CELEX: 62016TJ0727
Europos Sąjungos prekių ženklas
Apeliacinės tarybos sprendimas, kuriuo panaikinamas ankstesnis sprendimas
Reglamento (EB) Nr. 207/2009 80 straipsnis (dabar
Reglamento (ES) 2017/1001 103 straipsnis)
Bendrasis teisės principas, pagal kurį leidžiama atšaukti neteisėtą administracinį aktą

Ginčo aplinkybės
Pagal 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 207/2009 dėl Europos Sąjungos prekių ženklo (
OL L 78, 2009, p. 1
) su pakeitimais (pakeistas 2017 m. birželio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) 2017/1001 dėl Europos Sąjungos prekių ženklo (
OL L 154, 2017, p. 1
)) 2009 m. birželio 26 d. ieškovė
Repower AG
iš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybos (EUIPO) gavo žodinio prekių ženklo „REPOWER“, įregistruoto pagal tarptautinius susitarimus numeriu 1020351, apsaugą Europos Sąjungoje.
Prekės ir paslaugos, kurioms buvo suteikta ši prekių ženklo apsauga, priskirtinos prie peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 4, 9, 37, 39, 40 ir 42 klasių ir pagal kiekvieną iš šių klasių atitinka šį aprašymą:
–
4 klasė: „Elektros energija, įskaitant elektros energiją, pagamintą panaudojant biodujas; elektros energiją, pagamintą panaudojant vandenį, vėją ir saulę“,
–
9 klasė: „Moksliniai, navigaciniai, geodeziniai, fotografiniai, kinematografiniai, optiniai, svėrimo, matavimo, signalizacijos, tikrinimo (priežiūros), gelbėjimo ir mokymo aparatai ir prietaisai; elektros praleidimo, perjungimo, transformavimo, akumuliavimo, reguliavimo ir valdymo aparatai ir prietaisai; garso ar vaizdo įrašymo, perdavimo ar atkūrimo aparatūra; magnetinės duomenų laikmenos, įrašomieji diskai; pardavimo automatai ir monetinių aparatų mechanizmai; kasos aparatai, skaičiavimo mašinos, duomenų apdorojimo įrenginiai ir kompiuteriai; ugnies gesinimo aparatai; elektros aparatai ir prietaisai (patenkantys į šią klasę), t. y. stipriosios elektros srovės praleidimo, transformavimo, akumuliavimo, reguliavimo ir valdymo, silpnosios elektros srovės nuotolinio perdavimo elektros aparatai; fotovoltiniai elementai; gaisrinės signalizacijos sistemos; stebėjimo elektros aparatai, signalizacijos įrenginiai nuo vagysčių, pastatų kontrolės sistemos, vaizdo stebėjimo sistemos; vidinio ryšio įrenginiai ir signalizacijos; radijo ir televizijos sistemos; aukšto dažnio ir reguliavimo sistemos, duomenų apdorojimo įranga (kompiuteriai); analoginio ryšio priemonės, interneto ryšio priemonės, telefono ryšio elektroniniai įrenginiai, konferencinio ryšio elektroniniai įrenginiai, mobilieji telefonai, radiotelefonai, telefono ir faksimiliniai aparatai; kištukai, komutatoriai, kontroliniai skydai, akustiniai vamzdeliai, elektros kabeliai, elektros laidai, lydieji saugikliai“,
–
37 klasė: „Statyba; taisymas (remontas); įtaisymo ir įrengimo paslaugos; perdavimo ir paskirstymo sistemų, vidutinės ir žemos įtampos sistemų, viešojo apšvietimo įrangos ir elektros įrangos montavimas, remontas ir techninė priežiūra; statybos objektuose ir įmonėse esančių elektronikos įrenginių priežiūros paslaugos; elektronikos įrenginių įrengimas, priežiūra ir taisymas; elektros srovės paskirstymo įrenginių įrengimas, priežiūra ir taisymas; kompiuterinės aparatinės įrangos, visų pirma duomenų tinklų, įrengimas, priežiūra ir taisymas; telekomunikacijų įrangos įrengimas, priežiūra ir taisymas, komutatorių jungčių ir valdymo sistemų įrengimas; šildymo sistemų inžinieriaus teikiamos paslaugos; transformatorinių ir elektros energijos paskirstymo įrenginių įrengimas ir priežiūra; gatvių apšvietimo sistemos įrengimas ir priežiūra; didelių šilumos siurblių gamyklų statyba, įrengimas ir techninė priežiūra; elektros matavimo prietaisų ir nuotolinio valdymo relių įrengimas klientams; tinklo sudedamųjų dalių (kompiuterinė aparatinė įranga) įrengimas telekomunikacinių paslaugų teikėjams; kompiuterinės aparatinės įrangos telekomunikacijų sektoriuje įrengimas, priežiūra ir taisymas; su statyba susijusios techninės konsultacijos; konsultacijos minėtuose paslaugų teikimo sektoriuose“,
–
39 klasė: „Vežimas; prekių pakavimas ir sandėliavimas; kelionių rengimas; energijos paskirstymas; kompiuterinės aparatinės įrangos tiekimas; specialisto konsultacijos, susijusios su energijos perdavimu (paskirstymu); konsultacijos minėtuose paslaugų teikimo sektoriuose“,
–
40 klasė: „Energijos gamyba“,
–
42 klasė: „Mokslo ir technologijų paslaugos ir su tuo susiję tyrimai ir projektavimas; pramoninės analizės ir tyrimų paslaugos; kompiuterinės aparatinės įrangos projektavimas ir tobulinimas bei kompiuterių programinės įrangos projektavimas ir plėtojimas; elektros tiekimo planavimas, elektros įrenginiai, apsaugos ir telekomunikacijų įrenginiai; su informacinėmis sistemomis susijusios specialisto konsultacijos; elektros įrenginių techninės apžiūros paslaugos; inžinieriaus paslaugos ir kokybės tikrinimo paslaugos, susijusios su energijos tiekimo įrenginių įrengimu, matavimu ir su jais susijusios informacijos teikimu bei jų patikra; programinės įrangos diegimas, priežiūra ir taisymas telekomunikacijų ir valdymo srityse; kokybės matavimai tinkluose; programinės įrangos konfigūravimas duomenų tinkluose; atsarginės duomenų kopijos centralizuotas rengimas; telefonų įrenginių pajungimo prie kompiuterinio tinklo ir telefonų integracijos į kompiuterius programinės įrangos kūrimas ir diegimas; konsultacijos minėtuose sektoriuose keičiant būstą; kokybės kontrolė; konsultacijos dėl energijos taupymo, t. y. informacijos dėl elektros energijos vartojimo teikimas“.
2013 m. birželio 3 d. į bylą įstojusi šalis
repowermap.org
pateikė prašymą dėl ginčijamo prekių ženklo registracijos pripažinimo negaliojančia pagal Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies a punktą (dabar – Reglamento 2017/1001 59 straipsnio 1 dalies a punktas), siejamą su Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktais (dabar – Reglamento 2017/1001 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktai). Ji tvirtino, kad ginčijamas prekių ženklas yra apibūdinamojo pobūdžio ir neturi skiriamųjų požymių visoms šiuo prekių ženklu žymimoms prekėms ir paslaugoms.
2014 m. liepos 9 d. Anuliavimo skyrius patenkino prašymą dėl prekių ženklo registracijos pripažinimo negaliojančia dėl šių paslaugų, žymimų ginčijamu prekių ženklu, priskiriamų prie 37 ir 42 klasių:
–
37 klasė: „Statyba; taisymas (remontas); įtaisymo ir įrengimo paslaugos; perdavimo ir paskirstymo sistemų, vidutinės ir žemos įtampos sistemų, viešojo apšvietimo įrangos ir elektros įrangos montavimas, remontas ir techninė priežiūra; elektros srovės paskirstymo įrenginių įrengimas, priežiūra ir taisymas; transformatorinių ir elektros energijos paskirstymo įrenginių įrengimas ir priežiūra; gatvių apšvietimo sistemos įrengimas ir priežiūra; didelių šilumos siurblių gamyklų statyba, įrengimas ir techninė priežiūra; konsultacijos minėtuose paslaugų teikimo sektoriuose“,
–
42 klasė: „Technologijų paslaugos ir su tuo susiję tyrimai ir projektavimas; elektros įrenginių techninės apžiūros paslaugos; inžinieriaus paslaugos, susijusios su energijos tiekimo įrenginių įrengimu, matavimu ir su jais susijusios informacijos teikimu bei jų patikra“.
Anuliavimo skyrius atmetė prašymą dėl prekių ženklo registracijos pripažinimo negaliojančia dėl kitų prekių ir paslaugų, žymimų ginčijamu prekių ženklu (toliau – liekančios prekės ir paslaugos). Dėl ginčijamo prekių ženklo apibūdinamojo pobūdžio jis pažymėjo, kad reikia išnagrinėti, ar vidutiniam anglų kalba kalbančiam Sąjungos vartotojui žodis „repower“ turi tiesioginį ir konkretų ryšį su ginčijamu prekių ženklu žymimomis prekėmis ir paslaugomis. Jis nusprendė, kad šį žodį buvo galima suprasti taip, kad jis reiškia „vėl įjungti, būtent (laivui) įrengti naują variklį“ ir „atkurti arba pakeisti kažkieno, pavyzdžiui, automobilio arba elektrinės, energijos šaltinį arba variklį“ ir, kad šis žodis galėjo būti vartojamas tik, viena vertus, kalbant apie variklius ir, kita vertus, energetikos srityje, pirmiausia kalbant apie energijos gamybos įrenginius. Todėl Anuliavimo skyrius nusprendė, kad žodžiu „repower“ anglų kalba kalbantys vartotojai buvo iškart informuojami, kad naudojantis šio sprendimo 4 punkte nurodytomis paslaugomis buvo vėl įjungiamas arba atkuriamas, arba pakeičiamas energijos gamybos įrenginių energijos šaltinis arba variklis arba kad toks įjungimas arba pakeitimas buvo jų tikslas. Anuliavimo skyrius taip pat nusprendė, kad likusios prekės ir paslaugos neturėjo ryšio su variklių pakartotiniu paleidimu ar pakeitimu arba su energijos gamybos įrenginių energijos šaltinio pakeitimu. Kalbėdamas apie ginčijamo prekių ženklo skiriamąjį požymį Anuliavimo skyrius nurodė, kad į bylą įstojusi šalis neįrodė, kad žodis „repower“ versle buvo paprastai vartojamas liekančioms prekėms ir paslaugoms apibūdinti.
2014 m. rugsėjo 8 d. į bylą įstojusi šalis pagal Reglamento Nr. 207/2009 58–64 straipsnius (dabar – Reglamento 2017/1001 66–71 straipsniai) pateikė EUIPO apeliaciją dėl Anuliavimo skyriaus sprendimo.
2016 m. vasario 8 d. sprendimu EUIPO penktoji apeliacinė taryba atmetė šią apeliaciją (toliau – 2016 m. vasario 8 d. sprendimas). Kalbėdama apie ginčijamo prekių ženklo apibūdinamąjį pobūdį, Apeliacinė taryba pirmiausia pažymėjo, kad ginčijamu prekių ženklu žymimos prekės ir paslaugos daugiausia buvo skirtos vidutiniam vartotojui ir specialistams, kad tikslinės vartotojų grupės pastabumo lygis kito nuo įprastinio iki didelio ir kad reikėjo atsižvelgti į anglų kalba kalbantį Sąjungos vartotoją, nes ginčijamas prekių ženklas yra anglų kalbos žodis. Apeliacinė taryba taip pat priminė Anuliavimo skyriaus pateiktas žodžio „repower“ apibrėžtis ir atmetė į bylą įstojusios šalies argumentus, susijusius su šio žodžio prasme. Galiausiai savo 2016 m. vasario 8 d. sprendimo 34 punkte ji patvirtino, kad „[ji priėjo] prie išvad[os], kad remiantis [į bylą įstojusios šalies] pateiktais įrodymais negalima konstatuoti, kad [ginčijamas] žymuo [buvo] įprastai naudojamas energetikos sektoriuje ir apibūdino liekančių prekių ir paslaugų savybes“. Dėl ginčijamo prekių ženklo skiriamojo požymio Apeliacinė taryba nusprendė, kad nebuvo įrodyta, kad ginčijamas prekių ženklas buvo įprastai naudojamas prekėms ir paslaugoms, kurios žymimos šiuo prekių ženklu, ir kad dėl to jis galėjo būti suvokiamas kaip prekių ženklas.
Bendrojo Teismo kanceliarija 2016 m. balandžio 26 d. gavo ieškinį, kuriuo į bylą įstojusi šalis apskundė 2016 m. vasario 8 d. sprendimą. Ši byla užregistruota numeriu T‑188/16.
2016 m. birželio 22 d. raštu Penktoji apeliacinė taryba informavo bylos šalis, kad, atsižvelgusi į Bendrajam Teismui pateiktą ieškinį byloje T‑188/16
repowermap / EUIPO
–
Repower (REPOWER)
, ji konstatavo, kad 2016 m. vasario 8 d. sprendimas buvo nepakankamai motyvuotas, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 75 straipsnį (dabar – Reglamento 2017/1001 94 straipsnis). Ji pažymėjo, kad dėl šio nepakankamo motyvavimo ir remdamasi Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsniu (dabar – Reglamento 2017/1001 103 straipsnis) ji mano, kad reikia panaikinti 2016 m. vasario 8 d. sprendimą, kad būtų galima atlikti išsamią ginčijamo prekių ženklo skiriamojo požymio ir apibūdinamojo pobūdžio analizę, atsižvelgiant į prekes ir paslaugas, kurios žymimos šiuo žymeniu. Ji paprašė, kad šalys pateiktų savo pastabas dėl jos ketinimo panaikinti 2016 m. vasario 8 d. sprendimą.
Ieškovė savo pastabas pateikė 2016 m. liepos 5 d. Ji iš esmės tvirtino, kad jeigu nebūtų pakeista 2016 m. vasario 8 d. sprendimo rezoliucinė dalis, būtų galima pateikti motyvus laikantis sąlygų, nustatytų Reglamento Nr. 207/2009 83 straipsnyje (dabar – Reglamento 2017/1001 107 straipsnis), pagal kurį, jeigu Reglamente Nr. 207/2009, 1995 m. gruodžio 13 d. Komisijos reglamente (EB) Nr. 2868/95, skirtame įgyvendinti Tarybos reglamentą (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (
OL L 303, 1995, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 189) (panaikintas 2017 m. gegužės 18 d. Komisijos deleguotuoju reglamentu (ES) 2017/1430, kuriuo papildomas Reglamentas (EB) Nr. 207/2009 ir panaikinami reglamentai (EB) Nr. 2868/95 ir (EB) Nr. 216/96 (
OL L 205, 2017, p. 1
)), 1995 m. gruodžio 13 d. Komisijos reglamente (EB) Nr. 2869/95 dėl Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) mokamų mokesčių (
OL L 303, 1995, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 291) (panaikintas 2015 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) 2015/2424, kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas Nr. 207/2009 ir Reglamentas Nr. 2868/95 ir panaikinamas Reglamentas Nr. 2869/95 (
OL L 341, 2015, p. 21
)), arba 1996 m. vasario 5 d. Komisijos reglamente (EB) Nr. 216/96, nustatančiame Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklai ir dizainas) Apeliacinių tarybų darbo tvarką (
OL L 28, 1996, p. 11
, 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 221), iš dalies pakeistame 2004 m. gruodžio 6 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 2082/2004 (
OL L 360, 2004, p. 8
) (panaikintas Deleguotuoju reglamentu 2017/1430), nėra procedūrinių nuostatų, EUIPO atsižvelgia į valstybėse narėse visuotinai pripažintus proceso teisės principus. Kita vertus, ji manė, kad nebuvo galima panaikinti 2016 m. vasario 8 d. sprendimo remiantis Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsniu, kurio nebuvo arba jau nebuvo konsoliduotoje Reglamento Nr. 207/2009 versijoje, paskelbtoje
EUR‑Lex
duomenų bazėje internete, todėl, kad pagal šį straipsnį įgaliojimai suteikiami tik EUIPO ekspertams, ir todėl, kad nepakankamas motyvavimas nėra procedūrinis pažeidimas, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnį. Ji taip pat tvirtino, kad iš 2009 m. balandžio 28 d. EUIPO didžiosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 323/2008‑G) (toliau – Didžiosios apeliacinės tarybos sprendimas) matyti, kad EUIPO sprendimai, dėl kurių skundai yra nagrinėjami Bendrajame Teisme, negali būti panaikinti.
Į bylą įstojusi šalis pateikė savo pastabas 2016 m. liepos 20 d. Ji pažymėjo, kad Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnis, kaip specialioji taisyklė, buvo taikomas vietoj bendrųjų principų, į kuriuos daroma nuoroda Reglamento Nr. 207/2009 83 straipsnyje. Ji taip pat pažymėjo, kad nėra aišku, kaip turėtų būti atsakyta į klausimą, ar nepakankamas motyvavimas yra procedūrinis pažeidimas, ir kad yra pakankamai didelė tikimybė, jog nebūtų pritarta 2016 m. vasario 8 d. sprendimo panaikinimui dėl nepakankamo motyvavimo. Ji teigė, kad atsižvelgiant į šias aplinkybes geriausias sprendimas yra tęsti procesą Bendrajame Teisme byloje T‑188/16
repowermap / EUIPO – Repower (REPOWER)
.
2016 m. rugpjūčio 3 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) EUIPO penktoji apeliacinė taryba panaikino 2016 m. vasario 8 d. sprendimą. Ji paaiškino, kad, priešingai, nei abejoja bylos šalys, Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnis vis dar buvo taikomas įsigaliojus Reglamentui 2015/2424. Be to, ji pažymėjo, kad EUIPO turėjo pareigą pateikti savo sprendimų motyvus ir visų pirma išnagrinėti atsisakymo įregistruoti prekių ženklą atitinkamoms prekėms ir paslaugoms motyvus, todėl nepakankamas motyvavimas, kuris įžvelgtas 2016 m. vasario 8 d. sprendime, buvo akivaizdi procedūrinė klaida, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnį, kurią reikėjo ištaisyti.
Šalių reikalavimai
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
–
panaikinti ginčijamą sprendimą,
–
priteisti iš EUIPO bylinėjimosi išlaidas.
EUIPO Bendrojo Teismo prašo:
–
atmesti ieškinį,
–
priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Į bylą įstojusi šalis iš esmės Bendrojo Teismo prašo atmesti ieškinį.
Dėl teisės
Iš esmės ieškovė nurodo keturis ieškinio pagrindus. Pirmasis grindžiamas teisinio pagrindo nebuvimu. Antrasis grindžiamas tuo, kad apeliacinės tarybos neturi kompetencijos panaikinti savo sprendimus. Trečiasis grindžiamas Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio, EUIPO vertinimo gairių ir gero administravimo, teisinio saugumo ir
res judicata
galios principų pažeidimu. Galiausiai ketvirtasis ieškinio pagrindas grindžiamas nepakankamu motyvavimu.
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, grindžiamo teisinio pagrindo nebuvimu
Ieškovė pažymi, kad Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalis (dabar – Reglamento 2017/1001 103 straipsnio 1 dalis), kuria Apeliacinė taryba rėmėsi panaikindama savo 2016 m. vasario 8 d. sprendimą, jau negaliojo tada, kai buvo priimtas ginčijamas sprendimas. Ieškovė teigia, kad Reglamentu 2015/2424 įtrauktas Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalies pakeitimas įsigaliojo tik 2017 m. spalio 1 d. Iki šios datos iš dalies pakeista Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalis nebuvo įsigaliojusi. Tai paaiškina, kodėl konsoliduotoje Reglamento Nr. 207/2009 versijoje Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalies nebuvo.
EUIPO teigia, kad ginčijamas sprendimas grindžiamas Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio versija, galiojusia iki jo dalinio pakeitimo Reglamentu 2015/2424 (toliau – ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnis). Į bylą įstojusi šalis tvirtina, kad Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalis galiojo tada, kai buvo priimtas ginčijamas sprendimas. Ji priduria, kad net jeigu šis straipsnis nebūtų galiojęs, tai nereikštų, kad ginčijamas sprendimas neturėtų teisinio pagrindo. Teisinis pagrindas galėtų būti Reglamento Nr. 207/2009 83 straipsnis, kuriame daroma nuoroda į bendruosius principus, nes tarp jų yra principas, kuriuo remiantis tam tikromis sąlygomis institucija gali taisyti savo sprendimus.
Neginčijama, kad ginčijamame sprendime nurodytas teisinis pagrindas yra Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalis ir kad šis straipsnis buvo iš dalies pakeistas Reglamentu 2015/2424.
Ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje buvo nustatyta:
„Jei Tarnyba padarė įrašą Registre arba priėmė sprendimą, kuriuose yra akivaizdi procedūrinė klaida, priskirtina Tarnybai, ši užtikrina, kad įrašas būtų anuliuotas, o sprendimas – panaikintas.“
Reglamentu 2015/2424 atlikus Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalies pakeitimą (toliau – naujos versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalis), jos pirmame sakinyje nustatyta:
„Jei Tarnyba padarė įrašą registre arba priėmė sprendimą, kuriame yra akivaizdi klaida, priskirtina Tarnybai, ji užtikrina, kad įrašas būtų anuliuotas arba sprendimas būtų panaikintas.“
Taigi ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalyje kalbama apie sprendimus, kuriuose yra akivaizdi procedūrinė klaida, o naujos versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalyje kalbama apie sprendimus, kuriuose yra akivaizdi klaida.
Reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo 13 punkte Apeliacinė taryba nurodė, kad „[v]adovaujantis Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalimi, jeigu Tarnyba priima sprendimą, jis gali būti panaikintas, jeigu jame yra padaryta akivaizdi klaida, priskirtina Tarnybai“.
Vis dėlto ginčijamo sprendimo 16 punkte Apeliacinė taryba pažymėjo, kad Reglamento Nr. 207/2009 75 straipsnis, kuriuo remiantis Apeliacinės tarybos sprendimuose turėjo būti nurodyti juos pagrindžiantys motyvai, buvo procedūrinė nuostata, kad 2016 m. vasario 8 d. sprendimas buvo nepakankamai motyvuotas ir kad šis nepakankamas motyvavimas buvo akivaizdi procedūrinė klaida, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnį.
Todėl atsižvelgiant į tai, kad Apeliacinė taryba stengėsi nepakankamą 2016 m. vasario 8 d. sprendimo motyvavimą kvalifikuoti kaip akivaizdžią procedūrinę klaidą, reikia manyti, kad ginčijamame sprendime nurodytas teisinis pagrindas yra ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalis ir, beje, EUIPO tai patvirtino savo atsakyme į ieškinį.
Iš Reglamento 2015/2424 4 straipsnio pirmos pastraipos matyti, kad šis reglamentas įsigaliojo 2016 m. kovo 23 d. Vis dėlto iš minėto reglamento 4 straipsnio antros pastraipos taip pat matyti, kad ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalies dalinis pakeitimas įsigaliojo tik 2017 m. spalio 1 d.
Vis dėlto, priešingai, nei iš esmės teigia ieškovė, tai nereiškia, kad ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalis buvo panaikinta nuo Reglamento 2015/2424 įsigaliojimo 2016 m. kovo 23 d. iki jos dalinio pakeitimo įsigaliojimo 2017 m. spalio 1 d. Tai reiškia tik tiek, kad iki 2017 m. spalio 1 d. buvo taikoma ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalis.
Aišku, kad Reglamento Nr. 207/2009 konsoliduotoje versijoje, šio sprendimo 27 punkte nurodytu pereinamuoju laikotarpiu paskelbtoje
EUR‑Lex
duomenų bazėje internete, kurioje buvo atsižvelgta į Reglamentu 2015/2424 padarytus pakeitimus, Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnyje buvo tik viena dalis – 3 dalis (dabar – Reglamento 2017/1001 103 straipsnio 3 dalis). Vis dėlto, kaip pažymi pati ieškovė, minėtos konsoliduotos versijos pirmame puslapyje buvo nurodyta:
„Šis tekstas yra skirtas tik informacijai ir teisinės galios neturi. Europos Sąjungos institucijos nėra teisiškai atsakingos už jo turinį. Autentiškos atitinkamų teisės aktų, įskaitant jų preambules, versijos skelbiamos
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
ir pateikiamos svetainėje „EUR‑Lex““.
Iš
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
paskelbtos Reglamento 2015/2424 versijos matyti, kad ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalis vis dar buvo taikoma tada, kai buvo priimtas ginčijamas sprendimas.
Todėl pirmąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, grindžiamo tuo, kad apeliacinės tarybos neturi kompetencijos panaikinti savo sprendimus
Ieškovė tvirtina, kad net jeigu ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalis būtų buvusi taikoma, Apeliacinė taryba būtų neturėjusi kompetencijos priimti ginčijamą sprendimą. Šiuo klausimu ji pirmiausiai tvirtina, kad iš ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 3 dalies matyti, kad minėto straipsnio 1 dalyje nurodyta panaikinimo teisė buvo suteikta tik Reglamento Nr. 207/2009 58 straipsnio 1 dalyje (dabar – Reglamento 2017/1001 66 straipsnio 1 dalis) nurodytiems EUIPO skyriams. Apeliacinė taryba, kaip apeliacijų skyrius, negali turėti teisės panaikinti savo pačios priimtus sprendimus. Antra, ieškovė tvirtina, kad EUIPO vertinimo gairių A dalies 6 skyriaus 1.2 punkte, susijusiame su teise panaikinti sprendimą, nenustatyta, kad apeliacinės tarybos gali panaikinti savo sprendimus. Trečia, ji tvirtina, kad iš Didžiosios apeliacinės tarybos sprendimo 23 punkto taip pat matyti, kad ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnis neturėtų būti taikomas apeliacinėje procedūroje, taigi ir apeliacinėse tarybose.
EUIPO ir į bylą įstojusi šalis ginčija ieškovės argumentus. Paklausta, ar ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 3 dalis buvo taikoma tada, kai buvo priimtas ginčijamas sprendimas, EUIPO atsakė, kad ji nebuvo taikoma. Savo atsakyme į ieškinį į bylą įstojusi šalis tvirtino priešingai – kad ji buvo taikoma.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad pagal ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalį panaikinimo teisė suteikiama „Tarnybai“, taigi ir jos apeliacinėms taryboms, kurios yra vienas iš skyrių. Ieškovės argumentai, kuriais siekiama įrodyti, kad taip nėra, neįtikina.
Iš tiesų pirmiausia reikia pažymėti, kad iš Reglamento 2015/2424 1 straipsnio 74 punkto, siejamo su šio reglamento 4 straipsniu, matyti, kad ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 3 dalis nuo 2016 m. kovo 23 d. buvo pakeista nauja 3 dalimi, susijusia su įgaliojimų delegavimu Europos Komisijai. Iš Reglamento 2015/2424 nuostatų taip pat matyti, kad ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 3 dalis nuo 2017 m. spalio 1 d. taps naujos versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 4 dalimi. Atrodo, reikia daryti išvadą, jog ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 3 dalis buvo panaikinta nuo 2016 m. kovo 23 d. iki 2017 m. spalio 1 d. Vis dėlto negalima manyti, kad toks buvo teisės aktų leidėjo ketinimas. Priešingai, reikia manyti, kad ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 3 dalis ir naujos versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 3 dalis nuo 2016 m. kovo 23 d. iki 2017 m. spalio 1 d. buvo taikomos kartu, taigi ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 3 dalis buvo taikoma tada, kai buvo priimtas ginčijamas sprendimas.
Ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 3 dalyje, kuria remiasi ieškovė, nustatyta:
„Šis straipsnis neatima iš šalių teisės paduoti apeliaciją remiantis 58 ir 65 straipsnių nuostatomis arba galimybės Įgyvendinimo reglamente nustatyta tvarka ir sąlygomis ištaisyti visas kalbos, transkripcijos arba akivaizdžias klaidas Tarnybos sprendimuose arba Tarnybai priskirtinas klaidas registruojant prekių ženklą arba skelbiant apie registraciją.“
Taigi ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 3 dalyje daroma nuoroda į šio reglamento 58 straipsnį, taip pat į šio reglamento 65 straipsnį (dabar – Reglamento 2017/1001 72 straipsnis).
Nors Reglamento Nr. 207/2009 58 straipsnio 1 dalyje išvardijami EUIPO skyrių sprendimai, kuriuos galima jai apskųsti, ir nors tarp šių sprendimų nenurodyti apeliacinių tarybų sprendimai, šio reglamento 65 straipsnio 1 dalyje (dabar – Reglamento 2017/1001 72 straipsnio 1 dalis) nustatyta: „Apeliacinių tarybų sprendimus dėl apeliacijų galima skųsti Bendrajam Teismui.“
Todėl atsižvelgiant į tai, kad ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 3 dalyje daroma nuoroda ne tik į nuostatas, susijusias su apeliacijų teikimu Apeliacinei tarybai, bet ir į nuostatas, susijusias su skundų dėl apeliacinių tarybų sprendimų teikimu Bendrajam Teismui, ieškovė nepagrįstai tvirtina, kad iš ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 3 dalies matyti, kad šio straipsnio 1 dalyje numatyta teisė panaikinti sprendimą yra suteikta tik Reglamento Nr. 207/2009 58 straipsnyje išvardytiems skyriams. Priešingai, remiantis ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 3 dalyje pateikta nuoroda į šio reglamento 65 straipsnį darytina išvada, kad ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalyje numatyta teisė panaikinti sprendimą taip pat yra suteikta apeliacinėms taryboms.
Antra, reikia pažymėti, kad EUIPO vertinimo gairių A dalies 6 skyriaus 1.2 punkte, kuriuo remiasi ieškovė, numatyta, kad „sprendimus dėl sprendimo panaikinimo / įrašo registre anuliavimo priima departamentas arba skyrius, kuris registre padarė įrašą arba priėmė sprendimą, ir [kad dėl jų] gali būti paduota apeliacija pagal Reglamento Nr. 207/2009 58 straipsnio 2 dalį“.
Tiesa, šiose EUIPO vertinimo gairių nuostatose, susijusiose su teise panaikinti sprendimą, neminimos apeliacinės tarybos. Vis dėlto tokios gairės tėra EUIPO elgesio taisyklių, kurių pati EUIPO numato laikytis, kodifikavimas. Todėl vien tik jų nuostatos negali nei būti viršesnės už Reglamento Nr. 207/2009 ir Reglamento Nr. 2868/95 nuostatas, nei daryti poveikį tam, kaip Sąjungos teismai jas aiškina. Priešingai, jas reikėtų aiškinti laikantis reglamentų Nr. 207/2009 ir 2868/95 nuostatų (2012 m. birželio 27 d. Sprendimo Interkobo / VRDT –XXXLutz Marken (my baby),
T‑523/10
,
EU:T:2012:326
,
punktas).
Todėl remiantis EUIPO vertinimo gairių nuostatomis, kuriomis remiasi ieškovė, negalima daryti išvados, kad apeliacinės tarybos neturi teisės panaikinti savo sprendimų, nes iš ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 3 dalies, siejamos su šio reglamento 65 straipsniu, matyti, kad ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalyje numatyta teisė panaikinti sprendimą taip pat suteikta apeliacinėms taryboms.
Trečia, reikia pažymėti, kad Didžiosios apeliacinės tarybos sprendimo 23 punkte, kuriuo remiasi ieškovė, nurodyta, kad:
„Pateikus apeliaciją kompetenciją spręsti ginčą turi tik apeliacinės tarybos, o ginčijamą sprendimą priėmęs skyrius kompetencijos jau neturi. Nuo šio momento priimti sprendimą byloje gali tik Apeliacinė taryba. Išnagrinėjusi ginčą ji gali, esant reikalui, bylą perduoti skyriui nagrinėti toliau. Pateikus apeliaciją ginčijamą sprendimą priėmęs ekspertas jį gali pakeisti tik laikydamasis griežtų sąlygų, nustatytų Reglamento Nr. 207/2009 61 straipsnyje (dabar – Reglamento 2017/1001 69 straipsnis). Taigi jį saisto šioje nuostatoje nustatyta peržiūros procedūra ir jis negali pats nuspręsti pritaikyti tokias nuostatas dėl sprendimo panaikinimo, kaip Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnis, kurios taikomos ne apeliaciniame procese.“
Iš Didžiosios apeliacinės tarybos sprendimo 23 punkto tik matyti, kad ji nusprendė, jog ekspertas negalėjo panaikinti savo priimto sprendimo, jeigu dėl jo buvo pateikta apeliacija Apeliacinei tarybai. Šiame punkte Apeliacinė taryba neišsakė nuomonės dėl pačių apeliacinių tarybų teisės panaikinti sprendimus. Taigi šiuo atveju Didžiosios apeliacinės tarybos sprendimo 23 punktas nėra reikšmingas.
Be to, reikia pažymėti, kad Bendrasis Teismas jau yra nusprendęs, kad tai, jog Komisijos sprendimo panaikinimo metu jis nagrinėjo ieškinį dėl šio sprendimo, neužkirto kelio šio sprendimo panaikinimui (šiuo klausimu žr. 2015 m. liepos 15 d. Sprendimo Socitrel ir Companhia Previdente / Komisija,
T‑413/10 ir T‑414/10
,
EU:T:2015:500
,
punktą). Nėra pagrindo manyti, kad dėl Apeliacinės tarybos sprendimo turėtų būti nuspręsta kitaip. Priešingai, reikia manyti, kad kai Bendrasis Teismas nusprendžia, kad nėra pagrindo priimti sprendimo tada, kai panaikinamas jame ginčijamas Apeliacinės tarybos sprendimas, jis netiesiogiai pripažįsta, kad apeliacinės tarybos turi kompetenciją panaikinti savo sprendimus ir kad jos tą gali daryti net ir tuo atveju, kai šie sprendimai yra apskųsti Bendrajam Teismui (2014 m. spalio 21 d. Nutartis Gappol Marzena Porczyńska / VRDT – Gap (ITM) (GAPPol),
T‑125/14
, nepaskelbta Rink.,
EU:T:2014:1121
; 2015 m. liepos 27 d. Nutartis Deere ir Münch / VRDT (EXHAUST‑GARD),
T‑236/15
, nepaskelbta Rink.,
EU:T:2015:567
, ir 2017 m. birželio 14 d. Nutartis Márquez Alentà / EUIPO – Fiesta Hotels & Resorts (Skruzdėlės atvaizdavimas),
T‑657/16
, nepaskelbta Rink.,
EU:T:2017:425
).
Darytina išvada, kad ieškovė nepagrįstai tvirtina, kad apeliacinės tarybos neturi kompetencijos panaikinti savo sprendimų.
Todėl antrąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
Dėl trečiojo pagrindo, grindžiamo ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio, EUIPO vertinimo gairių ir gero administravimo, teisinio saugumo ir „res judicata“ galios principų pažeidimu
Ieškovė tvirtina, kad nepakankamas motyvavimas nepatenka į ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, nes tai yra ne procedūrinė klaida, o materialinės teisės klaida. Šiuo klausimu ji remiasi EUIPO vertinimo gairių A dalies 6 skyriaus 1.1 punktu, susijusiu su teise panaikinti sprendimą, kuriame, be kita ko, nurodyta, kad „[r]eikia atskirti procedūrines klaidas nuo esminių klaidų, kurios negali būti pagrindas panaikinti sprendimą“. Ieškovė taip pat tvirtina, kad pagal EUIPO vertinimo gairių A dalies 6 skyriaus 1.3.1 punktą sprendimas, dėl kurio pateikta apeliacija Apeliacinei tarybai, negali būti panaikintas. Pagal analogiją šis principas turėtų būti taikomas apeliacinių tarybų sprendimams. Ieškovė taip pat tvirtina, kad su gero administravimo, teisinio saugumo ir
res judicata
galios principais būtų nesuderinama padėtis, kai bet koks skyrius galėtų laisvai keisti ginčo dalyką nagrinėjamose bylose. Be to, savo atsakymuose į Bendrojo Teismo klausimus raštu ieškovė tvirtina, kad, pirma, bendrasis teisės principas, pagal kurį leidžiama atšaukti neteisėtą administracinį aktą ir kuriuo savo atsakymuose į ieškinį rėmėsi EUIPO ir į bylą įstojusi šalis, negali būti ginčijamo sprendimo teisinis pagrindas. Antra, ji tvirtina, kad 2016 m. vasario 8 d. sprendimas, kuriame remiamasi Anuliavimo skyriaus sprendimu, buvo pakankamai motyvuotas ir kad pagal jurisprudenciją Apeliacinė taryba neprivalėjo motyvuoti savo sprendimo dėl kiekvienos prekės ar paslaugos.
EUIPO tvirtina, kad 2016 m. vasario 8 d. sprendimas nebuvo pakankamai motyvuotas ir kad nepakankamas motyvavimas yra akivaizdi procedūrinė klaida. Šiuo klausimu ji tvirtina, kad 2011 m. spalio 18 d. Sprendime Reisenthel / VRDT – Dynamic Promotion (Krepšiai ir pintinės) (
T‑53/10
,
EU:T:2011:601
,
punktas) Bendrasis Teismas pripažino, kad teisių į gynybą pažeidimas yra klaida, turinti įtakos procedūrai, per kurią priimtas sprendimas, ir todėl galinti daryti šį sprendimą negaliojantį iš esmės. Šiame sprendime Bendrasis Teismas taip pat įtvirtino bendrąjį teisės principą, pagal kurį leidžiama atgaline data atšaukti neteisėtą administracinį aktą, kuriuo nustatytos subjektines teises, su sąlyga, kad aktą priėmusi institucija laikosi sąlygų, susijusių su protingu terminu ir akto adresato teisėtais lūkesčiais (2011 m. spalio 18 d. Sprendimo Krepšiai ir pintinės,
T‑53/10
,
EU:T:2011:601
,
punktas). Šiuo atveju Apeliacinė taryba ėmėsi veiksmų per protingą terminą ir atsižvelgė į akto adresato teisėtus lūkesčius.
Šiuo klausimu EUIPO tvirtina, kad sprendimo, kuris gali būti apskųstas Bendrajame Teisme, priėmimas nėra konkretus užtikrinimas arba tiksli informacija, kurie yra besąlygiški ir nuoseklūs ir kurie gali ieškovei sukurti pagrįstus lūkesčius ir teisę remtis teisėtų lūkesčių apsaugos principu. Tai juo labiau tiesa atsižvelgiant į tai, kad dėl nepakankamo motyvavimo 2016 m. vasario 8 d. sprendimas akivaizdžiai buvo neteisėtas administracinis aktas. Be to, EUIPO tvirtina, jog tai, kad apeliacinių tarybų sprendimai gali būti apskųsti Bendrajam Teismui ir kad pačiame taikytiname teisės akte yra nuostata, kurioje aiškiai numatyta teisė panaikinti sprendimą, t. y. Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnis, reiškia, kad šiuo atveju nėra galimybės remtis teisėtų lūkesčių apsaugos principu.
EUIPO taip pat pažymi, kad ginčijamo sprendimo priėmimas atitiko ne tik Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio formuluotę, bet ir šios nuostatos tikslą, nes jeigu Apeliacinė taryba nebūtų priėmusi ginčijamo sprendimo, EUIPO būtų turėjusi konstatuoti motyvų nebuvimą jos atsakyme į ieškinį byloje T‑188/16,
repowermap / EUIPO – Repower (REPOWER)
, susijusioje su 2016 m. vasario 8 d. sprendimo apskundimu. Geriausiu atveju naują sprendimą būtų buvę galima priimti tik 2017 m. pabaigoje, o priėmus ginčijamą sprendimą naujas sprendimas jau galėjo būti priimtas.
Galiausiai EUIPO tvirtina, kad apeliacinės tarybos neprivalo laikytis EUIPO vertinimo gairių ir kad ginčijamu sprendimu nepažeidžiamas gero administravimo principas.
Į bylą įstojusi šalis tvirtina, kad būtent Bendrasis Teismas privalo išaiškinti procedūrinės klaidos, kaip ji suprantama pagal ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalį, sąvoką, ir pažymi, kad Apeliacinė taryba laikėsi teisinio saugumo principo, nes 2016 m. vasario 8 d. sprendimas buvo atšauktas per protingą terminą ir buvo akivaizdu, kad šis sprendimas nebuvo pakankamai motyvuotas.
Iš ginčijamo sprendimo matyti, kad Apeliacinė taryba jį priėmė todėl, kad 2016 m. vasario 8 d. sprendime ji neįvykdė savo pareigos pateikti savo sprendimų motyvus ir, be kita ko, savo pareigos išnagrinėti atsisakymo motyvus, atsižvelgdama į ginčijamu prekių ženklu žymimas prekes ir paslaugas.
Taigi pirmiausia reikia nustatyti, ar nepakankamas motyvavimas gali būti akivaizdi procedūrinė klaida, kaip tai suprantama pagal ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalį.
Bendrasis Teismas pažymėjo, kad procedūrinė klaida, kaip tai suprantama pagal ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalį, buvo klaida, kuri lemia procedūrines pasekmes (2011 m. kovo 15 d. Sprendimo Ifemy’s / VRDT – Dada & Co Kids (Dada & Co. kids),
T‑50/09
,
EU:T:2011:90
,
punktas ir 2011 m. rugsėjo 9 d. Nutarties Biodes / VRDT – Manasul Internacional (LINEASUL),
T‑598/10
, nepaskelbta Rink.,
EU:T:2011:458
,
punktas). Be to, Bendrasis Teismas pažymėjo, kad pagal ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnį negali būti nagrinėjami klausimai iš esmės ir netgi keičiamas Apeliacinės tarybos priimtas sprendimas (2009 m. liepos 1 d. Sprendimo Okalux / VRDT – Messe Düsseldorf (OKATECH),
T‑419/07
,
EU:T:2009:238
,
punktas ir 2011 m. rugsėjo 9 d. Nutarties LINEASUL,
T‑598/10
, nepaskelbta Rink.,
EU:T:2011:458
,
punktas).
Be to, 2011 m. lapkričio 22 d. Sprendime mPAY24 / VRDT – Ultra (MPAY24) (
T‑275/10
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2011:683
,
ir
punktai) Bendrasis Teismas nusprendė, kad Apeliacinės tarybos sprendimo klaidų ištaisymas, kuriuo šis sprendimas buvo papildytas punktu, susijusiu su ginčijamo prekių ženklo apibūdinamuoju pobūdžiu prekių ir paslaugų, kurios juo žymimos, atžvilgiu, buvo susijęs su pačia taisomo sprendimo esme. Tuo remdamasis Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad šis klaidų ištaisymas negalėjo būti priimtas ne tik remiantis Reglamento Nr. 2868/95 53 taisykle (dabar – Reglamento 2017/1001 102 straipsnio 1 dalis), kuriame nustatyta, kad „gali būti ištaisomos tik kalbos klaidos, perrašymo klaidos ir akivaizdžios klaidos“, bet ir remiantis ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsniu, nes nagrinėjamu atveju nebuvo įvykdytos šio straipsnio taikymo sąlygos todėl, kad nebuvo padaryta jokios akivaizdžios procedūrinės klaidos.
Byloje, kurioje buvo priimtas 2011 m. lapkričio 22 d. Sprendimas MPAY24 (
T‑275/10
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2011:683
), punktu, kurį savo klaidų ištaisyme pridėjo Apeliacinė taryba, buvo siekiama papildyti pataisyto sprendimo motyvus. Taigi iš minėto sprendimo matyti, kad sprendimo motyvų papildymas susijęs su pačia šio sprendimo esme ir kad nepakankamas motyvavimas negali būti laikomas procedūrine klaida, kaip tai suprantama pagal ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalį.
Šios išvados nepaneigia 2011 m. spalio 18 d. Sprendimas Krepšiai ir pintinės (
T‑53/10
,
EU:T:2011:601
), kuriuo remiasi EUIPO. Minėto sprendimo 37 punkte Bendrasis Teismas tvirtino, kad teisių į gynybą pažeidimas yra klaida, turinti įtakos procedūrai, per kurią priimtas Apeliacinės tarybos sprendimas, ir todėl galinti padaryti šį sprendimą negaliojantį iš esmės. Remdamasis šiuo teiginiu ir jurisprudencija, pagal kurią sąvoka „akivaizdi klaida“ negali reikšti klaidos, kuri galėtų padaryti šį sprendimą negaliojantį iš esmės, Bendrasis Teismas priėjo prie išvados, kad teisių į gynybą pažeidimas nėra akivaizdi klaida, kaip tai suprantama pagal 2002 m. spalio 21 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2245/2002, įgyvendinančio Tarybos reglamentą (EB) Nr. 6/2002 dėl Bendrijos dizaino (
OL L 341, 2002, p. 28
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 31 t., p. 14), 39 straipsnį, kurią galima ištaisyti. Todėl remiantis 2011 m. spalio 18 d. Sprendimo Krepšiai ir pintinės (
T‑53/10
,
EU:T:2011:601
) 37 punktu negalima daryti jokios išvados dėl klausimo, ar nepakankamas motyvavimas yra „akivaizdi procedūros klaida“, kaip tai suprantama pagal ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalį.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Apeliacinė taryba negalėjo ginčijamo sprendimo grįsti ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalimi.
Antra, reikia išnagrinėti, ar, kaip tvirtina EUIPO, ginčijamas sprendimas galėjo būti grindžiamas jurisprudencijoje įtvirtintu bendruoju teisės principu, pagal kurį leidžiama atgaline data atšaukti neteisėtą administracinį aktą, kuriuo nustatytos subjektinės teisės, su sąlyga, kad aktą priėmusi institucija laikosi sąlygų, susijusių su protingu terminu ir akto adresato, kuris galėjo kliautis akto teisėtumu, teisėtais lūkesčiais (žr. 2011 m. spalio 18 d. Sprendimo Krepšiai ir pintinės,
T‑53/10
,
EU:T:2011:601
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Pirmiausia reikia priminti, kad, kadangi apeliacinėse tarybose procedūra yra administracinio pobūdžio (žr. 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Metropolis Inmobiliarias y Restauraciones / VRDT – MIP Metro (METRO),
T‑197/12
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2013:375
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją), apeliacinių tarybų priimti sprendimai yra administracinio pobūdžio ir todėl apeliacinės tarybos iš principo gali remtis bendruoju teisės principu, pagal kurį leidžiama atšaukti neteisėtus administracinius aktus, kad atšauktų savo sprendimus.
Vis dėlto reikia nustatyti, ar atsižvelgiant į tai, kad Reglamente Nr. 207/2009 yra nuostata, susijusi su EUIPO skyrių sprendimų panaikinimu, Apeliacinės tarybos sprendimo panaikinimas gali būti grindžiamas šiuo bendruoju teisės principu.
Pagal 2011 m. spalio 18 d. Sprendimą Krepšiai ir pintinės (
T‑53/10
,
EU:T:2011:601
), kuriuo remiasi EUIPO, nėra galimybės atsakyti į šį klausimą. Aišku, šiame sprendime Bendrasis Teismas pirmiausia nustatė, kad Apeliacinės tarybos sprendimas dėl ištaisymo negalėjo būti priimtas remiantis Reglamento Nr. 2245/2002 39 straipsniu, tada išnagrinėjo, ar šį sprendimą būtų buvę galima priimti remiantis bendruoju teisės principu, pagal kurį leidžiama atgaline data atšaukti neteisėtą administracinį aktą. Vis dėlto 2001 m. gruodžio 12 d. Tarybos reglamente (EB) Nr. 6/2002 dėl Bendrijos dizaino (
OL L 3, 2002, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 27 t., p. 142) ir Reglamente Nr. 2245/2002 nėra nuostatos, lygiavertės Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsniui, kurioje būtų nustatoma dizaino srityje priimtų sprendimų panaikinimo procedūra.
2007 m. rugsėjo 12 d. Sprendime González y Díez / Komisija (
T‑25/04
,
EU:T:2007:257
,
punktas) ir 2015 m. rugsėjo 18 d. Sprendime Deutsche Post / Komisija (
T‑421/07 RENV
,
EU:T:2015:654
,
punktas), kurie buvo priimti su valstybės pagalba susijusiose bylose, Bendrasis Teismas konstatavo, kad Komisija negalėjo atšaukti savo sprendimo remdamasi 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias [SESV 108] straipsnio taikymo taisykles (
OL L 83, 1999, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339), 9 straipsniu, kuriame reglamentuojama Komisijos teisė panaikinti savo sprendimus, ir pažymėjo, kad Komisijos galimybė atšaukti sprendimą dėl valstybės pagalbos nėra apribota tik šio reglamento 9 straipsnyje, kuris yra tik speciali bendro teisės principo, pagal kurį leidžiama atgaline data atšaukti neteisėtą administracinį aktą, kuriuo nustatytos subjektinės teisės, išraiška, numatyta situacija. Bendrasis Teismas pridūrė, kad taip atšaukti galima visais atvejais, jei aktą išleidusi institucija laikosi sąlygų, susijusių su protingo termino laikymusi, ir nepažeidžia akto adresato, kuris galėjo tikėti akto teisėtumu, teisėtų lūkesčių.
Taigi remiantis šio sprendimo 64 punkte nurodytais sprendimais darytina išvada, kad net ir tuo atveju, jei teisės aktų leidėjas nustatė institucijos aktų atšaukimo procedūrą, ši institucija gali atšaukti aktą remdamasi bendruoju teisės principu, pagal kurį leidžiama atšaukti neteisėtus administracinius aktus, jeigu laikomasi tam tikrų sąlygų.
Be to, nors, kaip pažymi ieškovė, iš tiesų Reglamento Nr. 207/2009 83 straipsnyje nustatyta, kad „[j]eigu šiame reglamente, Įgyvendinimo reglamente, mokesčių taisyklėse arba Apeliacinės tarybos darbo tvarkos taisyklėse nėra procedūrinių nuostatų, Tarnyba atsižvelgia į valstybėse narėse visuotinai pripažintus proceso teisės principus,“ ir pagal jurisprudenciją šis straipsnis taikomas tik tais atvejais, jei procedūrinėse nuostatose yra spragų arba jos yra dviprasmiškos (žr. 2010 m. rugsėjo 13 d. SprendimoTravel Service / VRDT – Eurowings Luftverkehrs (smartWings),
T‑72/08
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2010:395
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją), minėtame straipsnyje nėra nustatyta, kad jeigu yra procedūrinė nuostata, EUIPO negali atsižvelgti į šiuos principus. Bet kuriuo atveju atsižvelgiant į tai, kad minėtuose reglamentuose nėra apibrėžta akivaizdžios procedūrinės klaidos sąvoka, ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalis yra dviprasmė, taigi nėra pakankamai aiški, kad būtų netaikomas Reglamento Nr. 207/2009 83 straipsnis.
Todėl reikia nustatyti, ar bendrojo teisės principo, pagal kurį leidžiama atšaukti neteisėtus administracinius aktus, taikymo sąlygos, kurios primintos šio sprendimo 60 punkte, šiuo atveju yra įvykdytos.
Kalbant apie protingo termino laikymąsi, reikia pažymėti, kad protingas atšaukimo termino pobūdis turi būti vertinamas atsižvelgiant į kiekvienai situacijai būdingas aplinkybes (šiuo klausimu žr. 2010 m. gegužės 12 d. Sprendimo Bui Van / Komisija,
T‑491/08 P
,
EU:T:2010:191
,
–
punktus).
Šiuo atveju bylos šalys nuo 2016 m. birželio 22 d., t. y. praėjus keturiems mėnesiams ir penkiolikai dienų nuo 2016 m. vasario 8 d. sprendimo priėmimo, buvo informuotos apie Apeliacinės tarybos ketinimą panaikinti šį sprendimą. Be to, ginčijamas sprendimas, kuriuo panaikinamas 2016 m. vasario 8 d. sprendimas, buvo priimtas 2016 m. rugpjūčio 3 d., t. y. praėjus kiek mažiau nei šešiems mėnesiams nuo 2016 m. vasario 8 d. sprendimo priėmimo.
Todėl reikia manyti, kad 2016 m. vasario 8 d. sprendimas buvo panaikintas per protingą terminą.
Kalbant apie teisėtų lūkesčių dėl 2016 m. vasario 8 d. sprendimo teisėtumo apsaugą, reikia pažymėti, kad pareiškus ieškinį dėl sprendimo panaikinimo šio sprendimo adresatas negali turėti teisėtų lūkesčių dėl šio sprendimo teisėtumo, kol Sąjungos teismas nepriima galutinio sprendimo (šiuo klausimu žr. 2008 m. vasario 12 d. Sprendimo CELF et ministre de la Culture et de la Communication,
C‑199/06
,
EU:C:2008:79
,
punktą).
Be to, iš jurisprudencijos matyti, kad jeigu atšauktas aktas yra akivaizdžiai neteisėtas, šio akto adresatas, kaip rūpestingas ūkio subjektas, būtų turėjęs suabejoti jo teisėtumu ir negalėtų reikalauti atsižvelgti į teisėtą lūkestį dėl jo teisėtumo (šiuo klausimu žr. 1991 m. birželio 20 d. Sprendimo Cargill / Komisija,
C‑248/89
,
EU:C:1991:264
,
punktą ir 2002 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Lagardère et Canal + / Komisija,
T‑251/00
,
EU:T:2002:278
,
–
punktus).
EUIPO tvirtina, kad, kaip į bylą įstojusi šalis pažymėjo savo ieškinyje dėl panaikinimo byloje T‑188/16,
repowermap / EUIPO – Repower (REPOWER)
, pateiktame dėl 2016 m. vasario 8 d. sprendimo, šiame sprendime nebuvo pateikti motyvai dėl ginčijamo prekių ženklo ir šiuo prekių ženklu žymimų prekių ir paslaugų ryšio, todėl ieškovė negalėjo turėti teisėtų lūkesčių dėl jo teisėtumo.
Šiuo klausimu reikia priminti, jog iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad Reglamento Nr. 207/2009 75 straipsnio pirmame sakinyje numatytos pareigos pateikti motyvus taikymo sritis yra tokia pati, kaip SESV 296 straipsnio antroje pastraipoje įtvirtintos pareigos, ir kad jos tikslas – leisti suinteresuotiesiems asmenims susipažinti su priemonės priėmimo motyvais ir ginti savo teises, o Sąjungos teismui – vykdyti sprendimo teisėtumo kontrolę (žr. 2015 m. spalio 8 d. Sprendimo Nestlé / VRDT (NOURISHING PERSONAL HEALTH),
T‑336/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2015:770
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Be to, Apeliacinė taryba neturi pareigos atsakyti į visus bylos šalių pateiktus argumentus. Jai pakanka pateikti faktines aplinkybes ir teisinius argumentus, kurie yra svarbiausi atsižvelgiant į sprendimo struktūrą (žr. 2015 m. spalio 8 d. Sprendimo NOURISHING PERSONAL HEALTH,
T‑336/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2015:770
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Galiausiai taip pat reikia priminti, kad prekių ženklo apibūdinamasis pobūdis turi būti vertinamas atsižvelgiant, viena vertus, į prekes ir paslaugas, kurioms prašoma įregistruoti žymenį, ir, kita vertus – į atitinkamos visuomenės dalies, kurią sudaro šių prekių ar paslaugų vartotojai, požiūrį (žr. 2016 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Smarter Travel Media / EUIPO (SMARTER TRAVEL),
T‑290/15
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:651
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Taigi ginčijamo prekių ženklo santykis su šiuo prekių ženklu žymimomis prekėmis ir paslaugomis yra vienas iš teisinių argumentų, kurie yra svarbiausi atsižvelgiant į sprendimo, susijusio su prekių ženklo apibūdinamuoju pobūdžiu, struktūra.
2016 m. vasario 8 d. sprendime yra tik vienas punktas – 34 punktas, kuris susijęs su ginčijamo prekių ženklo santykiu su likusiomis prekėmis ir paslaugomis (žr. šio sprendimo 7 punktą). Apeliacinė taryba nepateikė jokio šių prekių ir paslaugų ir jų savybių aprašymo, todėl neįmanoma suprasti, kodėl ji nusprendė, kad ginčijamas prekių ženklas nebuvo apibūdinantis šias prekes ir paslaugas.
Be to, dokumente, kuriame išdėstyti Apeliacinei tarybai pateiktos apeliacijos motyvai, į bylą įstojusi šalis išsamiai beveik penkiuose lapuose paaiškino, kodėl ginčijamas prekės ženklas turėjo būti laikomas apibūdinančiu likusias prekes ir paslaugas. Pavyzdžiui, ji tvirtino, kad ginčijamas prekių ženklas apibūdina prekes „[e]lektros energija, įskaitant elektros energiją, pagamintą panaudojant biodujas; elektros energiją, pagamintą panaudojant vandenį, vėją ir saulę“, priskirtinas prie 4 klasės, nes žodis „repower“ galėjo būti suprantamas kaip šių prekių tikslas, t. y. iš naujo suteikti energijos mašinai, prietaisui ar kitam energiją naudojančiam įrenginiui. Į bylą įstojusi šalis taip pat tvirtino, kad, viena vertus, ginčijamas prekių ženklas apibūdino energijos gamybos paslaugas, priskiriamas prie 40 klasės, nes žodis „repower“ galėjo būti suprantamas kaip naujų energijos gamybos įrenginių paleidimas arba neveiksmingų energijos gamybos įrenginių pakeitimas, ir, kita vertus, kad šiuo prekių ženklu buvo apibūdinamos paslaugos: „energijos paskirstymas; specialisto konsultacijos, susijusios su energijos perdavimu (paskirstymu); konsultacijos minėtuose paslaugų teikimo sektoriuose“, priskiriamos prie 39 klasės, nes šios paslaugos leido vėl įjungti arba atnaujinti energijos paskirstymą ir pagerino energijos vartojimo efektyvumą arba energijos paskirstymo veiksmingumą. Tiesa, iš šio sprendimo 75 punkte minėtos jurisprudencijos matyti, kad Apeliacinei tarybai nenustatyta pareiga atsakyti į visus bylos šalių pateiktus argumentus. Vis dėlto akivaizdu, kad 2016 m. vasario 8 d. sprendimo 34 punktas nėra pakankamas atsakymas į argumentus, pateiktus į bylą įstojusios šalies ir susijusius su ginčijamo prekių ženklo santykiu su likusiomis prekėmis ir paslaugomis.
Be to, iš tiesų, kai Apeliacinė taryba patvirtina visą Anuliavimo skyriaus sprendimą, ir atsižvelgiant į funkcinį anuliavimo skyrių ir apeliacinių tarybų tęstinumą, kurį patvirtina Reglamento Nr. 207/2009 64 straipsnio 1 dalis (dabar – Reglamento 2017/1001 71 straipsnio 1 dalis), šis sprendimas ir jo motyvai yra dalis aplinkybių, kuriomis buvo priimtas Apeliacijų tarybos sprendimas, t. y. aplinkybių, kurias bylos šalys žino ir kurios leidžia teismui visapusiškai vykdyti teisėtumo kontrolę nagrinėjant Apeliacinės tarybos vertinimo pagrįstumą (žr. 2015 m. kovo 18 d. Sprendimo Naazneen Investments / VRDT – Energy Brands (SMART WATER),
T‑250/13
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2015:160
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Vis dėlto, jeigu būtų daroma prielaida, kad šiuo atveju Anuliavimo skyriaus sprendimas buvo pakankamai motyvuotas, Apeliacinė taryba nors trumpai turėjo atsakyti į išsamius į bylą įstojusios šalies argumentus. Be to, reikia pridurti, kad iš 2016 m. vasario 8 d. sprendimo nėra aišku, ar Apeliacinė taryba patvirtino visą Anuliavimo skyriaus sprendimą.
Galiausiai ieškovė nepagrįstai tvirtina, kad Apeliacinė taryba galėjo pateikti tik bendrus motyvus. Iš tiesų Teisingumo Teismas pažymėjo, kad tokia galimybė apima tik tas prekes ar paslaugas, kurios pakankamai tiesiogiai ir konkrečiai susijusios tarpusavyje tiek, kad sudaro gana homogeninę prekių ar paslaugų kategoriją ar grupę (2013 m. spalio 17 d. Sprendimo Isdin / Bial‑Portela,
C‑597/12 P
,
EU:C:2013:672
,
punktas). Tačiau iš ginčijamo sprendimo nei tiesiogiai, nei netiesiogiai nematyti, kad likusios prekės ir paslaugos sudaro gana homogeninę prekių ar paslaugų kategoriją ar grupę, kaip tai suprantama pagal 2013 m. spalio 17 d. Sprendimą Isdin / Bial‑Portela (
C‑597/12 P
,
EU:C:2013:672
).
Todėl paviršutiniškas 2016 m. vasario 8 d. sprendimo motyvavimas dėl ginčijamo prekių ženklo sąsajos su likusiomis prekėmis ir paslaugomis turėjo ieškovei, kaip rūpestingam ūkio subjektui, sukelti abejonių dėl jo teisėtumo.
Be to, atsižvelgiant į tai, kad neteisėtą sprendimą leidžiama atšaukti tik įvykdžius tam tikras sąlygas, negalima teigti, kaip tai darė ieškovė, kad su gero administravimo, teisinio saugumo ir
res judicata
galios principais būtų nesuderinama padėtis, kai bet koks skyrius galėtų laisvai keisti ginčo dalyką nagrinėjamose bylose.
Be to, bendrasis teisės principas, pagal kurį leidžiama atšaukti neteisėtą sprendimą, yra suderinamas su gero administravimo principu. Iš tiesų, ne kartą yra nuspręsta, kad tinkamo administravimo tikslais teisėtai galima ištaisyti sprendime padarytas klaidas ar praleidimus (žr. 2015 m. liepos 15 d. Sprendimo Socitrel ir Companhia Previdente / Komisija,
T‑413/10 ir T‑414/10
,
EU:T:2015:500
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Be to, nors pagal teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių principus reikalaujama, kad neteisėtas aktas būtų panaikintas per protingą laikotarpį ir būtų atsižvelgta į tai, kiek suinteresuotas asmuo galėjo pasitikėti akto teisėtumu, akivaizdu, jog toks panaikinimas iš esmės yra leidžiamas (žr. 2006 m. gegužės 4 d. Sprendimo Komisija / Jungtinė Karalystė,
C‑508/03
,
EU:C:2006:287
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Galiausiai reikia pažymėti, kad apeliacinių tarybų sprendimai neturi jokios
res judicata
galios, nes, be kita ko, kaip buvo priminta šio sprendimo 61 punkte, EUIPO vykstančios procedūros yra administracinės, o ne teisminės (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2015 m. gruodžio 8 d. Sprendimo Giand / VRDT – Flamagas (FLAMINAIRE),
T‑583/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2015:943
,
punktą).
Be to, taip pat reikia priminti, kad tai, jog dėl 2016 m. vasario 8 d. sprendimo pareikštas ieškinys byloje T‑188/16,
repowermap / EUIPO – Repower (REPOWER)
buvo nagrinėjamas Bendrajame Teisme tada, kai šis sprendimas buvo panaikintas, neužkirto kelio jį panaikinti (šiuo klausimu žr. 2015 m. liepos 15 d. Sprendimo Socitrel ir Companhia Previdente / Komisija,
T‑413/10 ir T‑414/10
,
EU:T:2015:500
,
punktą).
Darytina išvada, kad šio sprendimo 60 punkte minėtoje jurisprudencijoje nustatytos sąlygos šiuo atveju yra įvykdytos.
Vis dėlto, nepaisant kito teisinio pagrindo egzistavimo, pasirenkant teisinį pagrindą padaryta klaida, kai ji gali turėti įtakos atitinkamo akto turiniui, reiškia, kad jis turi būti panaikintas visų pirma dėl to, kad tampa neteisėta jam priimti taikytina procedūra (2011 m. spalio 18 d. Sprendimo Krepšiai ir pintinės,
T‑53/10
,
EU:T:2011:601
,
punktas).
Su bendruoju teisės principu, pagal kurį leidžiama atgaline data atšaukti neteisėtą administracinį aktą, susijusioje jurisprudencijoje nenustatyta konkreti tokių aktų atšaukimo procedūra (2011 m. spalio 18 d. Sprendimo Krepšiai ir pintinės,
T‑53/10
,
EU:T:2011:601
,
punktas).
Taigi reikia daryti išvadą, kad Apeliacinės tarybos klaida pasirenkant taikytiną teisinį pagrindą nepateisina ginčijamo sprendimo panaikinimo. Be to, bet kokį kitą sprendimą būtų sunku suderinti su tinkamo teisingumo vykdymo principu. Iš tiesų, jeigu ginčijamas sprendimas būtų panaikintas dėl klaidingai pasirinkto teisinio pagrindo, Bendrasis Teismas taip pat turėtų panaikinti 2016 m. vasario 8 d. sprendimą, kuris yra nepakankamai motyvuotas. Dėl to, viena vertus, Apeliacinė taryba turėtų priimti naują sprendimą dėl ginčijamo prekių ženklo registracijos pripažinimo negaliojančia procedūros tarp
repowermap.org
ir
Repower
, kuris, tikėtina, būtų identiškas tam, kurį ji priėmė 2016 m. rugsėjo 26 d., panaikinusi 2016 m. vasario 8 d. sprendimą, ir, kita vertus, ieškovė turėtų iš naujo apskųsti šį sprendimą.
Kiti ieškovės argumentai taip pat neįtikina.
Pirma, kalbant apie argumentus, kuriais remiantis, viena vertus, Reglamento Nr. 207/2009 83 straipsnyje daroma nuoroda į bendruosius valstybių narių procesinės teisės principus, o ne į Sąjungos bendruosius teisės principus, ir, kita vertus, EUIPO turėjo pareigą nurodyti bendruosius nacionalinės teisės principus remdamasi principais, kurie taikomi visose valstybėse narėse be išimties, reikia pažymėti, kad bendrasis teisės principas, pagal kurį administracija turi galimybę iš naujo išnagrinėti ir, esant reikalui, atšaukti neteisėtą administracinį aktą, yra grindžiamas valstybių narių teisės sistemomis ir pripažintas jau pirmuosiuose Teisingumo Teismo sprendimuose (1957 m. liepos 12 d. Sprendimas Algera ir kt. / Bendroji Asamblėja,
7/56 ir 3/57–7/57
,
EU:C:1957:7
, p. 115 ir 116; 1961 m. kovo 22 d. Sprendimas Snupat / Vyriausioji valdyba,
42/59 ir 49/59
,
EU:C:1961:5
, p. 160, ir 1965 m. liepos 13 d. Sprendimas Lemmerz‑Werke / Vyriausioji valdyba,
111/63
,
EU:C:1965:76
, p. 852). Nuo tada, kai jis buvo pripažintas, Teisingumo Teismas ir Bendrasis Teismas daugelį kartų priminė, kad šis principas, grindžiamas valstybių narių teisės sistemomis, egzistuoja (1982 m. kovo 3 d. Sprendimo Alpha Steel / Komisija,
14/81
,
EU:C:1982:76
,
punktas; 2000 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Gooch / Komisija,
T‑197/99
,
EU:T:2000:282
,
punktas; 2007 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo González y Díez / Komisija,
T‑25/04
,
EU:T:2007:257
,
punktas ir 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo BVGD / Komisija,
T‑104/07 ir T‑339/08
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2013:366
,
punktas). Todėl Sąjungos teismai nuolat nusprendžia, kad šis principas yra pripažintas valstybių narių nacionalinėse teisės sistemose. Ieškovė nepateikia jokio pavyzdžio, iš kurio būtų matyti, kad yra valstybė narė, kurioje šis principas nebūtų pripažintas. Ji tik teigia, kad, pavyzdžiui, Vokietijoje devoliucijos principas reiškia, kad skundą pateikus teismui prieš tai bylą nagrinėjusios institucijos kompetencija baigiasi. Vis dėlto šis argumentas susijęs ne su principo, pagal kurį institucija turi galimybę iš naujo išnagrinėti ir, esant reikalui, atšaukti atskirą administracinį aktą, egzistavimu, o tik su pasinaudojimo šia galimybe tvarka.
Antra, kalbant apie argumentą, kuriuo remiantis pagal tokius principus kaip teisėtų lūkesčių apsaugos, gero administravimo ir teisinio saugumo principai yra draudžiama atšaukti sprendimą, kuris yra apskųstas Bendrajam Teismui, nes kiltų grėsmė, kad dvi institucijos priimtų prieštaringus sprendimus, reikia pažymėti, kad kai Apeliacinės tarybos sprendimas yra atšaukiamas tada, kai šis sprendimas buvo užginčytas Bendrajame Teisme ir ieškinys dėl jo yra nagrinėjamas, Bendrasis Teismas nusprendžia, kad nėra pagrindo priimti sprendimą dėl šio ieškinio. Taigi nėra grėsmės, kad Bendrasis Teismas priims priešingą sprendimą nei Apeliacinė taryba.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, šį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, grindžiamo nepakankamu motyvavimu
Ieškovė tvirtina, kad Apeliacinė taryba neįvykdė savo pareigos pateikti motyvus, nes ji neišnagrinėjo jai pateiktų argumentų. Ji tvirtina, kad savo pastabose Apeliacinei tarybai ji jau buvo pateikusi visus argumentus, kuriais ji remiasi Bendrajame Teisme. Jos teigimu, ginčijamame sprendime Apeliacinė taryba neišnagrinėjo Didžiosios apeliacinės tarybos sprendimo. Ji tik patvirtino, kad ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalis vis dar buvo taikoma ir kad 2016 m. vasario 8 d. sprendime buvo padaryta procedūrinė klaida, tačiau ji neatsakė į kitus argumentus.
EUIPO ir į bylą įstojusi šalis šiuo klausimu savo nuomonės nepateikė.
Iš ginčijamo sprendimo matyti, kad Apeliacinė taryba išdėstė faktines aplinkybes ir teisinius argumentus, kurie yra svarbiausi atsižvelgiant į ginčijamo sprendimo struktūrą, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 75 punkte nurodytą jurisprudenciją. Iš tiesų, ji nurodė, kad ankstesnės versijos Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnis vis dar buvo taikomas, kad EUIPO turėjo pareigą pateikti savo sprendimų motyvus ir, be kita ko, išnagrinėti atsisakymo motyvus, atsižvelgdama į ginčijamu prekių ženklu žymimas prekes ir paslaugas, ir kad 2016 m. vasario 8 d. sprendimas buvo panaikintas dėl to, kad jis nebuvo pakankamai motyvuotas, t. y. buvo padaryta akivaizdi procedūrinė klaida.
Apeliacinė taryba neprivalėjo atsakyti į argumentą, grindžiamą Didžiosios apeliacinės tarybos sprendimu, kuris šiuo atveju nebuvo reikšmingas.
Todėl ketvirtąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
Darytina išvada, kad reikia atmesti visą ieškinį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
Vis dėlto pagal Procedūros reglamento 135 straipsnio 1 dalį, kai to reikalauja teisingumas, išimties tvarka Bendrasis Teismas gali nuspręsti, kad pralaimėjusi šalis, be savo bylinėjimosi išlaidų, padengia tik dalį kitos šalies bylinėjimosi išlaidų arba kad iš pralaimėjusios šalies jos visai neturi būti priteistos. Be to, pagal šio reglamento 135 straipsnio 2 dalį Bendrasis Teismas gali iš šalies, net jeigu ji laimėjo bylą, priteisti visas bylinėjimosi išlaidas arba jų dalį, jeigu tai atrodo pateisinama dėl jos elgesio, įskaitant elgesį iki proceso.
Taip pat reikia pažymėti, kad Bendrasis Teismas gali priteisti bylinėjimosi išlaidas iš institucijos, kurios sprendimas nepanaikintas, dėl to sprendimo nepakankamumo, galėjusio paskatinti ieškovę pareikšti ieškinį (žr. 2010 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Evropaïki Dynamiki / Komisija,
T‑387/08
, nepaskelbtas Rink,
EU:T:2010:377
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Ieškovė pralaimėjo šią bylą. Vis dėlto ji nebūtų turėjusi pareikšti šio ieškinio, o į bylą įstojusi šalis nebūtų turėjusi įstoti į bylą, jeigu EUIPO nebūtų turėjusi priimti ginčijamo sprendimo, kad panaikintų 2016 m. vasario 8 d. sprendimą, kuris buvo nepakankamai motyvuotas. Be to, ginčijamas sprendimas klaidingai grindžiamas Reglamento Nr. 207/2009 80 straipsnio 1 dalimi, o tai galėjo priversti ieškovę pareikšti šį ieškinį.
Todėl Bendrasis Teismas mano, kad bylos aplinkybės pateisina sprendimą, kad EUIPO turi padengti savo bylinėjimosi išlaidas ir iš jos turi būti priteistos tiek ieškovės, tiek į bylą įstojusios šalies patirtos bylinėjimosi išlaidos.

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (penktoji kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnyba (EUIPO) padengia savo,
Repower AG
ir
repowermap.org
bylinėjimosi išlaidas.

Gratsias
Dittrich
Xuereb
Paskelbta 2018 m. vasario 21 d. viešame teismo posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: prancūzų.