esitamine territooriumile sisenemise ja seal elamise kohta, et kasutada perekonna taasühinemise õigust
Liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette taasühinemist taotleva isiku pereliikmete kohustuse esitada taotlus isiklikult selle liikmesriigi pädevale diplomaatilisele esindusele
Olukord, kus sellesse esindusse kohaleilmumine on võimatu või ülemäära keeruline
Euroopa Liidu põhiõiguste harta
Artiklid 7 ja 24

Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada nõukogu 22. septembri 2003. aasta direktiivi 2003/86/EÜ perekonna taasühinemise õiguse kohta (
ELT 2003, L 251, lk 12
; ELT eriväljaanne 19/06, lk 224) artikli 5 lõiget 1, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/95/EL, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule (
ELT 2011, L 337, lk 9
), artikleid 23 ja 24 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikleid 7 ja 24.
Taotlus on esitatud kohtuvaidluses, mille pooled on ühelt poolt X ja Y ning nende alaealised lapsed A ja B (edaspidi koos „põhikohtuasja kaebajad“) ning teiselt poolt État belge (Belgia riik) ning mille ese on Belgia riigi keeldumine registreerida X-i ning laste A ja B taotlust riiki sisenemiseks ja seal elamiseks perekonna taasühinemise eesmärgil.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 2003/86
Direktiivi 2003/86 põhjendused 2 ja 8 on sõnastatud järgmiselt:
„(2)
Perekonna taasühinemist käsitlevad meetmed tuleks vastu võtta kooskõlas kohustusega kaitsta perekonda ja austada pereelu, mis on sätestatud paljudes rahvusvahelise õiguse aktides. Käesolev direktiiv austab põhiõigusi ning peab kinni põhimõtetest, mida tunnustab eelkõige [Roomas 4. novembril 1950 alla kirjutatud] inimõiguste ja põhivabaduste kaitse Euroopa konventsiooni artikkel 8 ning […] harta.
[…]
(8)
Eraldi tähelepanu tuleks pöörata pagulaste olukorrale, arvestades põhjusi, mille tõttu nad on sunnitud oma riigist põgenema ja mis takistas neid seal normaalset pereelu elamast. Seepärast tuleks perekonna taasühinemise õiguse kasutamiseks kehtestada soodsamad tingimused.“
Sama direktiivi artikkel 2 sätestab:
„Käesolevas direktiivis:
[…]
b)
pagulane – kolmanda riigi kodanik või kodakondsuseta isik, kes on tunnistatud pagulaseks Genfi 28. juuli 1951. aasta pagulasseisundi konventsiooni, muudetud New Yorgis 31. jaanuaril 1967 allakirjutatud protokolliga, tähenduses;
c)
perekonna taasühinemist taotlev isik – kolmanda riigi kodanik, kes elab seaduslikult liikmesriigis ja kes taotleb oma pereliikmete taasühinemist temaga või kelle pereliikmed taotlevad taasühinemist temaga;
d)
perekonna taasühinemine – liikmesriigis seaduslikult elava kolmanda riigi kodaniku pereliikmete sisenemine sellesse liikmesriiki ja seal elamine, et perekond jääks kokku, olenemata sellest, kas peresuhted tekkisid enne või pärast kõnealuse kolmanda riigi kodaniku sisenemist sellesse liikmesriiki;
[…]“.
Nimetatud direktiivi artikkel 4, mis on direktiivi II peatüki „Pereliikmed“ ainus säte, näeb ette:
„1.   Liikmesriigid lubavad vastavalt käesolevale direktiivile ning IV peatükis sätestatud tingimustele oma territooriumile siseneda ja seal elada järgmistel pereliikmetel:
a)
perekonna taasühinemist taotleva isiku abikaasa;
b)
perekonna taasühinemist taotleva isiku ning tema abikaasa alaealised lapsed […]
[…]“.
Selle direktiivi III peatükis „Taotluse esitamine ja läbivaatamine“ asuv artikkel 5 sätestab:
„1.   Liikmesriigid määravad kindlaks, kas perekonna taasühinemise õiguse kasutamiseks esitatava taotluse tema territooriumile sisenemise ja seal elamise kohta esitab kõnealuse liikmesriigi pädevatele asutustele perekonna taasühinemist taotlev isik või tema pere liige või liikmed.
[…]
4.   Liikmesriigi pädevad asutused teatavad taotluse esitajale oma otsusest kirjalikult võimalikult kiiresti ja igal juhul hiljemalt üheksa kuud pärast taotluse esitamise kuupäeva.
[…]
5.   Taotluse läbivaatamisel võtavad liikmesriigid piisavalt arvesse alaealiste laste parimaid huvisid.“
Direktiivi 2003/86 IV peatükis „Perekonna taasühinemise õiguse kasutamise nõuded“ asuva artikli 7 lõige 1 sätestab:
„Perekonna taasühinemise taotluse esitamisel võib asjaomane liikmesriik taotluse esitajalt nõuda tõendeid selle kohta, et perekonna taasühinemist taotleval isikul on:
a)
samas piirkonnas elava sarnase perekonna jaoks normaalseks peetav majutus, mis vastab asjaomase liikmesriigi üldistele tervishoiu- ja ohutusnormidele;
b)
ennast ja pereliikmeid kattev haiguskindlustus kõikide riskide vastu, mis on harilikult hõlmatud ka asjaomase liikmesriigi enda kodanike puhul;
c)
stabiilne ja korrapärane sissetulek, millega ta suudab iseennast ja oma pereliikmeid ilma asjaomase liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi abita ülal pidada. Liikmesriigid hindavad kõnealuse sissetuleku laadi ja korrapärasust ning võivad seejuures võtta arvesse siseriiklike palkade ja pensionide miinimumtaset ja pereliikmete arvu.“
Direktiivi artikkel 12 paikneb direktiivi V peatükis „Pagulaste perekondade taasühinemine“. Selle artikli lõige 1 näeb ette:
„Erandina artiklist 7 ei nõua liikmesriigid pagulaselt ega/või tema pereliikme(te)lt nende ja artikli 4 lõikes 1 osutatud pereliikmete kohta esitatud taotluste korral tõendamist, et pagulane vastab artiklis 7 sätestatud nõuetele.
[…]
Liikmesriigid võivad pagulaselt nõuda artikli 7 lõikes 1 osutatud tingimuste täitmist, kui perekonna taasühinemise taotlust ei esitata kolme kuu jooksul pärast pagulasseisundi andmist.“
Direktiiv 2011/95
Direktiivi 2011/95 artikkel 2 näeb ette:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
j)
„pereliikmed“ – järgmised rahvusvahelise kaitse saaja pereliikmed, kes viibivad seoses rahvusvahelise kaitse taotlusega samas liikmesriigis, eeldusel et perekond oli juba olemas päritoluriigis:
–
rahvusvahelise kaitse saaja abikaasa […]
–
esimeses taandes osutatud paari […] alaealised lapsed […]
[…]“.
Belgia õigus
15. detsembri 1980. aasta seaduse välismaalaste riigi territooriumile sisenemise, riigis viibimise ja seal elama asumise ning riigist väljasaatmise kohta (loi sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers;
Moniteur belge
, 31.12.1980, lk 14584) põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni (edaspidi „15. detsembri 1980. aasta seadus“) artikliga 10 võeti Belgia õiguskorda üle muu hulgas direktiivi 2003/86 artikli 12 lõige 1. Nimetatud artikkel 10 on sõnastatud järgmiselt:
„1)   Kui artiklitest 9 ja 12 ei tulene teisiti, on õigus Belgia Kuningriigis viibida kauem kui kolm kuud:
[…]
4. pereliikmetel, kes ühinevad välismaalasega, kellele on vähemalt 12 kuu eest võimaldatud või antud luba elada Belgia Kuningriigi territooriumil piiramata aja jooksul või kellele on vähemalt 12 kuu eest võimaldatud või antud luba sinna elama asuda. Seda 12 kuu pikkust tähtaega ei kohaldata, kui abielusuhe või registreeritud kooselu oli olemas enne välismaalase, kelle juurde elama asutakse, saabumist Belgia Kuningriiki või kui neil on ühine alaealine laps. Kõnealused riigis viibimise laadi ja kestust puudutavad tingimused ei ole kohaldatavad, kui tegemist on niisuguse välismaalase pereliikmega, kellel on lubatud viibida Belgia Kuningriigis artikli 49 lõike 1 teise või kolmanda lõigu alusel või artikli 49/2 lõigete 2 või 3 alusel isikuna, kellele on antud rahvusvaheline kaitse:
–
tema välismaalasest abikaasa […] suhtes, kes asub elama koos temaga, tingimusel et mõlemad asjaomased isikud on üle 21-aastased. See vanusepiirang väheneb siiski 18. eluaastani, kui abielusuhe või registreeritud kooselu on alanud enne selle isiku, kelle juurde elama asutakse, välismaalt Belgia Kuningriiki jõudmist;
–
nende lapsed, kes asuvad elama koos nendega, kui nad on alla 18aastased ja vallalised;
[…]
2)   […]
Lõike 1 esimese lõigu punktides 4–6 nimetatud välismaalased peavad tõendama, et välismaalasel, kellega ühinetakse, on piisav eluase oma pereliikme(te) vastuvõtmiseks […], ning ravikindlustus, mis katab riske Belgias tema enda ja tema pereliikmete jaoks. […]
[…]
Lõike 1 esimese lõigu punktides 4 ja 5 nimetatud välismaalane peab lisaks tõendama, et välismaalasel, kellega ühinetakse, on lõikes 5 ette nähtud stabiilsed, regulaarsed ja piisavad elatusvahendid, et iseennast ja oma pereliikmeid ülal pidada ning vältida nende muutumist koormaks avalikule sektorile. See tingimus ei ole kohaldatav, kui välismaalasega ühinevad ainult lõike 1 esimese lõigu punkti 4 teises ja kolmandas taandes nimetatud pereliikmed.
[…]
Teine, kolmas ja neljas lõik ei ole kohaldatavad pagulasena tunnustatud välismaalase ja täiendava kaitse saanud välismaalase pereliikmete suhtes, kes on loetletud lõike 1 esimese lõigu punktides 4–6, kui sugulus- või hõimlussidemed või registreeritud kooselu suhted tekkisid enne selle välismaalase sisenemist Belgia Kuningriiki, ja tingimusel, et selle artikli alusel esitatud elamisloataotlus on esitatud ühe aasta jooksul pärast seda, kui välismaalase kohta, kellega ühinetakse, on tehtud pagulasena tunnustamise või täiendava kaitse andmise otsus.
[…]“.
15. detsembri 1980. aasta seaduse artikli 12
bis
lõike 1 esimeses lõigus, millega võeti Belgia õigusesse üle direktiivi 2003/86 artikli 5 lõige 1, on sätestatud:
„Välismaalane, kes kinnitab, et ta on ühes artiklis 10 nimetatud olukorras, peab esitama oma taotluse Belgia diplomaatilisele või konsulaaresindusele, kes on pädev tema elukohas või kohas, kus ta välisriigis viibib.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
Süüria kodanikud X ja Y abiellusid 2016. aastal Süürias. Neil on kaks last, kes sündisid vastavalt 2016. ja 2018. aastal.
Y lahkus 2019. aastal Türgi kaudu Süüriast, minnes Belgiasse, ning X ja nende kaks last jäid Süüria loodeosas asuvasse Afrini linna, kus nad viibivad tänaseni. Belgia pädev ametiasutus tunnustas 25. augustil 2022 Y-it Belgias pagulasena. See otsus tehti Y-i advokaadile e-kirjaga teatavaks 29. augustil 2022.
Põhikohtuasja kaebajate advokaat esitas 28. septembri 2022. aasta e-kirjaga ja 29. septembri 2022. aasta kirjaga Office des étrangers’le (välismaalaste amet, Belgia) (edaspidi „amet“) perekonna taasühinemiseks riiki sisenemise ja seal elamise taotluse X-i ning laste A ja B nimel, et nad saaksid Belgias Y-ga ühineda (edaspidi „2022. aasta septembrikuu taotlus“). Selles kirjavahetuses märkisid põhikohtuasja kaebajad, et taotlus on esitatud ametile nende advokaadi kaudu, kuna X ja tema lapsed „viibivad erandlikes tingimustes, mis takistavad neil minemast Belgia diplomaatilisse esindusse, et esitada seal perekonna taasühinemise taotlus“, nagu seda nõuavad Belgia õigusaktid.
Amet vastas 29. septembril 2022, et õigusnormide kohaselt ei ole võimalik esitada perekonna taasühinemiseks riiki sisenemise ja seal elamise taotlust e-posti teel, ning palus põhikohtuasja kaebajatel võtta ühendust Belgia pädeva saatkonnaga.
Põhikohtuasja kaebajad esitasid 9. novembril 2022 esialgse õiguskaitse kohaldamiseks eelotsusetaotluse esitanud kohtule, kelleks on tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Brüsseli prantsuskeelne esimese astme kohus, Belgia), Belgia riigi vastu kaebuse, milles nad palusid, et see liikmesriik registreeriks 2022. aasta septembrikuu taotluse.
Nad väitsid, et kuna X-il ja tema lastel ei ole võimalik minna Belgia pädevasse diplomaatilisse esindusse, tuleb vastavalt liidu õigusele ametile esitatud taotlus vastu võtta. Nimelt ei ole selle õigusega kooskõlas Belgia õigusnormid, mis võimaldavad pagulase pereliikmetel esitada riiki sisenemise ja seal elamise taotlus üksnes isiklikult diplomaatilises esinduses, isegi kui neil ei ole võimalik sinna kohale minna.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus kinnitab, et Belgia õiguse kohaselt peavad perekonna taasühinemist taotleva isiku abikaasa ja alaealised lapsed esitama perekonna taasühinemise taotluse Belgia diplomaatilises või konsulaaresinduses, kes on pädev nende elukohas või kohas, kus nad välisriigis viibivad, ning niisuguses olukorras nagu põhikohtuasjas ei ole ette nähtud ühtegi erandit füüsilise kohaloleku kohustusest menetluse alguses. Selle õiguse kohaselt ei saa X ja tema lapsed seega sellist taotlust esitada Belgias.
See kohus märgib siiski, et Afrini piirkond on praegu tegelikult Türgi kontrolli all ning X-il ja tema lastel ei ole reaalselt mingit võimalust sellest linnast lahkuda, et minna Belgia pädevasse diplomaatilisse esindusse, et perekonna taasühinemise taotlus seal esitada. Niisiis esiteks ja vastupidi sellele, mida soovitas Belgia riik, ei saa X ja tema lapsed minna Belgia diplomaatilisse esindusse Ankaras (Türgi) või Istanbulis (Türgi), kuna Türgi ei ole Süüriast põgenevatele isikutele turvaline ja lisaks on Türgi piirid neile suletud. Teiseks on välistatud ka lahkumine Süüriast lõunasse, kas Liibanoni või Jordaania suunas, kuna selline reis tähendaks rindejoone ületamist.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et kuna direktiivi 2003/86 artikli 5 lõige 1 jätab liikmesriikide otsustada, kas perekonna taasühinemise taotluse võivad esitada perekonna taasühinemist taotlev isik või tema pereliikmed, siis näib Belgia seadusandja valik olevat selle sättega põhimõtteliselt kooskõlas. Käesoleval juhul on tehtud valiku tagajärg siiski see, et perekonna taasühinemist taotleva isiku abikaasal ja alaealistel lastel ei ole mingit võimalust perekonna taasühinemise taotlust esitada. Seega tuleb analüüsida, kas niisuguses olukorras kahjustab see, kui abikaasal ja lastel ei võimaldata sellist taotlust esitada Belgias, selle direktiivi soovitavat toimet või rikutakse põhiõigusi, mida selle direktiiviga kaitsta soovitakse, nimelt harta artikliga 7 tagatud õigust era- ja perekonnaelu austamisele ja lapse parimate huvide arvessevõtmise õigust ning lapse õigust säilitada regulaarsed isiklikud suhted oma mõlema vanemaga, mis on sätestatud harta artiklis 24.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus lisab, et selle keeldumise põhjendamisel väidab Belgia riik, et X-i ja tema laste viibimine Belgia diplomaatilises esinduses Türgis, Liibanonis või Jordaanias on hädavajalik selleks, et oleks võimalik kontrollida nende isikusamasust biomeetriliste tunnuste alusel. Kuigi perekonna taasühinemise õigusega isikute tuvastamise eesmärk näib olevat õiguspärane, peab Belgia riigi rakendatav meede – see tähendab nõue, et taotlejad ilmuksid menetluse alguses diplomaatilisse esindusse kohale – siiski olema kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega.
Neil asjaoludel otsustas tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Brüsseli prantsuskeelne esimese astme kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas direktiivi [2003/86] artikli 5 [lõikega 1], vajaduse korral koostoimes sama direktiivi eesmärgiga soodustada perekonna taasühinemist, direktiivi [2011/95] artiklitega 23 ja 24, [harta] artiklitega 7 ja 24 ning liidu õiguse soovitava toime tagamise kohustusega on kooskõlas liikmesriigi õigusnormid, mis lubavad pagulasena tunnustatud isiku pereliikmetel esitada riiki sisenemise ja seal elamise taotluse üksnes selle riigi diplomaatilises esinduses, isegi kui neil isikutel ei ole võimalik sellesse esindusse kohale minna?“
Eelotsuse kiirmenetluse kohaldamise taotluse analüüs
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub, et eelotsusetaotluse suhtes kohaldataks Euroopa Kohtu kodukorra artikli 107 lõike 1 alusel kiirmenetlust.
Ta põhjendab oma taotlust julgeolekuolukorraga Süürias ning asjaoluga, et perekonna taasühinemiseks esitatud riiki sisenemise ja seal elamise taotluse registreerimise kohta otsuse tegemine hilinemisega võib muuta perekonna taasühinemise raskemaks, kuna Belgia õiguses on ette nähtud rangemad nõuded juhuks, kui perekonna taasühinemise taotlus esitatakse pärast ühe aasta möödumist perekonna taasühinemist taotleva isiku pagulasseisundi tunnustamisest.
Sellega seoses tuleb esimesena tõdeda, et käesolev eelotsusetaotlus puudutab eelkõige EÜ artikli 63 esimese lõigu punkti 3 alapunkti a (nüüd ELTL artikkel 79) alusel vastu võetud direktiivi 2003/86 sätete tõlgendamist. See direktiiv kuulub niisiis valdkonda, mida reguleerib EL toimimise lepingu kolmanda osa V jaotis, mis käsitleb vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevat ala. Kodukorra artikli 107 lõike 1 kohaselt võidakse selle taotluse suhtes seega kohaldada eelotsuse kiirmenetlust.
Teisena, mis puudutab kiireloomulisuse tingimust, siis nähtub eelkõige eelotsusetaotlusest, et alaealised lapsed A ja B on oma isast lahus olnud juba üle kolme aasta ning et selle olukorra pikenemine, mis tuleneb 2022. aasta septembrikuu taotluse registreerimata jätmisest, võib tõsiselt kahjustada nende laste tulevast suhet isaga (vt analoogia alusel 16. veebruari 2023. aasta kohtuotsus Rzecznik Praw Dziecka jt (tagasitoomisotsuse peatamine),
C‑638/22 PPU
,
EU:C:2023:103
, punkt
).
Neil asjaoludel otsustas Euroopa Kohtu kolmas koda 11. jaanuaril 2023 ettekandja-kohtuniku ettepanekul ja pärast kohtujuristi ärakuulamist rahuldada eelotsusetaotluse esitanud kohtu taotluse lahendada käesolev eelotsusetaotlus eelotsuse kiirmenetluses.
Eelotsuse küsimuse analüüs
Eelotsuse küsimuse eseme jätkuv olemasolu
Põhikohtuasja kaebajate ja Belgia valitsuse esitatud kirjalikest seisukohtadest nähtub, et amet teatas põhikohtuasja kaebajatele 3. veebruari 2023. aasta e-kirjaga, et ta lubab neil nende olukorda arvestades erandkorras esitada perekonna taasühinemiseks riiki sisenemise ja seal elamise taotluse nende valitud Belgia diplomaatilisele või konsulaaresindusele ilma taotluse esitamise staadiumis sinna isiklikult kohale minemata.
Seda e-kirja arvestades väidab Belgia valitsus eelkõige, et eelotsusetaotluse ese on ära langenud, kuna enam ei nõuta, et põhikohtuasja kaebajad ilmuksid perekonna taasühinemiseks riiki sisenemise ja seal elamise taotluse esitamiseks isiklikult pädevasse diplomaatilisse või konsulaaresindusse.
Sellega seoses tuleb märkida, et ELTL artiklis 267 ette nähtud menetlus on Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute koostöö vahend, mille abil annab Euroopa Kohus liikmesriikide kohtutele liidu õiguse tõlgendusi, mida need kohtud vajavad nende menetluses olevate vaidluste lahendamiseks (30. juuni 2022. aasta kohtuotsus Valstybės sienos apsaugos tarnyba jt,
C‑72/22 PPU
,
EU:C:2022:505
, punkt
ning seal viidatud kohtupraktika).
Eelotsusetaotluse lahendamise eesmärk ei ole nõuandva arvamuse andmine üldistes või teoreetilistes küsimustes, vaid selle peab olema tinginud vaidluse tõhusa lahendamisega lahutamatult seotud vajadus. Seega, kui ilmneb, et esitatud küsimused ei ole enam vaidluse lahendamiseks ilmselgelt asjakohased, peab Euroopa Kohus tuvastama, et otsuse tegemise vajadus on ära langenud (30. juuni 2022. aasta kohtuotsus Valstybės sienos apsaugos tarnyba jt,
C‑72/22 PPU
,
EU:C:2022:505
, punkt
ning seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul on põhikohtuasja aluseks 9. novembri 2022. aasta ajutiste meetmete kohaldamise taotlus, milles paluti registreerida 2022. aasta septembrikuu taotlus ning määrata päevapõhine sunniraha registreerimisega viivitamise eest. Nagu väitsid põhikohtuasja kaebajad oma kirjalikes seisukohtades ja Euroopa Kohtu istungil, on neil endiselt kindel huvi selle taotluse registreerimise vastu.
Direktiivi 2003/86 artikli 5 lõikest 4 tuleneb nimelt, et liikmesriigi pädevad asutused teatavad oma otsusest perekonna taasühinemiseks riiki sisenemise ja seal elamise taotluse kohta niipea kui võimalik ja igal juhul hiljemalt üheksa kuud pärast taotluse esitamise kuupäeva. Seega, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 28, arvestades X-i ning laste A ja B julgeolekuolukorda ning asjaolu, et nad on Y-ist lahus olnud enam kui kolm aastat, on kuupäev, mil taotlus loetakse nõuetekohaselt esitatuks, laste jaoks kindlasti oluline. Põhikohtuasja kaebajatel on seega ikka veel huvi selle vastu, et selle direktiivi artikli 5 lõikes 4 ette nähtud tähtaeg, mis on liikmesriigi pädevatel asutustel nende taotluse kohta otsuse tegemiseks, hakkaks kulgema võimalikult kiiresti.
Tuleb aga märkida, et 3. veebruari 2023. aasta e-kiri ei kujuta endast mitte ameti nõustumist 2022. aasta septembrikuu taotluse registreerimisega, vaid lihtsalt soovitust esitada uus riiki sisenemise ja seal elamise taotlus perekonna taasühinemiseks, ilma et isik peaks selle uue taotluse esitamise kuupäeval isiklikult minema valitud diplomaatilisse või konsulaaresindusse.
Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et Euroopa Kohtu vastus eelotsusetaotluse esitanud kohtu eelotsuse küsimusele on põhikohtuasja lahendamiseks jätkuvalt vajalik.
Seega tuleb eelotsusetaotlus lahendada.
Sisulised küsimused
Kõigepealt tuleb tõdeda, et oma ainsa küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul selgitada nii direktiivi 2003/86 artikli 5 lõiget 1 kui ka direktiivi 2011/95 artikleid 23 ja 24, mis käsitlevad perekonna ühtsuse säilitamist ja elamisluba. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 31 märkis, ei näi aga viimati nimetatud sätted olevat põhikohtuasjas kõne all oleva olukorra seisukohast asjakohased, kuna vastavalt selle direktiivi artikli 2 punktile j ei kohaldata neid sätteid pagulase pereliikmete suhtes, kes ei viibi asjaomase liikmesriigi territooriumil, vaid ikka veel kolmanda riigi territooriumil.
Seda arvestades tuleb asuda seisukohale, et oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2003/86 artikli 5 lõiget 1 koostoimes harta artikliga 7 ning artikli 24 lõigetega 2 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis nõuavad, et perekonna taasühinemiseks riiki sisenemise ja seal elamise taotluse esitamiseks peavad perekonna taasühinemist taotleva isiku pereliikmed, eelkõige pagulasena tunnustatud isiku pereliikmed, tulema isiklikult liikmesriigi diplomaatilisse või konsulaaresindusse, mis on pädev nende elukohas või kohas, kus nad välisriigis viibivad, ja seda ka juhul, kui neil on võimatu või ülemäära keeruline sinna kohale tulla.
Selle direktiivi artikli 5 lõikes 1 on ette nähtud, et liikmesriigid määravad kindlaks, kas perekonna taasühinemise õiguse kasutamiseks esitatava taotluse tema territooriumile sisenemise ja seal elamise kohta esitab kõnealuse liikmesriigi pädevatele asutustele perekonna taasühinemist taotlev isik või tema pere liige või liikmed.
Sellest sättest tuleneb, et liikmesriikide ülesanne on kindlaks määrata esiteks isik, kellel on õigus perekonna taasühinemise õiguse kasutamiseks esitada riiki sisenemise ja seal elamise taotlus, ja teiseks ametiasutused, kes on pädevad sellise taotluse registreerima.
Siiski tuleb esimesena märkida, et kuigi direktiivi 2003/86 artikli 5 lõige 1 annab liikmesriikidele selles osas kaalutlusruumi, ei tohi nad oma kaalutlusruumi kasutada nii, et see kahjustab selle direktiivi eesmärki ja soovitavat toimet (vt analoogia alusel 13. märtsi 2019. aasta kohtuotsus E,
C‑635/17
,
EU:C:2019:192
, punkt
, ja 12. detsembri 2019. aasta kohtuotsus G.S. ja V.G. (oht avalikule korrale),
C‑381/18 ja C‑382/18
,
EU:C:2019:1072
, punkt
ning seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab aga direktiiviga 2003/86 taotletavat eesmärki, siis on Euroopa Kohus korduvalt otsustanud, et selle direktiivi eesmärk on soodustada perekonna taasühinemist ja tagada kaitse kolmandate riikide kodanikele, eelkõige alaealistele. Selle eesmärgi saavutamiseks paneb direktiivi artikli 4 lõige 1 liikmesriikidele täpsed tegutsemiskohustused, millele vastavad selgelt määratletud subjektiivsed õigused. Nii paneb see neile juhul, kui viidatud direktiivi IV peatükis ette nähtud tingimused on täidetud, kohustuse lubada perekonna taasühinemist taotleva isiku teatavatel pereliikmetel perekonnaga taasühineda ning liikmesriikidele ei jäeta selle küsimuses õigust kasutada oma kaalutlusõigust (12. detsembri 2019. aasta kohtuotsus G.S. ja V.G. (oht avalikule korrale),
C‑381/18 ja C‑382/18
,
EU:C:2019:1072
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks on direktiivi 2003/86 põhjendusest 8 nähtuvalt selle direktiivi eesmärk anda pagulasseisundi saanud kolmandate riikide kodanikele suurem kaitse, kuna selles on neile ette nähtud soodsamad tingimused perekonna taasühinemise õiguse kasutamiseks, kui nende olukorrale tuleb pöörata erilist tähelepanu põhjustel, mis sundisid neid oma riigist põgenema ja mis takistavad neil seal normaalset pereelu elada.
Teisena, nagu nähtub direktiivi 2003/86 põhjendusest 2, austab see direktiiv põhiõigusi ja peab kinni hartas tunnustatud põhimõtetest. Järelikult ei pea liikmesriigid mitte ainult tõlgendama oma riigisisest õigust kooskõlas liidu õigusega, vaid nad peavad ka jälgima, et nad ei tugineks teisese õiguse tõlgendusele, mis on vastuolus liidu õiguskorras kaitstud põhiõigustega (13. märtsi 2019. aasta kohtuotsus E.,
C‑635/17
,
EU:C:2019:192
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses tuleb märkida, et harta artikkel 7, mis sisaldab õigusi, mis vastavad Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikli 8 lõikega 1 tagatud õigustele, mida on sõnaselgelt mainitud direktiivi põhjenduses 2, tunnustab õigust era- ja perekonnaelu austamisele. Harta seda sätet tuleb tõlgendada koostoimes harta artikli 24 lõikega 2, mis käsitleb kohustust seada esikohale lapse huvid, ja sama artikli lõikega 3, mis käsitleb lapse vajadust säilitada regulaarsed isiklikud suhted oma mõlema vanemaga (16. juuli 2020. aasta kohtuotsus État belge (perekonna taasühinemine – alaealine laps),
C‑133/19, C‑136/19 ja C‑137/19
,
EU:C:2020:577
, punkt
ning seal viidatud kohtupraktika).
Sellest tuleneb, et direktiivi 2003/86 sätteid tuleb tõlgendada ja kohaldada harta artiklit 7 ning artikli 24 lõikeid 2 ja 3 silmas pidades, nagu nähtub selle direktiivi põhjenduse 2 ja artikli 5 lõike 5 sõnastusest, mis paneb liikmesriikidele kohustuse vaadata perekonna taasühinemise taotlused läbi asjaomaste laste huve arvestades ja perekonnaelu soodustades (16. juuli 2020. aasta kohtuotsus État belge (perekonna taasühinemine – alaealine laps),
C‑133/19, C‑136/19 ja C‑137/19
,
EU:C:2020:577
, punkt
ning seal viidatud kohtupraktika).
Seega peavad pädevad riigisisesed ametiasutused kõiki kaalul olevaid huve hindama tasakaalustatult ja mõistlikult, võttes eriti arvesse asjaomaste laste huve (vt selle kohta 13. märtsi 2019. aasta kohtuotsus E.,
C‑635/17
,
EU:C:2019:192
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb analüüsida, kas direktiivi 2003/86 artikli 5 lõikega 1 koostoimes harta artikliga 7 ning artikli 24 lõigetega 2 ja 3 on vastuolus see, kui liikmesriik nõuab perekonna taasühinemist taotleva isiku pereliikmete isiklikku ilmumist selle liikmesriigi pädevasse diplomaatilisse või konsulaaresindusse perekonna taasühinemise taotluse esitamiseks isegi juhul, kui nende konkreetse olukorra tõttu on neil võimatu või ülemäära keeruline sinna kohale tulla.
Sellega seoses tuleb esiteks meenutada, et 15. detsembri 1980. aasta seaduse artikli 12
bis
lõike 1 esimene lõik, millega võetakse Belgia õigusesse üle direktiivi 2003/86 artikli 5 lõige 1, näeb ette, et perekonna taasühinemiseks riiki sisenemise ja seal elamise taotluse peavad esitama perekonna taasühinemist taotleva isiku pereliikmed, mitte perekonna taasühinemist taotlev isik ise, ning et need pereliikmed peavad selle taotluse esitama nii, et nad lähevad Belgia diplomaatilisse või konsulaaresindusse, kes on pädev nende elukohas või välismaal viibimise kohas.
Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab, ei ole Belgia õiguses sellest isiklikust kohaleilmumise nõudest perekonna taasühinemise taotluse esitamisel ette nähtud erandeid olukordadeks, kus selline kohaleilmumine on võimatu või ülemäära keeruline, eelkõige juhtudel, mil perekonna taasühinemist taotleva isiku pereliikmed elavad konfliktipiirkonnas ja võivad teel olles sattuda ebainimliku või alandava kohtlemise ohvriks või koguni oma elu ohtu seada.
Tuleb aga märkida, et selleks, et saavutada direktiivi 2003/86 eesmärk soodustada perekonna taasühinemist, nagu seda on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 42, on hädavajalik, et liikmesriigid näitaksid sellistes olukordades üles vajalikku paindlikkust, et huvitatud isikud saaksid tõhusalt esitada oma perekonna taasühinemise taotluse õigel ajal, lihtsustades selle taotluse esitamist ja lubades eelkõige kaugsidevahendite kasutamist.
Nimelt, kui selline paindlikkus puudub, ei võimalda eranditeta nõue, et taotluse esitamise ajal tuleb isiklikult kohale ilmuda, nagu on ette nähtud põhikohtuasjas kõne all olevates riigisisestes õigusnormides, võtta arvesse võimalikke tõkkeid, mis võivad takistada sellise taotluse tõhusat esitamist ja muuta seega võimatuks perekonna taasühinemise õiguse kasutamise, hoides nii perekonna taasühinemist taotleva isiku jätkuvalt lahus oma pereliikmetest ja jättes viimased jätkuvalt olukorda, mis on tihtipeale ebakindel. Eelkõige juhul, kui need pereliikmed viibivad riigis, kus on käimas relvakonflikt, võib võimalus tulla pädevatesse diplomaatilistesse või konsulaaresindustesse olla märkimisväärselt piiratud, mistõttu isikliku kohaleilmumise nõude täitmiseks on need isikud – kes võivad pealegi olla alaealised – sunnitud ootama, et julgeolekuolukord võimaldab neil reisida, sest vastasel juhul võivad nad langeda ebainimliku või alandava käitumise ohvriks või isegi seada ohtu oma elu.
Mis puudutab konkreetselt selliste pagulaste nagu Y põhikohtuasjas olukorda, siis tuleb lisada, et asjaolu, et asjaomane liikmesriik ei ole paindlik, takistades asjaolusid arvestamata nende isikute pereliikmetel esitada perekonna taasühinemise taotlust, võib põhjustada selle, et asjaomased isikud ei suuda direktiivi 2003/86 artikli 12 lõike 1 kolmandas lõigus või seda üle võtvas riigisiseses õigusnormis ette nähtud tähtajast kinni pidada ning et nende perekonna taasühinemise suhtes võidakse seega kohaldada selle direktiivi artikli 7 lõikes 1 osutatud lisatingimusi, mida on raskem täita, mille tõttu jäetakse tähelepanuta käesoleva kohtuotsuse punktis 43 meenutatud eesmärk pöörata erilist tähelepanu pagulaste olukorrale.
Neid kaalutlusi arvestades tuleb täheldada, et perekonna taasühinemise taotluse esitamiseks isikliku kohaleilmumise nõue, millest ei ole lubatud teha erandeid, et võtta arvesse perekonna taasühinemist taotleva isiku pereliikmete konkreetset olukorda ja eelkõige asjaolu, et neil on võimatu või ülemäära keeruline seda nõuet täita, muudab perekonna taasühinemise õiguse kasutamise praktikas võimatuks, mistõttu sellised õigusnormid, mida kohaldatakse ilma vajaliku paindlikkuseta, kahjustavad direktiivi 2003/86 eesmärki ja võtavad direktiivilt selle soovitava toime.
Teiseks, nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 44, tunnustab direktiiv 2003/86 põhiõigusi ja järgib hartaga tunnustatud põhimõtteid.
Sellega seoses tuleb märkida, et riigisisene õigusnorm, mis nõuab ilma eranditeta, et perekonna taasühinemist taotleva isiku pereliikmed ilmuksid perekonna taasühinemise taotluse esitamiseks isiklikult kohale, isegi kui see on võimatu või ülemäära keeruline, rikub õigust perekonna ühtsuse austamisele, mis on sätestatud harta artiklis 7, mida tuleb vastavalt vajadusele lugeda koostoimes harta artikli 24 lõigetega 2 ja 3.
Nimelt, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 65 märkis, kujutab selline kohustus endast ebaproportsionaalset sekkumist õigusesse perekonna ühtsuse austamisele võrreldes Belgia valitsuse viidatud eesmärgiga – mis on küll õiguspärane – võidelda perekonna taasühinemisega seotud pettuste vastu ning rikub harta artikli 52 lõiget 1.
Käesoleva kohtuotsuse punktides 56 ja 57 esitatud kaalutlusi kinnitab asjaolu, et perekonna taasühinemise taotluse menetlus toimub staadiumide kaupa, nagu nähtub direktiivi 2003/86 artikli 5 ülesehitusest. Seega võivad liikmesriigid nõuda perekonna taasühinemist taotleva isiku pereliikmete isiklikku kohaleilmumist menetluse mõnes hilisemas staadiumis, muu hulgas selleks, et kontrollida puudutatud isikute peresuhteid ja isikusamasust, ilma et perekonna taasühinemise taotluse menetlemisele seataks tingimuseks, et taotluse esitamiseks tuleb kohale ilmuda.
Kuid selleks, et ei kahjustataks direktiivi 2003/86 eesmärki soodustada perekonna taasühinemist ja põhiõigusi, mida selle direktiiviga kaitstakse, peab liikmesriik, kes nõuab perekonna taasühinemist taotleva isiku pereliikmete isiklikku kohaleilmumist menetluse hilisemas staadiumis, sellist kohaleilmumist hõlbustama, eelkõige konsulaardokumentide või reisilubade väljastamisega, ning viima kohaleilmumiste arvu range miinimumini. Seega peab ta ette nägema võimaluse, et peresuhete ja isikusamasuse kontroll, mis nõuab pereliikmete kohalolekut, toimub menetluse lõpus ja võimaluse korral samal ajal, kui neile väljastatakse dokumendid, mis lubavad asjaomase liikmesriigi territooriumile siseneda.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 2003/86 artikli 5 lõiget 1 koostoimes harta artikliga 7 ning artikli 24 lõigetega 2 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis nõuavad, et perekonna taasühinemiseks riiki sisenemise ja seal elamise taotluse esitamiseks peavad perekonna taasühinemist taotleva isiku pereliikmed, eelkõige pagulasena tunnustatud isiku pereliikmed, tulema isiklikult liikmesriigi diplomaatilisse või konsulaaresindusse, mis on pädev nende elukohas või kohas, kus nad välisriigis viibivad, ja seda ka juhul, kui neil on võimatu või ülemäära keeruline sinna kohale tulla, ilma et see piiraks liikmesriigi õigust nõuda nende pereliikmete isiklikku kohaleilmumist perekonna taasühinemise taotluse lahendamise menetluse hilisemas staadiumis.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

Nõukogu 22. septembri 2003. aasta direktiivi 2003/86/EÜ perekonna taasühinemise õiguse kohta artikli 5 lõiget 1 koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 7 ning artikli 24 lõigetega 2 ja 3

tuleb tõlgendada nii, et

sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis nõuavad, et perekonna taasühinemiseks riiki sisenemise ja seal elamise taotluse esitamiseks peavad perekonna taasühinemist taotleva isiku pereliikmed, eelkõige pagulasena tunnustatud isiku pereliikmed, tulema isiklikult liikmesriigi diplomaatilisse või konsulaaresindusse, mis on pädev nende elukohas või kohas, kus nad välisriigis viibivad, ja seda ka juhul, kui neil on võimatu või ülemäära keeruline sinna kohale tulla, ilma et see piiraks liikmesriigi õigust nõuda nende pereliikmete isiklikku kohaleilmumist perekonna taasühinemise taotluse lahendamise menetluse hilisemas staadiumis.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.