CELEX: 62020CJ0633
Eelotsusetaotlus
Asutamisvabadus ja teenuste osutamise vabadus
Ühtne kindlustusturg
Direktiiv 2002/92/EÜ
Mõiste „kindlustusvahendaja“
„Kindlustusvahenduse“ tegevus
Direktiiv (EL) 2016/97
„Kindlustustoodete turustamise“ tegevus
Nende direktiivide kohaldamisala
Grupikindlustusega liitumine
Kindlustuslepingust tulenevate õiguste üleandmine
Kindlustushüvitised haiguse või õnnetuse korral välismaal
Liituja makstav tasu saadud kindlustuskaitse eest
Tarbijakaitse
Kindlustusvahendajate võrdne kohtlemine

Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. detsembri 2002. aasta direktiivi 2002/92/EÜ kindlustusvahenduse kohta (
EÜT 2003, L 9, lk 3
; ELT eriväljaanne 06/04, lk 447), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. mai 2014. aasta direktiiviga 2014/65/EL (
ELT 2014, L 173, lk 349
) (edaspidi „direktiiv 2002/92“), artikli 2 punkte 3 ja 5, ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. jaanuari 2016. aasta direktiivi (EL) 2016/97, mis käsitleb kindlustustoodete turustamist (
ELT 2016, L 26, lk 19
), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. märtsi 2018. aasta direktiiviga (EL) 2018/411 (
ELT 2018, L 76, lk 28
) (edaspidi „direktiiv 2016/97“), artikli 2 lõike 1 punkte 1, 3 ja 8.
Taotlus on esitatud Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände – Verbraucherzentrale Bundesverband eV (Saksamaa tarbijakaitsekeskuste ja -ühenduste liit) ja TC Medical Air Ambulance Agency GmbH vahelises kohtuvaidluses, mis puudutab väidetavat kindlustusvahendust, mida viimane osutas ilma loata.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 2002/92
Direktiivi 2002/92 põhjendustes 8, 9 ja 11 oli märgitud:
„(8)
Kindlustusvahendustegevust alustavate ja jätkavate isikute kutsesobivusnõudeid ja registreerimist käsitlevate siseriiklike sätete kooskõlastamine saab seetõttu soodustada finantsteenuste ühtse turu väljakujundamist ning tõhustada klientide kaitset selles valdkonnas.
(9)
Kindlustustooteid võivad jaotada mitut tüüpi isikud või asutused, nagu agendid, maaklerid ja „finantsettevõtjad“. Ettevõtjate võrdne kohtlemine ja klientide kaitse eeldavad, et käesolev direktiiv hõlmab kõiki neid isikuid või asutusi.
[…]
(11)
Käesolevat direktiivi tuleks kohaldada selliste isikute suhtes, kelle tegevus on kindlustusvahendusteenuste pakkumine kolmandatele isikutele tasu eest, mis võib olla rahaline või nende kindlustusvahendajate teenustega seotud muu kokkulepitud hüvitis.“
Direktiivi artikli 1 „Reguleerimisala“ lõikes 1 oli ette nähtud:
„Käesoleva direktiiviga sätestatakse liikmesriigis registreeritud või seal end registreerida soovivate füüsiliste ja juriidiliste isikute kindlustus- ja edasikindlustusvahendustegevuse alustamise ja jätkamise eeskirjad.“
Nimetatud direktiivi artiklis 2 „Mõisted“ oli sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
3)
kindlustusvahendus – kindlustuslepingute tutvustamine, soovitamine, ettevalmistamine või sõlmimine või nende haldamisel ja täitmisel abistamine eelkõige sel juhul, kui tegemist on nõuetega.
Välja arvatud käesoleva direktiivi IIIA peatükk, ei loeta kõnealust tegevust kindlustusvahenduseks ega -turustuseks, kui sellega tegeleb kindlustusandja või kindlustusandja töötaja, kes tegutseb kõnealuse kindlustusandja vastutusel.
[…]
[…]
5)
kindlustusvahendaja – füüsiline või juriidiline isik, kes tasu eest alustab või jätkab kindlustusvahendust;
[…]“.
Sama direktiivi artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus oli sätestatud:
„Kindlustus- ja edasikindlustusvahendajad registreerib artikli 7 lõikes 2 määratletud pädev asutus nende päritoluliikmesriigis.“
Direktiiv 2016/97
Direktiivi 2016/97 põhjendustes 5–7, 10 ja 16 on märgitud:
„(5)
Kindlustustooteid võivad turustada mitut tüüpi isikud ja asutused […]. Ettevõtjate võrdne kohtlemine ja klientide kaitse eeldavad, et käesolev direktiiv hõlmab kõiki neid isikuid ja asutusi.
(6)
Tarbijatele peaks kehtima ühesugusel tasemel kaitse, hoolimata turustuskanalite erinevusest. Selleks et tagada samaväärse kaitse kohaldamine ja et tarbija saaks kasu võrreldavatest standarditest, eelkõige teabe avaldamise valdkonnas, on väga oluline, et turustajatele kehtiksid võrdsed võimalused.
(7)
Direktiivi [2002/92] kohaldamisel on saanud selgeks, et kindlustustoodete turustamise hõlbustamiseks tuleb paljusid sätteid veelgi täpsustada ning et tarbijakaitse huvides tuleb kõnealuse direktiivi kohaldamisala laiendada igasugusele kindlustusoodete müügile. […]
[…]
(10)
[…] [O]n asjakohane tugevdada klientide usaldust ning ühtlustada kindlustustoodete turustamise reguleerimist, et tagada kogu [Euroopa Liidus] klientide piisaval tasemel kaitse. Tarbijakaitse taset tuleks direktiiviga [2002/92] võrreldes tõsta, et vähendada vajadust eri siseriiklike meetmete järele. […]
[…]
(16)
Käesolev direktiiv peaks tagama, et kohaldatakse samaväärsel tasemel tarbijakaitset ja et tarbija saab kasu võrreldavatest standarditest. Direktiiv peaks edendama vahendajate võrdseid tegevusvõimalusi ning võrdsetel tingimustel konkurentsi, olenemata sellest, kas vahendajad on seotud kindlustusandjaga või mitte. Tarbijale on kasulik, kui kindlustustooteid turustatakse eri kanalite ja vahendajate kaudu, kes teevad kindlustusandjatega koostööd eri vormis, tingimusel et neil on kohustus kohaldada samaväärseid tarbijakaitse nõudeid. Liikmesriigid peaksid seda käesoleva direktiivi rakendamisel arvesse võtma.“
Selle direktiivi artikli 1 lõikes 1 on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis sätestatakse õigusnormid, mis käsitlevad liidu piires kindlustus- ja edasikindlustustoodete turustamisega alustamist ja sellel alal tegutsemist.“
Direktiivi artikli 2 lõikes 1 on ette nähtud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
1)
„kindlustustoodete turustamine“ – kindlustuslepingutega seotud nõustamine, kindlustuslepingute soovitamine, ettevalmistamine või sõlmimine või nende haldamisel ja täitmisel abistamine, eelkõige nõuete korral; sealhulgas teabe andmine ühe või mitme kindlustuslepingu kohta vastavalt kriteeriumidele, mille klient valib veebisaidi või muude andmekandjate kaudu, samuti kindlustustoodete pingerea koostamine, sealhulgas hindade ja toodete võrdlemine, või kindlustuslepingu puhul soodustuse pakkumine, kui klient saab otse või kaudselt sõlmida kindlustuslepingu veebisaidi või muude andmekandjate kaudu;
[…]
3)
„kindlustusvahendaja“ – füüsiline või juriidiline isik, kes ei ole kindlustus- või edasikindlustusandja või tema töötaja ega kõrvaltegevusena pakutava kindlustuse vahendaja ning kes tasu eest alustab või tegeleb kindlustustoodete turustamisega;
[…]
8)
„kindlustustoodete turustaja“ – kindlustusvahendaja, kõrvaltegevusena pakutava kindlustuse vahendaja või kindlustusandja;
9)
„tasu“ – igasugune vahendustasu, teenustasu või muu makse, sealhulgas igasugune majanduslik kasu või muu rahaline või mitterahaline eelis või stiimul, mida pakutakse või antakse seoses kindlustustoodete turustamisega;
[…]“.
Direktiivi artikli 3 lõikes 1 on sätestatud:
„Kindlustus- ja edasikindlustus- ning kõrvaltegevusena pakutava kindlustuse vahendajad registreerib pädev asutus nende päritoluliikmesriigis.
[…]“.
Direktiivi 2016/97 artiklis 44 on sätestatud:
„Direktiiv [2002/92], mida on muudetud käesoleva direktiivi II lisa A osas loetletud direktiividega, tunnistatakse kehtetuks alates 1. oktoobrist 2018, ilma et see piiraks liikmesriikide kohustusi, mis on seotud käesoleva direktiivi II lisa B osas esitatud direktiivide siseriiklikku õigusesse ülevõtmise tähtpäevadega.
Viiteid kehtetuks tunnistatud direktiivile käsitatakse viidetena käesolevale direktiivile ja loetakse vastavalt III lisas esitatud vastavustabelile.“
Saksa õigus
Tööstuse, kaubanduse ja käsitööga seotud elukutsete korralduse seadustiku (Gewerbeordnung, edaspidi „GewO“) põhikohtuasja asjaoludele kohaldatava redaktsiooni § 34d lõikes 1 oli sätestatud, et igal isikul, kes soovib kindlustuslepingute sõlmimise vahendamise eesmärgil ärilistel alustel tegutseda kindlustusmaakleri või kindlustusagendina (kindlustusvahendaja), peab olema pädeva kaubandus- ja tööstuskoja luba, milles on märgitud, kas see on antud kindlustusmaaklerile või kindlustusagendile.
GewO alates 23. veebruarist 2018 kehtiva redaktsiooni § 34d lõike 1 esimeses lauses on sätestatud, et „igal isikul, kes soovib ärilistel alustel tegutseda kindlustus- või edasikindlustuslepingute sõlmimise vahendamise eesmärgil (kindlustusvahendaja), peab olema pädeva kaubandus- ja tööstuskoja luba“.
GewO alates 23. veebruarist 2018 kehtiva redaktsiooni § 34d lõike 1 teise lause punktides 1 ja 2 on sätestatud, et kindlustusvahendaja on „isik, kes on ühe või mitme kindlustusseltsi või kindlustusagendi kindlustusagendina saanud käsundi vahendada või sõlmida kindlustuslepinguid, või kes kliendi kindlustusmaaklerina vahendab või sõlmib kindlustuslepinguid olemata teatava kindlustusseltsi või kindlustusagendi poolt selleks käsundatud“.
Osutatud § 34d kohaselt – seda nii enne kui ka pärast 23. veebruari 2018 kohaldatavas redaktsioonis – kantakse isik, kellele on antud GewO § 34d lõike 1 alusel luba, vahendajate registrisse.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
Põhikohtuasja vastustaja annab reklaamiettevõtjatele ülesandeks pakkuda tarbijatele koduuksereklaami kaudu võimalust liituda tasu eest teatava grupikindlustuse süsteemiga.
Selleks sõlmis põhikohtuasja vastustaja W. Versicherungs–AGga grupikindlustuse lepingu, mis hõlmas välisriigis haigestumise või välisriigis toimunud õnnetusjuhtumi riski katmist ning isiku kodumaale toimetamise riigisiseste ja rahvusvaheliste kulude hüvitamist.
Põhikohtuasja vastustaja, kelle puhul on selge, et ta tegutseb kindlustusvõtjana, tasub kindlustusseltsile võlgnetavad kindlustusmaksed.
Lisaks on ta lepinguliselt seotud äriühinguga F. r. AG, kes osutab oma meditsiinitöötajate ja lennuki abil tasu eest teenuseid, mis seisnevad esiteks välisriigis haigestumise või välisriigis toimunud õnnetusjuhtumi korral isiku kodumaale toimetamise ettevalmistamises ja läbiviimises ning teiseks hädaabi kõnekeskuse teenuses.
Põhikohtuasja vastustaja kliendid, kes liituvad viimase sõlmitud grupikindlustuse süsteemiga, maksavad talle tasu ja saavad vastu õiguse saada erinevaid hüvitisi välisriigis haigestumise või välisriigis toimunud õnnetusjuhtumi korral, mis hõlmavad raviteenuste ja kiirabitranspordi kulude katmist, sellega seotud transporditeenuse korraldamist ja osutamist ning hädaabi kõnekeskuse teenust.
Põhikohtuasja vastustaja klientidele tagatud kindlustusteenuseid osutatakse eelkõige nõuete kaudu, mille viimane neile klientidele üle annab.
Nagu nähtub eelotsusetaotlusest, ei ole põhikohtuasja vastustaja tegevuse eesmärk kindlustuslepingute sõlmimine, vaid selle eesmärk on võimaldada tarbijatel liituda tema sõlmitud grupikindlustuse süsteemiga ning anda neile võimalus saada selle kindlustusega kaetud teenuseid.
Põhikohtuasja vastustajal ega reklaamiettevõtjatel, kellele ta on vastava ülesande andnud, ei ole riigisiseses õiguses kindlustusvahendusega tegelemiseks ette nähtud luba.
Kuna põhikohtuasja kassaator leidis, et põhikohtuasja vastustaja tegevus vastab kindlustusvahendaja tegevusele ja seetõttu peab tal selleks olema luba, esitas ta Landgericht Koblenzile (Koblenzi esimese astme kohus, Saksamaa) hagi selle tegevuse lõpetamise nõudes.
Kohus rahuldas nimetatud hagi.
Põhikohtuasja vastustaja esitas Landgericht Koblenzi (Koblenzi esimese astme kohus) otsuse peale kaebuse Oberlandesgericht Koblenzile (liidumaa kõrgeim üldkohus Koblenzis, Saksamaa), kes tühistas asjaomase otsuse, leides, et põhikohtuasja vastustajat ei saa pidada kindlustusvahendajaks GewO põhikohtuasja asjaoludele kohaldatavate redaktsioonide § 34d lõike 1 tähenduses.
Kassatsioonkaebust lahendav eelotsusetaotluse esitanud kohus Bundesgerichtshof (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus) leiab, et põhikohtuasja lahendamine sõltub sellest, kas põhikohtuasja vastustajat tuleb pidada kindlustusvahendajaks direktiivide 2002/92 ja 2016/97 tähenduses.
Neil asjaoludel otsustas Bundesgerichtshof (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas ettevõtja, kes sõlmib kindlustusvõtjana oma klientide nimel kindlustusettevõtjaga grupikindlustuse, mis hõlmab tervise- ja õnnetusjuhtumikindlustust välisriigis ning katab kodumaale toimetamise riigisisesed ja rahvusvahelised kulud, kes pakub tarbijatele tasu eest liitumist niisuguse süsteemiga, mis annab õiguse kasutada välisriigis haigestumise või välisriigis toimunud õnnetusjuhtumi korral kindlustusteenuseid välisriigis, ja kes saab liitunud isikutelt omandatud kindlustuskaitse eest tasu, on kindlustusvahendaja direktiivi 2002/92 artikli 2 punktide 3 ja 5 ning direktiivi 2016/97 artikli 2 lõike 1 punktide 1, 3 ja 8 tähenduses?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma küsimusega sisuliselt teada, kas direktiivi 2002/92 artikli 2 punkte 3 ja 5 ning direktiivi 2016/97 artikli 2 lõike 1 punkte 1, 3 ja 8 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „kindlustusvahendaja“ ja seega mõiste „kindlustustoodete turustaja“ alla nende sätete tähenduses kuulub juriidiline isik, kelle tegevus seisneb selles, et ta pakub oma klientidele tasu eest vabatahtlikku liitumist grupikindlustusega, mille aluseks oleva kindlustuslepingu on ta varem teatava kindlustusseltsiga sõlminud, kusjuures see liitumine annab neile klientidele õiguse kasutada kindlustusteenuseid eelkõige välisriigis haigestumise või välisriigis toimunud õnnetusjuhtumi korral.
Kõigepealt tuleb meelde tuletada, et nagu nähtub direktiivi 2016/97 artikli 44 esimesest lõigust, tunnistati direktiiv 2002/92 alates 1. oktoobrist 2018 kehtetuks. Eelotsusetaotlusest nähtub siiski, et põhikohtuasja vastustaja tegevuse lõpetamise nõude üle otsustamiseks peab eelotsusetaotluse esitanud kohus seda tegevust analüüsima nii liidu õiguse sätete alusel, mis kehtisid põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal, kui ka nende sätete alusel, mis kehtivad ajal, mil kohus selle nõude üle otsustab. Järelikult tuleb esitatud küsimusele vastata nende kahe direktiivi alusel.
Nagu tuleneb direktiivi 2002/92 artikli 1 lõikest 1 ja direktiivi 2016/97 artikli 1 lõikest 1, kehtestatakse nendes direktiivides eeskirjad, mis käsitlevad vastavalt kindlustus- ja edasikindlustusvahendust ning kindlustus- ja edasikindlustustoodete turustamist ning nende teenuste osutamist liidus.
Selleks on kindlustusvahendus direktiivi 2002/92 artikli 2 punkti 3 esimeses lõigus määratletud kui kindlustuslepingute tutvustamine, soovitamine, ettevalmistamine või sõlmimine või nende haldamisel ja täitmisel abistamine eelkõige sel juhul, kui tegemist on nõuetega.
Lisaks on selle direktiivi artikli 2 punktis 5 kindlustusvahendaja määratletud kui füüsiline või juriidiline isik, kes tasu eest alustab või jätkab kindlustusvahendust.
Direktiivi põhjenduse 11 kohaselt võib see tasu olla rahaline või nende kindlustusvahendajate teenustega seotud muu kokkulepitud hüvitis.
Direktiivi 2016/97 artikli 2 lõike 1 punktis 1 on mõiste „kindlustustoodete turustamine“ määratletud kui kindlustuslepingutega seotud nõustamine, kindlustuslepingute soovitamine, ettevalmistamine või sõlmimine või nende haldamisel ja täitmisel abistamine, eelkõige nõuete korral.
Mõiste „kindlustusvahendaja“ on selle direktiivi artikli 2 lõike 1 punktis 3 määratletud kui füüsiline või juriidiline isik, kes ei ole kindlustus- või edasikindlustusandja või tema töötaja ega kõrvaltegevusena pakutava kindlustuse vahendaja ning kes tasu eest alustab või tegeleb kindlustustoodete turustamisega.
Kindlustustoodete turustaja omakorda on selle direktiivi artikli 2 lõike 1 punktis 8 määratletud kui „kindlustusvahendaja, kõrvaltegevusena pakutava kindlustuse vahendaja või kindlustusandja“.
Mis puudutab mõistet „tasu“, siis see on direktiivi 2016/97 artikli 2 lõike 1 punktis 9 määratletud kui igasugune vahendustasu, teenustasu või muu makse, sealhulgas igasugune majanduslik kasu või muu rahaline või mitterahaline eelis või stiimul, mida pakutakse või antakse seoses kindlustustoodete turustamisega.
Selleks, et teha kindlaks, kas selline juriidiline isik nagu põhikohtuasja vastustaja kuulub direktiivi 2002/92 artikli 2 lõike 5 ja direktiivi 2016/97 artikli 2 lõike 1 punktide 3 ja 8 tähenduses mõiste „kindlustusvahendaja“ ja seega mõiste „kindlustustoodete turustaja“ alla, kuna ta tegeleb tegevustega, mis on loetletud esimese direktiivi artikli 2 punkti 3 esimeses lõigus ja teise direktiivi artikli 2 lõike 1 punktis 1, tuleb arvesse võtta mitte ainult nende sätete sõnastust, vaid ka nende konteksti ja eesmärke, mida taotletakse õigusaktidega, mille osa need sätted on (vt selle kohta 31. mai 2018. aasta kohtuotsus Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag jt,
C‑542/16
,
EU:C:2018:369
, punkt
).
Kõigepealt, mis puudutab direktiivi 2002/92 artikli 2 punkti 5 ja direktiivi 2016/97 artikli 2 lõike 1 punkti 3 sõnastust, siis tuleb esiteks märkida, et kindlustusvahendaja on määratletud kui isik, kes
tasu eest
tegeleb kindlustuse vahendamisega või alustab või tegeleb kindlustustoodete turustamisega, ning teiseks, et mõiste „kindlustusvahendaja“ on määratletud tema tegevuste kaudu, mis on kindlustusvahendus ja kindlustustoodete turustamine, nagu need on täpsustatud direktiivi 2002/92 artikli 2 punktis 3 ja direktiivi 2016/97 artikli 2 lõike 1 punktis 1.
Sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, tuleb tasu olemasolu puudutav tingimus lugeda täidetuks, kui iga sellise juriidilise isiku kliendi liitumine, kes on sõlminud kindlustusettevõtjaga grupikindlustuse lepingu ja maksab selle eest viimasele kindlustusmakseid, toob kaasa asjaomasele juriidilisele isikule makse tegemise. Käesoleval juhul panustab põhikohtuasja vastustaja sellise tasu eest seega kolmandate isikute, st tema klientide poolt kindlustuskaitsete saamisesse, mis on ette nähtud kindlustusseltsiga sõlmitud lepingus. Selle tasu väljavaade kujutab niisugusele juriidilisele isikule nagu põhikohtuasja vastustaja endast isiklikku majanduslikku huvi, mis on eraldiseisev liitujate huvist saada kõnealusest lepingust tulenevat kindlustuskaitset, mis võib teda nimetatud lepinguga liitumise vabatahtlikkust arvestades ajendada soodustama suurt hulka sellega liitumisi, mida käesoleval juhul tõendab ka see, et põhikohtuasja vastustaja kasutab selliste liitujate leidmiseks reklaamiettevõtjaid, kes pakuvad koduuksereklaami tehes sellist liitumist.
Võttes arvesse mõiste „tasu“ laia käsitust, mis tuleneb nii direktiivi 2002/92 põhjendusest 11 kui ka direktiivi 2016/97 artikli 2 lõike 1 punktist 9, ei oma tähtsust asjaolu, et grupikindlustuse lepinguga liitumisel maksab iga liituja juriidilisele isikule, kes on selle lepingu kindlustusseltsiga sõlminud, tasu kindlustusteenuste saamise õiguse eest, mille on neile üle andnud see isik, mitte kindlustusandja, näiteks lepingutasu vormis. Samuti ei sea osutatud asjaolu kahtluse alla nimetatud isiku isiklikku majanduslikku huvi tema klientide võimalikult rohkearvulise liitumise vastu nimetatud lepinguga, et kõik need maksed rahastaksid või isegi ületaksid kindlustusmaksete summat, mida ta ise sama lepingu alusel kindlustusandjale tasub.
Tegevuste kohta, millele viitavad direktiivi 2002/92 artikli 2 punktis 5 ja direktiivi 2016/97 artikli 2 lõike 1 punktis 3 sätestatud mõiste „kindlustusvahendaja“ määratlused, on Euroopa Kohus juba otsustanud, et kuna selles sättes loetletud tegevused on esitatud alternatiividena, kujutab igaüks neist üksikuna kindlustusvahendust. Lisaks on Euroopa Kohus täpsustanud, et need tegevused on sõnastatud üldsõnaliselt ning eelkõige ei seisne need mitte üksnes kindlustuslepingute tutvustamises ja soovitamises, vaid samuti nende lepingute sõlmimiseks ettevalmistavate tööde teostamises, ilma et need ettevalmistavad tööd oleks mingilgi moel piiratud (vt selle kohta 31. mai 2018. aasta kohtuotsus Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag jt,
C‑542/16
,
EU:C:2018:369
, punkt
ja
).
Kuigi direktiivi 2002/92 artikli 2 punktide 3 ja 5 ning direktiivi 2016/97 artikli 2 lõike 1 punktide 1 ja 3 sõnastuses ei ole sõnaselgelt mainitud sellist tegevust, millele on viidatud esitatud küsimuses, tuleb nimetatud sätetes sisalduvaid määratlusi tõlgendada nii, et need hõlmavad sellist tegevust.
Nagu rõhutasid eelkõige Saksamaa valitsus ja Euroopa Komisjon, ei oma selles osas tähtsust, et juriidilisel isikul, kes tegeleb tegevusega nagu põhikohtuasjas, ei ole eesmärki sõlmida kindlustuslepinguid, millega kindlustusvõtjad saavad kindlustusandjalt kindlustusmaksete eest kindlustuskaitset, vaid oma klientide vabatahtlikku ja talle makstava tasu eest toimuvat liitumist grupikindlustuse lepinguga, mille ta on varem teatava kindlustusandjaga sõlminud, et pakkuda oma klientidele niisugust kaitset. Selline tegevus on tegelikult võrreldav kindlustusvahendaja või kindlustustoodete turustaja sellise tegevusega tasu eest, mille eesmärk on kindlustusvõtjate poolt kindlustusandjaga kindlustuslepingute sõlmimine, mille ese on teatavate riskide katmine kindlustusmakse tasumise eest.
Samuti ei ole määrav asjaolu, et juriidiline isik, kes tegeleb sellise tegevusega, nagu on kõne all põhikohtuasjas, on kindlustusvõtjana ise sellise grupikindlustuse lepingu üks pool, millega ta soovib kutsuda oma kliente üles liituma. Samamoodi nagu kindlustustoodete turustajaks olemine ei ole direktiivi 2016/97 artikli 2 lõike 1 punkti 8 kohaselt kindlustusandjaks olemisega vastuolus, ei ole kindlustusvahendaja ja seega ka kindlustustoodete turustajaks olemine kindlustusvõtjaks olemisega vastuolus (24. veebruari 2022. aasta kohtuotsus A jt (
unit‑linked
‑kindlustuslepingud),
C‑143/20 ja C‑213/20
,
EU:C:2022:118
, punktid
ja
).
Mis seejärel puudutab tõlgendatavate sätete konteksti, siis tuleneb direktiivi 2002/92 põhjendusest 9 ja direktiivi 2016/97 põhjendusest 5, et kindlustustooteid võivad turustada mitut tüüpi isikud või asutused, ning et ettevõtjate võrdse kohtlemise ja tarbijakaitse tagamiseks on vaja, et need direktiivid hõlmaksid kõiki neid isikuid või asutusi.
Lisaks, nagu nähtub direktiivi 2016/97 põhjendusest 7, laiendati selle direktiiviga direktiivi 2002/92 teatavate sätete ebatäpsust arvestades viimati nimetatud direktiivi kohaldamisala igasugusele kindlustusoodete müügile.
Nagu on märgitud direktiivi 2016/97 põhjendustes 6 ja 16, peaks tarbijatele kehtima ühesugusel tasemel kaitse, hoolimata turustuskanalite erinevusest. Nagu on märgitud ka selle direktiivi põhjenduses 16, on tarbijale kasulik, kui kindlustustooteid turustatakse eri kanalite ja vahendajate kaudu, kes teevad kindlustusandjatega koostööd eri vormis, tingimusel et neil on kohustus kohaldada samaväärseid tarbijakaitse nõudeid, ning seda ka põhjusel, et on vaja luua võrdsed tingimused kõigi kindlustusvahendajate ja kindlustustoodete turustajate vahel.
Arvestades nimetatud konteksti ja käesoleva kohtuotsuse punktides 41, 42, 45 ja 46 märgitut, tuleb direktiivi 2002/92 artikli 2 punktides 3 ja 5 ning direktiivi 2016/97 artikli 2 lõike 1 punktides 1, 3 ja 8 sisalduvaid mõisteid tõlgendada nii, et nendega on hõlmatud juriidiline isik, kes tegeleb sellise tegevusega, nagu on kõne all põhikohtuasjas.
Lõpetuseks, selline tõlgendus on kooskõlas kõnealuste direktiivide eesmärkidega.
Nagu direktiivi 2002/92 põhjendustest 8 ja 9 sisuliselt nähtub, on nimetatud direktiivi eesmärk eelkõige tagada kõigi kindlustusvahendajate võrdne kohtlemine ning parandada tarbijakaitset kindlustuse valdkonnas (vt selle kohta 17. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus EEAE jt,
C‑555/11
,
EU:C:2013:668
, punkt
ja
). Neid eesmärke taotletakse veelgi enam direktiiviga 2016/97, nagu nähtub eelkõige selle põhjendustest 5, 7, 10 ja 16.
See, kui nende direktiivide kohaldamisalasse kuuluvad isikud, kes tegutsevad kindlustusturul sellise majandusliku mudeli alusel, nagu on silmas peetud esitatud küsimuses, soodustab nende kahe eesmärgi saavutamist.
Esiteks hoiab nende isikute hõlmamine, kelle tegevus kuulub – nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 41, 42 ja 45 – kindlustusvahenduse või kindlustustoodete turustamise näol nende direktiivide kohaldamisalasse, ära seda, et kahjustatakse eesmärki tagada kõigi kindlustusvahendajate ja kindlustustoodete turustajate liikide võrdne kohtlemine, nagu on kirjeldatud käesoleva kohtuotsuse punktis 52.
Seega, kuna eelmises punktis nimetatud tegevused on olemuselt sarnased, siis tuleb direktiivis 2002/92 ja direktiivis 2016/97 ette nähtud loa- ja registreerimiskohustust, mille eesmärk on eelkõige tagada, et kindlustusvahendajatel oleks kindlustusvahenduse ja -nõustamise valdkonnas vajalik usaldusväärsus ja erialateadmised, kohaldada seda tegevust teostavatele majandustegevuses osalejatele samamoodi.
Teiseks aitab see, kui direktiivide 2002/92 ja 2016/97 kohaldamisalasse arvata juriidilised isikud, kelle tegevus vastab esitatud küsimuses viidatule, pannes neile nii kohustuse järgida nimetatud direktiividega ette nähtud eeskirju, kaasa tarbijakaitse parandamise eesmärgi saavutamisele kindlustusvaldkonnas.
Nimelt, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 83 ja 84 märkis, on selle tagamiseks, et kindlustusvahendaja tegevus tagab tarbijakaitse piisava taseme, vahendaja vastavalt nendele direktiividele kohustatud järgima muu hulgas kutse-, finants- ja organisatsioonilisi nõudeid, selliseid käitumiseeskirju nagu need, mille eesmärk on ära hoida huvide konflikti oht, mis tuleneb võimalikust seosest vahendaja ja konkreetse kindlustusandja vahel, samuti kohustust tarbijaid teavitada ja nõustada.
Nagu aga rõhutas põhikohtuasja kassaator, on tarbijakaitse vajadus sama oluline sellise juriidilise isiku puhul, kes kutsub üles neid sellise majandusmudeli abil, nagu on kõne all põhikohtuasjas, liituma grupikindlustuse lepinguga, mille ta on sõlminud kindlustusandjaga, nagu ka kindlustusvahendaja või kindlustustoodete turustaja puhul, kelle tegevuse eesmärk on vastavate kindlustuslepingute sõlmimine tarbijate poolt otse.
Eespool nimetatud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 2002/92 artikli 2 punkte 3 ja 5 ning direktiivi 2016/97 artikli 2 lõike 1 punkte 1, 3 ja 8 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „kindlustusvahendaja“ ja seega mõiste „kindlustustoodete turustaja“ alla nende sätete tähenduses kuulub juriidiline isik, kelle tegevus seisneb selles, et ta pakub oma klientidele tasu eest vabatahtlikku liitumist grupikindlustusega, mille aluseks oleva kindlustuslepingu on ta varem teatava kindlustusseltsiga sõlminud, kusjuures see liitumine annab neile klientidele õiguse kasutada kindlustusteenuseid eelkõige välisriigis haigestumise või välisriigis toimunud õnnetusjuhtumi korral.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. detsembri 2002. aasta direktiivi 2002/92/EÜ kindlustusvahenduse kohta, muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. mai 2014. aasta direktiiviga 2014/65/EL, artikli 2 punkte 3 ja 5, ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. jaanuari 2016. aasta direktiivi (EL) 2016/97, mis käsitleb kindlustustoodete turustamist, muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. märtsi 2018. aasta direktiiviga (EL) 2018/411, artikli 2 lõike 1 punkte 1, 3 ja 8

tuleb tõlgendada nii, et

mõiste „kindlustusvahendaja“ ja seega mõiste „kindlustustoodete turustaja“ alla nende sätete tähenduses kuulub juriidiline isik, kelle tegevus seisneb selles, et ta pakub oma klientidele tasu eest vabatahtlikku liitumist grupikindlustusega, mille aluseks oleva kindlustuslepingu on ta varem teatava kindlustusseltsiga sõlminud, kusjuures see liitumine annab neile klientidele õiguse kasutada kindlustusteenuseid eelkõige välisriigis haigestumise või välisriigis toimunud õnnetusjuhtumi korral.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.