CELEX: 62014TJ0691
Konkurencija
Karteliai
Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi
Širdies ir kraujagyslių ligoms gydyti skirto patentuoto ir generinio vaisto perindoprilio rinka
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas SESV 101 ir 102 straipsnių pažeidimas
Nešališkumo principas
Konkurenciją ribojančios veiklos ir dominavimo patariamojo komiteto konsultacija
Teisė į veiksmingą teisinės gynybos priemonę
Ieškinio pareiškimo termino trumpumas, palyginti su ginčijamo sprendimo apimtimi
Susitarimai dėl taikaus ginčų sprendimo patentų srityje
Licencinės sutartys
Technologijų įsigijimo sutartys
Išimtinio pirkimo sutartys
Potenciali konkurencija
Konkurencijos ribojimas dėl tikslo
Konkurencijos ribojimas dėl poveikio
Konkurencijos teisės ir patentų teisės derinimas
Atskirų pažeidimų arba vieno pažeidimo kvalifikavimas
Reikšmingos atitinkamo vaisto molekulės rinkos apibrėžimas
Baudos
Baudų, skirtų pagal SESV 101 ir 102 straipsnius, bendrinimas
„Nėra nusikaltimų ir bausmių be įstatymo“ principas
Pardavimų vertė
Apskaičiavimo tvarka esant pažeidimų daugetui tose pačiose rinkose

)
I.

Ginčo aplinkybės
A.

Dėl ieškovių
Servier
grupė, kurią sudaro visų pirma
Servier SAS
, t. y. Prancūzijoje įsteigta šios grupės patronuojančioji bendrovė,
Laboratoires Servier

SAS
ir
Servier Laboratories Ltd
(toliau – atskirai arba kartu –
Servier
arba ieškovės), apima pasaulinio lygio farmacijos bendroves. Išimtinę grupės patronuojančiosios bendrovės valdymo kontrolę vykdo
Stichting FIRS
, pagal Nyderlandų teisę įsteigtas pelno nesiekiantis fondas.
B.

Dėl perindoprilio ir jo patentų
1.

Perindoprilis
Servier
sukūrė perindoprilį – vaistą, naudojamą širdies ir kraujagyslių medicinoje, iš esmės skirtą gydyti padidėjusiam kraujospūdžiui ir širdies nepakankamumui, taikant angiotenziną konvertuojančio fermento (toliau – AKF) inhibicijos mechanizmą.
Perindoprilio veiklioji farmakologinė medžiaga (toliau – VFM), t. y. biologiškai aktyvi cheminė medžiaga, turinti numatytą gydomąjį poveikį, yra druskos pavidalo. Iš pradžių naudojama druska buvo erbuminas (arba tret-butilaminas), kuris yra kristalinio pavidalo dėl
Servier
taikomo jo sintezės metodo.
2.

Patentas dėl molekulės
Perindoprilio molekulės patentas (patentas EP0049658, toliau – patentas 658) Europos patentų tarnyboje (EPT) užregistruotas 1981 m. rugsėjo 29 d. Patento 658 galiojimas turėjo baigtis 2001 m. rugsėjo 29 d., tačiau jo apsauga pratęsta keliose Europos Sąjungos valstybėse narėse, kaip antai Jungtinėje Karalystėje, iki 2003 m. birželio 22 d., kaip leista pagal 1992 m. birželio 18 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 1768/92 dėl medicinos produktų papildomos apsaugos liudijimo sukūrimo (
OL L 182, 1992, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 1 t., p. 200). Prancūzijoje patento 658 apsaugos galiojimas buvo pratęstas iki 2005 m. kovo 22 d., o Italijoje – iki 2009 m. vasario 13 d.
3.

Antriniai patentai
1988 m.
Servier
, be kita ko, EPT užregistravo kelis patentus dėl perindoprilio molekulės gamybos metodų, kurių galiojimas baigėsi 2008 m. rugsėjo 16 d.: patentai EP0308339, EP0308340, EP0308341 ir EP0309324 (toliau atitinkamai – patentas 339, patentas 340, patentas 341 ir patentas 324).
Naujus patentus dėl erbumino ir jo gamybos metodų
Servier
užregistravo 2001 m., tarp jų patentas EP1294689 (vadinamasis beta patentas, toliau – patentas 689), patentas EP1296948 (vadinamasis gama patentas, toliau – patentas 948) ir patentas EP1296947 (vadinamasis alfa patentas, toliau – patentas 947).
Patentas 947 dėl erbumino alfa kristalinio pavidalo ir jo paruošimo metodo užregistruotas 2001 m. liepos 6 d., o EPT tą patentą išdavė 2004 m. vasario 4 d.
Be to,
Servier
pateikė nacionalines patentų paraiškas keliose Europos Sąjungos valstybėse narėse, kai jos dar nebuvo 1973 m. spalio 5 d. Miunchene pasirašytos ir 1977 m. spalio 7 d. įsigaliojusios Europos patentų išdavimo konvencijos (toliau – EPK) šalys. Pavyzdžiui,
Servier
pateikė patentą 947 atitinkančias patentų paraiškas Bulgarijoje (BG 107532), Čekijos Respublikoje (PV2003-357), Estijoje (P200300001), Vengrijoje (HU225340), Lenkijoje (P348492) ir Slovakijoje (PP0149-2003). Visos atitinkamos patentų paraiškos pateiktos tą pačią dieną, t. y. 2001 m. liepos 6 d. Patentai išduoti 2006 m. gegužės 16 d. Bulgarijoje, 2006 m. rugpjūčio 17 d. Vengrijoje, 2007 m. sausio 23 d. Čekijos Respublikoje, 2007 m. balandžio 23 d. Slovakijoje ir 2010 m. kovo 24 d. Lekijoje.
4.

Antros kartos perindoprilis
Nuo 2002 m.
Servier
pradėjo kurti antros kartos perindoprilį, gaminamą iš kitos druskos nei erbuminas, t. y. iš arginino. Šis perindoprilio argininas turėjo geresnių savybių, kiek tai susiję su saugojimo trukme (ji pailgėjo nuo dvejų iki trejų metų), stabilumu (galima naudoti vienos rūšies pakuotes visose klimato zonose) ir sandėliavimu, kuris nereikalauja jokių ypatingų sąlygų.
2003 m. vasario 17 d.
Servier
pateikė Europos patento paraišką dėl perindoprilio arginino (patentas EP1354873B, toliau – patentas 873). Patentas 873 buvo išduotas 2004 m. liepos 17 d., o galiojimo pabaiga nustatyta 2023 m. vasario 17 d. Perindoprilio arginino įvedimas į Sąjungos rinkas pradėtas 2006 m.
C.

Dėl su perindopriliu susijusių ginčų
1.

Ginčai EPT
Dešimt generinių vaistų bendrovių, tarp jų ir
Niche Generics Ltd
(toliau –
Niche
),
Krka Tovarna Zdravil d.d
. (toliau –
Krka
),
Lupin Ltd
ir
Norton Healthcare Ltd
,
Ivax Europe
patronuojamoji bendrovė (toliau –
Ivax
), vėliau susijungusi su
Teva Pharmaceuticals Ltd
(toliau – atskirai arba kartu su kitomis
Teva
grupės bendrovėmis –
Teva
), 2004 m. pareiškė protestą EPT dėl patento 947, kad jis būtų panaikintas visas, ir pateikė motyvus, grindžiamus naujumo ir išradimo lygio nebuvimu, taip pat nepakankamu išradimo aprašymu.
2006 m. liepos 27 d. EPT Protestų skyrius patvirtino patento 947 galiojimą padarius nedidelių pradinių
Servier
reikalavimų pakeitimų (toliau – 2006 m. liepos 27 d. EPT sprendimas). Dėl šio sprendimo septynios bendrovės pareiškė apeliaciją.
Niche
pasitraukė iš protesto procedūros 2005 m. vasario 9 d.,
Krka
– 2007 m. sausio 11 d., o
Lupin
– 2007 m. vasario 5 d.2009 m. gegužės 6 d. sprendimu EPT techninė apeliacinė taryba panaikino 2006 m. liepos 27 d. EPT sprendimą ir atšaukė patentą 947.
Servier
pateiktas prašymas peržiūrėti šį sprendimą buvo atmestas 2010 m. kovo 19 d.
Niche
2004 m. rugpjūčio 11 d. taip pat pateikė protestą EPT dėl patento 948, tačiau 2005 m. vasario 14 d. pasitraukė iš procedūros.
2005 m. balandžio 13 d.
Teva
pradėjo protesto procedūrą dėl patento 873. Protestų skyrius atmetė šį protestą, nes
Teva
neįrodė šio patento išradimo lygio nebuvimo.
Teva
dėl šio sprendimo pareiškė apeliaciją 2008 m. gruodžio 22 d., o 2012 m. gegužės 8 d. jos atsisakė.
2.

Ginčai nacionaliniuose teismuose
Be to, patento 947 galiojimą generinių vaistų bendrovės užginčijo tam tikrų valstybių narių teismuose, konkrečiai – Nyderlanduose ir Jungtinėje Karalystėje.
a)

„Servier“ ginčas su „Niche“ ir „Matrix“
2004 m. birželio 25 d. Jungtinėje Karalystėje
Servier
pareiškė ieškinį dėl padirbinėjimo
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court)
(Aukštasis Teisingumo Teismas (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius, Jungtinė Karalystė (patentų kolegija), Jungtinė Karalystė) prieš
Niche
, remdamasi savo patentais 339, 340 ir 341, nes ši bendrovė Jungtinėje Karalystėje pateikė paraiškas dėl leidimų pateikti rinkai (LPR) generinį perindoprilio variantą, sukurtą bendradarbiaujant su
Matrix Laboratories Ltd
(toliau –
Matrix
) pagal 2001 m. kovo 26 d. sudarytą susitarimą (toliau –
Niche‑Matrix
susitarimas). 2004 m. liepos 9 d.
Niche
pateikė
Servier
priešpriešinį ieškinį dėl patento 947 negaliojimo.
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court)
(Aukštasis Teisingumo Teismas (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius, Jungtinė Karalystė (patentų kolegija)) posėdis dėl įtariamo pažeidimo pagrįstumo galiausiai buvo paskirtas 2005 m. vasario 7 ir 8 d., tačiau truko tik pusdienį, nes 2005 m. vasario 8 d.
Servier
ir
Niche
sudarė taikų susitarimą, kuriuo baigtas šių dviejų šalių ginčas.
Matrix
buvo informuojama bendrovės
Niche
apie šio teisminio proceso eigą ir taip pat buvo į jį įtraukta, nes
Niche
vardu pateikė parodymus
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court)
(Aukštasis Teisingumo Teismas (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius, Jungtinė Karalystė (patentų kolegija)). Beje, 2005 m. vasario 7 d.
Servier
išsiuntė oficialų laišką bendrovei
Matrix
, jame apkaltino ją pažeidus patentus 339, 340 ir 341 ir pagrasino pareikšti ieškinį dėl padirbinėjimo.
2004 m. rudenį
Servier
, be kita ko, pradėjo kurti planus įsigyti
Niche
. Šiuo tikslu
Servier
pareikalavo atlikti išankstinį auditą, kurio pirmasis etapas baigėsi 2005 m. sausio 10 d., kai ji pateikė preliminarų neįpareigojantį pasiūlymą įsigyti
Niche
kapitalą už 15–45 mln. svarų sterlingų (GBP) sumą. Pabaigus antrąjį išankstinio audito etapą, kuris vyko 2005 m. sausio 21 d., 2005 m. sausio 31 d.
Servier
žodžiu informavo
Niche
, kad nebeketina jos įsigyti.
b)

„Servier“ ginčai su „Ivax“ ir „Teva“
2005 m. rugpjūčio 9 d. Jungtinėje Karalystėje
Ivax
pateikė prašymą atšaukti patentą 947
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents court)
(Aukštasis Teisingumo Teismas (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius, Jungtinė Karalystė (patentų kolegija)). Vis dėlto 2005 m. spalio mėn.
Servier
ir
Ivax
nusprendė sustabdyti procesą, kol bus priimtas galutinis EPT sprendimas protesto procedūroje.
Servier
įsipareigojo
Ivax
, licenciatams ir klientams per sustabdymo laikotarpį Jungtinėje Karalystėje nereikšti ieškinių, nereikalauti grąžinti pelno ar finansinės kompensacijos, išskyrus pagrįstą atlyginimą už bet kokius veiksmus, kuriais pažeistas patentas 947, ir neprašyti kompensacijos nustatant draudimą ar grąžinti produktus. Be to,
Servier
įsipareigojo rūpestingai sekti procedūrą EPT ir neprašyti nustatyti laikino draudimo, pareikšdama ieškinį dėl teisių pažeidimo po to, kai EPT baigs nagrinėti procedūrą.
2007 m. rugpjūčio 15 d. Nyderlanduose
Pharmachemie BV
,
Teva
patronuojamoji bendrovė,
Rechtbank Den Haag
(Hagos apylinkės teismas, Nyderlandai) pateikė prašymą atšaukti patentą 947, patvirtintą Nyderlanduose, grindžiamą naujumo ir išradimo lygio nebuvimu ir jo neatkuriamumu.
Rechtbank Den Haag
(Hagos apylinkės teismas, Nyderlandai) šį prašymą tenkino 2008 m. birželio 11 d.
Servier
dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą 2008 m. spalio 7 d., bet vėliau nepateikė jokių kaltinimų.
c)

„Servier“ ir „Krka“ ginčai
2006 m. gegužės 30 d. Vengrijoje
Servier
pateikė prašymą laikinai uždrausti prekiauti
Krka
pateiktu rinkai generiniu perindoprilio variantu dėl patento 947 pažeidimo. Šis prašymas atmestas 2006 m. rugsėjo mėn.
2006 m. liepos 28 d. Jungtinėje Karalystėje
Servier
pateikė ieškinį dėl patento 340 pažeidimo
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents court)
(Aukštasis Teisingumo Teismas (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius, Jungtinė Karalystė (patentų kolegija)) prieš
Krka
. 2006 m. rugpjūčio 2 d.
Servier
pateikė ir ieškinį dėl patento 947 pažeidimo prieš
Krka
, ir prašymą nustatyti laikiną įpareigojimą. 2006 m. rugsėjo 1 d.
Krka
pateikė priešpriešinį ieškinį dėl patento 947 panaikinimo, o 2006 m. rugsėjo 8 d. – kitą priešpriešinį ieškinį dėl patento 340 panaikinimo. 2006 m. spalio 3 d.
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court)
(Aukštasis Teisingumo Teismas (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius, Jungtinė Karalystė (patentų kolegija)) tenkino
Servier
prašymą dėl laikino įpareigojimo ir atmetė 2006 m. rugsėjo 1 d.
Krka
pateiktą prašymą dėl sumarinio proceso (
motion of summary judgment
), kuriuo siekta, kad patentas 947 būtų pripažintas negaliojančiu. 2006 m. gruodžio 1 d. byla baigta nagrinėti šalims sudarius taikų susitarimą ir panaikinus laikiną įpareigojimą.
d)

„Servier“ ir „Lupin“ ginčas
2006 m. spalio 18 d.
Lupin
kreipėsi į
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court)
(Aukštasis Teisingumo Teismas (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius, Jungtinė Karalystė (patentų kolegija)) dėl Jungtinėje Karalystėje patvirtinto patento 947 negaliojimo ir dėl prašymo pripažinti, kad tas patentas nebuvo pažeistas dėl šioje šalyje jos ketinamo parduoti generinio perindoprilio varianto.
e)

„Servier“ ir „Apotex“ ginčai
2006 m. rugpjūčio 1 d. Jungtinėje Karalystėje
Servier
kreipėsi į
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court)
(Aukštasis Teisingumo Teismas (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius, Jungtinė Karalystė (patentų kolegija)), pareikšdama ieškinį
Apotex Inc
. dėl teisių pažeidimo, remdamasi patento 947 pažeidimu, nes pastaroji išleido generinę perindoprilio versiją 2006 m. liepos 28 d.
Apotex
pareiškė priešpriešinį ieškinį dėl šio patento panaikinimo. 2006 m. rugpjūčio 8 d.
Apotex
buvo nustatytas laikinas draudimas importuoti, siūlyti parduoti ar parduoti perindoprilį. 2007 m. liepos 6 d.
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court)
(Aukštasis Teisingumo Teismas (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius, Jungtinė Karalystė (patentų kolegija)) nusprendė, kad patentas 947 negalioja dėl naujumo ir išradimo lygio nebuvimo, palyginti su patentu 341. Todėl draudimas iš karto buvo panaikintas ir
Apotex
vėl galėjo prekiauti generiniu perindoprilio variantu Jungtinės Karalystės rinkoje. 2008 m. gegužės 9 d.
Court of Appeal (England & Wales) (Civil division)
(Apeliacinis teismas (Anglija ir Velsas), Civilinių bylų skyrius, Jungtinė Karalystė) atmetė
Servier
apeliacinį skundą dėl
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court)
(Aukštasis Teisingumo Teismas (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius, Jungtinė Karalystė (patentų kolegija)) sprendimo.
2008 m. spalio 9 d.
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court)
(Aukštasis Teisingumo Teismas, (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius, Jungtinė Karalystė (patentų kolegija)) priteisė 17,5 mln. GBP žalos atlyginimą už sumažėjusią apyvartą draudimo laikotarpiu. Vis dėlto 2011 m. kovo 29 d.
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court)
(Aukštasis Teisingumo Teismas (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius, Jungtinė Karalystė (patentų kolegija))
Apotex
nurodė šią sumą grąžinti
Servier
, remdamasis
ex turpi causa
principu, nes pagal galiojantį Kanados patentą perindoprilio molekulė buvo saugoma iki 2018 m., o
Apotex
gamino savo vaistą ir juo prekiavo Kanadoje. Tačiau
Court of Appeal (England & Wales) (Civil division)
(Apeliacinis teismas (Anglija ir Velsas), Civilinių bylų skyrius) panaikino šį sprendimą 2012 m. gegužės 3 d. sprendimu. 2014 m. spalio 29 d.
Supreme Court of the United Kingdom
(Jungtinės Karalystės Aukščiausiasis Teismas) atmetė
Servier
pateiktą kasacinį skundą dėl
Court of Appeal (England & Wales) (Civil division)
(Apeliacinis teismas (Anglija ir Velsas), Civilinių bylų skyrius) sprendimo.
2007 m. lapkričio 13 d. Nyderlanduose
Katwijk Farma BV
,
Apotex
patronuojamoji bendrovė,
Rechtbank Den Haag
(Hagos apylinkės teismas) pateikė ieškinį dėl Nyderlanduose patvirtinto patento 947 panaikinimo. 2007 m. gruodžio 7 d.
Servier
pateikė prašymą nustatyti
Katwijk Farma
laikiną įpareigojimą, kurį
Rechtbank Den Haag
(Hagos apylinkės teismas) atmetė 2008 m. sausio 30 d. Po to, kai išnagrinėjęs
Pharmachemie
pareikštą ieškinį
Rechtbank Den Haag
(Hagos apylinkės teismas) 2008 m. birželio 11 d. Nyderlanduose panaikino patento 947 galiojimą,
Servier
ir
Katwijk Farma
pasitraukė iš tuo metu vykusių procesų.
D.

Dėl taikių susitarimų ir su patentais susijusių ginčų
Servier
sudarė kelias sutartis dėl taikių susitarimų patentų srityje su įvairiomis generinius vaistus gaminančiomis bendrovėmis, su kuriomis ginčijosi dėl patentų. Vis dėlto ji nesudarė taikaus susitarimo su
Apotex
.
1.

„Servier“ sudarytos sutartys su „Niche“, „Unichem“ ir su „Matrix“
2005 m. vasario 8 d.
Servier
sudarė dvi sutartis dėl taikaus susitarimo: vieną su
Niche
ir jos patronuojančiąja bendrove
Unichem Laboratories Ltd
(toliau –
Unichem
), o kitą – su
Matrix
. Tą pačią dieną
Niche
sudarė licencinę ir tiekimo sutartį su
Biogaran
, t. y. su
Laboratoires Servier
visiškai valdoma patronuojamąja bendrove.
Servier
su
Niche
ir
Unichem
sudarytos sutarties (toliau –
Niche
sutartis) teritorinio taikymo sritis apėmė visas šalis, kuriose galiojo patentai 339, 340, 341 ir 947 (sutarties 3 straipsnis).
Niche
sutartimi
Niche
ir
Unichem
įsipareigojo negaminti, neužsakyti, neturėti, neimportuoti, netiekti, nesiūlyti tiekti ar nedisponuoti generiniu perindopriliu, pagamintu pagal
Niche
sukurtą metodą, kuris,
Servier
nuomone, pažeidė Didžiojoje Britanijoje patvirtintus patentus 339, 340 ir 341, pagal iš esmės panašų metodą ar bet kokį kitą metodą, galintį pažeisti patentus 339, 340 ir 341 (toliau – ginčijamas metodas), kol baigsis šių patentų vietinis galiojimas (sutarties 3 straipsnis). Kita vertus,
Niche
sutartyje nustatyta, kad šalys gali laisvai prekiauti pagal ginčijamą metodą pagamintu perindopriliu, nepažeisdamos patentų, kai baigsis tų patentų galiojimo laikas (sutarties 4 ir 6 straipsniai). Be to,
Niche
privalėjo iki patentų galiojimo pabaigos panaikinti, nutraukti ar sustabdyti visas jau sudarytas sutartis dėl pagal ginčijamą metodą gaminamo perindoprilio ir dėl su šiuo perindopriliu susijusių LPR prašymų (sutarties 11 straipsnis). Beje,
Niche
ir
Unichem
įsipareigojo neteikti jokio LPR prašymo dėl perindoprilio, pagaminto pagal ginčijamą metodą, ir jokiai trečiajai šaliai nepadėti gauti tokio LPR (sutarties 10 straipsnis). Galiausiai jos turėjo susilaikyti nuo bet kokių veiksmų dėl patentų 339, 340, 341, 947, 689 ir 948 negaliojimo ar pripažinimo dėl pažeidimo nebuvimo iki jų galiojimo pabaigos, išskyrus atvejus, jeigu reikėtų teisme gintis nagrinėjant ieškinį dėl patento pažeidimo (sutarties 8 straipsnis). Be to,
Niche
sutiko atsiimti EPT pateiktus protestus dėl patentų 947 ir 948 (sutarties 7 straipsnis).
Atsilygindama
Servier
įsipareigojo, pirma, nepareikšti
Niche
ar jos klientams ir
Unichem
patentais 339, 340, 341 ir 947 grindžiamo ieškinio dėl teisių pažeidimo dėl kiekvieno įtariamo pažeidimo atvejo iki
Niche
sutarties sudarymo (sutarties 5 straipsnis) ir, antra, dviem pavedimais išmokėti
Niche
ir
Unichem
11,8 mln. GBP (sutarties 13 straipsnis). Ši suma yra atlygis už
Niche
ir
Unichem
įsipareigojimus ir „galimas esmines sąnaudas bei atsakomybes, kurias
Niche
ir
Unichem
gali patirti dėl pagal [ginčijamą] metodą gaminamo perindoprilio kūrimo programos nutraukimo“.
Be to, 2005 m. vasario 8 d.
Niche
sudarė licencinę ir tiekimo sutartį su
Biogaran
(toliau –
Biogaran
sutartis) dėl, pirma, visos LPR gauti reikalingos
Niche
turimos informacijos ir duomenų apie tris vaistus perdavimo ir, antra, dėl Prancūzijoje galiojančio LPR vienam iš jų. Už tai
Biogaran
turėjo sumokėti
Niche
negrąžinamą 2,5 mln. GBP sumą, net jeigu ji negautų LPR. Be to,
Biogaran
turėjo užsakyti
Niche
atitinkamus produktus po to, kai gaus LIR. Jeigu LPR negaunama per 18 mėn. nuo sutarties įsigaliojimo datos, ji turėjo būti automatiškai nutraukta (14.4 straipsnis), ir nė viena iš šalių neturėjo teisės į kompensaciją (14.5 straipsnis).
Servier
ir
Matrix
sudarytos sutarties (toliau –
Matrix
sutartis) taikymo sritis apėmė visas šalis, kuriose galioja patentai 339, 340, 341 ir 947, išskyrus vieną valstybę, nepriklausančią Europos ekonominei erdvei (EEE) (
Matrix
sutarties 1 skirsnio 1 dalies xiii punktas).
Pagal šią sutartį
Matrix
įsipareigojo negaminti, neužsakyti, neturėti, neimportuoti, netiekti, nesiūlyti tiekti ar nedisponuoti perindopriliu, pagamintu pagal ginčijamą metodą, kol baigsis šių patentų vietinis galiojimo laikas (sutarties 1 ir 2 straipsniai). Kita vertus, sutartyje nustatyta, kad
Matrix
gali laisvai prekiauti pagal ginčijamą metodą pagamintu perindopriliu, nepažeisdama šių patentų, kai baigsis jų galiojimo laikas (sutarties 4 straipsnis). Be to,
Matrix
privalėjo iki patentų galiojimo pabaigos ir ne vėliau kaip 2005 m. birželio 30 d. panaikinti, nutraukti ar sustabdyti visas jau sudarytas sutartis dėl pagal ginčijamą metodą gaminamo perindoprilio ir dėl su šiuo perindopriliu susijusių LPR prašymų (sutarties 7 ir 8 straipsniai). Beje, ji įsipareigojo neteikti jokio LPR prašymo dėl perindoprilio, pagaminto pagal ginčijamą metodą, ir jokiai trečiajai šaliai nepadėti gauti tokio LPR (sutarties 6 straipsnis). Galiausiai
Matrix
turėjo susilaikyti nuo bet kokių veiksmų dėl patentų 339, 340, 341, 947, 689 ir 948 negaliojimo ar pripažinimo dėl pažeidimo nebuvimo iki jų galiojimo pabaigos, išskyrus atvejus, jeigu reikėtų teisme gintis nagrinėjant ieškinį dėl patento pažeidimo (5 straipsnis).
Atsilygindama
Servier
įsipareigojo, pirma, nereikšti
Matrix
patentais 339, 340, 341 ir 947 grindžiamo ieškinio dėl teisių pažeidimo dėl kiekvieno įtariamo pažeidimo atvejo iki
Matrix
sutarties sudarymo (sutarties 3 straipsnis) ir, antra, dviem pavedimais išmokėti
Matrix
11,8 mln. GBP (sutarties 9 straipsnis). Ši suma – atlygis už
Matrix
įsipareigojimus ir „galimas esmines sąnaudas bei atsakomybes, kurias
Matrix
gali patirti dėl pagal [ginčijamą] metodą gaminamo perindoprilio kūrimo programos nutraukimo“.
2.

„Servier“ ir „Teva“ sudaryta sutartis
2006 m. birželio 13 d.
Servier
su
Teva
sudarė sutartį dėl taikaus susitarimo ir išimtinio pirkimo (toliau –
Teva
sutartis).
Teva
sutartyje nurodytas perindoprilis buvo perindopriliso erbuminas (1.12 straipsnis).
Remiantis taikaus susitarimo sąlygomis,
Teva
įsipareigojo sunaikinti visą jai priklausantį ar jos kontroliuojamą perindoprilį, skirtą parduoti Jungtinėje Karalystėje (2.2 straipsnis). Be to,
Teva
įsipareigojo Jungtinėje Karalystėje negaminti, neužsakyti, neturėti, neimportuoti, netiekti, nesiūlyti tiekti ar nedisponuoti generiniu perindopriliu, pagamintu pagal jos sukurtą metodą, kurį
Servier
laikė pažeidžiančiu patentus 947 ir 339–341, patvirtintus Jungtinėje Karalystėje, arba pažeidžiančiu šiuos patentus, kol bus nutraukta ar baigs galioti
Teva
sutartis arba minėti patentai (2.3 straipsnis). Beje,
Teva
įsipareigojo neginčyti tų patentų Jungtinėje Karalystėje per
Teva
sutarties galiojimo laikotarpį, ir buvo patikslinta, kad jai nedraudžiama dėl ginčijamų patentų dalyvauti protesto procedūroje EPT (2.4 straipsnis).
Atsilygindama už
Teva
įsipareigojimus,
Servier
įsipareigojo atsisakyti bet kokių reikalavimų
Teva
dėl galimo ankstesnio, nei įsigaliojo
Teva
sutartis, ginčijamų patentų pažeidimo Jungtinėje Karalystėje (2.1 straipsnis).
Remiantis sąlygomis dėl išimtinio pirkimo pareigos,
Teva
įsipareigojo pirkti tik iš
Servier
, kiek tai susiję su visais generinio perindoprilio, skirto platinti Jungtinėje Karalystėje visą
Teva
sutarties galiojimo laikotarpį, poreikiais (3.1 ir 1.14 straipsniai). Jeigu
Servier
netiektų,
Teva
nesuteikta jokių teisių gynimo priemonių ar galimybės nutraukti sutartį, o tik teisė į vienkartinę mėnesinę 500000 GBP išmoką (1.8 ir 3.8.3 straipsniai).
Remiantis
Teva
sutarties bendrosiomis nuostatomis, ta sutartis buvo sudaryta trejų metų laikotarpiui ir galėjo būti atnaujinta papildomam dvejų metų laikotarpiui (8.1 ir 8.2 straipsniai). Be to,
Teva
sutarties pasirašymo metu
Servier
, pateikus „atitinkamą sąskaitą faktūrą“, turėjo sumokėti
Teva
5 mln. GBP sumą – kaip „įnašą padengti išlaidoms, kurių
Teva
patyrė dėl pasirengimo sudaryti šią sutartį, įskaitant ir neribojant išlaidas, susijusias su esamų jos tiekimo sutarčių nutraukimu Jungtinėje Karalystėje“ (10 straipsnis).
2007 m. vasario 23 d.
Servier
ir
Teva
sudarė
Teva
sutarties priedą (toliau –
Teva
sutarties priedas), patvirtinantį veiksmingą išimtinio pirkimo pareigos vykdymą nustatant datą, nuo kurios
Teva
galėjo pradėti platinti
Servier
tiekiamą generinį perindoprilį. Šią datą turėjo nustatyti arba vienašališkai
Servier
, arba ji turėjo sutapti su patento 947 atšaukimu ar jo galiojimo pabaiga arba data, nuo kurios
Apotex
pradės platinti generinį perindoprilį Jungtinėje Karalystėje po to, kai bus išspręstas ginčas su
Servier
.
3.

„Servier“ ir „Krka“ sudarytos sutartys
2006 m. spalio 27 d.
Servier
ir
Krka
sudarė sutartį dėl taikaus susitarimo ir licencinę sutartį, kurią papildė 2006 m. lapkričio 2 d. sudarytas priedas.
Su
Krka
sudarytoje sutartyje dėl taikaus susitarimo buvo nustatyta, kad patentas 947 apims ir lygiaverčius nacionalinius patentus (B priedas).
Remiantis sudaryta sutartimi dėl taikaus susitarimo, galiojančia iki patentų 947 ar 340 galiojimo baigos ar atšaukimo,
Krka
įsipareigojo atsisakyti bet kokių esamų pretenzijų dėl patento 947 visame pasaulyje, o dėl patento 340 – Jungtinėje Karalystėje, ir ateityje neginčyti nė vieno iš šių patentų visame pasaulyje (I straipsnio ii punktas). Be to,
Krka
ir jos patronuojamosios bendrovės neturėjo teisės sukurti ar prekiauti patentą 947 pažeidžiančia generinio perindoprilio versija visą to patento galiojimo laikotarpį ir šalyse, kuriose jis galioja, išskyrus, jei bus gautas specialus
Servier
leidimas (V straipsnis). Taip pat
Krka
negalėjo tiekti tretiesiems asmenims patentą 947 pažeidžiančios generinio perindoprilio versijos, negavusi specialaus
Servier
leidimo (V straipsnio 2 dalis). Už tai
Servier
įsipareigojo atsisakyti visų visame pasaulyje prieš
Krka
pradėtų teismo procesų dėl patentų 947 ir 340 pažeidimo, įskaitant jos prašymus dėl laikino įpareigojimo (I straipsnio i punktas).
Remiantis licencine sutartimi, su
Krka
sudaryta, kol galios patentas 947 (5 straipsnis),
Servier
suteikė
Krka
„išimtinę“ ir neatšaukiamą patento 947 licenciją naudoti, gaminti, parduoti, siūlyti parduoti, skatinti prekybą ir importuoti nuosavus gaminius, kurių sudėtyje yra kristalinis alfa erbuminas (2 straipsnis) Čekijos Respublikoje, Latvijoje, Lietuvoje, Vengrijoje, Lenkijoje, Slovėnijoje ir Slovakijoje (1 straipsnis). Už tai
Krka
turėjo sumokėti
Servier
3 % grynos jos pardavimų visose šiose teritorijose sumos dydžio mokestį (3 straipsnis).
Servier
turėjo teisę visose šiose valstybėse tiesiogiai ar netiesiogiai (t. y. per vieną iš savo patronuojamųjų bendrovių ar per vieną trečiąjį asmenį kiekvienoje šalyje) naudoti patentą 947 (2 straipsnis).
Be to, 2007 m. sausio 5 d.
Servier
su
Krka
sudarė licencinę ir perleidimo sutartį.
Remdamasi licencine ir perleidimo sutartimi,
Krka
perdavė
Servier
dvi patento paraiškas, kurių viena susijusi su perindoprilio sintezės metodu (WO 2005 113500), o kita – su perindoprilio farmacine forma ir sudėtimi (WO 2005 094793) (1 straipsnis). Šių patentų paraiškų saugomą technologiją
Krka
naudojo perindoprilio gamybai.
Krka
įsipareigojo neginčyti nagrinėjamų paraiškų pagrindu išduotų patentų galiojimo (3 straipsnis).
Už šį perleidimą
Servier
sumokėjo
Krka
po 15 mln. EUR už kiekvieną iš nagrinėjamų paraiškų (2 straipsnis).
Taip pat
Servier
suteikė
Krka
neišimtinę, atšaukiamą, neperleidžiamą ir nemokamą licenciją be teisės suteikti sublicenciją (nebent patronuojamosioms bendrovėms) galimoms paraiškoms ar patentams, o šios licencijos galiojimo laikas, erdvė ir galimas jos naudojimas neriboti (4 straipsnis).
4.

„Servier“ ir „Lupin“ sudaryta sutartis
2007 m. sausio 30 d.
Servier
ir
Lupin
sudarė sutartį dėl taikaus susitarimo (toliau –
Lupin
sutartis).
Abi šalys nusprendė nutraukti ginčus dėl perindoprilio (1.1, 1.2 ir 1.4 straipsniai).
Be to,
Lupin
įsipareigojo nemėginti tiesiogiai ar netiesiogiai, padėdama tretiesiems asmenims ar juos įpareigodama, siekti atšaukti, pripažinti negaliojančiu ar ginčyti patentą 947 ar bet kurį
Servier
ar jos patronuojamųjų bendrovių turimą patentą, kuriuo saugomas perindoprilis visose šalyse, išskyrus vieną šalį, kuri nėra EEE narė (1.3 straipsnis). Be to,
Lupin
ir jos patronuojamosios bendrovės įsipareigojo neparduoti ar nesiūlyti parduoti visų farmacijos produktų, kurių veikliosios farmacinės medžiagos (VFM) sudėtyje yra „perindoprilio erbumino <…> ir bet kurios jo druskos“, visose šalyse, išskyrus vieną šalį, kuri nėra EEE narė (1.6 straipsnis). Vis dėlto
Lupin
turėjo teisę prekiauti
Servier
tiekiamais produktais arba savo perindopriliu šalyse, kurių rinkose
Servier
leido prekiauti generiniu perindopriliu; arba pasibaigus visų
Servier
atitinkamų patentų galiojimo laikui – šalyse, kuriose tretieji asmenys tiekė rinkai generinį perindoprilį ir kuriose
Servier
nepateikė prašymo dėl draudimo juo prekiauti (1.6 ir 4.1 straipsniai).
Be to,
Servier
ir
Lupin
, kiek tai susiję su
Lupin
sutartimi, sudarė ir sutartį dėl intelektinės nuosavybės teisių perleidimo, ir licencinę sutartį.
Iš tikrųjų
Servier
įsigijo tris
Lupin
pateiktas patento paraiškas dėl perindoprilio gamybos metodo:
–
paraišką W0 2004/075889 (EP1603558 B1) dėl perindoprilio ir jo druskų naujo paruošimo metodo už 20 mln. EUR,
–
paraišką W0 2006/097941 (EP1861367 A) dėl naujo pažangesnio perindoprilio gryninimo metodo už 10 mln. EUR,
–
paraišką W0 2005/037788 (EP1675827 A 1) dėl „kristalinio erbumino“ perindoprilio naujo paruošimo metodo už 10 mln. EUR.
Be to,
Servier
dėl šių trijų patento paraiškų suteikė
Lupin
neišimtinę, neperleidžiamą, nesuteikiančią teisės teikti sublicenciją, nemokamą, nuolatinę ir neatšaukiamą licenciją perindoprilio gamybai su nagrinėjamomis paraiškomis susijusiose šalyse (3.1 straipsnis).
Galiausiai
Lupin
sutartyje buvo numatyta, kad per keturias savaites šalys sudarys tiekimo sutartį, tačiau ji nebuvo sudaryta.
E.

Dėl įgalinančių technologijų įsigijimo
2001 m. rugsėjo 3 d. ieškovės ir
Rolabo, SL
už 10 mln. JAV dolerių (USD) sudarė pirkimo-pardavimo sutartį dėl 2001 m. liepos 24 d. pastarosios pateiktos patento paraiškos, susijusios su perindoprilio VFM ir perindoprilio VFM cheminės sudėties byla.
2004 m. lapkričio 9 d. ieškovės ir
Azad Pharmaceutical Ingredients AG
(toliau –
Azad
) už 13374243 EUR sudarė sutartį dėl pastarosios pateiktos patento paraiškos dėl dviejų naujų polimorfinių perindoprilio formų
delta
ir
epsilon
ir atitinkamos praktinės patirties visame pasaulyje perleidimo.
2007 m. spalio 15 d. ieškovės ir
Sandoz AG
sudarė sutarties protokolą, jame numatyta, kad už sumą, galinčią viršyti 50 mln. USD, jos įsigis
Sandoz
sukurtą perindoprilio VFM technologiją, jei paaiškės, jog ši technologija nevaržoma patentų ir pramoniniu lygiu yra gyvybingos konkurencijos šaltinis. Derybos vyko iki 2008 m. liepos mėn., tačiau galiausiai sutartis nebuvo sudaryta.
F.

Dėl sektorinio tyrimo
2008 m. sausio 15 d. Europos Bendrijų Komisija, remdamasi 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [SESV 101] ir [102] straipsniuose, įgyvendinimo (
OL L 1, 2003, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 17 straipsnio nuostatomis, nusprendė pradėti tyrimą farmacijos sektoriuje, turėdama tikslą nustatyti, pirma, inovacijų, matuojamų naujų vaistų atėjimu į rinką skaičiumi, sumažėjimo šiame sektoriuje priežastis ir, antra, priežastis, dėl kurių tam tikri generiniai vaistai pavėluotai patenka į rinką.
Po konsultacijų su visuomene 2008 m. lapkričio 28 d. Komisija paskelbė preliminarią tyrimo rezultatų ataskaitą. 2009 m. liepos 8 d. ji priėmė komunikatą, jame apibendrino farmacijos sektoriaus tyrimo ataskaitą. Tame komunikate Komisija konkrečiai nurodė, kad reikia toliau stebėti patentuotus ir generinius vaistus gaminančių bendrovių sudarytus taikius susitarimus dėl ginčų patentų srityje, kad būtų galima geriau suprasti, kaip naudojamasi tomis sutartimis, ir nustatyti sutartis, dėl kurių vėluoja generinių vaistų atėjimas į rinką Sąjungos vartotojų nenaudai ir kurios gali būti pripažintos konkurencijos taisyklių pažeidimu. Vėliau Komisija priėmė šešias metines ataskaitas dėl su patentais susijusių sutarčių dėl taikaus susitarimo stebėsenos.
G.

Dėl administracinės procedūros ir ginčijamo sprendimo
2008 m. lapkričio 24 d. Komisija iš anksto nepranešusi atliko patikrinimus, be kita ko,
Servier
patalpose. 2009 m. sausio mėn. Kelioms bendrovėms, tarp jų ir
Servier
, ji pateikė prašymus pateikti informacijos. 2009 m. liepos 2 d. Komisija priėmė sprendimą pradėti procedūrą.
2009 m. rugpjūčio mėn., vėliau nuo 2009 m. gruodžio mėn. iki 2012 m. gegužės mėn., Komisija
Servier
pateikė naujus prašymus pateikti informacijos. Kadangi
Servier
atsisakė atsakyti į tam tikras 2011 m. vasario 7 d. ir balandžio 11 d. prašymų pateikti informacijos dalis apie
Biogaran
sutartį, Komisija priėmė Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsnio 3 dalimi grindžiamą sprendimą.
Servier
pateikė prašomą informaciją 2011 m. lapkričio 7 d.
2009–2012 m.
Servier
buvo kviečiama dalyvauti keliuose susitikimuose esamai padėčiai aptarti.
2012 m. liepos 27 d. Komisija priėmė pranešimą apie kaltinimus, skirtą kelioms bendrovėms, taip pat
Servier
; ši atsakė 2013 m. sausio 14 d.
2013 m. balandžio 15–18 d. išklausius suinteresuotąsias bendroves, buvo surengti nauji susitikimai esamai padėčiai aptarti ir
Servier
buvo išsiųsti nauji prašymai pateikti informacijos.
2013 m. gruodžio 18 d. Komisija leido
Servier
susipažinti su surinktais arba po pranešimo apie kaltinimus paskelbimo plačiau atskleistais įrodymais ir išsiuntė faktinių aplinkybių santrauką; į ją
Servier
atsakė 2014 m. sausio 31 d. Bylas nagrinėjantis pareigūnas galutinę ataskaitą pateikė 2014 m. liepos 7 d.
2014 m. liepos 9 d. Komisija priėmė Sprendimą C (2014) 4955
final
dėl procedūros pagal SESV 101 ir 102 straipsnius (byla AT.39612 – Perindoprilis (
Servier
)) (toliau – ginčijamas sprendimas), apie jį ieškovėms pranešta 2014 m. liepos 11 d.
Komisija nusprendė, kad ieškovės pažeidė, pirma, SESV 101 straipsnį, nes už kompensacinį mokestį sudarė penkias sutartis dėl taikaus susitarimo patentų srityje (ginčijamo sprendimo 1–5 straipsniai), ir, antra, SESV 102 straipsnį, nes, įsigydamos technologiją ir sudarydamos penkias sutartis dėl taikaus susitarimo, parengė ir įgyvendino antikonkurencinę strategiją, apimančią Prancūzijos, Nyderlandų, Lenkijos ir Jungtinės Karalystės perindoprilio produktų rinką ir perindoprilio VFM technologijos rinką (ginčijamo sprendimo 6 straipsnis).
Už SESV 101 straipsnio pažeidimus Komisija ieškovėms skyrė šias baudas, kurių visa suma sudarė 289727200 EUR (ginčijamo sprendimo 7 straipsnio 1–5 dalys):
–
už
Niche
sutartį 131532600 EUR kartu ir solidariai su
Biogaran
,
–
už
Matrix
sutartį 79121700 EUR,
–
už
Teva
sutartį 4309000 EUR,
–
už sutartis, sudarytas su
Krka
, 37661800 EUR,
–
už
Lupin
sutartį 37102100 EUR.
Už SESV 102 straipsnio pažeidimą Komisija ieškovėms skyrė 41270000 EUR baudą (ginčijamo sprendimo 7 straipsnio 6 dalis).
II.

Procesas ir šalių reikalavimai
2014 m. rugsėjo 21 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo šį ieškovių ieškinį.
Ieškovės Bendrojo Teismo prašo:
–
visiškai arba iš dalies panaikinti ginčijamo sprendimo 1–8 straipsnius, kiek jie su jomis susiję,
–
nepatenkinus pirmojo reikalavimo, panaikinti joms skirtas baudas arba labai reikšmingai sumažinti jų dydžius,
–
leisti joms pasinaudoti visišku ar daliniu ginčijamo sprendimo panaikinimu išnagrinėjus
Biogaran
ir kitų šio sprendimo adresačių pareikštus ieškinius,
–
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–
atmesti ieškinį,
–
priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.
2015 m. vasario 2 d. pateiktu aktu
European Federation of Pharmaceutical Industries and Associations
(EFPIA) (toliau – EFPIA arba įstojusi į bylą šalis) paprašė leisti įstoti į bylą palaikyti ieškovių reikalavimų.
Ieškovės ir Komisija paprašė užtikrinti konfidencialumą EFPIA atžvilgiu tam tikrose ieškinio, atsiliepimo į ieškinį, dubliko, tripliko, atsakymo dėl tam tikrų proceso organizavimo priemonių, pastabų dėl šių atsakymų ir ieškovių pastabų dėl įstojimo į bylą paaiškinimo dalyse.
2015 m. spalio 14 d. Bendrojo Teismo antrosios kolegijos primininko nutartimi EFPIA leista įstoti į šią bylą palaikyti ieškovių reikalavimų. Kadangi EFPIA nepateikė prieštaravimų dėl prašymų užtikrinti konfidencialumą, Bendrasis Teismas nenagrinėjo jų pagrįstumo.
Įstojusi į bylą šalis Bendrojo Teismo prašo:
–
panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek jis susijęs su ieškovėmis,
–
priteisti iš Komisijos įstojusios į bylą šalies patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Pritaikius Bendrojo Teismo procedūros reglamento 89 straipsnio 3 dalies a ir d punktuose nustatytas proceso organizavimo priemones, Komisijai pasiūlyta raštu atsakyti į klausimus ir pateikti dokumentus, susijusius būtent su Konkurenciją ribojančios veiklos ir dominavimo patariamojo komiteto konsultacija, baudos dydžio apskaičiavimu ir duomenimis apie sutartis, sudarytas su
Krka
, kurioms ginčijamame sprendime taikytas konfidencialumas. Komisija pateikė atsakymus per nustatytą terminą.
Pakeitus Bendrojo Teismo kolegijų sudėtį, teisėjas pranešėjas buvo paskirtas į devintąją kolegiją, todėl ši byla paskirta šiai kolegijai.
Atsižvelgdamas į devintosios kolegijos siūlymą ir remdamasis Procedūros reglamento 28 straipsniu Bendrasis Teismas nusprendė perduoti bylą nagrinėti išplėstinei kolegijai.
Teisėjo pranešėjo siūlymu Bendrasis Teismas nusprendė pradėti žodinę proceso dalį ir, taikydamas Procedūros reglamento 89 straipsnio 3 dalies a punkte numatytas proceso organizavimo priemones, šalims raštu pateikė klausimus, prašydamas į juos atsakyti per teismo posėdį.
2017 m. vasario 24 d. Bendrasis Teismas, remdamasis Procedūros reglamento 89 straipsnio 3 dalies e punktu, šalis iškvietė dalyvauti Bendrojo Teismo devintosios išplėstinės kolegijos pirmininko ir teisėjo pranešėjo neoficialiame susirinkime, kad būtų aptarta teismo posėdžio eigos tvarka ir konfidencialumo taikymas tam tikriems duomenims. Ieškovės ir Komisija dalyvavo šiame 2017 m. gegužės 3 d. Bendrajame Teisme vykusiame susirinkime.
Šalys buvo išklausytos ir atsakė į Bendrojo Teismo raštu ir žodžiu pateiktus klausimus per 2017 m. birželio 6–9 d. posėdį.
III.

Dėl teisės
A.

Dėl priimtinumo
1.

Dėl trečiojo reikalavimo priimtinumo
a)

Šalių argumentai
(Praleista)
b)

Bendrojo Teismo vertinimas
Remiantis suformuota jurisprudencija, ieškinių priimtinumo reikalavimai yra viešąja tvarka grindžiamas nepriimtinumo pagrindas, kurį Sąjungos teismas prireikus gali ir turi tikrinti
ex officio
(2002 m. kovo 21 d. Sprendimo Joynson / Komisija,
T‑231/99
,
EU:T:2002:84
,
punktas ir 2005 gruodžio 14 d. Sprendimo Honeywell / Komisija,
T‑209/01
,
EU:T:2005:455
,
punktas). Todėl, net jeigu Komisija tik atsakydama į Bendrojo Teismo per teismo posėdį pateiktą klausimą ginčijo ieškovių pateiktą trečiąjį reikalavimą, nors to nepadarė rašytiniuose dokumentuose, Bendrasis Teismas turi nagrinėti jo priimtinumą
ex officio
.
Remiantis Europos Sąjungos Teisingumo Teismo Statuto 21 straipsnio pirma pastraipa, taikoma procesui Bendrajame Teisme pagal to paties Statuto 53 straipsnio pirmą pastraipą ir 1991 m. gegužės 2 d. Bendrojo Teismo procedūros reglamento, taikyto ieškinio pareiškimo momentu, 44 straipsnio 1 dalies c ir d punktus, kiekviename ieškinyje turi būti nurodytas ginčo dalykas, reikalavimai ir pagrindų, kuriais remiamasi ieškinyje, santrauka. Šiuo reikalavimu siekiama, kad būtų pateikti pakankamai aiškūs ir tikslūs duomenys, kad atsakovas galėtų tinkamai gintis, o Sąjungos teismas – vykdyti teisminę kontrolę, prireikus be jokios kitos pagrindžiančios informacijos (1995 m. birželio 29 d. Sprendimo ICI / Komisija,
T‑37/91
,
EU:T:1995:119
,
punktas; 2000 m. vasario 24 d. Sprendimo ADT Projekt / Komisija,
T‑145/98
,
EU:T:2000:54
,
punktas ir 2004 m. kovo 16 d. Sprendimo Danske Busvognmænd / Komisija,
T‑157/01
,
EU:T:2004:76
,
punktas). Taigi, kaip per teismo posėdį tvirtino Komisija, ieškinyje pateikta bendro pobūdžio nuoroda į kitame, susijusioje byloje pareikštame, ieškinyje pateiktus pagrindus ir argumentus neatitinka šio reikalavimo (2011 m. kovo 24 d. Sprendimo Legris Industries / Komisija,
T‑376/06
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2011:107
,
punktas).
Vis dėlto pažymėtina, jog Sąjungos teismas galėjo nuspręsti, kad ieškinyje aiškiai nenurodyti pagrindai gali būti laikomi tinkamai nurodytais dėl to, kad padaryta nuoroda į kitoje byloje pateiktus pagrindus, jeigu ieškovas padarė nuorodą į savo rašytinius dokumentus kitoje byloje (žr. 2005 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Honeywell / Komisija,
T‑209/01
,
EU:T:2005:455
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją). Šie atvejai apėmė situacijas, kuriose šalys, pareigūnai ir jiems atstovaujantys advokatai buvo tie patys. Tačiau Bendrasis Teismas mano, kad pripažinus ieškinyje aiškiai nenurodytus pagrindus priimtinais dėl to, kad jais rėmėsi tretieji asmenys kitoje byloje, į kurią padaryta nuoroda, būtų leidžiama išvengti imperatyvių reikalavimų, nustatytų Europos Sąjungos Teisingumo Teismo Statuto 21 straipsnyje ir 1991 m. gegužės 2 d. Bendrojo Teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalyje (šiuo klausimu žr. 2005 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Honeywell / Komisija,
T‑209/01
,
EU:T:2005:455
,
ir
punktus; 2012 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Dura Vermeer Infra / Komisija,
T‑352/06
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2012:483
,
ir
punktus; 2012 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Koninklijke BAM Groep / Komisija,
T‑355/06
, nepaskelbtas Rink,
EU:T:2012:486
,
ir
punktus ir 2012 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Heijmans / Komisija,
T‑360/06
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2012:490
,
ir
punktus). Galiausiai primintina, kad kiekviena šalis pati atsako už savo pateiktų procesinių dokumentų turinį, o ši taisyklė įtvirtinta, be kita ko, 1991 m. gegužės 2 d. Procedūros reglamento 43 straipsnio 1 dalyje (šiuo klausimu žr. 1995 m. birželio 29 d. Sprendimo ICI / Komisija,
T‑37/91
,
EU:T:1995:119
,
punktą ir 2005 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Honeywell / Komisija,
T‑209/01
,
EU:T:2005:455
,
punktą). Taigi šiuo atveju nustatyta, kad ieškovės pageidauja remtis panaikinimu, kuris galbūt bus taikomas tretiesiems asmenims, todėl nenurodė nei šalių, nei jų atstovų tapatybės.
Be to, primintina, kad konkurencijos bylose kelių įmonių atžvilgiu priimtas sprendimas, nors ir priimtas bei paskelbtas kaip vienas sprendimas, laikytinas kelių individualių sprendimų, kuriuose dėl kiekvienos įmonės adresatės konstatuojamas teisės pažeidimo ar pažeidimų padarymas ir prireikus skiriama bauda, junginiu (šiuo klausimu žr. 1999 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Komisija / AssiDomän Kraft Products ir kt.,
C‑310/97 P
,
EU:C:1999:407
,
punktą ir 2002 m. spalio 15 d. Sprendimo Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. / Komisija,
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
,
punktą). Teisingumo Teismas nusprendė, kad, jei sprendimo adresatas ketina pareikšti ieškinį dėl panaikinimo, Sąjungos teismas sprendžia tik dėl su juo susijusių sprendimo dalių, o sprendimo dalys, susijusios su kitais sprendimo adresatais, nėra Sąjungos teismo sprendžiamo ginčo dalykas (1999 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Komisija / AssiDomän Kraft Products ir kt.,
C‑310/97 P
,
EU:C:1999:407
,
punktas; 2011 m. kovo 29 d. Sprendimo ArcelorMittal Luxembourg / Komisija ir Komisija / ArcelorMittal Luxembourg ir kt.,
C‑201/09 P–C‑216/09 P
,
EU:C:2011:190
,
punktas ir 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Team Relocations ir kt. / Komisija,
C‑444/11 P
, nepaskelbtas Rink,
EU:C:2013:464
,
punktas). Todėl Teisingumo Teismas iš esmės mano, kad sprendimo dėl panaikinimo pagrindas negali būti taikomas asmenims, kurie nebuvo bylos šalys, tad jų atžvilgiu bet kuriuo atveju negalėjo būti priimtas sprendimas (1999 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Komisija / AssiDomän Kraft Products ir kt.,
C‑310/97 P
,
EU:C:1999:407
,
punktas). Taigi individualaus sprendimo panaikinimas yra
erga omnes
poveikio ir taikomas visiems, tačiau, kitaip nei visuotinai taikomo akto panaikinimo atveju, juo gali pasinaudoti ne visi (žr. 2015 m. liepos 15 d. Sprendimo Emesa-Trefilería ir Industrias Galycas / Komisija,
T‑406/10
,
EU:T:2015:499
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Vis dėlto Teisingumo Teismas patikslino šį principą 2013 m. sausio 22 d. Sprendime Komisija / Tomkins (
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
,
–
punktai); jame nusprendė, kad, kai patronuojančiosios bendrovės atsakomybė kyla tik dėl patronuojamosios bendrovės atsakomybės ir šios dvi bendrovės tuo pačiu metu buvo pareiškusios ieškinius, kurių dalykas toks pats, Bendrasis Teismas nepriėmė sprendimo
ultra petita
dėl to, kad atsižvelgė į bylos, kurioje patronuojamoji bendrovė pareiškė ieškinį, baigtį, ir panaikino ginčijamą sprendimą, kiek jis susijęs su nagrinėtu laikotarpiu, patronuojančiosios bendrovės atžvilgiu, nors pastaroji ginčijo ne visą pažeidimo padarymo laikotarpį, o patronuojamoji bendrovė – visą. Vis dėlto Teisingumo Teismas nusprendė, kad norint taikyti tokį sprendimo variantą dėl baudos, skirtos patronuojančiajai bendrovei, kurios atsakomybė kyla tik dėl patronuojamosios bendrovės atsakomybės, būtina tenkinti specialius reikalavimus, be kita ko, kad abi bendrovės būtų nurodžiusios pagrindus, kurių „tas pats dalykas“, ir kad patronuojančioji bendrovė, kuri yra ieškovė, remtųsi tokiomis aplinkybėmis (šiuo klausimu žr. 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Team Relocation / Komisija,
C‑444/11 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2013:464
,
punktą).
Vis dėlto Teisingumo Teismas neapibėžė sąvokos „tas pats dalykas“, jis pateikė išsamesnę poziciją dėl klausimo, ar konkrečios aplinkybės, kaip antai nagrinėtos 2013 m. sausio 22 d. Sprendime Komisija / Tomkins (
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
), buvo susijusios su viešąja tvarka ir teismas jas turėjo nurodyti
ex officio
. Pirmiausia jis tokį sprendimą taikė tada, kai abi bendrovės ginčijo pažeidimo trukmę ir sutapo bent dalis to ginčijamo laikotarpio (2013 m. sausio 22 d. Sprendimo Komisija / Tomkins,
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
,
ir
punktai). Tačiau jis paliko galioti Bendrojo Teismo sprendimą, kuris laikėsi šios pozicijos, kai patronuojamajai bendrovei buvo sumažintas jai skirtos baudos dydis, remiantis tuo, kad netinkamai atsižvelgta į jos bendradarbiavimą pagal atleidimo nuo baudų ar jų sumažinimo tvarką, nuspręsdamas, kad tuo atveju patronuojančioji bendrovė subsidiariai prašė sumažinti solidariai su ja patronuojamajai bendrovei skirtos baudos dydį ir kad tam tikrais jos pateiktais pagrindais „siekta būtent pagrįsti tokį sumažinimą“ (2013 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Alliance One International / Komisija,
C‑679/11 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2013:606
,
–
punktai). Galiausiai 2015 m. rugsėjo 17 d. Sprendime Total / Komisija (
C‑597/13 P
,
EU:C:2015:613
,
–
punktai) Teisingumo Teismas iš dalies pakeitė Bendrojo Teismo sprendimą, nes dėl patronuojančiosios bendrovės priimtame sprendime nebuvo atsižvelgta į jos patronuojamajai bendrovei sumažintą baudą kitame tą pačią dieną priimtame sprendime dėl Komisijos taikyto baudos apskaičiavimo metodo nustatant dauginimo koeficientą už pažeidimo trukmę. Vis dėlto patronuojančioji bendrovė nesirėmė tokiu pagrindu (nors ji ginčijo pažeidimo trukmę) ir Bendrojo Teismo neprašė sumažinti jai skirtos baudos dydžio, jeigu ta bauda bus sumažinta jos patronuojamajai bendrovei.
Šiuo atveju
Biogaran
,
Servier
patronuojamoji bendrovė, taip pat pareiškė ieškinį (byla, kurioje jau priimtas Sprendimas
Biogaran / Komisija
(T‑677/14)) dėl ginčijamo sprendimo 1, 7 ir 8 straipsnių. Tačiau, kaip per teismo posėdį priminė Komisija, šiuo atveju nagrinėjamos aplinkybės skiriasi nuo nagrinėtų byloje, kurioje priimtas 2013 m. sausio 22 d. Sprendimas Komisija / Tomkins (
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
), ir vėlesnėje jursiprudencijoje būtent tuo, kad ieškovių atsakomybė kyla ne tik dėl jų patronuojamosios bendrovės
Biogaran
atsakomybės (ginčijamo sprendimo 3006–3013 konstatuojamosios dalys). Be to, bet kuriuo atveju byloje, kurioje jau priimtas Sprendimas
Biogaran / Komisija
(T‑677/14),
Biogaran
pareikštas ieškinys atmestas, todėl ieškovių prašymas dėl galimybės pasinaudoti
Biogaran
naudai galimu taikyti panaikinimu neperspektyvus.
Ieškovės tvirtino ir tai, kad jos turėtų galėti pasinaudoti galimu kitai ginčijamo sprendimo adresatei taikytinu panaikinimu, kad „būtų išvengta skirtingo teisiniu ir faktiniu požiūriu tapačių situacijų vertinimo“. Tiek vienodo požiūrio principas, tiek „bendra nuoseklumo pareiga“ reikalauja laikytis šio požiūrio.
Šiuo klausimu primintina, kad vienodo požiūrio principas yra bendrasis Sąjungos teisės principas, įtvirtintas Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 20 ir 21 straipsniuose, ir pagal jį reikalaujama, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos – vienodai, jei toks vertinimas negali būti objektyviai pagrįstas (žr. 2010 m. rugsėjo 14 d. Sprendimą Akzo Nobel Chemicals ir Akcros Chemicals / Komisija ir kt.,
C‑550/07 P
,
EU:C:2010:512
,
ir
punktai ir juose nurodyta jurisprudencija). Tačiau konkurencijos bylose kelių įmonių atžvilgiu priimtas sprendimas, nors ir priimtas bei paskelbtas kaip vienas sprendimas, laikytinas kelių individualių sprendimų, kuriuose dėl kiekvienos įmonės adresatės konstatuojamas teisės pažeidimo ar pažeidimų padarymas ir prireikus skiriama bauda, junginiu (žr. šio sprendimo 92 punktą). Taigi
a priori
, išskyrus išimtis, šių įmonių padėtis skiriasi. Todėl vienodo požiūrio principas lemia tai, kad Sąjungos teismas negali nukrypti nuo reikalavimų priimtinumą reglamentuojančių procesinių normų, vienai konkurencijos teisės srityje priimto sprendimo įmonei adresatei leisdamas pasinaudoti panaikinimu, kuris taikytas kitai to sprendimo adresatei, remdamasis tik pastarosios nurodytais pagrindais.
Be to, Bendrojo Teismo pareiga motyvuoti sprendimus negali būti taip išplėsta, kad jis turėtų vienoje byloje priimtą sprendimą pateisinti, atsižvelgdamas į kitą sprendimą, priimtą kitoje jo nagrinėtoje byloje, net jeigu ji susijusi su tuo pačiu sprendimu (šiuo klausimu žr. 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Team Relocation / Komisija,
C‑444/11 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2013:464
,
punktą).
Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog ieškovių trečiasis reikalavimas, kuriuo jos siekia pasinaudoti galimu kitoms ginčijamo sprendimo adresatėms pritaikytu panaikinimu, remdamosi šių pateiktais pagrindais, nepriimtinas. Jeigu šis reikalavimas būtų priimtinas, šiuo atveju jis turėtų būti atmestas kaip nepagrįstas, nes ieškovės savo naudai negali pagrįstai remtis, kaip tai matyti iš šio sprendimo 92–98 punktų, kitų ginčijamo sprendimo adresačių naudai priimtu sprendimu.
2.

Dėl tam tikrų ieškinio priedų priimtinumo
a)

Šalių argumentai
(Praleista)
b)

Bendrojo Teismo vertinimas
Visų pirma, Komisija teigia, jog ieškinio A 2 ir A3 priedai nepriimtini, remiantis
iura novit curia
principu. Priedai turi tik įrodomąją ir pagalbinę reikšmę, jais negali būti naudojamasi, siekiant remtis Sąjungos teisės norma ar ją aiškinti; tai gali daryti tik Bendrasis Teismas. Komisija remiasi 2011 m. liepos 5 d. Sprendimu Edwin / OHMI (
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
,
punktas) ir 2013 m. kovo 20 d. Sprendimu El Corte Inglés / OHMI – Chez Gerard (CLUB GOURMET) (
T‑571/11
,
EU:T:2013:145
,
punktas), kuriuose nurodyta, kad
iura novit curia
principas taikomas tik Sąjungos teisei, o ne nacionalinei teisei. Primintina, jog šis principas reiškia, kad teisės akto turinį nustato tik teismas, o ne šalys. Jurisprudencijoje šis principas taikytas siekiant akcentuoti, kad, nors nagrinėdamas šalių apibrėžtą ginčą Sąjungos teismas turi nuspręsti tik dėl šalių prašymo, jis neturi apsiriboti tik jų nurodytais argumentais, pateiktais reikalavimams pagrįsti, antraip teismui kartais galėtų prireikti grįsti savo sprendimą klaidingais teisiniais vertinimais (2004 m. rugsėjo 27 d. Nutarties UER / M6 ir kt.,
C‑470/02 P
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2004:565
,
punktas; 2006 m. birželio 13 d. Nutarties Mancini / Komisija,
C‑172/05 P
,
EU:C:2006:393
,
punktas; 2010 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Švedija ir kt. / API ir Komisija,
C‑514/07 P, C‑528/07 P ir C‑532/07 P
,
EU:C:2010:541
,
punktas ir 2010 m. liepos 8 d. Sprendimo Komisija / Putterie-De-Beukelaer,
T‑160/08 P
,
EU:T:2010:294
,
punktas). Be to, remiantis šiuo principu, aiškinant teisės akto turinį netaikomas principas, pagal kurį šalys gali laisvai apibrėžti ginčo dalyką, todėl Sąjungos teismas neprivalo atskleisti šalims savo aiškinimo, kad jos šiuo klausimu galėtų pateikti savo nuomonę (žr. 2009 m. spalio 5 d. Sprendimo Komisija / Roodhuijzen,
T‑58/08 P
,
EU:T:2009:385
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją), tačiau teismas turi vykdyti pareigą šalims suteikti galimybę žinoti tiek faktines, tiek teisines bylos aplinkybes, nuo kurių priklauso bylos baigtis, ir pagal rungimosi principą dėl jų pareikšti savo poziciją (2009 m. gruodžio 2 d. Sprendimo Komisija / Airija ir kt.,
C‑89/08 P
,
EU:C:2009:742
,
punktas). Vis dėlto šis principas nereiškia, kad su Sąjungos teisės aiškinimu susiję ieškinio priedai nepriimtini.
Be to, Komisijos nurodytas nepriimtinumas, atrodo, motyvuotas faktu, kad abiejuose nagrinėjamuose prieduose pateiktos ieškovių naudai priimtos advokatų F. G. Jacobs ir F. Macken nuomonės, tačiau gerai žinoma, kad jie yra buvę Europos Sąjungos Teisingumo Teismo nariai. Per teismo posėdį paklausta, ar ginčydama taip pateiktų teisinių nuomonių priimtinumą Komisija ketino remtis tuo, kad šie buvę Teisingumo Teismo nariai pažeidė savo pareigas, nustatytas Europos Sąjungos Teisingumo Teismo narių ir buvusių narių elgesio kodekse (
OL C 223, 2007, p. 1
), konkrečiai – šio Elgesio kodekso 6 straipsnyje, susijusiame su narių įsipareigojimu baigus eiti savo pareigas, Komisija atsakė, kad tokio ketinimo neturėjo. Bendrasis Teismas tai pažymėjo posėdžio protokole.
Subsidiariai Komisija tvirtino, kad, remiantis jurisprudencija, ieškinio priede pateikta teisinė nuomonė priimtina tik tiek, kiek ja siekiama pagrįsti ir papildyti esminius elementus, kurie turi būti pateikti ieškinyje, jeigu atitinkamos pridėtų dokumentų pastraipos pažymėtos ir nurodytos ieškinyje. Tačiau šiuo atveju, kiek tai susiję su tam tikrais pagrindais, ieškinio A2 ir A3 priedų tekstas ar juose nurodyti argumentai susiję su esme, o galbūt tai net ieškovių argumentų visuma.
Šiuo klausimu primintina, kad, atsižvelgiant į šio sprendimo 90 punkte nurodytą jurisprudenciją, remiantis Europos Sąjungos Teisingumo Teismo Statuto 21 straipsnio pirma pastraipa ir 1991 m. gegužės 2 d. Bendrojo Teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktu, kiekviename ieškinyje turi būti nurodytas ginčo dalykas, reikalavimai ir pagrindų, kuriais remiamasi ieškinyje, santrauka, ir tam, kad ieškinys būtų priimtinas, reikia, kad svarbiausios faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis jis pagrįstas, būtų bent jau trumpai, bet nuosekliai ir suprantamai nurodytos pačiame ieškinio tekste.
Nors ieškinio turinys specifiniais klausimais gali būti pagrįstas ir papildytas pateikiant nuorodas į prie jo pridėtų dokumentų ištraukas, bendroji nuoroda į kitus dokumentus, netgi ieškinio priedus, negali kompensuoti pagrindinių teisinių argumentų nebuvimo, kurie pagal primintas nuostatas turi būti nurodyti pačiame ieškinyje. Be to, Bendrasis Teismas neprivalo prieduose ieškoti ir nustatyti pagrindų ir argumentų, kuriuos jis galėtų laikyti pagrindžiančiais ieškinį, nes priedai atlieka tik įrodomąją ir pagalbinę funkciją (žr. 2007 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Microsoft / Komisija,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Todėl šiuo atveju Bendrasis Teismas gali atsižvelgti į ieškinio A2 ir A3 priedus tik tiek, kiek jie pagrindžia arba papildo pagrindus arba argumentus, aiškiai nurodytus ieškinyje, ir tik tais atvejais, kai Bendrasis Teismas gali tiksliai nustatyti, kurios konkrečiai iš juose nurodytų aplinkybių pagrindžia arba papildo šiuos pagrindus arba argumentus (2007 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Microsoft / Komisija,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
,
punktas).
Konkrečiau kalbant apie ieškinio A2 priedą, reikia konstatuoti, kad, priešingai, nei teigė Komisija, esminiai ieškovių argumentai iš tikrųjų pateikti ieškinio tekste ir kad šiame priede nurodytos aplinkybės tik konkrečiais klausimais pagrindžia ir papildo ieškinio tekste nurodytus pagrindus ir argumentus, o Bendrasis Teismas nesunkiai gali juos surasti.
Kiek tai susiję su ieškinio 103 punktu, jame ieškovės nurodė, jog ginčijamame sprendime pripažinta, kad konkurentų taikiais susitarimais, susijusiais su ginčais dėl patentų, apskritai siekta teisėto tikslo ir kad tam tikros valstybės narės skatino naudotis taikiais susitarimais. Ieškinio A2 priedo 24 punkte, į kurį padaryta nuoroda ieškinio 103 punkte, taip pat nurodyta, kad taikūs susitarimai dėl ginčų yra svarbus viešasis interesas, kad daugybėje nacionalinės teisės sistemų jie skatinami, netgi reikalaujama mėginti siekti taikaus susitarimo, kad būtų galimybė kreiptis į teismą, ir kad ginčijamas sprendimas tiek, kiek juo ribojama teisė sudaryti taikų susitarimą dėl ginčo, prieštarauja šiai politikai ir lemia nereikalingas šalių ir teismų patiriamas išlaidas. Kadangi ieškovės ieškinio A2 priedo 24 punkte nurodė argumentus, kurie tik pagrindžia ir papildo ieškinio tekste aiškiai nurodytas aplinkybes, šie argumentai priimtini.
Kiek tai susiję su ieškinio 29 ir 818 punktais, dėl kurių Komisija tvirtino, kad ieškovės tik padarė nuorodą į advokato F. G. Jacobs nuomonę, pažymėtina, kad ieškinio 816–822 punktuose ieškovės išsamiai nurodė motyvus, dėl kurių Komisija, jų nuomone, negalėjo joms skirti baudos, nes ji laikėsi neįprastos ir nenuspėjamos pozicijos, ir kad ieškinio A2 priedo 70 ir 76 punktuose šiuo klausimu nepateikta naujų argumentų ar samprotavimų.
Kiek tai susiję su ieškinio 147 punktu, kuriame ieškovės nurodė, kad požiūris, kurį jos siūlo taikyti siekiant nustatyti SESV 101 straipsniui prieštaraujančias sutartis dėl taikaus susitarimo, nuosekliai atitinka poziciją, kurios laikytasi 2013 m. birželio 17 d.
Supreme Court of the United States
(Jungtinių Amerikos Valstijų Aukščiausiasis Teismas) sprendime
Federal Trade Commission prieš Actavis
(570 U. S. (2013); toliau – Sprendimas
Actavis
), reikia konstatuoti, kad šio punkto 153 išnašoje padaryta nuoroda į ieškinio A2 priedo 32 ir 33 punktus. Šio priedo 32 punkte ieškovės tik pagrindė šį argumentą, o šio priedo 33 punkte jos tik tvirtina, kad Sprendimo
Actavis
taikymo sritis negali būti ribojama tik nacionalinio konteksto, nesusijusio su Sąjungos teise, ir kad
Supreme Court of the United States
(Jungtinių Amerikos Valstijų Aukščiausiasis Teismas) nuomonė verta ypatingos pagarbos, turint omenyje jo reputaciją ir patirtį konkurencijos teisės srityje. Todėl šie argumentai priimtini.
Kiek tai susiję su ieškinio A3 priedu, reikia konstatuoti, kad, kaip tvirtino Komisija, nors ieškinio 11 punkte ieškovės teigia, jog Komisijos požiūris į intelektinės nuosavybės teises nėra neutralus, vis dėlto jos tik daro nuorodą į ieškinio A3 priedo 8, 15, 31, 34 ir 41 punktus, kuriuose F. Macken plėtoja argumentus, susijusius su būtinumu atskirti skirtingas intelektinės nuosavybės sritis dėl to, kad patentų monopolio suteikimas kompensuoja tai, kad Komisija ginčijamame sprendime visuomenei atskleidė išradimą, klaidingai vartojo rinkos išimtinumo sąvoką ir neteisingai aiškino EPK. Todėl šie argumentai nepriimtini, išskyrus argumentą, susijusį su aplinkybe, kad patentų monopolio suteikimas yra kompensacija už išradimo atskleidimą visuomenei. Iš tikrųjų ieškinio 67 punkte ieškovės užsimena apie tai, kad Komisija „visiškai ignoravo šį esminį patentų aspektą, t. y. jų paskelbimą, siekiant paskleisti išradimus“.
Be to, ieškinio 68 punkte ieškovės tvirtino, kad Komisija cituodama iškraipė
Court of Appeal (England & Wales) (Civil division)
(Apeliacinis teismas (Anglija ir Velsas), Civilinių bylų skyrius) teisėjo teiginius, pateiktus 2008 m. gegužės 9 d. Sprendime, kuriuo atmestas
Servier
pateiktas apeliacinis skundas dėl
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court)
(Aukštasis Teisingumo Teismas (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius, Jungtinė Karalystė (patentų kolegija)) sprendimo, ir kaltina Komisiją, kad ji neatsižvelgė į profesoriaus S. pranešimą šiuo klausimu, pateiktą atsiliepime į pranešimą apie kaltinimus. Be to, jos daro nuorodą į ieškinio A3 priedo 113–117 punktus. Šiuose punktuose F. Macken ne tik papildė ar išplėtojo šiuos argumentus, bet ir pateikė argumentus, susijusius su tuo, kad Komisija neteisingai naudojo įrodymus, kuriais remdamasi padarė išvadą dėl patento 947 negaliojimo. Taigi ji plėtoja argumentus, kuriais siekiama paneigti Komisijos aiškinimą dėl ieškovės direktorės patentų klausimais parodymų, nurodytų ginčijamo sprendimo 127 ir 185 konstatuojamosiose dalyse,
Krka
teisės patarėjo parodymų, nurodytų to sprendimo 883 konstatuojamojoje dalyje, ir
Krka
direktoriaus, atsakingo už pardavimą Vakarų Europoje, parodymų, nurodytų to paties sprendimo 895 konstatuojamojoje dalyje. Todėl šie argumentai nepriimtini.
Kiek tai susiję su ieškinio 76 punktu, reikia konstatuoti, kad, kaip akcentuoja Komisija, nors ieškovės ieškinio 79 išnašoje paminėjo, jog oficialių pranešimų siuntimas buvo teisėtas, jos tik padarė nuorodą į ieškinio A3 priedo 58–67 punktus, kad nurodytų motyvus, leidžiančius konstatuoti, kad toks siuntimas teisėtas. Taigi ieškinio A3 priede dėl šio klausimo pateikti argumentai nepriimtini.
Ieškinio 103 punkte ieškovės tik nurodė, jog ginčijamame sprendime pripažinta, kad konkurentų taikiais susitarimais, susijusiais su ginčais dėl patentų, apskritai siekta teisėto tikslo ir kad tam tikros valstybės narės skatino naudotis taikiais susitarimais. Tačiau ieškinio A3 priedo 50–54 punktuose, į kuriuos daroma nuoroda ieškinio 103 punkte (113 išnaša), Komisija kaltinama tuo, kad nepakankamai įvertino pasaulyje taikomą taikių susitarimų praktiką, kuri išsamiai aptarta.
Dubliko 46 punkte ieškovės tvirtino, jog idėja, pagal kurią būtų geriau, jeigu dėl kiekvieno ginčo būtų priimtas teismo sprendimas, „prieštarauja šiuolaikiniams apmąstymams apie teismo procesą“, darydamos nuorodą į ieškinio A3 priedo 112 punktą, kuriame nurodyta, kad Komisijos požiūris prieštarauja 2008 m. gegužės 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvai 2008/52/EB dėl tam tikrų mediacijos civilinėse ir komercinėse bylose aspektų (
OL L 136, 2008, p. 3
). Kadangi šie argumentai viršija tai, ko reikia ieškinio tekste aiškiai nurodytoms aplinkybėms pagrįsti ar papildyti, jie nepriimtini.
Galiausiai ieškinio 262 punkte ieškovės, darydamos nuorodą į ieškinio A3 priedo 90 punktą, nurodė, kad bendrovei
Teva
buvo labai svarbu figūruoti tarp pagrindinių generinių vaistų bendrovių, galinčių patekti į Jungtinės Karalystės rinką. Tačiau, priešingai, nei teigė Komisija, šiame ieškinio A3 priedo punkte ieškovės tik pagrindė ir papildė šį teiginį, nurodydamos priežastis, dėl kurių generinių vaistų bendrovė suinteresuota patekti į rinką, tik jeigu ji yra tarp pirmaujančių. Todėl ieškinio A3 priede šiuo klausimu pateikti argumentai priimtini.
B.

Dėl esmės
1.

Dėl nešališkumo principo ir teisės į gerą administravimą pažeidimo
a)

Šalių argumentai
(Praleista)
b)

Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia pažymėtina, kad viena iš Sąjungos teisės administracinėse procedūrose suteikiamų garantijų yra Pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnyje įtvirtintas gero administravimo principas, su kuriuo glaudžiai susijusi kompetentingos institucijos pareiga kruopščiai ir nešališkai ištirti visas svarbias bylos aplinkybes (2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Atlantic Container Line ir kt. / Komisija,
T‑191/98 ir T‑212/98–T‑214/98
,
EU:T:2003:245
,
punktas ir 2012 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Shell Petroleum irkt. / Komisija,
T‑343/06
,
EU:T:2012:478
,
punktas). Šis nešališkumo reikalavimas apima, pirma, subjektyvų nešališkumą, reiškiantį, kad nė vienas bylą nagrinėjantis atitinkamos institucijos pareigūnas neturi reikšti šališkumo ar asmeninio palankumo, ir, antra, objektyvų nešališkumą, reiškiantį, kad institucija turi suteikti pakankamas garantijas, kad neliktų jokių teisėtų abejonių dėl šališkumo (žr. 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Ziegler / Komisija,
C‑439/11 P
,
EU:C:2013:513
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Reikia priminti, kad Komisijos negalima laikyti „teismu“, kaip jis suprantamas pagal 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 6 straipsnį, ir kad būtent Pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnyje, o ne jos 47 straipsnyje reglamentuojama Komisijos vykdoma administracinė procedūra dėl kartelių (žr. 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Ziegler / Komisija,
C‑439/11 P
,
EU:C:2013:513
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Ieškovės remiasi dviem Europos Žmogaus Teisių Teismo (toliau – EŽTT) sprendimais. Pirma, ieškovės remiasi 2008 m. kovo 25 d. EŽTT sprendimu
Vitan prieš Rumuniją
(CE:ECHR:2008:0325JUD 004208402), susijusiu su nekaltumo prezumpcija, įtvirtinta EŽTK 6 straipsnio 2 dalyje, kuriame EŽTT konstatavo šios nuostatos pažeidimą, nes ikiteisminį tyrimą vykdantis prokuroras, kalbėdamas per spaudos konferenciją, tvirtino, kad pareiškėjas kaltas dėl prekybos poveikiu, nors jo kaltė dar nebuvo teisiškai įrodyta, „neįvertino savo teiginių ir neatsižvelgė į pareiškėjo atžvilgiu vykdomo proceso kontekstą“ (70 ir 71 punktai). Šiuo klausimu svarbu priminti, kad, remiantis EŽTT jurisprudencija, nekaltumo prezumpciją gali pažeisti ne tik teisėjas ar teismas, bet ir kitos viešosios valdžios institucijos, kad reikia akcentuoti valstybės atstovų pareiškimuose, pateikiamuose, kol asmuo dar nenuteistas ir nepripažintas kaltu už pažeidimą, vartojamų žodžių parinkimo svarbą ir kad taikant EŽTK 6 straipsnio 2 dalį svarbi tikroji atitinkamų pareiškimų prasmė, o ne jų žodinė išraiška (žr. 2011 m. kovo 15 d. EŽTT sprendimo
Begu prieš Rumuniją
, CE:ECHR:2011:0315JUD 002044802, 126 punktą ir nurodytą jurisprudenciją). Vis dėlto EŽTT pripažino, kad, atsižvelgiant į saviraiškos laisvę garantuojantį EŽTK 10 straipsnį, EŽTK 6 straipsnio 2 dalis negali kliudyti valstybės institucijoms informuoti visuomenę apie tiriamas baudžiamąsias bylas, tačiau reikalaujama, kad jos tai darytų su visomis išlygomis ir atsargumu, kurie yra būtini laikantis nekaltumo prezumpcijos (1995 m. vasario 10 d. EŽTT sprendimo
Allenet de Ribemont prieš Prancūziją
, CE:ECHR:1995:0210JUD 001517589, 38 punktas).
Antra, ieškovės remiasi 1999 m. rugsėjo 16 d. EŽTT sprendimu
Buscemi prieš Italiją
(CE:ECHR:1999:0916JUD 002956995), kuriame EŽTT konstatavo EŽTK 6 straipsnio 1 dalies ir kiekvieno asmens teisės į tai, kad jo bylą teisingai išnagrinėtų nepriklausomas ir nešališkas teismas, pažeidimą, nes teismo pirmininkas viešai vartojo žodžius, leidžiančius suprasti, kad jis pareiškėjo bylą vertino neigiamai, prieš pirmininkaudamas teisminei institucijai, turėjusiai nagrinėti jo bylą (68 ir 69 punktai). Beje, tame sprendime EŽTT priminė, kad spręsdamos bylas teisminės institucijos turi būti ypač diskretiškos, kad užtikrintų teismo nešališkumą, ir kad dėl šio diskretiškumo jos neturi naudotis spauda, net siekdamos atsakyti į provokacijas (67 punktas). Tačiau primintina, kad Komisijos negalima laikyti „teismu“, kaip jis suprantamas pagal EŽTK 6 straipsnį (žr. šio sprendimo 119 straipsnį).
Be to, ieškovės remiasi 2008 m. liepos 8 d. Sprendimu Franchet ir Byk / Komisija (
T‑48/05
,
EU:T:2008:257
,
–
punktai), kuriame Bendrasis Teismas, nagrinėdamas ieškinį dėl žalos atlyginimo, konstatavo, kad Europos kovos su sukčiavimu tarnyba (OLAF) pažeidė nekaltumo prezumpcijos ir gero administravimo principus, nesilaikė konfidencialumo pareigos, nes dėl jos veiksmų spaudoje buvo išplatinti jautrūs vykdytų tyrimų faktiniai duomenys ir nurodyta, kad ieškovai galėjo įvykdyti „[Sąjungos] lėšų iššvaistymą stambiu mastu“ (216 punktas).
Beje, Bendrasis Teismas jau yra nusprendęs dėl nešališkumo pareigos ir gero administravimo principo, kurių Komisija turi laikytis nagrinėdama bylas konkurencijos teisės srityje. 2002 m. kovo 20 d. Sprendime ABB Asea Brown Boveri / Komisija (
T‑31/99
,
EU:T:2002:77
,
–
punktai) Bendrasis Teismas atmetė pagrindą, susijusį su gero administravimo principo pažeidimu, kai Komisijoje vykstant žodiniam bylos nagrinėjimui dėl ieškovės Komisijos pareigūnas, atsakingas už bylos, kurioje priimtas ginčijamas sprendimas, nagrinėjimą, pateikė pastabą, kuria šaipomasi iš jos reputacijos, ir daugybę tendencingų klausimų dėl aplinkybių, kurių ji nebeginčijo, ir per konkurencijos teisės klausimams skirtą konferenciją, vykusią prieš tai, kai Komisija priėmė sprendimą, tas pats pareigūnas kalbėdamas pavartojo ieškovės veiklą diskredituojančią citatą. Iš tikrųjų pripažindamas, kad šios pastabos rodo už bylos nagrinėjimą atsakingos grupės nario nederamą elgesį ir kalbą, ir primindamas, jog Komisijos konkurencijos generalinio direktorato generalinis direktorius ieškovės atsiprašė po šios konferencijoje pateiktos pastabos, Bendrasis Teismas nusprendė, kad šios pastabos nesukėlė abejonių dėl rūpestingumo ir nešališkumo, kurių paisydama Komisija atliko nagrinėjamo pažeidimo tyrimą, ir kad tik dėl vieno iš grupės, atsakingos už bylos nagrinėjimą, narių elgesio, dėl kurio buvo apgailestaujama, nebuvo pakenkta Komisijos narių kolegijos priimto sprendimo teisėtumui.
Kiek tai susiję su Komisijos kartu vykdomomis ir pažeidimo tyrimo, ir sankcijų skyrimo funkcijomis, Teisingumo Teismas nusprendė, kad tai savaime nepažeidžia EŽTK 6 straipsnio, kaip jį išaiškino EŽTT (šiuo klausimu žr. 2013 m. liepos 18 d. Sprendimo Schindler Holding ir kt. / Komisija,
C‑501/11 P
,
EU:C:2013:522
,
ir
punktus), o Bendrasis Teismas nusprendė, kad tai nėra nešališkumo reikalavimo pažeidimas (šiuo klausimu žr. 2012 m. birželio 27 d. Sprendimo Bolloré / Komisija,
T‑372/10
,
EU:T:2012:325
,
–
punktus). Vis dėlto tyrimo ir sankcijų skyrimo funkcijų neatskyrimas Komisijos tarnybose reikalauja ypatingos šios institucijos narių atsakomybės, ypač už konkurenciją atsakingo Komisijos nario atsakomybės, t. y. jie turi išlikti nešališki atlikdami tyrimą ir vykdydami tyrimo procedūras, nes, užbaigę tas procedūras, jie turi įgaliojimus atitinkamoms įmonėms skirti sankcijas.
Bendrasis Teismas, be kita ko, nusprendė, kad Komisijos teiginys dėl jos pozicijos, kad antikonkurencinio kartelio nariai dėl su procedūra susijusių priežasčių neišvengtų sankcijų pagal Sąjungos teisę, yra ne šališkumo principo pažeidimas, o paprastas aiškaus noro išsakymas, kuris visiškai atitinka Komisijos uždavinį kiekvienu konkrečiu atveju šalinti konstatuotus procedūros pažeidimus, kad nebūtų susilpnintas Sąjungos konkurencijos teisės veiksmingumas (2012 m. birželio 27 d. Sprendimo Bolloré / Komisija,
T‑372/10
,
EU:T:2012:325
,
ir
punktai).
Be to, primintina, kad Sąjungos teismas, atmesdamas pagrindą, susijusį su teisės į teisingą bylos nagrinėjimą ar gero administravimo principo pažeidimu, dėl Komisijos ar jos pareigūnų viešai išsakytų pozicijų per administracinę procedūrą jau rėmėsi tuo, kad nė viena bylos medžiagos aplinkybė neleido daryti prielaidos, kad ginčijamas sprendimas nebūtų priimtas ar jo turinys būtų kitoks, jei ginčijami veiksmai nebūtų atlikti (šiuo klausimu žr. 1975 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Suiker Unie ir kt. / Komisija,
40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ir 114/73
,
EU:C:1975:174
,
punktą ir1994 m. liepos 7 d. Sprendimo Dunlop Slazenger / Komisija,
T‑43/92
,
EU:T:1994:79
,
punktą). Remiantis jurisprudencija, ieškovė turi pateikti bent tokią išvadą patvirtinančias nuorodas (2006 m. kovo 15 d. Sprendimo BASF / Komisija,
T‑15/02
,
EU:T:2006:74
,
punktas).
Svarbu priminti ir tai, kad SESV 250 straipsnyje įtvirtintas Komisijos veiklai taikomas kolegialumo principas grindžiamas Komisijos narių lygybe dalyvaujant priimti sprendimą ir, be kita ko, reiškia, kad sprendimai svarstomi bendrai ir visi kolegijos nariai politiniu lygiu yra kartu atsakingi už visus priimtus sprendimus. Tai ypač taikoma aktams, tiesiogiai vadinamiems sprendimais, kuriuos Komisija priima dėl įmonių, siekdama užtikrinti konkurencijos taisyklių laikymąsi, ir kurių tikslas yra konstatuoti šių taisyklių pažeidimą, nustatyti įpareigojimus šioms įmonėms ir skirti joms pinigines sankcijas. Kadangi sprendimo rezoliucinė ir motyvuojamoji dalys sudaro nedalomą visumą, tik kolegija, vadovaudamasi kolegialumo principu, gali priimti ir vieną, ir kitą dalis (2012 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Heijmans Infrastructuur / Komisija,
T‑359/06
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2012:489
,
ir
punktai). Beje, valstybės pagalbos srityje Bendrasis Teismas nusprendė, kad vieno Komisijos nario, atsakingo už konkurencijos klausimus, pareikšta nuomonė dėl vykdomos procedūros, atsižvelgiant į tai, kad ji visiškai asmeniška ir diskretiška, priskiriama tik šiam nariui ir iš anksto nelemia pozicijos, kurios laikysis Komisijos narių kolegija procedūros pabaigoje (1999 m. liepos 8 d. Sprendimo Vlaamse Televisie Maatschappij / Komisija,
T‑266/97
,
EU:T:1999:144
,
ir
punktai). Be to, negali būti preziumuojama, kad Komisijos narių vertinimo laisvė priklauso nuo netinkamo solidarumo su savo kolega, atsakingu už konkurencijos bylas, jausmo (2006 m. kovo 15 d. Sprendimo BASF / Komisija,
T‑15/02
,
EU:T:2006:74
,
punktas).
Dėl objektyvaus nešališkumo, susijusio su tuo, kad institucija turi suteikti pakankamas garantijas, kad neliktų jokių teisėtų abejonių, pažymėtina, jog Komisija, kaip ji patikslino per teismo posėdį, atsakydama į Bendrojo Teismo klausimą, priėmė kelis vidinius teisės aktus, pagal kuriuos ji įpareigota viešai bendraudama laikytis tam tikrų taisyklių. Visų pirma 2011 m. priimto Komisijos narių elgesio kodekso (C(2011) 2904)) 1.7 straipsnyje nustatyta, kad, remdamiesi kolegialumo principu, Komisijos nariai neteikia jokių komentarų, kurie leistų suabejoti Komisijos priimtu sprendimu, ir neatskleidžia to, kas pasakyta per Komisijos posėdžius. Be to, 2000 m. spalio 17 d. Komisijos sprendimo 2000/633/EB, EAPB, Euratomas, kuriuo keičiama vidaus darbo tvarka (
OL L 267, 2000, p. 63
), priede, pavadintame „Komisijos darbuotojų gero administracinio elgesio bendraujant su visuomene kodeksas“, nurodyta, kad, „norėdami teikti kokybiškas paslaugas, Komisija ir jos darbuotojai turi būti mandagūs, objektyvūs ir nešališki“, o to priedo 2 punkte, susijusiame su objektyvumu ir nešališkumu, – kad „darbuotojų elgesys visada turi būti objektyvus ir nešališkas, jis turi atitikti [Sąjungos] interesus ir tarnauti visuomenės gerovei“ ir kad „darbuotojai veikia savarankiškai, atsižvelgdami į Komisijos nustatytą politiką, jų elgesio niekada negali lemti asmeniniai ar nacionaliniai interesai arba politinis spaudimas“. 2010 m. birželio 28 d. priimtame Konkurencijos GD elgesio ir vientisumo kodekse darbuotojams rekomenduojama, kiek tai susiję su saviraiškos laisve, vengti kalbėti apie bylą, dėl kurios Komisija dar nėra nustačiusi oficialios pozicijos, o kiek tai susiję su bendravimu su visuomenės informavimo priemonėmis, – vengti kalbėti apie bylą, dėl kurios dar vyksta tyrimas ir Komisija dar nėra nustačiusi oficialios pozicijos.
Ieškovės tvirtina, kad Europos ombudsmenas jau yra konstatavęs netinkamo administravimo atvejį, susijusį su tuo pačiu už konkurenciją atsakingu Komisijos nariu, vykdžiusiu pareigas priimant ginčijamą sprendimą, nes jis, kaip šioje byloje, viešai pateikė teiginius, leidžiančius suprasti, kad jau padarė išvadą, nors tyrimas dar nebuvo baigtas.
Šiuo klausimu primintina, kad Europos ombudsmeno išvados dėl „netinkamo administravimo veiksmo“ egzistavimo nesaisto Sąjungos teismų ir yra tik vienas iš požymių, kad atitinkama institucija iš esmės pažeidė gero administravimo principą. Iš tiesų galimybė pateikti skundą Europos ombudsmenui, kuris neturi įgaliojimų priimti privalomus sprendimus, yra Sąjungos piliečiams suteikta neteisminė ieškinio pareiškimo Sąjungos teismuose alternatyva, kuri atitinka specialius kriterijus ir jos paskirtis nebūtinai yra ta pati kaip kreipimosi į teismą (2007 m. spalio 25 d. Sprendimo Komninou ir kt. / Komisija,
C‑167/06 P
,
EU:C:2007:633
,
punktas). Taigi
a fortiori
Europos ombudsmeno pateikiamas Sąjungos teisės aiškinimas negali saistyti Sąjungos teismų.
Šiuo atveju, kiek tai susiję su subjektyviu šališkumu, dėl aplinkybės, kad už bylą atsakingas atitinkamos institucijos narys neturi rodyti šališkumo ar išankstinio asmeninio nusistatymo, ieškovės kaltina Komisijos narius, paeiliui buvusius atsakingais už konkurenciją, t. y. N. Kroes ir J. Almunia, tuo, kad jie tris kartus viešai kalbėjo apie su jomis susijusį tyrimą vykstant administracinei procedūrai. Kaip ieškovės pabrėžė per teismo posėdį, šie du Komisijos nariai, kurie dar ėjo pareigas Komisijoje tuo metu, kai buvo priimamas ginčijamas sprendimas, dalyvavo jo priėmimo procese ir skirtingais laikotarpiais buvo tiesiogiai atsakingi už bylos nagrinėjimą. Beje, ginčijamą sprendimą pasirašė J. Almunia.
Pirma, iš bylos medžiagos matyti, jog per spaudos konferenciją, skirtą farmacijos sektoriaus tyrimo ataskaitos išvadoms pateikti, N. Kroes nurodė, jog „deja, ataskaita patvirtino, kad farmacijos sektoriuje yra konkurencijos problemų“, kad „įmonių veiksmai šiuo atžvilgiu yra svarbus veiksnys“ ir kad „pirmiausia ataskaita patvirtino, jog patentuotų vaistų gamintojai aktyviai mėgino pavėlinti generinių vaistų patekimą į jų rinką“ (kalba paskelbta Konkurencijos GD tinklalapyje). Anot ieškovių, N. Kroes, be kita ko, pridūrė, kad „iš tikrųjų apskritai galima daryti išvadą, kad šis sektorius supuvęs [Jungtinėje] Karalystėje“ (ištrauka iš internetinio dienraščio „ES Observer“). Triplike Komisija tvirtino, kad šiuos teiginius perteikė žurnalistas ir kad straipsnis patvirtina, jog žodis „supuvęs“ buvo siejamas su sektoriniu tyrimu, o ne ieškovėmis. Per tą pačią spaudos konferenciją tas pats už konkurenciją atsakingas Komisijos narys atskiroje dalyje „Konkurencijos bylos ir kontrolė“ nurodė, kad prieš ieškoves ir tam tikras generinių vaistų bendroves pradėta procedūra, ir patikslino, kad „tai susiję su preziumuojamais SESV taisyklių pažeidimais dėl antikonkurencinių veiksmų ([SESV 101 straipsnis]) ir piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi rinkoje ([SESV 102 straipsnis])“ ir kad „šioje byloje bus nagrinėjami
Servier
ir tam tikrų generinių vaistų bendrovių sudaryti susitarimai“, kad „šie susitarimai padarė poveikį generinį perindoprilį, t. y. pagrindinį širdies ligas ir arterinę hipertenziją gydantį vaistą, tiekiančių konkurentų įėjimui į rinką“. Taigi už konkurenciją atsakingas Komisijos pareigūnas atskyrė sektorinio tyrimo rezultatus ir dėl ieškovių priimtą sprendimą pradėti procedūrą. Kiek tai susiję su šiuo sprendimu, už konkurenciją atsakingas Komisijos narys patikslino, kad buvo kalbama apie potencialius konkurencijos taisyklių pažeidimus. Kitame sakinyje jo paminėtas vienintelis dalykas, t. y. vien aplinkybė, kad nagrinėjami susitarimai padarė poveikį generinių vaistų patekimui į rinką, savaime nereiškia, jog jis manė, kad padarytas konkurencijos taisyklių pažeidimas, atsižvelgiant į pirmesniame sakinyje primintą kontekstą. Už konkurenciją atsakingas Komisijos narys per šią spaudos konferenciją tik diskretiškai ir atsargiai, kaip to reikalauja nekaltumo prezumpcijos laikymasis, informavo visuomenę apie vykstantį tyrimą.
Antra, 2012 m. spalio 8 d. Europos Parlamente pristatydamas 2013–2014 m. Komisijos veiklos programą konkurencijos srityje J. Almunia, be kita ko, paminėjo su ginčijamais susitarimais susijusią procedūrą, nurodydamas, kad „farmacijos sektoriuje <…> ir
Servier
pranešta apie [Komisijos] kaltinimus neprasidėjus vasarai“, kad „jis būgštavo, jog šios bendrovės galėjo piktnaudžiauti patentais, siekdamos sutrukdyti pigesnių generinių vaistų pateikimui rinkai“, ir kad „jis tikėjosi, jog sprendimai, kurie geriausiu atveju bus priimti 2013 m., pakeis dabartinę tam tikrų sektoriaus subjektų praktiką, o tai labai pageidautina“ (Konkurencijos GD tinklalapyje skelbta kalba). Vis dėlto nurodydamas, kad šioje ir kitoje byloje Komisija ieškovėms ir kitoms įmonėms išsiuntė pranešimą apie kaltinimus ir kad sprendimai bus priimti 2013 m., Komisijos narys nepažeidė nešališkumo pareigos, o tik diskretiškai ir atsargiai, kaip to reikalauja nekaltumo prezumpcijos laikymasis, informavo Parlamentą apie vykdomą tyrimą. Iš tikrųjų reikia priminti pranešimo apie kaltinimus preliminarų pobūdį, šio dokumento funkciją, kuri nurodyta Sąjungos reglamentuose, t. y. pateikti įmonėms visą informaciją, kurios reikia tam, kad jos galėtų pasinaudoti teise į gynybą prieš Komisijai priimant galutinį sprendimą (žr. 2012 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Koninklijke Wegenbouw Stevin / Komisija,
T‑357/06
,
EU:T:2012:488
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Nors Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 1/2003 27 straipsnio 1 dalimi, priimdama galutinį sprendimą gali jį grįsti tik kaltinimais, dėl kurių šalys turėjo galimybę pateikti pastabų, vis dėlto ji neprivalo pakartoti visos informacijos, nurodytos pranešime apie kaltinimus, ypač jei ši informacija nepakankama. Taigi šis pranešimas apie kaltinimus yra negalutinis ir gali būti pakeistas per vertinimą, kurį vėliau atlieka Komisija, remdamasi pastabomis, kurias jai atsakydamos pateikė šalys, ir kitomis nustatytomis faktinėmis aplinkybėmis (2008 m. liepos 10 d. Sprendimo Bertelsmann ir Sony Corporation of America / Impala,
C‑413/06 P
,
EU:C:2008:392
,
punktas). Be to, įteikus pranešimą apie kaltinimus, kuriame Komisija, atlikusi pirminę analizę, mano, kad padarytas pažeidimas, už konkurenciją atsakingo Komisijos nario atsargumo pareiga jau nebūtinai turi būti taip išplėsta, jis viešuose pareiškimuose su reikiamu atsargumu gali nurodyti laikiną vertinimą dėl to, kuo šiame procedūros etape kaltinama įmonė.
Galiausiai, trečia, iš bylos medžiagos matyti, jog 2013 m. balandžio 12 d. J. Almunia, Vašingtone sakydamas kalbą amerikiečių advokatūrai, kuri buvo pateikta spaudoje, nurodė, kad „Komisija <…> artimiausiais mėnesiais nuspręs dėl farmacijos bendrovių sudarytų susitarimų, kuriais siekta pavėlinti pigesnių generinių vaistų pateikimą rinkai“, ir kad „sektorinio tyrimo rezultatai virs sprendimais <…> ir
Servier
bylose“ (ištrauka iš
MLex
tinklalapio). Reikia akcentuoti tai, kad šiame straipsnyje tik netiesiogiai pakartoti Komisijos nario teiginiai. Be to, net jeigu už konkurenciją atsakingas Komisijos narys iš tikrųjų pateikė tokius teiginius, jie gali būti aiškinami tik kaip reiškiantys galimybę, kad nagrinėjamoje byloje bus priimtas sprendimas (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 1999 m. liepos 8 d. Sprendimo Vlaamse Televisie Maatschappij / Komisija,
T‑266/97
,
EU:T:1999:144
,
punktą). Vadinasi, už konkurenciją atsakingas Komisijos narys su reikiamu diskretiškumu ir atsargumu, kaip to reikalauja nekaltumo prezumpcijos laikymasis, informavo visuomenę apie vykdomą tyrimą. Bet kuriuo atveju primintina, kad šie teiginiai yra tik už konkurenciją atsakingo Komisijos nario išreikšta nuomonė apie vykdomą procedūrą, ji priskiriama tik šiam vienam nariui ir iš anksto nelemia pozicijos, kurios laikysis Komisijos narių kolegija procedūros pabaigoje (žr. šio sprendimo 127 punktą).
Taigi nereikia nagrinėti ieškovės argumento, kad ginčijamas sprendimas būtų buvęs kitoks, jeigu nebūtų buvę šių Komisijos nario pareiškimų.
Be to, grįsdamos šį pagrindą ieškovės kaltino už konkurenciją atsakingą Komisijos narį ir jo kabinetą tuo, kad jie nedalyvavo didesnėje jų apklausų dalyje. Vis dėlto aplinkybė, kurią per teismo posėdį akcentavo ieškovės, kad J. Almunia nedalyvavo jų apklausose Komisijoje ir kad jam atstovavo kabineto narys, neįrodo, kad sprendimas skirti sankciją iš esmės jau buvo priimtas iki šių apklausų. Be to, nėra nuostatos, kurioje nurodyta, kad Komisijos nario ar vieno iš jo kabineto narių dalyvavimas per apklausą privalomas. Taigi Sąjungos teismas mano, kad dėl gero administravimo principo pareigos negali atsirasti, jei teisės aktų leidėjas jos nenumatė (šiuo klausimu žr. 2012 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Koninklijke Wegenbouw Stevin / Komisija,
T‑357/06
,
EU:T:2012:488
,
punktą).
Ieškovės Komisiją kaltino ir tuo, kad ji pažeidė taikytinas įrodinėjimo taisykles ir reikalavimus, nes padarė nuorodą į kelias ginčijamo sprendimo konstatuojamąsias dalis, kurias jos ginčija kituose ieškinio pagrinduose (dėl faktinių aplinkybių iškraipymo, klaidos, susijusios su pažeidimo dėl tikslo kvalifikavimui taikomo teisinio kriterijaus, pernelyg plataus potencialios konkurencijos sąvokos aiškinimo ir t. t.). Dublike jos teigė, jog šiais pavyzdžiais siekiama įrodyti, kad tyrimas turi trūkumų. Vis dėlto, kaip tvirtino Komisija, šie ieškovės argumentai painiojami su klausimu, ar ginčijamame sprendime konstatuotos faktinės aplinkybės tinkamai pagrįstos institucijos pateiktais įrodymais ir ar Komisija analizėje padarė teisės klaidų (šiuo klausimu žr. 1991 m. spalio 24 d. Sprendimo Atochem / Komisija,
T‑3/89
,
EU:T:1991:58
,
punktą). Todėl šie argumentai bus nagrinėjami vėliau, nagrinėjant pagrindus dėl esmės. Bet kuriuo atveju pažymėtina, kad šie argumentai yra tik paprasti teiginiai ir neįrodo, kad Komisija iš tikrųjų vadovavosi išankstiniu nusistatymu dėl administracinės procedūros baigties ar šališkai atliko tyrimą (šiuo klausimu žr. 2000 m. liepos 6 d. Sprendimo Volkswagen / Komisija,
T‑62/98
,
EU:T:2000:180
,
punktą).
Galiausiai ieškovės tvirtino, jog tai, kad bylos papildomai nenagrinėjo Konkurencijos GD vidaus komisija, rodo ginčijamo sprendimo šališkumą ir pagrindžia jo panaikinimą dėl nekaltumo prezumpcijos principo ir Pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnio pažeidimo. Vis dėlto pažymėtina, kad nė viename teisės akte ar Komisijos vidaus taisyklėse jai nenustatyta pareigos organizuoti papildomą visų bylų nagrinėjimą vidaus komisijoje, ir primintina, kad dėl gero administravimo principo pareigos negali atsirasti, jei teisės aktų leidėjas jos nenumatė (žr. šio sprendimo 136 punktą). Žinoma, papildoma tarpusavio kontrolės sistema Konkurencijos GD buvo įvesta 2004 m. Vis dėlto iš vieno 2011 m. rugsėjo mėn. paskelbtų Komisijos dokumentų, t. y. „SESV 101 ir 102 straipsnių taikymo procedūra: pagrindiniai veiksniai ir įgaliojimų pusiausvyra“, matyti, kad Konkurencijos GD generalinis direktorius, pasitaręs su už konkurenciją atsakingu Komisijos nariu, priima sprendimą dėl bylų, dėl kurių sudaroma vidinė komisija, kad apie sprendimą sudaryti vidinę komisiją ir apie jos sudėtį viešai neskelbiama ir kad į bylos nagrinėjimą komisijoje tikrai neįtraukiamos šalys, dėl kurių vykdoma procedūra, ar bet kurios kitos trečiosios šalys. Taigi nereikalaujama organizuoti tokio papildomo nagrinėjimo Konkurencijos GD visose bylose, todėl negalima kaltinti Komisijos, kad neorganizavo tokio papildomo nagrinėjimo ir šiuo atveju.
Taigi reikia atmesti šį pagrindą.
2.

Dėl Konkurenciją ribojančios veiklos ir dominavimo patariamojo komiteto veiksmingos konsultacijos nebuvimo
a)

Šalių argumentai
(Praleista)
b)

Bendrojo Teismo vertinimas
Reglamento Nr. 1/2003 IV skyriaus, susijusio su Komisijos, konkurencijos institucijų ir valstybių narių teismų bendradarbiavimu, 14 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad „prieš priimdama sprendimą pagal [šio reglamento] 7, 8, 9, 10, 23 straipsnį [straipsnius], 24 straipsnio 2 dalį ir 29 straipsnio 1 dalį Komisija konsultuojasi su Patariamuoju komitetu konkurenciją ribojančių veiksmų ir dominuojančios padėties klausimais“. Reglamento Nr. 1/2003 14 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad „atskiroms byloms svarstyti Patariamąjį komitetą sudaro valstybių narių konkurencijos institucijų atstovai“. Reglamento Nr. 1/2003 14 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad Patariamasis komitetas raštu pateikia nuomonę apie Komisijos preliminaraus sprendimo projektą, o šio reglamento 14 straipsnio 5 dalyje nurodyta, kad „Komisija kiek įmanoma labiau atsižvelgia į Patariamojo komiteto nuomonę“ ir „informuoja komitetą, kaip į jo nuomonę buvo atsižvelgta“. Be to, „vienas ar keli nariai gali pareikalauti pagrįsti nuomonėje išdėstytą poziciją“ (Reglamento Nr. 1/2003 14 straipsnio 3 dalis). Komisijos komunikato dėl konkurencijos institucijų tinklui priklausančių institucijų bendradarbiavimo (
OL C 101, 2004, p. 43
; toliau – Komunikatas dėl konkurencijos institucijų tinklui priklausančių institucijų bendradarbiavimo) 58 punkte, be kita ko, nurodyta, kad „Patariamasis komitetas yra vieta, kurioje įvairių konkurencijos institucijų ekspertai nagrinėja su [Sąjungos] konkurencijos teise susijusias tam tikras bylas ir bendruosius klausimus“.
Kiek tai susiję su procedūra, Reglamento Nr. 1/2003 14 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad konsultacijos su Patariamuoju komitetu „gali vykti Komisijos sušauktame ir pirmininkaujamame posėdyje, surengtame ne anksčiau nei po 14 dienų nuo pranešimo apie posėdį išsiuntimo, pridėjus prie pranešimo bylos santrauką, svarbiausių dokumentų sąrašą ir preliminarų sprendimo projektą“. Vis dėlto, „Komisijai išsiuntus pranešimą apie posėdį, kurį ketinama surengti anksčiau, nesilaikant pirma nurodytų terminų, posėdis gali būti surengtas siūlomą dieną, jei nė viena valstybė narė neprieštarauja“. Komunikato dėl konkurencijos institucijų tinklui priklausančių institucijų bendradarbiavimo 66 punkte taip pat patikslinta, kad „Tarybos reglamente valstybėms narėms numatyta galimybė sutikti nustatyti trumpesnį terminą nuo pranešimo apie posėdį iki posėdžio“. Be to, Reglamento Nr. 1/2003 14 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad Patariamasis komitetas „gali pateikti savo nuomonę, netgi jei kurie nors nariai nedalyvauja ir nėra atstovaujami [jiems nėra atstovaujama]“. Galiausiai Reglamento Nr. 1/2003 14 straipsnio 4 dalyje nustatyta, kad „konsultacijos gali vykti ir raštu“, tačiau, „jei kuri nors valstybė narė pageidauja, Komisija sušaukia posėdį“. Remiantis šia nuostata, „rašytinės procedūros atveju Komisija nustato ne trumpesnį nei 14 dienų laikotarpį, per kurį valstybės narės turi pateikti savo pastabas. Šios pastabos išplatinamos visoms kitoms valstybėms narėms“.
2008 m. gruodžio 19 d. dokumente „Nuostatos dėl Patariamojo komiteto darbo metodų“, kurį Komisija pateikė 2015 m. lapkričio 6 d., pritaikius proceso organizavimo priemonę, nurodyti atskiri išankstiniai Patariamojo komiteto konsultacijų etapai, leidžiantys nacionalinėms konkurencijos institucijoms būtent susipažinti su bylos medžiaga nagrinėjant bylą.
Pirma, šiuo klausimu primintina, kad, remiantis Reglamento Nr. 1/2003 11 straipsnio 2 dalimi, „Komisija perduoda valstybių narių konkurencijos institucijoms svarbiausių dokumentų, kuriuos ji yra surinkusi dėl [šio reglamento] 7, 8, 9, 10 straipsnių ir 29 straipsnio 1 dalies taikymo, kopijas“, ir „valstybės narės konkurencijos institucijos prašymu Komisija pateikia jai kitų turimų dokumentų, reikalingų bylai įvertinti, kopijas“. Be to, Reglamento Nr. 1/2003 11 straipsnio 6 dalyje nustatyta, kad, „Komisijai pradėjus sprendimo priėmimo pagal III skyriaus nuostatas procedūras, valstybių narių konkurencijos institucijos netenka kompetencijos taikyti [SESV 101] ir [102] straipsnius“ ir kad, „jei valstybės narės konkurencijos institucija jau nagrinėja bylą, Komisija inicijuoja procesą tik pasitarusi su ta konkurencijos institucija“. Remdamasi šiomis nuostatomis Komisija, atitinkamai įmonei išsiuntusi ar atitinkamai gavusi pradinį sprendimą pradėti procedūrą, tai įmonei adresuotą pranešimą apie kaltinimus, jos atsakymą į šį dokumentą ir kitus svarbiausios bylos dokumentus, nedelsdama juos perduoda nacionalinėms konkurencijos institucijoms (žr. Nuostatų dėl Patariamojo komiteto darbo metodų 6 ir 7 punktus).
Antra, Nuostatų dėl Patariamojo komiteto darbo metodų 33–36 punktuose numatyta, kad kiekvienoje byloje, kurioje Komisija įmonei išsiuntė pranešimą apie kaltinimus, Komisija per 45 dienas nuo pranešimo apie kaltinimus išsiuntimo suinteresuotosioms šalims paskiria vieną iš nacionalinių konkurencijos institucijų kaip pranešėją byloje (toliau – NKI pranešėja), atsižvelgdama į rotacinę pirmininkavimo Europos Sąjungos Tarybai tvarką, išskyrus atvejus, kai dėl objektyvumo būtina išrinkti kitą nacionalinę konkurencijos instituciją, o šiuo atveju Komisija, jeigu pritaria pirmoji nacionalinė konkurencijos institucija, eilės tvarka pasirenka kitą instituciją iš rotacinio pirmininkavimo sąrašo (28, 33 ir 34 punktai). NKI pranešėja, atsakinga už kitų nacionalinių konkurencijos institucijų supažindinimą su byla ir jų informavimą apie pagrindinius bylos nagrinėjimo etapus, šiuo tikslu glaudžiai bendradarbiauja su Komisija (40 ir 42 punktai). Nuostatose dėl Patariamojo komiteto darbo metodų NKI pranešėjai rekomenduojama išplatinti pagrindinių bylos klausimų sąrašą likus ne mažiau kaip 5 dienoms iki Patariamojo komiteto posėdžio (44 punkto i papunktis) ir Patariamojo komiteto posėdžio pradžioje pristatyti bylą ir jos tikslus (44 punkto ii papunktis).
Trečia, remiantis 2004 m. balandžio 7 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 773/2004 dėl bylų nagrinėjimo Komisijoje pagal [SESV 101] ir [102] straipsnius tvarkos (
OL L 123, 2004, p. 18
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 3 t., p. 81) 11 straipsnio 1 dalimi, „Komisija, prieš konsultuodamasi Patariamajame komitete, nurodytame Reglamento <…> Nr. 1/2003 14 straipsnio 1 dalyje, suteikia šalims, kurioms ji pateikė pareiškimą dėl prieštaravimų, galimybę būti išklausytoms“. Be to, Reglamento Nr. 773/2004 14 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad „Komisija kviečia dalyvauti žodiniame išklausyme valstybių narių konkurencijos institucijas“ ir „ji taip pat gali kviesti valstybių narių kitų institucijų pareigūnus ir civilius tarnautojus“. Nuostatų dėl Patariamojo komiteto darbo metodų 12 punkte patikslinta, kad nacionalinių konkurencijos institucijų dalyvavimas posėdyje naudingas veiksmingam Patariamjo komiteto veikimui. Tačiau nė vienoje nuostatoje nenurodyta, kad per posėdį NKI pranešėja atlieka ypatingą vaidmenį.
Remiantis jurisprudencija, susijusia su atitinkamomis 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio [SESV 101] ir [102] straipsnius (
OL 13, 1962, p. 204
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 3), kurį pakeitė Reglamentas Nr. 1/2003, nuostatomis, konsultavimasis su Patariamuoju komitetu yra esminis procedūrinis reikalavimas, kurio pažeidimas daro poveikį galutinio Komisijos sprendimo teisėtumui, jeigu įrodyta, kad konsultavimosi taisyklių nesilaikymas sutrukdė Patariamajam komitetui pateikti nuomonę žinant visas konkretaus atvejo aplinkybes. Kiekvienu konkrečiu atveju konsultavimąsi su Patariamuoju komitetu reglamentuojančiose nuostatose įtvirtintų pareigų turinys ir esminis ar neesminis pobūdis turi būti vertinami atsižvelgiant į šį tikslą, t. y. komitetui suteikiamą galimybę vykdyti konsultavimo užduotis žinant visas konkretaus atvejo aplinkybes (šiuo klausimu žr. 1991 m. liepos 10 d. Sprendimo RTE / Komisija,
T‑69/89
,
EU:T:1991:39
,
ir
punktus ir 2000 m. kovo 15 d. Sprendimo Cimenteries CBR ir kt. / Komisija,
T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ir T‑104/95
,
EU:T:2000:77
,
punktą).
Šiuo atžvilgiu jau nuspręsta, kiek tai susiję su dokumentais, kurie turi būti pateikti Patariamajam komitetui, kad, nors konsultavimasis yra Komisijos ir valstybių narių bendradarbiavimo dalis ir juo nesiekiama surengti rungimosi proceso su atitinkamomis įmonėmis, Patariamasis komitetas visų pirma turi būti objektyviai informuotas apie atitinkamų įmonių pastabose nurodytą požiūrį dėl visų Komisijos po atlikto tyrimo joms pateiktų kaltinimų ir pateiktus esminius argumentus. Taigi būtent apklausos protokolas iš esmės yra vienas svarbiausių dokumentų, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 17 10 straipsnio 5 dalį, todėl jis turi būti pateiktas šaukiant Patariamojo komiteto posėdį. Vis dėlto apklausos protokolo pateikimas yra esminis procedūrinis reikalavimas, tik jeigu konkrečiu atveju aišku, kad jis būtinas tam, kad Patariamasis komitetas pateiktų nuomonę žinodamas visas konkretaus atvejo aplinkybes, t. y. nepadarydamas klaidos dėl esminio klausimo, kurią lemtų netikslumai ar praleidimai. Taip nėra, jeigu apklausos protokole nėra svarbių vertinimo elementų, nepaminėtų atitinkamos įmonės raštu pateiktuose atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus, pridėtuose prie pranešimo apie posėdį. Iš tikrųjų tokiu atveju, jeigu Komisija nepateiktų apklausos protokolo Patariamajam komitetui pranešdama apie posėdį, tai nepažeistų atitinkamos įmonės teisės į gynybą ir nedarytų jokio poveikio konsultavimosi procedūros baigčiai. Todėl toks nepateikimas negali lemti visos administracinės procedūros ir galutinio sprendimo teisėtumo (1991 m. liepos 10 d. Sprendimo RTE / Komisija,
T‑69/89
,
EU:T:1991:39
,
–
punktai).
Be to, jau buvo nuspręsta, kad esminiu konsultavimosi su Patariamuoju komitetu procedūrinio reikalavimo pažeidimu nelaikytina aplinkybė, kad Komisija nenurodė tikslaus siūlomos baudos dydžio, nes jam buvo pateikta visa esminė nuomonei dėl baudų parengti būtina informacija. Patariamasis komitetas turi būti informuotas tik apie numatomus taikyti baudų skyrimo kriterijus (šiuo klausimu žr. 2000 m. kovo 15 d. Sprendimo Cimenteries CBR ir kt. / Komisija,
T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ir T‑104/95
,
EU:T:2000:77
,
ir
punktus). Nuostatų dėl Patariamojo komiteto darbo metodų 23 punkte priminta būtinybė užtikrinti pasikeitimo informacija komitete konfidencialumą, visų pirma kiek tai susiję su baudos dydžiu. Šių nuostatų 24 punkte nustatyta, kad, kiek tai susiję su baudos dydžio nustatymu, per Patariamojo komiteto posėdį Komisija išplatina dokumentą, kuriame paaiškinamas apskaičiavimo metodas, taikytas remiantis būtent Pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies a punktą skirtų baudų apskaičiavimo gairėmis (
OL C 210, 2006, p. 2
; toliau – baudų apskaičiavimo gairės), kad Patariamojo komiteto nariai gali prašyti skirti papildomai laiko šiam dokumentui išnagrinėti ir kad po posėdžio jis grąžinamas Komisijai.
Visų pirma, šiuo atveju ieškovės tvirtino, kad Komisija veiksmingai nesikonsultavo su Patariamuoju komitetu, nes jam nebuvo pateikta dalis preliminaraus sprendimo dėl baudų projekto ir įmonių atsakymų į pranešimą apie kaltinimus, nustatytas trumpas ginčijamo preliminaraus sprendimo projekto pateikimo jo nariams terminas, nacionalinėms konkurencijos institucijoms pateiktoje preliminaraus sprendimo projekto santraukoje buvo praleidimų, o Patariamojo komiteto nuomonė nepakankamai motyvuota. Reikia išnagrinėti šiuos skirtingus argumentus atsižvelgiant į bylos medžiagą ir ypač faktinių aplinkybių patikslinimus, kuriuos Komisija pateikė 2015 m. lapkričio 6 d., pritaikius tos procedūros organizavimo priemonę, ir per teismo posėdį.
Kiek tai susiję su ieškovių argumentu, kad nepateikta dalis preliminaraus sprendimo dėl baudų projekto, pažymėtina, kad ieškovės jo atsisakė per teismo posėdį, o tai užfiksuota posėdžio protokole. Nors per teismo posėdį ieškovės vis dėlto teigė, kad nacionalinės konkurencijos institucijos negavo pranešimo apie taikytą baudos dydžio apskaičiavimo metodą per Patariamojo komiteto posėdį, ši pastaba neturi faktinio pagrindo, nes iš bylos medžiagos matyti, jog 2014 m. liepos 3 d. Komisija nacionalinėms konkurencijos institucijoms išsiuntė 10 skyrių, susijusį su baudomis, kuriame buvo šio metodo pagrindinių elementų paaiškinimas ir priminimas apie šaukimą į antrą 2014 m. liepos 7 d. Patariamojo komiteto posėdį. Šiuo klausimu reikia akcentuoti, kad nacionalinėms konkurencijos institucijoms jau anksčiau buvo išsiųsti 2013 m. liepos 23 d. įmonių atsakymai į pranešimą apie kaltinimus ir 2013 m. gruodžio 19 d. faktinių aplinkybių santrauka bei 2014 m. vasario 13 d. šių įmonių atsakymai dėl jos. Galiausiai 2014 m. gegužės 20 d. Komisija joms išsiuntė faktinių aplinkybių santrauką dėl atsakomybės už pažeidimus priskyrimo ir
Mylan
,
Niche
ir
Unichem
atsakymus dėl jos.
Kiek tai susiję su preliminaraus sprendimo projekto perdavimo terminu, iš bylos medžiagos matyti, kad Komisija valstybių narių nacionalinėms konkurencijos institucijoms jį perdavė trimis etapais: 1–4 skyriai joms išsiųsti 2014 m. birželio 12 d. su pranešimu apie pirmą 2014 m. birželio 30 d. Patariamojo komiteto posėdį; 5–9 skyriai joms išsiųsti 2014 m. birželio 20 d. su preliminaraus sprendimo projekto santrauka, o 10 skyrius, susijęs su baudomis (be tikslaus jų dydžio), joms išsiųstas 2014 m. liepos 3 d. su priminimu apie 2014 m. birželio 30 d. siųstą pranešimą apie antrą, t. y. 2014 m. liepos 7 d., Patariamojo komiteto posėdį dėl viso preliminaraus sprendimo projekto. Šiuo klausimu reikia akcentuoti tai, kad nors, kaip tvirtino ieškovės, Konkurencijos GD vadovo dėl procedūros konkurencijos politikos srityje 10 punkte (p. 109) nurodyta, kad paprastai šiame komitete rengiami du posėdžiai, kurių vienas rengiamas dėl bylos esmės, o kitas – dėl baudų dydžio, vis dėlto jame nenustatyta pareigos sistemingai laikytis šios organizavimo schemos. Be to, iš bylos medžiagos matyti, kad šiuo atveju Komisija 2014 m. birželio 30 d. išsiųstame pranešime apie antrą posėdį ir 2014 m. liepos 3 d. elektroniniame laiške aiškiai nurodė, kad 2014 m. liepos 7 d. posėdžio darbotvarkė siejama su visos bylos aptarimu.
Tiesa tai, kad toks dokumentų siuntimas dalimis ir tam tikrais atvejais pažeidžiant 14 dienų terminą rodė skubą, kuri tikriausiai buvo susijusi su aplinkybe, kad, išsiuntusi pranešimą apie 2014 m. birželio 30 d. posėdį, Komisija nacionalinėms konkurencijos institucijoms pranešė apie ketinimą priimti 2014 m. liepos 9 d. sprendimą, o komiteto nariams nesuteikė geriausių sąlygų nuomonei susidaryti. Vis dėlto reikia konstatuoti, kad nė viena nacionalinė konkurencijos institucija nepareiškė prieštaravimų dėl šių posėdžių datos, o remiantis Reglamento Nr. 1/2003 14 straipsnio 3 dalimi, tokie prieštaravimai būtų galėję sutrukdyti surengti tuos posėdžius. Be to, iš bylos medžiagos matyti, kad Komisija nacionalinėms konkurencijos institucijoms 2009 m. liepos 6 d. pateikė pradinį sprendimą pradėti procedūrą, 2012 m. liepos 31 d. – atitinkamoms įmonėms adresuotą pranešimą apie kaltinimus, 2013 m. liepos 23 d. – įmonių atsakymus į pranešimą apie kaltinimus, 2013 m. gruodžio 19 d. – faktinių aplinkybių santrauką, 2014 m. vasario 13 d. – įmonių atsakymus dėl jos, o 2015 m. gegužės 20 d. – faktinių aplinkybių santrauką dėl atsakomybės už pažeidimus priskyrimo ir
Mylan
,
Niche
ir
Unichem
atsakymus dėl jos. Be to, 2014 m. birželio 25 d. Komisija joms išsiuntė bylas nagrinėjančio pareigūno parengtą preliminarų apklausos protokolo projektą.
Taigi, nors galima apgailestauti, ypač dėl to, kad preliminaraus sprendimo projekto 5–9 skyrius, turint omenyje jų ilgumą (beveik 600 puslapių) ir sudėtingumą, Komisija valstybių narių nacionalinėms konkurencijos institucijoms išsiuntė tik likus 10 dienų iki pirmo Patariamojo komiteto posėdžio pradžios, reikia konstatuoti, kad, atsižvelgiant į visas šio sprendimo 153 ir 154 punktuose nurodytas aplinkybes, Patariamojo komiteto nariai buvo pakankamai informuoti apie bylos medžiagos esmę ir preliminaraus sprendimo projekto turinį, todėl komitetas galėjo pateikti savo nuomonę, žinodamas visas konkretaus atvejo aplinkybes.
Be to, reikia patikslinti, jog, priešingai, nei teigė ieškovės, Reglamento Nr. 1/2003 14 straipsnio 3 dalyje ir Komunikato dėl konkurencijos institucijų tinklui priklausančių institucijų bendradarbiavimo 66 punkte Komisijai nenustatyta pareiga gauti išankstinį aiškų valstybių narių konkurencijos institucijų leidimą nesilaikyti 14 dienų termino, nustatyto nuo pranešimo apie posėdį išsiuntimo Patariamojo komiteto nariams iki to komiteto posėdžio. Iš tikrųjų iš Reglamento Nr. 1/2003 14 straipsnio 3 dalies matyti, kad Komisijai išsiuntus pranešimą apie posėdį, kurį ketinama surengti anksčiau, nei pirma nurodytas terminas, valstybės narės turi pareikšti galimą prieštaravimą šiuo klausimu; jeigu to nepadaro, posėdis vyksta Komisijos nustatytą dieną. Kiek tai susiję su tariamu gero administravimo principo pažeidimu, primintina, jog dėl gero administravimo principo pareiga negali atsirasti, jei teisės aktų leidėjas jos nenumatė (žr. šio sprendimo 136 punktą).
Dėl Patariamojo komiteto priimamos nuomonės primintina, kad, pirma, remiantis Reglamento Nr. 1/2003 14 straipsnio 6 dalimi, ji ne visada skelbiama, o jurisprudencijoje net nustatyta, kad jos nepateikimas atitinkamoms įmonėms nepažeidžia teisės į gynybą principo (šiuo klausimu žr. 1983 m. birželio 7 d. Sprendimo Musique Diffusion française ir kt. / Komisija,
100/80–103/80
,
EU:C:1983:158
,
ir
punktus), ir, antra, Reglamento Nr. 1/2003 14 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad šioje nuomonėje pateikta pozicija pagrindžiama tik gavus bent vieno iš to komiteto narių prašymą, o šiuo atveju taip nebuvo. Be to, Reglamento Nr. 1/2003 27 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad šalys, dėl kurių Komisija vykdo procedūrą pagal SESV 101 straipsnį, neturi teisės susipažinti su Komisijos ir valstybių narių konkurencijos institucijų korespondencija ar valstybių narių konkurencijos institucijų tarpusavio korespondencija, įskaitant dokumentus, parengtus pagal šio reglamento 11 ir 14 straipsnių nuostatas. Be to, remiantis Reglamento Nr. 1/2003 28 straipsnio 2 dalimi, Komisijos ir valstybių narių konkurencijos institucijų pareigūnai ir kiti tarnautojai neatskleidžia informacijos, kuri buvo gauta ar kuria pasikeista pagal šį reglamentą ir kuriai galioja įpareigojimas užtikrinti profesinį slaptumą, be to, šis įpareigojimas galioja ir visiems valstybių narių atstovams ir ekspertams, dalyvaujantiems Patariamojo komiteto posėdžiuose, kaip numatyta Reglamento Nr. 1/2003 14 straipsnyje. Vadinasi, ieškovės negali pagrįstai tvirtinti, kad Patariamojo komiteto priimta nuomonė nepakankamai motyvuota. Be to, atsižvelgiant į taikytinas nuostatas, aplinkybė, kad nuomonė trumpa ir neišsami, nereiškia, kad Patariamasis komitetas neturėjo visos informacijos, leidžiančios priimti sprendimą žinant visas konkretaus atvejo aplinkybes, ar kad tas komitetas nusprendė nežinodamas visų konkretaus atvejo aplinkybių, net jeigu jo sprendimas glaustas.
Galiausiai ieškovės tvirtino, jog atsižvelgiant į tai, kad Patariamojo komiteto nariams Komisijos išsiųsta preliminaraus sprendimo projekto santrauka yra šališka ir neišsami, komitetas negalėjo priimti sprendimo žinodamas visas konkretaus atvejo aplinkybes. Vis dėlto primintina, kad, kaip tvirtino Komisija, šia santrauka siekiama ne išvardyti atitinkamos įmonės gynybos argumentus, o palengvinti diskusijas Patariamajame komitete dėl preliminaraus sprendimo projekto teksto. Bet kuriuo atveju iš Komisijos atsakymo, pateikto pritaikius proceso organizavimo priemonę, matyti, jog prie preliminaraus sprendimo projekto pridėtoje santraukoje Komisija nurodė pagrindinius jo klausimus, akcentuodama sudėtingiausius jos atliktos analizės aspektus (dėl kriterijų, leidžiančių nustatyti konkurencijos ribojimo dėl tikslo egzistavimą, rinkos apibrėžimo, SESV 102 straipsnio taikymo). Vienintelės aplinkybės, kurių ji nepaminėjo šioje santraukoje, t. y. visų ieškinių dėl patento 947 nagrinėjimo eiga, tam tikrų sutarčių dėl taikių susitarimų nuostatų taikymo srities aiškinimo klausimas, faktinės aplinkybės po to, kai EPT pripažino negaliojančiu patentą 947, ar skirtumas tarp
Rolabo
ir kitos bendrovės technologijos įsigijimo, neleidžia nuspręsti, kad Patariamasis komitetas, kuris, beje, turėjo daugybę su byla susijusių dokumentų, be kita ko, ieškovių argumentus, pateiktus jų pastabose dėl pranešimo apie kaltinimus ir faktinių aplinkybių santraukos (žr. šio sprendimo 152 ir 154 punktus), neturėjo galimybės pateikti nuomonės žinodamas visas konkretaus atvejo aplinkybes.
Antra, ieškovės teigė, kad nebuvo reguliariai konsultuojamasi su Patariamuoju komitetu, nes tuose posėdžiuose dalyvavo labai mažai jo narių, o NKI pranešėja, kuri šioje byloje buvo paskirta per vėlai, nedalyvavo šalių apklausoje ir antrajame Patariamojo komiteto posėdyje.
Ieškovės Komisiją kaltino tuo, kad ji nepaskyrė NKI pranešėjos per 45 dienų terminą nuo pranešimo apie kaltinimus išsiuntimo ir sąmoningai pasirinko apklausoje nedalyvavusią nacionalinę konkurencijos instituciją.
Neginčyta, jog Nuostatose dėl Patariamojo komiteto darbo metodų nurodyta, kad paprastai NKI pranešėja paskiriama per 45 dienas nuo pranešimo apie kaltinimus išsiuntimo įmonėms ir vadovaujantis objektyviu kriterijumi, t. y. paprastai eilės tvarka, atitinkančia rotacinį pirmininkavimą Tarybai (žr. šio sprendimo 146 punktą). Šiuo atveju iš bylos medžiagos matyti, jog NKI pranešėjos paskyrimo procedūra pradėta 2014 m. gegužės 7 d. ir kad
Bundeswettbewerbsbehörde
(Federalinė konkurencijos institucija, Austrija; toliau – BWB) buvo paskirta NKI pranešėja 2014 m. birželio 3 d., t. y. jau po apklausos, tačiau prieš Patariamojo komiteto posėdžius, ir tai padaryta vadovaujantis objektyviu kriterijumi – rotacinio pirmininkavimo Tarybai tvarka. Tačiau vien NKI pranešėjos paskyrimo 45 dienų termino pažeidimas, kurį Komisija pripažino per teismo posėdį, šiuo atveju negali būti laikomas sutrukdžiusiu Patariamajam komitetui vykdyti savo užduotis žinant visas konkretaus atvejo aplinkybes. Iš tikrųjų NKI pranešėjos vaidmuo pranešant nacionalinėms konkurencijos institucijoms apie bylą ir jas informuojant yra ypač svarbus tik rengimosi Patariamojo komiteto posėdžiams etape (žr. šio sprendimo 164 punktą), o šiuo atveju tame etape NKI pranešėja jau buvo paskirta. Beje, dėl BWB paskyrimo NKI pranešėja reikia akcentuoti tai, kad ieškovės nepateikė jokių įrodymų, patvirtinančių, kad šis paskyrimas susijęs su šios nacionalinės konkurencijos institucijos nedalyvavimu 2013 m. balandžio 15 d., 16 d., 17 d. ir 18 d. apklausose ir bet kuriuo atveju ji buvo paskirta vadovaujantis objektyviu kriterijumi, t. y. rotacine pirmininkavimo Taryboje tvarka.
Ieškovės tvirtino ir tai, kad Patariamasis komitetas negalėjo priimti sprendimo žinodamas visas konkretaus atvejo aplinkybes, nes NKI pranešėja nedalyvavo nei 2013 m. balandžio 15 d., 16 d., 17 d. ir 18 d. apklausose, nei 2014 m. liepos 7 d. Patariamojo komiteto posėdyje. Komisija teigė, kad nė viename teisės akte nenustatyta privalomo NKI pranešėjos dalyvavimo apklausoje, ir priminė, kad apklausoje dalyvavo aštuonios valstybės narės.
Pažymėtina, kad, nors Nuostatų dėl Patariamojo komiteto darbo metodų 12 punkte nurodyta, jog nacionalinių konkurencijos institucijų dalyvavimas apklausose naudingas veiksmingam Patariamojo komiteto veikimui, nė vienoje nuostatoje nenurodyta, kad NKI pranešėja privalo dalyvauti apklausoje, o Reglamento Nr. 773/2004 14 straipsnio 3 dalyje tik nustatyta, kad valstybių narių konkurencijos institucijos kviečiamos dalyvauti apklausoje, maža to, visos nacionalinės konkurencijos institucijos gauna apklausos protokolo kopiją. Be to, pažymėtina, kad, kaip tvirtino Komisija, nacionalinės konkurencijos institucijos buvo tinkamai pakviestos dalyvauti apklausoje, o aštuonioms iš jų faktiškai buvo atstovaujama (kiek tai susiję su nacionalinių konkurencijos institucijų nekvietimu į apklausą, žr. 2017 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Feralpi / Komisija,
C‑85/15 P
,
EU:C:2017:709
,
–
punktus). Be to, primintina, kad NKI pranešėjos vaidmuo pranešant nacionalinėms konkurencijos institucijoms apie bylą ir jas informuojant ypač svarbus Patariamajame komitete, o ne apklausos etape. Nuostatose dėl Patariamojo komiteto darbo metodų NKI pranešėjai rekomenduojama likus bent 5 dienoms iki pirmojo Patariamojo komiteto posėdžio išplatinti pagrindinių bylos klausimų sąrašą, siekiant būtent išsiaiškinti, ar nacionalinės konkurencijos institucijos apskritai pritartų preliminaraus sprendimo projektui, ar jos turi pastabų dėl tam tikrų aspektų ir ar pageidauja, kad nuomonė būtų skelbiama (44 punkto i papunktis), ir pirmo Patariamojo komiteto posėdžio pradžioje pristatyti bylą ir jos tikslus (44 punkto ii papunktis). Taigi iš bylos medžiagos matyti, kad BWB sėkmingai bendravo su Komisija, kad parengtų Patariamojo komiteto nariams nagrinėti skirtą Komisijos atsiųstą klausimų sąrašą, ir kad ji dalyvavo pirmajame Patariamojo komiteto posėdyje, kuriame pateikė savo pranešimą, o ieškovės neginčijo to, kad ji visiškai atliko NKI pranešėjos vaidmenį. Be to, vien aplinkybės, kad Komisija kitoms nacionalinėms konkurencijos institucijoms atsiuntė pagrindinių bylos klausimų sąrašą 2014 m. birželio 26 d. rytą, t. y. likus 4 dienoms iki pirmo Patariamojo komiteto posėdžio, nors Nuostatose dėl Patariamojo komiteto darbo metodų rekomenduojama, kad šis terminas būtų 5 dienos, nepakanka padaryti išvadą, kad Patariamasis komitetas negalėjo priimti sprendimo žinodamas visas konkretaus atvejo aplinkybes. Be to, priešingai, nei teigia ieškovės, Komisija neturėjo pareigos paskirti kitą NKI pranešėją, nes Nuostatų dėl Patariamojo komiteto darbo metodų 38 punkte numatyta tik galimybė prireikus vieną nacionalinei konkurencijos institucijai atstovaujantį fizinį asmenį pakeisti kitu tai pačiai institucijai atstovaujančiu fiziniu asmeniu. Todėl aplinkybė, kad BWB šiuo atveju nedalyvavo 2013 m. balandžio 15 d., 16 d., 17 d. ir 18 d. apklausose, o dėl to tenka apgailestauti, ir antrajame 2015 m. liepos 7 d. Patariamojo komiteto posėdyje, nesukliudė Patariamajam komitetui nuspręsti žinant visas konkretaus atvejo aplinkybes.
Kiek tai susiję su kaltinimu, kad Patariamojo komiteto posėdžiuose dalyvavo nedaug valstybių narių, iš bylos medžiagos matyti, jog 2014 m. birželio 30 d. posėdyje buvo atstovaujama tik penkioms nacionalinėms konkurencijos institucijoms (Ispanijos Karalystei, Italijos Respublikai, Austrijos Respublikai, Suomijos Respublikai ir Švedijos Karalystei), o 2014 m. liepos 7 d. posėdyje dalyvavo tik dvi nacionalinės konkurencijos institucijos (Vokietijos Federacinės Respublikos ir Suomijos Respublikos). Vadinasi, iš tikrųjų labai mažai valstybių narių atstovų dalyvavo priimant Patariamojo komiteto nuomonę šioje byloje, nes, remiantis Nuostatų dėl Patariamojo komiteto darbo metodų 20 ir 21 punktais, Patariamojo komiteto priimtoje nuomonėje atsižvelgiama tik į posėdyje dalyvavusių narių pateiktas pastabas. Per teismo posėdį pateikus klausimą apie tokio negausaus dalyvavimo priežastis ir galimybę atidėti Patariamojo komiteto posėdžius, Komisija atsakė žinojusi apie streikus geležinkelyje ir susisiekusi su komiteto nariais, siekdama išsiaiškinti, ar jie turėjo konkrečių pastabų, tačiau posėdžių atidėti neketino.
Nors iš tiesų šiomis aplinkybėmis Komisija būtų pasielgusi tinkamiau, jeigu būtų atidėjusi Patariamojo komiteto posėdžius, vis dėlto negalima daryti išvados, kad dėl negausaus valstybių narių atstovų dalyvavimo posėdžiuose Komisija šiuo atveju pažeidė esminius konsultavimosi su Patariamuoju komitetu procedūrinius reikalavimus.
Iš tikrųjų, pirma, reikia konstatuoti, kad net jeigu tai gali atrodyti neįprasta ir sunkiai suderinama su tam tikra gero administravimo koncepcija, nė vienoje nuostatoje neįtvirtinta Patariamojo komiteto nuomonių priėmimui taikoma kvorumo taisyklė. Be to, Reglamento Nr. 1/2003 14 straipsnio3 dalyje aiškiai nustatyta, kad Patariamasis komitetas „gali pateikti savo nuomonę, netgi jei kurie nors nariai nedalyvauja ir nėra atstovaujami [jiems nėra atstovaujama]“. Primintina ir tai, kad Komisija valstybių narių konkurencijos institucijoms turi suteikti galimybę dalyvauti Patariamajame komitete ir kad šiuo atveju ji atliko visus šiuo klausimu reikiamus veiksmus, nes joms išsiuntė pranešimus apie 2014 m. birželio 30 d. ir liepos 7 d. Patariamojo komiteto posėdžius ir visus reikiamus dokumentus nuo pat procedūros pradžios (žr. šio sprendimo 153 ir 154 punktus), ir kad nebuvo pareikšta jokių prieštaravimų dėl posėdžių datos (žr. šio sprendimo 154 punktą). Galiausiai reikia akcentuoti, kad Patariamasis komitetas gali prisidėti prie nuoseklaus Sąjungos konkurencijos taisyklių taikymo, kaip tai numatyta Reglamento Nr. 1/2003 19 konstatuojamojoje dalyje, tik jeigu valstybių narių konkurencijos institucijos turi galimybę jame veiksmingai bendradarbiauti, o Komisija šiuo klausimu neturi jokių su prievarta susijusių įgaliojimų.
Taigi šį pagrindą reikia atmesti.
3.

Dėl teisės į veiksmingą teisminę gynybą, teisės į gynybą ir procesinio lygiateisiškumo principo pažeidimo
a)

Šalių argumentai
(Praleista)
b)

Bendrojo Teismo vertinimas
Primintina, kad veiksmingos teisminės gynybos principas yra bendrasis Sąjungos teisės principas, kuris šiuo metu įtvirtintas Pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnyje (2011 m. gruodžio 8 d. Sprendimo Chalkor / Komisija,
C‑386/10 P
,
EU:C:2011:815
,
punktas). Šį principą sudaro įvairūs elementai, apimantys pirmiausia teisę į gynybą, šalių procesinį lygiateisiškumą, teisę kreiptis į teismą, teisę gauti teisinę pagalbą, būti ginamam ir atstovaujamam (2012 m. lapkričio 6 d. Sprendimo Otis ir kt.,
C‑199/11
,
EU:C:2012:684
,
punktas). Šalių procesinio lygiateisiškumo principas, kuris neatsiejamas nuo pačios teisingo bylos nagrinėjimo koncepcijos, apima pareigą kiekvienai šaliai suteikti protingą galimybę pateikti savo poziciją, įskaitant įrodymus, tokiomis aplinkybėmis, dėl kurių ji neatsidurtų aiškiai mažiau palankioje padėtyje nei jos priešininkas (2012 m. lapkričio 6 d. Sprendimo Otis ir kt.,
C‑199/11
,
EU:C:2012:684
,
punktas ir 2014 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Guardian Industries ir Guardian Europe / Komisija,
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
,
punktas).
Ieškovės tvirtino, kad dėl reikalavimų, kurie joms buvo keliami, kad pareikštų ieškinį, jos atsidūrė aiškiai mažiau palankioje padėtyje nei Komisija, kuriai netaikyti jokie reikalavimai dėl ginčijamo sprendimo parengimo laiko ar jo apimties. Vis dėlto primintina, kad iš EŽTT jurisprudencijos dėl EŽTK 6 straipsnio 1 dalies išaiškinimo, kuriuo reikia vadovautis, remiantis Pagrindinių teisių chartijos 52 straipsnio 3 dalimi, matyti, jog teisė kreiptis į teismą neabsoliuti. Naudojimasis šia teise gali būti ribojamas, be kita ko, kiek tai susiję su ieškinio priimtinumo sąlygomis (2013 m. vasario 28 d. Sprendimo Arango Jaramillo ir kt. / EIB, Peržiūra,
C‑334/12 RX-II
,
EU:C:2013:134
,
punktas). Nors suinteresuotieji asmenys turi tikėtis, kad šios ieškinio priimtinumo taisyklės bus taikomos, vis dėlto jų taikymas neturi trukdyti asmenims pasinaudoti esama teisių gynybos priemone (2013 m. vasario 28 d. Sprendimo Arango Jaramillo ir kt. / EIB, Peržiūra,
C‑334/12 RX-II
,
EU:C:2013:134
,
punktas). EŽTT mano, kad šie ribojimai neturi riboti asmeniui suteiktos teisės kreiptis į teismą taip ar tiek, kad jo teisė kreiptis į teismą būtų pažeista iš esmės, jie turi būti suderinami su EŽTK 6 straipsnio 1 dalimi ir jais turi būti siekiama teisėto tikslo, o naudotos priemonės turi būti protingai proporcingos siekiamam tikslui (žr. 2011 m. gruodžio 6 d. EŽTT sprendimo
Anastasakis prieš Graikiją
, CE:ECHR:2011:1206JUD 004195908, 24 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Remiantis suformuota Teisingumo Teismo jurisprudencija, griežtas Sąjungos teisės aktų dėl procesinių terminų taikymas atitinka teisinio saugumo reikalavimą ir būtinybę vengti bet kokios diskriminacijos ar savivalės vykdant teisingumą (žr. 1987 m. sausio 15 d. Sprendimo Misset / Taryba,
152/85
,
EU:C:1987:10
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2007 m. lapkričio 8 d. Nutarties Belgija / Komisija,
C‑242/07 P
,
EU:C:2007:672
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją) ir visiškai nedaro poveikio teisei į veiksmingą teisminę gynybą (šiuo klausimu žr. 2002 m. gegužės 17 d. Sprendimo Vokietija / Parlamentas ir Taryba,
C‑406/01
,
EU:C:2002:304
,
punktą). Kaip tvirtino Komisija, remiantis procesinio lygiateisiškumo principu, nereikalaujama, kad administracinės procedūros trukmė sutaptų su ieškinio dėl panaikinimo pareiškimo terminu. Iš tikrųjų administracine procedūra siekiama Komisijai leisti atlikti tyrimą, kad ji nustatytų, ar sprendimas, kuriuo konstatuojamas SESV 101 ir 102 straipsnių pažeidimas, turi būti priimtas, ir užtikrinti įmonių gynybą. Šiuo klausimu primintina, jog teisės į gynybą paisymas reikalauja, kad per administracinę procedūrą suinteresuotoji įmonė galėtų naudingai pareikšti savo nuomonę dėl nurodytų faktinių aplinkybių tikrumo ir reikšmingumo ir dėl Komisijos dokumentų, kuriais ji grindžia savo teiginius apie Sutarties pažeidimo egzistavimą (1983 m. birželio 7 d. Sprendimo Musique Diffusion française ir kt. / Komisija,
100/80–103/80
,
EU:C:1983:158
,
punktas ir 2004 m. sausio 7 d. Sprendimo Aalborg Portlandir kt. / Komisija,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
,
punktas). Šiuo klausimu Reglamente Nr. 1/2003 nustatyta, kad šalims siunčiamas pranešimas apie kaltinimus, kuriame turi būti aiškiai nurodytos visos esminės aplinkybės, kuriomis Komisija remiasi šiame procedūros etape. Vis dėlto tai gali būti nurodyta glaustai, o sprendimas nebūtinai turi būti kaltinimų santraukos kopija, nes šis pranešimas yra parengiamasis dokumentas, kuriame pateikti faktiniai ir teisiniai vertinimai yra tik preliminarūs. Dėl šios priežasties Komisija gali ir net turi atsižvelgti į aplinkybes, paaiškėjusias po administracinės procedūros, visų pirma, kad atsisakytų kaltinimų, dėl kurių paaiškėjo, kad jie nepagrįsti (2004 m. sausio 7 d. Sprendimo Aalborg Portland ir kt. / Komisija,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
,
punktas).
Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad nors, remiantis SESV 263 straipsnio antros pastraipos ir 1991 m. gegužės 2 d. Procedūros reglamento 102 straipsnio 2 dalies nuostatomis, ieškovės turėjo 2 mėnesių ir 10 dienų terminą ieškiniui dėl ginčijamo sprendimo pareikšti nuo pranešimo apie jį dienos, ir dėl šio termino buvo ypač sunku parengti ieškinį, turint omenyje neįprastą ginčijamo sprendimo apimtį, juo labiau kad apie jį buvo pranešta vasarą, vis dėlto jos turėjo galimybę daugybę kartų susisiekti su Komisija dėl bylos vykstant administracinei procedūrai. 2009 m. sausio mėn., 2009 m. rugpjūčio mėn., paskui nuo 2009 gruodžio mėn. iki 2012 m. gegužės mėn. Komisija ieškovėms siuntė prašymus pateikti informacijos. Be to, ieškovės buvo kviečiamos dalyvauti keliuose 2009–2012 m. vykusiuose susitikimuose esamai padėčiai aptarti. 2012 m. liepos 27 d. Komisija priėmė pranešimą apie kaltinimus, į kurį ieškovės atsakė 2013 m. sausio 14 d. Vėliau vyko ieškovių 2013 m. balandžio 15 d., 16 d., 17 d. ir 18 d. apklausos, buvo surengti nauji susitikimai esamai padėčiai aptarti ir ieškovėms išsiųsti nauji prašymai pateikti informacijos. 2013 m. gruodžio 18 d. Komisija ieškovėms leido susipažinti su įrodymais, surinktais ar atskleistais po pranešimo apie kaltinimus, ir išsiuntė faktinių aplinkybių santrauką, į kurią ieškovės atsakė 2014 m. sausio 31 d. Be to, svarbu priminti, jog per Bendrajame Teisme vykusią rašytinę proceso dalį ieškovės turėjo galimybę pasinaudoti visais jų prašytais terminų pratęsimais, todėl apskritai, nepaisant konkrečių reikalavimų, kurie joms buvo keliami pareiškiant ieškinį, jos neatsidūrė padėtyje, kuri aiškiai nepalankesnė, palyginti su Komisijos padėtimi šioje instancijoje.
Kiek tai susiję su ieškinio apimtimi, primintina, kad, remiantis EŽTT jurisprudencija, formalių reikalavimų, kurių turi būti laikomasi pareiškiant ieškinį, reglamentavimu siekiama užtikrinti gerą teisingumo vykdymą ir suinteresuotieji asmenys turi tikėtis, kad šios normos bus taikomos (2011 m. gruodžio 6 d. EŽTT sprendimo
Anastasakis prieš Graikiją
, CE:ECHR:2011:1206JUD 004195908, 24 punktas). Dėl proceso Bendrajame Teisme pažymėtina, kad, remiantis ieškinio pareiškimo momentu galiojusių 2012 m. sausio 24 d. Praktinių nurodymų šalims Bendrajame Teisme (
OL L 68, 2012, p. 23
) 15 punktu, iš esmės nustatyta didžiausia ieškinio apimtis yra 50 puslapių, bet ji visada nustatoma atsižvelgiant į nagrinėjamos bylos teisinį ar faktinį sudėtingumą (šiuo klausimu žr. 2014 m. balandžio 10 d. Nutarties Langguth Erben / OHMI,
C‑412/13 P
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2014:269
,
punktą). Taigi šiuo atveju ieškovės nurodė teisinį nagrinėjamos bylos sudėtingumą ir Bendrasis Teismas leido pateikti 186 puslapių ieškinį, surašytą su sumažintais tarpais tarp eilučių, prie kurio pridėta 10158 puslapių priedų. Tiesa, kad ginčijamas sprendimas yra ypač ilgas ir jame daug pasikartojimų dėl tam tikrų aspektų, vis dėlto tai paaiškinama, kaip tvirtino Komisija, ieškovėms inkriminuojamų pažeidimų, turinčių tam tikrų bendrų požymių, skaičiumi ir Sąjungos jurisprudencijoje dėl SESV 101 ir 102 straipsnių pažeidimo nustatytais įrodinėjimo reikalavimais. Be to, kaip priminė Komisija, ieškovės turėjo galimybę atsakyti į 755 puslapių pranešimą apie kaltinimus, pateikdamos daugiau nei 600 puslapių dokumentą. Beje, ieškinio apimtis ir pagrindų, kuriais jis grindžiamas, skaičius įrodo, kad ieškovės turėjo laiko, žinoma, tam įdėdamos daug pastangų, savo argumentams parengti. Todėl jos negali teigti, kad joms buvo sudaryta neįveikiamų sunkumų, kad galėtų kreiptis į Bendrąjį Teismą, ir kad jos atsidūrė padėtyje, kuri buvo aiškiai nepalankesnė, palyginti su Komisijos padėtimi.
Kiek tai susiję su argumentu dėl pasikartojimų ir Komisijos padarytų nuorodų ginčijamame sprendime, primintina, kad, remdamasi SESV 296 straipsnio nuostatomis, Komisija gali aiškiai bei nedviprasmiškai nurodyti savo argumentus taip, kad suinteresuotieji asmenys galėtų sužinoti priimtos priemonės motyvus, o kompetentingas teismas – vykdyti jos kontrolę. Šis reikalavimas pateikti motyvus turi būti vertinamas atsižvelgiant į konkrečios bylos aplinkybes, be kita ko, į akto turinį, pateiktų motyvų pobūdį ir šio akto adresatų ar kitų asmenų, su kuriais jis tiesiogiai ir konkrečiai susijęs, suinteresuotumą gauti paaiškinimus. Nereikalaujama, kad motyvuose būtų nurodytos visos reikšmingos faktinės ir teisinės aplinkybės, nes klausimas, ar akto motyvavimas atitinka SESV 296 straipsnio reikalavimus, turi būti vertinamas atsižvelgiant ne tik į jo tekstą, bet ir į kontekstą ir atitinkamą sritį reglamentuojančių teisės normų visumą (žr. 2012 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Heijmans Infrastructuur / Komisija,
T‑359/06
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2012:489
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Priešingai, nei teigė ieškovės, vien aplinkybės, kad ginčijamame sprendime Komisija daug kartų rėmėsi tais pačiais vidaus dokumentais ir daug kartų darė nuorodas į kitas ginčijamo sprendimo dalis, nepakanka, siekiant įrodyti, kad iš ginčijamo sprendimo jos negalėjo suprasti priimtos priemonės motyvų ar Bendrasis Teismas negalėjo vykdyti jos kontrolės.
Kiek tai susiję su argumentu dėl aiškaus teisinio kriterijaus nebuvimo, ieškovės nurodė, kad jis sutampa su kitais jų ieškinio pagrindais. Taigi dėl šio argumento bus atsakyta nagrinėjant atitinkamus pagrindus.
Galiausiai negalima priimti ieškovių argumentų dėl 1993 m. spalio 27 d. EŽTT sprendimo
Dombo Beheer B. V. prieš Nyderlandus
(CE:ECHR:1993:1027JUD 001444888), 2003 m. liepos 15 d. EŽTT sprendimo
Ernst ir kiti prieš Belgiją
(CE:ECHR:2003:0715JUD 003340096) ir 2006 m. balandžio 18 d. EŽTT sprendimo
Vezon prieš Prancūziją
(CE:ECHR:2006:0418JUD 006601801). Iš tikrųjų faktinės ir teisinės aplinkybės tose bylose labai skyrėsi nuo šios bylos aplinkybių. Taigi byloje, kurioje priimtas 1993 m. spalio 27 d. EŽTT sprendimas
Dombo Beheer B. V. prieš Nyderlandus
(CE:ECHR:1993:1027JUD 001444888) ir kurioje EŽTT konstatavo EŽTK 6 straipsnio pažeidimą, nagrinėtas dviejų privačių asmenų ginčas, kuriame viena iš šalių atsidūrė aiškiai nepalankesnėje padėtyje, palyginti su kita, nes ji vienintelė galėjo naudotis liudytojų parodymais. Byloje, kurioje priimtas 2003 m. liepos 15 d. EŽTT sprendimas
Ernst ir kiti prieš Belgiją
(CE:ECHR:2003:0715JUD 003340096) ir kurioje EŽTT nusprendė, kad nepažeistas EŽTK 6 straipsnis, nagrinėta, ar valstybė galėjo leisti asmeniui kreiptis į teismą tik dėl pirminio priimtinumo klausimo, nes jo ieškinys buvo reiškiamas prieš pareigūną, kuriam galiojo teismui taikomos privilegijos. Galiausiai byloje, kurioje priimtas 2006 m. balandžio 18 d. EŽTT sprendimas
Vezon prieš Prancūziją
(CE:ECHR:2006:0418JUD 006601801), nagrinėtas teisės į teisingą bylos nagrinėjimą pažeidimas dėl priimtų teisės aktų, kuriais galutinai ir atgaline data reglamentuotas nacionaliniuose teismuose nagrinėjamų ginčų dalykas, nors tai nebuvo pateisinama tinkamu bendrojo intereso pagrindu.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad bet kuriuo atveju šis pagrindas nepagrįstas, net jeigu jis būtų tinkamas remtis ginčijant ginčijamo sprendimo teisėtumą.
4.

Dėl faktinių aplinkybių iškraipymo
a)

Šalių argumentai
(Praleista)
b)

Bendrojo Teismo vertinimas
Komisija ginčijo šio pagrindo priimtinumą, remdamasi šiuo atveju taikytino 1991 m. gegužės 2 d. Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktu, pagal kurį ieškinyje turi būti nurodytas ginčo dalykas ir pagrindų, kuriais remiamasi ieškinyje, santrauka. Šie duomenys turi būti pakankamai aiškūs ir tikslūs, kad atsakovas galėtų tinkamai pasirengti gynybai, o Bendrasis Teismas – priimti sprendimą byloje, prireikus be jokios kitos pagrindžiančios informacijos. Siekiant užtikrinti teisinį saugumą ir gerą teisingumo vykdymą, tam, kad ieškinys būtų priimtinas atsižvelgiant į primintas nuostatas, reikia, kad svarbiausios faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis jis pagrįstas, būtų bent jau trumpai, bet nuosekliai ir suprantamai nurodytos pačiame ieškinio tekste (1993 m. balandžio 28 d. Nutarties De Hoe / Komisija,
T‑85/92
,
EU:T:1993:39
,
punktas). Konkrečiau kalbant, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad nors tenka pripažinti, kad ieškinio pagrindų išdėstymas nesusijęs su SESV 263 straipsnio antros pastraipos terminija ir joje išvardytais reikalavimais, gali pakakti išdėstyti šių pagrindų esmę, o ne teisiškai juos kvalifikuoti, vis dėlto ieškinyje turi būti pakankamai aiškiai nurodyta, kuriuo iš Sutartyje esančių pagrindų remiamasi (1961 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Fives Lille Cail ir kt. prieš Vyriausiąją valdybą,
19/60, 21/60, 2/61 ir 3/61
,
EU:C:1961:30
,
punktas).
Šiuo atveju ieškovės iš esmės Komisiją kaltino tuo, kad ji subjektyviai nepateikė tam tikrų faktinių aplinkybių ir nurodė faktines aplinkybes, kurios nereikšmingos, siekiant konstatuoti pažeidimo egzistavimą. Taigi, nors ieškovės šį pagrindą vertina kaip „faktinių aplinkybių, susijusių su veiksmais, kurie yra sprendimo dalykas, iškraipymą“, jos nenurodė teisės normos, kurią pažeidė Komisija ir kuria grindžiamas ieškinys, o jų ieškinyje pateikti duomenys nėra pakankamai aiškūs ir tikslūs, kad Komisija galėtų atsakyti į pateiktus argumentus, o Bendrasis Teismas – vykdyti teisminę kontrolę. Iš tikrųjų jų pateikiami argumentai gali būti siejami su pagrindu dėl faktinės klaidos, dėl teisinio faktinių aplinkybių kvalifikavimo klaidos, dėl nešališkumo principo pažeidimo ar rūpestingumo pareigos nesilaikymo, dėl piktnaudžiavimo įgaliojimais ar pakenkimo reputacijai, kuriuo gali būti grindžiamas pateikiamas ieškinys dėl žalos atlyginimo.
Dėl šios priežasties šį pagrindą reikia pripažinti nepriimtinu.
Subsidiariai Komisija tvirtino, jog šis pagrindas nepriimtinas ir dėl to, kad ieškovės kaltinamos tik dėl tų veiksmų, kurie ginčijamo sprendimo rezoliucinėje dalyje buvo laikomi SESV 101 ir 102 straipsnių pažeidimu, todėl tik dėl jų galima pareikšti ieškinį teisme.
Remiantis jurisprudencija, tik sprendimo rezoliucinė dalis gali turėti teisinių pasekmių ir sukelti žalą, o ieškinys dėl panaikinimo negali būti pareikštas būtent dėl motyvuose pateiktų vertinimų. Sąjungos teismo vykdoma šių vertinimų teisėtumo kontrolė gali būti taikoma tik tiek, kiek, būdami asmens nenaudai priimto akto motyvai, jie yra būtinas šio akto rezoliucinės dalies pagrindas (2004 m. sausio 28 d. Nutarties Nyderlandai / Komisija,
C‑164/02
,
EU:C:2004:54
,
punktas ir 1992 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo NBV ir NVB / Komisija,
T‑138/89
,
EU:T:1992:95
,
punktas) ir, konkrečiau kalbant, jeigu šie motyvai gali pakeisti to, kas nuspręsta atitinkamo akto rezoliucinėje dalyje, esmę (žr. 2007 m. spalio 12 d. Sprendimo Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse / Komisija,
T‑474/04
,
EU:T:2007:306
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Šiuo klausimu primintina, kad į akto motyvų turinį turi būti atsižvelgiama, siekiant nustatyti tai, kas nuspręsta jo rezoliucinėje dalyje (1997 m. gegužės 15 d. Sprendimo TWD / Komisija,
C‑355/95 P
,
EU:C:1997:241
,
punktas ir 2002 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Lagardère ir Canal+ / Komisija,
T‑251/00
,
EU:T:2002:278
,
punktas).
Taigi šiuo atveju reikia nustatyti, ar ieškovių ginčijamos aplinkybės, nurodytos ginčijamo sprendimo 4 punkte, yra būtinas šio sprendimo rezoliucinės dalies pagrindas ir ar šie vertinimai gali pakeisti to, kas nuspręsta toje rezoliucinėje dalyje, esmę.
Pažymėtina, kad Komisija ginčijamo sprendimo 85 ir 110 konstatuojamosiose dalyse, susijusiose su įvairiais ieškovių prieš generinius vaistus nukreiptos strategijos veiksmais (be kita ko, „patentų rato“ išduodant „popierinius“ patentus sudarymu ir laipsnišku perėjimu prie arginino druskos), nurodė, kad veiksmų, kurie nenagrinėti 5 punkte (sutarčių dėl taikių susitarimų nagrinėjimas atsižvelgiant į SESV 101 straipsnį) ir 8 punkte (technologijų įsigijimo ir sutarčių dėl taikių susitarimų nagrinėjimas atsižvelgiant į SESV 102 straipsnį), aprašymas nedaro poveikio jų teisėtumui, atsižvelgiant į konkurencijos teisę. Be to, ginčijamo sprendimo 2764 konstatuojamojoje dalyje Komisija patikslino, kad nė vienas iš ieškovės bendrosios strategijos elementų „savaime negali būti laikomas problem[išku] atsižvelgiant į Sąjungos konkurencijos teisę“. Be to, ginčijamo sprendimo 2917 ir 2960 konstatuojamosiose dalyse Komisija priminė, kad, „kiek tai susiję su piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi, šio sprendimo dalykas yra bendras SESV 102 straipsnio pažeidimas“, kurį sudaro paeiliui sudarytos sutartys dėl taikių susitarimų patentų srityje ir
Azad
technologijos įsigijimas“. Be to, pačios ieškovės Bendrojo Teismo prašė dėl įstojusios į bylą šalies taikyti konfidencialumą daugybei ginčijamo sprendimo pastraipų, susijusių su jų prieš generinius vaistus nukreipta strategija, nes Komisijos joms pateikti kaltinimai neapėmė šių faktinių aplinkybių ir jų aiškinimo, o jeigu jos būtų buvusios atskleistos visuomenei, tai būtų labai pakenkę jų teisėms dėl nekaltumo prezumpcijos pažeidimo ir pakenkimo jų reputacijai. Kadangi veiksmai, kuriais pasireiškė ieškovių prieš generinius vaistus nukreipta strategija, nebuvo kvalifikuoti kaip pažeidimas, ginčijamo sprendimo rezoliucinėje dalyje Komisija į juos neatsižvelgė, kvalifikuodama pažeidimus ir skirdama už juos sankcijas.
Vis dėlto ieškovės tvirtino, kad ginčijamo sprendimo 2766 konstatuojamojoje dalyje, kuri yra ginčijamo sprendimo 8 punkte, Komisija nurodė, kad nagrinėdama veiksmus, už kuriuos baudžiama pagal SESV 102 straipsnį, „atsižvelgs į faktinių aplinkybių visumą, įskaitant kitus tos strategijos veiksmus, dėl kurių šiame sprendime neįrodyta, kad jie padarė išstūmimo poveikį“. Be to, ginčijamo sprendimo 2772 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad to sprendimo 4 punkte aprašyta prieš generinius vaistus nukreipta ieškovių strategija, ypač patentų rato sukūrimas, buvo „reikšmingos faktinės aplinkybės, leidžiančios paaiškinti, pavyzdžiui, nagrinėjant
Servier
elgesio antikonkurencinį išstūmimo poveikį, kodėl (potencialios) konkurencijos lygis tiekiant generinį perindoprilį buvo ypač ribotas“.
Atsiliepime į ieškinį Komisija teigė, kad ginčijamame sprendime ji turėjo nurodyti prieš generinius vaistus nukreiptos ieškovių strategijos veiksmus, kurie nebuvo kvalifikuoti kaip SESV 101 ir 102 straipsnių pažeidimas, kad galėtų nagrinėti pažeidimus, atsižvelgdama į jų teisinį, ekonominį ir faktinį kontekstą. Per teismo posėdį Komisija akcentavo šio ginčijamo sprendimo 4 punkto reikšmę, jeigu norima suprasti visą
Servier
strategiją prieš generinių vaistų bendroves ir jos veiksmų apimtį rinkoje, išskiriant šių veiksmų faktinį kontekstą, paaiškintą būtent tame ginčijamo sprendimo 4 punkte, ir jų neteisėtą pobūdį. Tai aiškiai išskirta ginčijamo sprendimo 2766 konstatuojamojoje dalyje.
Iš tikrųjų, remiantis jurisprudencija, siekiant įvertinti, ar įmonių susitarimas pakankamai kenksmingas, kad būtų laikomas konkurencijos ribojimu dėl tikslo, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį, reikia išnagrinėti ekonominį ir teisinį jo taikymo kontekstą (žr. 2015 m. liepos 16 d. Sprendimo ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:484
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Vertinant atitinkamą susitarimą svarbu atsižvelgti į jo ekonominį ir teisinį kontekstą, kuriam esant šalys jį sudarė, ir tai neturi būti laikoma kišimusi į teisinius veiksmus ar situacijas, kurie nėra Komisijoje vykdomos procedūros dalykas (1966 m. liepos 13 d. Sprendimo Consten ir Grundig / Komisija,
56/64 ir 58/64
,
EU:C:1966:41
, p. 497). Vertinant ekonominį ir teisinį kontekstą reikia atsižvelgti į paveiktų prekių ar paslaugų pobūdį ir į realias nagrinėjamos rinkos ar rinkų veikimo sąlygas bei struktūrą (žr. 2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo CB / Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2015 m. kovo 19 d. Sprendimo Dole Food ir Dole Fresh Fruit Europe / Komisija,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Be to, nagrinėdama dominuojančią padėtį užimančios įmonės elgesį ir siekdama nustatyti galimą piktnaudžiavimą tokia padėtimi Komisija turi atsižvelgti į visas reikšmingas to elgesio aplinkybes (šiuo klausimu žr. 2007 m. kovo 15 d. Sprendimo British Airways / Komisija,
C‑95/04 P
,
EU:C:2007:166
,
punktą ir 2012 m. kovo 27 d. Sprendimo Post Danmark,
C‑209/10
,
EU:C:2012:172
,
punktą). Be to, šiuo klausimu pažymėtina, kad dominuojančios įmonės elgesio vertinimas yra būtinas norint nustatyti piktnaudžiavimą tokia padėtimi, todėl Komisija, atlikdama tokį vertinimą, neišvengiamai turi įvertinti minėtos įmonės vykdomą komercinę strategiją. Šiuo atveju yra visiškai normalu, kad Komisija remiasi subjektyviais veiksniais, kaip antai paskatomis, kuriomis atskleidžiama aptariama komercinė strategija (2012 m. balandžio 19 d. Sprendimo Tomra Systems ir kt. / Komisija,
C‑549/10 P
,
EU:C:2012:221
,
punktas).
Iš šio sprendimo 193 ir 194 punktų matyti, kad, nors Komisija turi atsižvelgti į įmonės elgesio kontekstą, kad išnagrinėtų elgesio suderinamumą su SESV 101 ir 102 straipsniais, vis dėlto šis atsižvelgimas negali lemti ar patvirtinti išvados, kad padarytas pažeidimas, remdamasi konkrečiu elgesiu, kuris buvo pripažintas prieštaraujančiu konkurencijos teisei ar sunkiai su ja suderinamu, jeigu būtent šis elgesys nekvalifikuotas kaip pažeidimas.
Šiuo atveju iš ginčijamo sprendimo (žr. šio sprendimo 190 punktą) matyti, kad to sprendimo 4 punkte nurodyti veiksmai, kuriais pasireiškė prieš generinius vaistus nukreipta ieškovių strategija ir kurie neigiamai apibūdino
Servier
elgesį, Komisijos nebuvo kvalifikuoti kaip pažeidimas ir į juos neatsižvelgta kvalifikuojant jos elgesį kaip pažeidimą, už kurį skirta bauda. Nors Komisija į tuos veiksmus iš tikrųjų atsižvelgė neteisėtą elgesį kvalifikuodama kaip pažeidimą, jai priekaištauta dėl to, kad konstatavo pažeidimus iš dalies remdamasi įtarimais ar tvirtinimais, kuriuos lėmė kiti veiksmai nei vien elgesys, už kurį ji nusprendė skirti sankcijas. Dėl tokio požiūrio preziumuojama įmonės bloga reputacija, nulemta paprastų teiginių ar aiškiai neįrodytų faktų, būtų nagrinėjama kaip jai inkriminuojamų antikonkurencinių veiksmų tyrimo kriterijus. Tačiau kvalifikuodama pažeidimus ir bausdama už juos Komisija turi vadovautis nešališkumu ir objektyvumu, be to, dėl teisės į nekaltumo prezumpcijos paisymą tokio pobūdžio prielaidos iš esmės draudžiamos. Neaiškumas dėl Komisijos vertinimo, susijusio su šių labai neigiamų
Servier
elgesio aplinkybių, nurodytų ginčijamo sprendimo 4 punkte, ir dėl kurių ji tuo pačiu metu tvirtina, kad šios aplinkybės svarbios jos analizei ir negali būti ginčijamos teisme, taikymo sritimi, kelia abejonių dėl šių ginčijamo sprendimo motyvų.
Galiausiai reikia patikslinti, kad, net jeigu bendros prieš generinius vaistus nukreiptos ieškovių strategijos atskiri aspektai nurodyti tarp kitų ginčijamame sprendime konstatuotų pažeidimų aplinkybių, vis dėlto šie vertinimai negalėjo pakeisti ginčijamo sprendimo rezoliucinės dalies esmės. Primintina, kad atsižvelgimas į kontekstą nustatant antikonkurencinį tikslą negali kompensuoti to, kad iš tikrųjų nebuvo nustatyta antikonkurencinio tikslo (generalinio advokato N. Wahl išvados byloje CB / Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:1958
,
punktas). Be to, kiek tai susiję su SESV 102 straipsniu, nors Komisija, siekdama nustatyti galimą piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, turi atsižvelgti į visas reikšmingas nagrinėjamo elgesio faktines aplinkybes, galimas antikonkurencinio ketinimo egzistavimas yra tik viena iš faktinių aplinkybių, į kurias gali būti atsižvelgta vertinant piktnaudžiavimą tokia padėtimi (šiuo klausimu žr. 2012 m. balandžio 19 d. Sprendimo Tomra Systems ir kt. / Komisija,
C‑549/10 P
,
EU:C:2012:221
,
–
punktus).
Taigi šį pagrindą bet kuriuo atveju reikia atmesti kaip netinkamą, nes jis pateiktas dėl ginčijamo sprendimo motyvų, nesusijusių su konkurencijos teisės pažeidimą, už kurį tame sprendime skirtos sankcijos, sudarančiu ieškovių elgesiu ar veiksmais. Vis dėlto pažymėtina, kad daug šiame pagrinde ieškovių ginčytų aplinkybių (be kita ko, alternatyvių technologijų įsigijimas ir sutartys dėl taikių susitarimų patentų srityje) tiesiogiai susijusios su veiksmais, kuriuos Komisija kvalifikavo kaip pažeidimą, ir jas pakartojo kituose pagrinduose, kaip tai tvirtino Komisija atsiliepime į ieškinį. Dėl šios priežasties tos aplinkybės gali būti reikšmingos ir jos bus analizuojamos nagrinėjant kitus pagrindus.
5.

Dėl teisės klaidų, susijusių su konkurencijos ribojimo dėl tikslo sąvokos apibrėžimu
(Praleista)
Šiame pagrinde ieškovės ir įstojusi į bylą šalis teigė, kad Komisija padarė teisės klaidų, nes sutartis dėl taikių susitarimų patentų srityje kvalifikavo kaip konkurencijos ribojimą dėl tikslo ir nepaisė patentų suteikiamų intelektinės nuosavybės teisių apimties. Todėl Bendrasis Teismas turi nustatyti, ar tokios sutartys dėl taikaus susitarimo gali būti konkurencijos ribojimas dėl tikslo ir kokiomis sąlygomis, nagrinėdamas, ar Komisija, atlikdama analizę, pažeidė patentų taikymo sritį.
Šiuo klausimu primintina, kad ginčijamame sprendime Komisija nagrinėjo, kaip, anot jos, sutartys dėl taikių susitarimų ginčuose patentų srityje turėjo būti vertinamos atsižvelgiant į SESV 101 straipsnio 1 dalį, konkrečiai – į galimybę tokias sutartis kvalifikuoti kaip sutartis dėl ribojimo dėl tikslo (ginčijamo sprendimo 1102–1155 konstatuojamosios dalys).
Iš esmės, pripažinusi, kad apskritai įmonės turi teisę taikiai spręsti ginčus, įskaitant dėl patentų (ginčijamo sprendimo 1118 konstatuojamoji dalis), Komisija nusprendė, kad sudarant sutartis dėl taikaus susitarimo turi būti laikomasi Sąjungos konkurencijos teisės, būtent SESV 101 straipsnio 1 dalies (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 1119, 1122 ir 1123 konstatuojamąsias dalis).
Komisija atsižvelgė ir į ypatingą kontekstą, kuriam esant farmacijos sektoriuje konkuravo patentuotų vaistų ir generinių vaistų bendrovės. Pirmiausia ji akcentavo patentų ginčijimo svarbą šiame sektoriuje (ginčijamo sprendimo 1125–1132 konstatuojamosios dalys).
Atsižvelgdama į šias aplinkybes Komisija iš esmės nusprendė, kad buvo galima pateisinti šalių sudarytą sutartį dėl taikaus susitarimo, kuria užbaigiamas ginčas, ir netgi į šią sutartį įtraukti neprekiavimo ir neginčijimo sąlygas (ginčijamo sprendimo 1133 ir 1136 konstatuojamosios dalys).
Vis dėlto Komisija nusprendė, kad, atsižvelgiant į konkrečias bylos aplinkybes, sutartis dėl taikaus susitarimo patentų srityje, pagal kurią generinių vaistų bendrovė pritaria savo pajėgumų ir ketinimo varžytis su konkurentais apribojimui, už tai gaudama vertybių, t. y. už sumokėtą reikšmingą pinigų sumą ar kitą reikšmingą paskatą, galėjo būti SESV 101 straipsniui prieštaraujantis konkurencijos ribojimas dėl tikslo (ginčijamo sprendimo 1134 konstatuojamoji dalis). Iš tikrųjų šiuo atveju generinių vaistų bendrovės atsisakymą savarankiškai stengtis įeiti į rinką lėmė ne šalių vertinimas dėl patento pagrįstumo, o patentuotų vaistų bendrovės perduotos sumos generinių vaistų bendrovei (ginčijamo sprendimo 1137 konstatuojamoji dalis), taigi mokestis už išstūmimą, kuris yra konkurencijos pirkimas (ginčijamo sprendimo 1140 konstatuojamoji dalis).
Būtent todėl Komisija pranešė, kad, siekdama įvertinti, ar sutartys dėl taikaus susitarimo yra konkurencijos ribojimas dėl tikslo, atliks kiekvieno konkretaus atvejo faktinių aplinkybių, susijusių su šiomis sutartimis, analizę. Šiuo tikslu ji nurodė, kad, konkrečiau kalbant, ji sieks nustatyti, pirma, ar „generinių vaistų bendrovė ir patentuotų vaistų bendrovė buvo bent jau potencialios konkurentės“, antra, ar „generinių vaistų bendrovė pagal sutartį jos galiojimo laikui įsipareigojo riboti savo pastangas įeiti į vieną ar kelias [Sąjungos] rinkas, tiekdama generinį produktą“, ir, trečia, ar „sutartis buvo susijusi su patentuotų vaistų bendrovės turto perdavimu, kuris buvo reikšminga paskata, labai sumažinusi generinių vaistų bendrovės ketinimą savarankiškai stengtis įeiti į vieną ar kelias [Sąjungos] rinkas tiekiant generinį produktą“ (ginčijamo sprendimo 1154 konstatuojamoji dalis).
Paskui Komisija pritaikė tris kriterijus, išvardytus šio sprendimo 217 punkte, kiekvienai nagrinėjamai sutarčiai dėl taikaus susitarimo ir dėl kiekvienos iš šių sutarčių nusprendė, kad šie trys kriterijai buvo tenkinami, todėl tos sutartys turėjo būti kvalifikuotos kaip konkurencijos ribojimas dėl tikslo.
a)

Dėl sutarčių dėl taikaus susitarimo patentų srityje konkurenciją dėl tikslo ribojančio pobūdžio
1)

Dėl konkurencijos ribojimo dėl tikslo
SESV 101 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad kaip nesuderinami su vidaus rinka yra draudžiami visi įmonių susitarimai, įmonių asociacijų sprendimai ir suderinti veiksmai, kurių „tikslas ar poveikis“ yra konkurencijos trukdymas, ribojimas arba iškraipymas vidaus rinkoje. Remiantis jurisprudencija, kuri suformuota jau 1966 m. birželio 30 d. Sprendime LTM (
56/65
,
EU:C:1966:38
, p. 359), alternatyvus šių sąlygų pobūdis, kurį parodo jungtukas „ar“, reiškia, kad pirmiausia reikia įvertinti patį susitarimo tikslą, atsižvelgiant į jo ekonominį taikymo kontekstą. Vis dėlto, jei šio susitarimo analizė neleidžia nustatyti pakankamo žalos lygio konkurencijai, reikia nagrinėti jo poveikį ir tam, kad jį apimtų draudimas, įrodyti, jog konkurencija iš tikrųjų buvo labai trukdoma, ribojama arba iškraipoma (žr. 2015 m. kovo 19 d. Sprendimo Dole Food ir Dole Fresh Fruit Europe / Komisija,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2015 m. liepos 16 d. Sprendimo ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:484
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Tačiau nebūtina nagrinėti susitarimo poveikio konkurencijai, jeigu įrodytas jo antikonkurencinis tikslas (žr. 2016 m. sausio 20 d. Sprendimo Toshiba Corporation / Komisija,
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Taigi ginčijamame sprendime Komisija teisingai priminė, kad, pirma, vertinant, ar susitarimui taikomas SESV 101 straipsnio 1 dalyje nustatytas draudimas, susitarimo antikonkurencinis tikslas ir poveikis yra alternatyvios, o ne kumuliacinės sąlygos (1109 konstatuojamoji dalis), ir, antra, kad nereikėjo įrodyti konkretaus veiksmų antikonkurencinio poveikio, nes nustatytas susitarimo antikonkurencinis tikslas (1112 konstatuojamoji dalis).
Konkurencijos ribojimo dėl tikslo sąvoka gali būti taikoma tik tam tikroms įmonių veiksmų derinimo rūšims, kurios vien dėl savo pobūdžio yra pakankamai žalingos įprastam konkurencijos veikimui, kad būtų galima teigti, kad jų poveikio tyrimas yra nereikalingas (šiuo klausimu žr. 1966 m. birželio 30 d. Sprendimo LTM,
56/65
,
EU:C:1966:38
,
punktą; 2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo CB / Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
,
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją; 2015 m. liepos 16 d. Sprendimo ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:484
,
punktą ir 2015 m. lapkričio 26 d. Sprendimo Maxima Latvija,
C‑345/14
,
EU:C:2015:784
,
punktą).
Remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija, vertinant, ar įmonių susitarimas pakankamai žalingas, kad būtų pripažintas konkurencijos ribojimu dėl tikslo, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį, reikia išnagrinėti jo nuostatų turinį, siekiamus tikslus ir ekonominį bei teisinį taikymo kontekstą (žr. 2015 m. liepos 16 d. Sprendimo ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:484
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Vertinant teisinį ir ekonominį kontekstą taip pat reikia atsižvelgti į prekių ar paslaugų, kurioms jis taikomas, pobūdį ir į realias nagrinėjamos rinkos ar rinkų veikimo sąlygas bei struktūrą (žr. 2015 m. kovo 19 d. Sprendimo Dole Food ir Dole Fresh Fruit Europe / Komisija,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Vis dėlto primintina, kad nagrinėdamas atitinkamos rinkos realias veikimo sąlygas ir struktūrą Bendrasis Teismas neturi vertinti atitinkamo derinimo poveikio (šiuo klausimu žr. 2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo CB / Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
,
–
punktus), priešingu atveju, SESV 101 straipsnio 1 dalyje nustatytas atskyrimas taptų neveiksmingas.
Be to, nors šalių valia nėra būtinas veiksnys tam tikros rūšies įmonių veiksmų derinimo ribojamajam pobūdžiui nustatyti, niekas nedraudžia konkurencijos priežiūros institucijoms ar nacionaliniams ir Sąjungos teismams atsižvelgti į šią valią (žr. 2015 m. kovo 19 d. Sprendimo Dole Food ir Dole Fresh Fruit Europe / Komisija,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Tačiau vien aplinkybė, kad susitarimu siekiama ir teisėtų tikslų, neužkerta kelio konkurencijos ribojimo dėl tikslo kvalifikavimui (2008 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Beef Industry Development Society ir Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
,
punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 1983 m. lapkričio 8 d. Sprendimo IAZ International Belgium ir kt. / Komisija,
96/82–102/82, 104/82, 105/82, 108/82 ir 110/82
,
EU:C:1983:310
,
punktą ir 2006 m. balandžio 6 d. Sprendimo General Motors / Komisija,
C‑551/03 P
,
EU:C:2006:229
,
punktą).
Ieškovės kaltino Komisiją tuo, kad ji padarė teisės klaidą, nes nusprendė, kad konkurencijos ribojimui dėl tikslo kvalifikuoti pakako vien aplinkybės, kad susitarimas galėjo padaryti neigiamą poveikį konkurencijai. Iš tiesų ginčijamo sprendimo 1111 konstatuojamojoje dalyje Komisija, nurodydama Teisingumo Teismo jurisprudenciją (2009 m. birželio 4 d. Sprendimo T‑Mobile Netherlands ir kt.,
C‑8/08
,
EU:C:2009:343
,
punktą ir 2013 m. kovo 14 d. Sprendimo Allianz Hungária Biztosító ir kt.,
C‑32/11
,
EU:C:2013:160
,
–
punktus), pažymėjo, kad „antikonkurenciniam tikslui nustatyti pakanka to, kad susitarimas gali padaryti neigiamą poveikį konkurencijai“ ir kad, „kitaip tariant, reikia, kad susitarimas konkrečiu atveju, atsižvelgiant į jo teisinį ir ekonominį taikymo kontekstą, galėtų trukdyti, riboti ar iškraipyti konkurenciją vidaus rinkoje“.
Šiuo klausimu pirmiausia pažymėtina, jog ginčijamame sprendime Komisija teisingai priminė šio sprendimo 219–222 punktuose nurodytą jurisprudenciją, susijusią su konkurencijos ribojimo dėl tikslo apibrėžimu. Iš tikrųjų iš ginčijamo sprendimo 1109 ir 1110 konstatuojamųjų dalių, 1112–1117 konstatuojamųjų dalių ir 1211 konstatuojamosios dalies matyti, kad Komisija, primindama šią jurisprudenciją, nepadarė teisės klaidos ir ją taikė analizuodama kiekvieną sutartį (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 1369–1375, 1475–1481, 1622–1627, 1763, 1804–1810 konstatuojamąsias dalis ir 1994–2000 konstatuojamąsias dalis). Nesvarbu, kad ginčijamame sprendime Komisija nevartojo žodžių „pakankamas žalingumo lygis“, nes iš to sprendimo matyti, jog ji teisingai vartojo konkurencijos ribojimo dėl tikslo sąvoką. To sprendimo būtent 1110 ir 1113 konstatuojamosiose dalyse ji nurodė, kad šis ribojimas „dėl savo pobūdžio galėjo būti žalingas įprastam geram konkurencijos veikimui“ ir kad „vertinant, ar susitarimas yra konkurencijos ribojimas dėl tikslo, reikia nagrinėti, be kita ko, jo nuostatų turinį, siekiamus tikslus bei ekonominį ir teisinį jo taikymo kontekstą“ ir kad, „siekiant nustatyti tą kontekstą, taip pat tikslinga atsižvelgti į paveiktų prekių ir paslaugų pobūdį bei nagrinėjamos rinkos ar rinkų realias veikimo sąlygas ir struktūrą“. Ji teisingai priminė ir tai, kad, „nors šalių valia nėra būtinas veiksnys nustatant, kad susitarimas yra konkurencijos ribojimas dėl tikslo, nedraudžiama Komisijai ir Sąjungos teismams atsižvelgti į šią valią“ (ginčijamo sprendimo 1113 konstatuojamoji dalis).
Be to reikia akcentuoti, kad 2009 m. birželio 4 d. Sprendimo T‑Mobile Netherlands ir kt. (
C‑8/08
,
EU:C:2009:343
)
punkte, pakartotame 2013 m. kovo 14 d. Sprendimo Allianz Hungária Biztosító ir kt. (
C‑32/11
,
EU:C:2013:160
)
punkte, Teisingumo Teismas tvirtino ne tai, kad mažai žalingas susitarimas, todėl galbūt galintis padaryti neigiamą poveikį konkurencijai, gali būti laikomas konkurencijos ribojimu dėl tikslo, o tik tai, kad, pirma, konkretaus susitarimo poveikio konkurencijai nustatymas nereikšmingas nagrinėjant konkurencijos ribojimą dėl tikslo, ir, antra, vien aplinkybė, kad susitarimas nebuvo įgyvendintas, netrukdo jo kvalifikuoti kaip konkurencijos ribojimo dėl tikslo. Iš tikrųjų 2009 m. birželio 4 d. Sprendimo T‑Mobile Netherlands ir kt. (
C‑8/08
,
EU:C:2009:343
) 31 punkto išaiškinimą, pateiktą atsižvelgiant į to sprendimo 29 ir 30 punktus ir į generalinės advokatės J. Kokott išvados toje byloje 46 punktą, į kurį sprendime padaryta aiški nuoroda, ir tos išvados 47 punktą galima taikyti ir siekiant atskirti konkurencijos ribojimą dėl poveikio, ir konkurencijos ribojimą dėl tikslo.
Taigi reikia atmesti ieškovės argumentus, kad ginčijamo sprendimo 1111 konstatuojamojoje dalyje Komisija padarė teisės klaidą.
Be to, ieškovė ir įstojusi į bylą šalis, remdamosi 2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimu CB / Komisija (
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
), tvirtino, kad pažeidimo dėl tikslo sąvoka turi būti aiškinama siaurai, priešingai, nei Komisijos taikytas požiūris ginčijamame sprendime.
Pirmiausia, šiuo klausimu primintina, jog 2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendime CB / Komisija (
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
,
punktas) Teisingumo Teismas tvirtino, kad konkurencijos ribojimo dėl tikslo sąvoka gali būti taikoma tik tam tikroms įmonių veiksmų derinimo rūšims, kurios yra pakankamai žalingos konkurencijai, kad būtų galima nuspręsti, jog nebūtina nagrinėti jų poveikio, o ne susitarimams, dėl kurių neįrodyta, kad jie dėl savo pobūdžio žalingi įprastam geram konkurencijos veikimui. Todėl Teisingumo Teismas ištaisė Bendrojo Teismo padarytą teisės klaidą, t. y. teiginį, kad pažeidimo dėl tikslo sąvokos nereikia aiškinti siaurai. Tačiau Teisingumo Teismas nepakeitė jurisprudencijos, pagal kurią SESV 101 straipsnio 1 dalies a–e punktuose nurodytos susitarimų rūšys nėra baigtinis draudžiamų slaptų susitarimų sąrašas (2008 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Beef Industry Development Society ir Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
,
punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo CB / Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
,
punktą), o šią išvadą lemia SESV 101 straipsnio 1 dalis (generalinės advokatės V. Trstenjak išvados byloje Beef Industry Development Society ir Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:467
,
punktas).
Toliau pažymėtina, kad šiuo atveju Komisija laikėsi požiūrio, atitinkančio 2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimą CB / Komisija (
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
), kai nagrinėjo ginčijamas sutartis, taikydama šio sprendimo 219–222 punktuose primintus kriterijus (žr. šio sprendimo 224 punktą), kurie turi būti aiškinami siaurai, nes pagal juos nustatomas pakankamas žalingumo lygis. Priešingai, nei tvirtino ieškovės ir įstojusi į bylą šalis,
a priori
Komisijos analizėje neturėjo būti taikomas siauresnis požiūris nei tas, kurio ji laikėsi, taikydama konkurencijos ribojimo dėl tikslo sąvokos kriterijus, tačiau šioje analizėje reikėjo nustatyti, kad konkurencijos ribojimas buvo pakankamai žalingas, arba, jei to nenustatyta, analizuoti konkretų ginčijamų susitarimų antikonkurencinį poveikį.
Be to, ieškovės teigė, kad precedentų nebuvimas užkirto kelią bet kokiam kvalifikavimui kaip ribojimo dėl tikslo, ir tvirtino, jog už bylos nagrinėjimą atsakingas buvęs skyriaus vadovas viešai pripažino šios bylos naujumą, kaip tai pripažino ir pati Komisija ginčijamame sprendime. Vis dėlto primintina, kad SESV 101 straipsnio 1 dalies a–e punktuose nurodyti veiksmai nėra baigtinis draudžiamų slaptų susitarimų sąrašas (2008 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Beef Industry Development Society ir Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
,
punktas) ir kad, nors įgyta patirtis neginčijamai patvirtina tam tikrų bendradarbiavimo rūšių tiesioginę žalą konkurencijai (2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo CB / Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
,
punktas), aplinkybė, kad anksčiau Komisija nebuvo nusprendusi, jog konkrečios rūšies susitarimas būtent dėl savo tikslo riboja konkurenciją, savaime nėra kliūtis taip nuspręsti ateityje, individualiai ir išsamiai išnagrinėjus ginčijamas priemones (žr. 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Lundbeck / Komisija,
T‑472/13
, dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:449
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Priešingai, nei teigė ieškovės, vien aplinkybė, kad, siekiant nustatyti konkurencijos ribojimą dėl tikslo, būtina išnagrinėti kiekvieną konkretų atvejį, netrukdo taikyti tokio kvalifikavimo. Iš tikrųjų jurisprudencijoje nereikalaujama, kad susitarimas iš pirmo žvilgsnio arba neabejotinai būtų gana žalingas konkurencijai, Komisijai ar Sąjungos teismui individualiai ir konkrečiai neišnagrinėjus jo turinio, tikslo, ekonominio ir teisinio konteksto, kad jį būtų galima laikyti ribojančiu konkurenciją dėl tikslo, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį (šiuo klausimu žr. 2013 m. kovo 14 d. Sprendimo Allianz Hungária Biztosító ir kt.,
C‑32/11
,
EU:C:2013:160
,
punktą ir 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Lundbeck / Komisija,
T‑472/13
, dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:449
,
punktą).
Beje, ieškovės ir įstojusi į bylą šalis pateikė kaltinimą, kad ginčijamo sprendimo motyvai prieštaringi, nes ginčijamo sprendimo 2764 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad taikūs susitarimai patentų srityje savaime nėra antikonkurenciniai atsižvelgiant į SESV 102 straipsnį. Vis dėlto iš ginčijamo sprendimo 2764 konstatuojamosios dalies ginčijamo sakinio aiškiai matyti, jog Komisija nurodė tik tuos veiksmus, kurie ginčijamame sprendime aprašyti kaip ieškovių prieš generinius vaistus nukreiptos strategijos dalis, tačiau jie nebuvo kvalifikuoti kaip konkurencijos teisės pažeidimas ginčijamame sprendime. Dėl šios priežasties šis sakinys nesusijęs su ieškovių sudarytais taikiais susitarimais. Be to, iš ginčijamo sprendimo, konkrečiai – 8.3 punkto, matyti, jog Komisija nusprendė, kad ieškovių sudaryti taikūs susitarimai yra elgesys, kuriuo piktnaudžiaujama, taip prisidedant prie bendros vientisos ir tęstinės išstūmimo strategijos, kuri yra SESV 102 straipsnio pažeidimas. Taigi ginčijamame sprendime nėra nurodyto motyvų prieštaringumo.
Priminus šias konkurencijos ribojimo dėl tikslo taikymo sąlygas ir išnagrinėjus su šios sąvokos aiškinimu susijusius ieškovių kaltinimus, pažymėtina, jog šiuo atveju ginčijamomis sutartimis, anot ieškovių, siekta taikaus sutartis sudariusių šalių susitarimo dėl ginčų ir jos buvo sudarytos esant ypatingam patentų teisės kontekstui, todėl nagrinėjami ginčai susiję su ieškovių patentais. Taigi atsižvelgiant į tai, kad konkurencijos ribojimo dėl tikslo nustatymui reikia nagrinėti atitinkamos sutarties turinį, tikslus ir ekonominį bei teisinį taikymo kontekstą (žr. šio sprendimo 221 punktą), šiuo atveju būtina nagrinėti sąlygas dėl neginčijimo ir dėl draudimo prekiauti šiuos patentus pažeidžiančiais produktais, apskritai nustatytas taikiuose susitarimuose ir konkrečiai ginčijamose sutartyse, atsižvelgiant į jų tikslą sudaryti taikų susitarimą dėl ginčų patentų srityje ir specifinį kontekstą, susijusį su patentais, siekiant patikrinti, ar Komisija teisingai ir vadovaudamasi tinkamais teisiniais kriterijais šias sutartis kvalifikavo kaip konkurencijos ribojimą dėl tikslo.
2)

Dėl intelektinės nuosavybės teisių ir konkrečiai dėl patentų
Konkretus suteikiamo patento tikslas – užtikrinti patento savininkui išimtinę teisę naudoti išradimą, siekiant atlyginti už išradėjo kūrybines pastangas, kad tiesiogiai arba suteikiant licencijas tretiesiems asmenims būtų pagaminti ir pirmą kartą išleisti į apyvartą pramonės produktai, ir teisę užkirsti kelią visiems pažeidimams (1974 m. spalio 31 d. Sprendimo Centrafarm ir de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
,
punktas). Jeigu patentą suteikia valstybės institucija, paprastai preziumuojama, kad patentas galioja ir kad jis įmonei priklauso teisėtai. Paprastai konkurentus atgraso vien tai, kad įmonė šią išimtinę teisę turi, nes pagal viešosios teisės aktus jie privalo šios teisės paisyti (2010 m. liepos 1 d. Sprendimo AstraZeneca / Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
punktas).
Vis dėlto naudojimasis patento suteikiamomis teisėmis, vadovaujantis valstybės narės teisės aktais, savaime nėra Sutartyje nustatytų konkurencijos teisės taisyklių pažeidimas (1968 m. vasario 29 d. Sprendimo Parke, Davis and Co.,
24/67
,
EU:C:1968:11
, p. 109). Intelektinę nuosavybę reglamentuojančios taisyklės netgi yra esminės siekiant išlaikyti neiškreiptą konkurenciją vidaus rinkoje (2013 m. balandžio 16 d. Sprendimo Ispanija ir Italija / Taryba,
C‑274/11 ir C‑295/11
,
EU:C:2013:240
,
punktas). Iš tikrųjų, pirma, atlygindama už išradėjo kūrybines pastangas, patentų teisė prisideda prie inovacijoms ir investicijoms palankios aplinkos skatinimo ir, antra, ja siekiama paviešinti išradimų taikymo tvarką ir taip leisti atsirasti naujiems išradimams. 2004 m. gairių dėl technologijų perdavimo susitarimų 7 punkte, kurio nuostatos visiškai pakartotos 2014 m. gairių dėl technologijų perdavimo susitarimų 7 punkte, nustatyta:
„Tai <…> nereiškia, kad intelektinės nuosavybės teisių esmė prieštarauja Sąjungos konkurencijos taisyklėms. Iš tiesų abi teisės normų grupės turi tą patį pagrindinį tikslą – skatinti vartotojų gerovę ir veiksmingą išteklių paskirstymą. Naujovės – esminė ir dinamiška atviros ir konkurencingos rinkos ekonomikos dalis. Intelektinės nuosavybės teisės padeda kurti dinamišką konkurenciją – įmonės skatinamos investuoti į naujų produktų ir procesų kūrimą arba jų tobulinimą. Tokį patį poveikį turi ir konkurencija – įmonės patiria spaudimą diegti naujoves. Todėl intelektinės nuosavybės teisės ir konkurencija yra būtinos, siekiant skatinti naujoves ir užtikrinti jų konkurencingą naudojimą.“
Remiantis suformuota jurisprudencija, teisė į nuosavybę, kuriai priskiriama intelektinės nuosavybės teisė, yra bendrasis Sąjungos teisės principas (2008 m. sausio 29 d. Sprendimo Promusicae,
C‑275/06
,
EU:C:2008:54
,
punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 2005 m. liepos 12 d. Sprendimo Alliance for Natural Health ir kt.,
C‑154/04 ir C‑155/04
,
EU:C:2005:449
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Vis dėlto intelektinės nuosavybės teisė, būtent patentų teisė, nėra absoliučios prerogatyvos, tačiau į jas turi būti atsižvelgiama dėl jų funkcijos visuomenėje ir jas reikia suderinti su kitomis pagrindinėmis teisėmis, joms taip pat gali būti taikomi apribojimai, siekiant Sąjungos bendrojo intereso tikslų, jeigu, atsižvelgiant į siekiamą tikslą, tai nėra neproporcingas ir netoleruotinas kišimasis, pažeidžiantis pačios garantuojamos teisės esmę (žr. 2005 m. liepos 12 d. Sprendimo Alliance for Natural Health ir kt.,
C‑154/04 ir C‑155/04
,
EU:C:2005:449
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Pavyzdžiui, Teisingumo Teismas ginčuose dėl 2009 m. gegužės 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 469/2009 dėl medicinos produktų papildomos apsaugos liudijimo (
OL L 152, 2009, p. 1
) aiškinimo nusprendė, kad reikėjo palyginti farmacijos pramonės, patentų savininkės, interesus ir visuomenės sveikatos interesus (šiuo klausimu žr. 2015 m. kovo 12 d. Sprendimo Actavis Group PTC ir Actavis UK,
C‑577/13
,
EU:C:2015:165
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Taip pat primintina, jog ESS 3 straipsnio 3 dalyje nurodyta, jog Sąjunga sukuria vidaus rinką, kuri, remiantis prie Lisabonos sutarties pridėtu Protokolu Nr. 27 dėl vidaus rinkos ir konkurencijos (
OL C 83, 2010, p. 309
), o jis, remiantis ESS 51 straipsniu, turi tokią pačią galią kaip Sutartys, apima sistemą, užtikrinančią, kad nebūtų iškreipta konkurencija. Taigi SESV 101 ir 102 straipsniai priklauso konkurencijos teisės normoms, kurios, kaip numatytosios SESV 3 straipsnio 1 dalies b punkte, būtinos, kad vidaus rinka veiktų. Tokiomis normomis siekiama būtent išvengti konkurencijos iškraipymo, dėl kurio galėtų nukentėti bendrieji interesai, atskiros įmonės ir vartotojai, taip padedant užtikrinti Sąjungos gerovę (2011 m. vasario 17 d. Sprendimo TeliaSonera Sverige,
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
,
–
punktai).
Nors Sutartyse niekada nebuvo aiškiai nurodyta, kad turi būti derinama intelektinės nuosavybės teisė ir konkurencijos teisė, EB sutarties 36 straipsnyje, kurio nuostatos pakartotos SESV 36 straipsnyje, numatyta, kad turi būti derinamos intelektinės nuosavybės teisės ir laisvo prekių judėjimo principas, ir nurodyta, kad Sutarties nuostatos, susijusios su kiekybinių apribojimų tarp valstybių narių draudimu, nekliudo taikyti prekių importo, eksporto ar tranzito apribojimų, pateisinamų, be kita ko, pramoninės ir komercinės nuosavybės apsaugos sumetimais, taip pat tai, kad šie apribojimai neturi tapti savavališka diskriminacijos priemone ar paslėptu valstybių narių tarpusavio prekybos apribojimu. Teisingumo Teismas mano, kad taip EB sutarties 36 straipsniu siekta išskirti meninės ir intelektinės nuosavybės apsaugą reglamentuojančiuose valstybės narės teisės aktuose pripažintos teisės, kurios negali paveikti Sutarties nuostatos, egzistavimą ir jos įgyvendinimą, kuris gali tapti paslėptu valstybių narių tarpusavio prekybos apribojimu (šiuo klausimu žr. 1982 m. spalio 6 d. Sprendimo Coditel ir kt.,
262/81
,
EU:C:1982:334
,
punktą).
Be to, Sąjungos teisės aktų leidėjas turėjo progą priminti, kad toks derinimas būtinas. 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2004/48/EB dėl intelektinės nuosavybės teisių gynimo (
OL L 157, 2004, p. 45
; 2004 m. specialusis leidiamas lietuvių k., 17 sk., 2 t., p. 32), kurios tikslas – suderinti nacionalinės teisės sistemas, kad vidaus rinkoje būtų užtikrintas aukštas, vienodas ir vientisas intelektinės apsaugos lygis (10 konstatuojamoji dalis) ir „užtikrinti visišką pagarbą intelektinei nuosavybei pagal tos Chartijos 17 straipsnio 2 dalį“ (32 konstatuojamoji dalis), patikslinta, kad ši direktyva „nedaro poveikio konkurencijos taisyklių taikymui, o ypač –Sutarties [101] ir [102] straipsniams“ ir kad „šioje direktyvoje numatytos priemonės neturėtų būti taikomos su Sutartimi nesuderinamu būdu be reikalo varžyti konkurenciją“ (12 konstatuojamoji dalis).
Teisingumo Teismas suformavo jurisprudenciją, susijusią su atskiromis intelektinės nuosavybės teisės rūšimis, kuria siekiama derinti konkurencijos teisę su šių teisių įgyvendinimu, nepažeidžiant jų esmės, taikydamas tokį patį samprotavimo būdą kaip tas, kuris leido suderinti šias teises ir laisvą prekių judėjimą. Taigi Teisingumo Teismas mano, kad reikia bausti už neįprastą naudojimąsi intelektinės nuosavybės teisėmis, o ne jų teisėtą įgyvendinimą, kurį jis apibrėžė, remdamasis tų teisių specifiniu objektu, t. y. sąvoka, kurią jurisprudencijoje Teisingumo Teismas vartoja kaip šių teisių esmės ir jų savininko esminių prerogatyvų sinonimą. Taigi Teisingumo Teismas nusprendė, kad naudojimasis šiomis prerogatyvomis, kuris yra intelektinės nuosavybės teisės specifinio objekto dalis, susijęs su šios teisės egzistavimu (šiuo klausimu žr. generalinio advokato C. Gulmann išvados byloje RTE ir ITP / Komisija,
C‑241/91 P
,
EU:C:1994:210
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją). Vis dėlto Teisingumo Teismas mano, kad ypatingomis aplinkybėmis savininko naudojimasis išimtine teise taip pat gali lemti konkurencijos taisyklėms prieštraujančius veiksmus (1995 m. balandžio 6 d. Sprendimo RTE ir ITP / Komisija,
C‑241/91 P ir C‑242/91 P
,
EU:C:1995:98
,
punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 2007 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Microsoft / Komisija,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
,
punktą).
Kiek tai susiję su patentais, Teisingumo Teismas nusprendė, kad neatmestina galimybė SESV 101 straipsnio nuostatas taikyti intelektinės nuosavybės teisei, jeigu vieno ar kelių patentų naudojimas, dėl kurio įmonės susitarė, galėjo lemti situaciją, kuriai gali būti taikomos įmonių susitarimų, įmonių asociacijų sprendimų ar suderintų veiksmų sąvokos, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį (1968 m. vasario 29 d. Sprendimo Parke, Davis and Co.,
24/67
,
EU:C:1968:11
,
punktas). 1974 m. jis vėl nusprendė, kad, nors valstybių narių intelektinės nuosavybės teisę reglamentuojančiais teisės aktais pripažintų teisių egzistavimui nedaro įtakos SESV 101 straipsnis, vis dėlto jų įgyvendinimo sąlygoms gali būti taikomi tame straipsnyje nustatyti draudimai ir taip gali būti kaskart, kai paaiškėja, kad tokios teisės įgyvendinimas yra kartelinio susitarimo tikslas, priemonė ar pasekmė (1974 m. spalio 31 d. Sprendimo Centrafarm ir de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
,
ir
punktai).
Primintina, jog, atsižvelgiant į tai, kad šioje byloje taikytina patentų teisė nesuderinta Sąjungos lygiu, nacionalinio patentų biuro ar EPT išduoto patento suteikiama apsaugos apimtis nustatoma tik pagal Sąjungos teisei nepriskiriamas taisykles, t. y. pagal nacionalinę teisę arba EPK (šiuo klausimu žr. 1999 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo Farmitalia,
C‑392/97
,
EU:C:1999:416
,
punktą ir 2011 m. lapkričio 24 d. Sprendimo Medeva,
C‑322/10
,
EU:C:2011:773
,
ir
punktus). Todėl, jeigu nagrinėdamas ieškinį, pareikštą dėl Komisijos sprendimo panaikinimo, Sąjungos teismas turi nagrinėti sutartį dėl taikaus susitarimo dėl ginčo patentų srityje, kuriam taikomos kitos nei Sąjungos teisės nuostatos, jis neturi apibrėžti to patento taikymo srities ar nuspręsti dėl jo galiojimo. Beje, pažymėtina, kad šiuo atveju ginčijamo sprendimo 113–123 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė ieškovių strategiją dėl „patentų rato“ ir „popierinių patentų“; vis dėlto ji nieko nepasakė apie ginčijamų patentų galiojimą sutarčių sudarymo momentu.
Nors nei Komisija, nei Bendrasis Teismas neturi nuspręsti dėl patento galiojimo, į tai turi būti atsižvelgta atliktoje Sąjungos konkurencijos taisyklių analizėje. Iš tikrųjų Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad nors Komisija neturi nuspręsti dėl patento taikymo srities, vis dėlto ši institucija neturi susilaikyti nuo bet kokios iniciatyvos, kai patento taikymo sritis reikšminga SESV 101 ir 102 straipsnių pažeidimo vertinimui, nes net jeigu faktinė patento taikymo sritis yra ginčo nacionaliniuose teismuose dalykas, Komisija turi galėti vykdyti savo įgaliojimus pagal Reglamento Nr. 1/2003 nuostatas; taip pat, kad galimos Komisijos išvados visiškai negali iš anksto lemti nacionalinių teismų vertinimų dėl jiems pateiktų nagrinėti su patentais susijusių ginčų ir kad Komisijos sprendimui taikoma Sąjungos teismo kontrolė (1986 m. vasario 25 d Sprendimas Windsurfing International / Komisija,
193/83
,
EU:C:1986:75
,
ir
punktai).
Galiausiai reikia akcentuoti, kad intelektinės nuosavybės teises saugo Pagrindinių teisių chartija. Remiantis Pagrindinių teisių chartijos, kuriai pagal Lisabonos sutartį suteikta tokia pati teisinė galia kaip Sutartims (ESS 6 straipsnio 1 dalis), 17 straipsnio 1 dalimi, „kiekvienas turi teisę valdyti teisėtai įgytą nuosavybę, ja naudotis, disponuoti ir palikti paveldėtojams“, „nuosavybė negali būti atimta, išskyrus atvejus, kai tai yra būtina visuomenės poreikiams ir tik įstatymo nustatytais atvejais bei sąlygomis laiku ir teisingai už ją atlyginant“ ir „nuosavybės naudojimą gali reglamentuoti įstatymai, kiek tai būtina atsižvelgiant į bendruosius interesus“. Pagrindinių teisių chartijos 17 straipsnio 2 dalyje nurodyta ir tai, kad „intelektinė nuosavybė turi būti saugoma“. Vadinasi, Pagrindinių teisių chartijos 17 straipsnio 1 dalyje nurodytos garantijos taikomos ir intelektinei nuosavybei. Todėl Teisingumo Teismas mano, kad intelektinės nuosavybės teisių pripažinimas Pagrindinių teisių chartijoje reiškia didesnės jų apsaugos reikalavimą ir reikia palyginti, viena vertus, laisvos konkurencijos išsaugojimą, dėl kurios pirminėje teisėje, t. y. SESV 101 ir 102 straipsniuose, draudžiami karteliniai susitarimai ir piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi, ir, antra vertus, būtiną intelektinės nuosavybės teisių garantiją, įtvirtintą Pagrindinių teisių chartijos 17 straipsnio 2 dalyje (šiuo klausimu žr. 2015 m. liepos 16 d. Sprendimo Huawei Technologies,
C‑170/13
,
EU:C:2015:477
,
ir
punktus).
3)

Dėl taikių susitarimų dėl ginčų patentų srityje
Pirmiausia reikia patikslinti, kad toliau pateikti svarstymai nesusiję su patentais, kurie įgyti sukčiaujant, su „fiktyviais“ ginčais ar nesutarimais, kurie nepasiekė teisminio nagrinėjimo etapo. Iš tikrųjų ginčijamo sprendimo 1170 konstatuojamojoje dalyje Komisija pripažino, kad sutarčių dėl taikaus susitarimo sudarymo etape visos ieškovės ar generinių vaistų bendrovės buvo nacionaliniame teisme ar EPT nagrinėto ginčo šalys arba į bylą įstojusios šalys, kurios ginčijosi dėl tam tikrų patentų galiojimo ar dėl to, kad generinių vaistų gamintojų produktas pažeidžia patentą.
Visų pirma pažymėtina, jog
a priori
yra teisėta ginčo dėl patento šalims sudaryti sutartį dėl taikaus susitarimo, o ne tęsti ginčo nagrinėjimą teisme. Kaip ginčijamo sprendimo 1102 konstatuojamojoje dalyje teisingai nurodė Komisija, paprastai įmonės turi teisę sudaryti taikius susitarimus, įskaitant dėl patentų, dažnai šie taikūs susitarimai naudingi abiem ginčo šalims ir leidžia veiksmingiau paskirstyti išteklius nei tuo atveju, kai ginčas nagrinėjamas, kol priimamas teismo sprendimas. Iš tikrųjų ieškovė neprivalo tęsti ginčo nagrinėjimo, dėl kurio ji savo noru kreipėsi į teismą. Be to, ginčų nagrinėjimas teisme ne tik lemia dideles kolektyvines išlaidas; jis ir negali būti laikomas privilegijuotu ir idealiu konfliktų sprendimo būdu. Didėjantis teismuose nagrinėjamų ginčų skaičius rodo sutrikusį veikimą ar trūkumus, kuriuos galima ištaisyti kitais būdais ar imantis pritaikytų prevencinių veiksmų. Darant prielaidą, kad nacionalinės ar EPT patentų išdavimo sistemos patiria tokių sunkumų, pavyzdžiui, dėl to, kad pernelyg liberaliai suteikia apsaugą reiškiniams, kurie neturi naujumo, šiomis problemomis negali būti grindžiama nei įmonių pareiga, nei jų skatinimas tęsti ginčų nagrinėjimą teisminėje instancijoje.
Be to, 2004 m. gairių dėl technologijų perdavimo susitarimų, kurios taikomos bent susitarimams dėl technologijų licencijų perdavimo, 204 ir 209 punktuose pripažįstama galimybė sudaryti sutartis dėl taikaus susitarimo ir teisės reikšti pretenzijas atsisakymo susitarimus, apimančius licencijų perdavimą, ir nurodyta, kad tokiuose taikiuose susitarimuose ir teisės reikšti pretenzijas atsisakymo susitarimuose sąlygos dėl neprieštaravimo apskritai laikomos nepatenkančiomis į SESV 101 straipsnio 1 dalies taikymo sritį. 2014 m. gairių dėl technologijų perdavimo susitarimų, kurios pakeitė 2004 m. gaires, 235 punkte nurodyta, kad „sprendžiant ginčus dėl technologijų, kaip ir kitų sričių komercinius ginčus, susitarimai dėl ginčų sprendimo yra teisėtas kelias rasti abiem pusėms priimtiną kompromisą
bona fide
teisiniuose nesutarimuose“. Be to, šioje dalyje patikslinta, kad „šalys gali rinktis nutraukti ginčą ar bylinėjimąsi dėl per didelių piniginių bei laiko sąnaudų ir (arba) abejotinos baigties“ ir kad „susitarimu taip pat galima išvengti teismo ir (arba) administracinės įstaigos pastangų išspręsti ginčą, taigi gauti gerovę didinančios naudos“.
Beje, kartelių bylose pati Komisija taiko administracinę procedūrą, kuri tam tikrais aspektais panaši į taikų susitarimą. Iš tikrųjų susitarimo procedūros, kuri buvo įtvirtinta 2008 m. birželio 30 d. Komisijos reglamente (EB) Nr. 622/2008, iš dalies keičiančiame Reglamentą Nr. 773/2004 susitarimo procedūros tvarkos kartelių bylose atžvilgiu (
OL L 171, 2008, p. 3
), tikslas – palengvinti ir paspartinti administracines procedūras bei sumažinti ieškinių Sąjungos teismui skaičių tam, kad Komisija galėtų išnagrinėti daugiau bylų su tais pačiais ištekliais (2015 m. gegužės 20 d. Sprendimo Timab Industries ir CFPR / Komisija,
T‑456/10
,
EU:T:2015:296
,
ir
punktai).
Be to, remiantis jurisprudencija, galimybė ginti savo teises teisme ir ją užtikrinanti teisminė kontrolė yra bendrasis teisės principas, kildinamas iš bendrų valstybių narių konstitucinių tradicijų ir įtvirtintas EŽTK 6 ir 13 straipsniuose. Teisė kreiptis į teismą yra pagrindinė teisė ir bendrasis principas, užtikrinantis teisės laikymąsi, ir tik visiškai išimtinėmis aplinkybėmis kreipimasis į teismą gali būti konkurencijos teisės pažeidimas (1998 m. liepos 17 d. Sprendimo ITT Promedia / Komisija,
T‑111/96
,
EU:T:1998:183
,
punktas). Teisingumo Teismas priminė, kad aukšto intelektinės nuosavybės teisių apsaugos lygio reikalavimas reiškia, kad iš principo iš šių teisių turėtojo negalima atimti galimybės kreiptis į teismą ir reikalauti užtikrinti, kad būtų veiksmingai paisoma jo išimtinių teisių (2015 m. liepos 16 d. Sprendimo Huawei Technologies,
C‑170/13
,
EU:C:2015:477
,
punktas). Taip pat tai, kad įmonė nusprendžia atsisakyti nagrinėjimo teisme ir pasirenka neteisminį ginčo sprendimo būdą, yra tik tos pačios jos teisių gynimo užtikrinimo priemonių pasirinkimo laisvės išraiška ir iš esmės negali būti konkurencijos teisės pažeidimas.
Teisė kreiptis į teismą yra pagrindinė teisė, vis dėlto negalima nuspręsti, kad tai yra pareiga, nors tai prisidėtų prie ūkio subjektų konkurencijos pagyvinimo. Iš tikrųjų, pirma, svarbu priminti, kad, nepaisant skirtingose Sąjungos valstybėse narėse ir EPT nustatytų patentų išdavimo procedūrų ir sistemų įvairovės, egzistavusios tuo metu, kai klostėsi šios bylos faktinės aplinkybės, intelektinės nuosavybės teisė, kurią suteikia valstybės institucija, paprastai laikoma galiojančia ir preziumuojama, kad ji įmonei priklauso teisėtai (2010 m. liepos 1 d. Sprendimo AstraZeneca / Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
punktas). Antra, nors, žinoma, visuomenė yra suinteresuota panaikinti visas ekonominės veiklos kliūtis, kurių galėtų kilti dėl nepagrįstai išduoto patento (šiuo klausimu žr. 1986 m. vasario 25 d. Sprendimo Windsurfing International / Komisija,
193/83
,
EU:C:1986:75
,
ir
punktus), ir nors paprastai yra pripažįstama, kad valstybės biudžetui, ypač skirtam sveikatos išlaidoms padengti, taikomi dideli suvaržymai ir kad konkurencija, ypač ta, kurią sudaro generinių vaistų bendrovių kuriami generiniai vaistai, gali veiksmingai pasitarnauti šio biudžeto valdymui, vis dėlto svarbu priminti ir tai, kad, kaip ginčijamo sprendimo 1201 konstatuojamojoje dalyje teisingai nurodė Komisija, kiekviena įmonė gali laisvai nuspręsti, ar pareikšti ieškinį dėl patentuotus vaistus gaminančių bendrovių turimų originalių vaistų patentų, ar jo nepareikšti. Be to, toks sprendimas pareikšti ieškinį ar jo nepareikšti arba taikiai išspręsti ginčą iš esmės netrukdo kitoms įmonėms nuspręsti ginčyti tuos patentus.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad, siekiant suderinti patentų teisę ir konkurencijos teisę, būtent tada, kai šalys sudaro taikius susitarimus dėl ginčo, susijusio su patentu, reikia rasti pusiausvyrą tarp, pirma, būtinybės įmonėms leisti sudaryti taikius susitarimus, kurių didesnis naudojimas palankus bendruomenei, ir, antra, būtinybės užkirsti kelią grėsmei, kad bus piktnaudžiaujama sutartimis dėl taikių susitarimų, prieštaraujančių konkurencijos teisei ir lemiančių negaliojančių patentų turėjimą ir nepagrįstą finansinę naštą valstybių biudžetams, ypač vaistų sektoriuje.
4)

Dėl sutarčių dėl taikių susitarimų patentų srityje ir konkurencijos teisės derinimo
Primintina, kad taikus ginčo dėl patento išsprendimas neatleidžia šalių nuo konkurencijos teisės taikymo (šiuo klausimu žr. 1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Bayer ir Maschinenfabrik Hennecke,
65/86
,
EU:C:1988:448
,
punktą ir 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Lundbeck / Komisija,
T‑472/13
, dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:449
,
punktą; pagal analogiją žr. 1985 m. sausio 30 d. Sprendimo BAT Cigaretten-Fabriken / Komisija,
35/83
,
EU:C:1985:32
,
punktą; taip pat žr. 2004 m. gairių dėl technologijų perdavimo susitarimų 204 punktą ir 2014 m. gairių dėl technologijų perdavimo susitarimų 237 punktą).
Taigi Teisingumo Teismas nusprendė būtent tai, kad patento neginčijimo sąlyga, įskaitant atvejus, kai ji įtraukta į sutartį, kuria siekiama išspręsti teisme nagrinėjamą ginčą, atsižvelgiant į teisinį ir ekonominį kontekstą, galėjo riboti konkurenciją, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį (1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Bayer ir Maschinenfabrik Hennecke,
65/86
,
EU:C:1988:448
,
–
punktai).
Reikia nustatyti reikšmingus elementus, leidžiančius nuspręsti, kad patento neginčijimo sąlyga, plačiau kalbant, – sutartis dėl taikaus susitarimo patentų srityje, yra konkurencijos ribojimas dėl tikslo, ir priminti, kad ribojimo dėl tikslo egzistavimui nustatyti reikia nagrinėti atitinkamo susitarimo turinį, juo siekiamus tikslus ir ekonominį ir teisinį taikymo kontekstą (žr. šio sprendimo 221 punktą).
Pirmiausia pažymėtina, kad sutartis dėl taikaus susitarimo patentų srityje gali visiškai nedaryti neigiamo poveikio konkurencijai. Taip yra, pavyzdžiui, jeigu šalys sutaria, kad ginčijamas patentas negalioja, ir dėl šios priežasties numato, kad generinių vaistų bendrovė nedelsdama įeis į rinką.
Šiuo atveju nagrinėjami susitarimai nepriskiriami prie šios kategorijos, nes juose nustatytos patentų neginčijimo ir neprekiavimo produktais sąlygos, kurios savaime riboja konkurenciją. Iš tikrųjų neginčijimo sąlyga kenkia visuomenės suinteresuotumui panaikinti visas ekonominės veiklos kliūtis, kurių galėtų kilti dėl nepagrįstai išduoto patento (šiuo klausimu žr. 1986 m. vasario 25 d. Sprendimo Windsurfing International / Komisija,
193/83
,
EU:C:1986:75
,
punktą), o neprekiavimo sąlyga lemia vieno iš patento savininko konkurentų išstūmimą iš rinkos.
Vis dėlto tokių sąlygų įtraukimas gali būti teisėtas, bet tik tiek, kiek jos grindžiamos šalių pripažinimu, kad nagrinėjamas patentas galioja (ir papildomai tuo, kad atitinkami generiniai produktai pažeidžia patentą).
Iš tikrųjų, pirma, neprekiavimo sąlygos ir neginčijimo sąlygos būtinos, siekiant taikaus tam tikrų ginčų dėl patentų sprendimo. Jeigu ginčo šalys negalėtų naudoti tokių sąlygų, taikus susitarimas dėl ginčo netektų prasmės tam tikruose ginčuose, kuriuose abi šalys sutaria dėl patento galiojimo. Šiuo atveju primintina, kad Komisija dėl šio aspekto 2004 m. gairių dėl technologijų perdavimo susitarimų 209 punkte nurodė: „[taikiems] susitarimams būdinga, kad šalys susitaria
ex post
neprieštarauti intelektinės nuosavybės teisėms, dėl kurių kilo ginčas, [nes] pats susitarimo tikslas yra spręsti vykstančius ginčus ir (arba) ateityje šių ginčų išvengti“. Taigi, siekiant šio tikslo, būtinas šalių sutarimas visiškai neprekiauti patentą pažeidžiančiais produktais.
Antra, neprekiavimo sąlygų įtraukimu siekiama tik patvirtinti jau egzistavusį patento, kurio galiojimą šalys tiesiogiai ar netiesiogiai pripažįsta, teisinį poveikį. Iš tikrųjų paprastai patentas savininko naudai lemia tai, kad konkurentai negali prekiauti produktais, kurie yra patento objektas, ar produktais, kurie pagaminti naudojant patento objektu esantį procesą (žr. šio sprendimo 234 punktą). Taigi, sutikdama su neprekiavimo sąlyga generinių vaistų bendrovė įsipareigoja neprekiauti produktais, galinčiais pažeisti nagrinėjamą patentą. Todėl ši sąlyga, jeigu ji apima tik ginčijamo patento taikymo sritį, iš esmės gali būti laikoma patvirtinančia šio patento poveikį, nes ji grindžiama jo galiojimo pripažinimu. Kiek tai susiję su neginčijimo sąlygomis, patentas neturi būti laikomas užtikrinančiu apsaugą nuo ieškinių, kuriais siekiama ginčyti patento galiojimą (1986 m. vasario 25 d. Sprendimo Windsurfing International / Komisija,
193/83
,
EU:C:1986:75
,
punktas). Taigi sąlygų poveikis neturi būti painiojamas su patento poveikiu. Vis dėlto, jeigu neginčijimo sąlyga patvirtinta sudarant taikų susitarimą dėl tam tikro ginčo, kuriame konkurentas jau turėjo galimybę ginčyti nagrinėjamo patento galiojimą, ir galiausiai pripažįsta šį galiojimą, šiomis aplinkybėmis tokia sąlyga nebegali būti laikoma kenkiančia visuomenės suinteresuotumui panaikinti visas ekonominės veiklos kliūtis, kurių galėtų kilti dėl nepagrįstai išduoto patento (žr. šio sprendimo 257 punktą).
Ginčijamame sprendime pati Komisija nurodė, kad neginčijimo ir neprekiavimo sąlygos apskritai būdingos visiems taikiems susitarimams. Ji nusprendė, kad buvo „mažai tikėtina, jog taikus sutarimas, sudarytas dėl ginčo ar ieškinio patentų srityje, remiantis kiekvienos iš kilusio ginčo šalių vertinimu, pažeidžia konkurencijos teisę, nors susitarime numatyta generinių vaistų bendrovės pareiga nenaudoti išradimo, dėl kurio išduotas patentas, visą patento apsaugos laikotarpį (pavyzdžiui, remiantis neprekiavimo sąlyga) ir (arba) neginčyti atitinkamo patento teismuose (pavyzdžiui, remiantis neginčijimo sąlyga)“ (ginčijamo sprendimo 1136 konstatuojamoji dalis).
Taigi vien tai, kad taikiuose susitarimuose yra neprekiavimo ar neginčijimo sąlygų, kurių taikymo sritis neviršija atitinkamo patento taikymo srities, nepaisant aplinkybės, kad šios sąlygos savaime yra ribojančios (žr. šio sprendimo 257 punktą), neleidžia nuspręsti, kad egzistuoja pakankamai žalingas konkurencijos ribojimas, kuris gali būti kvalifikuojamas kaip ribojimas dėl tikslo, jeigu šie susitarimai grindžiami šalių pripažinimu, kad patentas galioja (ir papildomai tuo, kad atitinkami generiniai produktai pažeidžia patentą).
Vis dėlto neprekiavimo ar neginčijimo sąlygų, kurių taikymo sritis neviršija atitinkamo patento taikymo srities, buvimas kelia problemų, kai paaiškėja, kad generinių vaistų bendrovės sutikimas su šiomis sąlygomis negrindžiamas patento galiojimo pripažinimu. Kaip teisingai pažymėjo Komisija, „net jeigu sutartyje nustatyti generinius vaistus gaminančios bendrovės savarankiškumo ribojimai neviršija patento materialinės taikymo srities, jie laikomi [SESV] 101 straipsnio pažeidimu, jei tų ribojimų negalima pagrįsti ir jie neišplaukia iš šalių atlikto pačios išimtinės teisės vertinimo“ (ginčijamo sprendimo 1137 konstatuojamoji dalis).
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad „kompensacinis mokėjimas“, t. y. kai patentuotus vaistus gaminanti bendrovė moka generinius vaistus gaminančiai bendrovei, yra dvigubai įtartinesnis, kai apie tai kalbama sutartyje dėl taikaus susitarimo. Iš tiesų, pirma, reikia priminti, kad patentu siekiama atlyginti už išradėjo kūrybines pastangas ir leisti jam gauti teisingą atlygį už savo investiciją (žr. šio sprendimo 234 punktą) ir kad galiojantis patentas iš principo turi leisti perleisti vertę patento savininkui – pavyzdžiui, per licencinę sutartį, – o ne priešingai. Antra, kompensacinis mokėjimas kelia įtarimų dėl to, kad taikus susitarimas grindžiamas sutarties šalių pripažinimu, kad aptariamas patentas galioja.
Vis dėlto vien atliktas kompensacinis mokėjimas neleidžia daryti išvados, kad egzistuoja ribojimas dėl tikslo. Iš tiesų negalima atmesti galimybės, kad tam tikri kompensaciniai mokėjimai, kai jie susiję su aptariamo ginčo sprendimu taikiai susitarus, yra pagrįsti (žr. šio sprendimo 277–280 punktus). Tačiau, jeigu nepagrįstas kompensacinis mokėjimas atliekamas sudarant taikų susitarimą, laikoma, kad generinių vaistų bendrovė tokiu atveju yra paskatinama laikytis neprekiavimo ir neginčijimo sąlygų, todėl reikia daryti išvadą, kad egzistuoja ribojimas dėl tikslo. Tokiu atveju konkurencijos ribojimai, kuriais nustatytos neprekiavimo ir neginčijimo sąlygos, nebesusiję su patentu ir taikiu susitarimu, o aiškinami pinigų sumos, skatinančios generinius vaistus gaminančią bendrovę atsisakyti dėti pastangas konkuruoti, sumokėjimu.
Reikia pažymėti, kad, nors nei Komisija, nei Sąjungos teismas neturi kompetencijos priimti sprendimo dėl patento galiojimo (žr. šio sprendimo 243 ir 244 punktus), vis dėlto šios institucijos gali, nepažeisdamos joms suteiktos kompetencijos ribų ir nepriimdamos su patento galiojimu susijusio sprendimo, konstatuoti, kad jis naudojamas neįprastai, t. y. ne konkrečiam tikslui (šiuo klausimu žr. 1968 m. vasario 29 d. Sprendimo Parke, Davis and Co.,
24/67
,
EU:C:1968:11
,
ir
punktus ir 1974 m. spalio 31 d. Sprendimo Centrafarm ir de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
,
ir
punktus; pagal analogiją taip pat žr. 1995 m. balandžio 6 d. Sprendimo RTE ir ITP / Komisija,
C‑241/91 P ir C‑242/91 P
,
EU:C:1995:98
,
punktą ir 2011 m. spalio 4 d. Sprendimo Football Association Premier League ir kt.,
C‑403/08 ir C‑429/08
,
EU:C:2011:631
,
–
punktus).
Vis dėlto konkurento skatinimas sutikti su neprekiavimo ir neginčijimo sąlygomis, kaip jos aprašytos šio sprendimo 265 punkte, arba iš to kylanti pasekmė, kad tokių nuostatų laikomasi dėl gauto paskatinimo, yra neįprastas patento naudojimo atvejis.
Kaip ginčijamo sprendimo 1137 konstatuojamojoje dalyje teisingai pažymėjo Komisija, „patentų teisėje nenumatyta teisė sumokėti realiems ar galimiems konkurentams, kad jie neitų į rinką arba neginčytų patento prieš ateidami į rinką“. Komisija taip pat pažymėjo, kad „patentų savininkams neleidžiama mokėti generinius vaistus gaminančioms bendrovėms, kad jos neitų į rinką ir kad būtų sumažinta dėl konkurencijos kylanti rizika – nei sudarant sutartį dėl taikaus susitarimo dėl patentų, nei kitu būdu“ (ginčijamo sprendimo 1141 konstatuojamoji dalis). Galiausiai Komisija pagrįstai pridūrė, kad „sumokėjimas ar kitoks galimų konkurentų skatinimas neiti į rinką nepriskiriamas jokiai su patentais susijusiai teisei ir yra nesuderinamas su jokia patentų teisėje nustatyta priemone, skirta priversti nepažeisti patentų“ (ginčijamo sprendimo 1194 konstatuojamoji dalis).
Kai konstatuojama, kad buvo paskatinimas, šalys nebegali tvirtinti, kad sutartyje dėl taikaus susitarimo jos pripažįsta patento galiojimą. Tai, kad patento galiojimą patvirtina teismo arba administracinė institucija, šiuo atveju neturi reikšmės.
Tokiu atveju būtent paskatinimas, o ne sutarties dėl taikaus susitarimo šalių pripažinimas, kad patentas galioja, turi būti laikomas tikrąja konkurencijos ribojimų, kuriais nustatytos neprekiavimo ir neginčijimo sąlygos, priežastimi (žr. šio sprendimo 257 punktą); kadangi tos sąlygos šiuo atveju yra visiškai neteisėtos, jos kelia tam tikro lygio žalą įprastam konkurencijos veikimui, o to pakanka, kad jas būtų galima kvalifikuoti kaip ribojimą dėl tikslo.
Kadangi nustatytas paskatinimas, aptariamos sutartys turi būti laikomos sutartimis dėl išstūmimo iš rinkos, pagal kurias liekantieji atlygina išeinantiesiems. Tačiau tokios sutartys iš tikrųjų yra konkurencijos išsipirkimas ir dėl to turi būti kvalifikuojamos kaip konkurencijos ribojimas dėl tikslo, kaip galima teigti remiantis 2008 m. lapkričio 20 d. Sprendimu Beef Industry Development Society ir Barry Brothers (
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
,
ir
–
punktai) ir generalinės advokatės V. Trstenjak išvada byloje Beef Industry Development Society ir Barry Brothers (
C‑209/07
,
EU:C:2008:467
,
punktas), kurie cituojami, be kita ko, ginčijamo sprendimo 1139 ir 1140 konstatuojamosiose dalyse. Be to, konkurentų išstūmimas iš rinkos yra kraštutinė rinkos pasidalijimo ir gamybos ribojimo forma (2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Lundbeck / Komisija,
T‑472/13
, dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:449
,
punktas), kuri tokiomis aplinkybėmis, kurios susiklostė dėl ginčijamų sutarčių, yra dar žalingesnė, nes išstumtos bendrovės yra generinių vaistų bendrovės, kurių atėjimas į rinką iš principo palankus konkurencijai ir prisideda prie bendrojo intereso užtikrinti sveikatos priežiūrą mažiausiomis sąnaudomis. Galiausiai šį išstūmimą ginčijamose sutartyse patvirtina tai, kad generinių vaistų bendrovė negali ginčyti atitinkamo patento.
Remiantis visais išdėstytais argumentais, darytina išvada, kad, kalbant apie sutartis dėl ginčų patentų srityje sprendimo sudarant taikius susitarimus, kvalifikavimas kaip konkurencijos ribojimo dėl tikslo reiškia, kad sutartyje dėl taikaus susitarimo numatyta ir paskata generinių vaistų bendrovei, ir su tuo susijęs jos pastangų konkuruoti su patentuotus vaistus gaminančia bendrove ribojimas. Kai šios dvi sąlygos tenkinamos, konkurencijos ribojimą dėl tikslo konstatuoti privaloma, atsižvelgiant į taip sudarytos sutarties kenksmingumo lygį įprastam konkurencijos veikimui.
Taigi, kadangi sudaryta sutartis dėl taikaus susitarimo patentų srityje, kurioje nustatytos neginčijimo ir neprekiavimo sąlygos, kurių savaime ribojantis pobūdis (žr. šio sprendimo 257 punktą) nebuvo tinkamai nuginčytas, generinių vaistų bendrovės skatinimas pritarti sąlygoms pagrindžia išvadą, kad buvo ribojimas dėl tikslo, nepaisant iš tikrųjų kilusio ginčo dėl to, ar sutarties dėl taikaus susitarimo, kurioje nustatytos neprekiavimo ir neginčijimo sąlygos, taikymo sritis neviršijo ginčijamo patento taikymo srities ir šis patentas, visų pirma atsižvelgiant į administracinių institucijų ar kompetentingų teismų priimtus sprendimus, sutarties šalių teisėtai galėjo būti laikomas galiojančiu tos sutarties sudarymo momentu.
Taigi ginčijamame sprendime Komisija teisingai išnagrinėjo, ar pagal nagrinėjamas sutartis patentuotų vaistų bendrovės pervestas mokestis generinių vaistų bendrovei buvo „reikšmingas“ paskatinimas, dėl kurio ši bendrovė sutiko priimti neprekiavimo ir neginčijimo sąlygas, ir remdamasi tuo padarė išvadą, kad šis paskatinimas patvirtina konkurencijos ribojimą dėl tikslo.
Atsižvelgiant į pateiktus argumentus, ginčijamame sprendime Komisija nepadarė teisės klaidos dėl to, kad taikė skatinimo kriterijų (toliau – paskata arba skatinanti nauda), siekdama atskirti sutartis dėl taikaus susitarimo, kurios lėmė ribojimą dėl tikslo, ir tas, kurios tokio ribojimo nelėmė.
Išvados dėl tokios teisės klaidos negalima daryti ir dėl tariamo neatsižvelgimo į ginčijamų sutarčių taikymo kontekstą (kiek tai susiję su konteksto sąvoka, žr. 2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo CB / Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
,
punktą), nes iš pateiktų argumentų taip pat matyti, jog skatinimo kriterijus grindžiamas ginčijamų sutarčių turinio analize ne tik atsižvelgiant į jų nurodytą tikslą, t. y. taikiai išspręsti ginčus dėl patentų, bet ir į jų specifinį taikymo kontekstą, t. y. išimtines teises suteikiančių patentų, kurie, kaip preziumuojama, galiojantys ir dėl jų konkurentai paprastai turi susilaikyti nuo tam tikrų veiksmų, egzistavimą farmacijos srityje (žr. šio sprendimo 234 punktą). Šiuo atveju į ginčijamų sutarčių sudarymo kontekstą atsižvelgta ir dėl to, kad nagrinėdama kiekvieną sutartį Komisija įrodė, kad atitinkama generinių vaistų bendrovė buvo potenciali
Servier
konkurentė, t. y. kad ji turėjo realių ir konkrečių galimybių įeiti į rinką (žr. šio sprendimo 317 ir paskesnius punktus). Siekiant papildyti atsakymą, pateiktą dėl pagrindo, susijusio su Komisijos padaryta teisės klaida dėl to, kad nustatė ribojimo dėl tikslo egzistavimą, paskui išnagrinėti, ar dėl kiekvienos sutarties Komisija padarė vertinimo klaidą, reikia patikslinti ir tai, kokiomis sąlygomis gali būti konstatuotas paskatos buvimas.
5)

Dėl paskatos
Siekiant nustatyti, ar kompensacinis mokėjimas, t. y. patentuotų vaistų bendrovės generinių vaistų bendrovei pervestas mokestis, yra paskata pritarti neginčijimo ir neprekiavimo sąlygoms, ar ne, reikia išnagrinėti, atsižvelgiant į jo pobūdį ir pateisinimą, ar jis padengia taikaus susitarimo dėl ginčo sąnaudas. Taigi ginčijamame sprendime Komisija teisingai išnagrinėjo, ar mokesčio pervedimas atitiko generinių vaistų bendrovės turėtas specifines taikaus susitarimo sąnaudas (ginčijamo sprendimo 1333 ir paskesnės konstatuojamosios dalys, 1461 ir paskesnės konstatuojamosios dalys, 1592 ir paskesnės konstatuojamosios dalys ir 1969 ir paskesnės konstatuojamosios dalys).
Jeigu sutartyje dėl taikaus susitarimo, kurioje įtvirtintos konkurenciją ribojančios sąlygos, numatytu kompensaciniu mokėjimu siekta kompensuoti generinių vaistų bendrovės turėtas taikaus susitarimo sąnaudas, iš esmės šis mokestis negalėtų būti paskata. Iš tikrųjų dėl sąsajos su taikiu susitarimu būtent tokios sąnaudos reiškia, kad jos grindžiamos atitinkamų patentų galiojimo pripažinimu, kurį šiuo taikiu susitarimu siekiama patvirtinti, užbaigiant šio galiojimo ginčijimą ir nutraukiant galimą tų patentų pažeidinėjimą. Taigi negalima nuspręsti, kad toks kompensacinis mokėjimas kelia įtarimų dėl to, kad taikus susitarimas grindžiamas sutarties šalių pripažinimu, kad nagrinėjamas patentas galioja (žr. šio sprendimo 264 ir 265 punktus). Tačiau negalima atmesti, kad šiuo atveju gali būti konstatuotas paskatos ir konkurencijos ribojimo dėl tikslo egzistavimas. Tai reiškia, kad vis dėlto tam Komisija turi nustatyti, kad šios taikaus susitarimo sąnaudas atitinkančios sumos, net nustatytos ir šio susitarimo šalių aiškiai nurodytos, yra pernelyg didelės (šiuo klausimu žr. ginčijamo sprendimo 1338, 1465, 1600 ir 1973 konstatuojamąsias dalis). Toks neproporcingumas panaikintų atitinkamų sąnaudų ir taikaus susitarimo sąsajumo ryšį, todėl neleistų, remiantis šių sąnaudų kompensavimu, daryti išvados, kad nagrinėjamas susitarimas grindžiamas ginčijamų patentų galiojimo pripažinimu.
Galima nuspręsti, kad, kaip per teismo posėdį pripažino ieškovės ir Komisija, taikaus susitarimo dėl ginčo sąnaudos apima, be kita ko, generinių vaistų bendrovės patirtas patentuotų vaistų bendrovei pareikšto ieškinio išlaidas. Iš tikrųjų šios išlaidos patirtos vien dėl ieškinių dėl ginčijamų patentų galiojimo ar pažeidimo, o būtent tai siekiama išspręsti sudarius taikų susitarimą, remiantis sutartimi, kuria pripažįstamas patentų galiojimas. Taigi šių išlaidų padengimas tiesiogiai susijęs su tokiu taikiu susitarimu. Todėl, kai generinių vaistų bendrovės išlaidų ieškiniams dydį nustato taikaus susitarimo šalys, Komisija gali konstatuoti, kad kompensuotos išlaidos yra paskata, tik įrodydama jų neproporcingumą. Šiuo atžvilgiu neproporcingomis turi būti laikomos ieškinio pareiškimo išlaidų sumos, kurių objektyvus būtinumas atitinkamam procesui vykdyti, atsižvelgiant, be kita ko, į nagrinėjamų klausimų teisinį ir faktinį sudėtingumą ir į generinių vaistų bendrovės ekonominį suinteresuotumą ginču, nepatvirtintas, remiantis tiksliais ir išsamiais dokumentais.
Vis dėlto tam tikros generinių vaistų bendrovės patirtos išlaidos
a priori
yra pernelyg nutolusios nuo ginčo ir jo sprendimo, kad galėtų būti laikomos susijusiomis su taikiu ginčo dėl patentų sprendimu. Pavyzdžiui, tai yra pažeidžiančių patentą produktų gamybos sąnaudos, atitinkančios tų sandėliuojamų produktų vertę, taip pat tyrimų ir tobulinimo išlaidos, kad būtų sukurti tie produktai. Iš tikrųjų tokių sąnaudų ir išlaidų
a priori
patiriama, nepaisant kilusių ginčų ir jų sprendimo, ir nepasireiškia nuostoliais dėl tų išspręstų ginčų, kaip tai patvirtina būtent aplinkybė, kad dažnai nagrinėjami produktai, nepaisant taikiame susitarime nustatyto draudimo prekiauti, parduodami tose rinkose, kuriose tas susitarimas negalioja, ir kad atitinkami tyrimai gali būti naudojami kitiems produktams kurti. Tas pats pasakytina ir apie generinių vaistų bendrovių tretiesiems asmenims mokėtinas sumas pagal su ginču nesusijusius sutartinius įsipareigojimus (pavyzdžiui, pagal tiekimo sutartis). Tokios su trečiaisiais asmenimis sudarytų sutarčių nutraukimo ar žalos atlyginimo tiems tretiesiems asmenims išlaidos iš tikrųjų paprastai būna nustatytos atitinkamose sutartyse arba tiesiogiai susijusios su šiomis sutartimis, kurias, be to, atitinkama generinių vaistų bendrovė sudaro neatsižvelgdama į jokius ginčus su patentuotų vaistų bendrove ar į tų ginčų sprendimą. Taigi, jeigu susitarimo šalys nori, kad šių išlaidų sumokėjimas nebūtų kvalifikuotas kaip paskata ar kaip konkurencijos ribojimo dėl tikslo įrodymas, jos turi įrodyti, kad tos išlaidos susijusios su ginču ar jo sprendimu, paskui pagrįsti tą sumą. Tuo tikslu jos taip pat gali remtis tuo, kad kompensuojama šių išlaidų,
a priori
nesusijusių su taikiu ginčo sprendimu, suma nereikšminga, todėl nepakankama, kad ji būtų reikšminga paskata pritarti sutartyje dėl taikaus susitarimo įtvirtintoms konkurenciją ribojančioms sąlygoms (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Lundbeck / Komisija,
T‑472/13
, dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:449
,
punktą).
Be to, siekiant užbaigti teisės klaidos, Komisijos padarytos dėl to, kad nustatė konkurencijos ribojimą dėl tikslo, analizę, reikia išnagrinėti tris ieškovių ir įstojusios į bylą šalies pateiktus papildomus argumentus, susijusius su pagalbinių ribojimų teorijos taikytinumu nagrinėjamiems susitarimams, amerikiečių teisės įtaka ginčo baigčiai ir sutarčių dėl taikaus susitarimo dvejopu poveikiu patentų srityje.
6)

Dėl pagalbinių ribojimų teorijos taikytinumo sutartims dėl taikaus susitarimo
Ieškovės ir į bylą įstojusi šalis tvirtino, kad atsižvelgdama į teisėtą sutarčių dėl taikaus susitarimo dėl ginčų patentų srityje tikslą Komisija turėjo taikyti objektyvaus būtinumo testą, leidžiantį sutartims netaikyti SESV 101 straipsnio 1 dalies, jeigu sutartis sudaryta siekiant teisėto tikslo, o joje nustatyti konkurencijos ribojimai objektyviai būtini ir proporcingi.
Pirmiausia reikia konstatuoti, kad per administracinę procedūrą ieškovės nesirėmė pagalbinių ribojimų teorijos taikytinumu, ir ginčijamame sprendime ji nepaminėta.
Remiantis jurisprudencija, jeigu operacijai ar tam tikrai veiklai netaikomas SESV 101 straipsnio 1 dalyje nustatytas draudimo principas dėl jos neutralumo ar teigiamo poveikio konkurencijai, vienos ar kelių šios operacijos ar veiklos dalyvių komercinio savarankiškumo ribojimui taip pat netaikomas minėtas draudimo principas, jeigu šis apribojimas yra objektyviai reikalingas vykdant minėtą operaciją ar veiklą ir yra proporcingas tos operacijos arba veiklos tikslams (žr. 2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo MasterCard ir kt. / Komisija,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Iš tiesų, kai negalima atsieti tokio ribojimo, laikomo pagalbiniu ribojimu, nuo pagrindinės operacijos ar veiklos nepakenkiant jos buvimui ir tikslams, reikia išnagrinėti šio ribojimo suderinamumą su SESV 101 straipsniu kartu su pagrindinės operacijos ar veiklos, dėl kurios tas ribojimas yra pagalbinis, suderinamumu, nors, atskirai paėmus, tokiam ribojimui iš pirmo žvilgsnio gali būti taikomas SESV 101 straipsnio 1 dalyje nustatytas draudimo principas (2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo MasterCard ir kt. / Komisija,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
,
punktas).
Komisija tvirtino, kad netenkinama išankstinė objektyvaus būtinumo testo taikymo sąlyga, nes taikus ginčo sprendimas patentų srityje iš esmės nekvalifikuojamas kaip neantikonkurencinio pobūdžio operacija dėl jo neutralumo ar teigiamo poveikio konkurencijai. Iš tikrųjų, remiantis suformuota jurisprudencija, taikus ginčo išsprendimas neatleidžia šalių nuo konkurencijos teisės taikymo, nes pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį visiškai neišskiriami susitarimai, kuriais siekiama išspręsti ginčą ir kuriais siekiama kitų tikslų (žr. šio sprendimo 253 punktą). Vis dėlto, kaip teisingai teigia ieškovės ir įstojusi į bylą šalis, jurisprudencijoje neatmetama galimybė sutarčiai dėl taikaus susitarimo dėl ginčo netaikyti SESV 101 straipsnio 1 dalyje nustatyto draudimo principo dėl jos neutralumo ar teigiamo poveikio konkurencijai. Iš tikrųjų šiuo atveju objektyvaus būtinumo testui taikyti reikia, kad pagrindinė operacija ar veikla nebūtų antikonkurencinė dėl savo neutralumo ar teigiamo poveikio konkurencijai, tačiau nenustatyta, jog tam reikia, kad pagrindinė operacija ar veikla būtent dėl savo pobūdžio ir, neatsižvelgiant į konkrečias kiekvieno atvejo aplinkybes, nebūtų antikonkurencinio pobūdžio. Beje, jurisprudencijoje priminta, kad pagrindinė operacija ar veikla turi būti nagrinėjama ne
in abstracto
, o atsižvelgiant į pagalbines sąlygas ar ribojimus kiekvienu konkrečiu atveju (šiuo klausimu žr. 1986 m. sausio 28 d. Sprendimo Pronuptia de Paris,
161/84
,
EU:C:1986:41
,
punktą; 1994 m. gruodžio 15 d. Sprendimo DLG,
C‑250/92
,
EU:C:1994:413
,
punktą ir 1995 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Oude Luttikhuis ir kt.,
C‑399/93
,
EU:C:1995:434
,
–
punktus). Be to, primintina, jog taikus ginčų sprendimas skatinamas daugybėje Sąjungos teisės nuostatų (žr. šio sprendimo 247–250 punktus).
Komisija negali remtis ir 1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimu Bayer ir Maschinenfabrik Hennecke (
65/86
,
EU:C:1988:448
), kad iš esmės atmestų bet kokią galimybę taikyti pagalbinių ribojimų teoriją taikiam ginčų sprendimui. Iš tikrųjų, nors iš šio sprendimo matyti, kad Teisingumo Teismas nesivadovavo Komisijos siūlytais argumentais, pagal kuriuos į licencinę sutartį įtrauktą neginčijimo sąlygą reikia laikyti suderinama su SESV 101 straipsnio 1 dalimi, jeigu tenkinamos tam tikros sąlygos, ir patikslino, kad SESV 101 straipsnio 1 dalyje visiškai neišskiriami susitarimai, kuriais siekiama išspręsti ginčą ir kuriais siekiama kitų tikslų, vis dėlto jis neatmetė galimybės, kad sutartis dėl taikaus susitarimo dėl ginčo, kurioje nustatytos neginčijimo ir neprekiavimo sąlygos, atsižvelgiant į teisinį ir ekonominį kontekstą, gali neriboti konkurencijos (1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Bayer ir Maschinenfabrik Hennecke,
65/86
,
EU:C:1988:448
,
punktas). Beje, šis sprendimas priimtas ne dėl taikaus susitarimo, o dėl licencinės sutarties.
Nors sutartis dėl taikaus susitarimo dėl ginčo patentų srityje yra neutrali ar daro teigiamą poveikį konkurencijai, tai nereiškia, kad ji iš esmės nepatenka į pagalbinių ribojimų teorijos taikymo sritį, tad reikia išnagrinėti pagalbinio konkurencijos ribojimo apimtį, o tam – išsiaiškinti du aspektus. Pirma, reikia nustatyti, ar apribojimas yra objektyviai būtinas pagrindinei operacijai arba veiklai įgyvendinti, ir, antra, ar jis yra proporcingas jos atžvilgiu (2001 m. rugsėjo 18 d. Sprendimo M6 ir kt. / Komisija,
T‑112/99
,
EU:T:2001:215
,
punktas ir 2012 m. birželio 29 d. Sprendimo E.ON Ruhrgas ir E.ON / Komisija,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
,
punktas).
Kiek tai susiję su pirmąja sąlyga, remiantis jurisprudencija, reikia išnagrinėti, ar atlikti tą operaciją arba veiklą būtų neįmanoma, nesant aptariamo ribojimo. Taigi aplinkybė, kad ta operacija ar veikla paprasčiausiai taps sunkiau įgyvendinama ar bus mažiau pelninga nesant aptariamo ribojimo, negali būti laikoma šiam ribojimui suteikiančia objektyvų būtinumą, kurio reikalaujama tam, kad tas ribojimas būti laikomas pagalbiniu. Iš tikrųjų tokiu aiškinimu ši sąvoka išplečiama ir taikoma ribojimams, kurie nėra neišvengiamai būtini vykdant pagrindinę operaciją ar veiklą. Toks rezultatas padarytų neigiamą įtaką SESV 101 straipsnio 1 dalyje nustatyto draudimo veiksmingumui (šiuo klausimu žr. 2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo MasterCard ir kt. / Komisija,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
,
punktas).
Dėl neginčijimo ir neprekiavimo sąlygų pažymėtina, kad jos susijusios tik su tam tikrais taikiais susitarimais, t. y. tais, kurie grindžiami nagrinėjamo patento ar nagrinėjamų patentų galiojimo pripažinimu (žr. šio sprendimo 259 punktą). Jeigu tokios sąlygos atspindi kiekvienos iš šalių pripažinimą, kad patentas galioja, ir tų sąlygų taikymo sritis neviršija nagrinėjamo patento taikymo srities, jos turi būti laikomos tenkinančiomis pagalbinių ribojimų teorijoje numatytą pirmąją leidžiančią nukrypti sąlygą.
Kiek tai susiję su antrąja sąlyga, primintina, kad, jeigu ribojimas objektyviai būtinas pagrindinei operacijai ar veiklai įgyvendinti, dar reikia patikrinti, ar jo galiojimo trukmė ir meterialinė, laiko ir geografinė taikymo sritis neviršija to, kas būtina tai operacijai ar veiklai įgyvendinti. Jeigu ribojimo taikymo sritis viršija tai, kas būtina pagrindinei operacijai ar veiklai įgyvendinti, turi būti atliekama atskira analizė, remiantis SESV 101 straipsnio 3 dalimi (2001 m. rugsėjo 18 d. Sprendimo M6 ir kt. / Komisija,
T‑112/99
,
EU:T:2001:215
,
punktas). Todėl sutarčiai dėl taikaus susitarimo, kurios neginčijimo ir neprekiavimo sąlygos neviršija patento, kurio galiojimas ja pripažįstamas, taikymo srities gali būti taikoma pagalbinių ribojimų teorija.
Vis dėlto šiuo atveju Komisija teisingai nusprendė nenagrinėti, ar reikėjo taikyti pagalbinių ribojimų teoriją, nes manė, kad neginčijimo ir neprekiavimo sąlygos buvo grindžiamos ne ginčijamo patento galiojimo pripažinimu, o patentuotų vaistų laboratorijos generinių vaistų bendrovei pervestu mokesčiu, kuris šiai bendrovei buvo paskata atsisakyti daryti konkurencinį spaudimą bendrovei patento savininkei. Iš tikrųjų šiuo atveju sutartis dėl taikaus susitarimo yra konkurencijos ribojimas dėl tikslo ir negali būti kvalifikuojama kaip neantikonkurencinio pobūdžio operacija dėl savo neutralumo ar teigiamo poveikio konkurencijai. Be to, neginčijimo ir neprekiavimo sąlygos gali būti pagalbinės, tik jeigu jos būtinos sutarčiai dėl taikaus susitarimo, kuri grindžiama šios sutarties šalių pripažinimu, kad nagrinėjamas patentas galioja (žr. šio sprendimo 289 punktą). Taigi, kadangi yra paskata, taikus susitarimas negrindžiamas šiuo pripažinimu. Todėl neginčijimo ir neprekiavimo sąlygos negali būti laikomos būtinomis tokiam taikiam susitarimui.
7)

Dėl sutarčių dėl taikių susitarimų patentų srityje ir amerikiečių konkurencijos teisės derinimo
Ieškovės remiasi Sprendimu
Actavis
ir teigia, kad
Supreme Court of the United States
(Jungtinių Amerikos Valstijų Aukščiausiasis Teismas) atmetė požiūrį, kurio šiuo atveju laikėsi Komisija. Vis dėlto Komisija, kuri šį sprendimą nurodė ginčijamame sprendime (1199 konstatuojamoji dalis), tvirtino, kad vadovavosi tokiu pačiu požiūriu kaip
Supreme Court of the United States
(Jungtinių Amerikos Valstijų Aukščiausiasis Teismas), nuspręsdama, kad nebuvo preziumuojamas sutarčių dėl taikių susitarimų, pagal kurias patentuotų vaistų laboratorija generinių vaistų bendrovei pervedė mokestį, neteisėtumas.
Sprendimas
Actavis
susijęs su sutartimis dėl taikaus susitarimo, sudarytomis farmacijos sektoriuje, kuriame generinių vaistų bendrovės įsipareigojo neiti į rinką iki ankstesnės datos nei patentuotų vaistų bendrovės patento galiojimo pabaigos data (likus 65 mėnesiams iki patento galiojimo pabaigos datos
Actavis
atveju) ir nereklamuoti nagrinėjamo vaisto gydytojams už didelius mokesčius (
Actavis
kasmetiniai mokesčiai sudarė nuo 19 iki 30 mln. USD devynerius metus).
Primintina, kad, remiantis suformuota jurisprudencija, nacionalinė praktika, darant prielaidą, kad ji bendra visoms valstybėms narėms, neprivaloma taikant Sutartyje nustatytas konkurencijos taisykles (šiuo klausimu žr. 1984 m. sausio 17 d. Sprendimo VBVB ir VBBB / Komisija,
43/82 ir 63/82
,
EU:C:1984:9
,
punktą), juo labiau kai tai yra trečiųjų šalių nacionalinė praktika (šiuo klausimu žr. 2002 m. vasario 28 d. Sprendimo Compagnie générale maritime ir kt. / Komisija,
T‑86/95
,
EU:T:2002:50
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Sąjungos konkurencijos teisėje nustatytas požiūris dėl konkurencijos ribojimo dėl tikslo ir dėl poveikio atskyrimo iš tikrųjų skiriasi nuo Amerikos antimonopolinės teisės, kurioje skiriami konkurencijos ribojimai
per se
, kurių antikonkurencinis poveikis toks akivaizdus, kad jie išnagrinėjami greitai ir iš pirmo žvilgsnio (anglų k.
quick look approach
), neatsižvelgiant į kontekstą, ir yra būtinai ir negrįžtamai draudžiami, ir pažeidimai, įrodomi vadovaujantis protingumo taisykle (anglų k.
rule of reason
), tai yra išnagrinėjami palyginus susitarimo teigiamą ir neigiamą poveikį konkurencijai. Tačiau pagal Sąjungos teisę, pirma, nė vienas konkurencijos pažeidimas nelaikomas neišvengiamai ir negrįžtamai neteisėtas, nes konkurencijos ribojimui dėl tikslo iš esmės gali būti taikomos SESV 101 straipsnio 3 dalyje nustatytos išimtys. Antra, kaip priminta jurisprudencijoje, Sąjungos konkurencijos teisėje protingumo taisyklė negali būti taikoma (2012 m. birželio 29 d. Sprendimo E.ON Ruhrgas ir E.ON / Komisija,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
,
punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 2003 m. spalio 23 d. Sprendimo Van den Bergh Foods / Komisija,
T‑65/98
,
EU:T:2003:281
,
punktą). Be to, dėl Jungtinių Amerikos Valstijų ir Sąjungos teisės aktų, susijusių būtent su patentais farmacijos srityje, skirtumų šioje byloje dar sunkiau pagal analogiją taikyti Sprendimą
Activatis
(šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Lundbeck / Komisija,
T‑472/13
, dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:449
,
punktą).
Taigi reikia atmesti kaip netinkamą ieškovių argumentą, susijusį su
Supreme Court of the United States
(Jungtinių Amerikos Valstijų Aukščiausiasis Teismas) pozicijos nepaisymu.
8)

Dėl sutarčių dėl taikių susitarimų dvejopo poveikio
Ieškovės mano, kad sutartys dėl taikių susitarimų savaime daro dvejopą poveikį, todėl jos negali būti kvalifikuojamos kaip konkurencijos ribojimas dėl tikslo.
Pirma, jos tvirtino, kad tokios sutartys daro potencialų dvejopą poveikį patentų ginčijimui, nes vienu metu egzistuoja keli ginčai, ir kad EPT vykstančiose procedūrose, kai viena šalis atsiima protestą, procedūra gali toliau vykti, o jos argumentais
ex officio
gali remtis EPT Protestų skyrius ar Apeliacinė taryba. Be to, ginčijamame sprendime neatsižvelgta ir į tai, kad sutartys dėl taikių susitarimų daro tik dvejopą poveikį būsimiems ginčams, nes generinių vaistų bendrovės gali inicijuoti brangius teisminius procesus arba jų neinicijuoti, ir bet kuriuo atveju jie gali būti netikslingi tam tikrose valstybėse narėse, jeigu procesas vyksta EPT.
Antra, ieškovės mano, kad potencialus sutarčių poveikis generinių vaistų patekimui į rinką taip pat dvejopas, atsižvelgiant į sutarčių sąlygas ir jų taikymo kontekstą. Taigi reikia atsižvelgti į esamą ginčą ir šalių perspektyvas, kitų ginčų egzistavimą ir galimybę plėtoti kitas alternatyvias produkto formas. Be to, šios sutartys gali leisti generiniams vaistams greičiau patekti į rinką. Galiausiai Komisija turi atsižvelgti į generinių vaistų bendrovių pajėgumą ir ketinimą įgyvendinti rizikingą atėjimą į rinką.
Trečia, ieškovės mano, kad Komisija neturi bausti už sutartis dėl taikių susitarimų dėl ginčų patentų srityje, neįvertinusi jų konkretaus poveikio rinkai, o tokios pozicijos laikėsi
Supreme Court of the United States
(Jungtinių Amerikos Valstijų Aukščiausiasis Teismas) Sprendime
Actavis
.
Komisija teigia, kad šis argumentas netinkamas, nes, siekiant nustatyti, ar sutartis yra konkurencijos ribojimas dėl tikslo, nereikia atsižvelgti į jos poveikį, ir kad tam tikrais atvejais dėl vėliau susiklosčiusių aplinkybių konkurencijos ribojimas dėl tikslo net gali nepadaryti jokio poveikio. Taigi konkurencijos ribojimo dėl tikslo analizei nereikia įrodyti, kokios priešingos situacijos galėtų susiklostyti, jeigu sutartys nebūtų sudarytos.
Papildomai Komisija priminė, kad, kiek tai susiję su sutarčių dėl taikių susitarimų dėl ginčų patentų srityje poveikiu, šiuo atveju ieškovės stengėsi sudaryti sutartis su visais savo potencialiais konkurentais ir tik dviejose iš penkių jų sudarytų sutarčių buvo nustatyta sąlyga, pagal kurią leidžiama generinių vaistų bendrovėms įeiti į rinką ginčijamų patentų panaikinimo atveju.
Be to, Komisija mano, kad ginčijamame sprendime ji išnagrinėjo kiekvienos generinių vaistų bendrovės pajėgumą ir ketinimą įgyvendinti rizikingą atėjimą į rinką.
Galiausiai Komisija mano, kad ginčijamas sprendimas neprieštarauja požiūriui, kurio laikėsi
Supreme Court of the United States
(Jungtinių Amerikos Valstijų Aukščiausiasis Teismas) Sprendime
Actavis
, atsižvelgiant į Europoje taikomos konkurencijos ribojimo dėl tikslo sąvokos ir Amerikoje taikomos ribojimo
per se
sąvokos skirtumus. Ji priminė ir tai, kad, remiantis Sąjungos jurisprudencija, protingumo taisyklės taikymas negalimas, o susitarimo teigiamas poveikis konkurencijai turi būti nagrinėjamas remiantis SESV 101 straipsnio 3 dalimi.
Kaip siūlė ieškovės, reikia nuspręsti, kad Komisija ir teismas, nagrinėdami ribojamąjį susitarimo tikslą, ypač atsižvelgdami į jo ekonominį ir teisinį kontekstą, negali visiškai nepaisyti potencialaus šio susitarimo poveikio (generalinio advokato N. Wahl išvados byloje ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:272
,
punktas). Iš tikrųjų svarbu priminti, kad susitarimai, ribojantys konkurenciją dėl tikslo, yra pakankamai žalingi, nes jie gali padaryti tokį antikonkurencinį poveikį, kad galima laikyti, jog netikslinga įrodinėti jų konkretaus poveikio rinkai (šiuo klausimu žr. 2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo CB / Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją). Vadinasi, susitarimai, kurie, atsižvelgiant į jų taikymo kontekstą, daro potencialų dvejopą poveikį rinkai, negali būti laikomi ribojančiais konkurenciją dėl tikslo (generalinio advokato N. Wahl išvados byloje CB / Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:1958
,
punktas).
Vis dėlto atsižvelgiant į tai, kad šiuo atveju ieškovės, grįsdamos savo teiginius dėl potencialaus ginčijamų sutarčių dvejopo poveikio, pateikė argumentus, iš esmės susijusius su kiekviena iš šių sutarčių ir kiekvienos jų taikymo kontekstu, į atitinkamus teiginius reikia atsakyti pateikiant atsakymus dėl kritikos, susijusios su kiekvienos sutarties kvalifikavimu kaip ribojimo dėl tikslo, be to, kaip tinkamai pabrėžė Komisija, ribojimo dėl tikslo egzistavimas turi būti vertinamas dėl kiekvienos sutarties, kaip visumos, dalies, neatskiriant neginčijimo sąlygų ribojamojo poveikio analizės nuo neprekiavimo sąlygų ribojamojo pobūdžio analizės.
Taigi, pateikiant atsakymą dėl pagrindų, susijusių su kiekvienos ginčijamos sutarties vertinimo kritika, bus nagrinėjamas klausimas, ar Komisija pagrįstai nustatė, kad toks ribojimas buvo, nepaisydama nurodyto jų potencialaus teigiamo poveikio konkurencijai būtent dėl tų sutarčių sudarymo konteksto, be to, bus atsižvelgta tik į tas sutartis, kurios nurodytos konkurencijos ribojimo dėl tikslo analizėje (žr. šio sprendimo 525, 644 ir 989 punktus).
Beje, kaip matyti iš šio sprendimo 293–295 punktų, ieškovės negali pagrįstai remtis Sprendimu
Actavis
.
b)

Dėl Komisijos taikytų sutarčių dėl taikių susitarimų kvalifikavimo kaip konkurencijos ribojimo dėl tikslo kriterijų
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia nagrinėti ieškovių pateiktus argumentus, susijusius būtent su kiekvienu iš trijų pagrindinių kriterijų, kuriuos Komisija taikė nagrinėjamas sutartis dėl taikių susitarimų kvalifikuodama kaip konkurencijos ribojimą dėl tikslo, t. y. pirma, su generinių vaistų bendrovių potencialaus konkurento statusu, antra, su šių bendrovių įsipareigojimu riboti savo pastangas įeiti į rinką pateikiant generinį produktą ir, trečia, patentuotų vaistų bendrovės generinių vaistų bendrovei pervestu mokesčiu, kuris jai buvo reikšminga paskata riboti pastangas įeiti į rinką (ginčijamo sprendimo 1154 konstatuojamoji dalis).
1)

Dėl kriterijaus, susijusio su potencialia konkurencija
i)

Šalių argumentai
(Praleista)
ii)

Bendrojo Teismo vertinimas
Ieškovės Komisiją kaltina iš esmės tuo, kad ji padarė teisės klaidą, nes ginčijamas sutartis su jomis sudariusias generinių vaistų bendroves pripažindama potencialiomis konkurentėmis taikė neteisingus kriterijus. Jos ginčija ir Komisijos atliktą vertinimą dėl jų patentų keliamų kliūčių šios potencialios konkurencijos egzistavimui.
–
Dėl potencialios konkurencijos vertinimo kriterijų
Dėl potencialaus konkurento sąvokos apibrėžties
Ieškovės kaltina Komisiją tuo, kad konstatuodama potencialios konkurencijos egzistavimą tarp ginčijamų sutarčių šalių ji tik patikrino, ar nebuvo neįveikiamų kliūčių generinių vaistų bendrovių įėjimui į rinką, bet nenagrinėjo, ar tos bendrovės turėjo realių ir konkrečių galimybių į ją įeiti (žr. šio sprendimo 309 punktą).
Iš tikrųjų ieškovių nurodytoje jurisprudencijoje nustatyta, kad įmonė yra potenciali konkurentė, jeigu turi realių ir konkrečių galimybių patekti į atitinkamą rinką ir konkuruoti su joje veikiančiomis įmonėmis. Toks įrodymas neturi būti grindžiamas vien paprasta prielaida; jis turi būti pagrįstas faktinėmis aplinkybėmis arba atitinkamos rinkos struktūrų analize. Todėl įmonė negali būti pripažinta potencialia konkurente, jeigu jos atėjimas į rinką nėra ekonomiškai perspektyvi strategija (2012 m. birželio 29 d. Sprendimo E.ON Ruhrgas ir E.ON / Komisija,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
,
punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 2011 m. balandžio 14 d. Sprendimo Visa Europe ir Visa International Service / Komisija,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją). Iš to neišvengiamai išplaukia, kad nors įmonės ketinimas įeiti į rinką gali būti svarbus nustatant, ar ji gali būti laikoma potencialia konkurente toje rinkoje, vis dėlto esminis elementas, kuriuo turi būti grindžiamas toks pripažinimas, yra jos pajėgumas įeiti į minėtą rinką (2011 m. balandžio 14 d. Sprendimo Visa Europe ir Visa International Service / Komisija,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
,
punktas ir 2012 m. birželio 29 d. Sprendimo E.ON Ruhrgas ir E.ON / Komisija,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
,
punktas).
Kitokiomis aplinkybėmis buvo nuspręsta ir tai, kad įmonė yra potenciali konkurentė, jeigu nėra neįveikiamų kliūčių jai įeiti į rinką (šiuo klausimu žr. 2014 m. gegužės 21 d. Sprendimo Toshiba / Komisija,
T‑519/09
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2014:263
,
punktą, patvirtintą 2016 m. sausio 20 d. Sprendimo Toshiba Corporation / Komisija,
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
,
,
,
ir
punktais ir 2016 m. birželio 28 d. Sprendimo Portugal Telecom / Komisija,
T‑208/13
,
EU:T:2016:368
, 181 punktu).
Taigi iš jurisprudencijos matyti, kad, atsižvelgiant į kontekstą ir nagrinėjamą neteisėtą elgesį, riba, nuo kurios galima pripažinti, kad egzistuoja potenciali konkurencija, gali būti nevienoda. Iš tikrųjų, nagrinėjant vien neįveikiamas kliūtis įeiti į rinką, potencialios konkurencijos egzistavimui nustatyti pakanka, kad yra bet kokia, net ir teorinė, galimybė įeiti į rinką, o realių ir konkrečių galimybių įeiti į rinką analizė lemia tai, kad potencialios konkurencijos egzistavimas nustatomas tik esant realių galimybių įeiti į rinką, kurių faktiškai būtų buvę, jeigu nebūtų atlikti ribojamieji veiksmai.
Vis dėlto tam tikrų kliūčių įeiti į rinką, t. y. kurios šioje byloje iš esmės yra patentai ir pareiga turėti LPR, neįveikiamumo patikrinimas nepaneigia nagrinėjimo, atliekamo dėl realių ir konkrečių generinių vaistų bendrovių galimybių įeiti į rinką, grindžiamo tų bendrovių pajėgumu ir ketinimu į ją įeiti, ir šiam nagrinėjimui neprieštarauja. Kaip ginčijamame sprendime (1666 išnaša) ir per teismo posėdį teisingai akcentavo Komisija, šio neįveikiamų kliūčių nebuvimo patikrinimo reikėjo, „siekiant patikrinti, ar, nepaisant bendro generinių vaistų bendrovių pajėgumo ir įrodyto jų ketinimo įeiti į rinką, buvo objektyvių priežasčių, dėl kurių jų įėjimas buvo neįmanomas“, ir siekiant papildyti realių ir konkrečių galimybių kriterijumi grindžiamą analizę. Iš tikrųjų, jeigu yra neįveikiamų kliūčių įeiti į rinką, negalima nuspręsti, kad ūkio subjektas turi realių ir konkrečių galimybių į ją įeiti. Todėl, jeigu rinkoje yra kliūčių į ją įeiti, objektyvus tų kliūčių neįveikiamumo nagrinėjimas naudingai papildo realių ir konkrečių galimybių nagrinėjimą, grindžiamą atitinkamos bendrovės individualiais pajėgumo kriterijais ir ketinimu įeiti į rinką.
Taigi, priešingai, nei tvirtino ieškovės, iš to, kad ginčijamame sprendime Komisija kelis kartus rėmėsi neįveikiamų kliūčių kriterijumi (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 1125 ir 1181 konstatuojamąsias dalis), negalima daryti išvados, kad ji taikė potencialios konkurencijos apibrėžimą, grindžiamą vien šiuo kriterijumi.
Juo labiau kad kartu su 2014 m. gegužės 21 d. Sprendimu Toshiba / Komisija (
T‑519/09
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2014:263
), kuriame taikytas neįveikiamų kliūčių kriterijus (žr. šio sprendimo 319 punktą), Komisija nurodė 1998 m. rugsėjo 15 d. Sprendimą European Night Services ir kt. / Komisija (
T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 ir T‑388/94
,
EU:T:1998:198
) ir 2011 m. balandžio 14 d. Sprendimą Visa Europe ir Visa International Service / Komisija (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
), kuriuose nustatytas realių ir konkrečių galimybių kriterijus, be to, juos paminėjo potencialių konkurentų nustatymo taisyklių pristatymo įvade (ginčijamo sprendimo 1156 ir 1157 konstatuojamosios dalys), ir kelis kitus sprendimus, kuriuose primintas ir taikytas šis potencialios konkurencijos apibrėžimas, o tarp jų ir 2012 m. birželio 29 d. Sprendimas E.ON Ruhrgas ir E.ON / Komisija (
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
) (žr. šio sprendimo 318 punktą). Beje, ji aiškiai nurodė, kad pajėgumas įeiti į rinką, apibūdinantis realių ir konkrečių galimybių kriterijų (žr. šio sprendimo 318 punktą), „buvo esminis aspektas, siekiant įrodyti potencialią konkurenciją“ (ginčijamo sprendimo 1163 konstatuojamoji dalis). Galiausiai Komisija, analizuodama būtent kiekvienos iš nagrinėjamų generinių vaistų bendrovių kaip potencialių konkurenčių statusą, iš atitinkamų konkrečių kiekvienos jų duomenų, be kita ko, susijusių su jų gamybos pajėgumu ir produktų atsargomis, komercinėmis sutartimis, jų veiksmais, siekiant gauti LPR, ir ieškiniais prieš
Servier
, padarė išvadą, kad jos visos turėjo realių ir konkrečių galimybių įeiti į rinką (žr. šio sprendimo 432–438, 579–585 ir 718–722 punktus). Taigi tokia išsami kiekvienos tariamos potencialios konkurentės duomenų analizė būdinga jos realių ir konkrečių galimybių įeiti į rinką nagrinėjimui ir skiriasi nuo vien neįveikiamų kliūčių įeiti į atitinkamą rinką patikrinimo, kuris gali būti baigtas išvada dėl potencialios konkurencijos buvimo vien dėl to, kad kuris nors ūkio subjektas įėjo į nagrinėjamą rinką.
Šių konstatuotų aplinkybių nepaneigia ieškovių teiginiai, kad Komisija iš esmės rėmėsi generinių vaistų bendrovių ketinimu įeiti į rinką ir nerealiomis prielaidomis (žr. šio sprendimo 309 punktą), nes iš dubliko matyti, jog ieškovės šiais teiginiais ginčija ne taikytą kriterijų, o realių ir konkrečių galimybių kriterijaus taikymą šioje byloje, kuris išnagrinėtas toliau pateiktuose atsakymuose dėl kaltinimų, susijusių su kiekvienos ginčijamos sutarties vertinimu.
Vadinasi, priešingai, nei tvirtino ieškovės, Komisija įvertino potencialią konkurenciją atitinkamoje rinkoje, remdamasi realių ir konkrečių galimybių kriterijumi.
Papildomai pažymėtina, kad, priešingai, nei triplike teigė Komisija, remdamasi 2016 m. sausio 20 d. Sprendimu Toshiba Corporation / Komisija (
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
) (žr. šio sprendimo 312 punktą), šiuo atveju ji negalėjo tik patikrinti, ar nėra neįveikiamų kliūčių įeiti į rinką, siekdama nuspręsti, kad toje rinkoje egzistuoja potenciali konkurencija (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Lundbeck / Komisija,
T‑472/13
, dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:449
, 99–101 straipsnius).
Žinoma, iš 2016 m. sausio 20 d. Sprendimo Toshiba Corporation / Komisija (
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
) 28, 29, 32 ir 34 punktų matyti, kad, kiek tai susiję su susitarimais dėl rinkų pasidalijimo, suderintų veiksmų ekonominio ir teisinio konteksto analizė gali būti apribota tuo, kas yra griežtai būtina, siekiant padaryti išvadą apie konkurencijos ribojimo dėl tikslo buvimą, ir ypač patikrinti, ar patekimo į nagrinėjamą rinką kliūtys buvo neįveikiamos (taip pat šiuo klausimu žr. 2016 m. birželio 28 d. Sprendimo Portugal Telecom / Komisiją,
T‑208/13
,
EU:T:2016:368
,
ir
punktus).
Vis dėlto pirmiausia reikia nuspręsti, kad iš 2016 m. sausio 20 d. Sprendimo Toshiba Corporation / Komisija (
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
), aiškinamo atsižvelgiant į generalinio advokato M. Wathelet išvadą byloje Toshiba Corporation / Komisija (
C‑373/14 P
,
EU:C:2015:427
,
,
,
ir
punktai), matyti, jog jame nurodytą ekonominio ir teisinio konteksto analizės ribojimą lemia ypač akivaizdus tam tikrų ribojimų dėl tikslo pobūdis, nes nagrinėjami susitarimai, be kita ko, nėra nei neįprasti, nei sudėtingi, ir dėl jų nereikia atlikti išsamios ekonominio ir teisinio konteksto analizės, siekiant nustatyti, kad jie dėl savo pobūdžio yra pakankamai žalingi.
Taigi šiuo atveju, kadangi ginčijamos sutartys sudarytos kaip draugiški susitarimai dėl patentų, neteisėtas tų sutarčių pobūdis, ypač jų nulemtas konkurencijos ribojimas dėl tikslo, išorės stebėtojui galėjo būti neakivaizdus. Šiuo požiūriu tai rodo aplinkybė, kad Komisija nagrinėjo ir jų antikonkurencinį tikslą, ir antikonkurencinį poveikį. Tai patvirtina ir aplinkybė, kad Komisija ginčijamas sutartis kvalifikavo kaip ribojimą dėl tikslo, kaip tai suprantama pagal 2008 m. lapkričio 20 d. Sprendimą Beef Industry Development Society ir Barry Brothers (
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
), o šiame etape nereikia nagrinėti šio kvalifikavimo. Iš tikrųjų, nors iš to sprendimo 34 punkto matyti, kad susitarimai dėl išstūmimo iš rinkos „aiškiai“ pažeidžia Sutarties konkurencijos nuostatoms būdingą koncepciją, Teisingumo Teismas nenusprendė, kad toje byloje išorės stebėtojui buvo aišku ar akivaizdu, jog nagrinėti susitarimai buvo susitarimai dėl išstūmimo iš rinkos, todėl ribojimai dėl tikslo, ir kad nereikėjo atlikti išsamios jų ekonominio ir teisinio konteksto analizės. Priešingai, jis atliko tokią atitinkamų susitarimų konteksto, sąlygų ir tikslų analizę ir padarė išvadą, kad tai buvo susitarimai dėl išstūmimo iš rinkos, todėl tai „aiškiai“ buvo susitarimai, kuriais ribojama konkurencija dėl tikslo (2008 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Beef Industry Development Society ir Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
,
–
punktai).
Toliau reikia akcentuoti, kad byloje, kurioje priimtas 2016 m. sausio 20 d. Sprendimas Toshiba Corporation / Komisija (
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
), atliekant ginčijamus veiksmus dalyvavusių gamintojų gamybos ir prekybos pajėgumai nebuvo ginčijami, o reikšminga rinka visai nebuvo monopolizuota. Tačiau šiuo atveju ginčijami būtent generinių vaistų bendrovių turimi atitinkamų produktų gamybos ir prekybos pajėgumai, visų pirma atsižvelgiant į ieškovėms patentų suteikiamas išimtines teises (žr. šio sprendimo 234 ir 357 punktus). Todėl iš to sprendimo negalima daryti išvados, kad, siekiant nustatyti, jog susitarimas yra konkurencijos ribojimas dėl tikslo, nereikia bendrai patikrinti, ypač tokiomis, kaip šioje byloje nagrinėjamos, aplinkybėmis, susitarimo šalių realių ir konkrečių galimybių įeiti į nagrinėjamą rinką.
Iš viso to, kas išdėstyta, išplaukia, kad reikia atmesti kaltinimą, susijusį su klaidingo potencialios konkurencijos apibrėžimo taikymu.
Dėl pakankamai greito įėjimo į rinką kriterijaus
Ginčijamame sprendime Komisija, remdamasi 2003 m. balandžio 3 d. Sprendimu BaByliss / Komisija (
T‑114/02
,
EU:T:2003:100
) ir 2011 m. balandžio 14 d. Sprendimu Visa Europe ir Visa International Service / Komisija (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
), nusprendė, kad esminis požymis tam, kad įmonė būtų kvalifikuojama kaip potenciali konkurentė, yra jos galėjimas pakankamai greitai įeiti į rinką, kad ji galėtų daryti įtaką rinkos dalyviams. Ji pabrėžė, kad, nors delsimas gali rodyti sunkumus įeiti į rinką dėl sąnaudų ir laiko, o dėl šio delsimo įėjimas į rinką gali būti mažiau patrauklus komerciniu požiūriu, tai savaime nepaneigia pajėgumo įeiti į rinką ar
Servier
ir kitoms generinių vaistų bendrovėms nustatomų ribojimų. Šiuo atveju Komisija, remdamasi rekomendacijomis dėl laiko, pateiktomis išimties reglamentuose ir gairėse, konkrečiai – [SESV] 101 straipsnio taikymo horizontaliesiems bendradarbiavimo susitarimams gairėse (
OL C 11, 2011, p. 1
; toliau – 2011 m. gairės dėl horizontaliojo bendradarbiavimo susitarimų), kuriose numatytas trejų metų neviršijantis laikotarpis, taip pat rekomendaciniais ir realiais teismo procesų, LPR gavimo terminais ir VFM kūrimo trukme, padarė išvadą, kad nurodytas ieškovių ir generinių vaistų bendrovių delsimas neatrodė pakankamai ilgas, kad generinių vaistų gamintojas nedarytų konkurencinio spaudimo (ginčijamo sprendimo 1158, 1159, 1182 konstatuojamosios dalys ir 1669 išnaša; taip pat žr. to paties sprendimo 1125, 1126 ir 1296 konstatuojamąsias dalis).
Priešingai, nei teigė ieškovės, laiko atžvilgiu Komisijos atlikta potencialios konkurencijos analizė atitinka taikomus principus.
Iš tikrųjų, remiantis suformuota jurisprudencija, tam, kad ūkio subjektą būtų galima pripažinti potencialiu konkurentu, jo potencialus įėjimas į rinką turi įvykti pakankamai greitai, kad jis galėtų daryti įtaką ir konkurencinį spaudimą rinkos dalyviams (2011 m. balandžio 14 d. Sprendimo Visa Europe ir Visa International Service / Komisija,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
,
punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 2012 m. birželio 29 d. Sprendimo E.ON Ruhrgas ir E.ON / Komisija,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
,
punktą).
Šioje jurisprudencijoje atsižvelgta į Rekomendacijas dėl [SESV 101] straipsnio taikymo horizontalaus bendradarbiavimo susitarimams (
OL C 3, 2001, p. 2
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 25; toliau – 2001 m. gairės dėl horizontaliųjų bendradarbiavimo susitarimų; taip pat žr. 2011 m. gaires dėl horizontaliųjų bendradarbiavimo susitarimų), kuriose ne tik patvirtintas pakankamai greito įėjimo į rinką reikalavimas, bet ir nurodyti rekomendaciniai terminai, per kuriuos įėjimas į rinką laikytinas pakankamai greitu, neviršijantys atitinkamai vienų ar trejų metų, remiantis kitomis gairėmis ar bendrosios išimties reglamentais.
Vis dėlto, kaip patikslinta šiose gairėse (2001 m. gairių dėl horizontaliųjų bendradarbiavimo susitarimų 9 išnaša ir 2011 m. gairių dėl horizontaliųjų bendradarbiavimo susitarimų 3 išnaša) ir jurisprudencijoje (šiuo klausimu žr. 2011 m. balandžio 14 d. Sprendimo Visa Europe ir Visa International Service / Komisija,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
,
ir
punktus), šie terminai tik rekomendaciniai, o „pakankamai greito“ įėjimo į rinką terminas vertinamas atsižvelgiant į nagrinėjamos bylos faktines aplinkybes ir jos teisinį ir ekonominį kontekstą, į kuriuos turi būti atsižvelgta siekiant nustatyti, ar rinkoje nesanti įmonė daro konkurencinį spaudimą tuo metu joje veikiančioms įmonėms (šiuo klausimu žr. 2011 m. balandžio 14 d. Sprendimo Visa Europe ir Visa International Service / Komisija,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
,
punktą).
Taigi šiuo atveju Komisija, vertindama kiekvieno įėjimo į rinką etapo trukmę, pirmiausia atsižvelgė į konkretaus atvejo ekonominio ir teisinio konteksto ypatumus. Reikia pabrėžti tai, kad būtent dėl farmacijos sektoriaus specifikos, be kita ko, dėl skirtingų etapų, kuriuos reikia įveikti, ir patentų egzistavimo, generinių vaistų bendrovės dažnai imasi veiksmų, kuriais siekiama įeiti į rinką, dar nebaigus galioti patentams, kad reikiami etapai būtų įveikti vėliausiai to galiojimo pabaigos momentu. Todėl šie veiksmai gali daryti konkurencinį spaudimą patentuotų vaistų bendrovei anksčiau, o gal net gerokai anksčiau, nei baigiasi patentų galiojimo laikas ir generinių vaistų bendrovės realiai įeina į rinką (žr. šio sprendimo 356 punktą; taip pat šiuo klausimu žr. 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimo AstraZeneca / Komisija,
C‑457/10 P
,
EU:C:2012:770
,
punktą; 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Lundbeck / Komisija,
T‑472/13
, dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:449
,
punktą ir 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Sun Pharmaceutical Industries ir Ranbaxy (UK) / Komisija,
T‑460/13
, nepaskelbtas Rink., dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:453
,
–
punktus).
Vis dėlto, kaip teisingai teigė ieškovės (žr. šio sprendimo 311 punktą), iš to negalima daryti išvados, kad generinių vaistų bendrovė gali būti laikoma viena iš jų potencialių konkurenčių nuo tada, kai pradeda kurti generinį perindoprilį, ir vien dėl to. Žinoma, ginčijamo sprendimo 1125 konstatuojamojoje dalyje Komisija tvirtino, kad generinių vaistų bendrovių potenciali konkurencija prasideda tada, kai pateikti generinį vaistą norinčios bendrovės ima kurti ekonomiškai perspektyvias technologijas, reikalingas VFM ir galutiniam produktui sukurti. Vis dėlto iš paskesnių šios konstatuojamosios dalies teiginių, kuriais daroma nuoroda į vėliau atliktą kiekvienos atitinkamos generinių vaistų bendrovės, kaip potencialios konkurentės, statuso analizę, ypač iš šios analizės ir ginčijamo sprendimo bendrų argumentų, susijusių su pakankamai greito įėjimo į rinką kriterijumi (žr. šio sprendimo 332 punktą), matyti, jog Komisija norėjo ne nustatyti, kad konkurencinis spaudimas prasidėjo tada, kai pradėtas kurti generinis produktas, bet akcentuoti galimybę daryti konkurencinį spaudimą nuo šio sukūrimo, jeigu būtų tenkinami tokiam spaudimui daryti keliami reikalavimai. Bet kuriuo atveju, net jeigu ginčijamo sprendimo 1125 konstatuojamoji dalis būtų aiškinama taip, kad joje nustatyta potencialios konkurencijos pradžios data, t. y. generinio produkto sukūrimo data, šio vertinimo kritiką reikėtų atmesti kaip netinkamą, nes Komisija nesirėmė šia konstatuojamąja dalimi, darydama išvadą, kad nagrinėjamos generinių vaistų bendrovės buvo potencialios konkurentės. Iš tikrųjų, kaip teisingai pabrėžė Komisija, generinių vaistų bendrovių potencialių konkurenčių statuso vertinimo metu, t. y. kai buvo sudarytos ginčijamos sutartys, ji nusprendė, kad visos šios bendrovės pasiekusios pažengusį savo perindoprilio kūrimo etapą, bet nieko nenusprendė dėl jų ankstesnio potencialių konkurenčių statuso, t. y. kai jos pradėjo kurti vaistą (žr. šio sprendimo 315 punktą).
Be to, ginčijamo sprendimo 1296 konstatuojamojoje dalyje padarytoje 1840 išnašoje Komisija, žinoma, priminė 2011 m. gairėse dėl horizontaliųjų bendradarbiavimo susitarimų nurodytą trejų metų terminą, tačiau šiuo atveju jis neturėjo jokios lemiamos reikšmės, todėl reikia atmesti kaip netinkamus kaltinimus, susijusius su tuo, kad ji atsižvelgė į šį terminą, be kita ko, kiek tai susiję su perindopriliui sukurti reikalingu laikotarpiu (ginčijamo sprendimo 3137 konstatuojamoji dalis).
Kita vertus, Komisija rėmėsi konkurenciniu spaudimu, kurį daro potenciali konkurencija, kai nusprendė, kad vien generinių vaistų bendrovių galimo delsimo įeiti į rinką savaime nepakako, siekiant paneigti jų, kaip potencialių konkurenčių, statusą, nes jos toliau darė tokį spaudimą dėl savo pajėgumo įeiti į rinką, ir šiuo klausimu nurodė 2003 m. balandžio 3 d. Sprendimą BaByliss / Komisija (
T‑114/02
,
EU:T:2003:100
). Priešingai, nei teigė ieškovės, Komisija pagrįstai rėmėsi tuo sprendimu, nes, nors jame Bendrasis Teismas sprendė dėl konteksto, kuris labai skiriasi nuo šios bylos konteksto, jis pateikė poziciją dėl kelis kartus atidėto įėjimo į rinką poveikio
BaByliss
, kaip potencialios konkurentės, statusui, o būtent šis poveikis nagrinėtas ginčijamame sprendime. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas nusprendė, beje, to ieškovės neginčijo, kad įėjimo į rinką atidėjimas nepaneigė
BaByliss
, kaip potencialios konkurentės, statuso, remdamasis keliomis aplinkybėmis, patvirtinančiomis darytą konkurencinį spaudimą, kurį lėmė jos pajėgumas įeiti į rinką (2003 m. balandžio 3 d. Sprendimo BaByliss / Komisija,
T‑114/02
,
EU:T:2003:100
,
–
punktai). Be to, atsižvelgdama į tai, kad generinių vaistų bendrovių suinteresuotumas pirmauti rinkoje gali daryti poveikį tik jų ketinimui į ją įeiti, turint omenyje laukiamą pelną, bet ne jų pajėgumui į ją įeiti, ginčijamo sprendimo 1182 konstatuojamojoje dalyje Komisija, priešingai, nei teigė ieškovės, teisingai atmetė šį generinių vaistų bendrovių suinteresuotumą, vertindama nurodytą delsimą. Iš tikrųjų pajėgumas įeiti į rinką turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į ekonomiškai perspektyvios strategijos kriterijų (žr. šio sprendimo 318 punktą), t. y. paprasčiausiai turi būti pelningas, o ne pelningiausias iš galimų įėjimų į rinką dėl to, kad atitinkama generinių vaistų bendrovė į ją įeitų pirmoji, todėl joje tam tikrą laiką vienintelė konkuruotų su patentuotų vaistų bendrove (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Xellia Pharmaceuticals ir Alpharma / Komisija,
T‑471/13
, nepaskelbtas Rink., dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:460
,
punktą).
Vadinasi, reikia atmesti visus kaltinimus dėl Komisijos atlikto potencialios konkurencijos vertinimo laiko atžvilgiu.
Dėl rinkoje veikiančių ūkio subjektų suvokimo kriterijaus
Ginčijamame sprendime Komisija, remdamasi 2011 m. liepos 12 d. Sprendimu Hitachi ir kt. / Komisija (
T‑112/07
,
EU:T:2011:342
) ir 2014 m. gegužės 21 d. Sprendimu Toshiba / Komisija (
T‑519/09
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2014:263
), nusprendė, kad vertinant potencialią konkurenciją turi reikšmės rinkoje jau esančio subjekto suvokimas. Iš tikrųjų, anot Komisijos, jei toks ūkio subjektas, kuris yra patyręs, pajunta generinių vaistų bendrovių keliamą konkurencinę grėsmę, tokia grėsmė gali daryti konkurencinį spaudimą jo elgesiui rinkoje ir yra reikšminga vertinant potencialią konkurenciją. Remdamasi 2011 m. balandžio 14 d. Sprendimu Visa Europe ir Visa International Service / Komisija (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
) ji patikslino, jog potencialią konkurenciją galėjo lemti vien tai, kad už rinkos ribų egzistavo įmonė, ir šis paprasčiausias egzistavimas galėjo daryti konkurencinį spaudimą, nulemtą įėjimo į rinką galimybės (1160–1162 konstatuojamosios dalys). Iš to Komisija padarė išvadą, kad, siekiant atsakyti į klausimą, ar generinių vaistų bendrovės darė konkurencinį spaudimą
Servier
, reikia atsižvelgti ir į
Servier
, t. y. rinkoje veikusio ūkio subjekto, ir kitų konkuravusių generinių vaistų bendrovių suvokimą (1163 konstatuojamoji dalis). Šiuo atveju ji nusprendė, kad generinių vaistų bendroves laikė potencialiomis konkurentėmis tiek
Servier
, tiek kitos su jomis pačiomis konkuruojančios generinių vaistų bendrovės (1183 konstatuojamoji dalis).
Be to, pažymėtina, kad ginčijamame sprendime Komisija, siekdama nustatyti generinių vaistų bendrovių, kaip potencialių konkurenčių, statusą, rinkoje veikiančių ūkio subjektų suvokimo kriterijų taikė tik kaip vieną iš kriterijų, o tai patvirtina šio sprendimo 342 punkte nurodytas jungtukas „ir“, taip pat išnagrinėti kiti potencialios konkurencijos vertinimo kriterijai, kiek tai susiję su kiekviena iš tų bendrovių (žr. šio sprendimo 432–438, 579–585 ir 718–722 punktus).
Taigi, priešingai, nei teigė ieškovės, rinkoje veikiančių ūkio subjektų suvokimo kriterijaus, kaip vieno iš potencialios konkurencijos vertinimo kriterijų, taikymas atitinka šiuo atveju taikytiną ieškovių nurodytą juripsrudenciją.
Iš tikrųjų, priešingai, nei tvirtino ieškovės, Bendrasis Teismas aiškiai atsižvelgė į rinkoje veikiančio ūkio subjekto suvokimo kriterijų, nustatydamas potencialios konkurencijos egzistavimą 2011 m. liepos 12 d. Sprendime Hitachi ir kt. / Komisija (
T‑112/07
,
EU:T:2011:342
). Iš to sprendimo 90, 226 ir 319 punktų, primintų ginčijamo sprendimo 1160 konstatuojamojoje dalyje, matyti, jog ne vien Europos ir Japonijos gamintojų sudaryti atitinkami susitarimai buvo reikšmingas įrodymas, kad pastarieji pirmųjų buvo suvokiami kaip tikėtini potencialūs konkurentai, bet ir tai, kad tie susitarimai rodė Japonijos gamintojų turimą galimybę įeiti į Europos rinką (taip pat šiuo klausimu žr. 2014 m. gegužės 21 d. Sprendimo Toshiba / Komisija,
T‑519/09
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2014:263
,
punktą). Žinoma, Bendrasis Teismas atliko ir objektyvią potencialios konkurencijos analizę, nagrinėdamas, be kita ko, Japonijos gamintojų pajėgumą įeiti į Europos rinką (2011 m. liepos 12 d. Sprendimo Hitachi ir kt. / Komisija,
T‑112/07
,
EU:T:2011:342
,
ir
punktai), kaip, beje, pažymėjo Komisija ginčijamo sprendimo 1160 konstatuojamojoje dalyje. Vis dėlto ši objektyvi analizė įrodo tik tai, kad subjektyvus rinkoje veikiančio ūkio subjekto suvokimo kriterijus yra vienas iš daugelio potencialios konkurencijos egzistavimo vertinimo kriterijų.
Ieškovių nurodytame 2012 m. birželio 29 d. Sprendime E.ON Ruhrgas ir E.ON / Komisija (
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
,
punktas) Bendrasis Teismas nusprendė, kad vien susitarimo egzistavimo ir šio susitarimo šalių suvokimo savaime nepakanka, siekiant įrodyti, kad susitarimo pasirašymo metu egzistavo potenciali konkurencija, ar nebūtinai tai reiškė. Priešingai, nei teigė ieškovės, šiame sprendime nurodyta ne tai, kad rinkoje veikiančio ūkio subjekto suvokimas nereikšmingas, o tik tai, kad vien šio ūkio subjekto suvokimo nepakanka, siekiant nustatyti potencialią konkurenciją, jeigu nėra jokių kitų tai patvirtinančių įrodymų.
Vadinasi, remiantis jurisprudencija, rinkoje veikiančio ūkio subjekto suvokimo kriterijus yra reikšmingas, tačiau vien jo nepakanka vertinant potencialios konkurencijos egzistavimą. Iš tikrųjų, kaip teisingai akcentavo ieškovės, turint omenyje tai, kad ūkio subjektų suvokimas yra subjektyvus, todėl nevienodas, nelygu atitinkamas ūkio subjektas, jo rinkos pažinimas ir ryšiai su tariamais konkurentais, vien šių ūkio subjektų, net jeigu jie patyrę, suvokimas neleidžia nuspręsti, kad kitas konkretus ūkio subjektas yra vienas iš jo potencialių konkurentų. Tačiau šis suvokimas gali patvirtinti ūkio subjekto pajėgumą įeiti į rinką ir taip prisidėti prie jo pripažinimo potencialiu konkurentu (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Lundbeck / Komisija,
T‑472/13
, dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:449
,
ir
punktus ir 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Sun Pharmaceutical Industries ir Ranbaxy (UK) / Komisija,
T‑460/13
, nepaskelbtas Rink., dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:453
,
punktą).
Taigi reikia atmesti ieškovių argumentus, pateiktus dėl to, kad Komisija, siekdama nustatyti potencialios konkurencijos egzistavimą, atsižvelgė į rinkoje veikiančių ūkio subjektų suvokimą.
–
Dėl ieškovių patentų lemiamų potencialios konkurencijos kliūčių
Ieškovės ir įstojusi į bylą šalis kaltina Komisiją, kad ji generinių vaistų bendroves pripažino potencialiomis
Servier
konkurentėmis, nepaisydama jų įėjimo į rinką kliūčių dėl patentų, kurių savininkė buvo
Servier
.
Ginčijamame sprendime Komisija nusprendė, kad šalys, remdamosi, be kita ko, 2010 m. liepos 1 d. Sprendimu AstraZeneca / Komisija (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
punktas), klaidingai tvirtino, jog įeiti į rinką buvo neįmanoma, nes patentų egzistavimas užkirto bet kokį kelią konkurencijai, ir iš to padarė išvadą, kad
Servier
patentai buvo „vienpusis blokavimas“, kaip tai suprantama pagal 2004 m. gaires dėl technologijų perdavimo susitarimų, kurios, beje, šioje byloje netaikytinos (ginčijamo sprendimo 1167 ir 1168 konstatuojamosios dalys ir 1638 išnaša).
Be to, Komisija nurodė, kad, pirma, bet kuriuo atveju generinių vaistų bendrovės turėjo galimybę, ginčyti
Servier
patentų galiojimą. Šiuo klausimu ji priminė 1986 m. vasario 25 d. Sprendimą Windsurfing International / Komisija (
193/83
,
EU:C:1986:75
,
punktas), pagal kurį visuomenė suinteresuota, kad, be kita ko, teikiant ieškinius dėl patentų galiojimo ginčijimo, būtų panaikintos visos ekonominės veiklos kliūtys, kurių galėtų kilti dėl nepagrįstai išduoto patento, ir 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimą AstraZeneca / Komisija (
C‑457/10 P
,
EU:C:2012:770
,
punktas), kuriame patvirtinta, kad potenciali konkurencija galėjo egzistuoti net ir prieš pasibaigiant molekulės patento galiojimui (ginčijamo sprendimo 1132, 1165 ir 1169 konstatuojamosios dalys ir 1640 išnaša). Komisija pridūrė, jog aplinkybė, kad
Servier
rėmėsi ar ketino remtis jos patentų pažeidimu, neturėjo reikšmės nustatant, ar šie patentai galėjo blokuoti generinių vaistų patekimą į rinką, akcentuodama teisių pažeidimo prezumpcijos ir teismo sprendimo, kuriame konstatuotas toks pažeidimas per atitinkamą laikotarpį, nebuvimą (ginčijamo sprendimo 1169–1171 konstatuojamosios dalys). Komisija patikslino, kad, kiek tai susiję su
Servier
patentų negaliojimo ar pažeidimo galimybe, ji remsis pačių šalių ir trečiųjų asmenų atliktais vertinimais, pateiktais prieš sudarant ginčijamas sutartis ar jų sudarant parengtuose dokumentuose (ginčijamo sprendimo 1172 konstatuojamoji dalis).
Komisija nusprendė, kad, antra, generinių vaistų bendrovės turėjo galimybę pasinaudoti alternatyviais būdais įeiti į rinkas, kuriose vyko ginčai (1175 konstatuojamoji dalis). Pirmiausia, generinių vaistų bendrovės galėjo rizikingai išleisti perindoprilį, t. y. rizikuodamos, kad patentuotų vaistų bendrovė pateiks ieškinį dėl teisių pažeidimo. Šiuo klausimu Komisija akcentavo tai, kad atsižvelgiant į praktiką, susijusią su gamybos proceso patentų pateikimu pasibaigus molekulės patento galiojimui, beveik dauguma pardavimų po šio galiojimo pabaigos buvo rizikingi ir kad rizikingas
Apotex
atėjimas į rinką 2006 m. baigėsi sprendimu dėl 947 patento negaliojimo pripažinimo ir
Servier
nurodymo atlyginti žalą (ginčijamo sprendimo 1176 ir 1177 konstatuojamosios dalys). Be to, generinių vaistų bendrovės galėjo pritaikyti savo procesus tiesiogiai arba pakeisdamos VFM tiekėją, kad išvengtų kaltinimų dėl teisių pažeidimo. Nors prireikus šie pakeitimai, padaryti dėl delsimo sudaryti susitarimus, anot Komisijos, buvo alternatyvus ir perspektyvus būdas įeiti į rinką (ginčijamo sprendimo 1178 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 1179 konstatuojamojoje dalyje Komisija nusprendė:
„<…> taikūs susitarimai buvo sudaryti tokiomis aplinkybėmis, kai molekulės patento galiojimas buvo pasibaigęs, o visos generinių vaistus gaminančios šalys tiesiogiai ar netiesiogiai buvo susijusios su teisme pareikštais ieškiniais ar ginčais dėl vieno ar kelių likusių
Servier
patentų, nesvarbu, ar dėl to, kad buvo atsakovės bylose dėl teisių pažeidimo, ar dėl priešpriešinių ieškinių arba priešpriešinių prašymų, kuriais siekta ginčyti tų patentų galiojimą. Taip pat generinių vaistų bendrovės galėjo pasirinkti kitas su patentais susijusias priemones kaip potencialius būdus patekti į rinką. Komisija išsamiai išnagrinės, ar generinių vaistų bendrovės, siekusios įveikti kliūtis patentų srityje ir pateikti savo generinį perindoprilį,
Servier
darė konkurencinį spaudimą, nepaisant jos patentų. Šiuo klausimu primintina, kad visos šiame sprendime minėtos sutartys buvo sudarytos tada, kai nebuvo tikrumo dėl to, ar kuris iš patentų buvo pažeistas, ypač – ar patentas 947 galėjo būti pripažintas negaliojančiu. Taigi paprastas
Servier
patentų egzistavimas ir jų nurodymas netrukdė jokioms potencialios ar realios konkurencijos galimybėms.“
Iš esmės ieškovės ir įstojusi į bylą šalis tvirtino, kad šioje Komisijos analizėje neatsižvelgta į patento, kuris pripažintas ar preziumuojamas kaip galiojantis, poveikį, nustatytą teisės aktuose ar pripažintą jurisprudencijoje. Be to, jos kaltina Komisiją tuo, kad ji pažeidė 2004 m. ir 2014 m. gaires dėl technologijų perdavimo susitarimų ir nepaisė tam tikrų ginčijamame sprendime ir kituose sprendimuose pateiktų argumentų atliekant
Servier
piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi vertinimą.
Dėl pripažintų ar preziumuojamų kaip galiojančių
Servier
patentų poveikio nepaisymo
Anot ieškovių ir įstojusios į bylą šalies, patentas, kurio galiojimas preziumuojamas, bent nuo jo galiojimo pripažinimo iki galiojimo pabaigos yra teisėtas draudimas įeiti į rinką, užkertantis kelią bet kokiai potencialiai konkurencijai.
Vis dėlto iš 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimo AstraZeneca / Komisija (
C‑457/10 P
,
EU:C:2012:770
), kurį Komisija nurodė ginčijamame sprendime (žr. šio sprendimo 351 punktą), 108 punkto matyti, kad potenciali konkurencija rinkoje gali egzistuoti net ir prieš pasibaigiant patento galiojimui. Konkrečiau kalbant, Teisingumo Teismas nusprendė, kad papildomos apsaugos liudijimai, kuriais siekiama prailginti patento poveikį, lemia reikšmingą išstūmimo iš rinkos poveikį pasibaigus patentų galiojimo terminui, tačiau jie gali pakeisti ir rinkos struktūrą, pakenkdami potencialiai konkurencijai jiems net nebaigus galioti, ir ši išvada dėl potencialios konkurencijos dar nebaigus galioti patentams nepriklauso nuo aplinkybės, kad papildomos apsaugos liudijimai buvo gauti sukčiaujant ir neteisėtai (2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Lundbeck / Komisija,
T‑472/13
, dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:449
,
punktas). Taigi pati patento suteikiama išimtinė teisė netrukdo potencialiai konkurencijai egzistuoti per šios išimtinės teisės galiojimo laikotarpį.
Iš tikrųjų, nors, kaip pabrėžė ieškovės ir įstojusi į bylą šalis, tokia išimtinė teisė paprastai konkurentus atgraso, nes pagal viešosios teisės aktus jie privalo šios išimtinės teisės paisyti (2010 m. liepos 1 d. Sprendimo AstraZeneca / Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
punktas; taip pat žr. šio sprendimo 234 punktą), šis išstūmimas iš konkurencijos siejamas su realiais konkurentais, kurie prekiauja patentą pažeidžiančiais produktais. Patentas savininkui suteikia išimtinę teisę naudoti išradimą gaminat pramonės produktus ir juos pirmą kartą pateikiant rinkai ir teisę prieštarauti bet kokiam patento pažeidimui (1974 m. spalio 31 d. Sprendimo Centrafarm ir de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
,
punktas ir 2015 m. liepos 16 d. Sprendimo Huawei Technologies,
C‑170/13
,
EU:C:2015:477
,
punktas; taip pat žr. šio sprendimo 234 punktą), tačiau savaime neužkerta kelio ūkio subjektams imtis reikiamų veiksmų, kad galėtų įeiti į atitinkamą rinką pasibaigus patento galiojimui ir taip daryti konkurencinį spaudimą patento savininkui, o tai rodo potencialios konkurencijos egzistavimą nepasibaigus šiam galiojimui. Be to, jis netrukdo ūkio subjektams atlikti reikiamus patento nepažeidžiančio produkto gamybos ir prekybos veiksmus, leidžiančius juos laikyti realiais patento savininko konkurentais nuo jų įėjimo į rinką, o prireikus ir potencialiais konkurentais dar iki šio įėjimo (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Lundbeck / Komisija,
T‑472/13
, dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:449
,
punktą).
Juo labiau taip yra farmacijos sektoriuje, kuriame, remiantis LPR, reikalingų norint rinkoje prekiauti vaistu, suteikimą reglamentuojančiais teisės aktais, kompetentingoms institucijoms leidžiama išduoti LPR dėl generinio produkto, nors originalus produktas saugomas patento. Remiantis iš dalies pakeista 2001 m. lapkričio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2001/83/EB dėl Bendrijos kodekso, reglamentuojančio žmonėms skirtus vaistus (
OL L 311, 2001, p. 67
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 27 t., p. 67), LPR paraiškoms dėl generinių produktų gali būti taikoma sutrumpinta procedūra, remiantis tyrimų ir bandymų rezultatais, pateiktais LPR paraiškoje dėl patentuoto produkto, ir šių rezultatų duomenys gali būti naudojami, todėl leidžiama išduoti LPR nebaigus galioti originalaus produkto patentui (Direktyvos 2001/83 10 straipsnis; taip pat žr. ginčijamo sprendimo 74 ir 75 konstatuojamąsias dalis). Taigi prekybą farmacijos produktais reglamentuojančiuose teisės aktuose nustatyta, kad generinių vaistų bendrovė gali įeiti į rinką, teisėtai gavusi LPR, ar bent pradėti LPR įsigijimo procedūrą originalių vaistų bendrovės patento apsaugos galiojimo laikotarpiu. Priešingai, nei teigė ieškovės, taip nustatyta ir Direktyvą 2001/83 perkeliančiuose nacionalinės teisės aktuose, nes iš 2009 m. liepos 8 d. Komisijos galutinės farmacijos sektoriaus tyrimo ataskaitos, kuria rėmėsi ieškovės, matyti, kad Slovakijos valdžios institucijos pakeitė savo teisės aktus šia linkme, o Vengrijos valdžios institucijos reikalavo tik „patento pripažinimo“, kuriuo generinių vaistų bendrovė įsipareigoja neprekiauti patentą pažeidžiančiu produktu, kol atitinkamas patentas nebaigs galioti. Ieškovių akcentuota aplinkybė, kad
Servier
vidaus elektroniniame laiške nurodyta, jog, „atrodo, [Slovakijos reguliavimo institucija] blokuoja [tam tikrų generinių vaistų bendrovių] perindoprilio bylas, kol galioja patentas 947“, nepaneigia šios išvados.
Maža to, patentų apsaugos sistema sukurta taip, kad, nors preziumuojama, kad patentai galioja nuo jų užregistravimo (2010 m. liepos 1 d. Sprendimo AstraZeneca / Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
punktas), ši galiojimo prezumpcija
ipso facto
nereiškia, kad visi rinkai pateikti produktai pažeidžia patentą (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Lundbeck / Komisija,
T‑472/13
, dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:449
,
ir
punktus). Kaip ginčijamame sprendime teisingai pabrėžė Komisija (žr. šio sprendimo 351 punktą), o ieškovės būtent to neginčijo, teisių pažeidimo prezumpcija neegzistuoja, tokį teisių pažeidimą turi konstatuoti teismas. Iš tikrųjų, kaip matyti iš 1986 m. vasario 25 d. Sprendimo Windsurfing International / Komisija (
193/83
,
EU:C:1986:75
,
punktas), jeigu ūkio subjektas, kuris yra patento savininkas, kompetentingos institucijos vertinimą galėtų pakeisti savu patento suteikiamų teisių pažeidimo egzistavimo vertinimu, jis šį vertinimą galėtų panaudoti tam, kad išplėstų savo patento apsaugos taikymo sritį (taip pat žr. ginčijamo sprendimo 1171 konstatuojamąją dalį ir 1642 išnašą). Todėl gali būti taip, kad ūkio subjektas rizikuoja įeiti į rinką su gaminiu, įskaitant galimai pažeidžiančiu galiojantį patentą, ir šis įėjimas ar išleidimas (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 75 ir 1176 konstatuojamąsias dalis) gali būti sėkmingi, jeigu patento savininkas nepareikš ieškinio dėl teisių pažeidimo arba jei šis ieškinys dėl teisių pažeidimo atmestas, jeigu buvo pateiktas (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Lundbeck / Komisija,
T‑472/13
, dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:449
,
ir
punktus). Šiuo klausimu reikia patikslinti, kad galimybė rizikingai įeiti į rinką padeda įrodyti, kad patentai nėra neįveikiamos kliūtys generinių vaistų bendrovėms įeiti į rinką, bet savaime nereiškia, kad jos turi realių ir konkrečių galimybių į ją įeiti, kurias lemia jų pajėgumas ir ketinimas rizikingai įeiti.
Priešingai, nei teigė į bylą įstojusi šalis, šis Komisijos požiūris nepaneigia patentams taikomos galiojimo prezumpcijos dėl to, kad pripažįstamas potencialios konkurencijos egzistavimas, tik jeigu patento galiojimą patvirtina teismas ir jeigu teismas konstatuoja galiojančio patento pažeidimą. Iš tikrųjų įstojusi į bylą šalis klaidingai aiškina ginčijamą sprendimą, nes Komisija jame iš esmės teisingai nusprendė (žr. šio sprendimo 357–359 punktus) ne tai, kad buvo preziumuojama, kad patentas negalioja, kol nėra teismo sprendimo dėl jo galiojimo ir pažeidimo buvimo, o tai, kad, kol nėra tokio sprendimo, patento galiojimo prezumpcija netrukdo rizikingai įeiti į rinką (ginčijamo sprendimo 1171 ir 1176 konstatuojamosios dalys).
Reikia akcentuoti, kad toks pats teisių pažeidimo prezumpcijos nebuvimas taikomas ir tada, kai atitinkamo patento galiojimą patvirtina kompetentinga institucija. Iš tikrųjų, kadangi patentas savaime netrukdo konkurentams realiai ar potencialiai įeiti į rinką, to patento galiojimo pripažinimas, jeigu kartu nepripažįstamas teisių pažeidimas, neužkerta kelio tokiai konkurencijai. Taigi, priešingai, nei teigė ieškovės, vien aplinkybės, kad 2006 m. liepos 27 d. EPT sprendimu patentas 947 pripažintas galiojančiu, nepakanka, kad būtų trukdoma potencialiai konkurencijai.
Šių argumentų nepaneigia įstojusios į bylą šalies nurodyta jurisprudencija.
Iš tikrųjų, pirma, 1998 m. rugsėjo 15 d. Sprendimas European Night Services ir kt. / Komisija (
T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 ir T‑388/94
,
EU:T:1998:198
) ir 2012 m. birželio 29 d. Sprendimas E.ON Ruhrgas ir E.ON / Komisija (
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
) susiję ne su intelektinės nuosavybės teisėmis, o su išimtinėmis teisėmis, teisiškai ar faktiškai užkirtusiomis kelią teikti atitinkamas paslaugas ir naudotis infrastruktūra. Be to, net jeigu būtų nuspręsta, kad „teritorinės monopolijos
de facto
“, nurodytos 2012 m. birželio 29 d. Sprendime E.ON Ruhrgas ir E.ON / Komisija (
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
,
punktas), turi tam tikrų panašumų su patentų suteikiamomis išimtinėmis teisėmis (žr. šio sprendimo 234 punktą), iš to sprendimo matyti, jog Bendrasis Teismas padarė išvadą dėl potencialios konkurencijos nebuvimo ne vien dėl to, kad egzistavo šios monopolijos, o dėl to, kad Komisija tinkamai neįrodė, kad kitas dujų tiekėjas turėjo realių ir konkrečių galimybių įeiti į Vokietijos dujų rinką, nepaisant tų monopolijų, taip pripažindamas, kad vien tokių monopolijų egzistavimo nepakanka potencialios konkurencijos egzistavimui paneigti (šiuo klausimu žr. 2012 m. birželio 29 d. Sprendimo E.ON Ruhrgas ir E.ON / Komisija,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
,
–
punktus).
Be to, nors 1979 m. gegužės 31 d. Sprendimas Hugin Kassaregister ir Hugin Cash Registers / Komisija (
22/78
,
EU:C:1979:138
) ir 1994 m. spalio 6 d. Sprendimas Tetra Pak / Komisija (
T‑83/91
,
EU:T:1994:246
) susiję su intelektinės nuosavybės teisėmis, antrasis – konkrečiai su patentais, iš jų negalima nuspręsti, kad nagrinėjami patentai ir kitos intelektinės nuosavybės teisės yra neįveikiamos kliūtys įeiti į rinką, paneigiančios potencialios konkurencijos egzistavimą. Iš tikrųjų 1979 m. gegužės 31 d. Sprendime Hugin Kassaregister ir Hugin Cash Registers / Komisija (
22/78
,
EU:C:1979:138
,
punktas) Teisingumo Teismas nusprendė, kad egzistavo monopolija, kurią pripažino ieškovė toje byloje, ir kad nebuvo veiksmingos konkurencijos tos šalies gaminamų kasos aparatų atsarginių dalių rinkoje dėl „komercinio pobūdžio priežasčių“ visumos, o viena iš tų priežasčių – bet ne vienintelė – kaip aiškiai matyti iš tos bylos posėdžio protokolo (p. 1885), Jungtinės Karalystės prekių ženklus ir autorių teises reglamentuojantys teisės aktai. Be to, 1994 m. spalio 6 d. Sprendime Tetra Pak / Komisija (
T‑83/91
,
EU:T:1994:246
,
punktas) Bendrasis Teismas iš tikrųjų nusprendė, kad daugybė atitinkamų patentų buvo kliūtis ateiti naujiems konkurentams į aseptinių mašinų rinką. Vis dėlto negalima daryti išvados, kad būtent patentai buvo laikomi neįveikiamomis kliūtimis įeiti į atitinkamą rinką, nes buvo daugybė atitinkamų patentų, kaip tai akcentavo Bendrasis Teismas, buvo ir technologinių kliūčių, į kurias taip pat buvo atsižvelgta priimant sprendimą dėl kliūčių buvimo, o ypač atsižvelgta į tai, kad 10 % nagrinėjamos rinkos užėmė konkurentas.
Nurodytų argumentų nepaneigia ir Direktyvos 2004/48 9 straipsnio 1 dalis, kurią taip pat nurodė į bylą įstojusi šalis ir kurioje nustatyta: valstybės narės užtikrina, kad teismo institucijos galėtų įtariamam pažeidėjui nustatyti laikinąjį draudimą, skirtą užkirsti keliui bet kokiam gresiančiam intelektinės nuosavybės teisių pažeidimui, arba laikinai uždrausti tęsti šių teisių tariamus pažeidimus.
Žinoma, tokios laikinosios apsaugos priemonės ar laikinieji draudimai trukdo įtariamam pažeidėjui įeiti į rinką ir realiai konkuruoti joje tose laikinosios apsaugos priemonėse nustatytą laikotarpį. Vis dėlto, atsižvelgiant į tai, kad jos laikinos, ir į tai, kad nėra galutinio sprendimo, kuriuo pripažįstamas teisių pažeidimas ir dėl to pažeidimo nustatomos reikiamos taisomosios priemonės, šios laikinosios apsaugos priemonės ar draudimai yra tik laikinos, o ne neįveikiamos kliūtys, trukdančios imtis veiksmų, kuriais siekiama prekiauti tariamai teises pažeidžiančiais produktais, todėl – atsirasti potencialiai konkurencijai.
Iš tikrųjų, atsižvelgiant į ribotą analizės laikotarpį, per kurį kompetentingos institucijos turi priimti sprendimą, ir į Direktyvos 2004/48 9 straipsnio 3 dalyje keliamus reikalavimus, kad būtų nustatyta laikinoji priemonė, visų pirma – dėl pakankamai užtikrinto įsitikinimo, kad pažeistos intelektinės nuosavybės teisės, tokių laikinų sprendimų priėmimas grindžiamas tik pirminiu tariamo teisių pažeidimo vertinimu, kuris neišvengiamai trumpas, ir turi būti patvirtintas ar prireikus paneigtas atlikus išsamesnį teisių pažeidimo konstatavimui keliamų sąlygų vertinimą. Be to, minėtos generinių vaistų bendrovės turi galimybę sutrukdyti priimti nepalankų sprendimą ne tik pateikdamos priešingus argumentus bylą nagrinėjant iš esmės, bet ir tuo pačiu metu gali ginčyti atitinkamo patento galiojimą, pateikdamos priešpriešinius reikalavimus dėl šio patento negaliojimo. Taigi tokių laikinųjų apsaugos priemonių ar laikino draudimo nustatymas, juo labiau paprasta rizika, kad gali būti nustatytos tokios priemonės ar draudimas, be kita ko, dėl to, kad tokie laikini sprendimai priimti kitų generinių vaistų bendrovių atžvilgiu, savaime nepaneigia to, kad generinių vaistų bendrovė, kuri iš tikrųjų ar potencialiai susijusi su tokios rūšies sprendimu, yra potenciali konkurentė.
Be to, teismo sprendimas dėl esmės, kuriuo konstatuojamas teisių pažeidimas, savaime yra laikinas, kol neišnaudoti visi galimi teisių gynimo būdai. Iš tikrųjų, priešingai, nei teigė įstojusi į bylą šalis, ginčijamo sprendimo 1132 ir 1169 konstatuojamosiose dalyse Komisija teisingai nusprendė, kad patentų ir su šiais patentais susijusių sprendimų ginčijimas buvo „konkurencijos <…> išraiška“ patentų srityje. Turint omenyje kiekvienai generinių vaistų bendrovei kylančią riziką padaryti teisių pažeidimą ir privačių ūkio subjektų kompetencijos spręsti dėl teisių pažeidimo realumo nebuvimą, kaip jau nurodyta (žr. šio sprendimo 359 punktą), ieškinys yra viena iš generinių bendrovių turimų teisių šiai rizikai sumažinti ir įeiti į rinką paskui, kai pripažintas teisių pažeidimo nebuvimas arba potencialiai pažeisto patento negaliojimas (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Lundbeck / Komisija,
T‑472/13
, dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:449
,
punktą). Vadinasi, kol generinių vaistų bendrovė turi teisių gynimo būdų, t. y. ginčyti atitinkamus patentus ir jų pažeidimą, ir taip gali įeiti į rinką, galima nuspręsti, kad iš esmės tie patentai nėra neįveikiama kliūtis įeiti į rinką.
Dėl 2004 m. ir 2014 m. gairių dėl technologijų perdavimo susitarimų pažeidimo
Negalima nuspręsti, kad ginčijamame sprendime Komisija pažeidė 2004 m. ir 2014 m. gaires dėl technologijų perdavimo susitarimų, net jeigu jos būtų taikytinos šioje byloje.
Pirma, priešingai, nei teigė ieškovės ir įstojusi į bylą šalis, sprendimai, kuriais konstatuotas nagrinėjamų patentų galiojimas, visų pirma 2006 m. liepos 27 d. EPT sprendimas, nepatvirtina patentų nulemto „blokavimo poveikio“, kuris 2004 m. ir 2014 m. gairėse dėl technologijų perdavimo susitarimų laikomas užkertančiu kelią potencialiai konkurencijai. Iš tikrųjų 2004 m. gairėse dėl technologijų perdavimo susitarimų (32 punktas) ir 2014 m. gairėse (32 punktas) blokavimo poveikis apibrėžtas kaip vieno ūkio subjekto negalėjimas patekti į rinką, nepažeidžiant kito ūkio subjekto intelektinės nuosavybės teisių. Tačiau primintina, kad vien sprendimai, kuriais konstatuotas patento galiojimas, netrukdo rizikingai įeiti į rinką ir kad tam kelią gali užkirsti tik sprendimas, kuriuo konstatuojamas atitinkamų intelektinės nuosavybės teisių pažeidimas, t. y. nagrinėjamo patento pažeidimas (žr. šio sprendimo 359 ir 361punktus). Taigi 2004 m. gairėse dėl technologijų perdavimo susitarimų nurodyti „teismo sprendimai“ (32 punktas) ir 2014 m. gairėse nurodyti „galutiniai teismo sprendimai“ (33 punktas), neabejotinai patvirtinantys blokavimo poveikį, siejami ne su sprendimais, kuriais konstatuotas patento galiojimas, o su sprendimais, kuriais konstatuotas šio patento pažeidimas.
Antra, priešingai, nei teigė ieškovės, Komisija nepažeidė 2014 m. gairėse dėl technologijų perdavimo susitarimų pateiktų rekomendacijų, susijusių su potencialios konkurencijos analize, kai nėra teismo sprendimo, kuriame konstatuotas blokavimo poveikis. Šiuo klausimu primintina, kad, remiantis 2014 m. gairių dėl technologijų perdavimo susitarimų 31 punktu, ūkio subjektas „gali būti laikomas potencialiu konkurentu produkto rinkoje, jeigu tikėtina, kad, jei nebūtų susitarimo, reaguodamas į nedidelį, bet ilgalaikį produkto kainos padidėjimą, imtųsi reikalingų papildomų investicijų, kad patektų į atitinkamą rinką“, o „patekimas į rinką turėtų būti vertinamas realiai, t. y. remiantis nagrinėjamo atvejo faktais“. Be to, remiantis šių gairių 33 punktu:
„Jeigu nėra aiškumo šiuo klausimu, pvz., nes nėra galutinio teismo sprendimo, kad blokavimo poveikis egzistuoja, šalys, spręsdamos klausimą, ar jos yra potencialios konkurentės, turės remtis visais tuo metu turimais įrodymais, be kita ko, susijusiais su intelektinės nuosavybės teisių pažeidimo galimybe, ir ar nėra faktinių galimybių esamas intelektinės nuosavybės teises apeiti. Net jeigu blokavimo poveikio galimybė negali būti atmesta, sustiprinti požiūrį, kad šalys yra bent jau potencialios konkurentės, gali tai, kad jau įvykdyta didelių investicijų siekiant patekti į konkrečią rinką arba jau toli pažengta įgyvendinant šiuo tikslu parengtus planus. <…>“
Taigi, kaip matyti iš šio sprendimo 323 ir 325 punktų, šiuo atveju Komisija taikė realių ir konkrečių galimybių kriterijų, kad nustatytų atitinkamų generinių vaistų bendrovių, kaip potencialių konkurenčių, statusą, todėl, taikydama 2014 m. gairių dėl technologijų perdavimo susitarimų minėtas dalis, ji rėmėsi ne tuo, kad nebuvo galimybės įeiti į rinką, o tuo, kad buvo galimybė įeiti į rinką, vertinama atsižvelgiant į realius motyvus ir turimus duomenis, susijusius, be kita ko, su šalių ginčijama padėtimi, jų produktų vystymo eiga ir jų veiksmais, siekiant gauti LPR (taip pat žr. šio sprendimo 432–438, 579–585 ir 718–722 punktus). Be to, nors ieškovių argumentai turėjo būti aiškinami taip, kad jais siekta ginčyti Komisijos išvadą dėl generinių vaistų bendrovių turėtos galimybės įeiti į rinką, jie bus nagrinėjami toliau, kartu su kaltinimais, kuriais ginčijamas kiekvienos iš šių bendrovių, kaip potencialios konkurentės, statusas.
Be to, pažymėtina, kad, priešingai, nei teigė įstojusi į bylą šalis, būtent iš šios generinių vaistų bendrovių turėtos galimybės įeiti į rinką analizės, kurios reikalaujama 2004 m. ir 2014 m. gairėse dėl technologijų perdavimo susitarimų ir kurią atliko Komisija, matyti, jog potencialios konkurencijos egzistavimas nustatomas
ipso facto
ne dėl to, kad nebuvo blokavimo poveikio; jos egzistavimui įrodyti reikia iš tikrųjų atlikti analizę, iš kurios aišku, kad bendrovė nepripažinta potencialia konkurente, nepaisant to, kad patentai nedarė blokavimo poveikio.
Dėl paties ginčijamo sprendimo prieštaringumo
Anot ieškovių, Komisijos pozicija prieštarauja ginčijamame sprendime jos pateiktiems vertinimams dėl
Servier
piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi. Visų pirma, jos Komisiją kaltina tuo, kad ji prieštaringai pripažino
Servier
patentų išstūmimo iš rinkos poveikį ginčijamo sprendimo dalyje, skirtoje
Servier
piktnaudžiavimui dominuojančia padėtimi (2572, 2857 konstatuojamosios dalys ir 2972 konstatuojamoji dalis), bet atmetė šių patentų lemiamą generinių vaistų bendrovių išstūmimo iš rinkos riziką ginčijamo sprendimo dalyje, susijusioje su SESV 101 straipsniu.
Šį nurodytą prieštaringumą galima atmesti jau šiame etape ir nereikia nuspręsti dėl to, kaip Komisija apibrėžė reikšmingas rinkas, nagrinėdama ginčijamų susitarimų ir
Servier
piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi konkurenciją ribojantį poveikį.
Pirma, pažymėtina, kad, nors ginčijamame sprendime Komisija iš tikrųjų nusprendė, kad rinkoje nebuvo realiai perspektyvaus konkurencijos šaltinio (2857 ir 2972 konstatuojamosios dalys), perspektyvumo sąvoka, kurią ji vartojo šiose konstatuojamosiose dalyse atitinkamai rinkai, t. y. aukštesnei perindoprilio VFM gamybos technologijų rinkai apibrėžti ir dominuojančios padėties egzistavimui šioje rinkoje nustatyti, taikydama SESV 102 straipsnį, skiriasi nuo tos, kurią vartojo įėjimo į rinką ekonominiam perspektyvumui nustatyti, taikydama SESV 101 straipsnį. Iš tikrųjų ši sąvoka aiškinama plačiau, kaip susijusi su „perspektyvumu ekonominiu ir susitarimų požiūriu“, ir šis perspektyvumas susitarimų požiūriu siaurai suprantamas kaip negalimas dėl rinkoje egzistuojančio patento, neleidžiančio nuspręsti, kad patento saugomą technologiją galima pakeisti nagrinėjama technologija (ginčijamo sprendimo 3386 išnaša; taip pat žr. ginčijamo sprendimo 2748 ir 2754 konstatuojamąsias dalis). Siekiant atmesti ginčijamo sprendimo 2857 ir 2972 konstatuojamosiose dalyse Komisijos pateiktų vertinimų reikšmingumą šiuo atveju, pažymėtina, kad jie susiję su realios ir veiksmingos konkurencijos atitinkamoje rinkoje egzistavimu, o ne su potencialių konkurentų įėjimo į šią rinką perspektyvomis.
Antra, pažymėtina ir tai, kad kitose ieškovių ir įstojusios į bylą šalies nurodytose ginčijamo sprendimo konstatuojamosiose dalyse (2571 ir 2572 konstatuojamosios dalys), skirtose galutinio produkto rinkai apibrėžti ir dominuojančios padėties šioje rinkoje egistavimui nustatyti, Komisija iš esmės nusprendė, kad
Servier
patentai buvo didelės, bet ne absoliučios patekimo į rinką kliūtys, ir tai atitiko jos atliktą potencialios konkurencijos šioje rinkoje vertinimą.
Dėl ginčijamo sprendimo ir kitų Komisijos sprendimų prieštaringumo
Anot ieškovių ir įstojusios į bylą šalies, Komisijos pozicija prieštarauja tam tikriems ankstesniems savo sprendimams (1994 m. spalio 6 d. Komisijos sprendimas 94/770/EB dėl procedūros pagal [SESV 101] straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (byla IV/34.776 –
Pasteur Merieux / Merck
) ir 2013 m. lapkričio 26 d. Komisijos sprendimas C(2013) 8535
final
dėl procedūros pagal Reglamento Nr. 139/2004 6 straipsnį (byla COMP/M.6944 –
Thermo Fisher Scientific / Life Technologies
)). Nors tuose sprendimuose dėl patentų ar dėl ginčų patentų srityje egzistavimo Komisija nusprendė, kad generinių vaistų bendrovės nedarė stipraus konkurencinio spaudimo, ginčijame sprendime, nepaisydama tokių pačių ginčų, galėjusių lemti generinių vaistų bendrovių išstūmimą iš rinkos, egzistavimo, ji nusprendė, kad šios bendrovės buvo potencialios
Servier
konkurentės, pajėgios daryti didelį konkurencinį spaudimą
Servier
perindopriliui.
Šiuo klausimu reikia nuspręsti, kad ginčijamas sprendimas bet kuriuo atveju neprieštarauja ieškovių ir įstojusios į bylą šalies nurodytiems Komisijos sprendimams. Pirmiausia primintina, jog, atsižvelgiant į tai, kad patentai iš esmės nėra neįveikiama kliūtis konkurentui įeiti į rinką, bet gali sudaryti tokių kliūčių, nelygu ieškinių patentų srityje nagrinėjimo baigtis, ir daryti poveikį realioms ir konkrečioms galimybėms į ją įeiti (žr. šio sprendimo 359–368 punktus ir 442–453, 589–597 ir 726–735 punktus), neatmestina galimybė, kad tam tikruose savo sprendimuose, be kita ko, nurodytuose dviejuose sprendimuose, Komisija galėjo remtis patentų egzistavimu, kad konstatuotų potencialios konkurencijos nebuvimą. Toliau, pažymėtina, kad tuose dviejuose sprendimuose Komisija nustatė kliūčių įeiti į rinką buvimą ar potencialios konkurencijos nebuvimą, remdamasi ne vien patentų egzistavimu ar ginčais patentų srityje, bet ir kitais veiksniais, kaip antai sunkumais gauti LPR, reikiamų investicijų dydžiu ar esamais komerciniais ryšiais, todėl negalima nuspręsti, kad patentų egzistavimas ar ginčai patentų srityje savaime užkerta kelią potencialiai konkurencijai.
Iš viso to, kas išdėstyta, išplaukia, kad Komisija teisingai nusprendė, kad šiuo atveju
Servier
patentai nebuvo neįveikiamos kliūtys generinių vaistų bendrovėms įeiti į rinką. Iš tikrųjų tuo metu, kai buvo sudarytos ginčijamos sutartys, jokiame galutiniame sprendime dėl ieškinio dėl teisių pažeidimo nebuvo konstatuota, kad tų bendrovių produktai pažeidžia teises.
Taigi lieka nustatyti, ar Komisija teisingai nusprendė, kad generinių vaistų bendrovės, turint omeny kiekvienos jų savybes, turėjo realių ir konkrečių galimybių įeiti į atitinkamą rinką, ir tam atsakyti į argumentus, kuriais ginčytas tokių galimybių buvimas, kaip tai nurodyta konkrečiuose argumentuose, susijusiuose su kiekviena ginčijama sutartimi. Šiame etape reikia patikslinti, kad šie kaltinimai, pateikti dėl Komisijos atlikto generinių vaistų bendrovių realių ir konkrečių galimybių įeiti į rinką vertinimo, turi būti nagrinėjami atsižvelgiant į keturis principus ir toliau pateiktus argumentus.
Pirma, primintina, jog jurisprudencijoje dėl realių ir konkrečių galimybių įeiti į rinką buvimo nustatymo (žr. šio sprendimo 318 punktą) nurodyta, kad esminis elementas, kuriuo turi būti grindžiamas potencialaus konkurento pripažinimas, yra įmonės pajėgumas įeiti į tą rinką ir kad jos ketinimas į ją įeiti, kuris taip pat reikšmingas tikrinant, ar ji gali būti laikoma potencialia konkurente, tikrinamas tik papildomai. Konkrečiau kalbant, ketinimas įeiti į rinką nėra nei būtinas potencialios konkurencijos toje rinkoje egzistavimui pripažinti (2011 m. balandžio 14 d. Sprendimo Visa Europe ir Visa International Service / Komisija,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
,
punktas), nei gali ją paneigti, bet, jeigu toks ketinimas nustatytas, jis patvirtina pajėgumą įeiti į rinką ir prisideda prie atitinkamo ūkio subjekto pripažinimo potencialiu konkurentu.
Taip pat matyti, jog toje jurisprudencijoje reikalaujamas su ekonomiškai perspektyvia strategija siejamas įėjimo į rinką kriterijus nėra savarankiškas kriterijus, atsietas nuo pagrindinio pajėgumo įeiti į rinką kriterijaus ir papildomo ketinimo į ją įeiti kriterijaus (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Xellia Pharmaceuticals ir Alpharma / Komisija,
T‑471/13
, nepaskelbtas Rink., dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:460
,
punktą). Iš tikrųjų, viena vertus, nagrinėjamuose sprendimuose jis nurodytas kaip galimybių įeiti į rinką realaus ir konkretaus pobūdžio paaiškinimas ir nurodytas prieš pagrindinį pajėgumo į ją įeiti kriterijų bei papildomą ketinimo į ją įeiti kriterijų, kurie, kaip nurodyta, „neišvengiamai išplaukia“. Antra vertus, tuose pačiuose sprendimuose jis nenagrinėjamas atsietai nuo pajėgumo ir ketinimo įeiti į rinką patikrinimo, nes iš to, kad įmonė yra pajėgi įeiti į rinką, turint omenyje jos gamybos ir prekybos bei finansinius išteklius ir ketinimą į ją įeiti, be kita ko, dėl pelno ir rentabilumo galimybių, galima pagrįstai daryti išvadą, kad šis įėjimas atitinka tos įmonės perspektyvią ekonominę strategiją.
Antra, kaip teisingai ginčijamame sprendime nusprendė Komisija (1172 konstatuojamoji dalis; taip pat žr. šio sprendimo 351 punktą), į pačių šalių atliktus vertinimus, susijusius su ieškovių patentų negaliojimo ar jų pažeidimo galimybėmis, gali būti atsižvelgta siekiant nustatyti, ar generinių vaistų bendrovės turėjo realių ir konkrečių galimybių įeiti į rinką (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Lundbeck / Komisija,
T‑472/13
, dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:449
,
punktą). Iš tikrųjų, kadangi nėra viešosios valdžios institucijos sprendimo dėl
Servier
patentų pažeidimo ir galiojimo, pačių šalių atlikti vertinimai dėl šių patentų negaliojimo ar jų pažeidimo galimybių gali būti duomenys apie šių šalių ketinimus, susijusius būtent su ginčais. Ypač jeigu tai yra generinių vaistų bendrovių vertinimai, jie gali padėti įrodyti, atsižvelgiant į jų subjektyvų atitinkamų patentų suvokimą, jų ketinimą įeiti į rinką, bet ne jų pajėgumą į ją įeiti, nes tik nacionaliniai teismai ir EPT turi kompetenciją nuspręsti dėl patentų galiojimo ar jų pažeidimo (žr. šio sprendimo 243 ir 359 punktus). Kadangi ketinimas laikomas reikšmingu kriterijumi, siekiant nustatyti realias ir konkrečias galimybes įeiti į rinką (žr. šio sprendimo 382 punktą), į subjektyvius šalių vertinimus gali būti pagrįstai atsižvelgta tokias galimybes nustatant. Vis dėlto reikia patikslinti, kad, nors ketinimas įeiti į rinką reikšmingas tikrinant, ar bendrovė gali būti laikoma potencialia konkurente, šis patikrinimas yra tik papildomas – kaip ir vertinimai, nustatant tos bendrovės, kaip potencialios konkurentės, statusą. Be to, jie turės būti lyginami su kitais duomenimis, taip pat galinčiais patvirtinti bendrovės ketinimus įeiti į rinką.
Trečia, realių ir konkrečių galimybių įeiti į rinką buvimas vertinamas ginčijamų susitarimų sudarymo momentu (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Lundbeck / Komisija,
T‑472/13
, dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:449
,
,
ir
punktus; 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Sun Pharmaceutical Industries ir Ranbaxy (UK) / Komisija,
T‑460/13
, nepaskelbtas Rink., dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:453
,
ir
punktus). Iš tikrųjų, siekiant nustatyti, ar tokie susitarimai riboja konkurenciją, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnį, reikia išsiaiškinti, kokia reali ar potenciali konkurencija buvo atitinkamoje rinkoje jų sudarymo momentu. Vadinasi, nereikia atsižvelgti į argumentus ir dokumentus, susijusius su vėlesniais duomenimis, nei buvo sudaryti ginčijami susitarimai, nes tokie duomenys atspindi šių susitarimų įgyvendinimą, o ne konkurencinę padėtį rinkoje jų sudarymo momentu.
Ketvirta, realių ir konkrečių konkurento galimybių įeiti į rinką egzistavimo ir apskritai pažeidimo egzistavimo įrodinėjimo pareiga (Reglamento Nr. 1/2003 2 straipsnis) tenka Komisijai (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Lundbeck / Komisija,
T‑472/13
, dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:449
,
punktą). Vis dėlto, atsižvelgiant į tai, kad didžioji dalis duomenų, leidžiančių įrodyti generinių vaistų bendrovių pajėgumą ir ketinimą įeiti į rinką, todėl ir jų realias ir konkrečias galimybes į ją įeiti, yra tų bendrovių vidaus duomenys, kuriuos jų padėtis leidžia geriau surinkti, reikia nuspręsti, kad Komisija, nesant priešingų įrodymų apie techninius, reguliavimo, komercinius ar finansinius sunkumus, tinkamai įrodo tokių galimybių buvimą šios bylos aplinkybėmis, jeigu surenka neprieštaringų įrodymų visumą, bent jau patvirtinančių veiksmus, kuriais siekta gaminti atitinkamą produktą ir juo prekiauti per pakankamai trumpą laikotarpį, kad būtų padarytas poveikis rinkoje veikiančiam ūkio subjektui. Iš tokių veiksmų galima spręsti, kad atitinkama bendrovė ne tik buvo pajėgi, bet ir ketino rizikingai įeiti į rinką (šiuo klausimu žr. 2014 m. gairių dėl technologijų perdavimo susitarimų 33 punktą; taip pat šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Arrow Group ir Arrow Generics / Komisija,
T‑467/13
, nepaskelbtas Rink., dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:450
,
punktą).
2)

Dėl kriterijaus, susijusio su generinių vaistų bendrovių įsipareigojimu riboti savarankiškas pastangas įeiti į rinką
i)

Šalių argumentai
(Praleista)
ii)

Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia konstatuoti, kad ginčijamame sprendime Komisija atskirai nenagrinėjo bendro neginčijimo ir neprekiavimo sąlygų teisėtumo. Iš tikrųjų, iš ginčijamo sprendimo 1154 konstatuojamosios dalies matyti, jog, siekdama nustatyti, ar nagrinėjamos sutartys buvo konkurencijos ribojimas dėl tikslo, Komisija nagrinėjo ne tik tai, ar jose buvo nustatytos neginčijimo ir neprekiavimo sąlygos, ji nagrinėjo ir tai, ar taikaus susitarimo šalys buvo potencialios konkurentės ir ar neginčijimo ir neprekiavimo sąlygos buvo grindžiamos patentuotų vaistų laboratorijos generinių vaistų bendrovei pervestu mokesčiu, kuris pastarajai buvo paskata nedaryti konkurencinio spaudimo bendrovei patento savininkei. Todėl ieškovės ir įstojusi į bylą šalis negali kaltinti Komisijos tuo, kad ji nusprendė, jog antikonkurenciniam pobūdžiui įrodyti pakanka vien neginčijimo ir neprekiavimo sąlygų buvimo taikiame susitarime.
Be to, kiek tai susiję su ieškovių ir įstojusios į bylą šalies argumentais dėl būtino neginčijimo ir neprekiavimo sąlygų buvimo visuose taikiuose susitarimuose, darytina nuoroda į šio sprendimo 258–275 punktus, kuriuose nurodyti keliami reikalavimai, kad Komisija galėtų konstatuoti ribojimo dėl tikslo buvimą, kai yra tokių sąlygų.
Ieškovių ir įstojusios į bylą šalies argumentus dėl pagalbinių ribojimų teorijos taikytinumo šiuo atveju reikia atmesti ir daryti nuorodą į šio sprendimo 291 punktą.
Kiek tai susiję su ieškovių argumentu, kad Komisija jau buvo nusprendusi, jog sutartis, pagal kurią generinių vaistų bendrovė įpareigojama pasitraukti iš rinkos, kol bus išspręstas tuo pačiu metu nagrinėjamas ginčas, o jeigu jis bus pralaimėtas, jai už tai bus kompensuota, nekėlė problemų, primintina, jog, remiantis jurisprudencija, vienodo požiūrio principas yra bendrasis Sąjungos teisės principas, pagal kurį reikalaujama, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos situacijos – vienodai, nebent toks vertinimas objektyviai pagrįstas (1984 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Sermide,
106/83
,
EU:C:1984:394
,
punktas ir 1998 m. gegužės 14 d. Sprendimo BPB de Eendracht / Komisija,
T‑311/94
,
EU:T:1998:93
,
punktas).
Vis dėlto reikia akcentuoti, kad, jeigu įmonė savo elgesiu pažeidžia SESV 101 straipsnio 1 dalį, ji neturi išvengti sankcijų, motyvuodama tuo, kad bauda nebuvo skirta kitai įmonei. Iš tikrųjų, net jeigu Komisija būtų padariusi klaidą, nuspręsdama, kad
Lundbeck‑Neolab
sutartys atitiko SESV 101 straipsnio 1 dalį, vienodo požiūrio principo laikymasis turi derėti su teisėtumo principo, pagal kurį niekas negali savo naudai remtis pažeidimu, padarytu kito asmens naudai, laikymusi (1993 m. kovo 31 d. Sprendimo Ahlström Osakeyhtiö ir kt. / Komisija,
C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 ir C‑125/85–C‑129/85
,
EU:C:1993:120
,
punktas ir 1994 m. liepos 14 d. Sprendimo Parker Pen / Komisija,
T‑77/92
,
EU:T:1994:85
,
punktas).
Bet kuriuo atveju ginčijamos sutartys ir
Lundbeck‑Neolab
susitarimai labai skiriasi tuo, kad 2013 m. birželio 19 d. Sprendime C(2013) 3803
final
dėl procedūros pagal [SESV] 101 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (byla AT/39226 –
Lundbeck
) Komisija
Lundbeck‑Neolab
susitarimus pripažino nekeliančiais problemų konkurencijos teisės požiūriu. Iš tikrųjų, iš to sprendimo 164 konstatuojamosios dalies matyti, kad 2002 m. spalio mėn.
Neolab
įėjo į Jungtinės Karalystės citalopramo rinką, kad 2002 m. lapkričio mėn.
Lundbeck
pareiškė ieškinį dėl vieno iš jos patentų pažeidimo ir kad
Neolab
pareiškė priešpriešinį reikalavimą dėl ginčijamo patento negaliojimo. Prisiimdama savanorišką įsipareigojimą (anglų k.
voluntary injunction
), kuris buvo nustatytas nacionaliniame teismo procese, pagal pirmą sutartį
Neolab
įsipareigojo neprekiauti savo generiniu vaistu tol, kol bus paskelbtas sprendimas tuo pačiu metu nagrinėtoje kitoje byloje dėl
Lundbeck
ginčo su bendrove
Lagap
dėl to paties patento, arba vėliausiai iki 2003 m. lapkričio 30 d. Už tai
Lundbeck
įsipareigojo
Neolab
atlyginti žalą, jeigu atitinkamas patentas bus pripažintas negaliojančiu. Vis dėlto 2003 m. spalio 13 d.
Lundbeck
ir
Lagap
sudarė taikų susitarimą, todėl
Lundbeck
ir
Neolab
buvo atleistos nuo įsipareigojimų, o 2003 m. spalio 30 d.
Neolab
vėl pradėjo prekiauti savo generiniu vaistu. 2003 m. gruodžio 22 d. pagal antrą sutartį
Neolab
ir
Lundbeck
sudarė taikų susitarimą, kuriame buvo numatyta, kad
Lundbeck
atlygins žalą
Neolab
kaip kompensaciją už prarastą galimybę prekiauti generiniu produktu per prisiimto savanoriško įsipareigojimo galiojimo laikotarpį ir už abiejų susitarimo šalių atsisakymą tęsti ginčą dėl atitinkamo patento pažeidimo ir jo negaliojimo iki 2004 m. kovo 31 d.
Pirmas susitarimas skyrėsi nuo šiuo atveju nagrinėjamų susitarimų, nes buvo sudarytas po to, kai generinių vaistų bendrovė pirmą kartą įėjo į rinką, ir, atrodo, ribojimą lėmė teismo procese nustatytas įpareigojimas, juo siekta tik įpareigoti neprekiauti atitinkamą laikotarpį, t. y. kol bus išspręstas ginčas, kurio dalykas toks pats, ir jame buvo numatyta, kad patentuotų vaistų bendrovė atlygins žalą tik jeigu jos patentas bus pripažintas negaliojančiu.
Antras susitarimas, nors jame buvo numatytas patentuotų vaistų bendrovės generinių vaistų bendrovei mokamas mokestis, taip pat skyrėsi nuo ginčijamų sutarčių, nes jo sudarymo momentu generinių vaistų bendrovė jau buvo rinkoje ir tame susitarime tas buvimas rinkoje nebuvo ginčijamas. Be to, patentuotų vaistų bendrovės generinių vaistų bendrovei mokamu mokesčiu siekta tik kompensuoti už prarastą galimybę prekiauti generiniu produktu savanoriško įsipareigojimo galiojimo laikotarpiu ir taip išvengti
Neolab
ieškinio dėl žalos atlyginimo pareiškimo šiuo pagrindu.
Galiausiai, kiek tai susiję su ieškovių argumentu, jog Komisija turėjo įrodyti, kad tolesnis ginčo sprendimas būtinas ir pakankamas konkurencijai apsaugoti, tam, kad galėtų nuspręsti, jog jo nutraukimas yra konkurencijos ribojimas, primintina, jog, remiantis konkurencijos ribojimo dėl tikslo sąvoka (žr. šio sprendimo 220 ir paskesnius punktus), nereikalaujama, kad Komisija įvertintų konkurencijos lygį, kuris gali būti paveiktas ginčijamo susitarimo, ar nustatytų, kad tolesnis ginčo sprendimas buvo būtinas konkurencijai išsaugoti.
3)

Dėl kriterijaus, susijusio su mokesčio pervedimu generinių vaistų bendrovėms
i)

Šalių argumentai
(Praleista)
ii)

Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia konstatuoti, kad ginčijamame sprendime Komisija nenusprendė, kad vien patentuotų vaistų bendrovės generinių vaistų bendrovei pervestas mokestis įrodo pakankamą žalą konkurencijai. Iš tikrųjų iš ginčijamo sprendimo 1154 konstatuojamosios dalies matyti, kad, siekdama nustatyti, ar nagrinėjami susitarimai buvo konkurencijos ribojimas dėl tikslo, Komisija išnagrinėjo, ar taikių susitarimų šalys buvo potencialios konkurentės, ar tuose susitarimuose buvo neginčijimo ir neprekiavimo sąlygų ir ar už pervestą mokestį generinių vaistų bendrovė patentuotų vaistų bendrovei įsipareigojo neprekiauti ir neginčyti (taip pat žr. šio sprendimo 265–272 punktus).
Be to, iš šio sprendimo 265–273 punktų matyti, kad, jeigu dvi potencialios konkurentės sudaro sutartį dėl taikaus ginčo sprendimo patentų srityje, kurioje įtvirtintos neprekiavimo ir neginčijimo sąlygos, vien generinių vaistų bendrovės paskata laikytis šių sąlygų pagrindžia išvadą dėl konkurencijos ribojimo dėl tikslo.
Ieškovių ir įstojusios į bylą šalies pateikti argumentai šios išvados nepaneigia.
Pirma, kiek tai susiję su argumentu, kad patentuotų vaistų gamintojos turėjo padaryti didesnių nuolaidų nei generinių vaistų bendrovės taikiuose susitarimuose dėl didesnės grėsmės, kad bus pareikšti ieškiniai, reikia konstatuoti, kad, kaip akcentavo Komisija, ieškovės visiškai nepagrindė šio teiginio, o tik padarė nuorodą į savo atsakymą į pranešimą apie kaltinimus. Be to, net jeigu didesnės grėsmės patentuotų vaistų bendrovei buvimas būtų įrodytas, tokia grėsmė nepateisintų mokesčio, kuris yra paskata generinių vaistų bendrovei atsisakyti savarankiškų pastangų įeiti į rinką, pervedimo.
Kiek tai susiję su įstojusios į bylą šalies argumentais, kad nacionalinės vaistų kainų nustatymo sistemos nepalankios patentuotų vaistų gamintojams ir nacionaliniai teisminiai mechanizmai neleidžia veiksmingai kompensuoti rizikingo generinių vaistų pateikimo rinkai, primintina, kad, jeigu šios aplinkybės būtų įrodytos, jos nepateisintų susitarimo, kurio tikslas yra antikonkurencinis. Iš tiesų, remiantis suformuota jurisprudencija, neleistina, kad įmonės bandytų sumažinti teisės normų, kurias jos mano esant per daug nepalankias, poveikį sudarydamos susitarimus, kurių tikslas – pakeisti šias nepalankias normas motyvuojant tuo, kad jos iškreipia pusiausvyrą jų nenaudai (2005 m. liepos 27 d. Sprendimo Brasserie nationale ir kt. / Komisija,
T‑49/02–T‑51/02
,
EU:T:2005:298
,
punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 2002 m. spalio 15 d. Sprendimo Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. / Komisija,
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
,
ir
punktai).
Kiek tai susiję su ieškovių argumentais, kad Komisija turėjo atsižvelgti į taikių susitarimų šalių komercinius motyvus ir pelno perspektyvas, kad nustatytų, ar pervestas mokestis buvo paskata, iš šio sprendimo 277 punkto matyti, kad, siekdama nustatyti, ar patentuotų vaistų bendrovės pervestas mokestis buvo paskata generinių vaistų bendrovei sutikti su neginčijimo ir neprekiavimo sąlygomis, Komisija teisingai nagrinėjo, ar pervestas mokestis atitiko generinių vaistų bendrovės patirtas konkrečias taikaus susitarimo sudarymo išlaidas. Taigi reikšmingas kriterijus yra generinių vaistų bendrovės patirtos taikaus susitarimo sudarymo išlaidos, o ne atsižvelgimas į jų taikaus susitarimo sudarymo komercinius motyvus.
Be to, dėl visų pirmesniuose trijuose punktuose nurodytų argumentų primintina, jog aplinkybė, kad antikonkurencinis elgesys yra pelningiausias ar mažiausiai rizikingas sprendimas įmonei, tikrai nereiškia, kad galima netaikyti SESV 101 straipsnio (šiuo klausimu žr. 2004 m. liepos 8 d. Sprendimo Corus UK / Komisija,
T‑48/00
,
EU:T:2004:219
,
punktą ir 2004 m. liepos 8 d. Sprendimo Dalmine / Komisija,
T‑50/00
,
EU:T:2004:220
,
punktą), o ypač kai kalbama apie mokėjimą realiems ar potencialiems konkurentams už tai, kad jie neitų į rinką (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo
Lundbeck / Komisija
, T‑472/13, dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:449
,
ir
punktus).
Antra, ieškovės negali kaltinti Komisijos, kad ji nesilaikė trijų kriterijų, primintų ginčijamo sprendimo 1154 konstatuojamojoje dalyje, kvalifikuodama susitarimus dėl generinių vaistų bendrovių paankstinto įėjimo į rinką kaip teisėtus, nors juose buvo reikšminga paskata. Iš tiesų iš ginčijamo sprendimo 1138, 1200 ir 1203 konstatuojamųjų dalių matyti, jog Komisija tik nurodė, kad sutartis dėl taikaus susitarimo, pagal kurią generinių vaistų bendrovei leidžiama įeiti į rinką nepasibaigus ginčijamo patento galiojimo laikotarpiui, galėjo būti konkurencijai palanki sutartis, todėl teisėta. Tačiau, nors tokioje sutartyje šalys sutaria dėl paankstinto generinio vaisto pateikimo rinkai, jos nenustato, kad patentuotų vaistų bendrovė generinių vaistų bendrovei suteiks paskatą, kad pastaroji pavėlintų savo produkto pateikimą rinkai.
Be to, ieškovės negali kaltinti Komisijos tuo, kad ji nesiėmė veiksmų, siekdama išnagrinėti 57 taikius susitarimus, nurodytus vykdant metinę kontrolę, kuriuose nustatytas kompensacinis mokėjimas. Iš tikrųjų, pirma, reikia priminti, kad, jeigu įmonė savo elgesiu pažeidžia SESV 101 straipsnio 1 dalį, ji negali išvengti sankcijų, motyvuodama tuo, kad bauda nebuvo skirta kitai įmonei, nes vienodo požiūrio principo laikymasis turi derėti su teisėtumo principo, pagal kurį niekas negali savo naudai remtis pažeidimu, padarytu kito asmens naudai, laikymusi (žr. šio sprendimo 395 punktą). Antra, sutartis dėl taikaus susitarimo dėl ginčo patentų srityje neturi būti laikoma neteisėta vien dėl to, kad pagal ją patentuotų vaistų bendrovė perveda mokestį generinių vaistų bendrovei, ir tokio požiūrio Komisija nesilaikė ginčijamame sprendime, kuriame ji teisingai išnagrinėjo, ar taikių susitarimų šalys buvo potencialios konkurentės, ar tuose susitarimuose buvo neginčijimo ir neprekiavimo sąlygų ir ar už pervestą mokestį generinių vaistų bendrovė patentuotų vaistų bendrovei įsipareigojo neprekiauti ir neginčyti (žr. šio sprendimo 406 punktą).
Trečia, ieškovės kaltina Komisiją, kad ji taikė pernelyg platų reikšmingo mokesčio pervedimo apibrėžimą, atsižvelgdama į papildomas sutartis, sudarytas rinkos sąlygomis. Vis dėlto, kaip ginčijamo sprendimo 1190 konstatuojamojoje dalyje teisingai nurodė Komisija, paskata generinių vaistų bendrovei pritarti neprekiavimo ir neginčijimo sąlygoms gali būti ir sutarties dėl taikaus susitarimo papildomose sutartyse. Nors papildomos sutartys yra įprastos komercinės sutartys, galinčios egzistuoti savarankiškai, Komisija šiuo atveju teisingai išnagrinėjo, ar tam tikrose papildomose sutartyse, kurios buvo nagrinėjamų sutarčių dėl taikių susitarimų dalis, buvo nustatyta, kad patento savininkė turi pervesti mokestį generinių vaistų bendrovei.
Ketvirta, ieškovės Komisiją kaltina tuo, kad ji atsižvelgė į generinių vaistų bendrovės skatinimą tęsti ginčą tik nagrinėdama potencialią konkurenciją, o ne vertindama mokesčio pervedimą. Vis dėlto iš šio sprendimo 277 punkto matyti, jog, siekdama nustatyti, ar patentuotų vaistų bendrovės generinių vaistų bendrovei pervestas mokestis buvo paskata pritarti neginčijimo ir neprekiavimo sąlygoms, Komisijai teisingai išnagrinėjo, ar pervestas mokestis atitiko konkrečias generinių vaistų bendrovės patirtas taikaus susitarimo sudarymo išlaidas. Reikšmingas kriterijus yra generinių vaistų bendrovės patirtų taikaus susitarimo sudarymo išlaidų nustatymas, o ne galimas šalių pateiktos informacijos neatitikimas ar jų atitinkami komerciniai interesai.
Galiausiai, ieškovės Komisiją kaltina tuo, kad ji nepaisė tam tikrų su
Teva
,
Krka
ir
Lupin
sudarytų sutarčių nuostatų, galėjusių pagreitinti generinių vaistų gamintojų įėjimą į rinką. Šis argumentas bus nagrinėjamas su atitinkamomis sutartimis susijusiuose pagrinduose.
Iš viso to, kas išdėstyta, išplaukia, kad Komisija teisingai apibrėžė tris kriterijus, taikomus sutarčių dėl taikių susitarimų patentų srityje kvalifikavimui kaip ribojimo dėl tikslo, todėl ji nepadarė teisės klaidos, susijusios su konkurencijos ribojimo dėl tikslo sąvoka.
6.

Dėl sutarčių, sudarytų su „Niche“ ir „Matrix“
a)

Dėl „Niche“ ir „Matrix“, kaip potencialių konkurenčių, statuso
(Praleista)
b)

Dėl teisės ir vertinimo klaidų, susijusių su „Niche“ ir „Matrix“ sutarčių kvalifikavimu kaip konkurencijos ribojimo dėl tikslo
1)

Šalių argumentai
(Praleista)
2)

Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl teisės klaidų, kurias Komisija tariamai padarė
Niche
ir
Matrix
sutartis kvalifikuodama kaip ribojimus dėl tikslo, nenagrinėjusi, ar jos „galėjo“ padaryti neigiamą poveikį, nors jų potencialus poveikis buvo dvejopas (žr. šio sprendimo 503 punktą), darytina nuoroda į šio sprendimo 223–226, 304–306 ir 418 punktus. Be to, dėl dvejopo potencialaus poveikio, kurį ieškovės nurodė remdamosi sunkumais patentų srityje ir techniniais, reglamentavimo bei finansiniais sunkumais, iškilusiais
Niche
ir
Matrix
, pažymėtina, kad Komisija pagrįstai juos pripažino netrukdžiusiais
Niche
ir
Matrix
realioms ir konkrečioms galimybėms konkuruoti su ieškovėmis (žr. šio sprendimo 501 punktą), todėl negalima daryti išvados, kad
Niche
ir
Matrix
sutartys darė dvejopą potencialų poveikį.
Dėl nurodytų vertinimo klaidų reikia išnagrinėti ieškovių argumentus, susijusius su tuo, ar, pirma,
Niche
ir
Matrix
sutartyse buvo nustatyta
Niche
ir
Matrix
skatinanti nauda ir, antra, ar dėl to buvo ribojamos jų pastangos konkuruoti su patentuotų vaistų bendrovėmis, t. y. susijusius su sąlygomis, dėl kurių, jeigu jos tenkinamos, reikia konstatuoti ribojimo dėl tikslo egzistavimą (žr. šio sprendimo 272 punktą). Šiuo klausimu reikia patikslinti, kad ieškovės neginčija neprekiavimo ir neginčijimo sąlygų buvimo
Niche
ir
Matrix
sutartyse, o šios sąlygos savaime yra konkurenciją ribojančio pobūdžio (žr. šio sprendimo 257 punktą), tačiau tvirtina, kad šiuo atveju šios sąlygos yra nepakankamai žalingos, ir ginčija tai, kad
Niche
ir
Matrix
sutartyse nustatytas mokesčio pervedimas gali būti laikomas skatinamuoju.
i)

Dėl skatinamojo mokesčio pervedimo nebuvimo
Pirmiausia primintina, jog vien tai, kad patentuotų vaistų bendrovė perveda mokestį generinių vaistų bendrovei, neleidžia daryti išvados, kad egzistuoja ribojimas dėl tikslo. Tik jeigu nepagrįstas kompensacinis mokėjimas atliekamas sudarant taikų susitarimą, t. y. jeigu generinių vaistų bendrovei tas mokestis yra paskata pritarti neprekiavimo ir neginčijimo sąlygoms, darytina išvada, kad toks ribojimas egzistuoja. Šiuo atveju dėl neprekiavimo ir neginčijimo sąlygų įvesti konkurencijos ribojimai nesusiję su patentu ir taikiu susitarimu; juos lemia paskata (žr. šio sprendimo 265 punktą).
Siekiant nustatyti, ar kompensacinis mokėjimas, t. y. patentuotų vaistų bendrovės pervestas mokestis generinių vaistų bendrovei, yra paskata pritarti neginčijimo ir neprekiavimo sąlygoms, reikia nagrinėti, atsižvelgiant į tos paskatos pobūdį ir pagrindimą, ar jis padengia taikaus susitarimo dėl ginčo sudarymo išlaidas (žr. šio sprendimo 277 punktą). Ginčijamame sprendime Komisija teisingai išnagrinėjo, ar
Niche
ir
Matrix
sutartyse nustatytas mokesčio pervedimas atitiko konkrečias generinių vaistų bendrovės patirtas taikaus susitarimo sudarymo išlaidas (ginčijamo sprendimo 1333–1337 ir 1461–1464 konstatuojamosios dalys).
Jeigu sutartyje dėl taikaus susitarimo, kurioje nustatytos konkurenciją ribojančios sąlygos, nurodytu kompensaciniu mokėjimu siekta kompensuoti generinių vaistų bendrovės patirtas taikaus susitarimo sudarymo išlaidas, šis mokestis iš esmės negali būti pripažintas paskata. Tačiau šiuo atveju neatmestina galimybė konstatuoti paskatos ir konkurencijos ribojimo dėl tikslo egzistavimą. Vis dėlto tam Komisija turi įrodyti, kad taikaus susitarimo sudarymo išlaidas atitinkančios sumos, net jeigu susitarimo šalys jas įrodė ir nurodė konkrečias sumas, yra pernelyg didelės (žr. šio sprendimo 278 punktą).
Su taikaus susitarimo dėl ginčo sudarymu susijusios išlaidos apima, be kita ko, generinių vaistų bendrovės patirtas su ieškiniu susijusias išlaidas patentuotų vaistų bendrovei iškeltoje byloje. Iš tikrųjų šių išlaidų padengimas tiesiogiai susijęs su tokiu taikiu susitarimu. Todėl, jeigu taikaus susitarimo šalys įrodo generinių vaistų bendrovės patirtas su ieškiniu susijusias išlaidas, Komisija gali pripažinti, kad tos sumos yra paskata, tik įrodžiusi, kad jos neproporcingos (žr. šio sprendimo 279 punktą).
Tačiau tam tikros generinių vaistų bendrovės patiriamos išlaidos
a priori
yra pernelyg nutolusios nuo ginčo ir jo sprendimo, kad jas būtų galima laikyti susijusiomis su taikiu ginčo patentų srityje sprendimu. Pavyzdžiui, tai yra pažeidžiančių patentą produktų gamybos sąnaudos, atitinkančios tų sandėliuojamų produktų vertę, taip pat tyrimų ir tobulinimo išlaidos, kad būtų sukurti tie produktai. Tas pats pasakytina ir apie generinių vaistų bendrovių tretiesiems asmenims mokėtinas sumas pagal su ginču nesusijusius sutartinius įsipareigojimus (pavyzdžiui, pagal tiekimo sutartis). Taigi, jeigu susitarimo šalys nori, kad šių išlaidų sumokėjimas nebūtų kvalifikuotas kaip paskata ar kaip konkurencijos ribojimo dėl tikslo įrodymas, jos turi įrodyti, kad tos išlaidos susijusios su ginču ar jo sprendimu, paskui pagrįsti tą sumą. Šiuo tikslu jos taip pat gali remtis tuo, kad kompensuojama šių išlaidų,
a priori
nesusijusių su taikiu ginčo sprendimu, suma nereikšminga, todėl nepakankama, kad ji būtų reikšminga paskata pritarti sutartyje dėl taikaus susitarimo įtvirtintoms konkurenciją ribojančioms sąlygoms (žr. šio sprendimo 280 punktą).
Šiuo atveju, kiek tai susiję su
Niche
sutartimi, kaip ginčijamo sprendimo 1322 konstatuojamojoje dalyje teisingai nurodė Komisija, paskatos egzistavimą aiškiai rodo būtent sutarties tekstas, kurio 13 straipsnyje nustatyta, kad „mainais už [sutartyje nustatytus] įsipareigojimus ir galimas esmines sąnaudas bei atsakomybę, kurias
Niche
ir
Unichem
gali patirti dėl pagal [ginčijamą] metodą gaminamo perindoprilio kūrimo programos nutraukimo,
Servier
sumokės
Niche
ir
Unichem
<…> 11,8 mln. GBP“. Iš tikrųjų nurodyti įsipareigojimai yra neginčijimo ir neprekiavimo sąlygos, o mokėjimas už jas aiškiai nustatytas šiame straipsnyje.
Be to, šio
Niche
sutarties aiškinimo nepaneigia ieškovių teiginys, kad žodžiai „mainais už“ Anglijos teisėje yra standartinė frazė, kuria siekiama nurodyti visos sutarties galiojimui būtiną abipusiškumą. Net jeigu reikėtų nuspręsti, kad šie žodžiai yra tam tikro stiliaus formuluotė, kuriai nereikia suteikti reikšmės, vis dėlto, anot pačių ieškovių, ši formuluotė rodo abipusiškumą, taigi aplinkybę, kad
Niche
sutarties 13 straipsnyje nurodyta suma mokama mainais už toje sutartyje
Niche
nustatytus įpareigojimus.
Šio
Niche
sutarties aiškinimo nepaneigia nei nurodytas grėsmės, kurią patiria patentuotų vaistų bendrovės, ir tos, kurią patiria generinių vaistų bendrovės, neatitikimas, nei tariamas
Niche
derybinis talentas. Žinoma, toks grėsmės neatitikimas ir generinių vaistų bendrovės derybinis talentas iš dalies paaiškina, dėl kokių priežasčių patentuotų vaistų bendrovei gali tekti mokėti didelius kompensacinius mokesčius generinių vaistų bendrovei. Vis dėlto didelio mokesčio sumokėjimu siekiama būtent visiškai išvengti net ir menkiausios grėsmės, kad generinių vaistų bendrovės įeis į rinką, todėl tai patvirtina, kad patentuotų vaistų bendrovė perka generinių vaistų bendrovių nebuvimą rinkoje. Be to, primintina, jog aplinkybė, kad antikonkurencinis elgesys yra pelningiausias ar mažiausiai rizikingas sprendimas įmonei arba kad juo siekiama pakeisti jos nenaudai iškreiptą pusiausvyrą, tikrai nereiškia, kad galima netaikyti SESV 101 straipsnio (šiuo klausimu žr. 2004 m. liepos 8 d. Sprendimo Corus UK / Komisija,
T‑48/00
,
EU:T:2004:219
,
punktą; 2004 m. liepos 8 d. Sprendimo Dalmine / Komisija,
T‑50/00
,
EU:T:2004:220
,
punktą ir 2005 m. liepos 27 d. Sprendimo Brasserie nationale ir kt. / Komisija,
T‑49/02–T‑51/02
,
EU:T:2005:298
,
punktą), ypač kai kalbama apie mokėjimą realiems ar potencialiems konkurentams už tai, kad jie neitų į rinką (2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Lundbeck / Komisija,
T‑472/13
, dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:449
,
ir
punktai).
Beje, šiuo atveju nesvarbu, kad minėtame
Niche
sutarties straipsnyje, nenurodant proporcijų, nustatyta, kad 11,8 mln. GBP yra kompensacija ne tik už neginčijimo ir neprekiavimo sąlygas, bet ir už kitas išlaidas, nes šis kitų išlaidų kompensavimas nepaneigia išvados, kad atitinkamos ribojamosios sąlygos yra ieškovių nusipirktos, todėl buvo paskata
Niche
pritarti šioms sąlygoms.
Iš tikrųjų šias kitas išlaidas, kurios
Niche
sutartyje apibūdintos kaip „galimos esminės sąnaudos bei atsakomybė, kurios
Niche
ir
Unichem
gali tekti dėl pagal [ginčijamą] metodą gaminamo perindoprilio kūrimo programos nutraukimo“,
Niche
nurodė per administracinę procedūrą (ginčijamo sprendimo 1326 konstatuojamoji dalis), o pačios ieškovės – savo rašytiniuose dokumentuose kaip tas, kurias sudaro
Niche
perindoprilio kūrimo sąnaudos ir kompensacija
Niche
klientams už sutartinių pareigų pažeidimą. Taigi
a priori
tokios išlaidos nesusijusios su taikiu ginčo patentų srityje sprendimu (žr. šio sprendimo 531 punktą), o ieškovės neįrodė, kad jos susijusios su šiuo atveju sudaryta sutartimi dėl taikaus susitarimo.
Visų pirma, net jeigu, kaip iš esmės tvirtino ieškovės,
Niche
klientams nebūtų turėjusi mokėti kompensacijos, nes būtų tęsusi bylinėjimąsi su ieškovėmis, šiuo atveju tokia kompensacija pernelyg nutolusi nuo ginčo ir jo sprendimo, kad būtų laikoma su šiuo susitarimu susijusiomis išlaidomis, nes tokios išmokos, anot ieškovių, buvo mokėtinos „savanoriško projekto nutraukimo“ atveju, ir tai reiškė sutarčių su klientais nutraukimą, o pagal
Niche
sutartį ji galėjo ne nutraukti sutartinius santykius su savo klientais, bet paprasčiausiai juos sustabdyti (
Niche
sutarties 11 straipsnis). Be to, pačios ieškovės per teismo posėdį pripažino, kad nagrinėjama kompensacija
Niche
klientams turėjo būti mokama neatsižvelgiant į
Niche
sutartį. Beje, pažymėtina, kad ieškovių nurodyti duomenys, kuriais jos siekė ginčyti šios kompensacijos dydį, ginčijamame sprendime Komisijos įvertintą 1,3 mln. GBP (1335 konstatuojamoji dalis), neturi įrodomosios galios, nes juose arba nurodytos už šį dydį mažesnės sumos, arba paprasti reikalavimai sumokėti didesnes sumas.
Kiek tai susiję su „teisinėmis išlaidomis“, nurodytomis ginčijamame sprendime (1334 konstatuojamoji dalis),
Niche
jas minėjo per administracinę procedūrą kaip susijusias su išlaidomis teisinėms konsultacijoms, įtrauktomis į kūrimo išlaidas (ginčijamo sprendimo 601 konstatuojamoji dalis), dėl kurių primintina, kad jos nesusijusios su taikiu susitarimu (žr. šio sprendimo 531 punktą), nors ieškovės jas aprašo kaip „išlaidas advokatams ir patentams“, kurias galima priskirti prie bylinėjimosi išlaidų, susijusių su taikiu susitarimu (žr. šio sprendimo 530 punktą). Vis dėlto, net jeigu nurodyta 1,1 mln. GBP suma, kurią sudarė „išlaidos advokatams ir patentams“, atitiktų bylinėjimosi išlaidas, o jų atlyginimas iš esmės gali būti teisėtai numatytas taikiame susitarime, ši suma negali būti susijusi su šiuo atveju sudarytos sutarties dėl taikaus susitarimo išlaidomis. Iš ieškovių pateiktų argumentų ir dokumentų matyti, kad nagrinėjamos išlaidos susijusios su laikotarpiu, kuris baigiasi 2003 m. pabaigoje, t. y. kai dar nebuvo nagrinėjamas ieškovių ir
Niche
ginčas – tas, kurio nagrinėjimas baigėsi
Niche
sutartimi (žr. šio sprendimo 11, 13 ir 16 punktus).
Papildomai pažymėtina, kad nors ši 1,1 mln. GBP suma turėjo būti pridėta prie kūrimo ir žalos atlyginimo
Niche
klientams išlaidų, ginčijamame sprendime Komisijos atitinkamai įvertintų 1,2 ir 1,3 mln. GBP (1336 konstatuojamoji dalis), ir šių sumų ieškovės tinkamai neginčijo (žr., be kita ko, šio sprendimo 537 punktą), visa gauta suma (3,6 mln. GBP) gerokai mažesnė už 11,8 mln. GBP.
Todėl ginčijamame sprendime (1348 konstatuojamoji dalis) Komisija pagrįstai nusprendė, kad
Niche
sutartyje buvo įtvirtinta paskata
Niche
pritarti toje sutartyje nustatytoms neprekiavimo ir neginčijimo sąlygoms, kaip teigia ieškovės (žr. šio sprendimo 513 punktą), papildomai nepatikrinusi, ar šių sąlygų apimtis būtų buvusi mažiau ribojanti, jeigu nebūtų nustatytas skatinamasis mokėjimas. Iš tikrųjų išvadai dėl paskatos pritarti neprekiavimo ir neginčijimo sąlygoms reikia tik tokių sąlygų buvimo, neatsižvelgiant į jų daugiau ar mažiau ribojančią apimtį, ir išlaidų, kurias padengia pervestas nagrinėjamas mokestis, analizės (žr. šio sprendimo 528–531 punktus).
Vadinasi, reikia atmesti kaip netinkamą ir kaltinimą, susijusį su Komisijos padaryta vertinimo klaida dėl tvirtinimo, kad
Niche
pagal
Niche
sutartį pervesta suma prilygo daugiau nei dešimties metų pardavimų ir daugiau nei dvidešimties metų bendrojo pelno prognozei (žr. šio sprendimo 514 punktą). Iš tikrųjų, net jeigu Komisija būtų padariusi tokią klaidą, tai nedarytų poveikio ieškovių bendrovei
Niche
pervestos sumos kvalifikavimui kaip skatinimo, nes iš šio sprendimo 536–538 punktų matyti, kad šis mokesčio pervedimas nepadengė taikaus susitarimo dėl ginčo sudarymo sąnaudų, ir, beje, nebuvo nei tvirtinama, nei juo labiau įrodyta, kad ši pervesta suma buvo nereikšminga, todėl nepakankama, kad rodytų paskatos buvimą.
Be to, kiek tai susiję su papildoma paskata, kurią lėmė
Niche
sumokėta suma pagal
Biogaran
sutartį (ginčijamo sprendimo 1349–1354 konstatuojamosios dalys), reikia nuspręsti, kad, kaip bus išsamiau aptarta šio sprendimo 798–810 punktuose, aplinkybė, kad komercinė sutartis, kurios tikslas paprastai nėra taikus susitarimas dėl ginčo ir pagal kurią patentuotų vaistų bendrovė perveda mokestį generinių vaistų bendrovei, siejama su sutartimi dėl taikaus ginčo sprendimo, kurioje nustatytos konkurenciją ribojančios sąlygos, yra svarus „kompensacinio mokesčio“ egzistavimo įrodymas, t. y. kad buvo pervestas mokestis, kuris iš tikrųjų nėra jokia kompensacija pagal šią papildomą komercinę sutartį (žr. šio sprendimo 804 punktą), reiškia šis mokėjimas yra ir skatinanti nauda, nes juo nesiekiama kompensuoti dėl taikaus ginčo sprendimo patirtų išlaidų. Jeigu yra Komisijos nurodytų požymių ar pateiktų įrodymų, patvirtinančių tokį svarų įrodymą ir taip patvirtinančių kompensacinio mokėjimo egzistavimą, sutarčių šalys gali pateikti savo faktinių aplinkybių versiją, pagrįsdamos savo teiginius duomenimis, kuriuos jos gali pateikti ir kurie leidžia nuspręsti, kad komercinė sutartis, nors ir siejama su taikiu ginčo sprendimu, grindžiama kitais nei konkurento išstūmimo iš rinkos jam sumokėjus kompensacinį mokestį sumetimais.
Šiuo atveju Komisija nurodė kelias aplinkybes, iš kurių matyti
Niche
sutarties ir
Biogaran
sutarties sąsaja ir ryšio tarp
Biogaran
sutartyje nustatyto mokesčio pervedimo ir toje sutartyje bendrovei
Niche
nustatytų įpareigojimų nebuvimas. Pirma, Komisija atsižvelgė į aplinkybę, kad dėl sutarčių derėtasi tą patį laikotarpį ir jas sudarė tos pačios įmonės tuo pačiu metu, ir aplinkybę, kad abiejose sutartyse mokėjimas nustatytas dviem dalimis ir tuo pačiu metu. Antra, nors ieškovės teigė, kad abi sutartys nebuvo susijusios,
Niche
nurodė, kad
Biogaran
sutartį ieškovės siūlė sudaryti tam, kad jai būtų suteikta „visa kompensacija, dėl kurios sutarta apskritai už sudarytą sutartį dėl taikaus susitarimo“. Be to, Komisija 2005 m. vasario 4 d.
Biogaran
valdybos bendrovei
Niche
atsiųstą elektroninį laišką, kuriame buvo nurodyta, kad, „atsižvelgdami į sumą, manome, jog būtina turėti papildomų teisių į kitus produktus ir tam tikrą laisvę produktų pasiūlos klausimu“, aiškino kaip reiškiantį, kad suma, kuri turėjo būti pervesta
Niche
, buvo nustatyta, kai
Biogaran
sutartyje šalys dar nebuvo susitarusios dėl taikymo srities atitinkamiems produktams. Komisija nusprendė ir tai, kad sutarties
Biogaran
nuostatose, būtent 14.4 ir 14.5 straipsniuose, buvo numatyta, kad ji savaime nutraukiama, jeigu per 18 mėn. negautas LPR, ir
Biogaran
negali reikalauti jokios kompensacijos iš
Niche
, priešingai, nei numatyta kitose
Biogaran
sudarytose sutartyse dėl produktų bylų įsigijimo. Galiausiai, Komisija nurodė, kad, išskyrus vieną produktą,
Biogaran
negavo LPR, remdamasi
Niche
perduotomis bylomis, ir kad jos apyvarta, kiek tai susiję su
Biogaran
sutartimi, išaugo iki sumos, galėjusios sudaryti nuo 100000 iki 200000 EUR.
Ieškovės nepateikė jokių šią analizę paneigiančių argumentų, išskyrus kaltinimą dėl neatsižvelgimo į
Biogaran
suinteresuotumą sudaryti
Biogaran
sutartį. Be to, kad šio suinteresuotumo nepakanka
Biogaran
sutartyje nustatytos sumos pervedimui pateisinti, pažymėtina, kad iš ginčijamo sprendimo 1351 konstatuojamosios dalies matyti, jog konstatuotos kelios aplinkybės, keliančios abejonių dėl tokio
Biogaran
suinteresuotumo buvimo. Iš tikrųjų, remiantis konstatuotomis aplinkybėmis, kurių ieškovės neginčijo, dėl sumos, kurią
Niche
turėjo pervesti bendrovei
Biogaran
, buvo sutarta anksčiau, nei
Niche
ir
Biogaran
susitarė dėl atitinkamų produktų
Biogaran
sutartyje, o šią sutartį šalys galėjo nutraukti per 18 mėnesių, nė viena iš šalių neturėjo teisės į žalos atlyginimą ir jokia kompensacija nebuvo numatyta
Biogaran
sutartyje, jeigu perleisti LPR negauti per tam tikrą laikotarpį. Todėl Komisija teisingai nusprendė, kad
Biogaran
sutartis buvo papildoma paskata
Niche
pritarti
Niche
sutarties ribojančioms sąlygoms.
Be to, kiek tai susiję su ieškovių reikalavimais, kad būtų suteikta galimybė pasinaudoti bet kokiu ginčijamo sprendimo panaikinimu ar baudos sumažinimu, kuris
Biogaran
gali būti nustatytas byloje T‑677/14, darytina nuoroda į šio sprendimo 89–99 punktus.
Dėl
Matrix
sutarties pažymėtina, kad jos 9 straipsnis panašus į
Niche
sutarties 13 straipsnį, todėl argumentus, kuriais ginčijami Komisijos vertinimai, susiję su
Matrix
sutartimi, reikia atmesti remiantis tais pačiais motyvais, dėl kurių atmesti su
Niche
sutartimi susiję argumentai. Dėl konkretaus argumento, pateikto dėl Komisijos atliktos
Matrix
sutarties analizės, pagal kurią ir
Matrix
susijusi su žalos atlyginimu
Niche
klientams, nes jos ir
Niche
atsakomybė bendra, primintina, jog tokios išlaidos nelaikomos taikaus ginčo sprendimo sąnaudomis (žr. šio sprendimo 531 punktą), todėl nepateisina
Matrix
sutartyje nustatyto mokesčio pervedimo, juo labiau kad nei ieškovės, nei
Matrix
nesugebėjo įrodyti, kad 11,8 mln. GBP sumą sudarė tokios išlaidos ar kad tai buvo taikaus ginčo sprendimo sąnaudos.
Vadinasi, ginčijamame sprendime (žr., be kita ko, 1452, 1453, 1463, 1464 ir 1467 konstatuojamąsias dalis) Komisija teisingai nusprendė, kad
Matrix
sutartimi
Matrix
buvo skatinama pritarti toje sutartyje nustatytoms neprekiavimo ir neginčijimo sąlygoms.
ii)

Dėl neginčijimo ir neprekiavimo sąlygų pakankamo žalingumo nebuvimo
Primintina, kad ieškovės neginčijo neginčijimo ir neprekiavimo sąlygų egzistavimo
Niche
ir
Matrix
sutartyse.
Remiantis
Niche
ir
Matrix
sutartyse nustatytomis neginčijimo sąlygomis, šios dvi bendrovės turėjo susilaikyti nuo bet kokių veiksmų dėl patentų 339, 340, 341, 689, 947 ir 948 negaliojimo ar pripažinimo dėl pažeidimo nebuvimo, o
Niche
dar turėjo atsiimti EPT pateiktus protestus dėl patentų 947 ir 948 (
Niche
sutarties 7 ir 8 straipsniai ir
Matrix
sutarties 5 straipsnis). Remiantis
Niche
ir
Matrix
sutartyse nustatytomis neprekiavimo sąlygomis, šios dvi bendrovės įsipareigojo negaminti, neturėti, neimportuoti, netiekti, nesiūlyti tiekti perindoprilio, juo nedisponuoti ar neatlikti jokių su perindopriliu susijusių veiksmų, galinčių pažeisti patentus 339–341 (
Niche
sutarties 3 straipsnis ir
Matrix
sutarties 1 straipsnis). Be to, jos įsipareigojo neteikti LPR paraiškų dėl perindoprilio (
Niche
sutarties 10 straipsnis ir
Matrix
sutarties 6 straipsnis) ir turėjo nutraukti ar sustabdyti su perindopriliu susijusias sutartis, sudarytas su trečiaisiais asmenimis (
Niche
sutarties 11 straipsnis ir
Matrix
sutarties 7 straipsnis).
Vis dėlto ieškovės ginčijo, kad
Niche
ir
Matrix
sutartyse nustatytos neginčijimo ir neprekiavimo sąlygos buvo pakankamai žalingos ar jų poveikis buvo pastebimas.
Visų pirma, šiuo klausimu ieškovės tvirtino, kad neginčijimo ir neprekiavimo sąlygos buvo susijusios su sutartimis dėl taikių susitarimų.
Nors neginčijimo ir neprekiavimo sąlygos iš tikrųjų būtinos tam tikrų su patentais susijusių ginčų taikiam sprendimui (žr. šio sprendimo 259 punktą), primintina, kad tokios sąlygos tampa neteisėtos ir yra pakankamai žalingos įprastai konkurencijai, jeigu tomis sąlygomis nustatytų konkurencijos ribojimų tikroji priežastis yra būtent paskata, kuri konstatuota šiuo atveju, o ne tai, kad šalys pripažįsta atitinkamo patento galiojimą (žr. šio sprendimo 270 punktą).
Atsakant į ieškovių argumentą, jog vien dėl neginčijimo sąlygos prarastos galimybės laimėti bylą nepakanka, kad sutartį, kuria siekiama taikiai išspręsti realų ginčą, būtų galima kvalifikuoti kaip ribojimą dėl tikslo (žr. šio sprendimo 505 punktą), reikia akcentuoti, kad, nors neginčijimo sąlyga savaime netrukdo įeiti į rinką, ji, be kita ko, užkerta kelią pareikšti ieškinius, kuriais siekiama „suteikti galimybę“, kiek tai susiję su rizikingu išleidimu, taigi pasinaudoti viena iš priemonių, leidžiančių taip įeiti į rinką (taip pat žr. šio sprendimo 257 punktą). Svarbu priminti ir tai, kad Komisija šiuo atveju kvalifikavo kaip ribojimą dėl tikslo ne tik
Niche
ir
Matrix
sutartyse nustatytas neginčijimo sąlygas, bet ir abi šias sutartis, kuriose nustatytos neginčijimo sąlygos, neprekiavimo sąlygos ir paskata pritarti tokioms sąlygoms (ginčijamo sprendimo 1375 ir 1481 konstatuojamosios dalys).
Antra, ieškovės tvirtino, kad
Niche
ir
Matrix
sutartyse nustatytos neginčijimo ir neprekiavimo sąlygos nepakankamai žalingos, nes jų poveikį lemia atitinkamų patentų, o ne sutarčių sąlygų buvimas.
Šiuo klausimu primintina, kad generinių vaistų bendrovės skatinimas pritarti neprekiavimo ir neginčijimo sąlygoms pagrindžia išvadą dėl ribojimo dėl tikslo, nepaisant to, kad sutartyje dėl taikaus susitarimo nustatytos sąlygos, kurių taikymo sritis neviršija atitinkamo patento taikymo srities (žr. šio sprendimo 273 punktą). Taigi, nors, kaip tvirtino ieškovės, neprekiavimo sąlygos netrukdė
Niche
ir
Matrix
įeiti į rinką pateikiant patento nepažeidžiantį produktą ir jų poveikį lėmė tik sprendimas dėl įpareigojimo už nagrinėjamų patentų pažeidimą, o gal net joms leido su partneriais imtis naujo, nepažeidžiančio patento, perindoprilio kūrimo projekto naudojantis pervestu mokesčiu (žr. šio sprendimo 506 punktą), vis dėlto
Niche
ir
Matrix
sutartys yra konkurencijos ribojimas dėl tikslo.
Trečia, ieškovės ginčijo tai, kad neginčijimo sąlygos buvo pakankamai žalingos, ir tvirtino, kad jos buvo susijusios tik su vienu iš visų EPT protestą dėl patento 947 pareiškusių asmenų, o kitoms generinių vaistų bendrovėms jos nedarė jokio poveikio, nes ginčas buvo susijęs tik su teisių pažeidimu.
Reikia nuspręsti, kad, net jeigu tokie teiginiai, susiję su
Niche
ir
Matrix
sutarčių daromu poveikiu tik toms generinių vaistų bendrovėms, kurios buvo šių sutarčių šalys, būtų patvirtinti, jie nepaneigia to, kad dėl neprekiavimo ir neginčijimo sąlygų tos bendrovės buvo išstumtos iš rinkos manais už pervestą mokestį, kuris buvo paskata, taigi tos sutartys pakankamai žalingos, todėl jų konkretaus poveikio nagrinėjimas perteklinis.
Vadinasi, Komisija nesuklydo nuspręsdama, kad
Niche
ir
Matrix
sutartys ribojo konkurenciją dėl tikslo.
Šios išvados nepaneigia tariamos Komisijos vertinimo klaidos, kurias ji padarė pristatydama
Niche
ir
Matrix
sutarčių ekonominį ir teisinį kontekstą ir atsižvelgdama į subjektyvius šalių ketinimus.
Iš tikrųjų ieškovių teiginys, kad
Niche
ir
Matrix
sutarties šalys neturėjo antikonkurencinių ketinimų ir siekė teisėtų tikslų, būtent dėl kurių
Niche
ėmėsi iniciatyvos ir kreipėsi į ieškoves, nepaneigia nei skatinančios naudos buvimo, nei sutartyse nustatytų neprekiavimo ir neginčijimo sąlygų konkurenciją ribojančio pobūdžio. Todėl, net jeigu nagrinėjami argumentai būtų grindžiami įrodytomis faktinėmis aplinkybėmis, bet kuriuo atveju jie nepaneigia Komisijos nustatyto
Niche
ir
Matrix
sutarčių kvalifikavimo kaip ribojimo dėl tikslo.
Reikia pridurti ir tai, kad šalių valia nėra būtinas veiksnys tam tikros rūšies įmonių veiksmų derinimo ribojamajam pobūdžiui nustatyti (žr. šio sprendimo 222 punktą).
Be to, atsižvelgdama į tai, kad
Niche
ir
Matrix
sutartyse buvo nustatytos neprekiavimo ir neginčijimo sąlygos, kurių ribojamasis pobūdis nebuvo tinkamai ginčytas, dėl konstatuoto paskatos egzistavimo Komisija pagrįstai jas laikė išstūmimo iš rinkos sutartimis, kuriomis dėl šios priežasties siekiama antikonkurencinio tikslo. Taigi, remiantis suformuota jurisprudencija, vien aplinkybė, kad susitarimu siekiama ir teisėtų tikslų, neužkerta kelio konkurencijos ribojimo dėl tikslo kvalifikavimui (žr. šio sprendimo 222 punktą).
Dėl tariamų vertinimo klaidų, kurias Komisija padarė atsižvelgdama į
Niche
ir
Matrix
sutarčių ekonominį ir teisinį kontekstą, reikia konstatuoti, kad šiuo klausimu ieškovės pakartojo argumentus dėl
Niche
ir
Matrix
pajėgumo ir ketinimo įeiti į rinką, turėdamos omenyje, be kita ko, ieškovių patentus, ginčus dėl tų patentų ir
Niche
kylančius finansinius ir reguliavimo sunkumus (žr. šio sprendimo 507 ir 519 punktus). Kadangi šie argumentai buvo išnagrinėti ir atmesti pagrinde, kuriuo ginčijamas
Niche
ir
Matrix
, kaip potencialių konkurenčių, statusas (žr. šio sprendimo 432–501 punktus), jie nepaneigia
Niche
ir
Matrix
sutarčių ribojamojo pobūdžio dėl tikslo.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad reikia atmesti visą pagrindą, susijusį su teisės ir vertinimo klaidomis, padarytomis
Niche
ir
Matrix
sutartis kvalifikuojant kaip konkurencijos ribojimą dėl tikslo.
c)

Dėl teisės ir vertinimo klaidų, susijusių su „Niche“ ir „Matrix“ sutarčių kvalifikavimu kaip konkurencijos ribojimo dėl poveikio
Ieškovės teigia, kad Komisija padarė skirtingų teisės ir vertinimo klaidų, susijusių su
Niche
ir
Matrix
sutarčių kvalifikavimu kaip konkurencijos ribojimo dėl poveikio.
Primintina, jog, jeigu tam tikri sprendimo motyvai teisiškai yra pakankami jam pagrįsti, galimos šio sprendimo kitų motyvų klaidos bet kuriuo atveju neturi įtakos jo rezoliucinei daliai. Be to, jeigu Komisijos sprendimo rezoliucinė dalis grindžiama keliomis argumentų grupėmis, kurių kiekvienos pakanka šiai daliai pagrįsti, iš esmės Bendrasis Teismas turi panaikinti nagrinėjamą sprendimą tik tuo atveju, jei visos šios grupės būtų neteisėtos. Remiantis šia prielaida, tik su viena argumentų grupe susijusios klaidos ar kito pažeidimo nepakanka ginčijamam sprendimui panaikinti, nes ši klaida negalėjo turėti lemiamos įtakos institucijos priimto sprendimo rezoliucinei daliai (žr. 2005 m. gruodžio 14 d. Sprendimo General Electric / Komisija,
T‑210/01
,
EU:T:2005:456
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Taigi, kaip nurodyta šio sprendimo 219 punkte, vertinant, ar susitarimui taikomas SESV 101 straipsnio 1 dalyje nustatytas draudimas, nebūtina atsižvelgti į jo konkretų poveikį, jeigu nustatyta, kad jo tikslas – trukdyti, riboti ar iškraipyti konkurenciją vidaus rinkoje.
Todėl, jeigu Komisija konstatuotą pažeidimą grindžia ribojimo dėl tikslo ir ribojimo dėl poveikio buvimu, klaida, lėmusi motyvų, susijusių su ribojimu dėl poveikio, neteisėtumą, bet kuriuo atveju nedaro lemiamo poveikio Komisijos sprendimo rezoliucinei daliai, nes motyvas, susijęs su ribojimo dėl tikslo buvimu, kuriuo vieninteliu gali būti grindžiamas pažeidimo konstatavimas, neturi trūkumų.
Šiuo atveju, išnagrinėjus pagrindą, susijusį su teisės ir vertinimo klaidomis, padarytomis kvalifikuojant
Niche
ir
Matrix
sutartis kaip konkurencijos ribojimą dėl tikslo, matyti, jog ieškovės neįrodė, kad Komisija padarė klaidą, nes ginčijamame sprendime nustatė, kad nagrinėjamomis sutartimis siekta trukdyti, riboti ar iškraipyti konkurenciją vidaus rinkoje, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį.
Taigi šį pagrindą reikia atmesti kaip netinkamą.
7.

Dėl „Teva“ sutarties
a)

Dėl „Teva“, kaip potencialios konkurentės, statuso
(Praleista)
b)

Dėl teisės ir vertinimo klaidų, susijusių su „Teva“ sutarties kvalifikavimu kaip konkurencijos ribojimo dėl tikslo
1)

Šalių argumentai
(Praleista)
2)

Bendrojo Teismo vertinimas
Reikia išnagrinėti ieškovių argumentus, pateiktus dėl to, kad, pirma,
Teva
sutartis lėmė
Teva
skatinančią naudą ir, antra, ta sutartis ribojo jos pastangas konkuruoti su patentuotų vaistų bendrove, o jeigu tenkinamos šios sąlygos, reikia konstatuoti ribojimo dėl tikslo buvimą (žr. šio sprendimo 272 punktą). Šiuo atveju atsižvelgiant į tai, kad skatinančios naudos buvimo nustatymą iš dalies lemia tam tikrų
Teva
sutarties sąlygų ribojamasis pobūdis, kaltinimai, pateikti dėl sutarties sąlygų vertinimo, bus nagrinėjami pirmiau nei pateiktieji dėl toje sutartyje nustatyto mokesčio pervedimo vertinimo. Galiausiai bus nagrinėjamas subsidiariai pateiktas kaltinimas dėl ieškovėms atsižvelgiant į
Teva
sutartį inkriminuoto pažeidimo trukmės.
i)

Dėl generinių vaistų bendrovės pastangų konkuruoti su patentuotų vaistų bendrove ribojimo nebuvimo
Pirmiausia reikia atmesti ieškovių teiginius dėl Komisijos padarytų teisės ir vertinimo klaidų, nes ji
Teva
sutartį kvalifikavo kaip ribojimą dėl tikslo, nors jos potencialus poveikis buvo palankus konkurencijai, o ribojamasis poveikis visiškai hipotetinis (žr. šio sprendimo 634 punktą). Žinoma, reikia priminti, kad Komisija ir teismas, nagrinėdami sutarties tikslą riboti konkurenciją, ypač atsižvelgdami į jos ekonominį ir teisinį kontekstą, negali visiškai nepaisyti potencialaus šios sutarties poveikio (žr. šio sprendimo 304 punkte nurodytą jurisprudenciją). Vis dėlto iš jurisprudencijos išplaukia ir tai, kad konkurencijos ribojimo dėl tikslo egzistavimo nustatymo, visų pirma remiantis atitinkamos sutarties ekonominio ir teisinio konteksto nagrinėjimu, neturi lemti šios sutarties poveikio vertinimas, antraip SESV 101 straipsnio 1 dalyje nustatytas konkurencijos ribojimo dėl tikslo ir dėl poveikio atskyrimas netektų veiksmingumo (žr. šio sprendimo 221 punktą). Siekiant patikrinti, ar sutartis gali daryti konkretų konkurenciją ribojantį poveikį, būdingą susitarimams, kuriais siekiama antikonkurencinio tikslo, potencialus susitarimo poveikis turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant tik į to susitarimo sudarymo metu objektyviai numatomus duomenis (šiuo klausimu žr. generalinio advokato N. Wahl išvados byloje ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:272
,
punktą; taip pat šiuo klausimu žr. 2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo CB / Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
,
–
punktus). Taigi šiuo atveju nurodytas tariamas potencialus poveikis, nesvarbu, ar konkurenciją ribojantis, ar jai palankus, grindžiamas hipotetinėmis aplinkybėmis, kurių nebuvo galima numatyti
Teva
sutarties sudarymo metu, kaip antai EPT sprendimu dėl patento 947 galiojimo ar kitų generinių vaistų bendrovių atėjimu į Jungtinės Karalystės rinką, į kurias negali būti atsižvelgiama nagrinėjant tikslą riboti konkurenciją (taip pat žr. šio sprendimo 667 ir 668 punktus).
Toliau, kiek tai susiję su teiginiais dėl
Teva
sutarties sąlygų antikonkurencinio pobūdžio nebuvimo, primintina, jog, pirma, tai, kad taikiuose susitarimuose įtvirtintos neginčijimo ir neprekiavimo sąlygos, neužkerta kelio sutartis dėl taikių susitarimų, kuriuose nustatytos tokios sąlygos, kvalifikuoti kaip konkurencijos ribojimą dėl tikslo (žr. šio sprendimo 273 punktą). Be to, nors ieškovės tvirtino, kad
Teva
sutarčiai turėjo būti taikoma šalutinių ribojimų teorija, nes neginčijimo ir neprekiavimo sąlygos būtinos ir proporcingos taikiam nagrinėjamo ginčo išsprendimui, jau buvo nuspręsta, kad šį būtinumo ir proporcingumo ryšį gali nutraukti konstatuota paskata pritarti tokioms sąlygoms (žr. šio sprendimo 291 punktą). Taigi ši teorija
Teva
sutarčiai gali būti taikoma, tik jeigu toje sutartyje numatyto mokesčio pervedimas nebuvo paskata (žr. šio sprendimo 679–699 punktus).
Antra, reikia nuspręsti, kad ieškovių pateikti argumentai nepaneigia to, kad
Teva
sutartyje nustatyta neginčijimo sąlyga yra ribojamoji.
Remiantis šia sąlyga,
Teva
įsipareigojo neginčyti patentų 947 ir 339–341 Jungtinėje Karalystėje visą
Teva
sutarties galiojimo laikotarpį, be to, ji neprarado teisės dėl šių patentų tęsti protesto procedūros EPT (
Teva
sutarties 2.4 straipsnis).
Ginčijamame sprendime Komisija nusprendė, kad ši neginčijimo sąlyga sukėlė dviejų rūšių pagrindinių pasekmių: pirma, užkirto kelią
Teva
įrodyti, kad produktas, kuriuo ketino prekiauti, nepažeidė teisių, ir, antra, užkirto kelią objektyviam ieškovių patentų galiojimo Jungtinėje Karalystėje teisiniam nagrinėjimui (1546 konstatuojamoji dalis).
Visų pirma, pažymėtina, kad ieškovės neginčijo
Teva
sutartyje nustatytos neginčijimo sąlygos sukeliamų pirmos rūšies pasekmių, bet teigė, kad tokios pasekmės būdingos bet kurioms taikiame susitarime nustatytoms neginčijimo sąlygoms (žr. šio sprendimo 625 punktą). Tačiau šiuo klausimu primintina, jog vien tokios sąlygos įprasto buvimo taikiame susitarime nepakanka, kad būtų užkirstas kelias galimybei konstatuoti antikonkurencinį tikslą (žr. šio sprendimo 273 ir 645 punktus).
Be to, reikia nuspręsti, jog šiuo atveju nesvarbu tai, kad neginčijimo sąlyga susijusi tik su ieškiniais Jungtinėje Karalystėje ir neapima procedūrų EPT, nes
Teva
sutarties teritorinė taikymo sritis apima tik Jungtinę Karalystę, kurioje draudžiamas bet koks patento 947 ir proceso patentų galiojimo ginčijimas. Šiuo klausimu primintina, kad susitarimas gali būti kvalifikuojamas kaip ribojimas dėl tikslo, net jeigu jo teritorinė taikymo sritis apima tik vieną valstybę narę (šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 24 d. Sprendimo Erste Group Bank ir kt. / Komisija,
C‑125/07 P, C‑133/07 P ir C‑137/07 P
,
EU:C:2009:576
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Toliau, nors, kaip tvirtino ieškovės, neginčijimo sąlyga negalėjo padaryti poveikio patento 947 atšaukimo procedūrai, kurią Jungtinėje Karalystėje pradėjo
Teva
patronuojamoji bendrovė, o ta procedūra buvo sustabdyta, kol bus priimtas EPT galutinis sprendimas protesto procedūroje, nesusijusioje su
Teva
sutartimi, vis dėlto ši sąlyga užkerta kelią bent jau pareikšti kitus ieškinius dėl šio patento negaliojimo visą
Teva
sutarties galiojimo laikotarpį, ir, remiantis tos sutarties 2.4 straipsniu, šis draudimas taikomas
Teva UK Ltd
ir jos patronuojamųjų bendrovių tiek tiesioginiams ieškiniams, tiek bet kokiai pagalbai tretiesiems asmenims, siekiant ginčyti ieškovių patentų galiojimą. Todėl šiuo atveju neturi jokios reikšmės ieškovių nurodytas aktyvus
Teva
dalyvavimas EPT vykusioje protesto procedūroje, be kita ko, dėl to, kad buvo pateikti Jungtinės Karalystės teismų sprendimai dėl patento 947 galiojimo (žr. šio sprendimo 635 punktą).
Be to, negalima kaltinti Komisijos, jog ji neįrodė, kad nebuvo svaraus pagrindo ginčyti ieškovių proceso patentų galiojimą (žr. šio sprendimo 635 punktą). Iš tikrųjų tokio įrodymo nereikalaujama norint įrodyti neginčijimo sąlygos ribojamąjį pobūdį, kurį lemia panaikintos realios ir konkrečios galimybės įveikti su patentais susijusias kliūtis, o joms įrodyti nebūtinai reikia pateikti įrodymus apie galimą priimtą nagrinėti ieškinį dėl atitinkamų patentų negaliojimo (žr. šio sprendimo 368 punktą).
Galiausiai, neturi reikšmės ir ieškovių teiginys, kad neginčijimo sąlyga visiškai netrukdė tretiesiems asmenims ginčyti jų patentų (žr. šio sprendimo 635 punktą). Iš tikrųjų toks teiginys dėl
Teva
sutarties potencialaus poveikio tik šiai generinių vaistų bendrovei savaime nepaneigia
Teva
sutartyje nustatytos neginčijimo sąlygos ribojamojo poveikio (taip pat žr. šio sprendimo 556 ir 557 punktus).
Trečia, reikia nuspręsti, kad Komisija išimtinio pirkimo sąlygą teisingai pripažino ribojančia konkurenciją.
Remiantis šia sąlyga, nustatyta
Teva
sutarties 3 straipsnyje:
„3. Išimtinio pirkimo pareiga
3.1.   Šios Sutarties galiojimo laikotarpiu
Teva
įsipareigoja įsigyti visą perindoprilio kiekį, reikalingą jai pačiai ar jos patronuojamosioms bendrovėms tiekti ar pateikti Jungtinėje Karalystėje, tik iš
Servier
ir jos patronuojamųjų bendrovių.
<…>
3.3.
Teva
neturi teisės aktyviai prekiauti produktu ar skatinti jo pardavimo už Jungtinės Karalystės ribų ir neturi leisti to daryti savo patronuojamosioms bendrovėms.
3.4.
Servier
ar jos patronuojamosioms bendrovėms gavus
Teva
patvirtintus užsakymus dėl toliau nurodytų Produkto kiekių, pateiktus užsakymo dieną ar anksčiau,
Servier
ar jos patronuojamosios bendrovės įsipareigoja
Teva
pateikti šį Produkto kiekį iki nurodytų datų:
3.4.1. 150000 (šimtą penkiasdešimt tūkstančių) pakuočių po 30 2 mg tablečių iki 2006 m. rugpjūčio 1 d., o kitais mėnesiais –75000 (septyniasdešimt penkis tūkstančius) tokių pakuočių per mėnesį;
3.4.2. 240000 (du šimtus keturiasdešimt tūkstančių) pakuočių po 30 4 mg tablečių iki 2006 m. rugpjūčio 1 d., o kitais mėnesiais –120000 (šimtą dvidešimt tūkstančių) tokių pakuočių per mėnesį;
3.4.3. 80000 (aštuoniasdešimt tūkstančių) pakuočių po 30 8 mg tablečių iki 2007 m. sausio 1 d. (ar kitos šalių sutartos datos), o kitais mėnesiais –40000 (keturiasdešimt tūkstančių) tokių pakuočių per mėnesį.
<…>
3.8.   Jeigu per šios Sutarties galiojimo laikotarpį tam tikrą mėnesį:
3.8.1.
Servier
gauna
Teva
patvirtintus Produkto užsakymus tiekti Jungtinėje Karalystėje tą mėnesį, šie patvirtinti užsakymai pateikti atitinkamą užsakymo dieną ar anksčiau, o
3.8.2.
Servier
ir jos patronuojamosios bendrovės per dešimt darbo dienų nuo atitinkamos tiekimo datos bendrovei
Teva
nepristato viso jos užsakyto Produkto, kaip nustatyta 3.4 ir 3.8.1 sąlygose dėl tiekimo tą mėnesį,
3.8.3.
Servier
pagal 3.9 sąlygą turi sumokėti
Teva
fiksuotas išmokas už tą mėnesį, o
Teva
ir jos patronuojamosios bendrovės neturės jokių kitų teisių ar teisių gynimo priemonių (įskaitant teisę nutraukti sutartį) dėl
Servier
neįvykdytos pareigos
Teva
tiekti Produktą.
<…>“
Primintina ir tai, kad, remiantis
Teva
sutarties 2.3 straipsniu, ji įsipareigojo Jungtinėje Karalystėje negaminti, neužsakyti, neturėti, neimportuoti, netiekti, nesiūlyti tiekti generinio perindoprilio, pagaminto pagal jos sukurtą metodą ar metodą, kurį
Servier
laikytų pažeidžiančiu patentus 947 ir 339–341 ar pažeidžiančiu šiuos patentus iki
Teva
sutarties nutraukimo ar galiojimo pabaigos arba tų patentų galiojimo pabaigos, taip pat nedisponuoti tokiu perindopriliu.
Ginčijamo sprendimo 1552–1555 konstatuojamosiose dalyse Komisija nusprendė, kad atsižvelgiant į tai, jog
Teva
sutarties neprekiavimo sąlyga (2.3 straipsnis) ir išimtinio pirkimo sąlyga (3.1 straipsnis) darė poveikį
Teva
pajėgumui konkuruoti ar jos laisvei visiškai savarankiškai pasirinkti Jungtinės Karalystės rinkai skirto perindoprilio tiekimo šaltinius, šios sąlygos nagrinėjamos kaip vienas ir tas pats įpareigojimas nekonkuruoti. Ji patikslino, jog neturėjo reikšmės galimų alternatyvių perindoprilio šaltinių statusas atsižvelgiant į patentus (kaip pažeidžiančius teises ar jų nepažeidžiančius), nes pagal išimtinio pirkimo sąlygą
Teva
turėjo arba prekiauti tik
Servier
produktu, arba gauti pinigų sumą, kaip kompensaciją už nepatiektą produktą (fiksuotą 500000 GBP išmoką per mėnesį).
Reikia nuspręsti, kad ieškovių teiginiai dėl šio Komisijos vertinimo grindžiami klaidingu
Teva
sutarties išimtinio pirkimo sąlygos aiškinimu.
Iš tikrųjų iš
Teva
sutarties matyti, kad, be tiekimo ir išmokos netiekimo atveju mokėjimo galimybės, buvo ir kita galimybė, nes, be tiekimo pareigos, žinoma, nurodytos
Teva
sutarties 3.4 straipsnyje, buvo aiškiai numatyta galimybė netiekti, kurios nebuvo galima nei ginčyti teisme, nei dėl jos
Teva
nutraukti sutartį, jai netgi netaikytos sąlygos, kaip antai ribojimas laiko atžvilgiu, išskyrus vienintelę – išmokos sumokėjimą (
Teva
sutarties 3.8.2, 3.8.3 ir 8.3 straipsniai).
Reikia patikslinti, kad
Teva
sutarties 3.8.3 straipsnyje nustatytas draudimas ginčyti ir nutraukti sutartį netiekimo atveju (toliau – sutarties nenutraukimo sąlyga) atlieka lemiamą vaidmenį pateikiant šį išimtinio pirkimo sąlygos aiškinimą, nes jis pakeičia teismo skiriamą sankciją už sutartinių įsipareigojimų nevykdymą arba dėl sutartinių santykių pabaigos iš anskto nustatytą finansinę kompensaciją ir taip sukuria tiekimo ir kompensacijos alternatyvą. Šiuo atžvilgiu nesvarbi aplinkybė, kad ta kompensacija yra arba tiekimo pareigos nevykdymo pasekmė, arba
Servier
suteiktos galimybės netiekti
Teva
bendrovei pasekmė.
Bet kuriuo atveju iš to išplaukia, kad, kaip teisingai Komisija nusprendė ginčijamame sprendime (1559 konstatuojamoji dalis), tik
Servier
diskrecijai palikta galimybė netiekti užkerta kelią
Teva
įeiti į rinką ir neleidžia atitinkamų sąlygų prilyginti įprastoms tiekimo sutarčių sąlygoms.
Tačiau
Teva
buvo nustatyta išimtinio pirkimo pareiga, kurią ginčijamo sprendimo 1588 konstatuojamojoje dalyje Komisija teisingai kvalifikavo kaip „absoliučią“, nes
Teva
negalėjo jos nevykdyti, norėdama apsirūpinti iš kitų perindoprilio (nesvarbu, pažeidžiančio teises, ar ne) tiekėjų ir su šiuo perindopriliu įeiti į rinką, netgi ir tuo atveju, jeigu
Servier
netiektų produkto, nes sutarties nutraukimas dėl šios priežasties negalimas pagal sutarties nenutraukimo sąlygą. Kaip ginčijamo sprendimo 1557 konstatuojamojoje dalyje teisingai pažymėjo Komisija, sutarties nenutraukimo sąlyga kartu su išimtinio pirkimo sąlyga įpareigojo
Teva
įsigyti generinio perindoprilio tik iš
Servier
, todėl ji neturėjo teisės įsigyti iš kitų tiekėjų, įskaitant ir nepažeidusių
Servier
patentų.
Vadinasi, išimtinio pirkimo ir sutarties nenutraukimo sąlygos ne tik iš dalies persipina su pareiga neprekiauti, nustatyta
Teva
sutarties 2.3 straipsnyje, nes pagal jas draudžiama įsigyti ir parduoti ne tik ginčijamus patentus pažeidžiančio trečiųjų asmenų pagaminto perindoprilio, bet šią pareigą išplečia labiau, nei nustatyta pagal ginčijamus patentus, nes draudžiama įsigyti ir parduoti ginčijamų patentų nepažeidžiančio trečiųjų asmenų pagaminto perindoprilio.
Iš to išplaukia, kad
Teva
sutartyje nustatytos išimtinio pirkimo ir sutarties nenutraukimo sąlygos ypač trukdo
Teva
įsigyti produkto, todėl neleidžia jai įeiti į rinką su trečiųjų asmenų pagamintu produktu, beje, toks įėjimas su ieškovių produktu ir su trečiųjų asmenų pagamintu produktu jau draudžiamas pagal sutarties 2.3 straipsnyje nustatytą neprekiavimo sąlygą, o jos konkurenciją ribojančio pobūdžio ieškovės neginčijo.
Be to, reikia nuspręsti, kad išimtinio pirkimo sąlygos ir neprekiavimo sąlygos taikymas tik perindoprilio erbuminui nepaneigia jų ribojamojo pobūdžio (žr. šio sprendimo 626 punktą).
Iš tikrųjų ieškovės akcentavo, kad šios sąlygos taikomos tik perindoprilio erbuminui, ir neginčijo, kad produktas, kuriuo
Teva
ketino prekiauti
Teva
sutarties sudarymo metu, buvo perindoprilio erbuminas. Taigi neprekiavimo ir išimtinio pirkimo sąlygos neleido
Teva
įeiti į rinką su perindoprilio erbuminu, kuriuo ji ketino prekiauti
Teva
sutarties galiojimo laikotarpiu. Todėl, nors
Teva
galėjo įeiti į rinką su perindopriliu, pagamintu naudojant kitą druską nei erbuminas, kol galiojo
Teva
sutartis, ši sutartis trukdė
Teva
konkuruoti su ieškovėmis dėl perindoprilio erbumino ir ribojo konkurenciją šiuo atžvilgiu. Maža to, pažymėtina, kad ieškovių pateikti įrodymai, kuriais jos siekė patvirtinti
Teva
įėjimą į Jungtinės Karalystės rinką su kita druska nei erbuminas, susiję su laikotarpio, kai buvo baigusi galioti
Teva
sutartis, duomenimis.
Beje, šiuo atveju neturi reikšmės ir ieškovių teiginiai dėl potencialaus dvejopo išimtinio pirkimo sąlygos poveikio (žr. šio sprendimo 636 punktą). Iš tikrųjų primintina, kad į tokį potencialų poveikį, šiuo atveju grindžiamą aplinkybėmis, kurių nebuvo galima numatyti
Teva
sutarties sudarymo metu, negali būti atsižvelgta nagrinėjant tikslą riboti konkurenciją (žr. šio sprendimo 644 punktą). Reikia pridurti, kad bet kuriuo atveju, priešingai, nei tvirtino ieškovės, negalima nuspręsti, kad nurodytas potencialus
Teva
sutarties poveikis neribojo konkurencijos ar net buvo jai palankus.
Jeigu EPT būtų pripažinusi patentą 947 negaliojančiu, pagal
Teva
sutartį ji nebūtų galėjusi įeiti į rinką su savo produktu ar
Krka
produktu dėl neprekiavimo sąlygos, kuri ir toliau būtų galiojusi, kaip tai patvirtina
Teva
sutarties 2.3 straipsnyje nurodyta patentų „galiojimo pabaiga“, priešingai nei „atšaukimas“, nurodytas
Teva
sutarties priedo II straipsnyje, o šis pripažinimas negaliojančiu būtų suteikęs galimybę įeiti į potencialiai šį patentą pažeidžiančių generinių vaistų rinką. Be to, net jeigu tuo atveju ieškovės
Teva
būtų tiekusios generinį perindoprilį, kaip jos tai tvirtino (žr. šio sprendimo 616 punktą),
Teva
įėjimas į rinką su ieškovių generiniu produktu ieškovėms nebūtų sudaręs konkurencijos,
Teva
nebūtų buvusi vienintelė ir pirmoji įėjusi į rinką, turint omenyje minėtą kitų generinių vaistų bendrovių įėjimą. Be to, jeigu EPT būtų patvirtinusi patento 947 galiojimą,
Tevai
būtų užkirstas kelias įsigyti generinio perindoprilio, įskaitant tą, kuris nepažeidžia pateno, iš kitų nei ieškovės įmonių, o ieškovių tiekimas, kuris šiuo atveju būtų dar labiau hipotetinis, kaip pripažįsta jos pačios (žr. šio sprendimo 636 punktą), taip pat nebūtų leidęs įeiti į rinką, kad galėtų konkuruoti su ieškovėmis. Šiuo klausimu pažymėtina, jog aplinkybės, kad Komisija nustatė pažeidimo pabaigą
Teva
įėjimo į Jungtinės Karalystės rinką su ieškovių produktu dieną, negalima aiškinti kaip patvirtinančios, kad Komisija pripažino faktą, kad
Teva
įėjo į rinką 2007 m. liepos mėn., galėdama konkuruoti su ieškovėmis. Iš tikrųjų ginčijamo sprendimo 2125 ir 3133 konstatuojamosiose dalyse pati Komisija nurodė, kad 2007 m. liepos 6 d. nustatyta pažeidimo darymo pabaigos data paaiškinama atsargumu ir noru nustatyti sutarties šalims palankesnę datą.
Dėl tų pačių priežasčių šiuo atveju neturi reikšmės ir ieškovių teiginiai dėl jų ketinimo tiekti
Teva
, jeigu EPT pripažintų patentą 947 negaliojančiu, ir dėl paankstinto, gal net kaip pirmosios generinių vaistų bendrovės,
Teva
įėjimo į Jungtinės Karalystės rinką tikslo.
Galiausiai, negalima kaltinti Komisijos (žr. šio sprendimo 624 punktą) tuo, kad ji, vien siekdama patvirtinti savo analizę, rėmėsi
Teva
sutarties išaiškinimu, kurį pateikė
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court)
(Aukštasis Teisingumo Teismas (Anglija ir Velsas) Kanclerio skyrius, Jungtinė Karalystė (patentų kolegija), Jungtinė Karalystė) 2008 m. spalio 9 d. sprendime (ginčijamo sprendimo 1572 ir 1573 konstatuojamosios dalys).
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, jog Komisija teisingai vertino
Teva
sutarties išimtinio pirkimo ir sutarties nenutraukimo sąlygas, nuspręsdama, kad šios dvi sąlygos kartu su
Teva
sutarties 2.3 straipsnyje nustatyta neprekiavimo sąlyga turėjo būti nagrinėjamos bendrai kaip „pareiga nekonkuruoti“ (ginčijamo sprendimo 1552 konstatuojamoji dalis), todėl kaip apskritai
Teva
nustatyta pareiga neprekiauti.
Vadinasi, priešingai, nei iš esmės teigė ieškovės, šios sąlygos neatitinka nei tiekimo sutartyse, nei išimtinio pirkimo sutartyse įprastai nustatomų sąlygų (taip pat žr. šio sprendimo 661 ir 662 punktus), todėl neturi būti nagrinėjamos taip pat kaip taikaus susitarimo papildomame susitarime nustatytos sąlygos, nes tokie susitarimai yra įprasti komerciniai susitarimai (žr. šio sprendimo 798–808 punktus).
Taip pat reikia atmesti ieškovių argumentus, grindžiamus įprastomis tiekimo sutartimis ar išimtinio pirkimo sutartimis.
Visų pirma, ieškovių nurodyta aplinkybė, kad tokios sutartys yra įprasta praktika farmacijos sektoriuje, šiuo atveju neturi reikšmės, nes
Teva
sutarties išimtinio pirkimo sąlyga neatitinka ieškovių nurodytų įprastai taikomų sąlygų. Reikia pridurti, kad bet kuriuo atveju privačių įmonių praktika, net jeigu ji toleruojama ir jai pritaria valstybės narės viešoji valdžia, neprivaloma taikant Sutartyje nustatytas konkurencijos taisykles (1984 m. sausio 17 d. Sprendimo VBVB ir VBBB / Komisija,
43/82 ir 63/82
,
EU:C:1984:9
,
punktas).
Neturi reikšmės ir Reglamentas Nr. 2790/1999, juo labiau kad, remiantis to reglamento 2 straipsnio 4 dalimi, jis netaikomas tokiam kaip šiuo atveju nagrinėjamam konkuruojančių įmonių sudarytam išimtinio tiekimo susitarimui, pagal kurį abi įmonės siekia savo vardu prekiauti perindopriliu. Iš tikrųjų jau nuspręsta, kad
Teva
buvo potenciali ieškovių konkurentė (žr. šio sprendimo 614 punktą), ir šio statuso nepaneigia tai, kad sudaryta sutartis, kurią įprastai sudaro įmonės, veikiančios skirtinguose gamybos ar platinimo grandinės lygiuose.
Dėl Komisijos atlikto vertinimo dėl
Servier-Generics
sutarties, sudarytos mažiau nei po metų nuo
Teva
sutarties sudarymo, pažymėtina, jog ginčijamo sprendimo 745 konstatuojamojoje dalyje Komisija nusprendė, o ieškovės tam neprieštaravo, kad pagal
Servier-Generics
sutartyje esančią išimtinio pirkimo sąlygą nebuvo numatyta jokio mokesčio ar išmokos, jeigu ieškovės netieks produkto. Be to, iš bylos medžiagos matyti, kad ši sąlyga nebuvo taikoma kartu su sutarties nenutraukimo sąlyga ir neprekiavimo sąlyga, nes
Generics
nebuvo sukūrusi perindoprilio, su kuriuo galėtų konkuruoti, todėl tos sutarties vertinimai negali būti taikomi
Teva
sutarčiai.
Galiausiai, kadangi Komisija aiškiai akcentavo šiuo atveju specifinius ir probleminius
Teva
sutarties išimtinio pirkimo sąlygos aspektus (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 1553–1574 konstatuojamąsias dalis), iš ginčijamo sprendimo negalima daryti išvados, kad Komisija iš esmės uždraudė vienu metu sudaryti išimtinio pirkimo sutartį ir sutartį dėl taikaus susitarimo.
Iš viso to, kas išdėstyta, išplaukia, kad Komisija teisingai nusprendė, kad
Teva
sutartis ribojo
Teva
pastangas konkuruoti su ieškovėmis.
ii)

Dėl skatinančios naudos nebuvimo
Ginčijamame sprendime Komisija nusprendė, kad pirminė 5 mln. GBP suma (toliau – pirminė suma) ir fiksuota 500000 GBP išmoka per mėnesį, t. y. 5,5 mln. GBP suma už vienuolika mėnesių trukusį
Servier
produkto netiekimą (toliau – galutinė fiksuota išmoka), buvo didelė pinigų suma, sudariusi 10,5 mln. GPB, ir buvo didelė paskata bendrovei
Teva
nekonkuruoti su ieškovėmis (1622 konstatuojamoji dalis).
Siekiant nustatyti, ar kompensacinis mokėjimas, t. y. patentuotų vaistų bendrovės pervestas mokestis generinių vaistų bendrovei, yra paskata pritarti neginčijimo ir neprekiavimo sąlygoms, reikia išnagrinėti, atsižvelgiant į mokesčio pobūdį ir pagrindimą, ar jis padengia taikaus ginčo sprendimo sąnaudas. Ginčijamame sprendime Komisija teisingai išnagrinėjo, ar pervestas mokestis atitiko specifines generinių vaistų bendrovės patirtas taikaus susitarimo sudarymo sąnaudas (ginčijamo sprendimo 1592–1599 konstatuojamosios dalys).
Jeigu sutartyje dėl taikaus susitarimo, kurioje nustatytos konkurenciją ribojančios sąlygos, numatytu kompensaciniu mokėjimu siekta kompensuoti generinių vaistų bendrovės turėtas taikaus susitarimo sąnaudas, iš esmės šis mokėjimas neturėtų būti laikomas paskata. Tačiau tokiu atveju negalima atmesti paskatos ir konkurencijos ribojimo dėl tikslo egzistavimo. Vis dėlto Komisija turi įrodyti, kad šio taikaus susitarimo sudarymo sąnaudos, net jeigu jos nustatytos ir šio susitarimo šalys pateikia konkrečius skaičius, yra pernelyg didelės (žr. šio sprendimo 278 punktą).
Taikaus susitarimo dėl ginčo sąnaudos apima, be kita ko, generinių vaistų bendrovės dėl patentuotų vaistų bendrovei pareikšto ieškinio patirtas išlaidas. Iš tikrųjų šių išlaidų padengimas tiesiogiai susijęs su tokiu taikiu susitarimu. Todėl, kai generinių vaistų bendrovės išlaidų ieškiniams dydį nurodo taikaus susitarimo šalys, Komisija gali konstatuoti, kad kompensuotos išlaidos yra paskata, tik įrodydama neproporcingumą (žr. šio sprendimo 279 punktą).
Tačiau tam tikros generinių vaistų bendrovės išlaidos
a priori
pernelyg nutolusios nuo ginčo ir jo sprendimo, kad galėtų būti laikomis susijusiomis su taikiu ginčo sprendimu patentų srityje. Pavyzdžiui, tai yra pažeidžiančių patentą produktų gamybos sąnaudos, atitinkančios tų sandėliuojamų produktų vertę, taip pat tyrimų ir tobulinimo išlaidos, kad būtų sukurti tie produktai. Tas pats pasakytina ir apie generinių vaistų bendrovių tretiesiems asmenims mokėtinas sumas pagal su ginču nesusijusius sutartinius įsipareigojimus (pavyzdžiui, pagal tiekimo sutartis). Jeigu susitarimo šalys nori, kad šių išlaidų sumokėjimas nebūtų kvalifikuotas kaip paskata ar kaip konkurencijos ribojimo dėl tikslo įrodymas, jos turi įrodyti, kad tos išlaidos susijusios su ginču ar jo sprendimu, paskui pagrįsti tą sumą. Šiuo tikslu jos taip pat gali remtis tuo, kad kompensuojama šių išlaidų,
a priori
nesusijusių su taikiu ginčo sprendimu, suma nereikšminga, todėl nepakankama, kad ji būtų reikšminga paskata pritarti sutartyje dėl taikaus susitarimo įtvirtintoms konkurenciją ribojančioms sąlygoms (žr. šio sprendimo 280 punktą).
–
Dėl galutinės fiksuotos išmokos
Priešingai, nei teigė ieškovės, Komisija teisingai nusprendė, kad galutinė fiksuota išmoka buvo sumokėta bendrovei
Teva
už jos įsipareigojimą nekonkuruoti su
Servier
(ginčijamo sprendimo 1588 konstatuojamoji dalis), todėl tai buvo paskata pritarti neprekiavimo pareigai. Iš tikrųjų Komisija teisingai nusprendė, kad
Teva
sutartyje nustatytos išimtinio pirkimo ir sutarties nenutraukimo sąlygos prilygo nustatytai pareigai neprekiauti, dėl kurios
Teva
buvo išstumta iš rinkos (žr. šio sprendimo 671 punktą), o
Teva
sutarties 1.8 ir 3.8.3 straipsniai, kuriuose numatytas fiksuotos 500000 GBP išmokos per mėnesį mokėjimas, jeigu gaminys netiekiamas, taigi sukonkretintas šis išstūmimas iš rinkos, yra fiksuota išmoka, kuri aiškiai mokama už
Teva
nėjimą į rinką.
Šiuo atžvilgiu neturi reikšmės ieškovių argumentas, kad fiksuota išmoka yra įprasta Anglijos teisėje taikoma sutartinė priemonė ir ji atspindi tai, ką būtų skyręs teismas už tiekimo pareigos nevykdymą. Iš tikrųjų šiame ginče išvada dėl paskatos buvimo išplaukia iš to, kad mokestis sumokėtas ne kaip taikaus susitarimo sąnaudų kompensacija ar vykdant įprastą tiekimo sutartį, o už nėjimą į rinką, kaip numatyta nurodytose sąlygose, neatsižvelgiant į šiai kompensacijai suteikti naudotą teisinę priemonę ir į tai, kad ši kompensacija prilygsta žalos atlyginimui, kurią būtų skyręs teismas (žr. šio sprendimo 680 ir 681 punktus).
Galutinės fiksuotos išmokos skatinamojo pobūdžio nepaneigia ir ieškovių siūlytas palyginimas su Komisijos vertinimu, atliktu dėl
Lundbeck-Neolab
sutarčių (žr. šio sprendimo394–398 punktus).
–
Dėl pirminės sumos
Dėl
Teva
sutarties 10.1 straipsnyje nustatytos pirminės sumos reikia nuspręsti, kad ieškovių pateikti argumentai nepaneigia Komisijos išvados dėl paskatos buvimo.
Šiuo klausimu primintina, kad
Teva
sutarties 10.1 straipsnyje nustatyta:
„
Servier
, gavusi tinkamą
Teva
sąskaitą faktūrą, turi sumokėti ar pavesti savo patronuojamosioms bendrovėms sumokėti bendrovei
Teva
5000000 [GBP] per dešimt darbo dienų nuo
Teva
sąskaitos faktūros gavimo. Ši sąskaita faktūra gali būti pateikta pasirašant šią [sutartį] ir turės būti nedelsiant apmokėta su sąlyga, kad
Servier
turės dešimt darbo dienų mokėjimui įvykdyti. Šis mokėjimas bus įnašas padengti išlaidoms, kurių
Teva
patyrė dėl pasirengimo sudaryti šią [sutartį], įskaitant ir neribojant išlaidas, susijusias su esamų jos tiekimo sutarčių nutraukimu Jungtinėje Karalystėje.“
Pirmiausia ginčijamame sprendime Komisija konstatavo, kad
Teva
ex post
nepateikė jokių konkrečių duomenų apie skirtingas sąnaudas, kurias kompensavo pirminė suma, išskyrus bylinėjimosi išlaidas, sudariusias ne mažiau kaip 100000 EUR už
Ivax
pareikštą ieškinį
Servier
Jungtinėje Karalystėje (1594 ir 1597 konstatuojamosios dalys). Vis dėlto ji įvertino kitas išlaidas, kurios, kaip ji mano, galėjo būti susijusios su
Teva
sutarties 10.1 straipsniu, prie kurių ji priskyrė perindoprilio atsargų, kurias
Teva
turėjo sunaikinti, vertę ir perindoprilio kūrimo sąnaudas, ir padarė išvadą, kad jos iš viso sudarė mažiau nei 40 % pirminės sumos (ginčijamo sprendimo 1596–1599 konstatuojamosios dalys).
Matyti, kad Komisija nusprendė, kad, net jeigu tam tikras su
Teva
sutarties 10.1 straipsniu susijusias išlaidas buvo galima laikyti patirtomis dėl ieškovių ir
Teva
ginčo taikaus sprendimo,
Teva
nenurodė tų išlaidų dydžio, juo labiau nepagrindė sumos, išskyrus bylinėjimosi išlaidas, kurių sumos buvo nurodytos, bet tik apytikslės ir neįrodant jų dydžio. Iš tikrųjų ginčijamame sprendime Komisija pažymėjo vien faktą, kad
Teva
tik „nurodė“ (797 konstatuojamoji dalis) ar „pranešė apie“ (1597 konstatuojamoji dalis) sumą, sudariusią „mažiau nei 100000 EUR“, t. y. bylinėjimosi išlaidas, ir, atsakydama į klausimą, pateiktą per teismo posėdį, patvirtino, kad
Teva
dėl jų dydžio nepateikė jokių patvirtinamųjų dokumentų.
Taigi ieškovės nepateikė jokio argumento ir juo labiau jokių duomenų, kaip antai
Teva
sutarties 10.1 straipsnyje nurodytų „tinkamų sąskaitų faktūrų“, paneigiančių šią Komisijos analizę.
Ieškovės tik, pirma, nurodė „atsargų sunaikinimą“ ir jų vertę. Tačiau kompensacija už sunaikintas atsargas
a priori
negali būti laikoma taikaus susitarimo sudarymo išlaidomis (žr. šio sprendimo 280 ir 683 punktus).
Bet kuriuo atveju ieškovės neįrodė tų atsargų vertės. Pirma, jų eurais nurodyta suma neatitinka sumos svarais sterlingų, nurodytos ginčijamame sprendime (1596 konstatuojamoji dalis), atsižvelgiant į Komisijos taikytą keitimo kursą (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 4109 išnašą). Antra, ieškovės savo teiginiui pagrįsti nepateikė jokių kitų įrodymų, išskyrus savo ir
Teva
parodymus, pateiktus atsakyme į pranešimą apie kaltinimus, ir
Teva
dokumentą, kuriame šių skaičių nėra. Taigi, net jeigu šiuo atveju reikėtų nuspręsti, kad mokestis už
Teva
sunaikintinų produktų atsargų vertę susijęs su
Teva
sutartimi, nes toje sutartyje numatytas šis sunaikinimas (2.2 straipsnis), šis mokestis turi būti pripažintas skatinamuoju mokesčiu, nes jo suma nepagrįsta patvirtinamaisiais dokumentais (žr. šio sprendimo 683 punktą).
Antra, ieškovės nurodė 1 mln. GBP, kurį
Teva
ketino sumokėti vienam iš komercinių partnerių dėl nutrauktos atitinkamos komercinės partnerystės. Be to, kad generinių vaistų bendrovių tretiesiems asmenims mokėtinos sumos už galiojančių sutarčių nutraukimą
a priori
nėra taikaus susitarimo sudarymo išlaidos (žr. šio sprendimo 683 punktą), pažymėtina, kad nurodytos sumos tikrai nėra ieškinio priede pateiktoje atitinkamoje sutartyje.
Trečia, nors ieškovės teigė, kad pirminę sumą sudarė nuostoliai, kuriuos jos būtų turėjusios atlyginti
Teva
, jeigu jai būtų klaidingai nustatytas įpareigojimas, ir kurių mokėjimo jos būtų išvengusios dėl
Teva
sutarties, pažymėtina, jog šiuo teiginiu ieškovės iš esmės stengiasi įrodyti, kad pirminė suma buvo pateisinama, šią sumą lygindamos su kitokio pobūdžio išlaidomis, kurios nenumatytos
Teva
sutarties 10.1 straipsnyje. Iš tikrųjų šioje nuostatoje, kuri suformuluota kaip neribojanti, nurodytos tik „
Teva
sąnaudos“, bet ji neapima ieškovių turėtų sąnaudų ar sąnaudų, kurių jos išvengė. Šiame teiginyje ieškovės painioja ir pirminės sumos pateisinimą atsižvelgiant į taikų susitarimą, kuris šiuo atveju nagrinėjamas vienintelis, ir šios sumos proporcingumą, o vertinimui prireikus gali būti svarbus siūlytas palyginimas. Taigi primintina, kad kalbama apie du skirtingus vertinimus, kuriuos Komisija turi atlikti vieną po kito. Komisija, vertindama taikaus susitarimo dėl ginčo patentų srityje, pagal kurį pervestas mokestis, ribojamąjį pobūdį, turi, pirma, išnagrinėti, ar išlaidos, kurias padengė pervestas mokestis, pateisinamos atsižvelgiant į taikų susitarimą ir būtent ar pervestas mokestis atitinka nustatytą išlaidų, kurios dėl savo pobūdžio gali būti laikomos susijusiomis su taikiu susitarimu, sumą, paskui, jei mano, kad šios išlaidos pateisinamos, antra, patikrinti, ar jos nėra neproporcingos atsižvelgiant būtent į atitinkamų išlaidų rūšį (žr. šio sprendimo 681 ir 682 punktus).
Toliau, reikia nuspręsti, kad, net jeigu nurodytas palyginimas gali būti reikšmingas tikrinant, ar pradinė suma buvo pagrįsta atsižvelgiant į taikų susitarimą, ieškovės nepateikė jokio tariamai išvengtų sąnaudų įvertinimo. Iš tikrųjų jos tik nurodė pagrindinius nuostolius, jeigu pralaimėtų bylą dėl esmės po joms nustatyto įpareigojimo.
Galiausiai, ketvirta, kadangi ieškovės teigė, jog pradine suma siekta „apsaugoti“ išimtinio pirkimo sąlygą (žr. šio sprendimo 628 punktą), darytina išvada, kad jos manė, jog ši suma buvo kompensacija už tą sąlygą, todėl iš esmės pripažino, kad ji buvo paskata, nes ši sąlyga buvo aiškinama kaip
Teva
nustatyta pareiga neprekiauti (žr. šio sprendimo 684 ir 685 punktus).
Vadinasi, ginčijamame sprendime (1608 ir 1622 konstatuojamosios dalys) Komisija pagrįstai nustatė, kad
Teva
sutartyje buvo paskata bendrovei
Teva
pritarti neprekiavimo ir neginčijimo sąlygoms, nustatytoms toje sutartyje, ir neturėjo papildomai tikrinti, kaip teigė ieškovės (žr. šio sprendimo 628 punktą), ar šios sąlygos būtų mažiau ribojusios, jeigu nebūtų šio skatinamojo mokesčio. Iš tikrųjų tam, kad būtų konstatuota paskata pritarti neprekiavimo ir neginčijimo sąlygoms, reikia tik tokių sąlygų buvimo, neatsižvelgiant į tai, ar jos daugiau ar mažiau riboja, ir sąnaudų, kurias padengė atitinkamas pervestas mokestis, analizės (žr. šio sprendimo 680 ir 681 punktus).
Tokios paskatos buvimo nepaneigia ieškovių teiginys, kad Komisija klaidingai kartu nagrinėjo pradinę sumą ir galutinę fiksuotą išmoką ir padarė išvadą, kad buvo „pervesta 10,5 mln. GBP grynosios vertės suma“. Žinoma, kaip teisingai pažymėjo ieškovės, priešingai nei
Teva
sutarties 10.1 straipsnyje nustatyta pirminė suma, įgyvendinant
Teva
sutartį galutinė fiksuota išmoka sumokėta būtent už tai, kad ieškovės bendrovei
Teva
netiekė produkto, o ne, kiek tai susiję su 5,5 mln. GBP dalimi, pagal atitinkamą sutarties sąlygą, kurioje numatyta tik mėnesinė 500000 GBP išmoka. Vis dėlto, nors galima daryti išvadą, kad 10,5 mln. GBP yra faktiškai
Teva
pervestas mokestis, o ne mokestis, pervedamas tik pagal
Teva
sutarties sąlygas, visa šio faktinio mokesčio suma yra paskata dėl tų pačių priežasčių, dėl kurių nuspręsta, kad pirminė suma ir mėnesinė 500000 GBP išmoka yra paskata.
Todėl atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta (konkrečiai žr. šio sprendimo 265–271 punktus), Komisija, konstatavusi šios paskatos, kurią abi sudarančios dalys numatytos
Teva
sutartyje, buvimą, teisingai nusprendė, kad šios sutarties tikslas nuo pat pradžių buvo konkurencijos ribojimas.
Šios išvados nepaneigia tariamas
Teva
sutarties tikslo ir tos sutarties šalių ketinimų iškraipymas.
Iš tikrųjų ieškovių teiginys, kad
Teva
sutarties šalys neturėjo antikonkurencinių ketinimų ir siekė teisėtų tikslų, be kita ko, paankstinto, gal net kaip pirmosios generinių vaistų bendrovės,
Teva
atėjimo į Jungtinės Karalystės rinką, nepaneigia nei skatinančios naudos buvimo, nei
Teva
sutarties neprekiavimo ir neginčijimo sąlygų konkurenciją ribojančio pobūdžio (taip pat žr. šio sprendimo 669 punktą). Todėl, net jeigu atitinkami argumentai būtų grindžiami įrodytomis faktinėmis aplinkybėmis, bet kuriuo atveju jie nepaneigia Komisijos nustatyto
Teva
sutarties kvalifikavimo kaip ribojimo dėl tikslo.
Be to, pažymėtina, kad šalių ketinimas nėra būtinas elementas tam tikros rūšies įmonių veiksmų derinimo ribojamajam pobūdžiui nustatyti (žr. šio sprendimo 222 punktą).
Maža to, kadangi buvo nustatytos neprekiavimo ir neginčijimo sąlygos, kurių ribojamasis pobūdis nebuvo tinkamai ginčytas, Komisija, konstatavusi paskatos buvimą,
Teva
sutartį pagrįstai laikė išstūmimo iš rinkos sutartimi, kuria dėl šios priežasties siekiama antikonkurencinio tikslo. Remiantis suformuota jurisprudencija, vien aplinkybė, kad susitarimu siekiama ir teisėtų tikslų, neužkerta kelio konkurencijos ribojimo dėl tikslo kvalifikavimui (žr. šio sprendimo 222 punktą).
iii)

Dėl subsidiariai pateikto kaltinimo, susijusio su pažeidimo trukme
Ieškovės kaltina Komisiją, kad ji joms kaip už
Teva
sutartį inkriminuoto pažeidimo pradžios datą nustatė šios sutarties sudarymo dieną (2006 m. birželio 13 d.), o ne tą dieną, kurią
Teva
gavo LPR Jungtinėje Karalystėje (2006 m. gruodžio 12 d.) (žr. šio sprendimo 641 punktą).
Šiuo klausimu primintina, kad, pirma, nagrinėjant konkurencijos sąlygas ir jos ribojimą remiamasi ne tik esama konkurencija tarp nagrinėjamoje rinkoje jau veikiančių įmonių, bet ir potencialia konkurencija tarp šių jau veikiančių ir kitų, rinkoje dar neveikiančių, įmonių (žr. 2012 m. birželio 29 d. Sprendimo E.ON Ruhrgas ir E.ON / Komisija,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją), antra, Komisija teisingai nusprendė, kad
Teva
buvo potenciali ieškovių konkurentė
Teva
sutarties sudarymo metu (žr. šio sprendimo 614 punktą), nors tuo metu ji neturėjo LPR (žr. šio sprendimo 478 ir 599 punktus). Vadinasi, Komisija nepadarė klaidos, nes nusprendė, kad konkurencija buvo ribojama nuo pat
Teva
sutarties sudarymo, t. y. 2006 m. birželio 13 d., ir kad ši data yra už šią sutartį ieškovėms inkriminuoto pažeidimo pradžios data.
Todėl reikia atmesti kaltinimą dėl Komisijos atlikto už
Teva
sutartį inkriminuoto pažeidimo trukmės vertinimo ir pagrindą, susijusį su teisės ir vertinimo klaidomis dėl
Teva
sutarties kvalifikavimo kaip ribojimo dėl tikslo.
c)

Dėl teisės ir vertinimo klaidų, susijusių su „Teva“ sutarties kvalifikavimu kaip konkurencijos ribojimo dėl poveikio
Ieškovės teigė, kad Komisija padarė skirtingų teisės ir vertinimo klaidų, susijusių su
Teva
sutarties kvalifikavimu kaip konkurencijos ribojimo dėl poveikio.
Šį pagrindą reikia atmesti kaip netinkamą,
mutatis mutandis
pritaikius šio sprendimo 566–570 punktuose pateiktus argumentus.
8.

Dėl sutarties su „Lupin“
a)

Dėl „Lupin“, kaip potencialios konkurentės, statuso
(Praleista)
b)

Dėl teisės ir vertinimo klaidų, susijusių su sutarties, sudarytos su „Lupin“, kvalifikavimu kaip konkurencijos ribojimo dėl tikslo
1)

Šalių argumentai
(Praleista)
2)

Bendrojo Teismo vertinimas
Kiek tai susiję su pagrindu būtent dėl pažeidimo konstatavimo, pirma, reikės išnagrinėti ieškovių argumentus, kuriais siekiama ginčyti dvi sąlygas, leidžiančias konstatuoti ribojimą dėl tikslo, t. y. generinių vaistų bendrovę skatinančią naudą ir su ja susijusį šios bendrovės pastangų konkuruoti su patentuotų vaistų bendrove ribojimą. Toliau reikės išnagrinėti, ar Komisija galėjo pagrįstai padaryti išvadą dėl pažeidimo buvimo. Galiausiai reikės įsitikinti, kad Komisija nepadarė klaidos dėl šio pažeidimo materialinio atribojimo.
Ieškovių subsidiariai pateiktas pagrindas dėl pažeidimo trukmės bus nagrinėjamas paskiausiai.
i)

Dėl skatinančios naudos nebuvimo
Remiantis Reglamento Nr. 1/2003 2 straipsniu ir suformuota jurisprudencija, kilus ginčui dėl pažeidimo konkurencijos teisės srityje egzistavimo, Komisija turi įrodyti savo konstatuotus pažeidimus ir pateikti įrodymų, kurie teisiškai patvirtintų pažeidimą sudarančių aplinkybių buvimą (1998 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Baustahlgewebe / Komisija,
C‑185/95 P
,
EU:C:1998:608
,
punktas ir 1999 m. liepos 8 d. Sprendimo Komisija / Anic Partecipazioni,
C‑49/92 P
,
EU:C:1999:356
,
punktas; taip pat žr. 2013 m. balandžio 12 d. Sprendimo CISAC / Komisija,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Tokiomis aplinkybėmis teismui kylančios abejonės turi būti aiškinamos įmonės, kuriai skirtas sprendimas dėl pažeidimo, naudai. Todėl teismas negali nuspręsti, kad Komisija pateikė pakankamai teisinių pažeidimo įrodymų, jei šiuo klausimu vis dar turi abejonių, ypač kai nagrinėjamas ieškinys dėl sprendimo, kuriuo skirta bauda, panaikinimo (žr. 2013 m. balandžio 12 d. Sprendimo CISAC / Komisija,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Reikia atsižvelgti į nekaltumo prezumpciją, įtvirtintą, be kita ko, Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 48 straipsnyje. Atsižvelgiant į atitinkamų pažeidimų pobūdį ir sankcijų, kurios gali būti skirtos, pobūdį ir griežtumą, nekaltumo prezumpcijos principas, be kita ko, taikomas vykstant procedūroms dėl įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių pažeidimų, už kuriuos gali būti skiriamos paprastos arba periodinės baudos (žr. 2013 m. balandžio 12 d. Sprendimo CISAC / Komisija,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Be to, reikia atsižvelgti į didelę žalą reputacijai, kuri fiziniam ar juridiniam asmeniui padaroma konstatavimu, kad jis dalyvavo darant konkurencijos taisyklių pažeidimą (žr. 2013 m. balandžio 12 d. Sprendimo CISAC / Komisija,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Taigi būtina, kad Komisija pateiktų tikslių ir neprieštaringų įrodymų, jog pažeidimas buvo padarytas, ir pagrįstų tvirtą įsitikinimą, jog nurodyti pažeidimai yra konkurencijos ribojimas, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį (žr. 2013 m. balandžio 12 d. Sprendimo CISAC / Komisija,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Vis dėlto reikia pabrėžti, kad nebūtinai kiekvienas Komisijos pateiktas įrodymas turi atitikti šiuos kriterijus, kiek tai susiję su kiekviena pažeidimo dalimi. Šį reikalavimą gali atitikti institucijos nurodomų duomenų bendrai vertinama visuma (žr. 2013 m. balandžio 12 d. Sprendimo CISAC / Komisija,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Išvada apie antikonkurencinį elgesį ar susitarimą kartais netgi turi būti daroma remiantis tam tikru skaičiumi sutapimų ir požymių, kurie, įvertinti kartu ir nesant kitokio logiško paaiškinimo, gali būti konkurencijos taisyklių pažeidimo įrodymas (2004 m. sausio 7 d. Sprendimo Aalborg Portland ir kt. / Komisija,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
,
punktas).
Pavyzdžiui, nors elgesio lygiagretumas savaime negali būti identifikuojamas kaip suderinti veiksmai, jis vis dėlto gali būti rimtas tokių veiksmų požymis, jeigu aptariamas elgesys nulemia tokias konkurencijos sąlygas, kurios neatitinka įprastų konkurencijos sąlygų (1972 m. liepos 14 d. Sprendimo Farbenfabriken Bayer / Komisija,
51/69
,
EU:C:1972:72
,
punktas).
Papildomos sutarties, kaip ją vadina Komisija ginčijamo sprendimo 1190 konstatuojamojoje dalyje, sudarymas taip pat gali būti, kiek tai susiję su taikiu ginčo patentų srityje sprendimu, rimtas požymis, kad egzistuoja paskata, o dėl tos priežasties – konkurencijos ribojimas dėl tikslo (žr. šio sprendimo 265–273 punktus).
Reikia patikslinti, kad papildoma sutartis yra įprasta komercinė sutartis, „susieta“ su sutartimi dėl taikaus ginčo sprendimo, kurioje įtvirtintos sąlygos, savaime turinčios ribojimo požymių (žr. šio sprendimo 257 punktą). Tokia sąsaja egzistuoja būtent tada, kai abi sutartys sudaromos tą pačią dieną, kai jos teisiškai susijusios, vienos iš sutarčių privalomumas priklauso nuo kitos sutarties sudarymo arba kai, atsižvelgiant į aplinkybes, kuriomis jos sudarytos, Komisija gali įrodyti, kad jos neatsiejamos. Galima pridurti, kad kuo arčiau laiko atžvilgiu sudarytos dvi sutartys, tuo Komisijai lengviau įrodyti jų neatsiejamumą.
Pažymėtina ir tai, jog aplinkybė, kad sutartis dėl taikaus susitarimo ir papildoma sutartis sudarytos tą pačią dieną arba kad yra sutartinis ryšys tarp jų, atskleidžia faktą, kad šios sutartys susilieja į ta pačią sutartinę visumą. Iš tiesų, jei šios sutartys nebūtų sudarytos tą pačią dieną (ir jei nebūtų sutartinio ryšio tarp jų), viena iš derybų šalių kitai šaliai suteiktų viską, ko ši pageidauja, be jokios garantijos, kad ją galiausiai pasieks laukiamas atlygis. Šis dviejų sutarčių ryšys laiko atžvilgiu arba teisinis ryšys taip pat yra požymis, kad dėl jų buvo derėtasi bendrai.
Vis dėlto papildoma sutartis yra įprasta komercinė sutartis, kuri galėtų egzistuoti savarankiškai, neginčijant taikaus ginčo sprendimo. Priešingai, sutarties dėl taikaus susitarimo sudarymas nereiškia, kad tuo pat metu turi būti sudaryta komercinė sutartis. Todėl abiejų sutarčių susieti nereikia. Be to, ji negali būti pateisinama taikiu ginčo sprendimu, nes papildoma sutartimi siekiama ne pasiekti tokį sprendimą, o sudaryti komercinį sandorį.
Beje, papildoma sutartis reiškia, kad viena šalis kitai šaliai turi perleisti finansinį ar nefinansinį turtą. Pagal ją, be kita ko, patento savininkė gali perleisti turtą generinių vaistų bendrovei.
Taigi kyla pavojus, kad komercinės sutarties ir sutarties dėl taikaus susitarimo, kuriame įtvirtintos neprekiavimo ir neginčijimo sąlygos, kurios savaime turi konkurencijos ribojimo požymių (žr. šio sprendimo 257 punktą), susiejimu realiai siekiama, prisidengiant komerciniu sandoriu, jei reikia, pasitelkiant sudėtingą sutartinę sąrangą, paskatinti generinių vaistų bendrovę pritarti šioms sąlygoms už papildomoje sutartyje numatytą mokesčio pervedimą.
Taigi aplinkybė, kad komercinė sutartis, kuri įprastai nepasitelkiama taikiam ginčo sprendimui (žr. šio sprendimo 800 punktą) ir pagal kurią patentuotus vaistus gaminančios bendrovės turtas perleidžiamas generinių vaistų bendrovei, siejama šio sprendimo 798 straipsnyje išdėstytomis sąlygomis su sutartimi dėl taikaus ginčo sprendimo, kurioje yra konkurenciją ribojančių sąlygų, ir tai yra rimtas požymis, kad egzistuoja kompensacinis mokėjimas (žr. šio sprendimo 264 punktą).
Vis dėlto pirmesniame punkte aptartas rimtas požymis yra nepakankamas, ir Komisija turi jį pagrįsti pateikdama kitų nuoseklių įrodymų, leidžiančių daryti išvadą, kad egzistuoja kompensacinis mokėjimas. Toks mokėjimas konkrečiame papildomų sutarčių kontekste atitinka tą dalį patentuotus vaistus gaminančios bendrovės atliekamo mokėjimo, kuris viršija „įprastą“ perleidžiamo turto vertę (arba prireikus „įprastą“ perleidžiamo turto vertės dalį, kuri viršija generinius vaistus gaminančios bendrovės pervestą mokestį).
Šiuo klausimu reikia akcentuoti tai, kad Komisija, remdamasi tam tikrais požymiais, be kita ko, aplinkybe, kad
Lupin
nesuteikė jokių garantijų, kad patentas bus išduotas, kad jis galios ar kad reikalaujami produktai ar metodai nepažeis teisių (
Lupin
sutarties 2.2 straipsnio a punktas), ginčijamame sprendime du kartus nurodė, kad dėl
Lupin
technologijos įsigijimo nebuvo derėtasi „rinkos sąlygomis“ (1950 ir 1952 konstatuojamosios dalys).
Pažymėtina, jog sąvoka „įprastos konkurencijos sąlygos“, į kurią panaši sąvoka „įprastos rinkos sąlygos“, nors ji ir nevartojama kartelių srityje, yra žinoma konkurencijos teisėje, tiesa, konkrečioje valstybės pagalbos srityje, siekiant nustatyti, ar valstybė elgėsi kaip privatus investuotojas (2010 m. rugsėjo 2 d. Sprendimo Komisija / Scott,
C‑290/07 P
,
EU:C:2010:480
,
punktas), t. y. ar nagrinėjamoms įmonėms suteikta nauda yra įprastas atlygis už valstybės gautą dalį. Taigi ši sąvoka pagal analogiją gali būti svarbus orientacinis parametras, kai reikia nustatyti, ar dvi komercinį sandorį sudariusios įmonės veikė remdamosi tik argumentais, susijusiais su iškeičiamo turto finansine verte, pavyzdžiui, jo pelningumo perspektyva, todėl įprastomis rinkos sąlygomis.
Jeigu Komisija pateikia informacijos ar įrodymų, leidžiančių jai teigti, kad papildoma sutartis nebuvo sudaryta įprastomis rinkos sąlygomis, sutarčių šalys gali pateikti savo faktinių aplinkybių versiją ir pagrįsti dėstomus teiginius įrodymais, kuriuos gali pateikti ir kurie leidžia nuspręsti, kad komercinė sutartis, nors ir susieta su sutartimi dėl taikaus susitarimo, grindžiama kitais pagrindais nei konkurento išstūmimas iš rinkos už kompensacinį mokėjimą. Sutarčių šalys gali teigti, kad papildoma sutartis buvo sudaryta rinkos sąlygomis, ir pateikti tinkamus įrodymus, susijusius, pavyzdžiui, su sektoriaus pramoniniais ir komerciniais papročiais arba konkrečiomis nagrinėjamo atvejo aplinkybėmis.
Atsižvelgdama į visus turimus duomenis ir prireikus į tai, kad sutarčių šalys nepateikė paaiškinimo ar įtikinamo paaiškinimo, Komisija, atlikusi bendrą vertinimą, gali pagrįstai konstatuoti, kad papildoma sutartis nebuvo sudaryta įprastomis rinkos sąlygomis, t. y. kad patentuotų vaistų bendrovės pervestas mokestis viršija perleidžiamo turto vertę (arba kad generinių vaistų bendrovei perleisto turto vertė viršija jos atliktą mokėjimą). Tokiu atveju Komisija gali konstatuoti kompensacinį mokėjimą (žr. šio sprendimo 804 punktą).
Taigi kompensacinis mokėjimas, jeigu juo nesiekiama kompensuoti su taikiu susitarimu susijusių sąnaudų, yra paskata (žr. šio sprendimo 265 ir 278–280 punktus). Taip yra tuo atveju, kai mokėjimas atliekamas pagal papildomą sutartį, kuria siekiama ne taikiai išspręsti ginčą, o įvykdyti komercinį sandorį (žr. šio sprendimo 800 punktą).
Vis dėlto sutarčių šalys dar gali remtis aptariamos naudos nereikšmingumu, nes tos naudos suma yra nepakankama, kad ji galėtų būti laikoma reikšminga paskata pritarti konkurenciją ribojančioms sąlygoms, nustatytoms sutartyje dėl taikaus susitarimo (žr. šio sprendimo 280 punktą).
Reikia išnagrinėti konkrečias šio atvejo aplinkybes atsižvelgiant būtent į pateiktus argumentus.
Pažymėtina, kad
Servier
ir
Lupin
tą pačią dieną sudarė sutartį dėl taikaus ginčo išsprendimo, kurioje nustatytos neprekiavimo ir neginčijimo sąlygos, ir technologijų perdavimo sutartį, pagal kurią
Servier
iš
Lupin
nusipirko tris pastarosios pateiktas patentų paraiškas. Maža to, šios dvi sutartys sudarytos kaip viena sutartis. Taigi dviejų sutarčių ryšys akivaizdus.
Be to, remdamasi perdavimo sutartimi,
Servier
turi pervesti mokestį
Lupin
.
Iš šio sprendimo 812 ir 813 punktų matyti, kad perdavimo sutartis yra papildoma sutartis, pagal kurią patentuotų vaistų bendrovė perveda mokestį generinių vaistų bendrovei. Tai yra rimtas požymis, kad atitinkamas mokestis nėra vien mokestis už įgytą turtą pagal papildomą sutartį, o kad jis apima ir kompensacinį mokestį (kaip jis suprantamas papildomų sutarčių srityje).
Be to, nebuvo ginčijama, kad
Servier
pagal perdavimo sutartį sumokėjo
Lupin
40 mln. EUR, o tai yra didelė absoliučios vertės suma, kaip teisingai pažymėjo Komisija ginčijamo sprendimo 1871 ir 1947 konstatuojamosiose dalyse.
Taigi tokia suma viršijo pelną, kurio
Lupin
galėjo tikėtis iš savarankiško įėjimo į rinką per pirmuosius dvejus ar trejus prekybos metus, kaip Komisija tai teisingai konstatavo ginčijamo sprendimo 1974 konstatuojamojoje dalyje.
Nebuvo ginčijama ir tai, kad nagrinėjama suma viršijo kitos panašios generinių vaistų bendrovės investicijas savo perindopriliui sukurti, kaip Komisija pabrėžė ginčijamo sprendimo 1962 konstatuojamojoje dalyje. Taigi toks Komisijos nustatytas požymis, priešingai, nei teigė ieškovės, yra ypač reikšmingas.
Reikia pridurti, jog
Lupin
perleido ne patentus, o tik patentų paraiškas. Be to,
Lupin
sutartyje buvo aiškiai nurodyta, kad
Lupin
nesuteikė jokių garantijų, kad patentas bus išduotas, kad jis galios ar kad reikalaujami produktai ar metodai nepažeis teisių (
Lupin
sutarties 2.2 straipsnio a punktas).
Galiausiai, nustatyta, kad, nors atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus
Servier
ir
Lupin
neigė aplinkybę, kad taikus ginčo sprendimas priklausė nuo patentų paraiškų perleidimo sąlygų,
Lupin
anksčiau buvo nurodžiusi, kad šių paraiškų perleidimas buvo derybų dėl taikaus ginčo sprendimo dalis. Taip pat ji apibūdino gautus mokesčius kaip „taikaus susitarimo mokesčius“ ar „taikaus susitarimo sumas“ (ginčijamo sprendimo 1937 konstatuojamoji dalis).
Tačiau ieškovės nepateikė jokių konkrečių duomenų, įrodančių, kad
Lupin
paraiškų įsigijimas už 40 mln. EUR pagrįstai galėjo būti laikomas pelninga investicija (toliau dėl analogijos su rinkos ekonomikos privataus investuotojo sąvoka, minėta šio sprendimo 806 punkte, žr. 2000 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Alitalia / Komisija,
T‑296/97
,
EU:T:2000:289
,
punktą, kuriame nurodyta, kad rinkos ekonomikos privataus investuotojo elgesį lemia pelno perspektyva) ar bent šių paraiškų įgijėjui užtikrinti pajamas, galinčias kompensuoti jų didelę kainą.
Nors, žinoma, neišsamiai, bet ieškovės nurodė sandorius, kurie, kaip jos mano, panašūs į perdavimo sutartį, sudarytą su
Lupin
. Vis dėlto tai yra sutartys, kurių šalys buvo ieškovės, todėl jos gali būti tik papildoma nuoroda, siekiant įrodyti, kad sandoris buvo sudarytas įprastomis rinkos sąlygomis. Šiuo atveju tam tikrus iš tų sandorių Komisija kvalifikavo kaip konkurencijos teisės pažeidimus. Galiausiai ieškovės neįrodė, kad pagal šiuos skirtingus sandorius perleista technologija buvo lygiavertė tai, dėl kurios sudaryta perdavimo sutartis.
Tiesa, ieškovės šiuo klausimu darė nuorodą ir į vieno asmens, kuris save apibūdino kaip konsultantą intelektinės nuosavybės klausimais, nuomonę. Vis dėlto tas asmuo pats patikslino, kad savo nuomonę parengė
Servier
sąskaita. Tai neišvengiamai riboja tokios nuomonės įrodomąją galią. Ypač šioje nuomonėje padaryta išvada („Taigi manyčiau, jog šis pirkimas atitinka įprastą bendrovės praktiką“) ir aplinkybės, kuriomis ši išvada grindžiama, yra pernelyg bendro pobūdžio, siekiant įrodyti, kad atitinkamo mokesčio pervedimas galėjo atitikti įprastomis rinkos sąlygomis sudaromą sandorį. Be to, sandoriai, kuriais remtasi, yra sandoriai, kurių šalis buvo
Servier
, ir bent tam tikrus iš jų Komisija kvalifikavo kaip konkurencijos teisės pažeidimus.
Beje, net jeigu būtų nustatyta, kad, kaip teigė ieškovės,
Servier
patentų ir gamybos departamentai ar kiti skyriai
Lupin
technologiją pripažino „dominančia“, vis dėlto tai neįrodo, kad atitinkamas pervestas mokestis atitiko įprastomis rinkos sąlygomis sudarytą sandorį.
Net jeigu būtų nustatyta, kad „dėl kainos buvo derėtasi nuo pradinių reikalavimų iki abiem šalims priimtino dydžio“, tai taip pat neįrodo, kad atitinkamas pervestas mokestis atitiko įprastomis rinkos sąlygomis sudarytą sandorį.
Taigi ieškovių nurodytos aplinkybės, netgi vertinamos kartu, neleidžia daryti išvados, kad atitinkamas pervestas mokestis atitiko įprastomis rinkos sąlygomis sudarytą sandorį.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad Komisija, remdamasi, be kita ko, šio sprendimo 795 punkte nurodyta jurisprudencija (ginčijamo sprendimo 1940 konstatuojamoji dalis), nusprendė, kad „nei
Servier
, nei
Lupin
nesugebėjo pateikti įtikinamo veiksnių, lėmusių tai, kad jos galiausiai nustatė galutinę 40 mln. EUR sumą, aprašymo“ (1955 konstatuojamoji dalis). Ginčijamo sprendimo 1944 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė ir tai, kad ji „pagrįstai padarė tam tikras išvadas dėl to, kad ypač išteisinančius įrodymus buvo galima gauti tik iš pačių šalių“ ir kad „šalys negalėjo pateikti tokių įrodymų, nors būta kelių prašymų pateikti informacijos“. Be to, ginčijamo sprendimo 1964 konstatuojamojoje dalyje ji nurodė, jog „
Servier
negalėjo pateikti to meto dokumentų, kuriuose buvo duomenų apie sumas, kurių galima tikėtis įsigijus
Lupin
technologiją“. Galiausiai, atsižvelgdama, be kita ko, į
Servier
komercinio suinteresuotumo
Lupin
perleista technologija „įrodymų nebuvimą“, ji nusprendė, kad pagal perdavimo sutartį pervesta suma buvo didelė paskata (ginčijamo sprendimo 1978 konstatuojamoji dalis).
Atsižvelgiant į visas Bendrajame Teisme aptartas aplinkybes, reikia nuspręsti, kad Komisija įrodė kompensacinio mokėjimo, nesusijusio su atitinkamo ginčo taikiu sprendimu (žr. šio sprendimo 809 punktą), taigi ir paskatos buvimą.
Galiausiai atsižvelgiant į šio sprendimo 815–827 punktuose pateiktus argumentus pažymėtina, kad atitinkamos naudos nereikšmingumas, nes suma yra nepakankama, kad ji galėtų būti laikoma reikšminga paskata pritarti sutartyje dėl taikaus susitarimo įtvirtintoms konkurenciją ribojančioms sąlygoms (žr. šio sprendimo 810 punktą), neįrodytas.
ii)

Dėl generinių vaistų bendrovės pastangų konkuruoti su patentuotų vaistų bendrove ribojimo nebuvimo
Šiuo atveju
Lupin
sutartyje įtvirtintos neprekiavimo ir neginčijimo sąlygos, kurios, kaip nurodyta šio sprendimo 257 punkte, savaime riboja konkurenciją.
Vis dėlto ieškovės teigė, kad
Lupin
sutartyje įtvirtintos neprekiavimo ir neginčijimo sąlygos neribojo konkurencijos dėl tos sutarties kitose sąlygose nustatytų šiam ribojimui taikomų apribojimų. Reikia išnagrinėti tokio teiginio teisingumą.
Pirmiausia pažymėtina, kad produktai, dėl kurių sudaryta sutartis, apibrėžti jos A dalyje, kurioje nurodyti „farmacijos produktai, kurių veikliosios medžiagos sudėtyje yra perindoprilio tret-butilamino (dar vadinamo perindoprilio erbuminu) ir bet kurios jo druskos (toliau – Produktai)“.
Nors
Lupin
sutarties A dalyje nurodyti vykstantys ginčai, kaip matyti iš tos sutarties B ir D dalių, Europos lygiu susiję tik su patentu 947, atrodo, kad tokia sąlyga, turint omenyje jos formuluotę, siejama ne vien su produktais, kurių sudėtyje yra perindoprilio erbumino alfa forma, t. y. su tais, kuriuos apima patentas 947, bet su visais produktais, kurių sudėtyje yra bet kurios formos erbumino.
Be to, žodžiai „bet kurios jo druskos“ dviprasmiški. Iš tikrųjų, viena vertus, gramatiniu požiūriu įvardis „jo“ akivaizdžiai reiškia perindoprilio tret-butilaminą, t. y. erbuminą, ir apskritai perindoprilį, nes jis tokiu pavadinimu nepaminėtas toje sakinio dalyje. Antra vertus, nebuvo ginčijama, kad erbuminas yra druska, todėl žodis „jo“ turėtų reikšti ne erbuminą, o apskritai visą perindoprilį.
Vadinasi, pagal sutarties sąlygų formuluotę sunku nustatyti, ar ši sutartis apima tik erbumino alfa formos produktus, ar ir kitas erbumino formas, o gal net kitas perindoprilio druskas.
Esant šiam netikrumui reikia įsitikinti, kad neprekiavimo ir neginčijimo sąlygų taikymo sritis nėra apribota tiek, kad šios sąlygos netenka ribojamojo pobūdžio.
Visų pirma, neginčijimo sąlygos ribojamasis pobūdis yra akivaizdus, nes
Lupin
sutarties 1.3 straipsnyje nustatyta:
„Baigus galioti šiai sutarčiai,
Lupin
nemėgins tiesiogiai ar netiesiogiai, padėdama tretiesiems asmenims ar juos įpareigodama, siekti atšaukti, pripažinti negaliojančiu ar kitaip ginčyti Patentus ar bet kurį
Servier
ar jos patronuojamųjų bendrovių turimą patentą, kuriuo saugomi Produktai visose šalyse, išskyrus [vieną valstybę, kuri nėra EEE narė].“
Be to, dėl susitarimo rašant išskirti „Patentus“ ir „
Servier
patentus“
Lupin
sutarties atitinkamai D dalyje ir 1.3 straipsnyje matyti, kad šis straipsnis taikomas ne tik B–D dalyse nustatytiems patentams (tarp jų ir patentas 947), dėl kurių vyko nurodyti
Lupin
ir
Servier
ginčai, bet ir – bent jau tikėtina – visiems patentams, kurie konkrečiai nebuvo įvardyti ir kuriais saugomi sutartyje nurodyti produktai.
Antra, kiek tai susiję su neprekiavimo sąlygos taikymo sritimi,
Lupin
sutarties 1.6 straipsnyje
Lupin
nustatytas draudimas prekiauti taikomas visiems sutartyje nurodytiems produktams.
Vis dėlto iš
Lupin
sutarties 1.6 straipsnio nuostatų matyti, kad, jeigu tenkinami tos sutarties 4.1 straipsnyje nustatyti reikalavimai,
Lupin
gali prekiauti ar siūlyti prekiauti
Servier
tiekiamais produktais ar savo produktais. 4.1 straipsnyje nustatytos sąlygos, kuriomis
Servier
privalo parduoti savo produktus
Lupin
. Šioje nuostatoje numatytos trys galimybės.
Pirma galimybė:
Lupin
gali įeiti į vieną iš nacionalinių rinkų, kuriose taikoma sutartis, jeigu šioje rinkoje trečiasis asmuo prekiauja tam tikrais
Servier
produktais. Antra galimybė:
Lupin
gali įeiti į tokią rinką, jeigu
Servier
patento paraiška atmesta arba baigiasi patento galiojimo laikas, jis pripažintas negaliojančiu ar atšauktas. Galiausiai trečia galimybė:
Lupin
gali įeiti į tokią rinką, jeigu joje prekiaujama ne
Servier
pagamintu generiniu vaistu (nebent Servier pateikia prašymą nustatyti įpareigojimą ir jis neatmestas) ir jeigu šiuo generiniu vaistu neprekiaujama pažeidžiant šioje rinkoje nustatytą įpareigojimą.
Taigi iš esmės
Lupin
įėjimas į rinką, be kita ko, su savo produktais (žr. šio sprendimo 839 punktą) galimas dviem atvejais.
Pirma,
Lupin
įėjimas į rinką galimas, jeigu
Servier
suteikia teisę prekiauti savo produktais trečiajam asmeniui, nepateikia patento paraiškos ar prašymo nustatyti įpareigojimus, t. y. tokiomis aplinkybėmis, kurias lemia
Servier
pasirinkimas, o šio pasirinkimo
Lupin
visiškai negali paveikti. Šiuo pirmuoju atveju
Lupin
sutarties 4.1 straipsnyje nustatytų sąlygų taikymas negali būti vertinamas kaip paneigiantis neprekiavimo sąlygos ribojamąjį pobūdį (žr. šio sprendimo 257 punktą) ir juo labiau kaip palankus
Lupin
įėjimui į rinką.
Antra,
Lupin
įėjimas į rinką galimas, jeigu
Servier
patentai jai neleidžia prieštarauti tokiam įėjimui. Šiuo atveju
Lupin
sutarties 4.1 straipsnyje
Lupin
nesuteikta galimybė įeiti į rinką anksčiau, turint omenyje vis dar galiojančio patento ar patento, kuriuo galima remtis, poveikį. Jame tik numatytos galiojančio patento ar patento, kuriuo galima remtis, nebuvimo pasekmės, siekiant išvengti, kad neprekiavimo sąlyga nebūtų atsieta nuo tokio patento, nes tada ji akivaizdžiai būtų pakankamai žalinga geram konkurencijos veikimui, kad jos įtraukimas būtų kvalifikuojamas kaip ribojimas dėl tikslo (žr. šio sprendimo 877 punktą). Taigi šiuo antruoju atveju 4.1 straipsnyje nustatytų sąlygų taikymas negali būti vertinamas kaip paneigiantis neprekiavimo sąlygos ribojamąjį pobūdį (žr. šio sprendimo 257 punktą) ir juo labiau kaip palankus
Lupin
įėjimui į rinką.
Todėl reikia konstatuoti, kad neprekiavimo sąlyga yra ribojamojo pobūdžio, nepaisant
Lupin
sutarties 4.1 straipsnio nuostatų.
Kiti ieškovių pateikti argumentai nepaneigia padarytos išvados.
Pirma, ieškovės teigė, kad sutartis suteikė galimybę
Lupin
anksčiau įeiti į rinką, t. y. anksčiau, nei numatyta patento 947 galiojimo pabaiga. Todėl toks paankstintas įėjimas sušvelnintų, o gal net panaikintų neprekiavimo sąlygos konkurenciją ribojantį pobūdį.
Pažymėtina, kad, nors toks aiškinimas akivaizdžiai neišplaukia dėl
Lupin
sutarties 1.6 straipsnio formuluotės sudėtingumo, galima pripažinti, jog pagal šį straipsnį, taikomą kartu su tos pačios sutarties 4.1 straipsnio c punktu, galimas
Lupin
įėjimas į rinką su savo produktais, jeigu generinis „produktas“, kurio negamino
Servier
, pateiktas rinkai nepažeidžiant įpareigojimų (ir, beje, jeigu nenagrinėjamas
Servier
pateiktas prašymas nustatyti įpareigojimą).
Lupin
sutarties 4.1 straipsnio c punkte vartojamas žodis „produktas“, rašomas didžiąja raide, turi būti suprantamas taip, kaip nustatyta šios sutarties A dalyje priimtame susitarime, nes šis žodis jame vartojamas rašant didžiąja raide (žr. šio sprendimo 831 punktą).
Taigi atsižvelgiant į
Lupin
sutarties A dalį, kurioje, atrodo, daroma nuoroda į produktus, kurių sudėtyje yra bet kurios formos erbumino (žr. šio sprendimo 832 punktą), šios sutarties 4.1 straipsnio c punktas, kai nurodomi produktai, kuriais prekiaujama nepažeidžiant įpareigojimų, gali būti aiškinamas taip, kad jis taikomas produktams, kurių sudėtyje yra kitų nei alfa erbumino formų. Todėl sutartis galėtų būti aiškinama taip, kad pagal ją leidžiama
Lupin
įeiti į rinką po to, kai tretieji asmenys pateikia rinkai generinio perindoprilio, kurio sudėtyje yra kitos nei alfa formos erbumino.
Be to,
Lupin
sutarties A dalies dvireikšmiai žodžiai sukuria netikrumą ir dėl to, kad tos sutarties 4.1 straipsnio c punktas, kai jame nurodyti produktai, kuriais prekiaujama nepažeidžiant įpareigojimų, gali būti aiškinamas taip, kad jis taikomas ir produktams, kurių sudėtyje nėra erbumino (žr. šio sprendimo 833 punktą). Tai galėtų lemti išvadą, kad pagal sutartį
Lupin
galėjo įeiti į rinką po to, kai tretieji asmenys pateikė rinkai bet kokio generinio perindoprilio, kurio sudėtyje yra druskos, įskaitant ir kitą druską nei erbumino druska.
Taigi būtų galima daryti išvadą, kad sutartyje buvo numatytas paankstintas
Lupin
įėjimas į rinką su savo produktais, palyginti su numatyta patento 947 galiojimo pabaiga, nes, tretiesiems asmenims pateikus rinkai produktų, kurių sudėtyje nėra alfa formos erbumino, atsižvelgiant į tai, kad negali būti pažeistas šiam patentui apsaugoti nustatytas draudimas, leistų ir
Lupin
įeiti į rinką su savo produktais.
Vis dėlto, kadangi yra šio sprendimo 846–850 punktuose išdėstytų abejonių dėl
Lupin
sutarties 1.6 ir 4.1 straipsnių taikymo srities,
Lupin
galėjo būgštauti, kad neprekiavimo sąlyga ir toliau bus taikoma po to, kai trečiasis asmuo pateiks rinkai kitos nei alfa formos erbumino generinio perindoprilio arba generinio perindoprilio be erbumino. Tokia abejonė ją atgrasė nuo įėjimo į rinką. Taip pat ir papildomas netikrumas dėl to, kad, net jeigu būtų pritarta plačiam „produkto“ sąvokos aiškinimui (kad ši sąvoka apima bet kurią perindoprilio druską),
Servier
galėtų pateikti prašymą nustatyti įpareigojimą, taip pat ir dėl produkto, kuris akivaizdžiai nepažeidžia nė vieno iš jos patentų, ypač patento 947, o tai lemtų negalėjimą taikyti
Lupin
sutarties 4.1 straipsnio c punkto, kol toks prašymas bus atmestas.
Beje, šiuo klausimu, kiek tai susiję su Prancūzijos rinka, pažymėtina, kad šalys susirašinėjo dėl to, ar
Sandoz
įėjimas į rinką leido į ją įeiti ir
Lupin
. 2009 m. kovo 17 d. laiške
Lupin
klausė
Servier
, ar ji prieštarautų jos įėjimui į rinką. Tačiau 2009 m. kovo 31 d. laiške
Servier
tik nurodė, kad
Sandoz
produktas nepažeidžia nė vieno iš jos patentų. Gavusi šį atsakymą, 2009 m. balandžio 3 d.
Lupin
prašė
Servier
patikslinimų. Be kita ko, ji rašė:
„
Lupin
nemano, kad
Servier
turi kokių nors pagrįstų priežasčių prieštarauti nei tam, kad
Lupin
prekiautų savo perindoprilio erbumino produktu Prancūzijoje su vietos partneriu (-iais), nei tam, kad šį produktą perparduotų šis (šie) partneris (-iai). Jūsų 2009 m. kovo 31 d. laiške aiškiai nenurodyta, ar
Servier
prieštarauja kuriam iš šių punktų. Jeigu
Servier
prieštarauja, prašome pateikti išsamų pozicijos paaiškinimą iki 2009 m. balandžio 9 d. darbo laiko pabaigos.“
Taigi vien
Lupin
laiškų buvimas ir paskutinio laiško turinys rodo jos netikrumą dėl galimybės įeiti į Prancūzijos rinką nepažeidžiant sutarties.
Todėl reikia konstatuoti, kad neprekiavimo sąlyga yra ribojamoji, nepaisant to, kaip aiškinama
Lupin
sutarties A dalis, juo labiau kad sutarties sudėtingumo ar jos formuluočių dviprasmiškumo sukeltas netikrumas neatleidžia šalių nuo atsakomybės pagal konkurencijos teisę.
Net jeigu šio sprendimo 851 punkte pateiktam aiškinimui būtų pritarta, šio sprendimo 849 ir 850 punktų pabaigoje nurodytų aplinkybių, t. y. trečiojo asmens generinio produkto pateikimas rinkai, hipotetinis pobūdis neleidžia daryti išvados, kad bus panaikintas neprekiavimo sąlygos ribojamasis pobūdis ir kad šiuo atžvilgiu nepadarytas pažeidimas. Iš tikrųjų reikia skirti, pirma, paties pažeidimo padarymo, kurio nepaneigia paprasta galimybė, kad ateityje įvyks tam tikri įvykiai, klausimą ir, antra, pažeidimo trukmės, kurią gali lemti tokių įvykių realumas, klausimą.
Be to, paankstintą
Lupin
įėjimą į rinką bet kuriuo atveju lemia trečiojo asmens rinkai pateiktas generinis produktas, t. y. nuo sutarties šalių nepriklausanti ir neužtikrinta aplinkybė. Taigi šis įėjimas priklauso ne nuo aiškaus jų pasirinkimo, kuriuo jos galėtų remtis, siekdamos įrodyti, kad jas siejanti sutartis ir visų pirma toje sutartyje nustatyta neprekiavimo sąlyga neriboja konkurencijos.
Antra, iš tiesų
Lupin
sutarties 4.2 straipsnyje numatyta, kad ateityje šalys sudarys tiekimo sutartį. Vis dėlto tokios sutarties taikymas priklauso nuo aplinkybės, ar tenkinama viena iš
Lupin
sutarties 4.1 straipsnyje nurodytų sąlygų. Kadangi, kaip minėta, pastarojo straipsnio taikymas neleidžia daryti išvados, kad neprekiavimo sąlyga nėra ribojamojo pobūdžio, tas pats pasakytina ir apie 4.2 straipsnyje nurodytą tiekimo sutartį.
Maža to, pažymėtina, kad šalys nesudarė jokios tiekimo sutarties. Be to,
Lupin
sutartyje nebuvo numatyta, kad, nesudarius tiekimo sutarties, šalims kils rimtų teisinių pasekmių, pavyzdžiui, bus visai nutraukta
Lupin
sutartis ar panaikintos joje nustatytos neprekiavimo ir neginčijimo sąlygos. Taigi, net jeigu tiekimo sutartis galėtų būti laikoma galinčia paskatinti generinių vaistų bendrovės, kuri būtų potenciali patentuotų vaistų bendrovės konkurentė, įėjimą į rinką, šiuo atveju
Lupin
sutartis, kurioje tik buvo numatytas tiekimo sutarties sudarymas, bet nenustatytos jokios jos sudarymą užtikrinančios priemonės ar sankcijos, negali būti laikoma skatinančia
Lupin
įėjimą į rinką.
Žinoma, iš
Lupin
sutarties 4.2 straipsnio matyti, jog tiekimo sutartis turėjo sudaryti sąlygas taikyti
Lupin
sutarties 4.1 straipsnį, kuriame buvo numatytas „tvirtas“
Servier
įsipareigojimas tiekti „produktus“, kaip tai suprantama pagal sutartį, bendrovei
Lupin
. Vis dėlto dėl šio sprendimo 859 punkte pateiktų argumentų kyla abejonių dėl
Servier
prisiimto įsipareigojimo privalomumo.
Trečia, nors ieškovės teigė, kad
Lupin
sutarties 1.3 straipsnio aiškinimas, pagal kurį neginčijimo sąlyga taikoma ne tik patentui 947, leidžia manyti, jog, remiantis tos sutarties 1.7 straipsniu,
Lupin
turėjo nemokamą visų šių patentų licenciją, toks teiginys yra klaidingas atsižvelgiant į pastarąją nuostatą, kaip ją ieškovės išvertė į proceso kalbą ir kurioje nurodyta:
„Siekiant išvengti bet kokios painiavos, pagal šią sutartį
Lupin
nesuteikiama jokių teisių į
Servier
Patentus ar licencijų nė vienoje jurisdikcijoje, o
Servier
, jos patronuojamosios bendrovės,
Servier
Patentų licenciatai ir (arba) teisių perėmėjai nesinaudos savo teisėmis į
Servier
patentus, kiek tai susiję su
Lupin
teisės prekiauti
Lupin/Lupin (Europe) Limited
pagamintais Produktais įgyvendinimu pagal 1.6 straipsnį.“
Iš tikrųjų šios nuostatos formuluotė neaiški dėl akivaizdaus pirmos sakinio dalies (pagal šią sutartį
Lupin
nesuteikiama jokių teisių į
Servier
Patentus ar licencijų nė vienoje jurisdikcijoje) ir paskesnės dalies (o
Servier
, jos patronuojamosios bendrovės,
Servier
patentų licenciatai ir (arba) teisių perėmėjai nesinaudos savo teisėmis į
Servier
patentus, kiek tai susiję su
Lupin
teisės prekiauti
Lupin/Lupin (Europ) Limited
pagamintais produktais įgyvendinimu pagal 1.6 straipsnį) supriešinimo. Be to, neaišku, ar būtina pirma sakinio dalis, nes nė viena sutarties nuostata neleidžia manyti, kad
Lupin
turėjo licenciją dėl kitų nei
Servier
perleidžiamų su technologija susijusių teisių. Be to, straipsnį dar sunkiau suprasti dėl jame padarytos nuorodos į
Lupin
sutarties 1.6 straipsnį, kuriame daroma nuoroda į tos sutarties 4.1 straipsnį, o jame nustatytos sąlygos, kuriomis
Lupin
gali įeiti į rinką su savo produktu. Taigi atsižvelgiant į 1.7 straipsnio formuluotę, jis galėjo sukelti abejonių, atgrasiusių
Lupin
įeiti į rinką.
Ypač tai, kad
Servier
nesinaudojo savo teisėmis patentų srityje prieš
Lupin
, lemia aplinkybė, kad turėjo būti tenkinama viena iš
Lupin
sutarties 4.1 straipsnyje, į kurį daroma nuoroda tos sutarties 1.6 straipsnyje, nurodytų sąlygų. Kadangi, kaip minėta šio sprendimo 844 ir 855 punktuose, 4.1 straipsnio taikymas neleidžia daryti išvados, kad neprekiavimo sąlyga nėra ribojamojo pobūdžio, tas pats pasakytina ir apie tos sutarties 1.7 straipsnio taikymą, įskaitant atvejį, kai žodžiai „
Servier
Patentai“ aiškinami plačiai, kaip apimantys patentus, susijusius ne tik su alfa formos erbuminu, bet ir su kitomis erbumino formomis, o gal net su kitomis perindoprilio druskomis.
Iš viso to, kas išdėstyta, išplaukia, kad Komisija teisingai nusprendė dėl
Lupin
pastangų konkuruoti su
Servier
ribojimo egzistavimo.
iii)

Dėl pažeidimo nebuvimo
Atsižvelgiant į šio sprendimo 789–864 punktuose išdėstytus argumentus, pažymėtina, jog Komisija teisingai konstatavo skatinančios naudos ir su ja susijusio
Lupin
pastangų konkuruoti su
Servier
ribojimo buvimą.
Taigi, kaip nurodyta šio sprendimo 272 punkte, kalbant apie sutartis dėl ginčų patentų srityje sprendimo sudarant taikius susitarimus, kvalifikavimas kaip konkurencijos ribojimo dėl tikslo reiškia, kad sutartyje dėl taikaus susitarimo numatyta ir paskata generinių vaistų bendrovei, ir su tuo susijęs jos pastangų konkuruoti su patentuotus vaistus gaminančia bendrove ribojimas. Kai šios dvi sąlygos tenkinamos, skatinimą konstatuoti privaloma.
Jeigu sudaryta sutartis dėl taikaus susitarimo patentų srityje, kurioje nustatytos neprekiavimo ir neginčijimo sąlygos, kurių savaime ribojantis pobūdis nebuvo tinkamai nuginčytas, generinių vaistų bendrovės skatinimas pritarti šioms sąlygoms pagrindžia išvadą, kad buvo ribojimas dėl tikslo (žr. šio sprendimo 273 punktą).
Šiuo atveju reikšmingos paskatos buvimas (žr. šio sprendimo 828 punktą) Komisijai leido nuspręsti, kad egzistavo konkurencijos ribojimas dėl tikslo.
Todėl, priešingai, nei teigė ieškovės, ginčijamame sprendime Komisija teisingai nusprendė, kad buvo ribojimas dėl tikslo.
Vis dėlto ieškovės, remdamosi neprekiavimo ir neginčijimo sąlygų taikymo sritimi, iš esmės nesutinka su ginčijamame sprendime Komisijos nustatytu pažeidimo materialiniu atribojimu.
Kaip nurodyta šio sprendimo 834 punkte, atsižvelgiant į
Lupin
sutarties nuostatų formuluotę, sunku nustatyti, ar sutartyje nurodyti produktai yra tik alfa formos erbuminas, ar jie apima ir kitas erbumino formas, o gal net kitas perindoprilio druskas.
Taigi neprekiavimo sąlygos taikymo sritį lemia nustatytas produkto sąvokos apibrėžimas, nes tiek
Lupin
sutarties 1.6 straipsnyje, tiek šios sutarties 4.1 straipsnyje, į kurį daroma nuoroda 1.6 straipsnyje, nurodyta ši sąvoka.
Be to, kiek tai susiję su neginčijimo sąlygos taikymo sritimi, ši sąlyga taikyta ne tik
Lupin
sutarties B–D dalyse nurodytiems patentams (įskaitant patentą 947), bet ir visiems patentams, kurie nebuvo konkrečiai nurodyti, todėl jų atribojimas priklausė nuo produktų sąvokos, nustatytos sutartyje (žr. šio sprendimo 836 punktą).
Kaip ginčijamo sprendimo 1912 konstatuojamojoje dalyje teisingai nurodė Komisija, sutarties tekstas kėlė netikrumą dėl neprekiavimo ir neginčijimo sąlygų taikymo srities.
Taigi
Lupin
sutarties tekstas kėlė abejonių dėl to, ar neprekiavimo sąlygą buvo galima taikyti visoms erbumino formoms, gal net ir kitoms nei erbuminas perindoprilio druskoms, ir ar neginčijimo sąlygą buvo galima taikyti kitiems patentams nei patentas 947, be kita ko, patentams, apimantiems produktus, kurių sudėtyje nėra erbumino. Tokios abejonės atgrasė
Lupin
, pirma, nuo įėjimo į rinką, taip pat ir su produktais, kurių sudėtyje yra kitos nei alfa formos erbumino, gal net kitų nei erbuminas perindoprilio druskų, antra, nuo patentų, apimančių perindoprilį, kurio sudėtyje yra kitos nei alfa formos erbumino, gal net kitų nei erbuminas perindoprilio druskų, ginčijimo.
Taip pat reikia atsižvelgti į tai, kad nagrinėjami teksto neaiškumai yra sutartyje, kurią Komisija teisingai pripažino konkurencijos teisės pažeidimu dėl neprekiavimo sąlygos ir dėl neginčijimo sąlygos, susijusios su patentu 947 ir produktais, kuriems taikomas šis patentas (žr. šio sprendimo 869 punktą). Galiausiai neginčyta, kad sutarties šalys turėjo pakankamai išteklių kreiptis į specialistus, galėjusius pašalinti tokius neaiškumus, nors jie tam turėjo labai mažai laiko. Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, Komisija teisingai nusprendė, kad į neprekiavimo sąlygos taikymo sritį pateko produktai, kurių sudėtyje nėra erbumino, juo labiau tie, kurių sudėtyje yra jo kitų nei alfa formų, ir kad į neginčijimo sąlygos taikymo sritį pateko ne tik patentas 947, bet ir visi su šiais produktais susiję patentai (ginčijamo sprendimo 1912 ir 1918 konstatuojamosios dalys).
Šiuo klausimu pažymėtina, kad neprekiavimo ir neginčijimo sąlygų egzistavimas tiek, kiek jų taikymo sritis viršija konkrečiai nurodyto patento taikymo sritį ir apima daugiau nei su tuo patentu susijusius produktus, akivaizdžiai yra pakankamai žalingas geram konkurencijos veikimui, kad šių sąlygų įtraukimas būtų kvalifikuojamas kaip ribojimas dėl tikslo, o tam net nereikia įrodyti ir paskatos buvimo. Iš tikrųjų šios sąlygos negali būti pateisinamos taikiu ginčo dėl konkretaus patento sprendimu ir jų ribojamasis poveikis nesusijęs su to patento poveikiu (žr. šio sprendimo 257–261 punktus).
Net jeigu Komisija būtų klaidingai konstatavusi, kad nagrinėjamas pažeidimas susijęs su kitomis nei alfa erbumino, saugomo patentu 947, formomis, gal net kitomis nei erbuminas druskomis, tokia klaida, turint omenyje ribotą ir papildomą šios konstatuotos aplinkybės vaidmenį Komisijos argumentuose, nepaneigtų Komisijos išvados dėl
Lupin
sutarties nulemto konkurencijos ribojimo dėl tikslo egzistavimo. Iš tiesų Komisijos argumentai iš esmės grindžiami tuo, kad buvo paskata, kuri, net jeigu taikaus susitarimo ribojamųjų sąlygų apimtis neperžengia šio patento taikymo srities, leidžia daryti išvadą dėl neįprasto patento naudojimo (žr. šio sprendimo 253–274 punktus).
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, jog reikia atmesti ieškovių pagrindą, susijusį su ribojimo dėl tikslo buvimu ir Komisijos nustatyto tokio ribojimo išskyrimu.
Kiti ieškovių argumentai nepaneigia padarytos išvados.
Pirma, dėl aplinkybių, kuriomis siekiama įrodyti, kad ieškovių ir
Lupin
ketinimai buvo teisėti, primintina, jog, kalbant apie sutartis dėl ginčų patentų srityje taikaus sprendimo, kvalifikavimas kaip konkurencijos ribojimo dėl tikslo reiškia, kad sutartyje dėl taikaus susitarimo numatyta ir paskata generinių vaistų bendrovei, ir su tuo susijęs jos pastangų konkuruoti su patentuotus vaistus gaminančia bendrove ribojimas. Kai šios dvi sąlygos tenkinamos, konkurencijos ribojimą dėl tikslo konstatuoti privaloma (žr. šio sprendimo 272 punktą). Be to, vien aplinkybė, kad susitarimu siekiama ir teisėtų tikslų, neužkerta kelio konkurencijos ribojimo dėl tikslo kvalifikavimui (žr. šio sprendimo 222 punktą).
Vadinasi, šiame pagrinde ieškovių nurodyti argumentai, kad jos ir
Lupin
sudarė
Lupin
sutartį dėl teisėtų motyvų, nepaneigia šio Komisijos teisingai nustatyto sutarties kvalifikavimo kaip ribojimo dėl tikslo, kuris pirmesniuose punktuose buvo patvirtintas (žr. šio sprendimo 869 ir 879 punktus). Todėl šiuos argumentus reikia atmesti.
Be kita ko, tai pasakytina ir apie, pirma, argumentą, kad
Lupin
nebuvo suinteresuota tęsti ginčo nagrinėjimo, antra, argumentą, grindžiamą aplinkybe, kad
Lupin
buvo taikaus ginčo sprendimo iniciatorė, ir, trečia, argumentą, grindžiamą aplinkybe, kad
Servier
nebuvo suinteresuota saugoti savo konkurencinę padėtį nuo
Lupin
, nes jos nesaugojo ir nuo
Apotex
.
Antra, nors ieškovės teigė, kad neginčijimo sąlyga negalėjo daryti ribojamojo poveikio konkurencijai, be kita ko, dėl tuo pačiu metu nagrinėtų ginčų ir dėl to, kad
Lupin
neketino reikšti naujų ieškinių, vis dėlto atsižvelgiant į tai, kad
Lupin
sutartis buvo pakankamai žalinga, kad būtų kvalifikuojama kaip ribojimas dėl tikslo, nereikia nagrinėti konkretaus šios sutarties ir būtent joje nustatytos neginčijimo sąlygos poveikio (žr. šio sprendimo 219 punktą).
Dėl tų pačių priežasčių reikia atmesti ieškovių argumentą, kad neprekiavimo sąlyga, įskaitant ir dėl to, kad jos taikymo sritis viršijo patento 947 taikymo sritį, negalėjo riboti konkurencijos, be kita ko, dėl tos aplinkybės, kad
Lupin
neturėjo realių ir konkrečių galimybių pirmoji įeiti į rinką su teisių nepažeidžiančiu produktu.
Trečia, ieškovių teiginys, kad neprekiavimo sąlygos ribojamasis poveikis yra hipotetinis, gali būti vertinamas kaip toks, kuriuo ginčijamas potencialios konkurencijos egzistavimo realumas. Tačiau jau konstatuota, kad
Lupin
buvo potenciali
Servier
konkurentė.
Ketvirta, primintina, jog, kai konstatuojama, kad buvo paskata, šalys nebegali remtis tuo, kad sutartyje dėl taikaus susitarimo jos pripažįsta patento galiojimą. Tai, kad patento galiojimą patvirtina teismo arba administracinė institucija, šiuo atveju neturi reikšmės (žr. šio sprendimo 269 punktą). Taigi ieškovės negali pagrįstai remtis šiuo atveju hipotetine įvykių eiga, t. y. kad patento 947 galiojimą patvirtins Jungtinės Karalystės teismai ar EPT.
Iš viso to, kas išdėstyta, išplaukia, kad šį pagrindą reikia atmesti.
iv)

Dėl „Servier“ subsidiariai pateikto pagrindo, susijusio su klaida, padaryta nustatant pažeidimo trukmę
Pirma, ieškovės teigė, kad Komisija negalėjo nustatyti pažeidimo darymo laikotarpio pradžios anksčiau, nei
Lupin
gavo LPR.
Pateikdamos tokį argumentą ieškovės iš tikrųjų ginčija potencialios konkurencijos egzistavimą. Tačiau, kaip konstatuota šio sprendimo 751 punkte, sutarties sudarymo momentu
Lupin
buvo potenciali
Servier
konkurentė.
Antra, ieškovės teigė, kad Komisija turėjo padaryti išvadą, kaip dėl Prancūzijos rinkos, kad pažeidimo darymas nutrauktas Belgijoje, Čekijos Respublikoje, Airijoje ir Vengrijoje tuo metu, kai
Sandoz
įėjo į šių valstybių rinkas su patento 947 nepažeidžiančiu generiniu perindopriliu, t. y. atitinkamai 2008 m. birželio mėn., 2008 m. liepos mėn., 2008 m. gruodžio mėn. ir 2009 m. sausio mėn.
Taigi reikia nustatyti, ar Komisija padarė klaidą, kai nusprendė, kad po šio sprendimo 891 punkte nurodytų datų pažeidimas buvo toliau daromas atitinkamose valstybėse narėse.
Pirmiausia reikia patikslinti, jog generiniai vaistai, su kuriais
Sandoz
įėjo į rinką, yra perindoprilio erbumino forma, kurios sudėtyje yra „amorfinės, o ne kristalinės druskos, todėl jos sudėtyje nėra jokių patento 947 saugomų alfa kristalų“ (ginčijamo sprendimo 212 konstatuojamoji dalis).
Taip pat primintina, jog, nors toks aiškinimas akivaizdžiai neišplaukia dėl
Lupin
sutarties 1.6 straipsnio formuluotės sudėtingumo, būtų galima pripažinti, jog pagal šį straipsnį, taikomą kartu su tos pačios sutarties 4.1 straipsnio c punktu, galimas
Lupin
įėjimas į rinką su savo produktais, jeigu generinis „produktas“, kurio negamino
Servier
, pateiktas rinkai nepažeidžiant įpareigojimo ir jeigu nepateiktas
Servier
pateiktas prašymas nustatyti įpareigojimą (žr. šio sprendimo 847 punktą).
Kadangi
Lupin
sutarties 4.1 straipsnio c punkte žodis „produktas“ rašomas didžiąja raide, jis turi būti suprantamas pagal šios sutarties A dalyje įtvirtintą susitarimą.
Taigi ypač sudėtinga nustatyti
Lupin
sutarties A dalyje nurodytus produktus (žr. šio sprendimo 832 ir 833 punktus), todėl sunku taikyti šios sutarties 4.1 straipsnio c punktą (žr. šio sprendimo 849 ir 850 punktus).
Egzistavo netikrumas dėl
Lupin
sutarties 4.1 straipsnio c punkto taikymo srities nustatymo, todėl ir dėl galimybės taikyti šios sutarties 1.6 straipsnyje įtvirtintą neprekiavimo sąlygą (žr. šio sprendimo 852 punktą), be kita ko, ir dėl įėjimo į rinką su produktu, kaip antai pateiktu
Sandoz
, kurio sudėtyje buvo kitos nei alfa formos erbumino.
Dėl šio sprendimo 894–897 punktuose nurodyto netikrumo, susijusio su
Lupin
sutarties 1.6 ir 4.1 straipsnių taikymo sritimi,
Lupin
galėjo nerimauti, kad neprekiavimo sąlyga ir toliau bus taikoma po to, kai tretieji asmenys pateiks rinkai generinį perindoprilį, kurio sudėtyje yra kitos nei alfa formos erbumino, arba generinį perindoprilį, kurio sudėtyje nėra erbumino. Tokia abejonė atgrasė nuo įėjimo į rinką.
Šią baimę galėjo sustiprinti tai, kad vis dėlto
Servier
bet kuriuo atveju galėtų pateikti prašymą nustatyti įpareigojimą, taip pat ir dėl produkto, kuris akivaizdžiai nepažeidžia nė vieno iš jos patentų, ypač patento 947, o tai lemtų negalėjimą taikyti
Lupin
sutarties 4.1 straipsnio c punkto tol, kol toks prašymas bus atmestas (žr. šio sprendimo 852 punktą).
Šiuo klausimu
Lupin
laiškai atskleidžia jos netikrumą dėl galimybės įeiti į Prancūzijos rinką nepažeidžiant sutarties (žr. šio sprendimo 853 punktą), todėl ji šioje rinkoje toliau taikė neprekiavimo sąlygą bent iki šio susirašinėjimo, kuris, atrodo, baigėsi ne anksčiau kaip 2009 m. balandžio mėn. pradžioje, likus tik kiek daugiau nei mėnesiui iki 2009 m. gegužės 6 d., t. y. Komisijos nustatytos pažeidimo darymo Belgijoje, Čekijos Respublikoje, Airijoje ir Vengrijoje pabaigos datos. Be to, šio sprendimo 853 punkte nurodytas
Servier
laiškas neleidžia daryti išvados, kad ji aiškiai ir akivaizdžiai manė, jog
Lupin
galėjo įeiti į rinką.
Juo labiau, kiek tai susiję su šio sprendimo 900 punkte minėtomis keturiomis rinkomis, ieškovės nepateikė jokių duomenų, leidžiančių įrodyti, kad iki 2009 m. gegužės 6 d.
Servier
ir
Lupin
atsižvelgė į
Sandoz
įėjimą paeiliui į šias rinkas ir kad, nepaisant sutarties neaiškumo nulemtų abejonių, jos manė, jog neprekiavimo sąlyga nebegalioja.
Taigi pakanka aplinkybės, kad neprekiavimo sąlyga dėl sutarties neaiškumo nulemtų abejonių toliau galiojo, o tai rodo tolesnį susitarimo galiojimą dėl šalių valios (galbūt prieštaraujantį keliamų sąlygos taikymo reikalavimų aiškinimui, o tą prieštaravimą
a posteriori
galėjo nustatyti pagal sutartį jurisdikciją turintis teismas), kad Komisija galėtų konstatuoti, kad
Servier
ir
Lupin
valia buvo derinama, todėl pažeidimas toliau daromas, nepaisant
Sandoz
įėjimo į rinką.
Bet kuriuo atveju, net jeigu sutartis formaliai nustojo galioti nuo
Sandoz
įėjimo į rinką, atsižvelgiant į pateiktus argumentus (žr. šio sprendimo 900 ir 901 punktus), reikia nuspręsti, kad
Servier
ir
Lupin
toliau taikė neprekiavimo sąlygą po to, kai
Sandoz
paeiliui įėjo į keturias nurodytas rinkas.
Tiesa, kai kalbama, kaip šiuo atveju, apie konkurencijos ribojimą dėl tikslo, nereikia atsižvelgti į konkretų ribojimo poveikį rinkai, siekiant įrodyti pažeidimo buvimą (šiuo klausimu žr. 1999 m. liepos 8 d. Sprendimo Komisija / Anic Partecipazioni,
C‑49/92 P
,
EU:C:1999:356
,
ir
punktus), todėl ir pažeidimo trukmę (šiuo klausimu žr. 2009 m. kovo 19 d. Sprendimo Archer Daniels Midland / Komisija,
C‑510/06 P
,
EU:C:2009:166
,
,
ir
punktus). Tai pasakytina ir apie atsižvelgimą į susitarimo taikymą (šiuo klausimu žr. 2012 m. birželio 29 d. Sprendimo E.ON Ruhrgas ir E.ON / Komisija,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
,
punktą).
Vis dėlto galima konstatuoti, kad pažeidimas toliau daromas pasibaigus laikotarpiui, per kurį susitarimas formaliai galiojo, jeigu atitinkamos įmonės ir toliau atliko draudžiamus veiksmus (2011 m. birželio 16 d. Sprendimo Solvay Solexis / Komisija,
T‑195/06
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2011:280
,
punktas ir 2012 m. birželio 29 d. Sprendimo E.ON Ruhrgas ir E.ON / Komisija,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
,
punktas).
Taigi šiuo atveju taip ir yra (žr. šio sprendimo 903 punktą).
Iš viso to, kas išdėstyta, išplaukia, kad reikia atmesti šį
Servier
subsidiariai pateiktą pagrindą.
c)

Dėl teisės ir vertinimo klaidų, susijusių su sutarties, sudarytos su „Lupin“, kvalifikavimu kaip ribojimo dėl poveikio
Ieškovės teigė, kad Komisija padarė skirtingų teisės ir vertinimo klaidų, susijusių su sutarties, sudarytos su
Lupin
, kvalifikavimu kaip ribojimo dėl poveikio.
Šį pagrindą reikia atmesti kaip netinkamą,
mutatis mutandis
pritaikius šio sprendimo 566–570 punktuose pateiktus argumentus.
9.

Dėl sutarčių, sudarytų su „Krka“
a)

Dėl teisės ir vertinimo klaidų, susijusių su sutarčių, sudarytų su „Krka“, kvalifikavimu kaip ribojimo dėl tikslo
Ieškovės ginčija, pirma, sutarčių dėl taikaus susitarimo ir licencinių sutarčių ir, antra, perdavimo sutarties kvalifikavimą kaip ribojimo dėl tikslo.
1)

Dėl sutarties dėl taikaus susitarimo ir licencinės sutarties
i)

Šalių argumentai
(Praleista)
ii)

Bendrojo Teismo vertinimas
Neatsižvelgiant į šio sprendimo 797–803 punktuose dėl papildomų sutarčių pateiktus argumentus, įprastos komercinės sutarties susiejimas su sutartimi dėl taikaus susitarimo, kurioje įtvirtintos neprekiavimo ir neginčijimo sąlygos, nėra rimtas požymis, rodantis, kad buvo kompensacinis mokėjimas, jeigu atitinkama komercinė sutartis yra licencinė sutartis dėl ginčijamo patento.
Tokią išimtį paaiškina aplinkybė, kad, nors iš tiesų licencine sutartimi dėl patento siekiama ne taikaus ginčo sprendimo, o leisti naudotis šiuo patentu, vis dėlto, priešingai, nei kitų komercinių sutarčių atveju (žr. šio sprendimo 800 punktą), gali būti pateisinamas šios licencinės sutarties susiejimas su sutartimi dėl taikaus ginčo, kilusio dėl patento, kuris yra licencijos dalykas, sprendimo.
Iš tikrųjų ginčas patentų srityje iš esmės kyla dėl generinių vaistų bendrovės noro įeiti į rinką, kuriam prieštarauja patento savininko noras apsaugoti jam patento suteikiamas teises. Tuomet toks leidimas įeiti į rinką sudarius licencinę sutartį yra ypač tinkama priemonė ginčui išspręsti, nes leidžia patenkinti abiejų šio ginčo šalių reikalavimus.
Beje, pripažįstama, kad licencinė sutartis yra tinkama priemonė ginčui išspręsti. Tai matyti iš 2004 m. gairių dėl technologijų perdavimo susitarimų 204 punkto, kuriame nustatyta, kad „licencijavimu galima pasinaudoti kaip priemone ginčams spręsti“. Šis punktas pakartotas 2014 m. gairių dėl technologijų perdavimo susitarimų 205 punkte.
Juo labiau pateisinama susieti licencinę sutartį ir sutartį dėl taikaus susitarimo, nes sutartyje dėl taikaus susitarimo neprekiavimo ir neginčijimo sąlygų buvimas yra teisėtas, tik jeigu ši sutartis grindžiama tuo, kad šalys pripažįsta patento galiojimą (žr. šio sprendimo 258–261 punktus). Taigi licencinės sutarties, kuri kiekvienam licenciatui prasminga tik jeigu licencija bus realiai naudojama, sudarymas grindžiamas ir tuo, kad šalys pripažįsta patento galiojimą. Taip licencinė sutartis patvirtina sutarties dėl taikaus susitarimo teisėtumą, o tai visiškai pateisina sąsają su ja.
Kadangi matyti, jog sutartį dėl taikaus susitarimo dėl ginčo patentų srityje pateisinama susieti su licencine sutartimi dėl to paties patento, tokia sąsaja, priešingai nei kitų papildomų sutarčių atveju, nėra rimtas požymis, kad buvo kompensacinis mokėjimas (kaip tai suprantama papildomų sutarčių srityje; žr. šio sprendimo 804 punktą).
Taigi Komisija turi remtis kitais nei paprastas licencinės sutarties ir sutarties dėl taikaus susitarimo sąsajos įrodymais, siekdama įrodyti, kad licencinė sutartis nebuvo sudaryta įprastomis rinkos sąlygomis ir iš tikrųjų ja pridengiamas kompensacinis mokėjimas, skatinantis generinių vaistų bendrovę pritarti neprekiavimo ir neginčijimo sąlygoms (žr. šio sprendimo 803–808 punktus).
Pažymėtina, jog kompensacinį mokėjimą dar sunkiau įžvelgti, kai kalbama apie licencinę sutartį, nes tokia sutartis yra ne patentuotų vaistų bendrovės finansinio turto pervedimo generinių vaistų bendrovei pagrindas, o generinių vaistų bendrovės – patentuotų vaistų bendrovei. Taigi, licencinių sutarčių srityje licenciatas moka mokestį patento savininkui.
Vis dėlto egzistuoja patentuotų vaistų bendrovės turto vertės perdavimas generinių vaistų bendrovei, nes patento savininkui sumokėtas mokestis yra atlygis už naudą, kurią generinių vaistų bendrovė gauna iš licencinės sutarties, t. y. už leidimą naudotis patentu, kad be rizikos įeitų į rinką.
Taigi Komisija turi įrodyti, kad šis atlygis yra neįprastai mažas, t. y. toks mažas, kad negali būti paaiškinamas argumentais, susijusiais vien su turto, kuris yra sutarties dalykas, ekonomine verte (žr. šio sprendimo 806 punktą), todėl licencinė sutartis lemia kompensacinį mokėjimą generinių vaistų bendrovei.
Siekiant įrodyti pakankamą žalingumą, kad sutartis dėl taikaus susitarimo būtų kvalifikuojama kaip konkurencijos ribojimas dėl tikslo, tai, kad nagrinėjamas sandoris sudarytas neįprastomis rinkos sąlygomis, dar akivaizdžiau, nes jame nustatytų neprekiavimo ir neginčijimo sąlygų konkurenciją ribojantis pobūdis švelninamas licencine sutartimi.
Iš tikrųjų neprekiavimo sąlyga bent iš dalies nedaro poveikio. Licencinė sutartis net daugiau nei paprasčiausiai iš dalies neutralizuoja šios sąlygos poveikį, nes ji skatina generinio vaisto pateikimą rinkai, pašalindama riziką, kad bus pareikštas su patentu susijęs ieškinys.
Kiek tai susiję su neginčijimo sąlyga, nors jos ribojamasis poveikis išlieka, tą poveikį silpnina aplinkybė, kad licencija leidžia įeiti į rinką be rizikos, kad bus pareikštas ieškinys. Taigi, nors generinių vaistų bendrovei iš esmės svarbu galėti ginčyti patento galiojimą, kai ji rizikingai įeina į rinką, tai ne taip svarbu, kai ji turi patentuotų vaistų bendrovės leidimą įeiti į šią rinką naudodamasi licencine sutartimi.
Šiame analizės etape primintina, jog, kai kalbama apie sutartis dėl ginčų patentų srityje taikaus sprendimo, kvalifikavimas kaip konkurencijos ribojimo dėl tikslo reiškia, kad sutartyje dėl taikaus susitarimo numatyta ir paskata generinių vaistų bendrovei, ir su tuo susijęs jos pastangų konkuruoti su patentuotus vaistus gaminančia bendrove ribojimas (žr. šio sprendimo 272 punktą). Taigi, iš pateiktų argumentų matyti, jog tada, kai sudaryta licencinė sutartis, šie du elementai sušvelninami, o gal net panaikinami, todėl pakankamą žalingumą geram konkurencijos veikimui (šiuo klausimu žr. 2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo CB / Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją) sunku konstatuoti.
Reikia pridurti, kad šio sprendimo 943 punkte nurodyta išimtis neprieštarauja nei aplinkybei, kad licencinės sutarties ir neginčijimo sąlygos susiejimas priskiriamas prie ribojimų, kuriems netaikoma 2004 m. balandžio 27 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 772/2004 dėl [SESV 101] straipsnio 3 dalies taikymo technologijų perdavimo susitarimų kategorijoms (
OL L 123, 2004, p. 11
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 3 t., p. 74) 2 straipsnyje nurodyta išlyga, nei Teisingumo Teismo jurisprudencijai, kuri pradėta formuoti 1986 m. vasario 25 d. Sprendime Windsurfing International / Komisija (
193/83
,
EU:C:1986:75
,
ir
punktai) ir patikslinta 1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendime Bayer ir Maschinenfabrik Hennecke (
65/86
,
EU:C:1988:448
).
Iš tikrųjų, pirma, remiantis Reglamento Nr. 772/2004 5 straipsniu, licencinės sutarties ir neginčijimo sąlygos susiejimas priskiriamas prie ribojimų, kuriems netaikoma šio reglamento 2 straipsnyje numatyta išlyga. Vis dėlto ši išlyga ir šis jos netaikymas, remiantis to reglamento 2 ir 5 straipsniais, galioja tik jeigu atitinkamose sutartyse nustatytiems konkurencijos ribojimams taikoma SESV 101 straipsnio 1 dalis. Todėl aplinkybė, kad licencinės sutarties ir neginčijimo sąlygos susiejimas priskiriamas prie ribojimų, kuriems netaikoma Reglamento Nr. 772/2004 2 straipsnyje nustatyta išlyga, neleidžia daryti išvados, kad toks susiejimas bet kuriuo atveju yra konkurencijos ribojimas, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį, ir ypač – ribojimas dėl tikslo.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad, nors SESV 101 straipsnio 3 dalies taikymas konkrečiam susitarimui reiškia pripažinimą, kad šis susitarimas patenka į SESV 101 straipsnio 1 dalyje nustatyto draudimo taikymo sritį, 3 dalyje numatyta galimybė taikyti tam tikroms rūšims nereiškia, kad prie šių rūšių priskiriamas konkretus susitarimas dėl šios priežasties neišvengiamai tenkina 1 dalyje nustatytus reikalavimus. Taigi taikant išimtį pagal rūšį negali būti jokio išankstinio, net ir netiesioginio, nusistatymo dėl jokio individualiai vertinamo susitarimo (1966 m. liepos 13 d. Sprendimo Italija / Taryba ir Komisija,
32/65
,
EU:C:1966:42
, p. 590).
Antra, iš tikrųjų Teisingumo Teismas nusprendė, kad licencinės sutarties sąlyga, pagal kurią nustatyta pareiga neginčyti patento galiojimo, nesuderinama su SESV 101 straipsnio 1 dalimi. Jis pridūrė, kad tokia sąlyga akivaizdžiai nesusijusi su specifiniu patento tikslu, kuris neturi būti aiškinamas kaip užtikrinantis apsaugą ir nuo veiksmų, kuriais siekiama ginčyti patento galiojimą, atsižvelgiant į visuomenės suinteresuotumą panaikinti visas ekonominės veiklos kliūtis, kurių galėtų kilti dėl nepagrįstai išduoto patento (1986 m. vasario 25 d. Sprendimo Windsurfing International / Komisija,
193/83
,
EU:C:1986:75
,
ir
punktai).
Vis dėlto po dvejų metų byloje, susijusioje su susitarimu dėl taikaus ginčo sprendimo, priimtame sprendime Teisingumo Teismas patikslino poziciją, nurodytą 1986 m. vasario 25 d. Sprendime Windsurfing International / Komisija (
193/83
,
EU:C:1986:75
), tą kartą nuspręsdamas, kad neginčijimo sąlyga, atsižvelgiant į jos teisinį ir ekonominį kontekstą, gali riboti konkurenciją, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį (1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Bayer ir Maschinenfabrik Hennecke,
65/86
,
EU:C:1988:448
,
punktas). Nors tame sprendime jis, beje, atmetė Komisijos siūlymą neginčijimo sąlygai nebetaikyti SESV 101 straipsnio 1 dalyje nustatyto draudimo, jeigu atitinkama sutartimi siekiama išspręsti teisme nagrinėjamą ginčą, vis dėlto jis nenusprendė, kad kiekvienai sutarčiai dėl taikaus susitarimo, kurioje nustatyta tokia sąlyga, taikomas SESV 101 straipsnio 1 dalyje nustatytas draudimas.
Iš tikrųjų licenciatai pagal licencinę sutartį, kaip matyti iš 2004 m. gairių dėl technologijų perdavimo susitarimų 112 punkto, „paprastai patys gali geriausiai nustatyti, ar intelektinės nuosavybės teisė yra galiojanti“, todėl ją ginčyti. Būtent dėl šios priežasties pateisinama tai, kad licencinės sutarties ir neginčijimo sąlygos susiejimas iš esmės draudžiamas (generalinio advokato M. Darmon išvados byloje Bayer ir Maschinenfabrik Hennecke,
65/86
,
EU:C:1987:336
,
punktas). Vis dėlto, jeigu licencinė sutartis sudaryta siekiant taikiai išspręsti tikrą atitinkamų šalių teisminį ginčą, licenciatas jau yra turėjęs galimybę ginčyti atitinkamo patento galiojimą, ir jeigu galiausiai neskatinamas sutinka pritarti neginčijimo sąlygai (ir neprekiavimo sąlygai), reiškia jis mano, kad patentas galioja. Šiomis konkrečiomis aplinkybėmis, kai šalys, sudarydamos taikų susitarimą, galiausiai sutaria pripažinti patento galiojimą, priežastis, kuria pateisinamas licencinės sutarties ir neginčijimo sąlygos susiejimo draudimas, nebereikšminga, jeigu sutartis dėl taikaus susitarimo grindžiama sutarties šalių pripažinimu, kad atitinkamas patentas galioja, o ne licenciato skatinimu pritarti neginčijimo sąlygai (ir neprekiavimo sąlygai).
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, jog, kai iškyla tikras atitinkamų šalių teisminis ginčas ir sudaroma licencinė sutartis, kuri tiesiogiai susijusi su taikiu šio ginčo sprendimu, šios sutarties susiejimas su sutartimi dėl taikaus susitarimo nėra rimtas požymis, kad buvo kompensacinis mokėjimas. Šiuo atveju Komisija, remdamasi kitais požymiais, gali įrodyti, kad licencinė sutartis yra neįprastomis rinkos sąlygomis sudarytas sandoris ir ja pridengiamas kompensacinis mokėjimas (kaip tai suprantama papildomų sutarčių srityje; žr. šio sprendimo 804 punktą).
Atsižvelgiant būtent į pateiktus argumentus reikia nustatyti, ar šiuo atveju Komisija galėjo pagrįstai nuspręsti, kad
Servier
ir
Krka
sudaryta sutartis dėl taikaus susitarimo ir licencinė sutartis galėjo būti kvalifikuojamos kaip ribojimas dėl tikslo.
Pirmiausia reikia išnagrinėti, ar egzistavo tikri ginčai ir ar licencinė sutartis buvo pakankamai tiesiogiai susijusi su taikiu šių ginčų sprendimu, kad būtų pateisinamas jos susiejimas su sutartimi dėl taikaus susitarimo.
Pirma, šiuo klausimu pažymėtina, kad pasirašant sutartį vyko tikri
Servier
ir
Krka
ginčai ir kad šie ginčai išspręsti sudarius sutartį dėl taikaus susitarimo, o jos I straipsnio i ir ii punktuose buvo numatyta, kad abi šalys turi pasitraukti iš vykstančių teismo procesų.
Iš tikrųjų 2004 m. dešimt generinių vaistų bendrovių, tarp jų ir
Krka
, dėl patento 947 pareiškė protestą, kad jis būtų atšauktas visas, remdamosi motyvais, grindžiamais naujumo ir išradimo lygio nebuvimu, taip pat nepakankamu išradimo aprašymu. 2006 m. liepos 27 d. EPT Protestų skyrius patvirtino šio patento galiojimą padarius nedidelių pradinių
Servier
reikalavimų pakeitimų. Dėl 2006 m. liepos 27 d. EPT sprendimo septynios bendrovės pareiškė apeliaciją. 2007 m. sausio 11 d.
Krka
pasitraukė iš protesto procedūros, remdamasi su
Servier
sudaryta sutartimi dėl taikaus susitarimo.
Be to, 2006 m. liepos 28 d. Jungtinėje Karalystėje
Servier
pareiškė ieškinį dėl patento 340 pažeidimo
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents court)
(Aukštasis Teisingumo Teismas (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius, Jungtinė Karalystė (patentų kolegija)) prieš
Krka
. 2006 m. rugpjūčio 2 d.
Servier
pateikė ir ieškinį dėl patento 947 pažeidimo prieš
Krka
, ir prašymą nustatyti laikiną įpareigojimą. 2006 m. rugsėjo 1 d.
Krka
pateikė priešpriešinį ieškinį dėl patento 947 panaikinimo, o 2006 m. rugsėjo 8 d. – kitą priešpriešinį ieškinį dėl patento 340 panaikinimo. 2006 m. spalio 3 d.
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court)
(Aukštasis Teisingumo Teismas (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius, Jungtinė Karalystė (patentų kolegija)) tenkino
Servier
prašymą dėl laikino įpareigojimo ir atmetė 2006 m. rugsėjo 1 d.
Krka
pateiktą prašymą. 2006 m. gruodžio 1 d. byla baigta nagrinėti šalims sudarius taikų susitarimą ir panaikinus laikiną įpareigojimą.
Antra, tiek sutartis dėl taikaus susitarimo, tiek licencinė sutartis buvo susijusios su nagrinėtais ginčais. Sutartis dėl taikaus susitarimo ir būtent joje nustatytos neprekiavimo ir neginčijimo sąlygos iš tikrųjų apėmė tik patentų, dėl kurių vyko
Servier
ir
Krka
ginčai, taikymo sritį. Licencinė sutartis buvo sudaryta dėl patento 947, todėl ir ji buvo tiesiogiai susijusi su šiais ginčais.
Trečia, sutarties dėl taikaus susitarimo ir licencinės sutarties sudarymo momentu buvo neprieštaringų įrodymų, leidžiančių šalims manyti, kad patentas 947 galiojo (žr. šio sprendimo 967 ir 968 punktus).
Ketvirta, nors
Servier
ir
Krka
bendravo jau anksčiau, nei buvo priimtas 2006 m. liepos 27 d. EPT sprendimas, kuriuo patvirtintas patento 947 galiojimas (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 837 konstatuojamąją dalį), joms nepavyko susitarti (ginčijamo sprendimo 856–859 konstatuojamosios dalys), ir tik po to sprendimo buvo pradėtos naujos derybos (ginčijamo sprendimo 898 konstatuojamoji dalis). Taigi 2006 m. liepos 27 d. EPT sprendimas, kuriuo patvirtintas patento 947 galiojimas, buvo viena iš aplinkybių, pastūmėjusių sudaryti sutartį dėl taikaus susitarimo ir licencinę sutartį.
Todėl, atsižvelgiant į sutarties dėl taikaus susitarimo ir licencinės sutarties sąlygų taikymo sritį, taip pat į šių sutarčių sudarymo kontekstą, reikia konstatuoti, kad šių dviejų sutarčių susiejimas buvo pateisinamas, todėl tai nėra rimtas požymis, kad buvo kompensacinis mokėjimas, kurį
Servier
bendrovei
Krka
pervedė pagal licencinę sutartį (žr. šio sprendimo 948 punktą).
Toliau šiomis aplinkybėmis reikia išnagrinėti, ar šiuo atveju Komisija, remdamasi kitais įrodymais ar požymiais, o ne paprasčiausiu licencinės sutarties ir sutarties dėl taikaus susitarimo susiejimu, įrodė, kad licencinė sutartis nebuvo sudaryta įprastomis rinkos sąlygomis (žr. šio sprendimo 949 ir 963 punktus).
Šiuo klausimu pažymėtina, jog, priešingai nei pagal kitas ginčijamame sprendime nurodytas sutartis, nei pagal sutartį dėl taikaus susitarimo, nei pagal licencinę sutartį
Servier
neįvykdė finansinio pervedimo
Krka
.
Licencinėje sutartyje buvo net numatyta, kad
Krka
sumokės bendrovei
Servier
3 % grynos pardavimų vertės dydžio mokestį.
Žinoma, šis mokestis yra atlygis už pelną, kurį generinių vaistų bendrovė gauna pagal licencinę sutartį, t. y. leidimą naudotis patentu nerizikingai įeinant į šią rinką. Vis dėlto Komisija turėjo įrodyti, kad šis atlygis buvo neįprastai mažas ir kad pagal licencinę sutartį buvo mokamas kompensacinis mokėjimas
Krka
naudai.
Tačiau, nors ginčijamame sprendime Komisija pateikė tam tikrų įrodymų, leidžiančių daryti išvadą, kad licencinė sutartis buvo palanki
Krka
komerciniams interesams (ginčijamo sprendimo 1738–1744 konstatuojamosios dalys, būtent 1739 konstatuojamoji dalis), ji neįrodė, kad nustatytas 3 % mokesčio dydis buvo neįprastai mažas, t. y. toks mažas, kad negali būti paaiškinamas argumentais, susijusiais vien su patento, kuris yra licencijos dalykas, ekonomine verte (žr. šio sprendimo 952 punktą).
Kiek tai susiję su Komisijos nurodyta aplinkybe, kad mokesčio procentinė išraiška buvo labai maža, palyginti su 2007 m.
Servier
veiklos pajamomis Čekijos Respublikoje, Vengrijoje ir Lenkijoje, nebūtinai yra neįprasta tai, kad perteklinių veiklos pajamų, kurias sudaro iš veiklos gautas bruto pelnas, procentinė išraiška labai viršija mokesčio pagal licencijos sutartį, kuris mokamas už teisę naudotis patentu, procentinę išraišką.
Dėl tos pačios priežasties galima atmesti Komisijos argumentą, kad mokestis sudarė labai menką
Krka
pelno maržos dalį.
A fortiori
, kiek tai susiję su generinių vaistų bendrove, ji visiškai nesuinteresuota sudaryti licencinę sutartį, jeigu dėl mokesčio ji negalėtų pasiekti pakankamai didelės pelno maržos.
Galiausiai neatrodo neįprasta tai, kad mokesčio už
Krka
naudotą patentą procentinė išraiška apskaičiuota remiantis
Krka
produkto pardavimo kaina, o ne
Servier
produkto pardavimo kaina.
Visos šios aplinkybės, net vertinamos kartu, leidžia įrodyti nebent tai, kad
Krka
suteiktos licencijos kaina buvo palanki jos komerciniams interesams, bet jų nepakanka siekiant įrodyti, kad nagrinėjamas sandoris nebuvo sudarytas įprastomis rinkos sąlygomis, juo labiau licencinėje sutartyje buvo numatyta, kad
Servier
galėjo toliau prekiauti savo produktu septyniose valstybėse narėse, kuriose galiojo licencija, tiesiogiai arba per vieną iš savo patronuojamųjų bendrovių, arba per vieną kiekvienoje valstybėje paskirtą trečiąjį asmenį. Taigi licencija buvo neišimtinė, o tai mažino jos palankumą
Krka
, nes buvo rizikos, kad
Krka
produktui gali tekti konkuruoti su kitu generiniu produktu, nesvarbu, ar juo prekiautų arba jį gamintų
Servier
, ar trečiasis asmuo.
Be to, pažymėtina, kad per teismo posėdį pati Komisija nurodė, jog ji neginčijo, kad mokestis atitiko praktiką rinkoje. Ginčijamame sprendime (tiesa, tik subsidiariai) pažymėjusi, kad „esminis analizės elementas yra ne mokesčių mažumas, o veikiau tai, kad suteikta vienintelė licencija už įsipareigojimą neiti į rinkas ar neginčyti
Servier
patentų tam tikrose kitose ribojamose rinkose“ (2354 išnaša), Komisija jau parodė, ji klaidingai vertino tai, kad sandoris galėjo būti sudarytas įprastomis rinkos sąlygomis, tik kaip papildomą reikšmę turinčią aplinkybę.
Iš šio sprendimo 977–982 punktuose pateiktų argumentų matyti, jog Komisija neįrodė, kad licencinėje sutartyje nustatytas 3 % dydžio mokestis buvo neįprastai mažas, t. y. toks mažas, kad negali būti paaiškinamas argumentais, susijusiais vien su patento, kuris yra licencijos dalykas, ekonomine verte. Taigi Komisija neįrodė, kad licencinė sutartis nebuvo įprastomis rinkos sąlygomis sudarytas sandoris.
Vadinasi, Komisija neįrodė ir to, kad buvo sumokėtas kompensacinis mokestis, kurį sudarė už neįprastai mažą kainą suteikta licencija (žr. šio sprendimo 803 punktą) ir kuris buvo paskata, nes juo nesiekta kompensuoti taikaus ginčo išsprendimo sąnaudų (žr. šio sprendimo 809 punktą).
Todėl Komisija negalėjo pagrįstai konstatuoti, kad šiuo atveju buvo konkurencijos ribojimas, kuris pakankamai žalingas, kad galėtų būti kvalifikuojamas kaip ribojimas dėl tikslo.
Padarytos išvados nepaneigia kitos ginčijamame sprendime Komisijos nustatytos aplinkybės.
Pirma, net jeigu licencinė sutartis buvo paskata, nes ji leido atitinkamose septyniose valstybėse narėse, t. y. rinkos dalyje, kurioje Komisija nekonstatavo pažeidimo, sukurti
Servier
ir
Krka
palankią duopoliją, kaip ginčijamame sprendime nurodė Komisija (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 1728, 1734 ir 1742 konstatuojamąsias dalis), tokią duopoliją lemtų ne licencinė sutartis, o po jos sudarymo
Servier
ir
Krka
priimti sprendimai, t. y.
Servier
sprendimas nesuteikti licencijos kitai generinių vaistų bendrovei arba pačiai neprekiauti savo perindoprilio generine versija už mažą kainą (ginčijamo sprendimo 1727 konstatuojamoji dalis) ir
Krka
sprendimas nevykdyti kainomis grindžiamos agresyvios politikos (ginčijamo sprendimo 1744 konstatuojamoji dalis).
Tačiau Komisijos konstatuotas ribojimas dėl tikslo, ypač paskata, kuri yra viena iš šio ribojimo sąlygų (žr. šio sprendimo 272 punktą), susiję su
Servier
ir
Krka
sudarytomis sutartimi dėl taikaus susitarimo ir licencine sutartimi, o ne vėliau nei sudarytos šios sutartys atliktais veiksmais, kurie jose neapibrėžti.
Net jeigu nurodyta duopolija galėtų būti laikoma sutarčių taikymo pasekme, primintina, jog Komisija ir Sąjungos teismas, nagrinėdami ribojamąjį susitarimo tikslą, ypač atsižvelgdami į jo ekonominį ir teisinį kontekstą, negali visiškai nepaisyti potencialaus šio susitarimo poveikio (žr. šio sprendimo 304 punkte nurodytą jurisprudenciją). Vis dėlto iš jurisprudencijos išplaukia ir tai, kad, siekiant nustatyti konkurencijos ribojimo dėl tikslo egzistavimą, be kita ko, nagrinėjant atitinkamo susitarimo ekonominį ir teisinį kontekstą, neturi būti vertinamas to susitarimo poveikis, antraip SESV 101 straipsnio 1 dalyje nustatytas konkurencijos ribojimo dėl tikslo ir dėl poveikio atskyrimas taptų neveiksmingas (žr. šio sprendimo 221 punktą). Siekiant patikrinti konkretaus susitarimo galimybę daryti konkurencijos ribojamąjį poveikį, būdingą susitarimams, kuriais siekiama antikonkurencinio tikslo, potencialus susitarimo poveikis turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant tik į to susitarimo sudarymo metu objektyviai galimus numatyti duomenis (šiuo klausimu žr. generalinio advokato N. Wahl išvados byloje ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:272
,
punktą; taip pat šiuo klausimu žr. 2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo CB / Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
,
–
punktus).
Taigi šiuo atveju tariamas atitinkamas potencialus poveikis, t. y. Komisijos nurodyta duopolija, grindžiamas hipotetinėmis aplinkybėmis, todėl jų nebuvo galima objektyviai numatyti sutarties sudarymo metu.
Bet kuriuo atveju Komisija, remdamasi vaistinių atsargų kaupimo praktika ir Lenkijos institucijoms pateiktu skundu dėl nesąžiningos konkurencijos egzistavimo, ginčijamo sprendimo 1725 konstatuojamojoje dalyje nurodė, kad „vargu, ar
Servier
elgesį su
Krka
septyniose rinkose, kuriose galiojo licencija, buvo galima pavadinti bendradarbiavimu“. Be to, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 1728 konstatuojamosios dalies, Komisijos nurodyta
Servier
ir
Krka
duopolija nereiškė, kad tarp šių įmonių nebuvo tam tikro lygio konkurencijos.
Antra, anot Komisijos, šiuo atveju licencinė sutartis buvo paskata, nes ji leido
Krka
nerizikingai įeiti į tam tikras rinkas, o už tai buvo išstumta iš kitų rinkų. Šiomis aplinkybėmis, kai neprekiavimo ar neginčijimo sąlygų taikymo sritis platesnė nei licencinės sutarties, todėl egzistuoja šių dviejų sutarčių neatitikimas arba „asimetrija“, kaip ginčijamo sprendimo 1706 ir 1736 konstatuojamosiose dalyse nurodė Komisija, galima daryti išvadą dėl paskatos buvimo, nes licencine sutartimi, leidusia generinių vaistų bendrovei nerizikingai įeiti į tam tikras rinkos dalis, iš tikrųjų siekta paskatinti šią bendrovę sutikti pasitraukti iš kitų rinkos dalių patentuotų vaistų bendrovės naudai.
Tokiems argumentams negalima pritarti.
Visų pirma, Komisijos siūlytas požiūris – pagal jį vien tai, kad buvo sudaryta licencinė sutartis, net jeigu ji sudaryta įprastomis rinkos sąlygomis, susieta su sutartimi dėl taikaus susitarimo, kurioje įtvirtintos ribojamosios sąlygos, gali būti paskata – lemtų paradoksalų sprendimą, nes šiuo atveju kuo platesnė būtų licencinės sutarties taikymo sritis, tuo didesnė būtų paskata, todėl būtų lengviau padaryti išvadą dėl ribojimo dėl tikslo buvimo, nebent licencijos sutarties taikymo sritis būtų visiškai tapati sutarties dėl taikaus susitarimo taikymo sričiai.
Tačiau, kuo platesnė licencinės sutarties taikymo sritis, ypač lyginant su sutarties dėl taikaus susitarimo, su kuria ji susieta, taikymo sritimi, tuo ši sutartis palankesnė konkurencijai, turint omenyje konkurencijai palankų poveikį, kurį daro licencija, skatinanti generinių vaistų bendrovę įeiti į rinką ir mažinanti sutartyje dėl taikaus susitarimo įtvirtintų neprekiavimo ir neginčijimo sąlygų konkurenciją ribojantį poveikį (žr. šio sprendimo 954 ir 955 punktus).
Šiuo klausimu pažymėtina, jog byloje CB / Komisija pateiktoje išvadoje (
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:1958
,
punktas) generalinis advokatas N. Wahl nurodė, jog formalus vertinimas lemtų tai, kad konkurencijos ribojimą dėl tikslo būtų galima nustatyti tik esant elgesiui, iš kurio galima daryti išvadą, kad nepalankus poveikis konkurencijai yra didesnis už konkurencijai palankų poveikį.
Be to, Komisijos teiginiu, kad patento savininkas turi sudaryti licencinę sutartį, apimančią visą teritoriją, kurioje taikomos sutarties dėl taikaus susitarimo ribojamosios sąlygos, nepaisoma patento savininko intelektinės nuosavybės teisių, būtent turimos diskrecijos licencijos suteikimo klausimu (dėl situacijos, kai patento savininkas užima dominuojančią padėtį, žr. 2007 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Microsoft / Komisija,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
,
punktą). Šiuo teiginiu nepaisoma ir ginčo šalių turimos diskrecijos sąžiningai susitarti dėl taikaus ginčo sprendimo.
Beje, išvada, kad sudaryta licencinė sutartis „asimetriška“, atitinkamo patento galiojimo nepripažįstančiai generinių vaistų bendrovei nebūtinai pakankamai naudinga, kad ji pritartų neprekiavimo ir neginčijimo sąlygoms. Kad sudarius tokią sutartį gaunama nauda galėtų būti vertinama kaip paskata, pagal ją ši bendrovė turėtų gauti realią kompensaciją už planuotas, bet negautas pajamas dėl to, kad pritarė sutarčiai dėl taikaus susitarimo, kurioje įtvirtintos sąlygos, draudžiančios jai įeiti į tam tikras rinkos geografines dalis. Iš tikrųjų bendrovei, rimtai netikinčiai patento galiojimu ir galinčiai įeiti į visą rinką, kurioje taikomos neprekiavimo ir neginčijimo sąlygos, licencija, kurios geografinė taikymo sritis siauresnė nei tų sąlygų taikymo sritis, nėra ekonomiškai tenkinantis sprendimas, dėl kurio ji joms pritartų. Žinoma, licencija šiai bendrovei atveria dalį rinkos, kurioje galioja patentas, ir šioje rinkos dalyje suteikia galimybę gauti numatomo pelno, tačiau atsižvelgiant į tai, kad neįrodyta, jog mokestis pagal šią licenciją už tą rinkos dalį neįprastai mažas, ta licencija šiai bendrovei visiškai nekompensuoja už kitas rinkos dalis, į kurias įeiti jai draudžiama ir kuriose ji galėtų gauti pelno, jei patentas būtų panaikintas.
Šiuo atveju
Krka
pelnas, kurio ji galėjo tikėtis 18 iš 20 rinkų, kuriose licencinė sutartis negaliojo, tikrai nebuvo mažas. Iš tikrųjų ginčijamame sprendime Komisija nurodė, kad pelnas Vakarų Europos rinkose maždaug prilygo gaunamam trijose iš septynių didžiausių rinkų, kuriose buvo taikoma licencinė sutartis (2348 išnaša). Nors reikia atsižvelgti į tai, kad licencija pašalina bet kokią riziką dėl ieškinių dėl teisių pažeidimo ir kad pelnas, kurį galėjo gauti
Krka
dėl licencinės sutarties, buvo labiau užtikrintas, jos teikiamą reikšmę tokiai rizikai labai lėmė įsitikinimas dėl patento 947 galiojimo. Taigi aplinkybė, kad
Krka
pripažino patento 947 galiojimą, priimant sprendimą buvo lemiama, todėl ji teikė pirmumą ribotam, bet licencijos apsaugotam įėjimui į atitinkamas septynias rinkas, o ne įėjimui į visas valstybių narių rinkas, tačiau labai rizikuojant pažeisti teises dėl to patento galiojimo, kaip manė
Krka
.
Trečia, dėl kitų aplinkybių, galinčių įrodyti, kad licencinė sutartis buvo paskata bendrovei
Krka
, pirmiausia pažymėtina, jog tai, kad ji įvertino sprendimą nesudaryti sutarčių daugiau nei 10 mln. EUR „negauto pelno“ per trejus metus (ginčijamo sprendimo 1738 konstatuojamoji dalis), yra veikiau papildomas įrodymas, kad ji patentą 947 laikė galiojančiu. Iš tikrųjų atitinkamas pelnas prilygtų tam, kurio būtų tikimasi įėjus ar toliau išliekant septyniose rinkose, kuriose galiojo licencinė sutartis. Taigi, atrodo,
Krka
manė, kad, jeigu nebūtų sudaryta sutartis su
Servier
, rizikingas įėjimas į šias rinkas arba išlikimas jose buvo menkai tikėtinas, o gal net visai negalimas, ir tai patvirtina aplinkybę, kad ji pripažino patento 947 galiojimą.
Be to, iš ginčijamo sprendimo 1740 konstatuojamosios dalies, kurioje daroma nuoroda į to sprendimo 913 konstatuojamąją dalį, matyti, kad, nors 18 iš 20 kitų rinkų „įprastai
Krka
buvo vertinamos kaip mažiau reikšmingos“, pelnas, kurio buvo galima tikėtis jose, tikrai nebuvo mažas (žr. šio sprendimo 999 punktą).
Taigi šio sprendimo 1000 ir 1001 punktuose nurodytos aplinkybės neįrodo, kad licencinė sutartis buvo paskata bendrovei
Krka
.
Ketvirta, ginčijamame sprendime Komisijos konstatuota aplinkybė, kad pagal sutartį dėl taikaus susitarimo ir licencinę sutartį
Servier
ir
Krka
pasidalijo rinką (žr. ginčijamo sprendimo 5.5.3 dalies pavadinimą ir to sprendimo būtent 1745 konstatuojamąją dalį), nepagrįsta.
Iš tikrųjų, kiek tai susiję su septyniomis rinkomis, kurias apėmė licencinė sutartis, nors Komisija nenustatė, kad šioje vidaus rinkos dalyje padarytas pažeidimas, vis dėlto ji atsižvelgė į
Servier
ir
Krka
elgesį šiose septyniose rinkose, be kita ko, į licencinės sutarties, Komisijos pripažintos esant paskata, sudarymą, kad įrodytų rinkos pasidalijimą, kuris grindžiamas 18 iš 20 kitų valstybių narių rinkų ir šių septynių valstybių narių rinkų išskyrimu.
Tačiau
Servier
nebuvo išstumta iš septynių valstybių narių rinkų, kuriose ji ir
Krka
konkuravo (žr. šio sprendimo 991 punktą).
Taigi nebuvo rinkos dalies, kuri pagal sutartis būtų paskirta
Krka
. Todėl negalima daryti išvados, kad buvo pasidalytos rinkos, t. y. kad buvo aiškus sutarčių šalių pasidalijimas, šioje vidaus rinkos dalyje.
Beje, pažymėtina, kad šiose septyniose valstybėse narėse licencinė sutartis prisidėjo prie generinių vaistų bendrovės, konkuruojančios su patentuotų vaistų bendrove, įėjimo į rinką ar išlikimo joje. Todėl ji padarė teigiamą poveikį konkurencijai, palyginti su ankstesne situacija, kai generinių vaistų bendrovė galėjo tik rizikingai įeiti į rinką ar išlikti joje, juo labiau kad pagrindinio aptariamo patento, t. y. patento 947, galiojimą patvirtino kompetentingos valdžios institucijos (žr. šio sprendimo 970 punktą) ir kad egzistavo rizika, kurią
Krka
laikė didele, kad jos produktas pažeis teises.
Reikia pridurti, jog aplinkybė, kad sutarčių sudarymo metu patentą 947 atitinkantys nacionaliniai patentai
Servier
dar nebuvo išduoti tam tikrose iš septynių aptariamų rinkų, o
Krka
savo produktu jau prekiavo (ginčijamo sprendimo 1755 konstatuojamoji dalis), neleidžia daryti išvados, kad licencinė sutartis nepadarė teigiamo poveikio konkurencijai. Nors iš tikrųjų
Krka
jau galėjo įeiti į šias rinkas prieš gaudama licenciją, iš karto nejausdama grėsmės, kad bus pareikštas ieškinys dėl teisių pažeidimo, ir nors dėl šios priežasties licencija neturėjo lemiamos reikšmės šiam įėjimui į aptariamas rinkas, ši licencija
Krka
leido jose išlikti nepatiriant grėsmės, kad bus pareikštas toks ieškinys.
Šio sprendimo 1007 ir 1008 punktuose konstatuotas licencinės sutarties teigiamas poveikis konkurencijai patvirtina išvadą, kad nebuvo rinkos pasidalijimo, kiek tai susiję su septyniomis valstybėmis narėmis, kuriose galiojo licencinė sutartis.
Licencinės sutarties teigiamą poveikį konkurencijai patvirtina ir ginčijamo sprendimo 913 konstatuojamojoje dalyje nurodyta
Krka
atsakymo į prašymą pateikti informacijos ištrauka. Joje, be kita ko, nurodyta:
„Tuo metu licencijos gavimas ir protestų atsiėmimas buvo laikomi geriausiu
Krka
pasirinkimu; tai buvo galimybė iš karto nuo 2006 m. prekiauti perindopriliu pagrindinėse
Krka
Centrinės ir Rytų Europos rinkose.
Remiantis kitomis galimybėmis, pateikimas buvo galimas ne anksčiau kaip bent po dvejų metų nuo 2006 m. liepos mėn., o net ir po šio laikotarpio pateikimas nebuvo užtikrintas (rizika, kad patentas 947 toliau galios, kitos nei alfa formos sukūrimo grėsmė).“
Šio sprendimo 1010 punkte cituota ištrauka patvirtina išvadą, kad
Krka
bet kokį išlikimą septyniose valstybėse narėse, kuriose galiojo licencinė sutartis, ar įėjimą nedelsiant į jas be šios sutarties laikė neįmanomu dėl patento 947 (žr. šio sprendimo 999 ir 1000 punktus).
Dėl kitų 18 iš 20 rinkų, t. y. vien rinkos dalies, kurioje Komisija konstatavo pažeidimą, pažymėtina, jog atsižvelgiant į tai, kad neįrodytas paskatos buvimas (žr. šio sprendimo 984 punktą), neprekiavimo ir neginčijimo sąlygos turi būti laikomos teisėtai nustatytomis sudarytoje sutartyje dėl taikaus ginčo patentų srityje išsprendimo, kuri susieta su licencine sutartimi (žr. šio sprendimo 963 punktą). Todėl toks patento galiojimo pripažinimu grindžiamas sutarčių derinys negali būti kvalifikuojamas kaip susitarimas dėl išstūmimo iš rinkos.
Taigi nebuvo
Servier
neteisėtai priskirtos rinkos dalies.
Todėl neįrodytas rinkos pasidalijimas, kuriuo Komisija grindė ir konstatuotą ribojimą dėl tikslo.
Penkta, Komisija neįrodė, kad
Servier
ar
Krka
ketino sudaryti susitarimą dėl rinkos pasidalijimo ar išstūmimo iš rinkos arba kad
Servier
siekė paskatinti
Krka
nekonkuruoti su ja, arba kad
Krka
už naudingą paskatinimą ketino nedaryti konkurencinio spaudimo
Servier
.
Pirmiausia primintina, jog įprasta, kad antikonkurencinius susitarimus ir veiksmus apimanti veikla vykdoma pogrindyje, susitikimai vyksta slaptai ir parengiama kuo mažiau su tuo susijusių dokumentų. Iš to išplaukia, kad jei Komisija ir randa aiškių įrodymų apie neteisėtus santykius tarp ūkio subjektų, šie įrodymai paprastai yra tik fragmentiški ir pavieniai, todėl tam tikras aplinkybes dažnai būtina patvirtinti naudojant dedukcijos metodą (2007 m. sausio 25 d. Sprendimo Sumitomo Metal Industries ir Nippon Steel / Komisija,
C‑403/04 P ir C‑405/04 P
,
EU:C:2007:52
,
punktas). Vis dėlto pažymėtina, jog šiuo atveju nagrinėjami susitarimai yra tikros sutartys, apie kurias, beje, buvo gerai viešai žinoma (ginčijamo sprendimo 915 konstatuojamoji dalis). Kadangi Komisija turėjo galimybę susipažinti su visu jų turiniu, būtų sunkoka pritaikyti nurodytą jurisprudenciją. Taigi iš elektroninių laiškų ištraukų ar kitų dokumentų dedukcijos būdu padarytos išvados, kuriomis siekiama įrodyti šalių ketinimus, nepaneigia išvados, kuri grindžiama būtent sutarčių turiniu, t. y. privalomojo pobūdžio teisiniais santykiais, kuriuos šalys nusprendė sukurti.
Šiuo atveju reikia akcentuoti ir tai, kad dokumentai, parengti vėliau nei 2006 m. liepos 27 d. EPT sprendimas, gal net nei 2006 m. spalio 3 d. Jungtinėje Karalystėje
Krka
nustatytas laikinas įpareigojimas, tinkamiausiai rodo, kokie galėjo būti šalių ketinimai, kai jos sudarė sutartį dėl taikaus susitarimo ir licencinę sutartį. Iš tikrųjų šios dvi aplinkybės iš esmės pakeitė kontekstą, kuriam esant buvo sudarytos sutartys, ypač kiek tai susiję su tuo, ką
Krka
ir
Servier
galėjo galvoti apie patento 947 galiojimą.
Kiek tai susiję su
Krka
, dokumentai, kuriais Komisija rėmėsi, siekdama nustatyti
Krka
ketinimus (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 849–854 ir 1758–1760 konstatuojamąsias dalis ir jose padarytas nuorodas), susiję su ankstesniais laikotarpiais, nei įvyko šios dvi aplinkybės.
Bet kuriuo atveju nurodytos ištraukos pernelyg fragmentiškos ar dviprasmiškos, siekiant įrodyti, kad, priešingai, nei buvo ne kartą konstatuota (žr., be kita ko, šio sprendimo 999, 1000 ir 1011 punktus),
Krka
nepripažino patento 947 galiojimo ir juo labiau kad sutarties dėl taikaus ginčo sprendimo ir licencinės sutarties pasirašymo momentu ji ketino sudaryti susitarimus dėl rinkos pasidalijimo ar išstūmimo iš rinkos.
Kiek tai susiję su
Servier
, vienintelė ištrauka iš dokumento, kuris parengtas vėliau, nei susiklostė pirma minėtos aplinkybės, turinti atskleisti antikonkurencinius ketinimus, į kurią padaryta nuoroda šiems ketinimams skirtoje ginčijamo sprendimo dalyje (1761 ir 1762 konstatuojamosios dalys), yra tokia: „laimėti ketveri metai = didelė sėkmė“.
Ši ištrauka paimta iš
Servier
aukščiausio lygio vadovų susirinkimo ataskaitos, kurioje nurodytas 2007 m. liepos 6 d.
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court)
(Aukštasis Teisingumo Teismas (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius, Jungtinė Karalystė (patentų kolegija)) sprendimas, o jame nustatyta, kad patentas 947 negaliojo dėl naujumo ir išradimo lygio nebuvimo, palyginti su patentu 341.
Net jeigu iš šios ištraukos būtų galima daryti išvadą, kad, priėmus šį sprendimą,
Servier
vadovybė nusprendė, kad patentas 947 jai leido gauti papildomus ketverius apsaugos metus, tai neleidžia nuspręsti, kad 2006 m. spalio 27 d., sudarydama sutartį dėl taikaus susitarimo ir licencinę sutartį,
Servier
ketino sudaryti susitarimus dėl rinkos pasidalijimo ar išstūmimo iš rinkos, juo labiau neįrodo, kad sutartis dėl taikaus susitarimo ir licencinė sutartis ribojo konkurenciją dėl tikslo.
Be to, kitos generinių vaistų bendrovės pastaba, kad, „atrodo,
Servier
požiūriu, šis taikus susitarimas buvo grindžiamas pagrindinių rinkų, kuriose konstatuotas didelis pakeičiamumo ir (arba) [tarptautinio bendrinio pavadinimo] išrašymo dominavimas, apsauga“ (ginčijamo sprendimo 1730 konstatuojamoji dalis), neleidžia, net vertinama su visais kitais Komisijos pateiktais įrodymais, nuspręsti, kad
Servier
ir
Krka
ketino sudaryti susitarimus dėl rinkos pasidalijimo ar išstūmimo iš rinkos.
Galiausiai ginčijamame sprendime Komisijos kelis kartus nurodytas dokumentas „
Coversyl
: gynimasis nuo generinių“ neįtikinantis. Iš tikrųjų šis dokumentas yra ankstesnis nei 2006 m. liepos 27 d. EPT sprendimas ir 2006 m. spalio 3 d. Jungtinėje Karalystėje
Krka
nustatytas laikinas įpareigojimas, o tai labai sumažina jo reikšmingumą (žr. šio sprendimo 1017 punktą). Maža to, iš paties ginčijamo sprendimo matyti, jog šiame dokumente aiškiai neaprašyta strategija dėl
Krka
, o daugiausia iš „dokumento struktūros“ ir iš „konteksto, kuriam esant padaryta nuoroda į
Krka
“, matyti tai, jog buvo „numatyta“ nuo jos gintis (2386 išnaša). Galiausiai iš ginčijamame sprendime nurodytų šio dokumento ištraukų neišplaukia, kad
Servier
išreiškė abejonių dėl patento 947 galiojimo.
Bet kuriuo atveju, siekdama paneigti išvadą, kurią Bendrasis Teismas padarė šio sprendimo 985 punkte, ir įrodyti, kad nagrinėjamomis sutartimis siekta, priešingai, nei nuspręsta atlikus tų sutarčių turinio ir sudarymo konteksto analizę, papirkti konkurentą, kad jis būtų pašalintas iš rinkos, Komisija, atsižvelgdama, be kita ko, į šio sprendimo 1016 punkte pateiktus argumentus, turėtų pateikti svarių ir neprieštaringų įrodymų visumą. Tačiau Komisija nesugebėjo pateikti tokių įrodymų.
Šešta, aplinkybė, kad
Krka
toliau ginčijo
Servier
patentus ir prekiavo savo produktu, nors EPT Protestų skyrius patvirtino patento 947 galiojimą, nėra lemiama aplinkybė, siekiant nuspręsti, kad egzistavo konkurencijos ribojimas dėl tikslo, nes toks
Krka
išlaikytas konkurencinis spaudimas, darytas bendrovei
Servier
, galėjo būti paaiškinamas
Krka
noru, nepaisant galimos ieškinių rizikos, sustiprinti savo poziciją derybose, kurias ji galėjo pradėti su
Servier
, kad sudarytų sutartį dėl taikaus susitarimo.
Be to, dėl tolesnio
Servier
patento ginčijimo
Krka
nekilo naujos rizikos, susijusios su teisių pažeidimu. Tai tik didino bylinėjimosi išlaidas. Kiek tai susiję su tolesniu prekiavimu savo produktu, ji apsiribojo penkiomis Rytų ir Centrinės Europos rinkomis, nes ginčijamame sprendime Komisija nurodė, kad
Krka
„galiausiai nebeketina rizikingai įeiti į Prancūziją, Jungtinę Karalystę ir kitas Vakarų Europos rinkas priėmus Protestų [skyriaus] sprendimą“ (1693 konstatuojamoji dalis). Maža to, penkiose iš septynių rinkų, kuriose galiojo licencija, dar nebuvo suteikti patento 947 atitikmenys (ginčijamo sprendimo 1755 konstatuojamoji dalis). Taigi
Krka
kilusi rizika bent kai kuriose rinkose, kuriose ji išsilaikė, buvo ribota.
Atsižvelgiant į šio sprendimo 1026 ir 1027 punktuose pateiktus argumentus, aplinkybė, kad
Krka
toliau ginčijo
Servier
patentus ir prekiavo savo produktu, nors EPT Protestų skyrius patvirtino patento 947 galiojimą, neleidžia daryti išvados, kad, priešingai, nei teigė Komisija, 2006 m. liepos 27 d. EPT sprendimas neturėjo lemiamo poveikio tam, ką
Krka
galvojo apie patentą 947, taigi ir jos paskesniam sprendimui sudaryti sutartį dėl taikaus susitarimo su
Servier
.
Septinta, nors Komisija pateikė tam tikrų įrodymų, leidžiančių nuspręsti, kad dėl sutarties dėl taikaus susitarimo ir dėl licencinės sutarties vyko
Servier
ir
Krka
komercinės derybos, nes
Krka
siekė padidinti naudą, kurią ji galėjo gauti dėl sutarčių, ir netgi licencinę sutartį nurodė kaip reikalavimą už pritarimą neprekiavimo ir neginčijimo sąlygoms (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 913 ir 1746–1748 konstatuojamąsias dalis), šios aplinkybės, net vertinamos kartu su kitomis aplinkybėmis, kuriomis rėmėsi Komisija, neįrodo, kad licencinė sutartis nėra įprastomis rinkos sąlygomis sudarytas sandoris, t. y. kad licencinėje sutartyje nustatytas 3 % dydžio mokestis nustatytas remiantis ne komerciniais sumetimais, o siekiant paskatinti
Krka
pritarti sutartyje dėl taikaus susitarimo įtvirtintoms neprekiavimo ir neginčijimo sąlygoms.
Maža to, primintina, jog licencinės sutarties, kuri kiekvienam licenciatui prasminga, tik jeigu licencija bus realiai naudojama, sudarymas grindžiamas ir tuo, kad šalys pripažįsta patento galiojimą (žr. šio sprendimo 947 punktą). Taigi aplinkybės, kad generinių vaistų bendrovė siekia sudaryti licencinę sutartį, kuri būtų palankiausia jos komerciniams interesams, nepakanka, siekiant įrodyti, kad ši bendrovė nesudarė atitinkamos sutarties, remdamasi patento galiojimo pripažinimu.
Pažymėtina ir tai, kad
Krka
palanki sutartis jai leido įeiti į rinkos dalis, kuriose jos pozicija buvo stipriausia ir kuriose ji galėjo greičiausiai pradėti prekiauti savo produktu ar toliau juo prekiauti, o tai yra palanku konkurencijai. Generinių vaistų bendrovės, kaip antai
Krka
, siekiančios gauti patentuotų vaistų bendrovės licenciją, kuri būtų palankiausia jos komerciniams interesams, interesai sutampa su vartotojų interesais, nes dėl licencinės sutarties generinių vaistų bendrovė gali greitai įeiti į rinką ar joje išlikti.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, jog šio sprendimo 985 punkte nurodytą išvadą reikia patvirtinti, nes sutartis dėl taikaus susitarimo ir licencinė sutartis nėra pakankamai žalingos konkurencijai, kad Komisija būtų galėjusi pagrįstai konstatuoti, kad jos buvo ribojimas dėl tikslo. Todėl nurodytas pagrindas yra pagrįstas.
2)

Dėl perdavimo sutarties
i)

Šalių argumentai
(Praleista)
ii)

Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia primintina, kokiais lemiamą reikšmę turėjusiais motyvais ginčijamame sprendime rėmėsi Komisija, kai padarė išvadą, kad perdavimo sutartis galėjo būti kvalifikuota kaip konkurencijos ribojimas dėl tikslo.
Komisija konstatavo, kad, pirma, pagal perdavimo sutartį
Krka
perleido
Servier
dvi patentų paraiškas, kurių viena susijusi su perindoprilio sintezės metodu (WO 2005 113500), o kita – su perindoprilio farmacine forma ir sudėtimi (WO 2005 094793), ir, antra, šių patentų paraiškų saugoma technologija buvo naudojama
Krka
perindoprilio gamybai (ginčijamo sprendimo 1770 konstatuojamoji dalis).
Remdamasi šia aplinkybe, Komisija analizėje siekė įrodyti, kad perdavimo sutartis sustiprino
Servier
ir
Krka
konkurencinę padėtį, kurią lėmė rinkos pasidalijimas, kaip ji mano, įtvirtintas sutartyje dėl taikaus susitarimo ir licencinėje sutartyje (ginčijamo sprendimo 1766 ir 1804 konstatuojamosios dalys).
Visų pirma, dėl
Servier
Komisija nurodė, kad
Krka
technologijos perdavimas vyko specifinėmis rinkos sąlygomis, kai buvo labai mažai VFM alternatyvų, kurios būtų potencialiai perspektyvios ir nepriklausomos nuo
Servier
(ginčijamo sprendimo 1766 ir 1772 konstatuojamosios dalys). Anot Komisijos,
Krka
technologija, leidusi patenkinti Europos farmakopėjos reikalavimus (ginčijamo sprendimo 1766, 1770 ir 1793 konstatuojamosios dalys), buvo „esminis elementas, norint įeiti į rinką“ (ginčijamo sprendimo 1803 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 1772 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė:
„Nesuteikdama
Krka
galimybės be apribojimų teikti licencijas ar perleisti technologiją tretiesiems asmenims, t. y. kitoms generinių vaistų bendrovėms,
Servier
faktiškai užkirto kelią galimam trečiųjų asmenų pasinaudojimui konkurencijos šaltiniu, grindžiamu
Krka
technologija. Pavyzdžiui, tokia technologija galėjo būti pagrindas iš naujo ginčyti patentą. Su
Krka
sudaryta sutartis dėl taikaus susitarimo, perdavimo sutartis ir licencinė sutartis bendrovei
Servier
suteikė absoliučią apsaugą nuo bet kokios išliekančios potencialios
Krka
technologija grindžiamos konkurencijos.“
Taigi, anot Komisijos, įsigydama
Krka
technologiją,
Servier
buvo užtikrinta, kad ji nebegalės perleisti technologijos, kuri galėtų būti naudinga kitoms generinių vaistų bendrovėms. Iš to Komisija padarė išvadą, kad perdavimo sutartis sustiprino
Servier
apsaugą, kurią ji jau turėjo dėl neprekiavimo ir neginčijimo sąlygų, įtvirtintų sutartyje dėl taikaus susitarimo (ginčijamo sprendimo 1805 ir 1806 konstatuojamosios dalys).
Antra, dėl
Krka
Komisija nusprendė ne tik tai, kad ji „žinojo apie aplinkybę, kad,
Servier
įsigijus perindoprilio technologiją, generinių vaistų konkurentai gali būti išstumti“ (ginčijamo sprendimo 1800 konstatuojamoji dalis), bet ir tai, kad dėl licencijos ji turėjo naudos, kurios ji gavo dėl perdavimo sutarties.
Dėl pastarojo aspekto Komisija nurodė, kad
Krka
galėjo toliau naudoti savo technologiją septynių valstybių narių rinkose, kuriose ji galėjo prekiauti savo produktu pagal licencijos sutartį (ginčijamo sprendimo 1806 konstatuojamoji dalis). Taigi, anot Komisijos,
Krka
technologija buvo naudinga, įskaitant pačią
Krka
, kad būtų gaminama perindoprilio VFM, atitinkanti Europos farmakopėjos grynumo reikalavimus. Taigi
Krka
palanki padėtis, kurią ji jau užėmė atitinkamose septyniose rinkose dėl licencinės sutarties, buvo išsaugota pagal perdavimo sutartį.
Komisija padarė išvadą, kad perdavimo sutartimi siekta sustiprinti rinkos pasidalijimą, kuris jau buvo nustatytas pagal sutartį dėl taikaus susitarimo ir licencijos sutartį (ginčijamo sprendimo 1803 ir 1810 konstatuojamosios dalys).
Be to, Komisija pridūrė, kad sutartis dėl taikaus susitarimo, licencinė sutartis ir perdavimo sutartis sudarė vieną tęstinį pažeidimą, dėl kurio buvo ribojama konkurencija ir pasidalytos Sąjungos perindoprilio rinkos. Šiuo klausimu Komisija rėmėsi, be kita ko, aplinkybe, kad šiomis sutartimis siekta to paties tikslo –
Servier
ir
Krka
rinkų pasidalijimo (ginčijamo sprendimo 1811 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo dalį, skirtą ribojimo dėl tikslo, susijusio su skirtingomis
Servier
ir
Krka
sudarytomis sutartimis, analizei, Komisija baigė nurodydama, kad šiomis sutartimis „siekta tikslo <…> pasidalyti rinkas, kad būtų išvengta generinių vaistų keliamos konkurencijos
Krka
ir
Servier
ar ji apribota, ir
Krka
ir
Servier
tarpusavio konkurencijos“ (1812 konstatuojamoji dalis).
Galiausiai reikia akcentuoti, jog Komisija nusprendė, kad perdavimo sutartis lėmė tik „papildomą“ konkurencijos iškraipymą, kaip tai rodo ginčijamo sprendimo 5.5.3.4 dalies pavadinimas.
Iš pateiktų argumentų išplaukia, kad Komisijos konstatuotas ribojimas dėl tikslo, kiek jis susijęs su perdavimo sutartimi, grindžiamas, kaip teisingai nurodė ieškovės, pirmiau konstatuoto rinkos pasidalijimo pagal sutartį dėl taikaus susitarimo ir licencijos sutartį egzistavimu.
Tačiau, kaip nurodyta šio sprendimo 1014 punkte, šis pirmesnis konstatavimas yra klaidingas.
Todėl reikia paneigti ir Komisijos konstatuotą ribojimą dėl tikslo, kiek tai susiję su perdavimo sutartimi.
Be to, perdavimo sutartis nėra sutarties dėl taikaus susitarimo papildoma sutartis, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 797–803 punktuose pateiktus argumentus.
Iš tikrųjų perdavimo sutartis nesudaryta tą pačią dieną kaip sutartis dėl taikaus susitarimo, tarp šių dviejų sutarčių nėra sutartinio ryšio ir Komisija neįrodė, kad jos neatsiejamos (žr. šio sprendimo 798 punktą).
Komisija netgi patikslino, kad nebuvo jokio ryšio tarp
Servier
bendrovei
Krka
pervestų 30 mln. EUR pagal perdavimo sutartį ir sutarties dėl taikaus susitarimo, taigi ši pervesta suma nebuvo paskata
Krka
pritarti sutartyje dėl taikaus susitarimo įtvirtintoms neprekiavimo ir neginčijimo sąlygoms. Tai matyti, be kita ko, iš šių ginčijamo sprendimo ištraukų:
„1678 Po dviejų mėnesių
Servier
įsigijo
Krka
patentų paraiškas, susijusias su konkuruojančiomis perindoprilio gamybos technologijomis, už 30 mln. EUR.
Krka
manė, jog
Servier
bijojo, kad ši technologija bus perduota ar suteikta pagal licenciją kitiems konkurentams. Nors tam tikros aplinkybės rodo, kad buvo sutarties dėl taikaus susitarimo ir
Servier
sumokėtų 30 mln. [EUR] ryšys, šiame sprendime šiuo klausimu nedaroma jokios išvados, o šių sutarčių analizė negrindžiama tokio ryšio egzistavimu.
<…>
(2419 išnaša)
Servier
ginčija ryšio tarp mokėjimo už šias patentų paraiškas ir sutarties dėl taikaus susitarimo buvimą (
Servier
atsakymo į pranešimą apie kaltinimus 1084 punktas, ID 10114, p. 363). Iš 5.5.3.3.3 [punkto] akivaizdžiai matyti, jog, vertindama sutartį dėl taikaus susitarimo su
Krka
, ji nemano, kad 30 mln. [EUR] buvo paskata
Krka
pritarti ribojančioms taikaus susitarimo nuostatoms, ir kaip į lemiamos reikšmės neturintį klausimą ji neatsako, ar buvo ryšys tarp sutarties dėl taikaus susitarimo, perdavimo sutarties ir licencinės sutarties <…>“
Taigi perdavimo sutartis nepatvirtina neįrodytos paskatos (žr. šio sprendimo 984 punktą), kurią, anot Komisijos, lėmė licencinė sutartis ir kuri jai leido daryti išvadą, kad sutartimi dėl taikaus susitarimo iš tikrųjų siekta pašalinti
Servier
konkurentą.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, jog Komisija dėl perdavimo sutarties neteisingai nusprendė, kad buvo konkurencijos ribojimas dėl tikslo. Taigi šis pagrindas yra pagrįstas.
b)

Dėl teisės ir vertinimo klaidų, susijusių su sutarčių, sudarytų su „Krka“, kvalifikavimu kaip konkurencijos ribojimo dėl poveikio
1)

Šalių argumentai
(Praleista)
2)

Bendrojo Teismo vertinimas
Reikia kartu nagrinėti vertinimo klaidą ir teisės klaidą, padarytą dėl to, kad konstatuotas ribojimo dėl poveikio egzistavimas.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas ne kartą nusprendė, kad norint įvertinti, ar susitarimas turi būti laikomas draudžiamu dėl su juo susijusio konkurencijos pablogėjimo, reikia išnagrinėti, kaip konkurencija realiai vystytųsi, jei nebūtų ginčijamų susitarimų (1966 m. birželio 30 d. Sprendimo LTM,
56/65
,
EU:C:1966:38
, p. 359 ir 360; 2006 m. balandžio 6 d. Sprendimo General Motors / Komisija,
C‑551/03 P
,
EU:C:2006:229
,
punktas; taip pat žr. 2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo MasterCard ir kt. / Komisija,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Vadinasi, palyginus esant sudarytai sutarčiai buvusią konkurenciją ir konkurenciją, kuri būtų buvusi, jeigu sutartis nebūtų sudaryta, reikia nustatyti, kad dėl sutarties taikymo konkurencija pablogėjo.
Pirmiausia reikia patikslinti, kokiu požiūriu remdamasi ginčijamame sprendime Komisija nagrinėjo konkurencijos ribojimą dėl poveikio, būtent šio sprendimo 1076 punkte nurodytame šiam palyginimui skirtame nagrinėjimo etape.
i)

Dėl Komisijos taikyto požiūrio
Visų pirma, reikia pakartoti tam tikrus bendrus argumentus, taikomus visoms ginčijame sprendime nagrinėtoms
Servier
ir generinių vaistų bendrovių sudarytoms sutartims, kuriuos Komisija pateikė ginčijamo sprendimo 5.1.7 dalyje „Sutarčių dėl taikaus susitarimo patentų srityje sudarymo už kompensacinį mokestį vertinimas kaip ribojimo dėl poveikio, kaip tai suprantama pagal Sutarties 101 straipsnio 1 dalį“.
Komisija, be kita ko, nurodė, kad atitinkamos rinkos konkurencijos sąlygų nagrinėjimas „turėjo būti grindžiamas ne tik atitinkamoje rinkoje jau veikiančių įmonių esama konkurencija, bet ir potencialia konkurencija“ (ginčijamo sprendimo 1215 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 1219 konstatuojamojoje dalyje Komisija priminė, kad, remiantis [SESV 101] straipsnio 3 dalies taikymo gairėmis (
OL C 101, 2004, p. 97
), reikia atsižvelgti į susitarimo „realų ar potencialų poveikį“, nes susitarimas turi tik „galėti daryti antikonkurencinį poveikį“. Šiuo klausimu ji padarė nuorodą į tų gairių 24 punktą, grindžiamą 1998 m. gegužės 28 d. Sprendimu Deere / Komisija (
C‑7/95 P
,
EU:C:1998:256
,
punktas).
Toliau Komisija aprašė jos taikytą metodą. Ji pažymėjo, kad įrodys ribojamąjį sutarčių poveikį, pirmiausia patvirtindama, kad kiekviena iš tų sutarčių lėmė potencialaus konkurento pašalinimą, paskui, kad vienintelio konkurento pašalinimas „galėjo daryti poveikį konkurencijos struktūrai“ (ginčijamo sprendimo 1219 konstatuojamoji dalis).
Taigi Komisija nusprendė, kad dėl konstatuoto potencialaus konkurento pašalinimo ji galėjo įrodinėti vien antikonkurencinį poveikį, kuris „galėjo“ būti padarytas, t. y. „potencialų“ poveikį konkurencijai (žr. šio sprendimo 1080 konstatuojamąją dalį).
Ginčijamo sprendimo 1220 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė:
„Ribojamojo poveikio vertinimas turi būti atliekamas remiantis taikaus susitarimo metu buvusiomis faktinėmis aplinkybėmis, atsižvelgiant į tai, kokiu būdu susitarimas buvo faktiškai taikytas. Tam tikros šalys prieštarauja ir teigia, jog vertinant turi būti atsižvelgiama į paskesnę visą faktinių aplinkybių raidą, o ne iš esmės remiamasi sutarčių sudarymo metu buvusia situacija. <…> Kai kalbama apie potencialios konkurencijos pašalinimą, atsižvelgimas į tai, kas realiai įvyko, gali būti menkai susijęs su tuo, kas galbūt būtų įvykę, jeigu sutartis nebūtų sudaryta, o tai yra esminis konkurencijos vertinimo klausimas. Juo labiau taip yra tada, kai sutartis labai pakeičia vienos ar abiejų šalių paskatą toliau konkuruoti.“
Šios konstatuojamosios dalies pirmuose dviejuose sakiniuose, kurie suformuluoti gana neaiškiai, Komisija pripažino, kad, vertindama kiekvieną sutartį, ji remsis ne paskesne visa faktinių aplinkybių raida po jų sudarymo, o bent iš esmės remsis jų sudarymo metu buvusiomis faktinėmis aplinkybėmis. Grįsdama šį požiūrį, toliau ji rėmėsi „potencialios konkurencijos“ sąvoka, nurodydama, jog tada, kai kalbama apie potencialios konkurencijos panaikinimą, atsižvelgimas į tam tikrus realius įvykius, ypač įvykusius vėliau, nei buvo sudarytos sutartys, nėra toks reikšmingas, siekiant nustatyti vieną iš šio sprendimo 1076 punkte nurodytų palyginimo elementų, t. y. konkurenciją, kuri būtų buvusi nesant sutarties.
Tokį požiūrį patvirtina ginčijamo sprendimo 1264 konstatuojamosios dalies ištrauka, kurioje Komisija nurodė, kad tada, kai kalbama apie potencialaus konkurento pašalinimą, reikia nagrinėti sutarčių „būsimą potencialų poveikį“.
Šio sprendimo 1085 punkte minėta ginčijamo sprendimo konstatuojamoji dalis yra ginčijamo sprendimo dalyje „Sutarčių dėl taikaus susitarimo sudarymo momentu buvusi rinkos struktūra“, kuri iš esmės skirta laipsniškam potencialių
Servier
konkurentų pašalinimui sudarant skirtingas ginčijamas sutartis (ginčijamo sprendimo 1244–1269 konstatuojamosios dalys).
Žinoma, toje dalyje Komisija nurodė tam tikrus taikant sutartis realiai įvykusius įvykius, leidžiančius daryti išvadą, kad dvi generinių vaistų bendrovės, kurios nebuvo sudariusios sutarčių su
Servier
, toliau darė konkurencinį spaudimą. Taip pat Komisija konstatavo, kad Jungtinėje Karalystėje patento 947 galiojimas buvo panaikintas dėl vienos iš šių dviejų bendrovių –
Apotex
– toje šalyje pareikšto ieškinio.
Vis dėlto Komisija tvirtino, jog dar buvo didelė „galimybė“, kad
Servier
, sudariusi ginčijamas sutartis su skirtingomis generinių vaistų bendrovėmis, stengsis susitarti su galinčiomis jai kelti grėsmę
Apotex
ir kita bendrove (1268 konstatuojamoji dalis), nors tuo metu, kai priėmė ginčijamą sprendimą, Komisija galėjo konstatuoti, kad tokios sutartys nebuvo sudarytos.
Šio sprendimo 1088 punkte nurodytas Komisijos teiginys patvirtina, kad, siekdama nustatyti, kokia konkurencija būtų buvusi, jeigu sutartis nebūtų sudaryta (vienas iš šio sprendimo 1076 punkte nurodytų palyginimo elementų), ji taikė hipotetinį požiūrį, kuriuo remiantis iš dalies neatsižvelgiama į realią įvykių, įvykusių būtent po to, kai buvo sudarytos ginčijamos sutartys, eigą.
Būtent prielaida, pagal kurią tuo atveju, kai dėl sutarties buvo pašalintas potencialus konkurentas, Komisija gali įrodinėti tik potencialų šios sutarties poveikį, t. y. kurį sutartis „galėjo“ padaryti, jai leido konkurencijos, kuri būtų buvusi, jeigu sutartis nebūtų sudaryta, apibūdinimą grįsti prielaidomis ar „galimybėmis“, o ne realia įvykių raida to sprendimo priėmimo metu.
Šiuo klausimu atsiliepimo į ieškinį 152 punkte Komisija nurodė:
„<…>
Servier
teigė, kad Komisija neatsižvelgė į tikrą priešingą faktinę situaciją. Komisija atmeta šią kritiką. Įvykiai, rodantys, ar potencialus konkurentas galiausiai tampa realiu konkurentu, ar jam nepavyksta įeiti į rinką, yra tik iš dalies reikšmingi, nes potencialaus konkurento pašalinimas sudarant sutartį tokiomis aplinkybėmis, kai realių konkurentų nėra, o potencialių konkurentų labai mažai, savaime yra konkurencijos ribojimas, patenkantis į SESV 101 straipsnio taikymo sritį. Esminis klausimas yra tai, ar generinių vaistų bendrovė atitinka reikalavimus, kurie keliami, kad ją būtų galima laikyti potencialia konkurente. Bendrovė gali pasitraukti iš rinkos ar niekada į ją neįeiti dėl įvairiausių priežasčių, nepaneigiančių to, kad sutarties sudarymo dieną ji kėlė pakankamai rimtą grėsmę.“
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, jog, atsižvelgdama į tai, kad įrodė, jog dėl sutarties pašalintas potencialus konkurentas, Komisija nusprendė, kad, siekiant nustatyti, kokia būtų buvusi konkurencija, jeigu sutartis nebūtų sudaryta, nereikėjo remtis realiais įvykiais, ypač įvykusiais po to, kai buvo sudarytos sutartys. Priešingai, Komisija, remdamasi savo įprasta praktika, susijusia su atsižvelgimu į potencialų susitarimo poveikį, pagal kurią pakanka įrodyti, kad susitarimas „gali“ daryti antikonkurencinį poveikį (žr. šio sprendimo 1080 ir 1085 punktus), nusprendė, kad ji galėjo grįsti aprašytą konkurenciją, kuri būtų buvusi, jeigu nebūtų sudaryta sutartis, prielaidomis ar „galimybėmis“.
Apžvelgus bendrą Komisijos požiūrį, reikia nustatyti, ar, konkrečiai nagrinėdama
Servier
ir
Krka
sudarytų sutarčių poveikį konkurencijai, ji laikėsi šio bendro požiūrio.
Ginčijamo sprendimo 1813 ir 1814 konstatuojamosiose dalyse, t. y. pirmosiose dalies, skirtos su
Krka
sudarytų sutarčių lemiamam ribojimui dėl poveikio, konstatuojamosiose dalyse, Komisija nurodė, kad toje dalyje ji siekė nustatyti, ar nagrinėjamos sutartys „galėjo daryti konkurenciją ribojantį poveikį“. Be to, toje dalyje, skirtoje su
Krka
sudarytų sutarčių lemiamam ribojimui dėl poveikio, darydama išvadą Komisija nurodė, kad sutartys „galėjo riboti konkurenciją dėl poveikio“. Galiausiai atsiliepime į ieškinį Komisija patvirtino, kad „sprendime patikrinta, ar sutartys galėjo daryti antikonkurencinį poveikį“ (135 punktas).
Iš šio sprendimo 1094 punkte nurodytų Komisijos vartotų žodžių matyti, jog jos veiksmai grindžiami konstatuotu sutarčių potencialiu poveikiu (žr. šio sprendimo 1080 punktą).
Be to, siekdama atlikti šio sprendimo 1076 punkte nurodytą palyginimą, Komisija rėmėsi aplinkybe, kad, jeigu nebūtų sudaryta sutartis,
Krka
ir toliau būtų kėlusi „konkurencinę grėsmę“ bendrovei
Servier
(ginčijamo sprendimo 1828 ir 1830 konstatuojamosios dalys).
Pirmiausia ši „konkurencinė grėsmė“, kurią panaikino sutartys, dėl savo hipotetinio pobūdžio rodo veikiau potencialų, o ne realų poveikį konkurencijai.
Tačiau šio sprendimo 1096 ir 1097 punktuose nurodytas „konkurencinės grėsmės“ panaikinimas Komisijai yra esminis elementas įrodinėjant, kad konkurencinė padėtis rinkoje pablogėjo dėl to, kad buvo sudaryta sutartis dėl taikaus susitarimo (žr. šio sprendimo 1076 punktą).
Žinoma, toliau, kiek tai susiję su
Servier
galia rinkoje, kurią ji jau konstatavo anksčiau (ginčijamo sprendimo 1817–1819 konstatuojamosios dalys), Komisija skyrė ginčijamo sprendimo dalį atitinkamos rinkos, kurioje nėra konkurencijos šaltinių ar jie itin reti, struktūrai (1835–1846 konstatuojamosios dalys).
Vis dėlto būtent pirmiau konstatuota aplinkybė, kad, jeigu nebūtų sudaryta sutartis, egzistuotų „konkurencinė grėsmė“, nurodyta pirmesnėje ginčijamo sprendimo dalyje (1825–1834 konstatuojamosios dalys), yra būtinas rinkos struktūros analizės atspirties taškas.
Komisija užbaigė atitinkamos rinkos struktūros analizę nurodydama, kad buvo didelė tikimybė, kad egzistavę konkurencijos šaltiniai, nustatyti sutarčių su
Krka
sudarymo metu, bus pašalinti iš konkurencijos ateityje sudarius sutartį ar kitomis priemonėmis, bet nepatikslino, ar taip ir buvo per su
Krka
sudarytų sutarčių taikymo laikotarpį (ginčijamo sprendimo 1846 konstatuojamoji dalis).
Šio sprendimo 1101 punkte nurodyta aplinkybė patvirtino tai, kas jau nurodyta šio sprendimo 1092 punkte. Taigi Komisija manė, kad atsižvelgiant į tai, jog ji įrodė, kad dėl sutarties dėl taikaus susitarimo
Krka
buvo pašalinta ir kad ji buvo bent potenciali
Servier
konkurentė, siekdama nustatyti, kokia konkurencija būtų buvusi, jeigu sutartis nebūtų sudaryta (vienas iš šio sprendimo 1076 punkte nurodytų palyginimo elementų), ji neturėjo atsižvelgti į realią įvykių eigą sprendimo priėmimo momentu. Priešingai, Komisija, remdamasi savo įprasta praktika, susijusia su atsižvelgimu į potencialų susitarimo poveikį, pagal kurią pakanka įrodyti, kad šis susitarimas „gali“ daryti antikonkurencinį poveikį, nusprendė, kad ji galėjo grįsti aprašytą konkurenciją, kuri būtų buvusi, jeigu nebūtų sudaryta sutartis, prielaidomis ar „galimybėmis“.
Taigi Komisija išnagrinėjo
Servier
ir
Krka
sudarytas sutartis, remdamasi bendrosiomis gairėmis, kurias ji nusistatė kaip taikytinas nagrinėjant įvairias sutartis dėl taikių susitarimų, kurios ginčijamame sprendime vertinamos kaip pažeidimai.
Priminus šio sprendimo 1076 punkte nurodytą Komisijos požiūrį, taikomą ribojimo dėl poveikio nagrinėjimo palyginimui skirtame etape, reikia nustatyti, ar Komisija pagrįstai nusprendė, kad egzistuoja konkurencijos ribojimas dėl poveikio, kiek tai susiję su
Servier
ir
Krka
sudarytomis sutartimis.
Toks nagrinėjimas pirmiausia reikalauja, kad būtų priminta reikšminga jurisprudencija.
Visų pirma, atsižvelgiant į Komisijos taikytą požiūrį ir esminę reikšmę, kuri jos svarstymuose teikiama daug kartų minėtam sutarčių „potencialiam poveikiui“ ir aplinkybei, kad jos „galėjo daryti ribojamąjį poveikį“, reikia priminti jurisprudenciją, kurios dalis jau minėta šio sprendimo 1080 punkte ir nurodyta per teismo posėdį, pagal kurią reikia atsižvelgti į susitarimo, suderintų veiksmų ar įmonių asociacijos sprendimo potencialų poveikį, siekiant nustatyti, ar tokios priemonės patenka į SESV 101 straipsnio 1 dalies taikymo sritį.
ii)

Dėl šioje byloje reikšmingos jurisprudencijos
Nors Teisingumo Teismas, nagrinėdamas prašymus priimti prejudicinį sprendimą, daugybę kartų patvirtino, kad SESV 101 straipsnio 1 dalis susitarimo ar veiksmų vertinimo neapriboja vien tik pasireiškusiu poveikiu, nes vertinant reikia atsižvelgti ir į nagrinėjamo susitarimo ar veiksmų galimą poveikį konkurencijai vidaus rinkoje (1999 m. sausio 21 d. Sprendimo Bagnasco ir kt.,
C‑215/96 ir C‑216/96
,
EU:C:1999:12
,
punktas; 2006 m. lapkričio 23 d. Sprendimo Asnef‑Equifax ir Administración del Estado,
C‑238/05
,
EU:C:2006:734
,
punktas; 2013 m. vasario 28 d. Sprendimo Ordem dos Técnicos Oficiais de Contas,
C‑1/12
,
EU:C:2013:127
,
punktas ir 2015 m. lapkričio 26 d. Sprendimo Maxima Latvija,
C‑345/14
,
EU:C:2015:784
,
punktas), jis labai retai turėjo galimybę pats nagrinėti, ar suderinti veiksmai ar susitarimas darė potencialų poveikį, dėl kurio galima daryti išvadą, kad egzistuoja konkurencijos ribojimas.
Teisingumo Teismas pirmą kartą nustatė, kad reikia atsižvelgti į potencialų susitarimo poveikį, 1987 m. lapkričio 17 d. Sprendime British American Tobacco ir Reynolds Industries / Komisija (
142/84 ir 156/84
,
EU:C:1987:490
). Byloje, kurioje priimtas tas sprendimas, Komisija atmetė skundą ir konstatavo, kad pagal tą skundą jai pateikti nagrinėti susitarimai nepažeidžia sutartyje nustatytų konkurencijos taisyklių (1987 m. lapkričio 17 d. Sprendimo British American Tobacco ir Reynolds Industries / Komisija,
142/84 ir 156/84
,
EU:C:1987:490
,
punktas). Šiuo atveju Teisingumo Teismas nusprendė, kad, jeigu Komisija konstatuoja, kad susitarimas nepažeidžia konkurencijos teisės, ji turi atsižvelgti ne tik į to susitarimo sąlygų poveikį tuo metu, kai jas nagrinėja Komisija, bet ir į poveikį, kurį jos gali daryti ateityje, atsižvelgiant į jų teikiamas galimybes, kuriomis šalys dar nepasinaudojo. Pavyzdžiui, toje byloje sutartis dėl konkuruojančios įmonės kapitalo dalių įsigijimo investuojančiai įmonei suteikė galimybę vėlesniame etape sustiprinti savo poziciją perimant kitos įmonės faktinę kontrolę, o tai galėjo turėti pasekmių nagrinėtai konkurencinei padėčiai (1987 m. lapkričio 17 d. Sprendimo British American Tobacco ir Reynolds Industries / Komisija,
142/84 ir 156/84
,
EU:C:1987:490
,
,
,
,
ir
punktai).
Taigi, remiantis šio sprendimo 1108 punkte nurodytu sprendimu, Komisija, nagrinėdama sutarties poveikį, turi atsižvelgti ne tik į realų jos sąlygų, kurios jau taikomos jos sprendimo priėmimo metu, poveikį, bet ir į potencialų sąlygų, kurios dar netaikomos, poveikį.
Vėliau Teisingumo Teismas pripažino, kad reikia atsižvelgti į potencialų susitarimo poveikį, 1998 m. gegužės 28 d. Sprendime Deere / Komisija (
C‑7/95 P
,
EU:C:1998:256
). Byloje, kurioje priimtas tas sprendimas, nagrinėtas Komisijos sprendimas, kurį ji priėmė gavusi pranešimą apie susitarimą, kuriuo pagal Reglamento Nr. 17 2 straipsnį siekta gauti sprendimą dėl pažeidimo nebuvimo; jame dėl suinteresuotųjų įmonių prašymo Komisija galėjo konstatuoti, kad dėl susitarimo ji neturi imtis veiksmų. Sprendime Komisija konstatavo, kad susitarimas, apie kurį jai pranešta, buvo konkurencijos ribojimas dėl poveikio.
Toje byloje Bendrasis Teismas, paskui Teisingumo Teismas patvirtino tokią išvadą, o ji buvo grindžiama potencialaus poveikio egzistavimu.
Ieškovė rėmėsi aplinkybe, kad susitarime nustatyta informacijos mainų sistema buvo taikoma kelerius metus iki pranešimo apie prašymą priimti sprendimą dėl pažeidimo nebuvimo, taip teigdama, jog Komisijos vertinimas turėjo apimti tik realų šių informacijos mainų poveikį. Vis dėlto Bendrasis Teismas nusprendė, kad toks argumentas nereikšmingas, nes Sutartyje draudžiamas ir realus, ir potencialus susitarimų poveikis (1994 m. spalio 27 d. Sprendimo Deere / Komisija,
T‑35/92
,
EU:T:1994:259
,
ir
punktai).
Vis dėlto reikia nurodyti aspektą dėl argumento, susijusio su tuo, kad nagrinėjami susitarimai ar veiksmai buvo įgyvendinti, netinkamumo.
Iš tikrųjų, pirma, bylos aplinkybės buvo ypatingos, nes susitarimas, dėl kurio pateiktas prašymas priimti sprendimą dėl pažeidimo nebuvimo, pakeitė ankstesnį susitarimą, apie kurį Komisijai visai nebuvo pranešta. Todėl Komisija turėjo nuspręsti dėl šio naujojo susitarimo atitikties konkurencijos taisyklėms, o ne dėl ankstesnio susitarimo. Taigi negalima užtikrintai teigti, kad Komisija galėjo padaryti galutines išvadas dėl šio naujojo susitarimo, remdamasi ankstesnio susitarimo taikymu, nepaisant jų panašumo. Naujasis susitarimas buvo taikomas tik kelis mėnesius iki šalių sprendimo sustabdyti jo taikymą. Taigi Komisija, kad išnagrinėtų jo realų poveikį konkurencijai, negalėjo įvertinti su reikiama distancija (1994 m. spalio 27 d. Sprendimo Deere / Komisija,
T‑35/92
,
EU:T:1994:259
,
ir
punktai).
Antra, kai Bendrasis Teismas nagrinėjo potencialų susitarimo poveikį konkurencijai 2006 m. rugsėjo 27 d. Sprendime GlaxoSmithKline Services / Komisija (
T‑168/01
,
EU:T:2006:265
,
punktas), nurodė, jog aplinkybė, kad nagrinėjamo susitarimo taikymas buvo sustabdytas tik po kelių mėnesių nuo jo įsigaliojimo, kol bus priimtas toje byloje ginčytas Komisijos sprendimas, lėmė tai, kad jis Komisijos atliktą susitarimo nagrinėjimą aiškino kaip iš esmės skirtą jo potencialiam poveikiui.
Taigi tame sprendime Bendrasis Teismas nustatė aiškų nagrinėto susitarimo netaikymo ir Komisijos atlikto jo potencialaus poveikio nagrinėjimo ryšį.
Trečia, 2016 m. birželio 30 d. Sprendime CB / Komisija (
T-491/07 RENV
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:379
,
,
,
ir
punktai) Bendrasis Teismas išnagrinėjo įmonių asociacijos sprendimo potencialų poveikį konkurencijai, atsižvelgdamas į poveikį, kurį nagrinėjamos priemonės būtų padariusios konkurencijai, jeigu jos būtų taikytos, o tai ir vėl patvirtina asociacijos sprendimo potencialaus poveikio nagrinėjimo ir aplinkybės, kad jis dar nebuvo taikytas, ryšį. Reikia akcentuoti, kad nagrinėtame sprendime (2007 m. spalio 17 d. Komisijos sprendimas C(2007)5060
final
, susijęs su [SESV 101] straipsnio taikymo procedūra (COMP /D 1/38606 –
Groupement des cartes bancaires
„CB“) Komisija išskyrė potencialaus poveikio, t. y. to, kurį priemonės padarytų, jeigu jų taikymo sustabdymas būtų atšauktas (261 ir paskesnės konstatuojamosios dalys), analizę ir nagrinėjamų priemonių taikymo laikotarpiu padaryto poveikio analizę (310 ir paskesnės konstatuojamosios dalys).
Reikia patikslinti, kad bylose, kuriose priimti 2006 m. rugsėjo 27 d. Sprendimas GlaxoSmithKline Services / Komisija (
T‑168/01
,
EU:T:2006:265
) ir 2016 m. birželio 30 d. Sprendimas CB / Komisija (
T‑491/07 RENV
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:379
), Komisija atitinkamoms įmonėms neskyrė sankcijų, tačiau joms nurodė nedelsiant nutraukti nagrinėjamą pažeidimą.
Be to, pažymėtina, kad šio sprendimo 1118 punkte nurodytose bylose į Komisiją kreipėsi būtent atitinkamos įmonės (šiuo klausimu žr. 2006 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo GlaxoSmithKline Services / Komisija,
T‑168/01
,
EU:T:2006:265
,
punktą ir 2016 m. birželio 30 d. Sprendimo CB / Komisija,
T‑491/07 RENV
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:379
,
punktą).
Taigi daugeliu atvejų, kai Sąjungos teismai susitarimui, suderintiems veiksmams ar įmonių asociacijos sprendimui taikė jurisprudenciją, pagal kurią konstatuotą ribojimą dėl poveikio gali lemti potencialus šių priemonių poveikis, buvo nagrinėjamas ne Komisijos sprendimas, kuriuo siekta bausti už praeityje atliktus veiksmus, kurie yra ribojimas dėl poveikio, o Komisijos sprendimas, kuriuo siekta užkirsti kelią tokių veiksmų atlikimui numatant poveikį, kurį gali padaryti atitinkamos priemonės, jeigu jos būtų taikytos. Tokia situacija buvo ir byloje, kurioje priimtas 1987 m. lapkričio 17 d. Sprendimas British American Tobacco ir Reynolds Industries / Komisija (
142/84 ir 156/84
,
EU:C:1987:490
), nes toje byloje Komisija atmetė skundą, nagrinėdama poveikį, kurį galėjo padaryti susitarimo sąlyga, jeigu būtų buvę pasinaudota joje numatyta galimybe.
Taigi kartelių srityje nėra precedento, kai Teisingumo Teismas ar Bendrasis Teismas pripažino, kad Komisija gali remtis tik atitinkamos priemonės potencialiu poveikiu, konstatuodama, kad pažeidimas buvo padarytas, ir, remdamasi tokia išvada, šį pažeidimą padariusiems subjektams skirdama baudą.
Taigi atrodo paradoksalu, kad tada, kai susitarimo sąlygos buvo taikytos ir jų poveikį konkurencijai galima įvertinti atsižvelgiant į reikšmingų faktinių aplinkybių, be kita ko, susiklosčiusių po to, kai buvo sudaryti susitarimai, ir iki Komisijos sprendimo priėmimo, raidą, jai leidžiama įrodyti vien antikonkurencinį poveikį, kurį šios sąlygos gali padaryti, ir šiuo tikslu imtis šio sprendimo 1076 punkte minėto palyginimo neatsižvelgiant į tokią raidą (žr. šio sprendimo 1084, 1092 ir 1102 punktus).
Paradoksalu ir tai, kad, kai Komisija siekia konstatuoti, kad padarytas pažeidimas, kuris yra konkurencijos ribojimas dėl poveikio (todėl už jį gali būti skirta bauda), ji gali remtis paprasčiausia aplinkybe, kad taikytos susitarimo sąlygos gali daryti antikonkurencinį poveikį, o ne aplinkybe, kad jos padarė tokį poveikį, nors Teisingumo Teismas nusprendė, kad atleidimą nuo pareigos įrodyti susitarimo antikonkurencinį poveikį gali lemti tik kvalifikavimas kaip konkurencijos ribojimo dėl tikslo, kuris gali būti siejamas tik su susitarimais, galinčiais daryti tokį neigiamą poveikį būtent prekių ir paslaugų kainai, kiekiui ar kokybei, kad gali būti pripažįstama, jog SESV 101 straipsnio 1 dalies taikymo tikslu neverta įrodinėti, kad tais veiksmais daromas konkretus poveikis rinkai (2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo CB / Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
,
punktas). Jeigu Komisija dėl įgyvendintų susitarimų galėtų remtis vien poveikiu, kurį jie galėjo daryti, kad įrodytų jų antikonkurencinį poveikį, konkurencijos ribojimo dėl tikslo ar dėl poveikio išskyrimas, nustatytas SESV 101 straipsnio 1 dalyje, netektų reikšmės.
Kadangi nagrinėjami susitarimai buvo taikyti, o ginčijamame sprendime Komisija konstatavo, kad pažeidimas buvo padarytas, ir tai jai leido sutarties šalims skirti baudą, remiantis tuo, kas išdėstyta, matyti, jog šio sprendimo 1107–1120 punktuose priminta jurisprudencija dėl atsižvelgimo į potencialų susitarimų poveikį, kiek tai susiję su ribojimu dėl poveikio, netaikytina.
Beje, pažymėtina, jog šio sprendimo 1124 punkte nurodytą jurisprudenciją reikia skirti nuo tos, kuri susijusi su atsižvelgimu į konkurencijos ribojimo poveikį konkurencijai, įskaitant kai ji tėra potenciali.
Šiuo klausimu 1997 m. birželio 12 d. Sprendime Tiercé Ladbroke / Komisija (
T‑504/93
,
EU:T:1997:84
,
–
punktai), kuris nurodytas ginčijamo sprendimo 1217 konstatuojamojoje dalyje, Bendrasis Teismas nagrinėjo Komisijos sprendimo, kuriuo ji atmetė skundą būtent dėl to, kad dėl realios konkurencijos nebuvimo atitinkamoje rinkoje ginčijamas sprendimas nepateko į Sutarties 85 straipsnio 1 dalies (dabar – SESV 101 straipsnio 1 dalies) taikymo sritį, teisėtumą. Bendrasis Teismas nusprendė, kad Komisija, kaip reikalaujama, rūpestingai neišnagrinėjo visų ieškovės nurodytų faktinių ir teisinių aplinkybių, nes susitarimas galėjo riboti potencialią konkurenciją. Taigi jis šiuo klausimu panaikino jam pateiktą nagrinėti sprendimą.
Iš tokio precedento, kuris susijęs su skundo atmetimu, galima daryti ne išvadą, kad paprasta aplinkybė, jog susitarimas „gali“ riboti potencialią konkurenciją, būtinai lemia konkurencijos ribojimo dėl poveikio konstatavimą, o veikiau išvadą, kad Komisija negali iš karto atmesti galimybės, kad yra ribojimas dėl poveikio, jeigu susitarimas gali riboti tik potencialią, o ne realią konkurenciją.
Taigi, jeigu Komisija priima sprendimą, kuriuo konstatuoja, kad padarytas SESV 101 straipsnio 1 dalies pažeidimas, o tai jai leidžia, remiantis tokia išvada, pažeidimą padariusiems subjektams skirti baudą, paprasta aplinkybė, kad Komisija įrodė potencialios konkurencijos ir potencialaus konkurento veiksmų laisvės ribojimo, o gal net visiško jo pašalinimo, egzistavimą, jos neatleidžia nuo pareigos įrodyti pateikiant atitinkamos priemonės realaus poveikio konkurencijai analizę, jeigu netaikytina šio sprendimo 1107–1120 punktuose nurodyta jurisprudencija.
Šiuo klausimu primintina, jog susitarimo antikonkurencinio poveikio buvimui konstatuoti reikalaujama, kad būtų tenkinami elementai, įrodantys, kad konkurencijai „faktiškai“ buvo trukdoma, ji buvo ribojama ar iškraipoma (1966 m. birželio 30 d. Sprendimo LTM,
56/65
,
EU:C:1966:38
, p. 359 ir 360).
Taigi tam, kad įrodytų susitarimo antikonkurencinio poveikio buvimą, Komisija, atsižvelgdama į Teisingumo Teismo jurisprudencijoje nustatytą realistiškumo reikalavimą, atlikdama šio sprendimo 1076 punkte nurodytą palyginimą, turi atsižvelgti į visą reikšmingų faktinių aplinkybių, įskaitant ir susiklosčiusių vėliau, nei buvo sudarytos sutartys, raidą, kol ji priėmė sprendimą.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad vertinant įmonių susitarimo pagal SESV 101 straipsnį poveikį būtina atsižvelgti į konkrečią situaciją, kuriai esant taikomas aptariamas susitarimas, visų pirma į ekonominį ir teisinį kontekstą, kuriam esant veikia nagrinėjamos įmonės, į prekių ar paslaugų, kurioms jie taikomi, pobūdį, taip pat į realias nagrinėjamos rinkos ar rinkų veikimo sąlygas ir struktūrą (2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo MasterCard ir kt. / Komisija,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
,
punktas).
Tuo remiantis darytina išvada, kad scenarijus, numatomas vadovaujantis prielaida, jog nėra aptariamo susitarimo, turi būti, kaip nurodė Teisingumo Teismas, „realistiškas“ (šiuo klausimu žr. 2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo MasterCard ir kt. / Komisija,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
,
punktą).
Teisingumo Teismas patikslino, kad atsižvelgimas į galimą raidą rinkoje, jeigu šis susitarimas nebūtų sudarytas, reikalingas nagrinėjant susitarimo ribojamąjį poveikį konkurencijai (šiuo klausimu žr. 2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo MasterCard ir kt. / Komisija,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
,
–
punktus).
Beje, konkurencijos, kuri būtų buvusi, jeigu nebūtų sudarytas susitarimas (vienas iš šio sprendimo 1076 punkte nurodytų palyginimo elementų), apibūdinimui keliamas galimumo ir realumo reikalavimas atitinka Komisijos požiūrį, jos įtvirtintą daugumoje gairių, kuriose ji nusistatė pareigą įrodyti jos nagrinėjamų priemonių pakankamą ribojamojo poveikio galimumą.
Taigi, pirma, [SESV 101] straipsnio 3 dalies taikymo gairių 24 punkte, kuriuo Komisija remiasi ginčijamo sprendimo 1219 konstatuojamojoje dalyje, nustatyta: „tam, kad susitarimas ribotų konkurenciją dėl poveikio, jis turi daryti tokį poveikį realiai ar potencialiai konkurencijai, kad būtų galima numatyti, jog labai tikėtina, kad atitinkamoje rinkoje bus padarytas neigiamas poveikis prekių ar paslaugų kainoms, gamybai, inovacijoms ar įvairovei arba jų kokybei“.
Antra, 2001 m. gairių dėl horizontaliojo bendradarbiavimo susitarimų 19 punkte nurodyta, jog daugelio horizontaliojo bendradarbiavimo susitarimų tikslas nėra konkurencijos ribojimas, todėl būtina nagrinėti kiekvieno susitarimo poveikį. Be to, jose nurodyta, kad atliekant šį nagrinėjimą nepakanka nustatyti, kad susitarimas riboja konkurenciją tarp šalių, bet reikia, kad šis susitarimas galėtų taip pat daryti tokį poveikį konkurencijai rinkoje, kad būtų galima tikėtis neigiamo poveikio prekių ar paslaugų kainoms, gamybai, inovacijoms ar įvairovei arba jų kokybei.
Trečia, Komisija patvirtino, jog ji išlaikė tokį požiūrį 2011 m. gairėse dėl horizontaliųjų bendradarbiavimo susitarimų. Taigi ji nurodė, kad šių gairių 28 punkte, į kurį ji daro nuorodą ginčijamo sprendimo 1733 išnašoje, nustatyta, kad ribojamasis poveikis konkurencijai nagrinėjamoje vidaus rinkoje atsiras tada, kai poveikio tikimybė pakankamai pagrįsta, kad dėl susitarimo šalys galės pelningai pakelti kainą ar sumažinti gamybos apimtį, produktų kokybę, produktų įvairovę ar naujoves.
Šiuo atveju pačiame ginčijamame sprendime (1218 konstatuojamoji dalis) Komisija priminė, kad turi būti įrodytas konkurencijos ribojamojo poveikio pakankamas galimumo lygis.
Atsižvelgiant į visus pateiktus argumentus, reikia nustatyti, ar šiuo atveju Komisija, nepaisant hipotetinio požiūrio, kurį ji taikė konkurencijos ribojimo dėl poveikio nagrinėjimo etape, skirtame palyginimui (žr. šio sprendimo 1076–1102 punktus), įrodė
Servier
ir
Krka
sudarytų sutarčių ribojamojo poveikio pakankamą realumą ir galimumą.
iii)

Dėl vertinimo klaidos
Komisija išnagrinėjo neprekiavimo sąlygos ir neginčijimo sąlygos, nustatytų
Servier
ir
Krka
sudarytoje sutartyje dėl taikaus susitarimo, ir
Krka
technologijos licencijos perdavimo
Servier
poveikį, dėl kiekvienos iš šių trijų priemonių nagrinėdama konkurenciją, kuri būtų buvusi, jei jų nebūtų buvę (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 1825–1829 konstatuojamąsias dalis).
Dėl kiekvienos iš šių trijų priemonių reikia nustatyti, ar Komisija galėjo pagrįstai nuspręsti, kad egzistuoja konkurencijos ribojimas dėl poveikio.
–
Dėl sutartyje dėl taikaus susitarimo įtvirtintos neprekiavimo sąlygos
Primintina, jog vertinant, ar sutartis turi būti laikoma draudžiama, nes dėl jos poveikio pablogėja konkurencija, reikia išnagrinėti, kokia būtų reali konkurencija, jeigu nebūtų sudaryta ginčijama sutartis (žr. šio sprendimo 1076 punktą).
Šiuo atveju neprekiavimo sąlygos taikymo sritis apima tik patentą 947, dėl kurio ginčijosi
Servier
ir
Krka
.
Esant realiai konkurencijai, jeigu nebūtų sudaryta sutartis dėl taikaus susitarimo, generinių vaistų bendrovės, tarp jų ir
Krka
, būtų mėginusios įeiti į rinką egzistuojant su
Servier
patentais, be kita ko, patentu 947 susijusioms kliūtims ir vykstant šių bendrovių ir
Servier
ginčams patentų srityje.
Taigi, kaip nurodyta šio sprendimo 234 punkte, konkretus suteikiamo patento tikslas – užtikrinti patento savininkui išimtinę teisę naudoti išradimą, siekiant atlyginti už išradėjo kūrybines pastangas, kad tiesiogiai arba suteikiant licencijas tretiesiems asmenims būtų pagaminti ir pirmą kartą išleisti į apyvartą pramonės produktai, ir teisę užkirsti kelią visiems pažeidimams (1974 m. spalio 31 d. Sprendimo Centrafarm ir de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
,
punktas). Jeigu patentą suteikia valstybės institucija, paprastai preziumuojama, kad patentas galioja ir kad jis įmonei priklauso teisėtai. Paprastai konkurentus atgraso vien tai, kad įmonė šią išimtinę teisę turi, nes pagal viešosios teisės aktus jie privalo šios teisės paisyti (2010 m. liepos 1 d. Sprendimo AstraZeneca / Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
punktas).
Iš tiesų rizikingas generinių vaistų bendrovės įėjimas į rinką savaime nėra neteisėtas (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Lundbeck / Komisija,
T‑472/13
, dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:449
,
punktą). Vis dėlto toks įėjimas mažiau tikėtinas, jeigu generinių vaistų bendrovė pripažįsta patento galiojimą ar mano, jog jos galimybės pasiekti, kad patentas būtų pripažintas negaliojančiu, yra menkos.
Taigi atitinkamo patento galiojimo pripažinimas ar nepripažinimas arba tai, kaip generinių vaistų bendrovė supranta šio patento galią, turi lemiamą reikšmę, kai kalbama apie jos galimo elgesio, susijusio su rizikingu įėjimu į rinką, nustatymą.
Tačiau Komisija, atlikdama šio sprendimo 1076 punkte nurodytą palyginimą dėl galimo šios bendrovės elgesio, jeigu nebūtų sudaryta sutartis, tinkamai neatsižvelgė į poveikį, kurį patentas 947 ir tai, kad
Krka
pripažino jo galiojimą, galėjo padaryti jos vertinimui, pateiktam ginčijamo sprendimo dalyje, skirtoje šio elgesio nagrinėjimui (1825–1834 konstatuojamosios dalys).
Iš tikrųjų vertinant tai, ar
Krka
pripažino patento 947 galiojimą, arba jos galimybių pasiekti, kad patentas būtų pripažintas negaliojančiu, suvokimą tokios lemiamos aplinkybės, kaip antai 2006 m. liepos 27 d. EPT sprendimas, kuriuo patvirtintas patento galiojimas, ir Jungtinės Karalystės teismo
Krka
nustatytas laikinas draudimas, šioje ginčijamo sprendimo dalyje nepaminėtos, nors jos susiklostė net anksčiau, nei
Servier
ir
Krka
sudarė sutartį dėl taikaus susitarimo.
Be to, ginčijamo sprendimo 1828–1834 konstatuojamosiose dalyse Komisija, nagrinėdama galimą
Krka
elgesį, jeigu nebūtų sudarytos sutartys, nepriminė esant šiam kontekstui svarbaus fakto, kad kelios bylos medžiagoje nurodytos aplinkybės patvirtino išvadą, kad
Krka
produktai galėjo pažeisti patentą 947.
Tai patvirtina, kad Komisijos hipotetinis požiūris (žr. šio sprendimo 1077–1103 punktus) lėmė ne tik tai, kad ji neatsižvelgė į aplinkybes, susiklosčiusias vėliau, nei buvo sudarytos sutartys, bet ir apskritai į realią įvykių eigą, kokia ji buvo iki jos sprendimo priėmimo momento.
Ypač tai, kad Komisija neatsižvelgė į patento 947 poveikį, paaiškina aplinkybė, kad, nagrinėdama ribojimą dėl tikslo, ji nusprendė, jog realus
Servier
ir
Krka
sudarytos sutarties dėl taikaus susitarimo pagrindas buvo pastarosios skatinimas pritarti ribojamosioms šios sutarties sąlygoms, o ne tikras patento 947 galiojimo pripažinimas. Šiomis aplinkybėmis, anot Komisijos,
Krka
niekaip negalėjo remtis patento 947 galiojimo pripažinimu, nes toks pripažinimas turėjo esminių trūkumų.
Vis dėlto Bendrasis Teismas paneigė Komisijos konstatuotą paskatą ir ribojimą dėl tikslo, kiek tai susiję su
Servier
ir
Krka
sudaryta sutartimi dėl taikaus susitarimo ir licencine sutartimi, todėl vėl svarbu atsižvelgti į tai, kaip
Krka
suprato patento 947 galią ir ar ji pripažino to patento galiojimą.
Taigi primintina, jog sutarties dėl taikaus susitarimo ir licencinės sutarties sudarymo momentu buvo rimtų požymių, šių sutarčių šalims leidžiančių manyti, kad patentas 947 galiojo (žr. šio sprendimo 967 ir 968 punktus). Jungtinėje Karalystėje, t. y. vienoje iš trijų šalių (kartu su Prancūzija ir Nyderlandais), kuriose Komisija nagrinėjo ir konstatavo ribojimo dėl poveikio buvimą,
Krka
ir
Apotex
, t. y. kitai su
Servier
konkuruojančiai bendrovei, buvo nustatytas toks pats laikinas draudimas.
Nors 2006 m. rugsėjo mėn. buvo atmestas
Servier
Vengrijoje pateiktas prašymas nustatyti laikiną draudimą prekiauti
Krka
rinkai pateikta generinio perindoprilio versija dėl patento 947 pažeidimo, tai buvo procedūra, kuri, priešingai, nei nurodytosios šio sprendimo 1154 punkte, nebuvo susijusi su viena iš šalių, kuriose Komisija konstatavo ribojimą dėl poveikio.
Beje, nors
Servier
ir
Krka
bendravo jau anksčiau, nei buvo priimtas 2006 m. liepos 27 d. EPT sprendimas, kuriuo patvirtintas patento 947 galiojimas (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 837 konstatuojamąją dalį), joms nepavyko susitarti (ginčijamo sprendimo 856–859 konstatuojamosios dalys) ir tik po to sprendimo buvo pradėtos naujos derybos (ginčijamo sprendimo 898 konstatuojamoji dalis). Taigi 2006 m. liepos 27 d. EPT sprendimas, kuriuo patvirtintas patento 947 galiojimas, buvo bent jau viena iš aplinkybių, pastūmėjusių sudaryti sutartį dėl taikaus susitarimo ir licencinę sutartį, o tai yra papildomas požymis, kad sutartys buvo grindžiamos šalių patento galiojimo pripažinimu (žr. šio sprendimo 971 punktą).
Be to, kaip jau nurodyta (žr. šio sprendimo 947 punktą), licencinės sutarties, kuri licenciatui prasminga, tik jeigu licencija bus realiai naudojama, sudarymas grindžiamas ir tuo, kad šalys pripažįsta patento galiojimą. Taigi pats licencinės sutarties sudarymas, patvirtintas tam tikrais įrodymais (žr. šio sprendimo 999 ir 1001 punktus), įrodo, kad
Krka
galiausiai pripažino patento 947 galiojimą.
Iš bylos medžiagos matyti netgi tai, kad
Krka
, atrodo, manė, kad, jeigu nebūtų sudaryta licencinė sutartis su
Servier
, rizikingas įėjimas į 18 iš 20 rinkų būtų menkai tikėtinas, o gal ir visai negalimas (šio sprendimo 1001 ir 1012 punktai).
Ginčijamo sprendimo 1693 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad
Krka
„galiausiai nebeketina rizikingai įeiti į Prancūziją, Jungtinę Karalystę ir kitas Vakarų Europos rinkas priėmus Protestų [skyriaus] sprendimą“.
Atsižvelgiant į išdėstytas aplinkybes, darytina išvada, kad neįrodyta, jog, nesant sutarties,
Krka
tikriausiai būtų rizikingai įėjusi į atitinkamų 18 iš 20 valstybių narių rinkas, be kita ko, į Prancūzijos, Nyderlandų ir Jungtinės Karalystės rinkas.
Padarytos išvados nepaneigia kitos bylos medžiagoje nurodytos aplinkybės, kurios gali būti reikšmingos, siekiant įrodyti, kad, jeigu nebūtų sudariusi sutarties su
Servier
,
Krka
būtų įėjusi į rinką. Dauguma šių aplinkybių nurodytos ginčijamo sprendimo dalyje, kurioje Komisija įrodinėjo, kad
Krka
buvo potenciali
Servier
konkurentė.
Pirma, primintina, jog (žr. šio sprendimo 1026 punktą) aplinkybė, kad
Krka
toliau ginčijo
Servier
patentus ir prekiavo savo produktu, nors EPT Protestų skyrius patvirtino patento 947 galiojimą, akivaizdžiai paaiškinama
Krka
noru sustiprinti savo poziciją derybose, kurias ji galėjo pradėti su
Servier
, kad sudarytų sutartį dėl taikaus susitarimo.
Be to, dėl tolesnio
Servier
patentų ginčijimo
Krka
nekilo naujos rizikos dėl teisių pažeidimo. Tai tik didino su ieškiniais susijusias išlaidas. Kiek tai susiję su tolesne prekyba savo produktu, ji apsiribojo penkiomis Rytų ir Centrinės Europos rinkomis, kuriose Komisija nenustatė ribojimo dėl poveikio buvimo. Maža to, penkiose iš septynių rinkų, kuriose galiojo licencija, dar nebuvo suteikti patento 947 atitikmenys (ginčijamo sprendimo 1755 konstatuojamoji dalis). Taigi
Krka
kilusi rizika bent kai kuriose rinkose, kuriose ji išsilaikė, buvo ribota (žr. šio sprendimo 1027 punktą).
Tai, kad
Krka
toliau ginčijo
Servier
patentą ir toliau prekiavo savo produktu, neleidžia daryti išvados, kad
Krka
nepripažino patento 947 galiojimo, todėl tikriausiai būtų rizikingai įėjusi į 18 iš 20 atitinkamų valstybių narių rinkų arba bent į tris rinkas, kuriose Komisija konstatavo konkurencijos ribojimą dėl poveikio.
Antra, nors
Krka
atstovų pastabos rodė jų nustebimą ir nepasitenkinimą dėl priimto 2006 m. liepos 27 d. EPT sprendimo (ginčijamo sprendimo 1688 konstatuojamoji dalis), šios pastabos neįrodė, kad, nepaisydama šio sprendimo,
Krka
tikriausiai būtų įėjusi į tris nacionalines rinkas, kuriose Komisija nustatė pažeidimą dėl poveikio.
Trečia, Komisija paskyrė ginčijamo sprendimo dalį
Krka
„ketinimui įeiti“ į rinką. Šią labai trumpą dalį sudaro vienintelė konstatuojamoji dalis, kuri taip pat pakankamai trumpa, t. y. 1699 konstatuojamoji dalis. Joje Komisija nurodė, kad „net“ po 2006 m. liepos 27 d. EPT sprendimo „atrodė“, kad
Krka
buvo pasirengusi remti rizikingą partnerių pateikimą ir kad ji buvo įsipareigojusi toliau tiekti savo produktą, „jeigu bus įveiktos patentų sudaromos kliūtys“. Šioje konstatuojamojoje dalyje nurodyta ir tai, kad viena iš
Krka
komercinių partnerių primygtinai jos prašė tiekti produktą, „jeigu patentas 947 būtų pripažintas negaliojančiu“, ir kad tam tikros
Krka
partnerės su šiuo produktu įėjo į rinką, „kai patentas 947 buvo pripažintas negaliojančiu [atitinkamose] rinkose“.
Šio sprendimo 1166 punkte pateiktos ištraukos patvirtina ne
Krka
ketinimą įeiti į tris nacionalines rinkas, kuriose Komisija konstatavo ribojimą dėl poveikio, o veikiau tai, kokią reikšmę
Krka
ir jos partnerėms įgijo patento 947 „sudaroma kliūtis“ po 2006 m. liepos 27 d. EPT sprendimo priėmimo.
Atsižvelgiant į visas išdėstytas aplinkybes, neįrodyta, kad, jeigu nebūtų sudarytos sutartis dėl taikaus susitarimo ir licencinė sutartis,
Krka
tikriausiai būtų įėjusi į tris nacionalines rinkas, kuriose Komisija nustatė konkurencijos ribojimo dėl poveikio buvimą.
Ginčijamame sprendime Komisija neįrodė ir to, kad, jeigu nebūtų sudarytos šios sutartys,
Krka
tikriausiai būtų įėjusi į atitinkamas rinkas iki pažeidimo nutraukimo datos, t. y. 2007 m. liepos 6 d. Jungtinėje Karalystėje, 2007 m. gruodžio 12 d. Nyderlanduose ir 2009 m. rugsėjo 16 d. Prancūzijoje.
Iš tikrųjų dėl taikyto hipotetinio požiūrio (žr. šio sprendimo 1079–1103 punktus) Komisija skyrė mažai dėmesio realiai įvykių eigai, ypač tų, kurie įvyko vėliau, nei buvo sudarytos sutartys, todėl galimai
Krka
nusistatymo dėl patento 947 galiojimo raidai, kurią galėjo lemti šie įvykiai.
Tačiau Bendrasis Teismas, vertindamas pažeidimą sudarančius elementus, kurie priskiriami ne jo visiškai jurisdikcijai, o teisėtumo kontrolei, neturi Komisijos motyvų pakeisti savaisiais (šiuo klausimu žr. 2016 m. sausio 21 d. Sprendimo Galp Energía España ir kt. / Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
ir
–
punktus).
Taigi Bendrasis Teismas, remdamasis bylos medžiagoje nurodytomis aplinkybėmis, neturi pirmą kartą nagrinėti, ar konkurencijos ribojimas dėl poveikio galėjo atsirasti per laikotarpį po sutarčių sudarymo dėl to, kad
Krka
nebepripažino patento 947 galiojimo.
Bet kuriuo atveju iš bylos medžiagoje nurodytų faktinių aplinkybių negalima daryti išvados, kad
Krka
per laikotarpį nuo sutarčių sudarymo iki pažeidimo nutraukimo tikriausiai būtų įėjusi į atitinkamas tris nacionalines rinkas, jeigu sutartys nebūtų sudarytos.
Be to, reikia akcentuoti, kad Komisija net nenurodė galimo
Krka
įėjimo į rinką, jeigu nebūtų sudarytos sutartys. Iš tikrųjų ginčijamo sprendimo dalyje „Galimas elgesys, jeigu nebūtų sudarytos sutartys su
Krka
“ Komisija – bent tiesiogiai – nesirėmė paankstinto
Krka
įėjimo į tris atitinkamas rinkas, jeigu nebūtų sudarytos sutartys, prielaida; ji rėmėsi tik prielaida, kad šiose rinkose išliko „konkurencinė grėsmė“ (žr. šio sprendimo 1096 punktą).
Taigi, anot Komisijos, „
Krka
toliau kėlė konkurencinę grėsmę kaip potencialiai galinti įeiti su generiniu perindopriliu į Jungtinę Karalystę, Prancūziją ir Nyderlandus“ (ginčijamo sprendimo 1825 konstatuojamoji dalis). Komisija patikslino, kad
Krka
, be kita ko, ir toliau kėlė grėsmę kaip vietinių platinimo partnerių tiekėja (ginčijamo sprendimo 1828 konstatuojamoji dalis).
Komisija nurodė ir tai, kad, jeigu nebūtų paskatos, sutarties šalys būtų galėjusios sudaryti mažiau ribojančią sutartį, pagal kurią būtų buvęs galimas paankstintas
Krka
įėjimas į rinką arba jai suteikta licencija, galiojanti visoje Sąjungos teritorijoje (ginčijamo sprendimo 1831 konstatuojamoji dalis).
Galiausiai Komisija padarė išvadą, kad, „jeigu nebūtų sutartyse nustatytų ribojimų <…>,
Krka
būtų toliau buvusi didelė potenciali
Servier
konkurentė“ (ginčijamo sprendimo 1834 konstatuojamoji dalis).
Reikia konstatuoti, kad, nurodžiusi vien tai, jog „konkurencinė grėsmė“, kurią
Krka
ir toliau kėlė bendrovei
Servier
, nors, pirma, paprastos „grėsmės“ konkurencijai palankus poveikis, priešingai nei generinių vaistų įėjimo į rinką poveikis, nebuvo akivaizdus ir, antra, šiuo atveju tos „grėsmės“ poveikį gerokai sušvelnino patento 947 buvimas ir kompetentingų institucijų patvirtintas jo galiojimas (žr. šio sprendimo 1142–1169 punktus), Komisija neįrodė, kad konkurencija galbūt būtų buvusi didesnė, jeigu nebūtų sudaryta sutartis dėl taikaus susitarimo.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad Komisija turėjo patikslinti, koks būtų buvęs „konkurencinės grėsmės“, kurią
Krka
ir toliau būtų kėlusi
Servier
, jeigu nebūtų sudaryta sutartis dėl taikaus susitarimo, galimas poveikis visų pirma produktų kainoms, gamybai, kokybei ar jų įvairovei arba inovacijoms (žr. šio sprendimo 1135–1137 punktus), o tai ji galėjo padaryti, pavyzdžiui, įrodydama, kad dėl grėsmės nebuvimo
Servier
sumažino išlaidas tyrimams ir vystymui.
Reikia akcentuoti, kad, nors Komisijos atlikta
Servier
galios rinkoje ir atitinkamos rinkos struktūros, kurioje nebuvo konkurencijos šaltinių ar jų buvo labai mažai, analizė galėtų patvirtinti sutarties ribojamąjį poveikį, trukdantį įeiti į rinką potencialiam konkurentui, jos nepakanka tam, kad sutarties, trukdančios „realios grėsmės“ egzistavimui, ribojamasis poveikis būtų pripažintas galimu ir konkrečiu.
Iš tikrųjų, nepaisant rinkos struktūros, neprekiavimo sąlygos antikonkurencinis poveikis išlieka hipotetinis, nors gali būti, kad, turint omenyje realią įvykių eigą, kuri galėjo būti konstatuota Komisijos sprendimo priėmimo momentu, net ir nesant šios sąlygos, atitinkama potenciali konkurentė būtų galėjusi elgtis panašiai, kaip ji tai darė esant nustatytai sąlygai, t. y. kad šiuo atveju
Krka
nebūtų ėjusi į tris rinkas, kuriose Komisija nustatė ribojimą dėl poveikio.
Beje, kalbant apie prielaidą, kad, jeigu
Servier
ir
Krka
nebūtų sudariusios sutarties dėl taikaus susitarimo ir licencinės sutarties, ypač nesant paskatos, kuri, anot Komisijos, buvo įtvirtinta tose sutartyse, jos būtų sudariusios kitą sutartį, pagal kurią būtų buvęs galimas paankstintas
Krka
įėjimas į rinką arba jai būtų suteikta licencija, galiojanti visoje Sąjungos teritorijoje (žr. šio sprendimo 1176 punktą ir ginčijamo sprendimo 1142 konstatuojamąją dalį), šios prielaidos galimumas visiškai nepagrįstas, juo labiau kad, kaip matyti išnagrinėjus pagrindą, susijusį su konkurencijos ribojimo dėl tikslo nebuvimu, Komisija neįrodė paskatos buvimo.
Galiausiai, reikia akcentuoti tai, kad konkrečios aplinkybės, kuriomis
Servier
ir
Krka
sudarė sutartį dėl taikaus susitarimo ir licencinę sutartį, t. y. patento egzistavimas, kurio galiojimą patvirtino EPT (žr. šio sprendimo 1144 punktą), skiriasi nuo nagrinėtųjų byloje, kurioje priimtas 2011 m. balandžio 14 d. Sprendimas Visa Europe ir Visa International Service / Komisija (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
,
ir
punktai); jas Komisija nurodė, be kita ko, ginčijamo sprendimo 1219 konstatuojamojoje dalyje. Kadangi nebuvo panašių konteksto aplinkybių, susijusių su patento buvimu ir jo galiojimo pripažinimu, apie kurias priminta (būtent šio sprendimo 1145–1159 punktuose) ir kurios šioje byloje yra lemiamos, tame sprendime Bendrasis Teismas, remdamasis vien aplinkybe, kad dėl nagrinėtos priemonės neįsileidimo sąlyga taikyta įmonei, kuri buvo potenciali konkurentė, nusprendė, kad Komisija pagrįstai padarė išvadą, kad ši įmonė būtų įėjusi į rinką, jeigu nebūtų nustatyta neįsileidimo sąlygos.
Pažymėtina ir tai, kad 2011 m. balandžio 14 d. Sprendime Visa Europe ir Visa International Service / Komisija (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
) Bendrasis Teismas nepatvirtino Komisijos sprendimų praktikos, pagal kurią, kai nagrinėjamas potencialaus konkurento pašalinimas, ji gali neatsižvelgti į realią įvykių eigą sprendimo priėmimo metu.
Šiuo atveju, jeigu tokia praktika būtų patvirtinta, tam tikrais atvejais ji lemtų nenuoseklų rezultatą, pavyzdžiui, jeigu dėl susitarimo pašalintas vienintelis egzistuojantis potencialus konkurentas pradėjus tą susitarimą taikyti, pavyzdžiui, dėl to, kad jis likviduotas teismo sprendimu, ši aplinkybė akivaizdžiai neutralizuotų susitarimo išstūmimo poveikį, nebent tas poveikis būtų numatytas kaip hipotetinis, o ne realus, kaip to reikalaujama jurisprudencijoje (žr. šio sprendimo 1129 ir 1132 punktus).
Taigi šiuo atveju negalima daryti išvados, kad egzistavo konkurencijos ribojimas dėl poveikio, remiantis 2011 m. balandžio 14 d. Sprendimu Visa Europe ir Visa International Service / Komisija (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
).
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, jog Komisija neįrodė, kad sutartyje dėl taikaus susitarimo nustatyta neprekiavimo sąlyga padarė ribojamąjį poveikį konkurencijai.
–
Dėl sutartyje dėl taikaus susitarimo nustatytos neginčijimo sąlygos
Pirmiausia pažymėtina, jog ginčijamo sprendimo dalyje „Galimas elgesys, jeigu su
Krka
nebūtų sudarytos sutartys“ Komisija nenurodė jokios aplinkybės, susijusios su galimu
Krka
elgesiu dėl patento 340, kuriam taip pat taikoma sutartyje dėl taikaus susitarimo nustatyta neginčijimo sąlyga.
Vadinasi, kiek tai susiję su ribojimo dėl poveikio analizės etapu, kuriame atliekamas konkurencijos esant sutartims ir konkurencijos, kuri būtų jų nesant, palyginimas (žr. šio sprendimo 1076 punktą), Komisija analizę siejo tik su patentu 947.
Neatsižvelgimą į patentą 340 galima paaiškinti tuo, kad, anot Komisijos, šis patentas turi tik nedidelę reikšmę
Servier
apsaugai nuo generinių vaistų bendrovių įėjimo į rinką (ginčijamo sprendimo 114 konstatuojamoji dalis).
Beje, toje pačioje ginčijamo sprendimo dalyje „Galimas elgesys, jeigu su
Krka
nebūtų sudarytos sutartys“ Komisija nurodė: „tikėtina, kad, jeigu nebūtų nustatyta neginčijimo pareiga,
Krka
ginčytų patento 947 galiojimą Jungtinės Karalystės teismuose ir EPT“ (ginčijamo sprendimo 1827 konstatuojamoji dalis).
Taigi Komisija konstatuotą ribojimą dėl poveikio grindė tuo, kad, jeigu nebūtų neginčijimo sąlygos,
Krka
būtų tęsusi Jungtinėje Karalystėje pradėtus teismo procesus ir EPT pradėtas procedūras.
Šiuo klausimu primintina, jog neginčijimo sąlyga savaime riboja konkurenciją, nes ji kenkia visuomenės suinteresuotumui panaikinti visas ekonominės veiklos kliūtis, kurių galėtų kilti dėl nepagrįstai išduoto patento (šiuo klausimu žr. 1986 m. vasario 25 d. Sprendimo Windsurfing International / Komisija,
193/83
,
EU:C:1986:75
,
punktą).
Taigi reikia nustatyti, ar neginčijimo sąlygos taikymas, konkrečiau kalbant, –
Krka
pasitraukimas iš procesų, kuriuose ji dalyvavo, darė poveikį patento 947 panaikinimui.
Reikia priminti, jog sutarčių sudarymo momentu
Krka
ir
Servier
dalyvavo dviejuose procesuose ir
Krka
nutraukė dalyvavimą juose būtent dėl sutarties dėl taikaus susitarimo.
2006 m. rugpjūčio 2 d.
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court)
(Aukštasis Teisingumo Teismas (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius, Jungtinė Karalystė (patentų kolegija))
Servier
pareiškė ieškinį dėl patento 947 pažeidimo bendrovei
Krka
ir prašymą nustatyti laikiną įpareigojimą. 2006 m. rugsėjo 1 d.
Krka
pateikė priešpriešinį ieškinį dėl patento 947 panaikinimo. 2006 m. spalio 3 d.
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court)
(Aukštasis Teisingumo Teismas (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius, Jungtinė Karalystė (patentų kolegija)) tenkino
Servier
prašymą dėl laikino įpareigojimo ir atmetė 2006 m. rugsėjo 1 d.
Krka
pateiktą prašymą dėl sumarinio proceso (
motion of summary judgment
), kuriuo siekta, kad patentas 947 būtų pripažintas negaliojančiu. 2006 m. gruodžio 1 d. byla baigta nagrinėti šalims sudarius sutartį dėl taikaus susitarimo ir panaikinus laikiną įpareigojimą.
Kiek tai susiję su ginču EPT, dešimt generinių vaistų bendrovių, tarp jų ir
Krka
, 2004 m. pareiškė protestą EPT dėl patento 947, kad jis būtų panaikintas visas, ir pateikė motyvus, grindžiamus naujumo ir išradimo lygio nebuvimu, taip pat nepakankamu išradimo aprašymu. 2006 m. liepos 27 d. EPT Protestų skyrius patvirtino šio patento galiojimą padarius nedidelių pradinių
Servier
reikalavimų pakeitimų. Dėl šio Protestų skyriaus sprendimo septynios bendrovės pareiškė apeliaciją. 2007 m. sausio 11 d., remdamasi šalių sudaryta sutartimi dėl taikaus susitarimo,
Krka
pasitraukė iš šios procedūros.
Vis dėlto primintina, kad 2006 m. rugpjūčio 1 d. Jungtinėje Karalystėje
Servier
taip pat kreipėsi į
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court)
(Aukštasis Teisingumo Teismas (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius, Jungtinė Karalystė (patentų kolegija)), pareikšdama ieškinį
Apotex
dėl teisių pažeidimo, remdamasi patento 947 pažeidimu, nes pastaroji išleido generinę perindoprilio versiją 2006 m. liepos 28 d.
Apotex
pareiškė priešpriešinį ieškinį dėl šio patento panaikinimo. 2006 m. rugpjūčio 8 d.
Apotex
buvo nustatytas laikinas draudimas importuoti, siūlyti parduoti ar parduoti perindoprilį.
2007 m. liepos 6 d.
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court)
(Aukštasis Teisingumo Teismas (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius, Jungtinė Karalystė (patentų kolegija)), remdamasi
Apotex
pareikštu priešpriešiniu ieškiniu, nusprendė, kad patentas 947 negalioja dėl naujumo ir išradimo lygio nebuvimo, palyginti su patentu 341. Todėl draudimas iš karto buvo panaikintas ir
Apotex
vėl galėjo prekiauti generiniu perindoprilio variantu Jungtinės Karalystės rinkoje.
Komisija nusprendė, kad tą dieną buvo nutrauktas pažeidimo dėl
Servier
ir
Krka
sudarytų sutarčių darymas Jungtinėje Karalystėje.
Be to, kiek tai susiję su EPT nagrinėtu ginču, kurį pradėjo, be kita ko,
Krka
, 2009 m. gegužės 6 d. sprendimu EPT techninė apeliacinė taryba panaikino 2006 m. liepos 27 d. EPT sprendimą ir atšaukė patentą 947.
Komisija nusprendė, kad tą dieną buvo nutrauktas pažeidimas dėl
Servier
ir
Krka
sudarytų sutarčių, nors jis dar buvo daromas tam tikrose valstybėse narėse.
Atsižvelgiant į pirma aprašytų procedūrų dėl patento 947, kurios toliau vyko po to, kai pasitraukė jose dalyvavusi
Krka
, eigą negalima nuspręsti, kad, jeigu šalys nebūtų sudariusios sutarties dėl taikaus susitarimo, galbūt, gal net labai tikėtina,
Krka
tolesnis dalyvavimas procedūrose būtų leidęs greičiau pripažinti šį patentą negaliojančiu ar tokio pripažinimo apimtis būtų buvusi didesnė.
Taigi ginčijamame sprendime Komisija neįrodė ir net nenurodė, kad patento 947 pripažinimas negaliojančiu būtų įvykęs greičiau ar pripažinimo apimtis būtų buvusi didesnė, jeigu
Krka
nebūtų pritarusi sutartyje dėl taikaus susitarimo nustatytai neginčijimo sąlygai.
Aplinkybės, kad „
Krka
pirmiau manė, kad jos ieškinyje dėl patentų pateikti argumentai buvo vieni iš labiausiai įtikinamų ir kad jie kėlė ypač didelę grėsmę patentui 947“, ar kad Jungtinės Karalystės teismai, nepaisant jų atmesto
Krka
prašymo taikyti sumarinį procesą, nusprendė, kad ji turėjo „svarų pagrindą“, kuriuo remdamasi galėjo ginčyti patento 947 galiojimą (ginčijamo sprendimo 1827 konstatuojamoji dalis), neleidžia nuspręsti, kad
Krka
dalyvavimas atitinkamuose procesuose būtų lėmęs greitesnį ar didesnės apimties pripažinimą negaliojančiu.
Taip pat konstatuota aplinkybė, kaip padarė Komisija ginčijamo sprendimo 1712 konstatuojamojoje dalyje, kad „stipraus varžovo pašalinimas gali daryti poveikį galutinei ieškinio/protesto baigčiai“, neleidžia daryti išvados dėl
Krka
taikytos neginčijimo sąlygos poveikio galimumo ar tikėtinumo.
Iš tikrųjų Komisija pakankamai tiksliai ir argumentuotai turėjo įrodyti, kokį lemiamą poveikį galėjo padaryti
Krka
argumentai ar jos konkretus procesinis statusas, jeigu ji toliau būtų dalyvavusi procesuose, kurių šalis buvo, ne ginčų baigčiai, – nes dviejuose iš jų, t. y. pasitraukus
Krka
toliau nagrinėtame EPT ir
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court)
(Aukštasis Teisingumo Teismas (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius, Jungtinė Karalystė (patentų kolegija))
Servier
ir
Apotex
ginče bet kuriuo atveju patentas 947 buvo panaikintas, – o terminui, per kurį šis panaikinimas nustatytas, ar jo apimčiai.
Be to, Bendrasis Teismas, vertindamas pažeidimą sudarančius elementus, kurie priskiriami ne jo visiškai jurisdikcijai, o teisėtumo kontrolei, neturi Komisijos motyvų pakeisti savaisiais (2016 m. sausio 21 d. Sprendimo Galp Energía España ir kt. / Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
ir
–
punktai).
Taigi Bendrasis Teismas, remdamasis kitomis bylos medžiagoje nurodytomis aplinkybėmis nei tos, kurias Komisija pateikė, kad įrodytų neginčijimo sąlygos ribojamąjį poveikį, neturi pirmą kartą nagrinėti, ar tolesnis
Krka
dalyvavimas vykusiuose procesuose būtų lėmęs greitesnį arba didesnės apimties patento 947 negaliojimo pripažinimą.
Pažymėtina ir tai, kad, nesvarbu, kokia nagrinėjamos rinkos struktūra, įskaitant tai, jeigu, kaip šiuo atveju, rinkoje, anot Komisijos, nėra konkurencijos šaltinių arba jų labai mažai, neginčijimo sąlygos antikonkurencinis poveikis išlieka labai hipotetinis, kai, atsižvelgiant į realią įvykių eigą Komisijos sprendimo priėmimo metu, yra galimybė, kad, nesant šios sąlygos, atitinkamas patentas, t. y. šiuo atveju patentas 947, būtų buvęs pripažintas negaliojančiu tuo pačiu metu ir pripažinimas būtų buvęs tokios pat apimties (žr. šio sprendimo 1181 punktą).
Be to, Komisija neįrodė, kad, priešingai, nei, atrodo, išplaukia iš ginčijamo sprendimo 1712 konstatuojamosios dalies, Jungtinės Karalystės teismuose nagrinėtame
Servier
ir
Krka
ginče galėjo būti nustatyta, kad pastarosios technologija nepažeidė teisių. Iš tikrųjų su
Krka
ir
Apotex
susijusiuose procesuose buvo nagrinėjami
Servier
ieškiniai dėl teisių pažeidimo ir šių dviejų generinių vaistų bendrovių pateikti priešpriešiniai ieškiniai dėl patento 947 panaikinimo. Taigi šie procesai buvo panašūs. Tačiau visas su
Apotex
susijęs procesas baigėsi patento 947 negaliojimo pripažinimu, todėl nereikėjo nustatyti, ar technologija pažeidė teises. Kadangi procesai panašūs, o Komisija nepateikė priešingų įrodymų, tikėtina, kad taip būtų įvykę
Krka
atveju.
A fortiori
neįrodyta, kad EPT vykusiame procese galėjo būti nustatyta, kad
Krka
technologija buvo teisių nepažeidžianti technologija, nes šis procesas buvo susijęs tik su patento 947 galiojimu.
Iš viso to, kad išdėstyta, išplaukia, kad Komisija neįrodė sutartyje dėl taikaus susitarimo nustatytos neginčijimo sąlygos konkurenciją ribojančio poveikio.
–
Dėl „Krka“ technologijos perdavimo pagal licenciją
Dėl perdavimo sutarties, pagal kurią
Krka
pardavė savo technologiją
Servier
, Komisija konstatavo tik tai, kad, jeigu šios sutarties nebūtų buvusios, „
Krka
toliau būtų galėjusi laisvai perleisti ar suteikti pagal licenciją savo su perindoprilio technologija susijusias teises“ (ginčijamo sprendimo 1829 konstatuojamoji dalis), o to nepakanka, kai kalbama apie paprastą turto perleidimą pagal licencinę sutartį, o ne apie išstūmimo priemonę, kaip antai neprekiavimo sąlygą, siekiant įrodyti galimo poveikio buvimą, be kita ko, produktų kainai, gamybai, kokybei ar jų įvairovei arba inovacijoms (žr. šio sprendimo 1135–1137 punktus). Juo labiau antikonkurencinio poveikio buvimas neįrodytas dėl to, kad
Krka
neleido apeiti patento 947, o tai, atsižvelgiant į rimtus požymius, leidusius manyti, jog šis patentas galiojo, darė mažai įtikinama prielaidą, pagal kurią, jeigu nebūtų perdavimo sutarties, su
Servier
konkuravusios generinių vaistų bendrovės būtų mėginusios įsigyti
Krka
technologiją.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Komisija neįrodė
Krka
technologijos perleidimo pagal licenciją konkurenciją ribojančio poveikio.
Iš viso to, kas išdėstyta, išplaukia, kad Komisija neįrodė konkurenciją ribojančio poveikio dėl sudarytos sutarties dėl taikaus susitarimo ar licencinės sutarties, kuris būtų tiek realus ir galimas, kad Komisija galėtų konstatuoti ribojimo dėl poveikio buvimą. Be to, nebegalima konstatuoti tokio ribojamojo poveikio, jeigu abi sutartys susiejamos į visumą.
Todėl reikia priimti kaltinimą, susijusį su vertinimo klaida, o vien jis leidžia pripažinti pagrįstu visą ieškovių pateiktą pagrindą, susijusį su tuo, kad Komisija neteisingai nustatė
Servier
ir
Krka
sudarytų sutarčių nulemtą ribojimo dėl poveikio buvimą.
Be to, reikia nustatyti, ar sprendime Komisija padarė teisės klaidų.
iv)

Dėl teisės klaidos
Kaip nurodyta (žr. šio sprendimo 1092 ir 1102 punktus), Komisija, atsižvelgdama į tai, kad įrodė sutarties dėl taikaus susitarimo nulemtą potencialios
Servier
konkurentės išstūmimą, nusprendė, kad, siekdama nustatyti, kokia konkurencija būtų buvusi, jeigu sutartis nebūtų sudaryta (vienas iš šio sprendimo 1076 punkte nurodyto palyginimo elementų), ji neturėjo atsižvelgti į realią įvykių eigą sprendimo priėmimo momentu. Priešingai, Komisija, remdamasi įprasta atsižvelgimo į potencialų susitarimo poveikį praktika, pagal kurią pakanka įrodyti, kad šis susitarimas „gali“ padaryti antikonkurencinį poveikį (žr. šio sprendimo 1080 ir 1085 punktus), nusprendė, kad konkurencijos, kuri būtų nesant sutarties, apibūdinimą ji gali grįsti prielaidomis ar galimybėmis.
Kaip matyti iš pirma išnagrinėto kaltinimo, susijusio su vertinimo klaida, tam tikri įvykiai, į kuriuos Komisija neatsižvelgė, buvo ne tik reikšmingi, bet ir lemiami, siekiant atlikti šio sprendimo 1076 punkte nurodytą palyginimą.
Kiek tai susiję su neprekiavimo sąlyga, nors Komisija, siekdama įrodyti, kad
Krka
buvo potenciali konkurentė, atsižvelgė į 2006 m. liepos 27 d. EPT sprendimą ir Jungtinės Karalystės teismų
Krka
ir
Apotex
nustatytus draudimus, ji tinkamai neatsižvelgė į šias aplinkybes, kad nustatytų, ar buvo tikėtina, kad
Krka
būtų įėjusi į rinką nesant sutarties, ir šiuo klausimu tik nurodė, kad nesant sutarties būtų išlikusi
Krka
keliama „konkurencinė grėsmė“.
Nagrinėdama neginčijimo sąlygą, Komisija neatsižvelgė į kitų generinių vaistų bendrovių pradėtų procesų dėl patento 947, kurie toliau vyko, nepaisant to, kad
Krka
pasitraukė iš visų ginčų, baigtį.
Galiausiai dėl rinkos struktūros, t. y. klausimo, susijusio ir su neprekiavimo sąlyga, ir su neginčijimo sąlyga, Komisija tik nurodė, kokie buvo konkurencijos šaltiniai, nustatyti tuo metu, kai buvo sudaryta paskutinė ginčijamame sprendime nurodyta sutartis dėl taikaus susitarimo, ir pažymėjo, jog buvo „didelė tikimybė“, kad šie šaltiniai bus pašalinti iš konkurencijos sudarius sutartį ar kitomis priemonėmis, bet neatsižvelgė į tai, kad tokia galimybė netapo reali per visą pažeidimo darymo laikotarpį (ginčijamo sprendimo 1846 konstatuojamoji dalis).
Toks mąstymo būdas aiškiai išplaukia iš ginčijamo sprendimo 2445 išnašos, kurioje Komisija, siekdama įrodyti neginčijimo sąlygos ribojamąjį poveikį, remiasi tuo, kad buvo mažai su
Servier
konkuruojančių bendrovių, galinčių tęsti vykstančius procesus ar pradėti naujus, ir kad „buvo tikėtina, jog
Servier
susitars su šiomis bendrovėmis“, o tai panaikintų bet kokią galimybę toliau vykti procesui dėl patento 947 ar jį pradėti. Tačiau, nors
Servier
iš tiesų mėgino bendrauti su šiomis bendrovėmis, jai nepavyko su jomis susitarti, be kita ko, su viena iš jų, kuri galiausiai pasiekė, kad patentas 947 būtų panaikintas, būtent tada, kai
Krka
buvo taikoma neginčijimo sąlyga.
Taigi Komisijos atliktas ribotas nagrinėjimas nepateisinamas atsižvelgiant į Sąjungos teismų jurisprudenciją. Iš tikrųjų jurisprudencija dėl atsižvelgimo į potencialų susitarimų poveikį, išnagrinėta šio sprendimo 1107–1120 punktuose, šioje byloje netaikytina (žr. šio sprendimo 1124 punktą).
Dėl šio sprendimo 1183–1186 punktuose nurodytų priežasčių tas pats pasakytina ir apie sprendimo variantą, taikytą potencialią konkurenciją panaikinantiems susitarimams 2011 m. balandžio 14 d. Sprendime Visa Europe ir Visa International Service / Komisija (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
) (žr. šio sprendimo 1183–1186 punktus).
Todėl darytina išvada, kad Komisija neišsamiai išnagrinėjo situaciją, kurią turėjo vertinti, kad nustatytų, ar
Servier
ir
Krka
sudarytos sutartys ribojo konkurenciją dėl poveikio, o Komisijos atlikto tyrimo neišsamumą rodo klaidingas Sąjungos teismų jurisprudencijos taikymas, todėl, kaip teisingai tvirtino ieškovės, padaryta teisės klaida.
Be to, remiantis Komisijos taikytu požiūriu, jai pakanka konstatuoti potencialaus konkurento pašalinimą, kad tokiomis aplinkybėmis, kai rinkos struktūrai būdingas konkurencijos šaltinių nebuvimas ar jų yra mažai, o patentuotų vaistų bendrovė rinkoje turi galią, ji galėtų konstatuoti konkurencijos ribojimą dėl poveikio.
Toks požiūris, jeigu jam būtų pritarta, Komisijai leistų pripažinti, kad tokiose bylose kaip ši, susijusiose su ribojančiomis sąlygomis, siejamomis su sutartimi dėl taikaus susitarimo patentų srityje, egzistuoja konkurencijos ribojimas dėl poveikio, iš esmės tik įsitikinus, kad tenkinamos dvi iš trijų ribojimo dėl tikslo buvimui nustatyti keliamų sąlygų, t. y. potencialios konkurencijos egzistavimas ir konkurenciją ribojančių sąlygų buvimas.
Todėl Komisijos užduotis labai palengvėtų įrodinėjant trečiąją sąlygą, t. y. kad buvo paskata, o tai, kaip matyti iš išnagrinėto pagrindo, skirto ribojimui dėl tikslo, yra itin sudėtinga.
Tačiau atsižvelgiant į griežtesnius reikalavimus įrodinėjimo srityje, taikomus įrodinėjant konkurencijos ribojimą dėl poveikio (žr. šio sprendimo 1123 ir 1128–1139 punktus), negalima pritarti tokiam sprendimo būdui, prieštaraujančiam Sutartyje nustatytam konkurencijos ribojimo dėl tikslo ir konkurencijos ribojimo dėl poveikio išskyrimui.
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad reikia priimti kaltinimą, susijusį su teisės klaida, o vien jis leidžia pripažinti pagrįstu visą ieškovių nurodytą pagrindą, susijusį su tuo, kad Komisija neteisingai nusprendė, kad
Servier
ir
Krka
sudarytos sutartys lėmė ribojimą dėl poveikio.
Kadangi buvo pripažintas pagrįstu ir pagrindas dėl ribojimo dėl tikslo nebuvimo, reikia nuspręsti, kad Komisija neteisingai konstatavo, kad dėl
Servier
ir
Krka
sudarytų sutarčių buvo padarytas SESV 101 straipsnio 1 dalies pažeidimas.
Todėl reikia panaikinti ginčijamo sprendimo 4 straipsnį tiek, kiek tame straipsnyje Komisija konstatavo
Servier
dalyvavimą darant SESV 101 straipsnio 1 dalies pažeidimą dėl
Servier
ir
Krka
sudarytų sutarčių, ir tam nereikia nagrinėti kitų šiame pagrinde ir pagrinde, susijusiame su
Krka
, kaip potencialios konkurentės, statusu, ieškovių pateiktų kaltinimų.
10.

Dėl pagrindo, susijusio su konkurencijos ribojimo dėl poveikio sąvokos apibrėžimu
a)

Šalių argumentai
(Praleista)
b)

Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl šio sprendimo 566–570, 743 ir 909 punktuose jau išdėstytų priežasčių, nurodytų dėl kitų pagrindų, kuriais remtasi dėl konstatuoto
Servier
su
Niche
ir
Unichem
,
Matrix
,
Teva
ir
Lupin
sudarytų sutarčių nulemto ribojimo dėl poveikio, šį pagrindą reikia atmesti kaip netinkamą.
11.

Dėl teisės ir vertinimo klaidų, susijusių su atskirų pažeidimų kvalifikavimu
a)

Dėl penkių sutarčių kvalifikavimo kaip atskirų pažeidimų
1)

Šalių argumentai
(Praleista)
2)

Bendrojo Teismo vertinimas
Iš ginčijamo sprendimo matyti, o ieškovės to neginčijo, kad jos sudarė penkias atskiras sutartis – jos buvo pasirašytos skirtingu metu (išskyrus su
Niche
ir
Matrix
pasirašytas sutartis) – su skirtingomis šalimis, esant skirtingam ekonominiam ir teisiniam kontekstui ir skirtingai jų taikymo sričiai. Vis dėlto ieškovės teigė, kad, nepaisant šių skirtumų, sudarytos sutartys yra vienas pažeidimas dėl atitinkamo produkto tapatumo, sutarčių taikymo tapatumo erdvės ir laiko atžvilgiu, sutarčių taikymo metodo ir tvarkos tapatumo ir joms atsovavusio ir dalyvavusio sudarant sutartis fizinio asmens tapatumo.
Pirmiausia pažymėtina, jog atsižvelgiant į tai, kad šis pagrindas, kuriuo ginčijamas vieno pažeidimo nepripažinimas, šiuo atveju pateiktas subsidiariai (žr. šio sprendimo 1248 punktą), jeigu būtų atmesti pagrindai, susiję su teisės ir vertinimo klaidomis, padarytomis dėl atitinkamų sutarčių kvalifikavimo kaip ribojimo dėl tikslo ir dėl poveikio. Todėl atsižvelgiant į tai, kad pagrindai, pateikti dėl ieškovių su
Krka
sudarytų sutarčių kvalifikavimo kaip konkurencijos ribojimo, buvo priimti, šis pagrindas bus nagrinėjamas tik tiek, kiek jame ginčijamas ieškovių su
Niche
,
Matrix
,
Teva
ir
Lupin
sudarytų sutarčių kvalifikavimas kaip atskirų pažeidimų.
Dėl pagrindo tinkamumo Komisija iš esmės tvirtino, kad jis turi būti atmestas kaip netinkamas, nes bet kuriuo atveju ieškovės neįrodė, kad bauda neišvengiamai būtų buvusi mažesnė, jeigu ji būtų nusprendusi, kad nagrinėjamos sutartys sudarė vieną pažeidimą.
Pirmiausia primintina, kad nurodyto pagrindo tinkamumą ar netinkamumą, jeigu jis pagrįstas, rodo to pagrindo galėjimas nulemti ieškovo siekiamą panaikinimą, o ne jo suinteresuotumą pareikšti tokį ieškinį ar nurodyti tokį pagrindą, nes šie klausimai atitinkamai susiję su ieškinio ar pagrindo priimtinumu (2000 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo EFMA / Taryba,
C‑46/98 P
,
EU:C:2000:474
,
punktas).
Toliau atsižvelgiant į tai, kad, jeigu Komisija įrodo teisėtą interesą konstatuoti pažeidimą, ji turi teisę priimti sprendimą, kuriuo konstatuojamas pažeidimas, šiame sprendime nenurodydama baudos (šiuo klausimu žr. 2005 m. spalio 6 d. Sprendimo Sumitomo Chemical ir Sumika Fine Chemicals / Komisija,
T‑22/02 ir T‑23/02
,
EU:T:2005:349
,
punktą ir 2006 m. lapkričio 16 d. Sprendimo Peróxidos Orgánicos / Komisija,
T‑120/04
,
EU:T:2006:350
,
punktą), sprendimo, kuriuo konstatuojamas įmonės dalyvavimas darant pažeidimą, teisėtumo neturi lemti šiai įmonei skirtos baudos teisėtumas. Todėl pagrindai dėl sankcijų skyrimo iš principo gali būti susiję tik su baudos paskyrimu, o ne su paties pažeidimo konstatavimu (šiuo klausimu žr. 2012 m. birželio 27 d. Sprendimo Bolloré / Komisija,
T‑372/10
,
EU:T:2012:325
,
punktą). Tačiau pagrindai dėl paties pažeidimo konstatavimo iš esmės gali lemti ne tik sprendimo, kuriuo konstatuotas įmonės dalyvavimas darant pažeidimą, bet ir dėl šios priežasties šiai įmonei skirtos baudos panaikinimą.
Vadinasi, jeigu šiuo atveju Bendrasis Teismas turėtų nuspręsti, kad Komisija klaidingai nustatė, kad dėl kiekvienos iš sutarčių padaryti atskiri pažeidimai, o ne vienas pažeidimas, ginčijamą sprendimą reikėtų panaikinti tiek, kiek jame nustatyta, kad ieškovės padarė atskirus pažeidimus, todėl ir tiek, kiek už šiuos pažeidimus joms tuo sprendimu skirtos baudos, neatsižvelgiant į tai, ar šio panaikinimo poveikis ieškovėms būtų palankus, kiek tai susiję su joms skirtų atskirų baudų visa suma, kuri prireikus turėtų būti iš naujo perskaičiuota, jeigu nauju sprendimu joms būtų skirta vienintelė bauda. Iš tikrųjų primintina, jog neribota jurisdikcija, kurią pagal Reglamento Nr. 1/2003 31 straipsnį turi Bendrasis Teismas, susijusi tik su Komisijos skirtos baudos vertinimu, išskyrus bet kokį Komisijos sprendime, dėl kurio kreiptasi į Bendrąjį Teismą, teisėtai konstatuoto pažeidimo sudedamųjų dalių pakeitimą (2016 m. sausio 21 d. Sprendimo Galp Energía España ir kt./ Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
punktas).
Papildomai bet kuriuo atveju reikia nuspręsti, kad, jeigu Bendrasis Teismas turėtų pripažinti, kad Komisija klaidingai nustatė atskirus pažeidimus, o ne vieną pažeidimą, tai turėtų įtakos baudos dydžiui.
Iš tiesų reikia priminti, kad tai, ar tam tikri neteisėti veiksmai yra vertinami kaip vienas ir tas pats pažeidimas, ar kaip keli atskiri pažeidimai, iš esmės turi įtakos galimai sankcijai, nes, konstatavus kelis atskirus pažeidimus, gali būti skiriamos kelios atskiros baudos, kiekvieną kartą laikantis Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje nustatytų ribų, t. y. neperžengiant 10 % ribos nuo apyvartos per paskutinius ūkinius metus, ėjusius iki sprendimo priėmimo. Be to, Komisija viename sprendime gali konstatuoti du atskirus pažeidimus ir skirti dvi baudas, kurių bendra suma yra didesnė nei Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje nustatyta maksimali 10 % riba, jeigu kiekvienos baudos dydis neviršija minėtos ribos. Iš tikrųjų taikant minėtą maksimalią 10 % ribą nėra svarbu, ar už atskirus Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimus baudžiama per vieną procedūrą, ar per atskiras procedūras skirtingu metu, nes maksimali 10 % riba taikoma kiekvienam SESV 101 straipsnio pažeidimui (žr. 2014 m. vasario 6 d. Sprendimo AC‑Treuhand / Komisija,
T‑27/10
,
EU:T:2014:59
,
–
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją). Tačiau šiuo atveju reikia konstatuoti, kad, kaip ieškinyje pripažino ieškovės, visas už SESV 101 ir 102 straipsnių pažeidimus joms skirtų baudų dydis neviršija paskutinių ūkinių metų, ėjusių iki sprendimo priėmimo, 10 % apyvartos ribos, nustatytos Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje. Todėl ieškovės negali kaltinti Komisijos tuo, kad ji nusprendė joms skirti atskiras baudas, kad galėtų skirti tokias baudas, kurių suma viršija šią 10 % ribą.
Vis dėlto iš ginčijamo sprendimo 3120, 3121 ir 3128 konstatuojamųjų dalių matyti, jog Komisija, ieškovėms skirdama atskiras baudas už kiekvieną SESV 101 straipsnio pažeidimą, šioms sumoms pritaikė korekcinį koeficientą, kuris jas sumažino, siekdama išvengti galimai neproporcingo rezultato dėl vienu metu skirtų kelių baudų. Iš tikrųjų būtent dėl to, kad Komisija nusprendė ieškovėms skirti atskiras baudas, ji ieškovių pardavimų vertę, į kurią buvo atsižvelgta nustatant kiekvienos baudos dydį, sumažino vidutiniškai 54,5 %, o tai atspindėjo atitinkamų pažeidimų skirtumus laiko ir geografiniu atžvilgiu. Bet kuriuo atveju dėl šios priežasties Komisija, siekdama įrodyti pagrindo netinkamumą, turėtų įrodyti, kad ieškovėms skirta bauda būtų buvusi tokia didelė ir konstatavus vieną pažeidimą, bet tai atrodo menkai tikėtina.
Todėl šį pagrindą reikia nagrinėti iš esmės.
Remiantis suformuota jurisprudencija, SESV 101 straipsnio 1 dalis gali būti pažeista ne tik atskiru veiksmu, bet ir keliais veiksmais arba tęstine veika, nors viena ar kelios šių kelių veiksmų ar tęstinio elgesio sudedamosios dalys taip pat galėtų būti pripažintos atskiru minėtos nuostatos pažeidimu. Be to, jei įvairiais veiksmais vykdomas „bendras planas“, nes siekiama vieno tikslo – iškreipti konkurenciją bendrojoje rinkoje, Komisija turi teisę priskirti atsakomybę už tokius veiksmus remdamasi dalyvavimu darant visą pažeidimą (2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Komisija / Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
punktas ir 2015 m. birželio 24 d. Sprendimo Fresh Del Monte Produce / Komisija ir Komisija / Fresh Del Monte Produce,
C‑293/13 P ir C‑294/13 P
,
EU:C:2015:416
,
punktas).
Įmonė, dalyvavusi darant tokį vieną sudėtinį pažeidimą, nes atliko veiksmus, priskirtinus susitarimui ar suderintiems veiksmams, kurie turi antikonkurencinį tikslą, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį, ir kuriais siekiama prisidėti prie viso pažeidimo darymo, taip pat gali būti atsakinga už kitų įmonių veiksmus darant tą patį pažeidimą už visą dalyvavimo laikotarpį. Taip yra tuo atveju, kai įrodoma, kad minėta įmonė ketino savo elgesiu prisidėti prie visų dalyvių siektų bendrų tikslų ir žinojo apie tikrąjį kitų įmonių siekiant tų pačių tikslų planuotą ar praktiškai įgyvendintą elgesį arba galėjo protingai jį numatyti ir buvo pasirengusi prisiimti riziką (2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Komisija / Verhuizingen Coppens,
EU:C:2012:778
, C‑441/11 P, 42 ir 60 punktai ir 2015 m. birželio 24 d. Sprendimo Fresh Del Monte Produce / Komisija ir Komisija / Fresh Del Monte Produce,
C‑293/13 P ir C‑294/13 P
,
EU:C:2015:416
,
punktas).
Taigi, remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija, vieno pažeidimo sąvoka tam tikromis sąlygomis leidžia atsakomybę už neteisėtų veiksmų visumą priskirti visiems vienus ar kitus šią visumą sudarančius veiksmus atlikusiems dalyviams. Vis dėlto tai galima tik jeigu, be kita ko, nustatytas visiems dalyviams bendras tikslas.
Bendro tikslo būtinumas išplaukia ne tik iš šio sprendimo 1264 ir 1265 punktų, bet ir iš ankstesnės jurisprudencijos.
Taigi 1999 m. liepos 8 d. Sprendime Komisija / Anic Partecipazioni (
C‑49/92 P
,
EU:C:1999:356
,
ir
punktai) Teisingumo Teismas patvirtino Bendrojo Teismo argumentus, kad, pirma, dėl tapataus tikslo konstatuotus susitarimus ir suderintus veiksmus apėmė sistemos, pagal kurias vyko periodiniai susitikimai, skirti tikslinėms kainoms ir kvotoms nustatyti, o šios sistemos buvo dalis atitinkamų įmonių pastangų, kuriomis siekta vieno ekonominio tikslo, t. y. iškreipti kainų raidą, ir, antra, šio tęstinio elgesio, kuriuo siekta vieno tikslo, suskaidymas į atskirus pažeidimus būtų dirbtinis, nes, priešingai, tai yra vienas pažeidimas, kuris buvo palaipsniui įgyvendinamas sudarant susitarimus ir atliekant suderintus veiksmus.
2004 m. sausio 7 d. Sprendime Aalborg Portland ir kt. / Komisija (
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
,
ir
punktai) Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad, jei skirtingais veiksmais vykdomas „bendras planas“, nes siekiama tokio paties tikslo, kuris iškreipia konkurenciją vidaus rinkoje, Komisija turi teisę priskirti atsakomybę už tokius veiksmus pagal dalyvavimą darant aptariamą pažeidimą, kuris vertinamas kaip visuma. Šiuo klausimu jis patikslino, kad būtų dirbtina į atskirus veiksmus išskaidyti susitarimą, kurį apibūdina pastangos siekti vieno ekonominio tikslo, t. y. paisyti nacionalinių rinkų.
Be to, reikia akcentuoti, kad bendro tikslo buvimas siejamas su bendro plano sąvoka, nurodyta Teisingumo Teismo jurisprudencijoje, nes toks planas negalėtų egzistuoti be visų dalyvių siekiamo bendro tikslo.
Galiausiai, pažymėtina, kad susitarimų ar suderintų veiksmų papildomi ryšiai gali būti objektyvus požymis, patvirtinantis bendro plano, kuriuo siekiama vieno antikonkurencinio tikslo, buvimą. Tokie ryšiai būna tuomet, kai tais susitarimais ar suderintais veiksmais daroma įtaka normaliai konkurencijai ir dėl jų tarpusavio sąveikos jais siekiama vieno antikonkurencinio tikslo (šiuo klausimu žr. 2010 m. balandžio 28 d. Sprendimo Amann & Söhne ir Cousin Filterie / Komisija,
T‑446/05
,
EU:T:2010:165
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2013 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo Masco ir kt. / Komisija,
T‑378/10
,
EU:T:2013:469
,
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją). Remiantis būtent šiomis pirma nurodytomis bendrosiomis pastabomis, reikia išnagrinėti konkrečias šios bylos faktines aplinkybes.
Pirmiausia šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad ieškovės buvo atskirų sutarčių dėl taikių susitarimų šalys, kiekvieną taikų susitarimą sudarė su viena ar keliomis skirtingomis generinių vaistų bendrovėmis, atsižvelgdamos į atitinkamas sutartis, ir kad, kaip matyti iš išnagrinėtų su kiekviena iš šių sutarčių susijusių konkrečių pagrindų, jos savaime ir vertinamos kiekviena atskirai buvo SESV 101 straipsnio pažeidimas.
Esant tokiam kontekstui, Komisija, atsižvelgdama į ką tik primintą jurisprudenciją, galėjo nuspręsti, kad atitinkamos sutartys dėl taikių susitarimų buvo vienas tęstinis SESV 101 straipsnio pažeidimas, tik jeigu ji galėjo įrodyti būtent tai, kad šias sutartis apėmė bendras planas.
Todėl konstatuotas vienas pažeidimas suponuotų, kad
Servier
ir visos atitinkamos generinių vaistų bendrovės sudarė ginčijamas sutartis, siekdamos mažų mažiausiai vieno bendro tikslo.
Tačiau ieškovės, bent jau tiesiogiai, netvirtino, kad buvo toks tikslas, kurį jos galėtų tiksliai nurodyti.
Be to, tokio tikslo buvimo nematyti ir iš bylos medžiagos.
Šiuo klausimu svarbu patikslinti, kad bendro ar vieno tikslo sąvoka negali būti nustatyta darant bendrą nuorodą į konkurencijos rinkoje, su kuria susijęs pažeidimas, iškraipymą, nes konkurencijos apribojimas, kaip tikslas ar poveikis, yra neatskiriamas bet kokio elgesio, kuriam taikoma SESV 101 straipsnio 1 dalis, elementas. Toks vieno tikslo apibrėžimas gali iš dalies panaikinti vieno tęstinio pažeidimo sąvokos prasmę, jei jo pasekmė būtų tokia, kad keletas su ekonominiu sektoriumi susijusių veiksmų, draudžiamų SESV 101 straipsnio 1 dalimi, turėtų būti nuolat kvalifikuojami kaip vieno pažeidimo elementai (žr. 2010 m. balandžio 28 d. Sprendimo Amann & Söhne ir Cousin Filterie / Komisija,
T‑446/05
,
EU:T:2010:165
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Tačiau iš bylos medžiagos nematyti, kad
Servier
ir generinių vaistų bendrovės turėjo bendrą tikslą, kurį būtų galima apibrėžti tiksliau nei darant paprastą bendrą nuorodą į konkurencijos atitinkamoje rinkoje iškraipymą dėl pažeidimo.
Beje, generinių vaistų bendrovės sudarė ne jas tarpusavyje saistančias sutartis dėl taikių susitarimų, o tik sutartis, kurios kiekvieną iš jų siejo su
Servier
. Be to, išskyrus
Matrix
sutartį, tokios sutartys buvo sudarytos būtent po kiekvienos iš generinių bendrovių konkrečių nacionalinių ginčų su
Servier
, o kitos atitinkamos generinių vaistų bendrovės nebuvo susijusios su šiais ginčais. Galiausiai šių skirtingu metu sudarytų sutarčių turinys skyrėsi, nes pagal
Niche
ir
Matrix
sutartis turėjo būti pervestas kompensacinis mokestis,
Teva
sutartyje buvo nustatyta išimtinio pirkimo sąlyga, o
Lupin
sutartis buvo susieta su
Lupin
patentų paraiškų perleidimo bendrovei
Servier
sutarties sudarymu.
Be to, kiekvienos sutarties įsigaliojimas nebuvo siejamas su kitų sutarčių įsigaliojimu ir nė vienos sutarties sąlygose nebuvo numatytas ar nustatytas skirtingų generinių vaistų bendrovių veiksmų derinimas. Iš bylos medžiagos neišplaukia ir tai, kad šios bendrovės vienaip ar kitaip derino pastangas riboti konkurenciją. Kadangi tarp sutarčių nebuvo tokių ryšių ar požymių, leidžiančių įrodyti, kad sutarčių sudarymo momentu generinių vaistų bendrovės derino veiksmus, iš bylos medžiagos matyti, jog veiksmus derino vienintelė
Servier
, kad sudarytų skirtingas sutartis.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, negalima daryti išvados, kad atitinkamos generinių vaistų bendrovės dalyvavo įgyvendinant bendrą planą. Priešingai, reikia konstatuoti, kad, kaip teisingai pabrėžė Komisija atsiliepime į ieškinį, jos tik pasinaudojo galimybėmis, kurių kiekvienai iš jų teikė su
Servier
numatomas sutarties projektas. Taigi kiekviena generinių vaistų bendrovė buvo savarankiško susitarimo dėl išstūmimo iš rinkos šalis ir savo veiksmais neprisidėjo prie bendrą tikslą turinčių susitarimų visumos.
Kadangi nebuvo bendro
Servier
ir kiekvienos iš generinių vaistų bendrovių tikslo, todėl ir bendro plano, Komisija teisingai nusprendė, kad atitinkamos sutartys dėl taikaus susitarimo nesudarė vieno pažeidimo.
Kiti ieškovių argumentai nepaneigia pirmiau padarytos išvados.
Pirma, nors ieškovės buvo visų atitinkamų sutarčių dėl taikių susitarimų šalys, o Komisija galėjo laikyti, kad tam tikroms generinių vaistų bendrovėms buvo pranešta apie aplinkybę, kad ieškovės sudarė kitas sutartis dėl taikių susitarimų su generinių vaistų bendrovėmis, vis dėlto vien žinojimo apie kitus antikonkurencinius veiksmus nepakanka vienam pažeidimui konstatuoti. Iš tikrųjų, nors toks žinojimas yra reikalavimas, kuris keliamas siekiant įmonei inkriminuoti kitų įmonių darant vieną pažeidimą atliktus veiksmus (žr. šio sprendimo 1265 punktą), jis neįrodo bendro subjektyvaus elemento egzistavimo ir, konkrečiai, – kad visi dalyviai siekė bendro tikslo, nes tik šis elementas įrodo vieno pažeidimo egzistavimą (šiuo klausimu žr. 2007 m. gruodžio 12 d. Sprendimo BASF ir UCB / Komisija,
T‑101/05 ir T‑111/05
,
EU:T:2007:380
,
punktą ir 2010 m. balandžio 28 d. Sprendimo Amann & Söhne ir Cousin Filterie / Komisija,
T‑446/05
,
EU:T:2010:165
,
punktą).
Antra, ieškovės Komisiją kaltino tuo, kad ji ginčijamo sprendimo 3120 konstatuojamojoje dalyje nurodė tris nereikšmingus sprendimų praktikos precedentus, kuriais negalima remtis, nes tam tikri iš atitinkamų sprendimų nebuvo paskelbti. Vis dėlto primintina, kad bet kuriuo atveju dėl objektyvių priežasčių Komisija gali pradėti atskiras procedūras, nustatyti kelis atskirus pažeidimus ir paskirti kelias atskiras baudas (žr. 2010 m. balandžio 28 d. Sprendimo Amann & Söhne ir Cousin Filterie / Komisija,
T‑446/05
,
EU:T:2010:165
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Todėl šiuo atveju aplinkybė, kad Komisija nurodė nepaskelbtus reikšmingus precedentus ar jų nenurodė, nedaro poveikio ginčijamo sprendimo teisėtumui, nes kiekvienoje byloje Komisija turi patikrinti, ar objektyvios priežastys leidžia konstatuoti vieno pažeidimo buvimą. Be to, papildomai pažymėtina, kad šiuo atveju Komisija ginčijamus precedentus nurodė tik kaip pavyzdžius, kai už atskirus pažeidimus buvo skirtos atskiros baudos, prieš tai priminusi, kad už kiekvieną pažeidimą turėjo būti skirtos atskiros baudos, kaip nustatyta Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje, ir tai atitiko Baudų apskaičiavimo gaires.
Trečia, ieškovės Komisiją kaltina jos atliktos analizės motyvų prieštaringumu. Anot jų, Komisija negalėjo atmesti sutarčių dėl taikių susitarimų kvalifikavimo kaip vieno SESV 101 straipsnio pažeidimo, nes ginčijamo sprendimo dalyje, skirtoje piktnaudžiavimui dominuojančia padėtimi, ji nusprendė, kad šios sutartys sudarė vieną SESV 102 straipsnio pažeidimą.
Vis dėlto tokių argumentų negalima priimti.
Iš tikrųjų vieno pažeidimo sąvoka, kaip ji suprantama pagal SESV 101 straipsnį, susijusi su kelių įmonių dvišaliais ar daugiašaliais veiksmais, o įmonės piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi sąvoka apima jos vienašalius veiksmus, kaip antai Komisijos konstatuotus ginčijamo sprendimo dalyje, susijusioje su SESV 102 straipsniu. Kadangi šios dvi sąvokos yra skirtingos ir grindžiamos skirtingais kriterijais, vieno pažeidimo, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnį, konstatavimo negali lemti aplinkybė, kad vienos iš darant šį pažeidimą dalyvavusių įmonių veiksmai, be kita ko, kvalifikuoti kaip piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi. Juo labiau tai taikytina tada, kai, kaip šiuo atveju, piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi kvalifikavimas iš dalies grindžiamas tuo, kad atsižvelgta į veiksmus, t. y. į ieškovių įsigytą
Azad
technologiją, kurie nenagrinėti remiantis SESV 101 straipsniu.
Be to, pažymėtina, kad ginčijamo sprendimo dalyje, susijusioje su SESV 102 straipsnio taikymu, Komisija nekonstatavo, kad ieškovės, savo konkurentų išstūmimo strategijai įgyvendinti sudarydamos sutartis dėl taikių susitarimų ir
Azad
technologijos įsigijimo, kartu su generinių vaistų bendrovėmis siekė bendro tikslo, o tai yra būtina vieno pažeidimo, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnį, pripažinimo sąlyga. Beje, ieškovės neteigė, kad Komisija konstatavo tokią aplinkybę. Todėl, remdamosi šia ginčijamo sprendimo dalimi, jos negali pagrįstai pateikti argumento, darydamos išvadą, kad Komisija turėjo nuspręsti, kad sutartys dėl taikių susitarimų sudarė vieną pažeidimą.
Iš viso to, kas išdėstyta, išplaukia, kad šį pagrindą reikia atmesti.
b)

Dėl sutarčių, sudarytų su „Niche“ ir „Matrix“, kvalifikavimo kaip atskirų pažeidimų
1)

Šalių argumentai
(Praleista)
2)

Bendrojo Teismo vertinimas
Iš ginčijamo sprendimo 5 dalies ir 3120 konstatuojamosios dalies matyti, jog Komisija nusprendė, kad šios ieškovių (ir
Biogaran
) sudarytos sutartys su
Niche
(sutartis dėl taikaus susitarimo ir licencinė ir tiekimo sutartys) ir su
Matrix
sudaryta sutartis dėl taikaus susitarimo buvo du atskiri SESV 101 straipsnio pažeidimai. Ieškovės teigė, kad šios sutartys sudarė vieną pažeidimą.
Komisija tvirtino, kad šį pagrindą reikia atmesti kaip netinkamą, nes bet kuriuo atveju ieškovės neįrodė, kad bauda neišvengiamai būtų buvusi ne tokia didelė, jeigu ji būtų nusprendusi, kad su
Niche
ir su
Matrix
sudarytos sutartys buvo vienas pažeidimas. Vis dėlto iš šio sprendimo 1256–1263 punktų matyti, kad, jeigu šis pagrindas būtų pagrįstas, ginčijamas sprendimas turėtų būti panaikintas, o bauda perskaičiuota. Todėl šį pagrindą, kaip ir pagrindą, kuriuo apkritai ginčijamas ieškovių sudarytų skirtingų sutarčių kvalifikavimas kaip atskirų pažeidimų, reikia pripažinti tinkamu.
Dėl šio pagrindo pagrįstumo primintina, jog tam, kad konstatuotų vieno pažeidimo egzistavimą, Komija turi įrodyti, kad atitinkami susitarimai yra dalis bendro plano, kurį atitinkamos įmonės sąmoningai įgyvendina siekdamos vieno antikonkurencinio tikslo, ir šiuo klausimu ji turi išnagrinėti visas faktines aplinkybes, galinčias patvirtinti ar paneigti to bendro plano buvimą (šiuo klausimu žr. 2013 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo Masco ir kt. / Komisija,
T‑378/10
,
EU:T:2013:469
,
ir
punktus; taip pat žr. šio sprendimo 1264–1269 punktus).
Taigi šiuo atveju iš ieškovių pateiktų argumentų, žinoma, galima daryti išvadą, kad sudarydamos atitinkamas sutartis jos vadovavosi „tais pačiais motyvais“, kaip teisingai nurodė Komisija ginčijamo sprendimo 1472 konstatuojamojoje dalyje, ir šiuo atžvilgiu siekė to paties tikslo, t. y. galutinai išspręsti iškilusį ginčą ir ateityje išvengti bet kokių ieškinių dėl
Niche
ir (arba)
Matrix
produkto ir, sumokėjus mokestį, šį produktą pašalinti kaip potencialios konkurencijos šaltinį. Būtent šį tikslą, kurio ieškovės siekė sudarydamos sutartis su
Niche
ir
Matrix
, iš tikrųjų patvirtina aplinkybė, kad šios sutartys pasirašytos tą pačią dieną ir toje pačioje vietoje to paties ieškovių atstovo, aplinkybė, kad jų taikymo sritis laiko ir geografiniu atžvilgiu tapati, kad sutartys sudarytos būtent dėl to paties produkto ir
Niche
ir
Matrix
nustatytos panašios pareigos, ir, galiausiai, neginčyta aplinkybė, kad ieškovės buvo suinteresuotos sudaryti sutartis su abiem atitinkamame bendrame perindoprilio projekte dalyvaujančiomis šalimis (šiuo klausimu žr. ginčijamo sprendimo 2940 konstatuojamąją dalį).
Vis dėlto tokie faktiniai duomenys neįrodo, kad sudarydamos tokias sutartis
Niche
ir
Matrix
kartu siekė to paties tikslo, patvirtinančio bendro plano buvimą, nei juo labiau kad jos dalijosi šiuo bendru planu su ieškovėmis.
Iš tikrųjų sutarčių sudarymas tą pačią dieną ir toje pačioje vietoje patvirtina jų ryšį ir šias dvi sutartis pasirašiusios
Servier
siektą bendrą tikslą, tačiau vien tai neįrodo kitų pasirašiusių šalių,
Niche
ir
Matrix
, bendro plano buvimo. Taip pat ir tai, kad
Niche
ir
Matrix
atstovavo tas pats advokatas (o tai paaiškina, kodėl dvi sumos buvo pervestos į tą pačią sąskaitą, t. y. į bendro atstovo sąskaitą), rodo jų tarpusavio interesų konflikto nebuvimą, tačiau tai savaime neįrodo interesų bendrumo, juo labiau kad atitinkamas atstovas buvo
Niche
atstovas ir jis atstovavo
Matrix
tik tiek, kiek tai susiję su
Matrix
sutarties pasirašymu (ginčijamo sprendimo 575 ir 576 konstatuojamosios dalys). Be to, nors iš tikrųjų pagal abi sutartis draudžiama prekiauti
Niche
ir (arba)
Matrix
produktu, pažymėtina, kad
Niche
sutartis apskritai susijusi su visais produktais, kuriuos ji viena ar su kitais partneriais gali pagaminti ir kurie potencialiai gali pažeisti teises, o
Matrix
sutartis apskritai susijusi su visais produktais, kuriuos
Matrix
viena ar su kitais partneriais gali pagaminti ir kurie potencialiai gali pažeisti teises (remiantis kiekvienoje sutartyje nustatyta „process“ apibrėžtimi), todėl sutarčių sąlygų panašumas dar labiau santykinis. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad
Niche
ir
Matrix
sutarčių sąlygos, beje, nėra visiškai tapačios, visų pirma atsižvelgiant į ginčus, vykusius tarp
Servier
ir
Niche
ir tarp
Servier
ir
Matrix
. Taigi tik
Niche
sutartyje nustatytos sąlygos, kuriomis išsprendžiami ginčai, nagrinėti Jungtinės Karalystės teismuose ir EPT (
Niche
sutarties 2 ir 7 straipsniai), o
Matrix
tiesiogiai nedalyvavo nė viename iš šių ginčų (taip pat žr.
Niche
sutarties 9 straipsnį, kuris taip pat neturi atitikmens
Matrix
sutartyje).
Niche ir Matrix
bendro plano egzistavimo neįrodo ir tariamas jų susitarimas dėl su ieškovėmis sudarytų sutarčių įgyvendinimo. Iš tikrųjų šio susitarimo negalima laikyti pakankamai įrodytu vien dėl to, kad jis paminėtas žodiniame susitarime dėl kompensacijos
Niche
klientams pasidalijimo ir prašymo, kad
Niche
pateiktų bendrovei
Matrix
šio susitarimo rašytinį patvirtinimą. Tai net buvo paneigta konkrečiai įgyvendinant sutartis, be kita ko, dėl to, kad
Matrix
vienašališkai sustabdė
Niche
ir
Matrix
susitarimo įgyvendinimą.
Iš derybų dėl atitinkamų sutarčių eigos taip pat nematyti, kad
Niche
ir
Matrix
siekė to paties tikslo sudarydamos tas sutartis. Bylos medžiagoje ir ginčijamame sprendime (ginčijamo sprendimo 574–577 konstatuojamosios dalys) yra keletas neginčytų aplinkybių, rodančių, kad
Matrix
su
Servier
sudaryta sutartis veikiau rodo jos norą pasinaudoti ieškovių teikiamomis galimybėmis (taip pat žr. šio sprendimo 1281 punktą), o ne tai, kad buvo bendras planas su jos partnere
Niche
, siekiant užbaigti jų bendrą perindoprilio projektą. Konkrečiau kalbant, pirma,
Matrix
buvo pranešta apie ieškovių ir
Niche
derybas likus tik dviem dienoms iki jos pačios sutarties su ieškovėmis sudarymo; jai apie tų derybų eigą buvo trumpai pranešta tik išvakarėse. Antra, iš ginčijamo sprendimo 577 konstatuojamosios dalies galima daryti išvadą, kad
Matrix
dalyvavimas derybose iš esmės buvo susijęs tik su pervestinos sumos dydžiu.
Galiausiai pažymėtina, kad
Niche
ir
Matrix
sutarčių kvalifikavimas kaip vieno pažeidimo lemtų tai, kad šis pažeidimas apimtų
Niche
ir
Biogaran
sudarytą sutartį, dėl kurios Komisija nusprendė, o ieškovės to neginčijo, kad ji priskiriama prie joms inkriminuoto pažeidimo už
Niche
sutartį (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 3006 konstatuojamąją dalį). Taigi negalima nuspręsti, kad tokia sutartis, dėl kurios derėjosi
Biogaran
ir
Niche
,
Matrix
apie tai nežinant, kuri nesusijusi su
Niche
ir (arba)
Matrix
produktu, kurios tikslas kitoks nei
Matrix
sutarties (su kitais vaistais susijusi licencinė ir tiekimo sutartis), yra plano, kuris gali būti bendras
Niche
ir
Matrix
planas ar juo labiau šių dviejų bendrovių ir ieškovių planas, dalis.
Todėl reikia nuspręsti, kad Komisija nepadarė teisės klaidos ar vertinimo klaidos, nes ieškovių (ir
Biogaran
) atitinkamai su
Niche
ir
Matrix
sudarytas sutartis kvalifikavo kaip atskirus pažeidimus. Vadinasi, ieškovės Komisijos negali kaltinti ir tuo, kad ji du kartus joms skyrė sankcijas už tuos pačius veiksmus. Iš tikrųjų, kadangi Komisija konstatavo du atskirus pažeidimus, ji ieškovėms pagrįstai skyrė dvi baudas. Tačiau dėl ypatingų
Matrix
sutarties sudarymo sąlygų ir specifinės šios sutarties taikymo srities, kaip bus nurodyta paskesniuose šio sprendimo 1692–1699 punktuose, reikia tinkamai atsižvelgti į šiuos ypatumus vertinant už šią sutartį skirtos baudos, palyginti su ta, kuri skirta už
Niche
sutartį, proporcingumą.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad reikia atmesti šį pagrindą ir pagrindus, susijusius su teisės ir vertinimo klaidomis, padarytomis apskritai dėl visų pažeidimų kvalifikavimo kaip atskirų pažeidimų.
12.

Dėl teisės ir vertinimo klaidų, susijusių su atitinkamos galutinių produktų rinkos apibrėžimu
a)

Šalių argumentai
(Praleista)
b)

Bendrojo Teismo vertinimas
Ieškovės, palaikomos į bylą įstojusios šalies, iš esmės pateikė tris kaltinimus.
Visų pirma, pateikdamos pirmąjį kaltinimą, ieškovės Komisiją kaltino tuo, kad ji nepaisė farmacijos sektoriaus specifikos, nes atitinkamos rinkos analizę grindė daugiausia vaistų kaina, o ne terapiniu pakeičiamumu. Šį kaltinimą sudaro dvi dalys: pirmoji susijusi su tuo, kad Komisija neatsižvelgė į ekonominio konteksto aplinkybių visumą, o antroji, – kad Komisija pernelyg didelę reikšmę suteikė kainos veiksniui.
Paskui, teikdamos antrąjį kaltinimą, jos ginčija Komisijos teiginį, kad AKF inhibitoriai nepakankamai pakeičiami terapiniu požiūriu. Jos ginčija perindoprilio išskyrimą iš kitų AKF inhibitorių pagal veiksmingumą ir šalutinį poveikį, gydytojų „inertiškumo“ dėl naujų pacientų reiškinį, nuolat gydomų pacientų menką polinkį pakeisti vaistą ir Komisijos atliktą pardavimo skatinimo pastangų analizę.
Galiausiai, teikdamos trečiąjį kaltinimą, ieškovės subsidiariai ginčija Komisijos atliktą natūralių įvykių ekonometrinę analizę, kuria siekta įrodyti, kad AKF inhibitoriai nelėmė didelio konkurencinio spaudimo perindopriliui, dėl metodologijos trūkumų.
Prieš nagrinėjant kiekvieną iš šių trijų kaltinimų ir pateikiant pirmines pastabas, reikia priminti, pirma, Sąjungos teismo kontrolės apimtį konkurencijos teisės srityje ir, antra, jurisprudencijoje nustatytus analizės elementus, susijusius su atitinkamos rinkos apibrėžimu būtent farmacijos sektoriuje, taip pat atsižvelgiant į šalių pateiktus atsakymus į Bendrojo Teismo klausimus dėl atitinkamos terapinio pakeičiamumo ir su kaina susijusių veiksnių reikšmės šioje analizėje.
1)

Pirminės pastabos
i)

Dėl Sąjungos teismo kontrolės apimties
Primintina, kad Sąjungos teisėje numatyta Komisijos sprendimų, susijusių su SESV 102 straipsnio taikymo procedūromis, teisminės kontrolės sistema (žr. 2014 m. liepos 10 d. Sprendimo Telefónica ir Telefónica de España / Komisija,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Šią teisminės kontrolės sistemą sudaro SESV 263 straipsnyje nustatyta institucijų aktų teisėtumo kontrolė, kuri pagal SESV 261 straipsnį gali būti papildyta neribota jurisdikcija, kiek tai susiję su reglamentuose numatytomis sankcijomis (2016 m. sausio 21 d. Sprendimo Galp Energía España ir kt. / Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
punktas).
Kaip patikslino Teisingumo Teismas, SESV 263 straipsnyje numatyta teisėtumo kontrolė taikoma visiems Komisijos sprendimų, susijusių su SESV 101 ir 102 straipsnių taikymo procedūra, elementams, kurių išsamią kontrolę tiek teisės, tiek faktų požiūriu užtikrina Bendrasis Teismas, atsižvelgdamas į ieškovų nurodytus pagrindus ir į visas jų nurodytas aplinkybes (nesvarbu, ar jos susiklostė prieš priimant sprendimą, ar jį priėmus), nurodytas administracinėje procedūroje arba pirmą kartą pateikiant ieškinį, su kuriuo kreipiamasi į Bendrąjį Teismą, jei šios aplinkybės yra svarbios vykdant Komisijos sprendimo teisėtumo kontrolę (2016 m. sausio 21 d. Sprendimo Galp Energía España ir kt. / Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
punktas).
Šiuo klausimu primintina, kad, remiantis suformuota jurisprudencija, nors Sąjungos teismas bendrai atlieka išsamią kontrolę, kad nustatytų, ar yra įvykdytos konkurencijos normų taikymo sąlygos, jo kontrolė Komisijos padarytų sudėtingų ekonominių vertinimų atžvilgiu apsiriboja procedūros ir motyvavimo taisyklių laikymosi, faktinių aplinkybių tikslumo, taip pat akivaizdžios vertinimo klaidos arba piktnaudžiavimo įgaliojimais nebuvimo patikrinimu (1985 m. liepos 11 d. Sprendimo Remia ir kt. / Komisija,
42/84
,
EU:C:1985:327
,
punktas; 1987 m. lapkričio 17 d. Sprendimo British American Tobacco ir Reynolds Industries / Komisija,
142/84 ir 156/84
,
EU:C:1987:490
,
punktas ir 2008 m. balandžio 10 d. Sprendimo Deutsche Telekom / Komisija,
T‑271/03
,
EU:T:2008:101
,
punktas).
Teisingumo Teismas nusprendė, kad nors tose srityse, kuriose atliekami sudėtingi ekonominiai vertinimai, Komisija turi diskreciją ekonomikos srityje, tai nereiškia, kad Sąjungos teismas turi susilaikyti nuo Komisijos pateikto ekonominių duomenų aiškinimo kontrolės. Iš tikrųjų Sąjungos teismas turi, be kita ko, patikrinti ne tik pateiktų įrodymų faktinį teisingumą, patikimumą ir nuoseklumą, bet ir tai, ar šie įrodymai apima visus reikšmingus duomenis, į kuriuos reikia atsižvelgti vertinant sudėtingą situaciją, ir ar jie gali pagrįsti jais remiantis padarytas išvadas (2005 m. vasario 15 d. Sprendimo Komisija / Tetra Laval,
C‑12/03 P
,
EU:C:2005:87
,
punktas; 2011 m. gruodžio 8 d. Sprendimo Chalkor / Komisija,
C‑386/10 P
,
EU:C:2011:815
,
punktas ir 2014 m. liepos 10 d. Sprendimo Telefónica ir Telefónica de España / Komisija,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
,
punktas). Jeigu tam, kad veiksmus kvalifikuotų pagal SESV 102 straipsnį, Komisija suteikia realią reikšmę nuolaidų sistemos galėjimo daryti išstūmimo poveikį tokiam pačiam produktyviam konkurentui („as efficient competitor test“, toliau – AEC kriterijus) ekonominei analizei, Sąjungos teismas turi išnagrinėti visus nubaustos įmonės dėl šio kriterijaus pateiktus argumentus (šiuo klausimu žr. 2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Intel / Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
–
punktus).
Be to, primintina, kad pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją, nagrinėdama bylą dėl pažeidimo egzistavimo konkurencijos teisės srityje, Komisija privalo įrodyti konstatuotus pažeidimus ir pateikti įrodymų, kurie teisės požiūriu pakankamai patvirtintų pažeidimą sudarančių aplinkybių buvimą. Jei teismas turi abejonių, jas turi vertinti įmonės, kuriai skirtas pažeidimą konstatuojantis sprendimas, naudai (2012 m. lapkričio 22 d. Sprendimo E.ON Energie / Komisija,
C‑89/11 P
,
EU:C:2012:738
,
ir
punktai ir 2017 m. vasario 16 d. Sprendimo Hansen & Rosenthal ir H&R Wax Company Vertrieb / Komisija,
C‑90/15 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2017:123
,
ir
punktai).
Nors konkurencijos taisyklių pažeidimą turi įrodyti šiuo pažeidimu kaltinanti institucija, naudodamasi tam tikra gynybos priemone nuo kaltinimo šių taisyklių pažeidimu besiginanti įmonė turi įrodyti, kad įvykdytos taisyklės, kuria ši gynybos priemonė grindžiama, taikymo sąlygos, todėl minėta institucija turi pateikti kitų įrodymų. Be to, net jeigu pagal šiuos principus įrodinėjimo pareiga tenka Komisijai arba atitinkamai įmonei, dėl faktinių aplinkybių, kuriomis remiasi viena šalis, kitai šaliai gali tekti pateikti paaiškinimų ar pateisinimų, nes kitaip būtų galima daryti išvadą, kad įrodinėjimo taisyklių buvo laikytasi (žr. 2010 m. birželio 17 d. Sprendimo Lafarge / Komisija,
C‑413/08 P
,
EU:C:2010:346
,
ir
punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
Taigi, kai Komisija remiasi įrodymais, kurių iš esmės pakanka pažeidimui konstatuoti, atitinkamai įmonei nepakanka remtis galimybe, jog būta aplinkybės, kuri galėjo turėti poveikio tokių įrodymų įrodomajai galiai, kad Komisijai tektų pareiga įrodyti, jog ši aplinkybė neturėjo poveikio jų įrodomajai galiai. Atvirkščiai, išskyrus atvejus, kai tokio įrodymo atitinkama įmonė negali pateikti dėl pačios Komisijos veiksmų, atitinkama įmonė privalo teisės požiūriu tinkamai įrodyti, kad, pirma, aplinkybė, kuria ji remiasi, egzistuoja, antra, šia aplinkybe paneigiama įrodymų, kuriais remiasi Komisija, įrodomoji galia (2012 m. lapkričio 22 d. Sprendimo E.ON Energie / Komisija,
C‑89/11 P
,
EU:C:2012:738
,
punktas).
Galiausiai primintina, kad Teisingumo Teismas ir Bendrasis Teismas, užtikrindami teisėtumo kontrolę pagal SESV 263 straipsnį, bet kuriuo atveju negali ginčijamo akto rengėjo motyvų pakeisti savaisiais (2000 m. sausio 27 d. Sprendimo DIR International Film ir kt. / Komisija,
C‑164/98 P
,
EU:C:2000:48
,
punktas; 2013 m. sausio 24 d. Sprendimo Frucona Košice / Komisija,
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
,
punktas ir 2016 m. sausio 21 d. Sprendimo Galp Energía España ir kt. / Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
punktas). Kadangi ginčijamo sprendimo teisėtumo kontrolė susijusi su tame sprendime pateiktais motyvais, teismas nei savo iniciatyva, nei administracijos prašymu negali pridėti motyvų prie tų, kuriuos administracija naudojo tame sprendime.
ii)

Dėl atitinkamos produktų rinkos apibrėžimo farmacijos sektoriuje
Pirma, atitinkama rinka apibrėžiama siekiant nustatyti ribas, pagal kurias turėtų būti vertinama, ar konkreti įmonė gali veikti pakankamai nepriklausomai nuo savo konkurentų, klientų ir vartotojų (1983 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin / Komisija,
322/81
,
EU:C:1983:313
,
punktas).
Iš suformuotos jurisprudencijos matyti, jog, siekiant nustatyti tariamai dominuojančią įmonės padėtį atitinkamoje rinkoje, konkurencijos galimybės turi būti vertinamos atsižvelgiant į rinką, apimančią visas prekes, kurios dėl techninių savybių yra tinkamiausios nuolatiniams poreikiams tenkinti ir yra sunkiai pakeičiamos kitomis prekėmis (1983 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin / Komisija,
322/81
,
EU:C:1983:313
,
punktas ir 1997 m. spalio 21 d. Sprendimo Deutsche Bahn / Komisija,
T‑229/94
,
EU:T:1997:155
,
punktas). Komisija neturi apsiriboti vien atitinkamų produktų ar paslaugų objektyvių savybių nagrinėjimu. Iš tikrųjų reikia atsižvelgti ir į konkurencijos sąlygas, paklausos ir pasiūlos rinkoje struktūrą, siekiant įvertinti, ar atitinkama įmonė gali sudaryti kliūčių veiksmingai konkurencijai ir veikti pakankamai nepriklausomai nuo savo konkurentų, klientų ir vartotojų (1983 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin / Komisija,
322/81
,
EU:C:1983:313
,
punktas ir 2003 m. gruodžio 17 d. Sprendimo British Airways / Komisija,
T‑219/99
,
EU:T:2003:343
,
punktas).
Taigi, kaip šiuo atveju matyti iš Pranešimo dėl atitinkamos rinkos apibrėžimo 7 punkto, atitinkama prekės rinka apima visas prekes ar paslaugas, kurias vartotojas laiko pakeičiamomis pagal jų savybes, kainas ir paskirtį.
Be to, kaip nurodyta Pranešimo dėl atitinkamos rinkos apibrėžimo 25 punkte, rinka apibrėžiama remiantis visa skale įrodymų, leidžiančių įvertinti, kokiu mastu būtų įmanomas pakeičiamumas. Rinkos ribos apibrėžiamos nagrinėjant empirinius įrodymus ir visą turimą informaciją, naudingą vertinant kiekvieną konkretų atvejį.
Pranešimo dėl atitinkamos rinkos apibrėžimo 15–19 punktuose Komisija nurodė, kad, apibrėžiant rinką, dėmesys sutelkiamas į kainas funkciniais ir praktiniais tikslais ir dar tiksliau – į paklausos pakeičiamumą, kylantį dėl nedidelių pastovių santykinių kainų pokyčių. Ji nurodė, kad, sieks įvertinti paklausos pakeičiamumą, remdamasi teoriniu metodu, pagal kurį suponuojamas nedidelis (5–10 %), bet pastovus prekės santykinės kainos augimas, kuriuo remiantis apibrėžiama atitinkama rinka, ir įvertinti, ar šį hipotetinį augimą galėtų pelningai taikyti hipotetinis atitinkamos prekės monopolininkas. Remiantis šiuo ekonominiu testu, kaip nurodyta Pranešimo dėl atitinkamos rinkos apibrėžimo 17 punkte, jeigu pakeičiamumas buvo pakankamas, kad neapsimokėtų didinti kainų, nes sumažėtų pardavimas, pakaitalai turi būti laikomi darančiais didelį konkurencinį spaudimą atitinkamam produktui.
Antra, pažymėtina, jog farmacijos sektoriuje konkurencijos santykiai reaguoja į kitokius mechanizmus nei tie, kurie lemia įprastą konkurencinę sąveiką mažiau reguliuojamose rinkose (2010 m. liepos 1 d. Sprendimo AstraZeneca / Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
punktas). Iš tikrųjų, kaip nurodyta 2009 m. liepos 8 d. Komisijos komunikate „Farmacijos sektoriaus tyrimo ataskaitos santrauka“, farmacijos sektorius yra „netipinis“, nes pagal receptą išduodamų vaistų paklausą lemia išrašantis gydytojas, o ne galutinis vartotojas (pacientas). Be to, gydytojų pasirinkimą išrašant vaistą lemia vaistų gydomasis poveikis. Todėl gydytojų pasirinkimą lemiantys su kainomis nesusiję veiksniai, kaip antai naudojimas gydymui, kartu su kaina grindžiamais kriterijais yra rinkai apibrėžti reikšmingos aplinkybės (šiuo klausimu žr. 2010 m. liepos 1 d. Sprendimo AstraZeneca / Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
punktą).
Iš jurisprudencijos matyti ir tai, kad farmacijos sektoriaus konkurencijos mechanizmams būdingos ypatybės nepaneigia su kaina susijusių veiksnių svarbos vertinant konkurencinį spaudimą, vis dėlto šiuos veiksnius reikia vertinti jų konkrečiame kontekste (2010 m. liepos 1 d. Sprendimo AstraZeneca / Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
punktas).
Komisija, vykdydama procedūrą, pradėtą dėl piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi farmacijos sektoriuje, siekdama apibrėžti atitinkamą rinką, savo vertinimą gali grįsti, be kita ko, didžiausiu atitinkamo farmacijos produkto veiksmingumu, kitokiu nei kitų farmacijos produktų naudojimu gydymui, asimetrinio pakeičiamumo, kuris būdingas pardavimo augimui, tendencija ir atitinkamu pardavimo mažėjimu ar kitų produktų stagnacija ir kainos rodikliais, kuriuos nulėmė reglamentavimo sistema (šiuo klausimu žr. 2010 m. liepos 1 d. Sprendimo AstraZeneca / Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
,
,
,
,
ir
–
punktus).
Kiek tai susiję su naudojimu gydymui, siekiant apibrėžti atitinkamą rinką, reikia vertinti farmacijos produktų ar jų kategorijų naudojimo skirtumus ir panašumus. Komisija gali pagrįstai nuspręsti, kad skirtingas dviejų farmacijos produktų, skirtų tai pačiai ligai gydyti, naudojimas yra aplinkybė, kuria gali būti grindžiama išvada, kad atitinkama rinka apima tik vieną iš šių produktų (šiuo klausimu žr. 2010 m. liepos 1 d. Sprendimo AstraZeneca / Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
punktą).
Per teismo posėdį Bendrasis Teismas pasiūlė šalims pateikti nuomonę apie tai, kokį atitinkamą vaidmenį šiuo atveju atliko terapinio pakeičiamumo ir kainos veiksniai apibrėžiant atitinkamą rinką farmacijos sektoriuje, atsižvelgiant būtent į 2010 m. liepos 1 d. Sprendimą AstraZeneca / Komisija (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
).
Kaip per teismo posėdį teisingai pabrėžė Komisija, aplinkybė, kad konkurencinio spaudimo dėl kainų farmacijos sektoriuje sušvelninimą lemia reikšmė, kurią vaistus išrašantis gydytojas suteikia tos pačios ligos gydymui skirtų vaistų terapiniams aspektams ir vaistų kainų ir kompensavimo tvarkos pagal socialinės apsaugos sistemą reglamentavimui, ir tai yra reikšmingi duomenys analizuojant atitinkamą rinką, galintys pateisinti siaurų rinkų apibrėžimą.
Aplinkybė, kad iš dalies šį sušvelninimą lemia reglamentavimas, šios išvados nekeičia. Iš tikrųjų tai, kad šio konkurencinio spaudimo nebuvimą ar jo nereikšmingumą lemia reglamentavimo sistema, nustatanti produktų konkurencinės sąveikos sąlygas ir mastą, neturi įtakos tai reikšmei, kuri apibrėžiant rinką turi būti teikiama išvadai, kad šio konkurencinio spaudimo nėra ar kad jis nereikšmingas. Jeigu įrodyta, kad kiti produktai nedaro produktų grupei didelio konkurencinio spaudimo ir todėl šią grupę galima laikyti sudarančia atitinkamą produktų rinką, šią produktų grupę nuo didelio konkurencinio spaudimo apsaugančių veiksnių rūšis ar pobūdis turi tik nedidelę reikšmę, nes konstatavus, jog konkurencinio spaudimo nėra, galima daryti išvadą, kad dominuojančią padėtį taip apibrėžtoje rinkoje užimanti įmonė galėtų paveikti šios rinkos vartotojų interesus, piktnaudžiaujamu elgesiu neleisdama išlaikyti veiksmingos konkurencijos (šiuo klausimu žr. 2010 m. liepos 1 d. Sprendimo AstraZeneca / Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
,
ir
punktus).
Nors farmacijos sektoriaus reglamentavimo sistema dažnai sušvelnina konkurenciją dėl pakeičiamų vaistų kainos, joje nustatyti šią konkurenciją akcentuojantys mechanizmai, palengvinantys leidimų pateikti rinkai generinius vaistus išdavimą, leidžiantys nustatyti šių vaistų kainas, kurios gerokai mažesnės už patentuotų vaistų kainas, ir labai skatinantys, o gal net įpareigojantys vaistus išrašančius gydytojus ir farmacininkus patentuotus vaistus pakeisti generiniais vaistais. Todėl nesunku nustatyti konkurencinį spaudimą patentuoto vaisto kainai ir pardavimams dėl generinės vaisto versijos pateikimo rinkai. Pavyzdžiui, šioje byloje nustatyta, kad dėl generinio perindoprilio pateikimo Jungtinėje Karalystėje perindoprilio kaina sumažėjo 90 %. Vis dėlto šį vaisto pakeitimą galima taikyti, jeigu jis numatytas teisės aktuose, tik atitinkamam patentuotam vaistui ir jo generinėms versijoms, bet negalima taikyti skirtingoms molekulėms, įskaitant atvejį, kai atitinkami vaistai priskiriami prie tos pačios terapinės ir veikimo būdo klasės.
Vis dėlto, nors apibrėžiant atitinkamą rinką farmacijos sektoriuje turi būti tinkamai atsižvelgta į santykinai nedidelį spaudimą dėl kainų, siejamą būtent su reglamentavimo sistema, vis dėlto reikia atsižvelgti ir į kitą esminį šiam sektoriui būdingą konkurencijos sąveikos analizės elementą, t. y. gydymą, pasirinktą vaistus išrašančių gydytojų, kurių sprendimą iš esmės lemia ne turimų vaistų kaina ar net ne tradicinis šių vaistų kokybės ir kainos santykio vertinimas, o jų supratimas apie šių vaistų privalumus ir trūkumus, kiek tai susiję su gydymu (dėl atitinkamos rinkos apibrėžimo taikant SESV 101 straipsnio 1 dalį pagal analogiją žr. 2018 m. sausio 23 d. Sprendimo F. Hoffmann‑La Roche ir kt.,
C‑179/16
,
EU:C:2018:25
,
punktą).
Iš tikrųjų pagal gydytojo receptą išduodami vaistai skiriasi nuo kitų produktų, kuriuos pardavėjai laisvai platina tiekėjams ir kurių kaina nustatoma pagal pasiūlos ir paklausos santykį, nes tai yra produktai, kuriuos pacientai gauna įsikišus sveikatos specialistams, t. y. gydytojams ir farmacininkams, ir didelė dalis dėl tų produktų patiriamos finansinės naštos padengiama kolektyviai. Ypatingą šių produktų pobūdį rodo tai, kad taikomos vaistų kainas reglamentuojančios normos ir jų kompensavimo sąlygos pagal socialinės apsaugos sistemą, taip pat jų reklamą ribojančios normos ar reikalavimas jais prekiauti vaistinėse esant farmacininkų atsakomybei.
Tai, kad gydytojai gali rinktis iš rinkoje esančių patentuotų vaistų ar patentuotų vaistų ir kitų molekulių generinių versijų, ir dėmesys, kurį vaistus išrašantys gydytojai pirmiausia teikia terapiniams aspektams, prireikus suteikia galimybę daryti didelį konkurencinį spaudimą, susijusį su kokybe, o ne kaina, ir jis grindžiamas kitu nei įprastas spaudimo dėl kainų mechanizmu. Toks spaudimas gali būti ir tada, kai vaisto terapiniai privalumai aiškiai viršija kitų tos pačios ligos gydymui turimų vaistų privalumus, ir tada, kai esančius vaistus išrašantys gydytojai juos pripažįsta ar laiko lygiaverčiais.
Iš tikrųjų, jeigu paaiškėja, kad vaisto terapinis poveikis daug geresnis nei kitų, o gal jis net yra vienintelis mokslo bendruomenės rekomenduojamas gydymo pasirinkimas, gali būti, kad vaistą išrašantys gydytojai jį rinksis, neatsižvelgdami į kainą, net jeigu ši kaina daug didesnė nei kitų turimų vaistų. Taigi maža kitų vaistų kaina, kuri įprastoje rinkoje turėtų lemti stiprų konkurencinį spaudimą, nedaro lemiamo poveikio. Šių produktų kainos skirtumas turi dar mažesnę reikšmę, nes kompensuojama dalis pacientui palengvina pasirinkto gydymo finansinę naštą. Vadinasi, farmacijos sektoriaus bendrovė, kurios vaisto praktikuojantys gydytojai nebepripažįsta ar nebevertina palankiai ir kuri siekia sumažinti jo kainą, tikėdamasi išsaugoti rinkos dalis, netenka galimybių. Kitaip tariant, geresniu pripažintas vaistas gali daryti didelį konkurencinį spaudimą kitiems tos pačios ligos gydymui skirtiems vaistams, nors jis ir brangesnis. Byloje, kurioje priimtas 2010 m. liepos 1 d. Sprendimas AstraZeneca / Komisija (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
), Komisija ir Bendrasis Teismas konstatavo, kad geresnis protonų siurblio inhibitorių (PSI) nei antihistaminų (H2 receptorių blokatoriai) gydymo poveikis leido pastaruosius laipsniškai išstumti iš rinkos, nepaisant to, kad PSI kaina buvo daug didesnė. Priešingai, vaistai, kurie negali ar nebegali terapiniu požiūriu varžytis su „sėkmingiausiu“ vaistu, jam nebedaro konkurencinio spaudimo. Tokios aplinkybės pateisina, kad vienintelis tik šios molekulės patentuotas ir generinis vaistas sudaro rinką.
Jeigu tos pačios ligos gydymui vaistą išrašantys gydytojai gali rinktis iš vaistų, kurių nė vienas nepripažintas ar nelaikomas geresniu nei kiti, be kita ko, dėl jų vienodo veikimo būdo ar dėl to, kad jų terapinis poveikis ar nepageidaujamas ar šalutinis poveikis neleidžia jų suskirstyti, konkurencijos dėl šių vaistų analizė daugiausia grindžiama kokybės palyginimu. Paprastai gydytojo pasirinkimą pirmiausia lemia ne atitinkama šių vaistų kaina, o jų terapinis diferencijavimas, tinkamumas pacientų grupei, gydytojo žinios apie skirtingus vaistus ar jo asmeninė patirtis ir jo pacientų patirtis. Iš tikrųjų nėra aiškaus esminio ryšio tarp vaisto kainos dydžio ir terapinio poveikio: vaistas nėra geresnis dėl to, kad jis brangesnis nei konkurentų, ir nėra blogesnis dėl to, kad jo kaina mažesnė. Beje, naujesnio vaisto didesnę kainą nebūtinai lemia naujesnis šio vaisto terapinis poveikis, ypač jeigu jis priskiriamas prie tos pačios terapinės klasės kaip kiti vaistai ir jo toks pat veikimo būdas, nes kaina, be kita ko, gali būti paaiškinama didesnių mokslinių tyrimų ar gamybos sąnaudų padengimu ar didesnėmis nei senesnio vaisto pardavimo skatinimo sąnaudomis.
Iš tiesų, kaip per teismo posėdį akcentavo Komisija, visiškai lygiaverčiais pripažintų ar laikomų vaistų kainos kintamasis gali turėti reikšmės. Didelis vaisto kainos sumažėjimas būtent dėl jo generinės versijos pateikimo rinkai gali pateisinti tai, kad gydytojai šiam vaistui teiks pirmenybę, o socialinės apsaugos sistemos valdytojai ir reguliavimo institucijos skatins to vaisto generinės versijos išrašymą. Be to, atitinkamo patentuoto vaisto poziciją rinkoje gali susilpninti kito generinio vaisto, pripažinto ar laikomo lygiaverčiu ar galinčiu jį pakeisti, pateikimas rinkai. Tuomet gali būti daromas konkurencinis spaudimas dėl kainos, o atitinkamo vaisto kainos stabilumas gali būti požymis, kad tas vaistas patiria nedidelį konkurencinį spaudimą.
Vis dėlto, kaip per teismo posėdį teisingai teigė ieškovės, vien iš to, kad rinkoje buvo išlaikyta ta pati vaisto kaina, negalima daryti išvados, kad jis nepatyrė didelio konkurencinio spaudimo, nulemto patentuotų ar generinių vaistų, kurie laikyti ar pripažinti lygiaverčiais ar galinčiais jį pakeisti.
Iš tikrųjų, kadangi gydytojai gali laisvai spręsti, kuriuos iš šių vaistų pasirinkti, remdamiesi su kaina nesusijusiomis priežastimis, gali būti, kad labai skirsis šių produktų naudojimo dažnumas, gydytojų „lojalumo“ šiems vaistams lygis, gydytojų supratimas apie jų privalumus konkrečiu metu, kai sprendžia dėl vaisto išrašymo. Taigi gydytojų priimti sprendimai gali labai lemti skirtingų turimų vaistų atitinkamų rinkos dalių raidą ir farmacijos bendrovių priklausomumą nuo vaistus išrašančių gydytojų pasirinkimo, panašiai kaip bet kuris prekės gamintojas yra priklausomas nuo vartotojų, kai prekės yra lengvai pakeičiamos.
Būtent dėl šios priežasties tuos vaistus gaminančios bendrovės, kurios, beje, savo komercinėje strategijoje mažai reikšmės teikia produkto kainai, siekdamos padidinti vaistus išrašančių gydytojų lojalumą ar pritraukti naujų vaistus išrašančių gydytojų, dažnai deda dideles pastangas savo produkto pardavimo skatinimui, finansuodamos mokslinius tyrimus, kuriais siekiama jų produktą išskirti iš konkurenčių produktų, arba imdamosi pačių įvairiausių tiesioginių vaistus išrašantiems gydytojams skirtų pardavimo skatinimo akcijų. Šios pardavimo skatinimui skirtos pastangos sudaro didelę atitinkamų produktų apyvartos dalį, kartais sudarančią beveik 30 %, o tai farmacijos sektorių išskiria iš kitų sektorių, kuriuose pardavimo skatinimo veikla nėra tokia intensyvi. Kaip tvirtino ieškovės, tokios pastangos gali būti veiksmingos konkurencijos tarp atitinkamų įmonių buvimo požymis.
Kai vaistai pripažinti ar laikomi lygiaverčiais ar pakeičiamais, rinkos analizėje turi būti ypač atsižvelgiama į aplinkybes, leidžiančias nustatyti su kokybe, o ne su kainomis susijusio konkurencinio spaudimo buvimą, be kita ko, pasireiškiantį pastangomis pritraukti naujų vaistus išrašančių gydytojų, kai jie iš pradžių renkasi gydymą, vaistų pakeitimu kitais konkurentų vaistais nuolat gydomiems pacientams, vieno vaisto, kai yra lygiaverčių arba pigesnių jo alternatyvų, pardavimo skatinimo veiklos intensyvumu.
Jeigu su kokybe, o ne su kainomis susijusio konkurencinio spaudimo buvimo požymių, kaip antai nurodytų šio sprendimo 1402 punkte, nekonstatuota, be kita ko, dėl didelio gydytojų pasirinkimo inertiškumo išrašant vaistą, o jis yra rinką uždarančio lojalumo skatinimo poveikio pasekmė, atitinkamo vaisto gali neveikti realus konkurencinis spaudimas tol, kol rinkai nepateikiama jo generinė versija, be to, kainos vaidmenį konkurencijai sušvelnina reglamentavimo sistema. Tuomet yra pagrįsta apibrėžti atitinkamą tokio tiek patentuoto, tiek generinio vaisto molekulės rinką.
Iš pateiktų argumentų matyti, kad šioje byloje, pateikiant atsakymą į ieškovių ir Komisijos argumentus, reikės nagrinėti, ar per atitinkamą laikotarpį, kaip teigė ieškovės, egzistavo vaistai, pripažinti ar laikomi lygiaverčiais perindopriliui, todėl jis buvo lengvai jais pakeičiamas, ar perindoprilis konkuruodamas lengvai išsiskyrė dėl terapinių savybių, ir nustatyti kitų vaistų perindopriliui daryto su kainomis nesusijusio konkurencinio spaudimo požymius, pateisinančius platesnės nei šio vieno vaisto rinkos apibrėžimą, nepaisant to, kad perindoprilio paklausa buvo santykinai nesusijusi su kaina, kaip tai akcentavo Komisija.
Atsižvelgiant būtent į visus šiuos 1380–1404 punktuose išdėstytus argumentus reikia išnagrinėti tris pagrindinius ieškovių pateiktus kaltinimus, kuriais ginčijama atitinkamos produkto rinkos analizė, Komisijos atlikta ginčijamame sprendime.
2)

Dėl pirmojo kaltinimo pirmos dalies, susijusios su neatsižvelgimu į ekonominio konteksto aplinkybių visumą
Pateikdamos pirmąjį kaltinimą, ieškovės iš esmės tvirtino, kad Komisija pažeidė pagrindinį principą, pagal kurį farmacijos produktų rinka turi būti apibrėžiama atsižvelgiant į ekonominio konteksto aplinkybių visumą. Komisija pernelyg daug rėmėsi kaina, nepakankamai atsižvelgdama į nagrinėjamų produktų terapinį pakeičiamumą.
Konkrečiau kalbant, pirmoje šio kaltinimo dalyje ieškovės Komisiją kaltino tuo, kad apibrėždama rinką ji neatsižvelgė į konteksto aplinkybių visumą. Antroje šio kaltinimo dalyje ieškovės nurodė, kad Komisija suteikė pernelyg didelę reikšmę kainos veiksniui.
Pirmiausia reikia išnagrinėti šio kaltinimo pirmos dalies, susijusios su tuo, kad Komisija, apibrėždama reikšmingą rinką, neatsižvelgė į ekonominio konteksto aplinkybių visumą, pagrįstumą. Tačiau tam, kad galėtų vertinti kainos veiksniui Komisijos suteiktą santykinę reikšmę, Bendrasis Teismas nagrinės šio kaltinimo antrą dalį, prieš tai įvertinęs ginčijamo sprendimo teisėtumą dėl visų su kaina nesusijusių veiksnių, galinčių turėti reikšmės atitinkamos rinkos apibrėžimui.
Todėl reikia išnagrinėti, ar šiuo atveju Komisija, apibrėždama atitinkamą produktų rinką, atsižvelgė į ekonominio konteksto visumą, konkrečiai – į kitus nei kaina veiksnius.
Pirmiausia, kaip matyti iš šio sprendimo 1380–1404 punktuose pateiktų argumentų, farmacijos sektorius yra „netipinis“ sektorius, kurio specifika reikalauja, kad rinka būtų apibrėžiama vadovaujantis kriterijų, visų pirma – produktų terapiniu naudojimu, daugetu grindžiamu požiūriu.
Pirma, kiek tai susiję su atsižvelgimu į atitinkamų produktų terapinį naudojimą, pažymėtina, jog ginčijamo sprendimo 2432–2459 konstatuojamosiose dalyse Komisija konstatavo, kad perindoprilis priskiriamas prie PSO patvirtintos ATC klasifikacijos (Anatominė terapinė cheminė klasifikacija) 3 lygyje nurodytos AKF inhibitorių klasės. Vis dėlto, remdamasi surinktais įrodymais, Komisija nusprendė, kad AKF inhibitorių klasei priklausantys vaistai nebuvo homogeniški produktai, nes, Komisijos nuomone, perindoprilis turėjo moksliškai patvirtintų tam tikrų savybių, kurios jį išskyrė iš kitų AKF inhibitorių.
Kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 2496–2513 konstatuojamųjų dalių, skirtų vaistų pakeitimo schemoms, Komisija atsižvelgė ir į gydytojų „inertiškumo“ mechanizmo buvimą, ir į perindopriliui „lojalių“ vaistus išrašančių gydytojų grupės augimą, ribojančius konkurencinį spaudimą dėl naujų pacientų, ir į perindopriliu gydomų pacientų menką norą pakeisti vaistą.
Be to, atliktoje atitinkamos rinkos analizėje Komisija paminėjo
Servier
dėtas pardavimo skatinimo pastangas ir, be kita ko, nusprendė, kad pardavimo skatinimui skirtų išlaidų stabilumas rodė stipraus konkurencinio spaudimo nebuvimą.
Galiausiai, analizuodama su kainomis susijusius savaime vykusius įvykius, Komisija nusprendė, kad generinio perindoprilio gamintojų darytas spaudimas turėjo būti laikomas turinčiu esminę reikšmę nagrinėjant atitinkamą rinką, o tai, kad generinių vaistų bendrovės darė kitokį potencialų spaudimą, natūraliai lėmė atitinkamos rinkos ribojimą, nustatant, kad ją sudaro vienintelė molekulė (ginčijamo sprendimo 2546 konstatuojamoji dalis). Be to, dėl reglamentuojančių teisės aktų poveikio Komisija nurodė, kad reglamentuojantys teisės aktai labai ribojo
Servier
patiriamą spaudimą dėl kainų, todėl
Servier
veiksmų visai nevaržė konkurencinis spaudimas (ginčijamo sprendimo 2527 konstatuojamoji dalis).
Vadinasi, iš ginčijamo sprendimo matyti, kad Komisija, apibrėždama atitinkamą rinką, vertino ne vien kainos veiksnį. Būtent perindoprilio terapinis naudojimas buvo vertinamas kaip reikšminga rinkos analizės aplinkybė. Todėl nors, kaip matyti iš šio sprendimo 1380–1404 punktuose pateiktos analizės, ieškovės pagrįstai nurodė, kad apibrėžiant atitinkamą rinką reikėjo atsižvelgti į vaistų terapines savybes, jos negalėjo pagrįstai teigti, kad šiuo atveju Komisija neatsižvelgė į ekonominio konteksto visumą, visų pirma į vaistų terapinį naudojimą.
Todėl Komisija nepadarė teisės klaidos, dėl kurios ieškovės ją kaltina šiuo atžvilgiu.
Taigi pirmojo kaltinimo pirmą dalį reikia atmesti.
3)

Dėl antrojo kaltinimo, susijusio su tuo, kad Komisija nepaisė AKF inhibitorių terapinio pakeičiamumo
Pateikdamos antrąjį kaltinimą, ieškovės iš esmės teigė, kad Komisija nepaisė AKF inhibitorių terapinio pakeičiamumo. Jos tvirtino, kad, pirma, Komisija klaidingai nusprendė, kad perindoprilis skyrėsi nuo kitų AKF inhibitorių ypatingomis savybėmis, antra, jos teigė, kad vyko didelė AKF inhibitorių konkurencija dėl naujų pacientų, trečia, Komisija nepakankamai įvertino perindopriliu gydomų pacientų ketinimą pakeisti vaistą ir, galiausiai, pardavimo skatinimo veikla buvo vienas iš esminių konkurencijos atitinkamoje rinkoje rodiklių.
i)

Dėl perindoprilio ir kitų AKF inhibitorių išskyrimo pagal veiksmingumą ir šalutinį poveikį
Ginčijamame sprendime, būtent jo 2449, 2499 ir 2519 konstatuojamosiose dalyse, Komisija iš esmės nusprendė, kad AKF inhibitoriai terapiniu požiūriu buvo skirtingų vaistų klasė, kad šie skirtumai galėjo būti siejami su veiksmingumo ir individualaus toleravimo skirtumais ir kad perindoprilio terapinis naudojimas skyrėsi nuo kitų AKF inhibitorių. Ji nurodė, kad, nors AKF inhibitoriai PSO naudojamoje ATC klasifikacijos sistemoje priskiriami prie tos pačios trečio lygio vaistų klasės, vis dėlto būtų netikslu nuspręsti, kad AKF inhibitoriai yra paprasčiausia homogeniška klasė. Anot Komisijos, buvo moksliškai pripažinta, kad perindoprilis turi tam tikrų savybių, jį išskiriančių iš kitų AKF inhibitorių. Grįsdama šiuos argumentus, Komisija rėmėsi, be kita ko, medicininėmis rekomendacijomis, mokslinių tyrimų visuma,
Servier
vidaus dokumentais ir atlikta perindoprilį išrašančių gydytojų apklausa.
Ieškovės ginčijo Komisijos vertinimą, pagal kurį kiti AKF inhibitoriai negali pakeisti perindoprilio terapiniu lygiu būtent dėl ypatingų jo veiksmingumo ir su šalutiniu poveikiu susijusių savybių. Jos tvirtino, kad AKF inhibitoriai yra homogeniška klasė, kurioje nėra jokių reikšmingų skirtumų, galinčių pateisinti tai, kad vienintelė perindoprilio molekulė sudarytų atskirą rinką.
Reikia išnagrinėti visas reikšmingas aplinkybes, leidžiančias vertinti, ar perindoprilį išrašantys gydytojai jį vertino kaip tokį, kurio negali pakeisti kiti AKF inhibitoriai terapiniu lygiu. Šiuo atveju paeiliui bus atsižvelgta į ginčijamame sprendime nurodytą pagrindinę informaciją apie šį vaistą, ATC klasifikacijos sistemą, medicinines rekomendacijas, medicininius tyrimus, tam tikrų Jungtinės Karalystės vietos institucijų įgyvendintą politiką,
Servier
vidaus dokumentus, Komisijos atliktą vaistus išrašančių gydytojų apklausą ir kitų AKF inhibitorių gamintojų atsakymus į Komisijos pateiktus klausimus.
Pirma, ginčijamo sprendimo 2143–2164 konstatuojamosiose dalyse nurodyta pagrindinė informacija apie perindoprilį, be kita ko, susijusi su šio vaisto veikimo būdu, pagrindinėmis indikacijomis, kontraindikacijomis ir šalutiniu poveikiu.
Pažymėtina, kad iš šios pagrindinės apie perindoprilį pateiktos informacijos nematyti jokių požymių, perindoprilį išskiriančių iš kitų AKF inhibitorių.
Dėl šalutinio poveikio ginčijamo sprendimo 2149 konstatuojamojoje dalyje, žinoma, nurodyta, kad, remiantis medicinine literatūra, perindoprilis paprastai yra gerai toleruojamas, jo nepageidaujamo poveikio spektras panašus į kitų AKF inhibitorių, ir kad
Servier
savo vidaus dokumentuose teigiamai įvertino savo produktą dėl aukšto toleravimo ir pasitikėjimo lygio. Vis dėlto reikia akcentuoti tai, kad iš ginčijamo sprendimo 2149 konstatuojamojoje dalyje Komisijos nurodytos medicininės literatūros teksto matyti, jog perindoprilio nepageidaujamo poveikio spektras panašus į kitų AKF inhibitorių. Atsiliepime į ieškinį Komisija jau aiškiai pripažino, kad AKF inhibitorių šalutinis poveikis panašus, o tai nepaminėta ginčijamame sprendime.
Taigi iš ginčijamame sprendime pateiktos pagrindinės informacijos apie perindoprilį išplaukia, kad AKF inhibitorių veikimo būdas, pagrindinės indikacijos, kontraindikacijos ir šalutinis poveikis yra panašūs.
Antra, pagal ATC klasifikacijos sistemą, į kurią konkurencijos institucijos atsižvelgia vertindamos vaistų terapinį pakeičiamumą ir nustatydamos atitinkamą rinką, farmacijos produktai suskirstyti į penkis atskirus lygius ir klasifikuojami pagal organus, kuriems daromas poveikis, ir jų chemines, farmakologines ir terapines savybes. ATC klasifikacijos trečio lygio farmacijos produktai skirstomi pagal terapines indikacijas, ATC ketvirtajame lygyje paprastai atsižvelgiama į veikimo būdą, o penktajame apibrėžiamos siauriausios klasės, apimančios atskiras veikliąsias medžiagas.
Iš Komisijos sprendimų praktikos farmacijos sektoriuje matyti, kad rinkos apibrėžimo atveju analizė paprastai pradedama nuo trečio lygio. Tačiau į kitus ATC klasifikacijos lygius taip pat gali būti atsižvelgiama, paaiškėjus, kad kituose ATC lygiuose yra pakankamai didelis konkurencinis spaudimas ir kad todėl ATC trečiasis lygis nesuteikia galimybės teisingai apibrėžti rinkos (2010 m. liepos 1 d. Sprendimo AstraZeneca / Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
punktas).
Šiuo atveju Komisija analizėje neapsiribojo vien ATC klasifikacijos trečiuoju lygiu, ji atitinkamą rinką apibrėžė atsižvelgdama į šios klasifikacijos penktąjį lygį, t. y. pagal perindoprilio molekulę,
Coversyl
veikliąją medžiagą. Nors tai, kad reikšminga rinka apibrėžta remiantis ATC klasifikacijos penktuoju lygiu, savaime nėra kritikuotinas dalykas, reikia konstatuoti, kad visi 16 AKF inhibitorių sugrupuoti priskiriant tiek prie ATC klasifikacijos trečiojo lygio (pagal terapinį poveikį), tiek prie šios klasifikacijos ketvirtojo lygio (pagal veikimo būdą) ir priklauso tai pačiai grupei, vadinamai „Angiotenziną konvertuojančio fermento inhibitoriai, vieni“.
Taigi ATC klasifikacijos sistema neįrodo, kad perindoprilis kuo nors skirtųsi nuo kitų AKF inhibitorių, kiek tai susiję su terapiniu naudojimu. Ji patvirtina, o tai, beje, nebuvo ginčyta, kad AKF inhibitorių indikacijos ir veikimo būdas nesiskiria.
Trečia, kaip ginčijamo sprendimo 2172 konstatuojamojoje dalyje teisingai akcentavo Komisija, skirtingų hipertenzijos gydymui skirtų vaistų ryšio analizėje atsižvelgta į reikšmingas medicinines rekomendacijas.
Šiose rekomendacijose siekiama pateikti praktikuojantiems gydytojams pritaikytą informaciją, jiems padedančią priimti kasdienės veiklos sprendimus. Jose remiamasi visais turimais mokslinių įrodymų šaltiniais, įskaitant svarbiausius klinikinius tyrimus ir jų metaanalizę. Taip pat jose pateikiama nagrinėjamu laikotarpiu turėtų medicininių žinių santrauka.
Ginčijamame sprendime Komisija atliko 1999 m. PSO ir Tarptautinės hipertenzijos draugijos bendrų rekomendacijų analizę, 2003 ir 2007 m. Europos hipertenzijos draugijos ir Europos kardiologijos draugijos rekomendacijų, 1999 ir 2004 m. Britanijos hipertenzijos draugijos ir 2004 ir 2006 m.
National Institute for Health and Clinical Excellence
(Nacionalinis sveikatos ir klinikinės kompetencijos institutas, Jungtinė Karalystė; toliau – NICE) rekomendacijų analizę.
Taigi 1999 m. PSO ir Tarptautinės hipertenzijos draugijos bendrose rekomendacijose dėl AKF inhibitorių nurodytos tos pačios pagrindinės ir šalutinės indikacijos ir tos pačios pagrindinės ir šalutinės kontraindikacijos. Ginčijamame sprendime, remiantis šiomis rekomendacijomis, nenurodyta jokių AKF inhibitorių išskyrimo požymių.
2003 ir 2007 m. Europos hipertenzijos draugijos ir Europos kardiologijos draugijos rekomendacijose, kurias nacionaliniu lygiu patvirtino, be kita ko, Prancūzijos, Nyderlandų ir Lenkijos kardiologijos draugijos, apskritai analizuojamos visų AKF inhibitorių savybės, poveikis ir indikacijos, jose nėra rekomendacijų, susijusių su viena konkrečia šios klasės vaistų molekule. Jose nėra jokio AKF inhibitorių klasės vaistų skirstymo, priešingai, nei, pavyzdžiui, klasifikuojant kalcio kanalų blokatorius ir diuretikų klasių vaistus. Šiose rekomendacijose siūloma keisti vaistų klasę, jeigu vaistas neveiksmingas ar netoleruojamas.
Europos hipertenzijos draugijos ir Europos kardiologijos draugijos rekomendacijose, žinoma, nurodyta, kad netgi prie tos pačios vaistų klasės priskiriami skirtingi produktai skiriasi šalutinio poveikio rūšimi ir dažnumu. Vis dėlto šis argumentas taikomas ne vien AKF inhibitorių klasei ir jis visai nepatikslintas, kiek tai susiję su atitinkamais vaistais ir aptariamu šalutinio poveikio pobūdžiu. Taigi vien tai, kad rekomendacijose nurodytas prie tos pačios vaistų klasės priskiriamų produktų skirtingas sukeliamas šalutinis poveikis, neįrodo, kad egzistuoja konkretus perindoprilio ir kitų AKF inhibitorių skirtumas, kiek tai susiję su šalutiniu poveikiu.
Taip pat ginčijamo sprendimo 2181 konstatuojamojoje dalyje Komisija tvirtino, kad, remiantis Europos hipertenzijos draugijos ir Europos kardiologijos draugijos rekomendacijomis, vaistas nuo hipertenzijos turi būti parenkamas atsižvelgiant į konkretų pacientą, o tai turi didelę reikšmę vertinant atitinkamą rinką. Tačiau aplinkybė, kad šiose rekomendacijose nurodyta, jog subjektai skiriasi dėl jų patiriamo vieno ar kito šalutinio poveikio, neleidžia daryti išvados, kad AKF inhibitoriai skiriasi, kiek tai susiję su šalutiniu poveikiu. Vadinasi, Europos rekomendacijose dėl hipertenzijos gydymo nėra jokių aplinkybių, kuriomis remiantis būtų galima išskirti perindoprilį iš kitų AKF inhibitorių pagal terapinį naudojimą.
1999 ir 2004 m. Britanijos hipertenzijos draugijos rekomendacijose nurodytos indikacijos, kontraindikacijos ir šalutinis poveikis, kaip antai kosulys, būdingi visiems AKF inhibitorių klasės vaistams. 2004 ir 2006 m. NICE rekomendacijose yra pasiūlymų dėl vaistų, kuriuos reikėtų išrašyti pirmiau ir kuriuos paskiau, tačiau šiuo požiūriu tam tikri AKF inhibitoriai visiškai neišskiriami.
Taigi ginčijamame sprendime išanalizuotose rekomendacijose, kuriose pateikiama praktikuojantiems gydytojams pritaikyta informacija, grindžiama visais turimais mokslinių įrodymų šaltiniais, įskaitant svarbiausius klinikinius tyrimus ir jų metaanalizę, visiškai neįrodo, kad prie AKF inhibitorių klasės priskiriami vaistai skiriasi. Šios rekomendacijos, kaip ATC klasifikacija, patvirtina AKF inhibitorių klasės homogeniškumą, kiek tai susiję su terapiniu naudojimu.
Ketvirta, ginčijamame sprendime Komisija nagrinėjo tiek nagrinėjamo laikotarpio pradžioje dėl perindoprilio atliktus medicininius tyrimus, tiek paskelbtus XXI a. pirmame dešimtmetyje.
Kiek tai susiję su XXI a. pirmame dešimtmetyje paskelbtais dėl perindoprilio atliktais medicininiais tyrimais, ginčijamame sprendime remiamasi dviem 2001 m. paskelbtais straipsniais.
Pirmame straipsnyje, be kita ko, nurodyta, kad perindoprilis yra gerai toleruojamas AKF inhibitorius, kuris lengva ar vidutine hipertenzija sergantiems pacientams yra daug tinkamesnis klinikiniu požiūriu nei kaptoprilis ir tiek pat veiksmingas kaip kiti AKF inhibitoriai. Antrame straipsnyje nurodyta, kad perindoprilio gebėjimas mažinti arterinį kraujospūdį panašus į kitų šios terapinės klasės hipertenzijos gydymo medžiagų ar net geresnis nei jų ir kad hipotenzija, kurią lemia pirmos dozės sukeltas reikšmingas arterinio kraujo spaudimo sumažėjimas, įvyksta rečiau vartojant perindoprilį nei kitus AKF inhibitorius, o tai yra privalumas tam tikroms pacientų kategorijoms.
Todėl ginčijamame sprendime padaryta išvada, kad šių straipsnių paskelbimo metu jau buvo rimtas mokslinis pagrindas, kuriuo remiantis perindopriliui turėjo būti suteikiamas pirmumas, palyginti su kitais AKF inhibitoriais. Vis dėlto reikia konstatuoti, kad, nors šiuose dviejuose straipsniuose iš tikrųjų manoma, kad perindoprilis veiksmingesnis ar geresnis nei kiti arterinio kraujospūdžio mažinimo vaistai, tai, kad perindoprilis šiuo atžvilgiu yra geresnis, nurodyta tik viename iš šių dviejų straipsnių jį lyginant su vieninteliu iš 16 AKF inhibitorių, t. y. su kaptopriliu. Be to, šie straipsniai neleidžia tvirtinti, kad perindoprilis išsiskiria kaip geresnis, kiek tai susiję su arterinio kraujospūdžio mažinimu, palyginti su kitais AKF inhibitoriais, be kita ko, tokiais vaistais, kaip ramiprilis, lizinoprilis ar enalaprilis, kuriuos
Servier
laiko konkuruojančiais su perindopriliu.
Beje, nors antrajame straipsnyje tvirtinta, kad perindoprilis iš kitų AKF inhibitorių išsiskiria kaip geresnis, kiek tai susiję su hipotenzija, kurią lemia pirmos dozės sukeltas reikšmingas arterinio kraujo spaudimo sumažėjimas, jame nieko nepasakyta apie tai, kokią reikšmę reikia suteikti šiam santykiniam perindoprilio pranašumui, ir nenagrinėjamas galimas kitų AKF inhibitorių terapinis pranašumas, palyginti su perindopriliu.
Kiek tai susiję su XXI a. pirmame dešimtmetyje, t. y. per nagrinėjamą laikotarpį, paskelbtais medicininiais tyrimais, ginčijamo sprendimo 2208 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad ji išnagrinėjo pagrindinius dėl perindoprilio vartojimo atliktus tyrimus, kuriais grindžiami
Servier
vidaus strategijos dokumentai.
Taigi iš
Progress
(paskelbtas 2001 m.),
Europa
(paskelbtas 2003 m.), ASCOT‑BPLA (paskelbtas 2005 m.),
Preami
ir CAFE (paskelbti 2006 m.),
Advance
(paskelbtas 2007 m.) ir HYVET (paskelbtas 2008 m.) tyrimų matyti, jog dėl perindoprilio, siejamo ar nesiejamo su kitais vaistais, buvo mokslinių veiksmingumo įrodymų apie insulto rizikos mažinimą, pagrindinių širdies ir kraujagyslių ligų, sukeliančių koronarinę širdies ligą, rizikos prevenciją ir laipsnišką kairiojo skilvelio funkcijos remodeliacijos mažėjimą.
Vis dėlto nė vienoje iš šio sprendimo 1445 punkte minėtų medicininių tyrimų nebuvo lyginamas perindoprilio ir kitų AKF inhibitorių veiksmingumas ir nebuvo tvirtinama, kad perindoprilis yra santykinai veiksmingesnis už kitus AKF inhibitorius. Šiomis aplinkybėmis Komisijos išnagrinėti tyrimai neleidžia nuspręsti, kad perindoprilis išsiskiria iš kitų AKF inhibitorių dėl veiksmingumo.
Be to, ginčijamame sprendime išnagrinėti ne visi XXI a. pirmame dešimtmetyje atlikti perindoprilio naudojimo tyrimai, be kita ko, vienas jų nėra palankus šiam vaistui. Komisija nenagrinėjo PEP‑CHF tyrimo (paskelbtas 2006 m.), kuriuo siekta įrodyti perindoprilio veiksmingumą gydant širdies nepakankamumą. Remiantis profesoriaus V. ataskaita, parengta
Servier
prašymu ir jos nurodyta pastabose, pateiktose atsakant į pranešimą apie kaltinimus, šio tyrimo, kuris buvo nutrauktas, tačiau jo rezultatai buvo paskelbti, rezultatai visiškai neįrodė perindoprilio veiksmingumo širdies nepakankamumo srityje. Šis medicininis tyrimas lėmė per nagrinėjamą laikotarpį egzistavusių mokslinių perindoprilio veiksmingumo įrodymų santykinumą.
Be to, ginčijamame sprendime nenagrinėti XXI a. pirmame dešimtmetyje paskelbti kitų AKF inhibitorių naudojimo moksliniai tyrimai, nors šie tyrimai buvo nurodyti
Servier
vidaus strategijos dokumentuose. Komisija nenagrinėjo mokslinių tyrimų, susijusių su ramipriliu (ASCOT‑BPLA, HOPE), enalapriliu (SOLVD ir ANBP2) ir trandolapriliu (TRACE), nurodytų ginčijamo sprendimo 2234 konstatuojamojoje dalyje.
Cochrane
tyrimas, kuriuo
Servier
rėmėsi savo pastabose, atsakydama į pranešimą apie kaltinimus, ir kuriame nagrinėjamas santykinis keturiolikos AKF inhibitorių veiksmingumas pagal kraujospūdžio mažinimo veiksmingumą, nepaminėtas ginčijamame sprendime.
Tai, kad Komisija nenagrinėjo dėl kitų AKF inhibitorių naudojimo atliktų tyrimų yra papildoma kliūtis ginčijamame sprendime nurodytus medicininius tyrimus pripažinti įrodančiais ypatingą perindoprilio veiksmingumą, palyginti su kitais AKF inhibitoriais.
Iš šių tyrimų Komisija nenagrinėjo HOPE tyrimo (paskelbtas 2000 m.), nors jis ne kartą buvo nurodytas
Servier
vidaus strategijos dokumentuose ir, remiantis
Servier
orientaciniais planais, yra svarbus tyrimas, leidęs ramipriliui priskirti naują indikaciją, prisidėjusią prie didelės komercinės sėkmės, ir šis tyrimas buvo naudojamas
Sanofi‑Aventis
pranešime, kuriame akcentuotas ramiprilio pajėgumas gelbėti gyvybes. Priešingai, nei teigė Komisija, HOPE tyrimas nebuvo nagrinėtas ginčijamame sprendime, nes jo 2493 konstatuojamojoje dalyje tik nurodyta, kad potencialų šio tyrimo aiškinimą iš esmės lemia tai, kaip, pasitelkiant gamintojų pardavimų skatinimui skirtas pastangas, apie tyrimus pranešama vaistus išrašantiems gydytojams, o toks argumentas nėra šio tyrimo turinio analizės dalis.
Cochrane
tyrimas (paskelbtas 2009 m. balandžio mėn.) yra metaanalizė, kurioje vertinamas santykinis AKF inhibitorių veiksmingumas mažinant arterinį kraujo spaudimą, remiantis 92 ankstesniais tyrimais, atliktais dėl keturiolikos AKF inhibitorių. Pažymėtina, kad gebėjimas mažinti arterinį kraujo spaudimą yra akivaizdus esminis elementas vertinant santykinį AKF inhibitorių veiksmingumą. Taigi
Cochrane
tyrime, kaip teisingai akcentavo ieškovės, padaryta išvada, kad nė vienas iš AKF inhibitorių nėra geresnis ar blogesnis nei kiti, vertinant pagal kraujo spaudimo mažinimo veiksmingumą. Nors
Cochrane
tyrimas buvo paskelbtas nagrinėjamo laikotarpio pabaigoje, vis dėlto jis yra reikšmingas vertinant santykinį AKF inhibitorių veiksmingumą, nes jame remiamasi daugybe ankstesnių tyrimų, įskaitant ir tuos, kurių Komisija nenagrinėjo ginčijamame sprendime.
Komisija tvirtino, jog iš
Cochrane
tyrimo darytina išvada, kad neatmestina galimybė, kad vienas ar keli atitinkami vaistai skiriasi dėl jų gebėjimo mažinti arterinį kraujo spaudimą ir kad, siekiant išnagrinėti, ar tokie atskirų vaistų skirtumai egzistuoja, ar ne, reikia atlikti skirtingų AKF inhibitorių arterinį kraujo spaudimą mažinančių lygiaverčių dozių lyginamuosius tyrimus. Šį argumentą reikia atmesti, nes vertinimas dėl tyrimo, susijusio su abejone, ar yra AKF inhibitorių gebėjimo mažinti arterinį kraujo spaudimą skirtumų, pateiktas tyrimo dalyje „Diskusijos“ ir nėra viena iš to tyrimo išvadų. Atitinkamas tyrimo dalies „Diskusijos“ punktas baigiamas konstatuota aplinkybe, kad labai tikėtina, jog beveik maksimalus skirtingų AKF inhibitorių arterinio kraujo spaudimo mažinimo poveikis yra toks pat.
Beje, Komisija nurodė, kad
Cochrane
tyrime, remiantis jo rengėjų turėtais duomenimis, negalėjo būti teisingai išnagrinėtas šalutinio poveikio klausimas. Tačiau ši aplinkybė bet kuriuo atveju nedaro poveikio išvadai, padarytai tyrime dėl reikšmingo skirtumo tarp AKF inhibitorių, juos vertinant pagal arterinio kraujo spaudimo mažinimą, nebuvimo. Be to, dėl Komisijos argumento, kad tyrime akcentuoti AKF inhibitorių skirtumai, siejami su dozės ir veiksmingumo santykiu, skirtingų dozių buvimu ir veikimo laiku, pažymėtina, kad tyrime neakcentuoti dideli AKF inhibtorių skirtumai, kiek tai susiję su terapiniu poveikiu, ir, priešingai, padaryta išvada, kad išrašant pigiausią mažiausios dozės AKF inhibitorių galima iš esmės sutaupyti.
Taigi Komisijos argumentai nepaneigia vienos iš esminių
Cochrane
tyrimo išvadų, aiškiai nurodytų to tyrimo išvadose ir santraukoje, kad nė vienas AKF inhibitorius nėra geresnis ar blogesnis nei kiti, vertinant pagal kraujo spaudimo mažinimo veiksmingumą.
Perindoprilio neišskyrimas iš kitų AKF inhibitorių, be kita ko, vertinant pagal veiksmingumą, patvirtintas profesoriaus V. ataskaitoje, parengtoje
Servier
prašymu, jos Komisija neginčijo. Toje ataskaitoje nagrinėjami perindoprilio vartojimo medicininių tyrimų rezultatai ir XX a. devinto ir paskutinio dešimtmečių ir XXI a. pirmo dešimtmečio kitų AKF inhibitorių vartojimo medicininių tyrimų rezultatai, skelbti būtent SAVE tyrime dėl kaptoprilio, AIRE ir HOPE tyrimuose dėl ramiprilio,
Consensus
ir SOLVD tyrimuose dėl enalaprilio, ir joje nurodyta, kad, išskyrus kaptoprilį ir kiek rečiau enalaprilį, visi AKF inhibitoriai vartojami vieną kartą per dieną, yra skirti dviem pagrindinėms šios klasės indikacijoms, t. y. arterinei hipertenzijai ir širdies nepakankamumui gydyti. Kaip
Cochrane
tyrime, šioje ataskaitoje pabrėžta, kad medicininiai tyrimai neparodė jokių atskirų AKF inhibitorių hipertenzijos gydymo veiksmingumo skirtumų. Joje nurodyta, kad šios terapinės klasės teigiamą poveikį širdies nepakankamumui, remiantis turimais tyrimais dėl kaptoprilio, enalaprilio, ramiprilio, kvinaprilio ir lizinoprilio, daro visi AKF inhibitoriai. Nors dėl perindoprilio turima įrodymų apie veiksmingumą širdies ir kraujagyslių ligų prevencijos srityje, tačiau tokių įrodymų nėra širdies nepakankamumo klausimu.
Profesoriaus V. ataskaitoje padaryta išvada, kad kiekvienos iš penkių arterinės hipertenzijos gydymui skirtų terapinių klasių, ypač AKF inhibitorių, terapinį poveikį lemia klasės poveikis, o ne konkrečios paskirtos molekulės savybės. Remiantis šia ataskaita, ramiprilis, t. y. antros kartos AKF inhibitorius, apie kurį galima gauti ir duomenų, grindžiamų moksliniais įrodymais, gautais atlikus klinikinius atsitiktinių imčių tyrimus, kuris dėl puikaus farmakologinio profilio ir aukštos kokybės patvirtinančių duomenų, ypač širdies nepakankamumo srityje, tapo neginčijamu hipertenzijos gydymui skirtų vaistų rinkos lyderiu. Remiantis šia ataskaita, perindoprilis yra toks kaip kiti AKF inhibitoriai, jis nėra nei pats veiksmingiausias, nei turinti geriausią farmakologinį profilį. Apie perindoprilį turima duomenų, grindžiamų įrodymais širdies ir kraujagyslių ligų prevencijos srityje, nors gauti rezultatai nebūtinai rodo, kad pastebėtas poveikis priskiriamas perindopriliui. Tačiau neturima duomenų, grindžiamų įrodymais širdies nepakankamumo ir diabetinės nefropatijos srityje.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog paskelbti medicininiai tyrimai nepatvirtina, kad perindoprilis skiriasi nuo kitų AKF inhibitorių, jį vertinant terapiniu lygiu, be kita ko, dėl veiksmingumo. Be to, medicininių tyrimų analizė parodė, kad, nors yra perindoprilio veiksmingumo įrodymų, jų turima ir apie kitus AKF inhibitorius, kaip antai enalaprilį, lizinoprilį ar ramiprilį, o dėl ramiprilio, beje, turima veiksmingumo įrodymų ir širdies nepakankamumo srityje.
Penkta, ieškovės teigė, jog Jungtinės Karalystės sveikatos apsaugos srityje kompetentingų vietos institucijų įgyvendinta politika patvirtino, kad terapiniu lygiu perindoprilį galima pakeisti kitais AKF inhibitoriais. Grįsdamos šiuos argumentus, jos pateikė kelis priedus, susijusius su PCT (
Primary Care Trusts
, Ligonių kasos, toliau – PCT) įgyvendinta politika.
Šiuo klausimu Komisija teigė, kad, pirma, ieškovių pateiktą C 29 priedą dėl Škotijos ir Šiaurės Airijos PCT reikia atmesti kaip nepriimtiną, antra, ieškovių naudojimasis visais priedais, t. y. A 286, A 287 ir C 29, susijusiais su Jungtinės Karalystės vietos institucijų įgyvendinta politika, pažeidžia Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnį ir Bendrojo Teismo procedūros reglamento 76 straipsnį.
Remiantis Procedūros reglamento 85 straipsnio 2 dalimi, dublike arba triplike pagrindinės šalys gali papildomai pateikti įrodymų ar pasiūlymų pateikti įrodymų, kad pagrįstų savo argumentus, su sąlyga, kad vėlavimas juos pateikti yra pagrįstas. Vis dėlto iš jurisprudencijos matyti, kad pateikiant paneigiančius įrodymus ir papildant anksčiau pateiktus įrodymus, kitai šaliai atsiliepime į ieškinį pateikus paneigiančius įrodymus, netaikoma toje nuostatoje įtvirtinta teisės praradimo taisyklė. Iš tikrųjų ši nuostata yra susijusi su naujų įrodymų pateikimu ir turi būti aiškinama atsižvelgiant į to reglamento 92 straipsnio 7 dalį, kurioje aiškiai nustatyta, kad gali būti pateikiami paneigiantys įrodymai, o anksčiau pateikti įrodymai gali būti papildomi (1998 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Baustahlgewebe / Komisija,
C‑185/95 P
,
EU:C:1998:608
,
ir
punktai ir 2006 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Westfalen Gassen Nederland / Komisija,
T‑303/02
,
EU:T:2006:374
,
punktas).
Šiuo atveju C 29 priede ieškovių pateiktų įrodymų, susijusių su Škotijos ir Šiaurės Airijos PCT, negalima pripažinti nepriimtinais dėl to, kad jie buvo pateikti dublike pažeidžiant Procedūros reglamento 85 straipsnio 2 dalį. Iš tikrųjų, kaip dubliko 417 punkte nurodė ieškovės, C 29 priede pateikiant duomenis buvo atsakyta į Komisijos atsiliepime į ieškinį pateiktą kritiką dėl PCT įgyvendintos politikos individualaus pobūdžio ir tik teorinio poveikio. Vadinasi, Procedūros reglamento 85 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta teisės praradimo taisyklė ieškovėms netaikoma, todėl atitinkami įrodymai priimtini.
Toliau dėl 2014 m. rugsėjo 21 d. pateikto ieškinio A 286 ir A 287 priedų, susijusių su rekomendacijomis ir Jungtinės Karalystės vietos institucijų įgyvendinta politika, naudojimo reikia konstatuoti, kad jų naudojimas atitinka Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnį ir tuo metu taikyto 1991 m. gegužės 2 d. Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrasis Teismas) procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalį. Taip pat 2015 m. liepos 29 d. pateikto dubliko C 29 priedo, susijusio su Škotijos ir Šiaurės Airijos PCT dokumentais, naudojimas atitinka Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnį ir Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 76 straipsnį. Remiantis suformuota jurisprudencija, tam, kad ieškinys būtų priimtinas, reikia, kad svarbiausios faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis jis pagrįstas, būtų bent jau trumpai, bet nuosekliai ir suprantamai nurodytos pačiame ieškinio tekste. Toks Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnio ir 1991 m. gegužės 2 d. Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies aiškinimas taikytinas dubliko, kuris turi papildyti ieškinį, priimtinumo sąlygoms (2007 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Microsoft / Komisija,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
,
ir
punktai ir juose nurodyta jurisprudencija). Šiuo atveju, nors A 286, A 287 ir C 29 priedai yra didelės apimties ir juose pateikta daugybė dokumentų, ieškovės ieškinio tekste, paskui dublike nurodė teisinius ir faktinius argumentus, kuriais jos remiasi. Pateikdamos šiuos priedus, apimančius Jungtinės Karalystės, įskaitant Škotijos ir Šiaurės Airijos, PCT parengtus dokumentus, ieškovės pagrindė savo argumentus, kuriais siekė įrodyti, kad PCT pritarė perindoprilio ir kitų AKF inhibitorių terapiniam lygiavertiškumui, skatino bendrosios praktikos gydytojus perindoprilį pakeisti kitais AKF inhibitoriais ir kad ši neindividualaus pobūdžio politika padarė realų poveikį paklausai vietos lygiu.
Taigi Komisija nepagrįstai teigė, kad ieškovių pateiktus A 286, A 287 ir C 29 priedus reikia pašalinti iš bylos nagrinėjimo.
Galiausiai iš bylos medžiagos, konkrečiai – iš ginčijamo sprendimo 2280 konstatuojamosios dalies, matyti, jog nuo 2005 m. tam tikros PCT aiškiai nusprendė, kad perindoprilis nebuvo veiksmingesnis nei kiti AKF inhibitoriai, ir dėl su kaina siejamų priežasčių skatino naudoti kitus nei perindoprilis AKF inhibitorius, net jį pakeisti kitais AKF inhibitoriais, visų pirma lizinopriliu ar ramipriliu. Komisija klaidingai tvirtino, kad ieškovių pateikti PCT dokumentai susiję su individualiais argumentais ar svarstymais. Iš tikrųjų ši kompetentingų institucijų įgyvendinta politika, kurią, be to, taikė nemažai keliuose Jungtinės Karalystės regionuose esančių PCT, neturėtų būti laikoma paprasčiausiais individualiais svarstymais. Nesvarbu, koks konkretus PCT iniciatyvų poveikis, šių subjektų vertinimu, dėl galimybės perindoprilį pakeisti kitais AKF inhibitoriais siekiama paneigti Komisijos analizę, pagal kurią AKF inhibitorių klasė yra heterogeniška.
Dėl šios priežasties Jungtinės Karalystės sveikatos apsaugos srityje kompetentingų vietos institucijų įgyvendinta politika patvirtina faktinę aplinkybę, kad terapiniu lygiu perindoprilis nesiskiria nuo kitų AKF inhibitorių.
Šešta, Komisija, remdamasi
Servier
vidaus dokumentais, pateikė neteisingą argumentą, siekdama įrodyti, kad perindoprilis turėjo ypatingų terapinių savybių, palyginti su kitais AKF inhibitoriais.
Pirmiausia primintina, jog, remiantis bendromis taisyklėmis įrodinėjimo srityje, dokumento patikimumas, taigi ir jo įrodomoji galia, priklauso nuo jo kilmės, parengimo aplinkybių, adresato ir jo turinio pagrįstumo ir patikimumo (šiuo klausimu žr. 1991 m. spalio 24 d. Sprendimo Atochem / Komisija,
T‑3/89
,
EU:T:1991:58
,
–
punktus ir 1999 m. kovo 11 d. Sprendimo Ensidesa / Komisija,
T‑157/94
,
EU:T:1999:54
,
punktą; generalinio advokato pareigas ėjusio teisėjo B. Vesterdorf išvadą byloje Rhône‑Poulenc / Komisija,
T‑1/89
,
EU:T:1991:38
).
Šiuo atveju
Servier
vidaus dokumentai tiek, kiek juose yra AKF inhibitorių terapinio naudojimo vertinimų, skirtų perindoprilio pardavimo skatinimui užtikrinti, priešingai, nei medicininės rekomendacijos, nėra objektyvi mokslinių žinių santrauka. Jie, priešingai, nei moksliniai tyrimai, negrindžiami metodologija, skirta gautų rezultatų patikimumui užtikrinti. Todėl šių vidaus dokumentų ištraukos turi būti nagrinėjamos atsižvelgiant į tai, kad jais, bent kai kuriais iš jų, siekiama pardavimo skatinimo tikslo.
Taigi iš vidaus strategijos dokumentų matyti, kad
Servier
palankiai apibūdino perindoprilio savybes gydytojams skirtuose pardavimo skatinimo pranešimuose.
Servier
pardavimo skatinimo veiksmus apibendrinančiuose dokumentuose akcentuojami teigiami perindoprilio rezultatai ir, remiantis medicininiais tyrimais, nurodytas ypatingas veikimo būdas, galimybė teigiamai išskirti perindoprilį iš kitų jo konkurentų, net tai, kad perindoprilis geresnis nei kiti AKF inhibitoriai, pavyzdžiui, jo koncentracijos plazmoje rodiklių pokyčių, veiksmingumo mažinant arterinį kraujo spaudimą, sinergijos sujungus su diuretikais ar širdies ir kraujagyslių ligų prevencijos srityse.
Vis dėlto, kaip nurodyta, šių pranešimų turinys turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į jais siekiamą pardavimo skatinimo tikslą. Pirmiausia šiuo klausimu pažymėtina, jog Komisija neginčijo ieškovių teiginio, kad visi AKF inhibitoriai atitinkamuose jų pardavimo skatinimo pranešimuose buvo nurodyti kaip geriausi. Be to, bylos medžiagoje esantys ne tik
Servier
vidaus strategijos dokumentai, bet ir kitų AKF inhibitorių orientaciniai planai, išleidimo planai ir pardavimo skatinimo pranešimai rodo, kad ir kitų AKF inhibitorių, t. y. ramiprilio, lizinoprilio ar trandolaprilio, pardavimo skatinimo kampanijose supažindinant su šių vaistų terapinėmis savybėmis buvo pateikiami labai geri vertinimai. Kitų AKF inhibitorių pardavimo skatinimo kampanijose vaistas dažniausiai aprašomas kaip pirmaujantis produktas, vienintelis toks AKF inhibitorius ir vertinamas kaip pagrindinis produktas ar geriausias pasirinkimas. Šiose skatinimo kampanijose akcentuojami nurodyti atitinkamo vaisto privalumai, palyginti su AKF inhibitorių klase, yra susiję su indikacijomis, veiksmingumu ar toleravimu. Kartais tose kampanijose tiesiogiai lyginama su perindopriliu, o kai kuriose iš jų nurodoma, kad vaistas geresnis už perindoprilį. Šiomis aplinkybėmis
Servier
vidaus strategijos dokumentuose nurodytų perindoprilio pardavimo skatinimo pranešimų turinys neleidžia nuspręsti, kad terapiniu požiūriu šis vaistas išsiskiria iš kitų AKF inhibitorių.
Be to, iš bendrai vertinamų
Servier
vidaus strategijos dokumentų neišplaukia, kad terapiniu lygiu perindoprilis geresnis nei kiti AKF inhibitoriai. Iš tų dokumentų matyti, jog kiti AKF inhibitoriai, t. y. ramiprilis, lizinoprilis ir enalaprilis, turi privalumų dėl įrodymų apie indikacijas ir veiksmingumą buvimo, nes buvo atlikti TRACE, AIRE ar HOPE tyrimai. Konkrečiau kalbant, ramiprilis nurodytas kaip vaistas, dėl kurio turima veiksmingumo įrodymų širdies nepakankamumo srityje, gydant pacientus, kuriems kyla didelė širdies ir kraujagyslių ligų rizika, ir diabetu sergančius pacientus.
Galiausiai, be kita ko, ginčijamo sprendimo 2224–2236 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė, kad, remiantis
Servier
vidaus dokumentais, pardavimo skatinimo kampanijomis būtent siekta perindoprilį išskirti iš kitų AKF inhibitorių. Vis dėlto iš tų pačių dokumentų matyti, jog skatinimo kampanijos, gydytojų nuomone, nepakankamai leido išskirti perindoprilį iš kitų AKF inhibitorių. Pavyzdžiui, šiuose dokumentuose nurodytas 2007 m. liepos mėn. atliktas kokybės tyrimas apklausus bendrosios praktikos gydytojus ir kardiologus, iš kurio matyti, kad perindoprilis ir ramiprilis buvo laikomi panašiais. 2009–2010 m. orientaciniame plane akcentuota, kad nagrinėjamo laikotarpio pabaigoje ramiprilis nepakankamai išskirtas. Kiek tai susiję su Nyderlandais, 2006–2007 m., 2007–2008 m. ir 2008–2009 m. orientaciniuose planuose nurodyta, kad daug bendrosios praktikos gydytojų manė, jog lizinoprilis yra lygiavertis perindopriliui.
Todėl
Servier
vidaus dokumentai neįrodo, kad perindoprilis buvo pripažintas dėl savo ypatingų terapinių savybių, jį išskiriančių iš kitų AKF inhibitorių. Nors įmonė mėgino, kaip kitos AKF inhibitoriais prekiaujančios įmonės, skatinti pardavimą ir teigiamai išskirti perindoprilį pateikdama pranešimus su gerais vertinimais, remiantis tais pačiais dokumentais, ši strategija neleido pakankamai išskirti perindoprilio iš kitų AKF inhibitorių.
Septinta, Komisija savo vertinimą dėl perindoprilio terapinio pakeičiamumo grindė atlikta vaistą išrašančių gydytojų apklausa.
Komisija, nustatydama klausimynų adresatus, rėmėsi
Servier
pateiktu perindoprilį išrašančių gydytojų sąrašu, turėjusiu apimti, be kita ko, visus kardiologus ir bendrosios praktikos gydytojus, su kuriais
Servier
turėjo profesinių ir komercinių ryšių. Nors tam tikruose iš šių sąrašų buvo nurodyti beveik visi išrašantys gydytojai, taip nebuvo su Prancūzijos ir Jungtinės Karalystės bendrosios praktikos gydytojų sąrašu. Šiomis aplinkybėmis, kaip teigia
Servier
, vyko su šiomis dviem kategorijomis susijusi adresatų atranka. Reikia konstatuoti, kad ši atranka galėjo padaryti poveikį su šiomis dviem kategorijomis susijusiems tyrimo rezultatams, nes gali būti, kad su
Servier
profesinių ryšių turėję gydytojai savo profesinėje praktikoje teikė didesnį pirmumą perindoprilio išrašymui nei tokioje padėtyje nebuvę gydytojai.
Beje, tam tikri pateikti apklausos rezultatai neatitinka išrašantiems gydytojams suformuluotų klausimų. Ginčijamo sprendimo 2392 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė atsakiusių subjektų, kuriems perindoprilis buvo pirmas arba antras pasirinkimas gydant esminę (pirminę) hipertenziją, lėtinę išeminę širdies ligą ir širdies nepakankamumą, procentinį dydį. Tačiau ieškovės pabrėžia, ir tai nebuvo ginčyta, kad pačioje apklausoje buvo nurodytas ne gydymas, kuriam „teikiamas pirmumas“, o pateiktas klausimas, siekiant išsiaiškinti, dėl kurių širdies ir kraujagyslių ligų perindoprilis išrašomas kaip „pirmas ir (arba) antras gydymo pasirinkimas, palyginti su kitu gydymu“. Teigiamas atsakymas į šį klausimą nereiškia, kad perindoprilio išrašymui teikiamas pirmumas, palyginti su kitais AKF inhibitoriais, ir neaišku, koks proporcinis perindoprilio išrašymo santykis jį pirmiausia pasirenkant arterinės hipertenzijos gydymui. Taip pat teigiamas atsakymas į klausimus dėl ypatingo perindoprilio veiksmingumo gydant tam tikros kategorijos pacientus ir rečiau pasireiškiančio jo šalutinio poveikio gydant tam tikros kategorijos pacientus, turint omenyje klausimų formuluotę, nebūtinai reiškia, kad, išrašančio gydytojo nuomone, perindoprilis skiriasi nuo kitų AKF inhibitorių.
Galiausiai iš šio tyrimo rezultatų matyti, jog, 51 % respondentų nuomone, 81 iš 100 perindopriliu gydomų pacientų egzistavo lygiavertis vaistas. Iš to darytina išvada, kad dauguma apklaustų gydytojų terapiniu lygiu turėjo galimybę perindoprilį pakeisti kitu vaistu, o tai taikoma ir didžiajai daliai pradedamų gydyti pacientų. Beje, ginčijamo sprendimo 2454 konstatuojamojoje dalyje Komisija pripažino, kad dauguma atsakiusių gydytojų kitus vaistus laikė lygiaverte terapine perindoprilio alternatyva. Komisija nurodė ir tai, kad Prancūzijoje, Lenkijoje ir Jungtinėje Karalystėje praktikuojantys gydytojai alternatyva laikė ramiprilį, o Nyderlanduose – lizinoprilį.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog Komisijos atlikta apklausa nepatvirtina teiginio, kad perindoprilis išsiskyrė iš kitų AKF inhibitorių.
Aštunta, iš atsakymų į kitų AKF inhibitorių gamintojams Komisijos pateiktus klausimus, išnagrinėtus ginčijamo sprendimo 2255 ir paskesnėse konstatuojamosiose dalyse, matyti, jog lizinoprilio gamintoja
AstraZeneca
nurodė perindoprilį kaip vieną iš penkių AKF inhibitorių, galinčių pakeisti lizinoprilį iki jos patento galiojimo pabaigos datos. Taip pat enalaprilį ir lizinoprilį gaminanti
Merck Sharp & Dohme
(MSD) pareiškė, kad
Servier
yra viena iš hipertenzijos gydymo srityje su ja konkuruojančių įmonių, o jos produktas perindoprilis yra vienas iš vaistų, galinčių būti hipertenzijos gydymo alternatyva. Be to, kaip ginčijamame sprendime nurodė Komisija,
Sanofi‑Aventis
manė, kad perindoprilis ir ramiprilis nėra „vienas kito pakaitalai“ būtent atsižvelgiant, pirma, į daug didesnę dalį subjektų, kuriems gali būti skiriamas ramiprilis dėl jo didesnių indikacijų mirštamumo nuo širdies ir kraujagyslių ligų mažinimo srityje, ir, antra, dėl iš pradžių skiriamos ramiprilio dozavimo normos skirtumų. Tačiau šios aplinkybės, galinčios riboti ramiprilio pakeitimą perindopriliu, jeigu jos būtų įrodytos, bet kuriuo atveju neriboja galimybių perindoprilį pakeisti ramipriliu. Taigi jos nėra kliūtis ramiprilį pripažinti terapiniu lygiu galinčiu pakeisti perindoprilį.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog patentuotų vaistų gamintojų atsakymai į Komisijos pateiktus klausimus patvirtina, kad terapiniu lygiu perindoprilį galima pakeisti kitais AKF inhibitoriais.
Atsižvelgiant į visą bylos medžiagą, darytina išvada, kad terapiniu lygiu nėra reikšmingo perindoprilio ir kitų AKF inhibitorių skirtumo, įskaitant vertinimą pagal veiksmingumą ir šalutinį poveikį. Bylos medžiagoje nėra objektyvių mokslinių įrodymų apie tai, kad terapiniu lygiu perindoprilis yra geresnis nei kiti AKF inhibitoriai. Išrašantys gydytojai AKF inhibitorius daugeliu atvejų laiko pakeičiamais ir yra daugybė vaistų, kuriuos jie laiko terapiniu lygiu lygiaverčiais perindopriliui. Todėl Komisija klaidingai nusprendė, kad AKF inhibitorių klasė yra heterogeniška ir kad perindoprilis turi ypatingų terapinių savybių šioje vaistų klasėje.
Taigi reikia priimti ieškovių argumentus, kad Komisija padarė klaidą analizuodama AKF inhibitorių terapinį pakeičiamumą.
ii)

Dėl gydytojų „inertiškumo“ reiškinio, kiek tai susiję su naujais pacientais
Iš ginčijamo sprendimo 2388, 2511 ir paskesnių konstatuojamųjų dalių, 2539 ir paskesnių konstatuojamųjų dalių matyti, jog Komisija perindoprilį laikė „sukauptos patirties vertybe“, kuriai buvo daromas ribotas konkurencinis spaudimas, kiek tai susiję su naujais pacientais, dėl gerai žinomo gydytojų „inertiškumo“ reiškinio. Iš tikrųjų, nors gydytojai galėjo taikyti daug gydymo būdų, jie savaime buvo linkę naujiems pacientams išrašyti vaistus, kurių veiksmingumas jau anksčiau buvo pasitvirtinęs.
Anot Komisijos, dar iki nagrinėjamo laikotarpio pradžios perindoprilis buvo skiriamas daugybei vaistą nuolat vartojančių pacientų. Gydytojų „inertiškumo“ reiškinys, ribojantis turimų vaistų pakeičiamumą, buvo toks mechanizmas, leidęs didinti perindoprilio vartotojų skaičių. Tą patį vaistą nuolat išrašančių gydytojų besiplečianti grupė paaiškina nuolatinį perindopriliu gydomų pacientų skaičiaus didėjimą.
Ieškovės ginčijo šį Komisijos vertinimą ir iš esmės tvirtino, kad vyko didelė AKF inhibitorių gamintojų konkurencija dėl naujų pacientų, kad nebuvo reikšmingo gydytojų „inertiškumo“, o tik išrašančių gydytojų nepakankamas atsižvelgimas į kainą.
Pirmiausia pažymėtina, jog gydytojų „inertiškumo“ reiškinys, kurį Komisija apibūdino kaip „savaiminį“ polinkį naujiems pacientams išrašyti vaistus, su kuriais pasiekta gerų rezultatų gydant ankstesnius pacientus, ir, kaip ginčijamo sprendimo 2540 konstatuojamojoje dalyje nurodė pati Komisija, yra elementas, kuris bėgant laikui gali kisti, taip pat jį lemia ligos rūšis. Tai yra empirinis klausimas, kurį reikia atidžiai išnagrinėti kiekvienu konkrečiu atveju.
Kaip Bendrasis Teismas nusprendė byloje, kurioje priimtas 2010 m. liepos 1 d. Sprendimas AstraZeneca / Komisija (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
), vaistų išrašymo praktikai būdingą „inertiškumą“ visų pirma lemia gydytojų požiūriui į naują produktą, turintį jiems dar mažai žinomų savybių, paprastai būdingas atsargumas, konkrečiai – didelis jų rūpestis dėl galimo šio produkto šalutinio poveikio, pavyzdžiui, kancerogeninio poveikio (šiuo klausimu žr. 2010 m. liepos 1 d. Sprendimo AstraZeneca / Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
,
ir
punktus).
Taigi šioje byloje reikia įvertinti, kokiu mastu gydytojų „inertiškumo“ reiškinys galėjo riboti turimų vaistų pakeičiamumą, ir paaiškinti perindopriliu gydomų pacientų skaičiaus kaitą, kurią Komisija vertino kaip nuolatinį augimą.
Pirma, kaip nurodyta, iš bylos medžiagos nematyti, jog AKF inhibitoriai terapiniu lygiu buvo heterogeniški. Priešingai, nėra reikšmingų perindoprilio ir kitų AKF inhibitorių skirtumų terapiniu lygiu, įskaitant veiksmingumą ir šalutinį poveikį. Kadangi AKF inhibitorių klasė nėra heterogeniška, jokia aplinkybė neriboja gydytojų turėto pasirinkimo išrašyti kitus nei perindoprilis AKF inhibitorius. Iš bylos medžiagos, be kita ko, nematyti, kad dėl kitų AKF inhibitorių buvo ypatingų nuogąstavimų dėl galimo jų šalutinio poveikio. Šiomis aplinkybėmis dėl kitų AKF inhibitorių terapinio naudojimo ar galimo jų šalutinio poveikio šiuo atveju nebuvo ypatingų nuogąstavimų, galinčių nulemti didelį gydytojų, jau turėjusių galimybę išrašyti perindoprilį, „inertiškumą“, kai šie gydytojai naujiems pacientams nuspręsdavo paskirti vieną ar kitą AKF inhibitorių.
Reikia akcentuoti tai, kad perindoprilio ir kitų AKF inhibitorių atvejis skiriasi nuo PSI ir H2 receptorių blokatorių atvejo, nagrinėto byloje, kurioje priimtas 2010 m. liepos 1 d. Sprendimas AstraZeneca / Komisija (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
). Iš tiesų toje byloje PSI ir H2 receptorių blokatorių vartojimas skyrėsi, nes PSI iš esmės būdavo išrašomi nuo padidėjusio skrandžio sulčių rūgštingumo sukeltų sunkių virškinamojo trakto ligų formų, o H2 receptorių blokatoriai – nuo lengvesnių ar nesunkių šių ligų formų (šiuo klausimu žr. 2010 m. liepos 1 d. Sprendimo AstraZeneca / Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
punktą). Dėl H2 receptorių blokatorių negalėjo būti daromas didelis konkurencinis spaudimas PSI, be kita ko, dėl to, kad gydytojai ir pacientai didelę reikšmę teikė geresniam PSI terapiniam poveikiui (šiuo klausimu žr. 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimo AstraZeneca / Komisija,
C‑457/10 P
,
EU:C:2012:770
,
punktą). Šioje byloje visiškai neįrodyta, kad terapiniu lygiu perindoprilis buvo geresnis nei kiti AKF inhibitoriai tiek, kad tai galėtų būti kliūtis kitiems AKF inhibitoriams daryti reikšmingą konkurencinį spaudimą perindopriliui dėl naujų pacientų.
Be to, perindoprilis buvo pateiktas vėliau nei keli kiti AKF inhibitoriai, būtent lizinoprilis ir enalaprilis, Prancūzijos, Nyderlandų ir Jungtinės Karalystės rinkoms ir vėliau nei enalaprilis Lenkijos rinkai. Taigi perindoprilis, palyginti su kitais, anksčiau nei jis pateiktais AKF inhibitoriais, negalėjo būti siejamas su „inertiškumo“ reiškiniu dėl paprastai būdingo gydytojų atsargumo skiriant naują produktą, turintį jiems mažai žinomų savybių.
Taigi iš bylos medžiagos nematyti, jog perindoprilis, palyginti su kitais AKF inhibitoriais, kėlė ypatingą išrašančių gydytojų „inertiškumą“, turint omenyje AKF inhibitorių terapines savybes ar šio vaisto pateikimo rinkai datą.
Antra, ginčijamo sprendimo motyvas, kad dar iki nagrinėjamo laikotarpio pradžios perindoprilis buvo skiriamas dideliam skaičiui nuolat gydomų pacientų, yra labai santykinis.
Iš bylos medžiagos matyti, jog 2000 m. sausio mėn. visose atitinkamose šalyse perindoprilis buvo skirtas daug mažesniam pacientų skaičiui nei kiti AKF inhibitoriai, kaip antai ramiprilis, enalaprilis ar lizinoprilis. Pagal tablečių ir piliulių pardavimą perindoprilis buvo ketvirtoje vietoje Jungtinėje Karalystėje – po lizinoprilio, enalaprilio ir ramiprilio, jo pardavimo apimtis buvo tris kartus mažesnė nei lizinoprilio; trečioje vietoje Nyderlanduose – po enalaprilio ir lizinoprilio, jo pardavimo apimtis buvo daugiau nei dešimt kartų mažesnė nei enalaprilio; antroje vietoje po ramiprilio Prancūzijoje ir antroje vietoje po enalaprilio Lenkijoje – jo pardavimo apimtis buvo beveik šešis kartus mažesnė nei enalaprilio.
Šiomis aplinkybėmis, net jeigu būtų įrodytas gydytojų „inertiškumas“ išrašant vaistus, šis reiškinys negalėjo būti ypač naudingas perindopriliui dėl santykinės juo nuolat gydomų pacientų skaičiaus reikšmės, palyginti su kitais pagal pardavimų apimtį stipresnę poziciją užimančiais AKF inhibitoriais.
Trečia, ginčijamame sprendime konstatuotas nuolatinis perindopriliu gydomų pacientų skaičiaus didėjimas ir apskritai konstatuota perindoprilio komercinė sėkmė taip pat vertintini kaip santykiniai, palyginti su kitų AKF inhibitorių padėtimi.
Iš bylos medžiagos matyti, jog, palyginti su kitais AKF inhibitoriais, perindoprilis nebuvo vienas iš AKF inhibitorių klasės vaistų, susilaukusių didžiausio pasisekimo per nagrinėjamą laikotarpį. Nors ginčijamo sprendimo 2129 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad sėkmingiausiais metais produktų, kurių sudėtyje yra
Servier
perindoprilio, pasaulinis pardavimo mastas pasiekė daugiau nei 800 mln. EUR, tame sprendime visai nenurodyta, kokio dydžio pasaulinę apyvartą pasiekė kitų AKF inhibitorių gamintojai. Šiuo klausimu per teismo posėdį ieškovės nurodė, ir tai nebuvo ginčyta, kad nagrinėjamų faktinių aplinkybių metu perindoprilis pasaulyje užėmė 143 vietą tarp pasaulyje geriausiai parduodamų molekulių, o, pavyzdžiui,
Sanofi‑Aventis
gamintas ramiprilis pasaulyje užėmė 72 vietą. Nors tiektas tam tikroms nacionalinėms rinkoms, perindoprilis beveik nebuvo tiekiamas tokioms didelėms rinkoms, kaip Vokietijos rinka, kurioje faktinių aplinkybių klostymosi metu perindoprilis sudarė mažiau nei 1 % AKF inhibitorių klasės vaistų pardavimo. Kaip teigė ieškovės, nagrinėjamu laikotarpiu ramiprilis buvo AKF inhibitorių klasės vaistų pasaulinis lyderis.
Iš bylos medžiagos matyti, jog keturiose Komisijos pasirinktose geografinėse rinkose
Servier
perindoprilis, nepaisant jo pardavimų augimo, niekada nebuvo AKF inhibitorių lyderis pagal tablečių ir piliulių pardavimą per ginčijamame sprendime nurodytų veiksmų atlikimo laikotarpį. Remiantis ginčijamame sprendime nurodytais tablečių ir piliulių pardavimo duomenimis, perindoprilis buvo trečioje vietoje Nyderlanduose (2007 m. lapkričio mėn.) ir Jungtinėje Karalystėje (2007 m. birželio mėn.), antroje vietoje Prancūzijoje (2008 m. rugpjūčio mėn.) ir Lenkijoje (2006 m. gegužės mėn.), o kiekvienoje iš šių nacionalinių rinkų (išskyrus Prancūziją) pardavimų apimtis buvo daug mažesnė nei lyderio.
Kiek tai susiję su augimu, nors perindoprilio pardavimas keturiose kartu vertinamose nacionalinėse rinkose per atitinkamą laikotarpį išaugo, taip nutiko ir su kitais AKF inhibitoriais, kaip antai ramipriliu ir lizinopriliu. Remiantis ginčijamame sprendime pateiktais tablečių ir piliulių pardavimo duomenimis, reikia nuspręsti, kad lizinoprilio pardavimas augo XXI a. pirmą dešimtmetį, o ramiprilio pardavimo augimas buvo daug didesnis už perindoprilio pardavimo augimą per šį laikotarpį.
Atsižvelgiant į kitų AKF inhibitorių pardavimo raidą, ginčijamame sprendime nurodyto nuolatinio perindoprilio pardavimo augimo reiškinio svarba yra santykinė.
Ketvirta, reikšmingi AKF inhibitorių santykinio pardavimo pokyčiai XXI a. pirmą dešimtmetį paneigia didelį AKF inhibitorius išrašančių gydytojų „inertiškumo“ egzistavimą.
Pirmiausia iš
Servier
užsakytos 2013 m. sausio mėn. CRA ataskaitos matyti, kad AKF inhibitorių santykiniai pardavimai labai svyravo nuo 2001 iki 2010 m., nes atitinkamos vaistų pozicijos keitėsi labai kontrastingai. Pavyzdžiui, nuo 2001 iki 2010 m. perindoprilio pardavimo dalis, palyginti su visų AKF inhibitorių pardavimais, išreikštais nustatytomis paros dozėmis, Jungtinėje Karalystėje menkai pasikeitė (ji sudarė 5–10 %), o ramiprilio beveik padvigubėjo (anksčiau sudariusi nuo 30–40 % dalį išaugo iki 60–70 %), lizinoprilio labai sumažėjo. Lenkijoje per tą patį laikotarpį perindoprilio pardavimo dalis labai sumažėjo (nuo 15–20 % dalies iki 10–15 %), o ramiprilio labai išaugo (nuo 0–5 % dalies iki 60–70 %). 2010 m. Nyderlanduose perindoprilio ir ramiprilio pardavimai mažai pasikeitė, kiekvieno iš šių vaistų pardavimo dalis sudarė apie 10–20 %, o tuo metu enalaprilio pardavimų dalis dar sudarė 40–50 %. Prancūzijoje lizinoprilio pardavimas labai sumažėjo (nuo 30–40 % dalies 2001 m. iki 5–10 % 2010 m.), o perindoprilio pardavimo dalis iš esmės padidėjo (nuo 10–15 % dalies iki 20–30 %), vis dėlto tai buvo mažesnis augimas nei ramiprilio (nuo 20–30 % dalies iki 50–60 % dalies).
Komisija tvirtino, kad kiekvieno AKF inhibitoriaus pardavimų dalies, palyginti su visais šios klasės vaistų pardavimais, apskaičiavimas yra neteisingas, nes jis grindžiamas pardavimais, išreikštais nustatytomis paros dozėmis, o taip pernelyg didelė reikšmė suteikiama kitų AKF inhibitorių, be kita ko, ramiprilio, pardavimų raidai.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad pati Komisija iš esmės analizavo AKF inhibitorių pardavimų apimtį, remdamasi nustatytomis paros dozėmis, todėl
a priori
negali nuspręsti, kad toks apskaičiavimas visiškai nereikšmingas analizuojant AKF inhibitorių pardavimų raidą laiko atžvilgiu, antraip ji paneigtų savo analizę. Šiuo atveju Komisija nepateikė jokios kitos patikimesniais duomenimis grindžiamos skirtingų AKF inhibitorių pardavimų raidos analizės. Beje, nors Komisija nurodė, kad šis apskaičiavimo būdas lemia ramiprilio pardavimo vertės padidinimą dviem dydžiais ar daugiau, ji nepateikė jokių paaiškinimų, pagrindžiančių teiginį, kad šis apskaičiavimo būdas lemia ir kitų nei ramiprilio AKF inhibitorių pardavimų dalies padidinimą. Galiausiai iš ginčijamame sprendime pateiktų duomenų tik apie AKF inhibitorių pardavimus (turimos minty tabletės ir piliulės) bet kuriuo atveju matyti, kad kiekvienoje iš ginčijamame sprendime aptartų šalių įvyko didelių pokyčių (jų, beje, Komisija ir neginčijo), susijusių su atitinkamomis skirtingų AKF inhibitorių pozicijomis nuo 2000 m. sausio mėn. iki 2006–2008 m. laikotarpio.
Be to, Komisija nurodė, kad, pirma, AKF inhibitorių rinkos dalių palyginimas grindžiamas prielaida, kad rinką sudaro visi AKF inhibitoriai, nors rinkos apibrėžimu siekiama būtent nustatyti atitinkamą rinką, ir, antra, analizė neleidžia tiesiogiai tvirtinti, kad ramiprilio pardavimas didėjo perindoprilio pardavimo sąskaita.
Vis dėlto, nors iš tiesų perindoprilio rinkos dalims apskaičiuoti reikia iš anksto apibrėžti rinką ir šiuo atveju negalima apibrėžti skirtingų AKF inhibitorių rinkos dalių sąvokos, būtent AKF inhibitorių santykinių pardavimų raidos analizė, kuri nereiškia, kad egzistavo AKF inhibitorių rinka, negali būti laikoma neturinčia reikšmės, siekiant apibrėžti atitinkamą rinką.
Be to, ieškovės neteigė, jog AKF inhibitorių santykinių pardavimų pokyčiai leidžia tiesiogiai tvirtinti, jog perindopriliui buvo daromas konkurencinis spaudimas dėl kitų AKF inhibitorių. Jos teigė, kad AKF inhibitorių santykinių pardavimų pokyčiai toje pačioje šalyje nepatvirtina, kad buvo didelis AKF inhibitorius išrašančių gydytojų „inertiškumas“. Šiuo klausimu Komisija nepateikė jokių paaiškinimų dėl ginčijamame sprendime jos akcentuoto gydytojų „inertiškumo“ mechanizmo ir AKF inhibitorių santykinių pardavimų pokyčių laikui bėgant suderinamumo. Šiomis aplinkybėmis reikia nuspręsti, kad, kaip teisingai teigė ieškovės, dideli AKF inhibitorių santykinių pardavimų pokyčiai per nagrinėjamą laikotarpį paneigia tariamo gydytojų „inertiškumo“ išrašant AKF inhibitorius mechanizmo svarbą.
Penkta, bylos medžiagoje esantys dokumentai, konkrečiai –
Servier
užsakytas jos strateginiam planavimui reikalingas
Thalès
tyrimas, Komisijos atlikta išrašančių gydytojų apklausa ir AKF inhibitorių gamintojų atsakymai į Komisijos klausimus neįrodo didelio perindoprilį išrašiusių gydytojų „inertiškumo“ buvimo.
Nuo 2003 m. gruodžio mėn. iki 2004 m. vasario mėn. atliktas
Thalès
tyrimas susijęs su perindoprilį išrašiusių Prancūzijos bendrosios praktikos gydytojų profilio raida. Šiame tyrime per ketvirtį metų perindoprilį išrašantys gydytojai suskirstyti į tris kategorijas: „dažnai išrašantys gydytojai“ (daugiau nei 10 receptų), „apydažniai išrašantys gydytojai“ (nuo 6 iki 10 receptų) ir „retai išrašantys gydytojai“ (nuo 1 iki 5 receptų). Tyrime analizuojama išrašančių gydytojų kategorijų raida nuo 2003 m. balandžio mėn. iki birželio mėn. (T 0 laikotarpis) ir nuo 2003 m. gruodžio mėn. iki 2004 m. vasario mėn. (T 2 laikotarpis). Grįsdama įrodytą „lojalių“ perindoprilį išrašančių gydytojų grupės augimą, Komisija nurodė, kad 80–90 % „dažnai išrašančių gydytojų“, 50–60 % „apydažniai išrašančių gydytojų“ ir 60–70 % „retai išrašančių gydytojų“ per T 0 laikotarpį ir toliau priskiriami prie tos pačios kategorijos, įvertinus T 2 laikotarpį.
Tačiau tokia raida neįrodo didelio perindoprilį išrašančių gydytojų „inertiškumo“, nes, pirma, ši raida konstatuota per ribotą aštuonių–dešimties mėnesių laikotarpį, ir, antra, per šį ribotą laikotarpį didelė proporcinė gydytojų dalis pateko į kitą kategoriją. Be to, pažymėtina, jog
Thalès
ataskaitoje, kuria rėmėsi Komisija, bendrosios praktikos gydytojai skirstomi į keturias gydytojų grupes, t. y. „lojalūs“, „atsisakantys“, „naujų klientų“ ar „atsitiktiniai“, atsižvelgiant į jų polinkio išrašyti vaistą pokyčius per T 0–T 2 laikotarpį. Tyrime nurodyta, kad „lojalių“, „atsisakančių“, „naujų klientų“ ar „atsitiktinių“ bendrosios praktikos gydytojų procentinė išraiška pasiekė atitinkamai 30–40 %, 5–10 %, 10–15 % ir 40–50 % visų bendrosios praktikos gydytojų. Taigi iš
Thalès
tyrimo matyti, jog „lojalių“ bendrosios praktikos gydytojų dalis apskritai sudarė mažumą ir jų procentinė dalis mažesnė nei „atsitiktinių“ bendrosios praktikos gydytojų.
Thalès
tyrimo, kuris, beje, siejamas tik su Prancūzijos bendrosios praktikos gydytojais, rezultatai nepatvirtina, kad gydytojų „inertiškumo“ mechanizmas buvo reikšmingas, kiek tai susiję su perindoprilio išrašymu ir didele „lojalių“ perindoprilį išrašančių gydytojų dalimi.
Be to, Komisija neginčijo ieškovių teiginio, kad perindoprilį išrašančių gydytojų apklausai skirtame tyrime 52 % Komisijos apklaustų gydytojų atsakė, kad jie dažniau išrašo perindopriliui alternatyvius vaistus. Taigi aplinkybe, kad dauguma gydytojų dažniau išrašo perindopriliui alternatyvius vaistus, o ne šį vaistą, siekta paneigti perindopriliui ypač naudingo „inertiškumo“ mechanizmo egzistavimą.
Galiausiai iš trijų Komisijos apklaustų AKF inhibitorių gamintojų atsakymų matyti, jog jos perindoprilį laikė savo vaistų konkurentu. Konkrečiau kalbant, Komisijai pateiktame atsakyme
Sanofi‑Aventis
nurodė būtent tai, kad perindoprilis yra jos pagrindinis konkurentas Nyderlanduose, Lenkijoje, o nuo 2001 m. ir Prancūzijoje ir jos antrasis konkurentas Jungtinėje Karalystėje. Apklaustų patentuotų AKF inhibitorių gamintojų atsakymuose nenurodyta jokių aplinkybių, kuriomis siekiama įrodyti, kad konkurencinį spaudimą tarp AKF inhibitorių ribojo reikšmingas gydytojų „inertiškumo“ mechanizmas, kiek tai susiję su naujais pacientais.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia nuspręsti, jog Komisija neįrodė, kad gydytojų „inertiškumas“ ir augančios perindopriliui „lojalių“ jį išrašančių gydytojų grupės egzistavimas reikšmingai ribojo kitų AKF inhibitorių perindopriliui daromą konkurencinį spaudimą dėl naujų pacientų.
iii)

Dėl nuolat gydomų pacientų polinkio pakeisti vaistą
Ginčijamame sprendime, būtent jo 2496–2510 konstatuojamosiose dalyse, Komisija nusprendė, kad perindopriliu nuolat gydomi pacientai turėjo mažai galimybių pereiti prie alternatyvių vaistų po to, kai pradėjo gydytis perindopriliu. Dėl to, kad perindoprilis savaime buvo „sukauptos patirties vertybė“,
Servier
turėjo informacinį pranašumą, nes perindopriliu nuolat gydomi pacientai apie šį produktą žinojo daugiau nei apie kitus dar neišbandytus vaistus.
Komisijos nuomone, dėl AKF inhibitorių klasės heterogeniškumo, kuris gali būti siejamas su skirtingu veiksmingumu ir individualiu toleravimu, reikia nuspręsti, kad vargu, ar galimas tos pačios terapinės klasės vaistų pakeitimas kitais. Iš tikrųjų šis gydymo pakeitimas galėtų būti siejamas su papildomų medicininių konsultacijų nulemtomis sąnaudomis, labai didele potencialia šalutinio poveikio atsiradimo rizika ir ne pačia geriausia arterinio kraujo spaudimo kontrole.
Geriausius poreikius atitinkančio nuolat gydomų pacientų gydymo pakeitimo negalimumą, anot Komisijos, patvirtina, be kita ko, daugybė tęstinių tyrimų, vaistus išrašančių gydytojų apklausos rezultatai ir
Sanofi‑Aventis
atsakymas į Komisijos klausimyną, iš kurio matyti, jog ramiprilio ir perindoprilio tarpusavio pakeičiamumas labai ribotas. Komisija teigė, jog galima laikyti, kad vidutinė gydymo perindopriliu trukmė yra septyneri metai ir kad pakartotinis „lojalus“ perindoprilio išrašymas 90 % atvejų patvirtina perindopriliu gydomų pacientų susaistymą.
Ieškovės Bendrajam Teismui pateikė tam tikrus įrodymus ir tvirtino, kad Komisija nepakankamai įvertino nuolat gydomų pacientų polinkį pakeisti vaistą.
Pirma, pažymėtina, jog vaistų pakeitimo nuolat gydomiems pacientams schemos analizę Komisija grindė AKF inhibitorių klasei priklausančių vaistų heterogeniškumu. Iš ginčijamo sprendimo motyvuojamosios dalies, konkrečiai – 2496 ir 2499 konstatuojamųjų dalių, matyti, jog Komisija, analizuodama perindoprilio ir kitų hipertenzijos mažinimui skirtų vaistų pakeičiamumo schemas, rėmėsi AKF inhibitorių klasės heterogeniškumu. Atsižvelgdama būtent į tariamą AKF inhibitorių klasės vaistų heterogeniškumą, Komisija nusprendė, kad gydymo kitais tos pačios terapinės klasės vaistais pakeitimas galėjo būti siejamas su gydymo pakeitimo nulemta labai didele potencialia rizika.
Tačiau, kaip nurodyta, Komisija neįrodė AKF inhibitorių klasės vaistų heterogeniškumo. Priešingai, nėra didelio skirtumo tarp perindoprilio ir kitų AKF inhibitorių, vertinant terapiniu lygiu, įskaitant veiksmingumą ir šalutinį poveikį. Konkrečiau kalbant, iš bylos medžiagos nematyti, jog kiti AKF inhibitoriai lėmė ypatingus išrašančių gydytojų nuogąstavimus dėl jų šalutinio poveikio ar mažesnio veiksmingumo. Vadinasi, atsižvelgiant į tai, kad, gydytojų nuomone, AKF inhibitoriai nėra heterogeniški, paneigta Komisijos analizė dėl gydymo kitais tos pačios klasės vaistais pakeitimo sąsajos su labai didele potencialia rizika. Kadangi nėra AKF inhibitorių veiksmingumo ir toleravimo skirtumų, neįrodyta, kad gydymo pakeitimas kitais AKF inhibitoriais kėlė ypatingų gydytojų nuogąstavimų.
Antra, Komisija savo analizę dėl menko perindopriliu gydomų pacientų polinkio pakeisti vaistus grindė
Thalès
parengtais tęstiniais tyrimais. Šiuose tyrimuose nagrinėtas bendrosios praktikos gydytojų vaistų išrašymo praktika Prancūzijoje ir Jungtinėje Karalystėje nuo 2005 m. liepos mėn. iki 2006 m. birželio mėn. Remiantis šiais tyrimais, 90 % atvejų perindoprilis buvo išrašytas pakartotinai. Komisija iš to padarė išvadą, kad „lojalumo“ perindopriliui lygis labai aukštas – jis sudaro 90 %. Ji nusprendė, jog pacientų polinkio pakeisti vaistus analizė, remiantis išrašytų receptų skaičiumi, geriau atspindi perindoprilio paklausą nei tada, kai remiamasi pacientų skaičiumi.
Vis dėlto pakartotinio skyrimo receptų proporcinė dalis, palyginti su visų receptų skaičiumi, yra tik dalinė informacija apie perindopriliu gydomų pacientų polinkį pakeisti vaistą. Iš tikrųjų pakartotinio skyrimo receptų proporcinę dalį lemia, be kita ko, pacientų apsilankymų pas gydytoją dažnumas, o jis gali labai skirtis ir, beje, ginčijamame sprendime nepaminėtas. Be to, pakartotinio skyrimo receptų skaičius, palyginti su visais receptais, nerodo pacientų lojalumo lygio, t. y. perindopriliu gydomų pacientų dalies per N laikotarpį, kuri dar gydoma perindopriliu per N+1 laikotarpį.
Šiomis aplinkybėmis
Thalès
tyrimų nepakanka, siekiant įvertinti perindopriliu gydomų pacientų, kurie pradedami gydyti šiuo vaistu, lojalumą.
Trečia,
Cegedim
ir
IMS Health
tyrimuose pateikta informacija, susijusi su Prancūzija ir Jungtine Karalyste, apie perindopriliu gydomų pacientų polinkį pakeisti vaistą per penkerių metų laikotarpį.
Prie
Servier
pastabų, pateiktų atsakyme į pranešimą apie kaltinimus, pridėtame 2012 m. spalio mėn.
Cegedim
tyrime nagrinėjama Prancūzijoje bendrosios praktikos gydytojų pacientams skiriamo gydymo perindopriliu trukmė per penkerių metų laikotarpį. Analizė susijusi su to paties bendrosios praktikos gydytojo perindopriliu gydytais pacientais per penkerių metų laikotarpį. Iš jos matyti, jog 20–30 % pacientų, kurie pradėti gydyti perindopriliu, gydymas nutrauktas po šešių mėnesių, o 30–40 % perindopriliu ilgiau nei šešis mėnesius gydytų pacientų išrašomi kiti hipertenzijos gydymui skirti vaistai ir šis gydymas nebetęsiamas po penkerių metų. Kiek tai susiję su pakeitimu kitais hipertenzijos gydymui skirtais vaistais po šešių mėnesių, dauguma atvejų pakeičiama į gydymą sartanais, o apie 40 % pacientų skiriamas gydymas kitais AKF inhibitoriais – vienais ar junginiuose. Galiausiai, daugiau nei 50 % perindopriliu pradėtų gydyti pacientų šiuo vaistu nebegydomi pasibaigus penkerių metų laikotarpiui. Vadinasi, kiek tai susiję su nuolat to paties Prancūzijos bendrosios praktikos gydytojo gydomais pacientais, tiems pacientams, kurie pradedami gydyti perindopriliu, per penkerius metus gydymas dažniausiai pakeičiamas. Iš
Cegedim
tyrimo matyti ir tai, jog 2005 m. pacientų, kurių gydymas pradėtas ir kurių jis baigtas, srautas (t. y. atitinkamai 30–40 % ir 15–20 %) sudarė pusę vaistu
Coversyl
gydytų pacientų.
Servier
pateiktame 2013 m. gruodžio mėn.
IMS Health
tyrime nagrinėjamas ramiprilio, lizinoprilio ir perindoprilio išrašymas Jungtinėje Karalystėje bendrosios praktikos gydytojų gydytiems pacientams 2003–2008 m.
Komisija prieštaravo Bendrojo Teismo galimybei atsižvelgti į
IMS Health
tyrimą, nes per administracinę procedūrą ieškovės Komisijai atsiuntė šį tyrimą pavėluotai. Vis dėlto, kaip priminta šio sprendimo 1373 punkte, Bendrasis Teismas vykdo išsamią teisėtumo kontrolę, atsižvelgdamas į visas ieškovų nurodytas aplinkybes, nesvarbu, ar jos susiklostė prieš priimant sprendimą, ar jį priėmus, jei šios aplinkybės yra svarbios vykdant Komisijos sprendimo teisėtumo kontrolę. Šiuo atveju 2013 m. gruodžio mėn.
IMS Health
tyrimas, kurį
Servier
Komisijai pateikė per administracinę procedūrą, atsakydama į 2013 m. gruodžio 18 d. faktinių aplinkybių santrauką, yra atsakymas dėl Komisijos teiginio, kad perindopriliu gydomi pacientai turi mažai galimybių pakeisti vaistą. Taigi negalima nuspręsti, kad šis tyrimas yra pateiktas pavėluotai ir į jį negalima atsižvelgti ginčijamo sprendimo teisėtumo kontrolės etape.
Kiek tai susiję su tyrimo patikimumu, Komisija negali atmesti
IMS Health
tyrimo dėl to, kad jis parengtas ieškovių „užsakymu“. Aplinkybė, kad ieškovės pačios paprašė
IMS Health
pateikti šį tyrimą, nebūtinai daro poveikį jo įrodomajai galiai, be kita ko, dėl to, kad jis nebuvo parengtas, remiantis pačių ieškovių pateiktais duomenimis. Iš tikrųjų, kaip nusprendė Bendrasis Teismas (2011 m. kovo 3 d. Sprendimo Siemens / Komisija,
T‑110/07
,
EU:T:2011:68
,
punktas), analizė negali būti laikoma patikima ir todėl turinti didesnę įrodomąją galią nei paprastas suinteresuotų ieškovių pareiškimas, jeigu ji parengta remiantis ieškovių pateiktais duomenimis, o šių duomenų tikslumas ar svarba nebuvo nešališkai patikrinti. Šiuo atveju
Servier
užsakytas tyrimas parengtas remiantis trečiosios šalies pateiktais duomenimis, t. y.
IMS Health
, dėl kurios, kaip matyti būtent iš ginčijamo sprendimo 2843 išnašos, Komisija neginčijo, kad tai buvo tinkama duomenų farmacijos sektoriuje teikimo institucija. Pati Komisija, apibrėždama atitinkamą rinką, daug kartų rėmėsi
IMS Health
duomenimis.
Be to, aplinkybės, kad Komisijai nebuvo pateiktas užsakytas tyrimas ir kad Komisija negalėjo išsamiai pakartoti jo rezultatų, nepakanka tam, kad šiuo atveju būtų paneigtas tyrimo patikimumas. Iš tikrųjų atsakyme į 2014 m. vasario 17 d. Komisijos klausimyną
Servier
pateikė išsamų
IMS Health
pateiktų nurodymų aprašymą.
IMS Health
tyrime aprašė taikytą metodologiją, prielaidas ir apibrėžimus ir pateikė neapdorotus duomenis, taip pat algoritmą, leidžiantį pakartoti tyrimą. Nors
IMS Health
tikrai nepateikė skilties apie naujus pacientus, pažymėtina, jog, pateikus algoritmą ir duomenų bazes, Komisija neatkreipė
Servier
dėmesio į tai, kad buvo metodologinė kliūtis, pakenkusi tyrimo patikimumui. Beje,
IMS Health
tyrime paminėjo, kad nauji pacientai buvo tie, kuriems nebuvo skirti aptariami vaistai per paskutinius dvylika mėnesių iki to išrašymo, ir 2014 m. rugsėjo 1 d. rašte nurodė, kad
Servier
nebuvo įtraukta į tyrimo analizę, ją
IMS Health
atliko taikydama tyrime aprašytą metodologiją ir apibrėžimus, kad skiltis apie naujus pacientus atitiko įprastą panašiuose tyrimuose vartojamą apibrėžimą, o duomenys, kuriais grindžiamas naujų pacientų skaičius, gauti iš duomenų bazės naudojant integruotas ataskaitas, prieinamas įmonės darbo vietoje arba jeigu klientas prisiregistravęs šioje duomenų bazėje. Šiomis aplinkybėmis, be kita ko, kaip matyti iš
Servier
ir
IMS Health
pateiktų pakankamų paaiškinimų, Komisija nepagrįstai teigė, kad
IMS Health
tyrimo negalima priimti kaip patikimo įrodymo.
Iš
IMS Health
tyrimo matyti, jog, kiek tai susiję su Anglijos bendrosios praktikos gydytojų gydytais pacientais 2003–2008 m., atitinkamais metais nauji perindopriliu gydomi pacientai sudarė vieną trečiąją visų šiuo vaistu gydytų pacientų. Iš jo matyti ir tai, kad perindoprilis dažniausiai buvo pakeičiamas kitomis hipertenzijos gydymui skirtų vaistų klasėmis ir kitais AKF inhibitoriais. Jame nurodyta, kad 24 % pacientų, kurie pradėti gydyti perindopriliu, vidutinė gydymo trukmė, neįskaitant gydymo pertraukų, yra trumpesnė nei šeši mėnesiai, 57 % pacientų – trumpesnė nei treji metai, o 76 % pacientų – trumpesnė nei penkeri metai.
Komisija mano, kad vaistų pakeitimo procesas regresavo, t. y. ilgėjant gydymo trukmei pacientai turėjo vis mažiau galimybių atsisakyti perindoprilio. Vis dėlto reikia konstatuoti, kad, remiantis
Cegedim
tyrimu, vidutiniškai per metus netenkama beveik 5 % Prancūzijos bendrosios praktikos gydytojų perindopriliu gydomų pacientų ketvirtaisiais ir penktaisiais gydymo metais. Remiantis
IMS Health
tyrimu, Anglijos bendrosios praktikos gydytojų gydomų pacientų, kurių vidutinė gydymo trukmė, neįskaitant gydymo pertraukų, yra nuo trejų iki ketverių metų, ir kurių vidutinė gydymo trukmė yra nuo ketverių iki penkerių metų, proporcinės dalys atitinkamai sudaro 12 ir 7 %. Todėl iš bylos medžiagos matyti, jog yra reikšminga dalis pacientų, kurie gali nutraukti gydymą perindopriliu ketvirtaisiais ir penktaisiais gydymo perindopriliu metais.
Taigi iš
Cegedim
ir
IMS Health
tyrimų matyti, kad Prancūzijos ir Jungtinės Karalystės bendrosios praktikos gydytojų perindopriliu gydytų pacientų vidutinė gydymo trukmė per nagrinėjamą laikotarpį buvo trumpesnė nei penkeri metai. Didelė jų dalis pakeitė vaistus per pirmus šešis gydymo mėnesius, taip pat per penkerius metus nuo gydymo pradžios.
Ketvirta, PCT dokumentai patvirtina, kad Jungtinėje Karalystėje perindopriliu gydytiems pacientams perindoprilis buvo pakeičiamas kitais AKF inhibitoriais.
Kaip nurodyta, nuo 2005 m. tam tikros PCT nusprendė, kad perindoprilis nebuvo veiksmingesnis nei kiti AKF inhibitoriai, ir skatino naudoti kitus nei perindoprilis AKF inhibitorius ar net jį pakeisti kitais AKF inhibitoriais. Ši politika, kartais įgyvendinta rengiant gaires, formuliarus ar standartinius laiškus, kurie turėjo būti siunčiami pacientams, kad gydymas perindopriliu būtų pakeistas gydymu ramipriliu ar lizinopriliu, yra reikšminga dėl atitinkamų PCT skaičiaus ir aplinkybės, kad šios PCT priklausė skirtingiems Jungtinės Karalystės regionams.
Iš bylos medžiagos matyti, jog ši politika,
Servier
vidaus strategijos dokumentuose įvardyta kaip grėsmė nuo 2005 m., padarė realų neigiamą poveikį perindoprilio pardavimams vietos lygiu. Tiesa, kaip akcentavo Komisija, neįrodyta, kad PCT įgyvendinta politika padarė reikšmingą poveikį nacionaliniu lygiu. Nors ginčijamo sprendimo 2286 konstatuojamojoje dalyje pateikta schema rodo, kad perindoprilio pardavimai, matuojami nustatytomis paros dozėmis, nedidėjo nuo 2006 m. rugsėjo mėn., iš bylos medžiagos negalima nustatyti realaus priežastinio ryšio tarp PCT rekomendacijų ir perindoprilio bei kitų AKF inhibitorių pardavimų raidos visoje Jungtinėje Karalystėje. Vis dėlto šių rekomendacijų negalima laikyti nereikšmingomis, nes jos konkrečiai rodo galimybę vienus AKF inhibitorius pakeisti kitais vienoje iš Komisijos analizėje nurodytų geografinių rinkų.
Komisija negali teigti, jog ieškovių argumentas dėl PCT įgyvendintos politikos prieštarauja jų teiginiui, kad kainos veiksnys atlieka ribotą vaidmenį vertinant skirtingų AKF inhibitorių ryšį. Iš tikrųjų, kaip matyti iš šio sprendimo 1380–1404 punktų, farmacijos sektorius yra „netipinis“ sektorius, kurio specifika reikalauja, kad rinka būtų apibrėžiama vadovaujantis kriterijų, visų pirma – produktų terapiniu naudojimu, daugetu grindžiamu požiūriu. Šiuo atveju PCT politika nepaneigia šios išvados. Nors ši politika patvirtina AKF inhibitorių terapinį pakeičiamumą ir galimybę pakeisti vaistą perindopriliu gydomiems pacientams, iš jos neišplaukia, kad kainos veiksnys atlieka lemiamą ar svarbiausią vaidmenį nagrinėjant konkurencinį spaudimą tarp šių vaistų.
Penkta, Komisija, be kita ko, remdamasi vaistus išrašančių gydytojų apklausos rezultatais, manė, jog menkai tikėtina, kad galimas vaisto pakeitimas perindopriliu gydomiems pacientams, jeigu pacientai „sėkmingai“ gydomi šiuo vaistu.
Vis dėlto Komisijos organizuotos vaistus išrašančių gydytojų apklausos rezultatai, pagal kuriuos didelė dauguma gydytojų (76 %) nusprendė, kad pacientai, kurie buvo „sėkmingai“ gydyti pradinį laikotarpį ir kuriems šis gydymas nepakeistas, tikriausiai toliau bus gydomi perindopriliu ilgiau nei penkerius metus, nepaneigia
Cegedim
ir
IMS Health
tyrimų išvadų dėl vidutinės gydymo trukmės ir vaistų pakeitimo perindopriliu gydomiems pacientams. Iš tikrųjų vaistus išrašantiems gydytojams pateiktas klausimas grindžiamas galimybės, kad gydymas perindopriliu bus tęsiamas, įvertinimu, o ne realaus pacientų, kurie juo toliau gydomi ir po penkerių metų, proporcinės išraiškos nustatymu. Beje, gydytojams užduotas klausimas tik dėl „sėkmingai“ gydomų pacientų, kuriems gydymas nepakeistas, o
Cegedim
ir
IMS Health
tyrimuose pateikta informacija apie vidutinę pacientų gydymo perindopriliu trukmę ir visus padarytus gydymo pakeitimus, neatsižvelgiant į gydytojų pateiktą gydymo perindopriliu rezultatų vertinimą. Galiausiai, net kalbant apie „sėkmingai“ perindopriliu gydytus pacientus, kuriems šis gydymas nepakeistas, tik mažuma apklaustų gydytojų manė, kad šie pacientai tikriausiai toliau bus gydomi perindopriliu daugiau nei dešimt metų.
Nors „sėkmingai“ perindopriliu gydyti pacientai savaime mažiau linkę pakeisti gydymą, nei prie šios kategorijos nepriskiriami pacientai,
Cegedim
ir
IMS Health
tyrimuose konstatuotos aplinkybės išlieka reikšmingos kiekybės požiūriu vertinant, kiek pradėtų gydyti pacientų išlieka „lojalūs“ perindopriliui per penkerių metų laikotarpį. Šie tyrimai rodo, kad egzistavo didelis vaisto pakeičiamumas, o tai paneigia ginčijamame sprendime Komisijos pateiktus teiginius dėl perindopriliu gydomų pacientų susaistymo poveikio.
Šešta, ginčijamame sprendime Komisija rėmėsi aplinkybe, kad
Sanofi‑Aventis
atsakyme į klausimyną nurodė, jog ramiprilio ir perindoprilio pakeičiamumas buvo labai ribotas ir kad abiejų produktų augimą lėmė nauji pradėti gydyti pacientai. Vis dėlto, be to, kad šis teiginys susijęs tik su Prancūzijos rinka, kaip minėta,
Sanofi‑Aventis
atsakyme nurodė, jog pacientų dalis, kuri gali būti gydoma ramipriliu, yra didesnė, nei tų, kurie gali būti gydomi perindopriliu, ir kad ramiprilio dozavimo įvairovė buvo didesnė nei perindoprilio iki 2007 m., o šios aplinkybės labiau riboja ramipriliu gydomiems pacientams jo pakeitimą perindopriliu nei priešingai. Be to,
Sanofi‑Aventis
nepateikė nuomonės dėl gydymo pakeitimo Nyderlanduose ir Jungtinėje Karalystėje, o dėl Lenkijos rinkos nurodė, kad mano, jog perindoprilis yra produktas, kurio sąskaita ramiprilis įgijo pacientų. Vadinasi,
Sanofi‑Aventis
atsakymai į Komisijos klausimyną nepaneigia gydymo pakeitimo perindopriliu gydomiems pacientams masto.
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad Komisija nepakankamai įvertino perindopriliu gydomų pacientų polinkį pakeisti vaistą, remdamasi, be kita ko, klaidinga prielaida dėl AKF inhibitorių klasės vaistų heterogeniškumo. Iš bylos medžiagos matyti, jog pacientams, kurie pradėti gydyti perindopriliu, gydymo pakeitimas yra reikšmingas per penkerių metų laikotarpį, o tai paneigia Komisijos nustatytą vidutinę gydymo trukmę ir atitinkamo skaičiaus pacientų susaistymo poveikio svarbą.
iv)

Dėl pardavimų skatinimo pastangų
Ginčijamo sprendimo 2515–2521 konstatuojamosiose dalyse Komisija nusprendė, kad pardavimų skatinimas galėjo padidinti konkurencijos lygį, jeigu dėl jo medikų bendruomenė būtų buvusi informuota apie papildomas gydymo alternatyvas, visų pirma apie naujus produktus ar esamų produktų naujas svarbias indikacijas. Vis dėlto ji nusprendė, kad šiuo atveju konkurencija pardavimų skatinimo lygiu negali būti laikoma reikšmingu konkurencinio spaudimo šaltiniu atsižvelgiant į perindoprilio ir jo potencialių konkurentų santykį, nes bet kokios naujos pardavimų skatinimo pastangos būtų tik dar sustiprinusios „lojalių“ išrašančių gydytojų jau įgytą pasitikėjimą vaistais, kuriais seniai prekiaujama. Komisija nurodė, jog, atsižvelgiant į vaisto pakeitimo kliūtis ir nuolat gydomų pacientų dominavimą, potencialus kitų AKF inhibitorių gamintojų pardavimų skatinimo pastangų poveikis perindoprilio pardavimui buvo ribotas. Be to, Komisija nurodė, kad kitų AKF inhibitorių konkurencinio spaudimo nebuvimą įrodė ir pacientų, kuriems skirta
Servier
pardavimų skatinimo politika, kategorijos,
Servier
vidaus strategijos dokumentuose nurodyto pardavimų skatinimo analizė ir pardavimų skatinimui skirtų išlaidų stabilumas.
Iš esmės ieškovės tvirtino, kad Komisija padarė klaidą, nes tinkamai neatsižvelgė į laboratorijų dėtas dideles pardavimų skatinimo pastangas, o tai yra pagrindinis konkurencijos rodiklis ir būtinybė, jeigu nėra pacientų ir gydytojų „inertiškumo“, siekiant išsilaikyti konkurencinėje kovoje.
Pirma, Komisija pardavimų skatinimo pastangų analizę grindė gydytojų „inertiškumu“ ir kliūčių pakeisti gydymą buvimu.
Tačiau, kaip nurodyta, gydytojų veiksmams išrašant vaistus nebuvo būdingas didelis „inertiškumas“, o nuolat gydomų pacientų gydymas buvo dažnai keičiamas. Taigi Komisija, remdamasi būtent klaidingomis prielaidomis, dėl kurių jos analizė turi trūkumų, nusprendė, kad kitų vaistų gamintojų pardavimų skatinimo pastangų potencialus poveikis perindoprilio pardavimui buvo ypač ribotas.
Antra, Komisija pardavimų skatinimo pastangų analizę grindė pacientų, į kuriuos orientuotos
Servier
pardavimų skatinimo pastangos, kategorijomis ir tariamomis ypatingomis perindoprilio terapinio naudojimo savybėmis. Ginčijamo sprendimo 2366 ir 2519 konstatuojamosiose dalyse ji nurodė, kad
Servier
pardavimų skatinimo išlaidos buvo nukreiptos į potencialius pacientus, tarp kurių pacientai, kuriems naujai diagnozuota hipertenzija, kurių arterinis kraujo spaudimas nebuvo tinkamai kontroliuojamas vartojant kitą hipertenzijos gydymui skirtą vaistą, ir tam tikros pacientų grupės, kurioms patvirtintos ypatingos perindoprilio savybės.
Šiuo klausimu pažymėtina, jog pardavimų skatinimas gali būti konkurencijos priemonė, ypač kai produktai labai panašūs. Tai, kad perindoprilis buvo geresnis nei kiti AKF inhibitoriai, yra suderinama su
Servier
poreikiu toliau dėti pardavimų skatinimo pastangas, kad išliktų rinkoje ir būtų vertinama vaistus išrašančių gydytojų. Iš tikrųjų, kadangi perindoprilis terapiniu lygiu nėra geresnis, vaistą išrašantys gydytojai neturi paskatos dėl šios priežasties išrašyti veikiau perindoprilį, o ne kitą vaistą.
Beje, iš ginčijamo sprendimo 2366 ir 2519 konstatuojamųjų dalių matyti, kad
Servier
dėjo pardavimų skatinimo pastangas, kuriomis siekė ir naujų pacientų, ir pacientų, kurie jau vartojo kitą hipertenzijos gydymui skirtą vaistą. Be to, kaip minėta, Komisija neįrodė, kad perindoprilis turėjo ypatingų savybių, terapiniu lygiu jį išskyrusių iš kitų AKF inhibitorių. Nors
Servier
siekė išskirti perindoprilį iš kitų AKF inhibitorių, šios
Servier
pastangos neturėjo laukto pasisekimo ir neleido perindoprilio pakankamai išskirti iš kitų AKF inhibitorių.
Taigi perindoprilio pardavimų skatinimo strategija tiek, kiek ji siejama su tam tikromis pacientų kategorijomis, neleidžia daryti išvados, kad AKF inhibitorių pardavimų skatinimo poveikis konkurencijai buvo ribotas.
Trečia,
Servier
vidaus dokumentai, kitų AKF inhibitorių gamintojų atsakymai ir kiti bylos medžiagos dokumentai, priešingai, nei teigė Komisija, įrodo, kad galėjo būti daromas konkurencinis spaudimas perindopriliui dėl kitų AKF inhibitorių gamintojų pardavimų skatinimo veiklos.
Taigi iš
Servier
vidaus strategijos dokumentų, būtent „2005–2006 m. orientacinio plano“ ir „
Coversyl
2006–2007 m. orientacinio plano“, matyti, jog
Servier
manė, kad 2000–2009 m. buvo didelė konkurencija arterinės hipertenzijos gydymo rinkoje ir širdies nepakankamumo gydymo rinkoje. Iš šių dokumentų matyti ir tai, jog
Servier
kitų AKF inhibitorių, konkrečiai – ramiprilio, kaptoprilio, lizinoprilio, enalaprilio, fozinoprilio ir trandolaprilio, gamintojus laikė konkurentais. Strateginių dokumentų dalyje, skirtoje perindoprilio vystymui kylančiai grėsmei, ramiprilis nurodytas kelis kartus. Pavyzdžiui, naujo produkto
Co‑Triatec
išleidimas 2005 m., užtikrinantis pranešimo apie ramiprilio produktų gamą tęstinumą, nurodytas kaip grėsmė.
Komisijos apklausti trys patentuotų AKF inhibitorių gamintojai taip pat perindoprilį laikė savo vaistų konkurentu ar varžovu. Žinoma, kaip nurodė Komisija, aplinkybė, kad kitos įmonės tam tikrą produktą laiko pagrindiniu konkurenciniu taikiniu, nereiškia, kad atitinkamas produktas patiria šių kitų įmonių didelį konkurencinį spaudimą. Vis dėlto ši požymių visuma gali būti naudinga, nes leidžia atsižvelgti į tai, kaip pačios įmonės vertina savo poziciją rinkoje. Šiuo klausimu iš Komisijos apklaustų įmonių atsakymų apie jų konkurencijos suvokimą matyti, kad ramiprilio gamintoja
Sanofi‑Aventis
, lizinoprilio gamintoja
AstraZeneca AB
, enalaprilio ir lizinoprilio gamintoja MSD perindoprilį laikė savo vaistų konkurentu. Iš
Sanofi‑Aventis
pateiktų dokumentų, konkrečiai – dėl Lenkijos rinkos ir 2008–2009 m. komercinių planų pristatymų matyti, kad perindoprilis ir enalaprilis, šios įmonės nuomone, yra artimiausi ramiprilio varžovai ir kad apskritai ramiprilis buvo geriausiai vertinamas kaip prekės ženklas.
Be to, iš bylos medžiagos matyti, jog kitų AKF inhibitorių pardavimų skatinimo veikla galėjo padaryti reikšmingą poveikį perindoprilio pardavimui.
Iš
Servier
vidaus strategijos dokumentų ir kitų AKF inhibitorių su pardavimų skatinimo veikla susijusių dokumentų matyti, kad ir kiti AKF inhibitoriai pateikiami kaip geriausieji iš šios klasės vaistų, o gal net geresni už kitus AKF inhibitorius. Tam tikruose kitų AKF inhibitorių pardavimų skatinimo planuose buvo tiesiogiai nurodytas
Servier
perindoprilis.
Servier
vidaus dokumentuose toks stiprus sartanų pardavimų skatinimo spaudimas, sutapęs su AKF inhibitorių pardavimų skatinimo pabaiga, įvardytas kaip grėsmė, o ramiprilio pardavimų skatinimas – kaip grėsmė perindopriliui, vis dėlto šio pardavimų skatinimo pabaiga laikoma palankia perspektyva.
Servier
vidaus dokumentuose akcentuota aplinkybė, kad ramiprilio pardavimų skatinimas, grindžiamas HOPE tyrimu, įvardytas kaip pagrindinis 2001 m. įvykis, lėmė didelį ramiprilio pardavimų augimą ir nustatytas naujas indikacijas.
Servier
strategijos dokumentuose nurodyta, kad HOPE tyrimo rezultatai ir ramiprilio padėtis padarė stiprų poveikį
Servier
gaminamo 4 mg
Coversyl
pardavimams.
Be to, iš bylos medžiagos, konkrečiai – iš ginčijamame sprendime nurodytos
IMS Health
pateiktos informacijos ir
Sanofi‑Aventis
atsakymo į Komisijos prašymą pateikti informacijos matyti, jog kitų AKF inhibitorių gamintojų pardavimų skatinimo išlaidos buvo didelės tam tikrais laikotarpiais, pavyzdžiui, skirtos ramipriliui Nyderlanduose ir Jungtinėje Karalystėje iki 2003 m. arba Prancūzijoje iki 2006 m. pradžios.
Todėl bylos medžiaga, konkrečiai –
Servier
vidaus strategijos dokumentai ir kitų AKF inhibitorių gamintojų atsakymai įrodo, kad kitų AKF inhibitorių gamintojų pardavimų skatinimo veiksmai galėjo padaryti reikšmingą poveikį
Servier
pardavimams.
Ketvirta,
Servier
pardavimų skatinimo išlaidų dydis per nagrinėjamą laikotarpį taip pat nuosekliai atitinka aplinkybę, kad konkurencija pasinaudojant pardavimų skatinimu galėjo būti konkurencinio spaudimo šaltinis AKF inhibitorių gamintojų santykiuose, ir to nepaneigia tariamas pardavimų skatinimo išlaidų stabilumas.
Servier
pardavimų skatinimo išlaidų dydis, kuris nebuvo ginčytas, išplaukia būtent iš duomenų, susijusių su pagrindinėmis išlaidų eilutėmis, sudariusiomis visas perindoprilio variantams tekusias sąnaudas. Šios išlaidos buvo didelės ypač Prancūzijoje, Nyderlanduose ir Jungtinėje Karalystėje, kaip tai rodo ginčijamame sprendime esanti
IMS Health
pateikta informacija. Pavyzdžiui, 2000 m. Prancūzijoje
Servier
išleido 70–80 mln. EUR perindoprilio pardavimų skatinimui, o visa produkto apyvarta buvo nuo 180 iki 200 mln. EUR. 2004 m. šioje šalyje pardavimų skatinimo išlaidos siekė 100–120 mln. EUR, t. y. apie vieną trečiąją visos produkto apyvartos (300–350 mln. EUR).
Be to, aplinkybė, kad, nepaisant labai didelių
Servier
turėtų perindoprilio pardavimų skatinimo išlaidų, nagrinėjamu laikotarpiu perindoprilis išliko labai pelningas, nereiškia, kad kiti AKF inhibitorių gamintojai perindopriliui nedarė didelio konkurencinio spaudimo. Šiuo atveju, nors ginčijamo sprendimo 2369–2371 konstatuojamosiose dalyse Komisija konstatavo, kad apskritai perindoprilis buvo labai pelningas, ji tuo negrindė atitinkamos rinkos išskyrimo ir šiuo pelningumu nesirėmė ginčijamo sprendimo 2403–2546 konstatuojamosiose dalyse darydama išvadą, kad atitinkamą produkto rinką sudarė tik patentuotas ir generinis perindoprilis.
Servier
vidaus strategijos dokumentuose akcentuotas konkurencinės aplinkos ir
Servier
pardavimų skatinimo išlaidų ryšys, nurodyta, kad konkurencinėje aplinkoje reikalingos labai didelės pardavimų skatinimo pastangos, kurioms didžiausią įtaką daro apsilankymas pas gydytojus. Šiuose dokumentuose atsispindi
Servier
noras įgyti naujų klientų kitų hipertenzijos gydymui skirtų vaistų, be kita ko, AKF inhibitorių, sąskaita ir juose paminėti
Servier
sunkumai yra susiję su nuolatiniu bendrosios praktikos gydytojų informavimu, turint omenyje būtent kitų hipertenzijos gydymui skirtų produktų gamintojų finansines ir žmogiškųjų išteklių investicijas.
Komisija tvirtino, kad
Servier
pardavimų skatinimo išlaidų stabilumas per nagrinėjamą laikotarpį reiškė, kad perindoprilio pardavimų skatinimo išlaidos buvo iš esmės savarankiško pobūdžio ir kad nebuvo didelio konkurencinio spaudimo.
Vis dėlto iš bylos medžiagos, konkrečiai – iš
IMS Health
tyrimo nematyti, kad
Servier
pardavimų skatinimo išlaidos buvo stabilios, nes nagrinėjamu laikotarpiu išlaidų dydis kito didelėmis proporcijomis. Be to, pardavimų skatinimo išlaidų stabilumas, net jeigu jis būtų įrodytas, nebūtinai reiškia kitų AKF inhibitorių gamintojų didelio konkurencinio spaudimo nebuvimą. Tokių didelių pardavimų skatinimo išlaidų išlaikymas gali patvirtinti įmonės norą išlaikyti pardavimų lygį atsižvelgiant į perindopriliui didelį konkurencinį spaudimą darančius terapiniu lygiu pakeičiamus produktus. Komisija nepaaiškino, kodėl dominuojančią padėtį užimantis ūkio subjektas, kaip antai
Servier
, tokį ilgą laikotarpį turėjo skirti tokią savo bendrosios apyvartos dalį pardavimų skatinimo išlaidoms, jeigu nebuvo didelio konkurencinio spaudimo.
Taip pat
Servier
pardavimų skatinimo išlaidų tęstinumo nebuvimas po to, kai rinkai buvo pateikti generiniai vaistai, nereiškia, kad nebuvo didelio konkurencinio spaudimo iki generinių vaistų pateikimo rinkai. Iš tikrųjų, nors rezultatų, kurių tikėtasi, nebuvimas atgraso gamintoją nuo pardavimų skatinimo pastangų, galimybė juos pasiekti ateityje pastūmėja investuoti į pardavimų skatinimą. Taigi gali būti, kad iki generinių vaistų pateikimo rinkai
Servier
galėjo pagrįstai tikėtis teigiamos pardavimų skatinimui skirtų investicijų grąžos. Iki generinių vaistų pateikimo rinkai
Servier
galėjo turėti paskatą imtis pardavimų skatinimo pastangų, atsižvelgdama į AKF inhibitorių konkurenciją, kurią lėmė būtent šios klasės vaistų heterogeniškumo nebuvimas.
Vadinasi,
Servier
pardavimų skatinimo išlaidos per nagrinėjamą laikotarpį nereiškia, kad
Servier
nepatyrė didelio kitų AKF inhibitorių gamintojų spaudimo.
Todėl iš viso to, kas išdėstyta, išplaukia, kad Komisija tinkamai neatsižvelgė į laboratorijų pardavimų skatinimo pastangas ir jų reikšmę analizuojant perindoprilio ir kitų AKF inhibitorių konkurencinį ryšį.
Iš visų šio sprendimo 1418–1565 punktuose pateiktų argumentų matyti, jog ieškovių pateiktas antrasis kaltinimas yra pagrįstas.
4)

Dėl pirmojo kaltinimo antros dalies, susijusios su rinkos analizėje kainos kriterijui suteikta pernelyg didele reikšme, ir subsidiaraus trečiojo kaltinimo, susijusio su Komisijos ekonometrinės analizės trūkumais
Ginčijamo sprendimo 2460–2495 konstatuojamosiose dalyse Komisija, siekdama apibrėžti atitinkamų produktų rinką, atliko vadinamųjų natūralių įvykių Prancūzijos, Nyderlandų, Lenkijos ir Jungtinės Karalystės rinkose analizę.
Komisija nusprendė, kad, jeigu du produktai yra artimi pakaitalai, vieno jų esminis kainos sumažėjimas turėtų lemti kito apyvartos sumažėjimą. Komisija, remdamasi preliminariu vizualiu įvertinimu, paskui atlikusi ekonometrinį skaičiavimą, mėgino įvertinti kitų hipertenzijos gydymui skirtų vaistų kainos sumažėjimo poveikį perindoprilio pardavimams. Šiuo tikslu Komisija visų pirma palygino generinio perindoprilio pateikimo poveikį perindoprilio pardavimams ir kitų AKF inhibitorių generinių variantų pateikimo poveikį perindoprilio pardavimams. Anot Komisijos, aplinkybė, kad perindoprilio pardavimams mažesnį poveikį padarė kitų AKF inhibitorių generinių variantų pateikimas nei paties generinio perindoprilio pateikimas, įrodo, kad AKF inhibitoriai perindopriliui nedarė reikšmingo konkurencinio spaudimo dėl kainos (ginčijamo sprendimo 2494 konstatuojamoji dalis).
Natūralių įvykių analizės pabaigoje Komisija nusprendė, kad perindopriliui nedarė esminio spaudimo dėl kainos kiti produktai, konkrečiai – AKF inhibitoriai, išskyrus paties generinio perindoprilio spaudimą. Kitų AKF inhibitorių kainos sumažėjimas, anot Komisijos, nedarė reikšmingo neigiamo poveikio perindoprilio pardavimams ir apyvartai.
Pirmojo kaltinimo antroje dalyje ieškovės teigė, kad Komisija, analizuodama atitinkamą produktų rinką, kainos veiksniui suteikė pernelyg didelę reikšmę. Subsidiariai trečiajame kaltinime jos teigė, kad Komisijos ekonometrinė analizė turi trūkumų.
Visų pirma, kaip nurodyta šio sprendimo 1385–1404 punktuose, jurisprudencijoje nustatyta, kad farmacijos sektoriaus konkurencijos mechanizmams būdingos ypatybės nepaneigia su kaina susijusių veiksnių svarbos vertinant konkurencinį spaudimą, vis dėlto šiuos veiksnius reikia vertinti jų konkrečiame kontekste (2010 m. liepos 1 d. Sprendimo AstraZeneca / Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
punktas).
Taigi šiuo atveju Komisija, apibrėždama atitinkamą rinką, galėjo nagrinėti, ar perindopriliui buvo daromas didelis konkurencinis spaudimas dėl kitų AKF inhibitorių santykinių kainų pokyčių, ir atsižvelgti į šio nagrinėjimo rezultatą.
Komisija, išanalizavusi kitų AKF inhibitorių kainų pokyčius, padarė išvadą, kad perindopriliui nebuvo daromas didelis konkurencinis spaudimas dėl šios priežasties. Tai, kad kitų AKF inhibitorių kainų pokyčiai menkai veikė perindoprilį, iš tikrųjų matyti iš kelių bylos medžiagoje esančių dokumentų, konkrečiai –
Servier
vidaus dokumentų ar Komisijos atliktos vaistus išrašančių gydytojų apklausos dokumentų. Beje, būtent šios išvados ieškovės neginčijo. Ieškovės pačios nurodė, kad paprastai gydytojai ne itin atsižvelgia į kainą, iš esmės gydytojų pasirinkimą lemia skirtingų vaistų terapinis tinkamumas ir veiksmingumas, o ne jų kaina ir kad laboratorijos dažniausiai konkuruoja, remdamosi kitu nei kaina pagrindu, pavyzdžiui, inovacijomis, produktų kokybe ir pardavimų skatinimu.
Vis dėlto ieškovės teisingai tvirtino, kad Komisijos vertintų natūralių įvykių analizė pasitelkiant kainos pokyčius neleidžia daryti išvados, kad nebuvo konkurencinio spaudimo, susijusio su kokybe, o ne kaina.
Kaip nurodyta šio sprendimo 1395 ir 1397 punktuose, tai, kad gydytojai gali rinktis iš rinkoje esančių patentuotų vaistų ar iš kitų molekulių patentuotų vaistų ir jų generinių versijų, ir dėmesys, kurį vaistus išrašantys gydytojai pirmiausia teikia terapiniams aspektams, prireikus suteikia galimybę daryti didelį konkurencinį spaudimą, susijusį su kokybe, o ne kaina, grindžiamą kitu nei įprastas spaudimo dėl kainų mechanizmu. Toks spausimas gali būti ir tada, kai vieno vaisto terapiniai privalumai aiškiai viršija kitų tos pačios ligos gydymui turimų vaistų privalumus, ir tada, kai turimus vaistus išrašantys gydytojai juos pripažįsta ar laiko lygiaverčiais.
Jeigu tos pačios ligos gydymui vaistą išrašantys gydytojai gali rinktis iš vaistų, kurių nė vienas nepripažintas ar nelaikomas geresniu nei kiti, be kita ko, dėl jų vienodo veikimo būdo ar dėl to, kad jų terapinis poveikis ar nepageidaujamas ar šalutinis poveikis neleidžia jų suskirstyti, konkurencijos dėl šių vaistų analizė daugiausia grindžiama kokybės palyginimu. Paprastai praktikuojančio gydytojo pasirinkimą pirmiausia lemia ne atitinkama šių vaistų kaina, o jų terapinė diferenciacija, tinkamumas pacientų grupei, gydytojo žinios apie skirtingus vaistus ar jo asmeninė patirtis ir jo pacientų patirtis.
Be to, kaip matyti iš atsakymo į antrąjį kaltinimą, kadangi terapiniu požiūriu perindoprilis reikšmingai nesiskyrė nuo kitų AKF inhibitorių, perindopriliui galėjo būti daromas kitoks nei kaina ir kokybe grindžiamas konkurencinis spaudimas, į kurį Komisija turėjo tinkamai atsižvelgti. Šis konkurencinis spaudimas, kuris galėjo būti daromas pasinaudojant, be kita ko, kitų AKF inhibitorių gamintojų pardavimų skatinimo akcijomis, buvo susijęs ir su naujais pacientais, ir su pacientais, kurie jau buvo pradėti gydyti perindopriliu.
Taigi aplinkybė, kad kitų AKF inhibitorių kainų pokyčiai perindopriliui darė menką poveikį, nebūtinai reiškė, kad perindopriliui šie vaistai nedarė didelio konkurencinio spaudimo. Ši aplinkybė neleidžia daryti išvados, kad perindopriliui nebuvo daromas didelis konkurencinis spaudimas, remiantis, kaip tvirtino ieškovės, kitais nei kaina pagrindais, pavyzdžiui, inovacijomis, produktų kokybe ir pardavimų skatinimu. Ginčijamo sprendimo 2543 konstatuojamojoje dalyje šiuo klausimu pati Komisija priminė, kad ekonominis pakeičiamumas gali egzistuoti, jeigu dėl kitų nei kaina reikšmingų ekonominių rodiklių pokyčių vieno produkto didelė pardavimų dalis pereina kitam produktui.
Dėl šios priežasties aplinkybė, kad perindoprilio pardavimai ir kainos sumažėjo tik po generinio perindoprilio pateikimo rinkai ir išliko nepakitę ar juos mažiau paveikė natūraliai susiklostę įvykiai, susiję su kitų molekulių vaistų kainos pokyčiais, neleidžia daryti išvados, kad iki generinio perindoprilio pateikimo nebuvo konkurencinio spaudimo.
Antra, iš bylos medžiagos matyti, jog Komisija, kaip teisingai akcentavo ieškovės, apibrėždama produktų rinką, suteikė pernelyg didelę reikšmę kainos veiksniui ir, remdamasi natūralių įvykių analize, nusprendė, kad perindopriliui kiti AKF inhibitoriai nedarė didelio konkurencinio spaudimo.
Iš tikrųjų iš bylos medžiagos matyti, jog kainos veiksnys Komisijos analizėje buvo lemiamas į atitinkamą rinką neįtraukiant kitų AKF inhibitorių. Iš paties ginčijamo sprendimo matyti, kad Komisija iš esmės rėmėsi natūralių su kainomis susijusių įvykių analize, kad į atitinkamą rinką neįtrauktų kitų AKF inhibitorių, kaip antai ramiprilio, enalaprilio ar lizinoprilio, kuriuos
Servier
įvardijo kaip savo artimus konkurentus. Pavyzdžiui, ginčijamo sprendimo 2460 konstatuojamojoje dalyje ir 3245 išnašoje Komisija akcentavo jos atliktos ekonometrinės analizės, kuria siekta patikrinti, ar tam tikrų AKF inhibitorių klasės vaistų kainos sumažėjimas po to, kai buvo pateikti šių vaistų generiniai variantai, padarė poveikį perindoprilio pardavimams, rezultatų svarbą. Komisija kelis kartus ginčijamame sprendime, būtent 2527 ir 2534 konstatuojamosiose dalyse, nurodė, kad reglamentuojančių teisės aktų nulemtas ir natūralių įvykių analizėje nustatytas spaudimo dėl kainų nebuvimas leido daryti išvadą, kad jokia kita molekulė perindopriliui nedarė didelio konkurencinio spaudimo. Ginčijamo sprendimo 2546 konstatuojamojoje dalyje ji nusprendė, jog aplinkybė, kad generinių vaistų darytas konkurencinis spaudimas turėjo daugiau reikšmės nei bet kuris kitas perindoprilio patirtas potencialus konkurencinis spaudimas, natūraliai lėmė tai, kad buvo apibrėžta ribota rinka, apėmusi tik nagrinėjamą vaistą.
Šiuo atveju su kainų pokyčiais susijusių natūralių įvykių analizės svarbą apibrėžiant rinką Komisija akcentavo atsiliepime į ieškinį, kuriame ji nurodė, kad toje analizėje dėl atitinkamų keturių valstybių narių pažymėta, jog ieškovės nepatyrė kitų AKF inhibitorių gamintojų didelio konkurencinio spaudimo. Dėl Lenkijos atsiliepime į ieškinį nurodyta, kad natūralių įvykių analizė parodė, jog kiti tos pačios klasės vaistai perindopriliui nedarė konkurencinio spaudimo.
Per teismo posėdį Komisija dar kartą akcentavo, kad jos analizėje reikšmingiausia buvo konstatuota aplinkybė, kad kitų, daug pigesnių nei perindoprilis, AKF inhibitorių generinių versijų pateikimas rinkai nelėmė perindoprilio pardavimų sumažėjimo, ir ji leido daryti išvadą, kad kiti AKF inhibitoriai nedarė didelio konkurencinio spaudimo.
Taip Komisija, suteikdama lemiamą reikšmę iš esmės kainų pokyčių poveikiu grindžiamos natūralių įvykių analizės rezultatams, nevisiškai atsižvelgė į farmacijos sektoriaus specifinį kontekstą ir nepakankamą dėmesį skyrė su kokybe arba ne su kaina susijusio konkurencinio spaudimo egzistavimą nustatyti leidžiančioms aplinkybėms.
Šiomis sąlygomis reikia priimti
Servier
pateiktą pirmojo kaltinimo antrą dalį, susijusią su Komisijos suteikta pernelyg didele reikšme vaistų santykinių kainų pokyčiams. Remdamasi natūralių įvykių analize ir kitų AKF inhibitorių kainų pokyčių menku poveikiu perindopriliui, Komisija negalėjo padaryti išvados, kad
Servier
nepatyrė jokio kitų produktų konkurencinio spaudimo, išskyrus tą, kurį darė generinis perindoprilis.
Kadangi Bendrasis Teismas priima pirmojo kaltinimo antrą dalį, susijusią su kainų analize, ieškovių pateiktą kaip pagrindinę, nereikia pateikti atsakymo dėl trečiojo ieškovių kaltinimo, kuriame jos subsidiariai teigė, kad Komisijos atlikta ekonometrinė kainų analizė turi metodologinių trūkumų.
5)

Išvada
Pirmiausia primintina, kad, kaip nurodyta šio sprendimo 1373–1375 punktuose, SESV 263 straipsnyje numatyta teisėtumo kontrolė taikoma visiems Komisijos sprendimų, susijusių su SESV 101 ir 102 straipsnių taikymo procedūra, elementams, kurių išsamią kontrolę tiek teisės, tiek faktų požiūriu užtikrina Bendrasis Teismas, atsižvelgdamas į ieškovų nurodytus pagrindus ir visas jų nurodytas aplinkybes (2016 m. sausio 21 d. Sprendimo Galp Energía España ir kt. / Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
punktas).
Be to, nors tose srityse, kuriose atliekami sudėtingi ekonominiai vertinimai, Komisija turi diskreciją ekonomikos srityje, tai nereiškia, kad Sąjungos teismas turi susilaikyti nuo Komisijos pateikto ekonominių duomenų aiškinimo kontrolės. Iš tikrųjų Sąjungos teismas turi, be kita ko, patikrinti ne tik pateiktų įrodymų faktinį teisingumą, patikimumą ir nuoseklumą, bet ir tai, ar šie įrodymai apima visus reikšmingus duomenis, į kuriuos reikia atsižvelgti vertinant sudėtingą situaciją, ir ar jie gali pagrįsti jais remiantis padarytas išvadas (2005 m. vasario 15 d. Sprendimo Komisija / Tetra Laval,
C‑12/03 P
,
EU:C:2005:87
,
punktas; 2011 m. gruodžio 8 d. Sprendimo Chalkor / Komisija,
C‑386/10 P
,
EU:C:2011:815
,
punktas ir 2014 m. liepos 10 d. Sprendimo Telefónica ir Telefónica de España / Komisija,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
,
punktas). Jeigu tam, kad veiksmus kvalifikuotų pagal SESV 102 straipsnį, Komisija suteikia realią reikšmę nuolaidų sistemos galėjimo daryti išstūmimo poveikį tokiam pačiam produktyviam konkurentui („as efficient competitor test“, AEC kriterijus) ekonominei analizei, Sąjungos teismas turi išnagrinėti visus nubaustos įmonės dėl šio kriterijaus pateiktus argumentus (šiuo klausimu žr. 2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Intel / Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
–
punktus).
Šiuo atveju, bendrai įvertinus įrodymus, kuriais Komisija grindė savo vertinimą, ir išnagrinėjus ieškovių pateiktus kaltinimus, darytina išvada, kad Komisija atitinkamos rinkos apibrėžimo analizėje padarė kelias klaidas. Iš tikrųjų Komisija:
–
klaidingai nusprendė, kiek tai susiję su terapiniu naudojimu, kad AKF inhibitoriai yra heterogeniška vaistų klasė ir kad perindoprilis turi ypatingų savybių šioje vaistų klasėje,
–
klaidingai nusprendė, kad gydytojų „inertiškumo“ mechanizmas reikšmingai apribojo kitų AKF inhibitorių perindopriliui daromą konkurencinį spaudimą dėl naujų pacientų,
–
nepakankamai įvertino perindopriliu gydomų pacientų polinkį pakeisti vaistą,
–
tinkamai neatsižvelgė į laboratorijų dėtas pardavimų skatinimo pastangas ir jų svarbą konkurencinių ryšių analizei,
–
nepaisė specifinių farmacijos sektoriaus konkurencijos savybių, nes, atlikusi natūralių įvykių, iš esmės grindžiamų kainų pokyčiais, analizę, padarė išvadą, kad kiti AKF inhibitoriai perindopriliui nedarė didelio konkurencinio spaudimo.
Remdamasi analize, kurioje padaryta pirmiau primintų klaidų, Komisija susiaurino atitinkamą rinką iki vien perindoprilio molekulės, nors iš bylos medžiagos matyti, kad perindopriliui kiti AKF inhibitoriai galėjo daryti didelį konkurencinį spaudimą, nesusijusį su kainomis. Šiomis aplinkybėmis reikia nuspręsti, kad Komisijos padarytos klaidos lemia jos analizės rezultato trūkumus.
Taigi Bendrasis Teismas, atlikęs vertinimą laikydamasis šio sprendimo 1587 ir 1588 punktuose primintų teisminės kontrolės ribų, nusprendžia, jog neįrodyta, kad atitinkamą produktų rinką sudarė tik patentuotas ir generinis perindoprilis.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia priimti keturioliktąjį pagrindą, pateiktą dėl galutinių produktų rinkos apibrėžimo kaip patentuoto ir generinio perindoprilio rinkos.
13.

Dėl vertinimo klaidų, susijusių su dominuojančios padėties galutinių produktų rinkoje egzistavimu
a)

Šalių argumentai
(Praleista)
b)

Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia primintina, jog suformuotoje jurisprudencijoje nustatyta, kad SESV 102 straipsnyje nurodyta dominuojanti padėtis susijusi su situacija, kai įmonė turi ekonominę galią, kuri jai leidžia trukdyti išlaikyti veiksmingą konkurenciją atitinkamoje rinkoje, suteikdama galimybę reikšmingu mastu veikti nepriklausomai nuo konkurentų, klientų ir galiausiai vartotojų (1978 m. vasario 14 d. Sprendimo United Brands ir United Brands Continentaal / Komisija,
27/76
,
EU:C:1978:22
,
punktas ir 1979 m. vasario 13.d. Sprendimo Hoffmann‑La Roche / Komisija,
85/76
,
EU:C:1979:36
,
punktas).
Šiuo atveju ginčijamo sprendimo 2593 konstatuojamojoje dalyje Komisija nusprendė, kad
Servier
užėmė dominuojančią padėtį, kaip tai suprantama pagal SESV 102 straipsnį, patentuoto ir generinio perindoprilio rinkoje Jungtinėje Karalystėje nuo 2000 m. sausio mėn. iki 2007 m. birželio mėn., Nyderlanduose nuo 2000 m. sausio mėn. iki 2007 m. gruodžio mėn., Prancūzijoje nuo 2000 m. sausio mėn. iki 2009 m. gruodžio mėn., o Lenkijoje nuo 2000 m. sausio mėn. iki 2009 m. gruodžio mėn.
Tam, kad padarytų išvadą dėl
Servier
dominuojančios padėties patentuoto ir generinio perindoprilio rinkoje, Komisija rėmėsi
Servier
turėtomis rinkos dalimis atitinkamoje rinkoje, įėjimo į rinką kliūčių buvimu, reikšmingo ekonominio pelningumo buvimu ir viešosios valdžios institucijų daromos kompensacinės pirkėjo įtakos nebuvimu. Ginčijamo sprendimo 2594–2600 konstatuojamosiose dalyse Komisija pridūrė, kad, nepaisant jos nustatyto rinkos apibrėžimo, svarus įrodymas, t. y. esminio ekonominio pelno buvimas, tiesiogiai rodė
Servier
turėtą galią rinkoje.
Ieškovės ginčijo dominuojančios padėties buvimą ir visų pirma tvirtino, kad produktų rinką sudarė ne vien patentuotas ir generinis perindoprilis.
Kadangi, kaip nurodyta atsakyme į pirmesnį pagrindą, rinkos apibrėžimas klaidingas, nes jame produktų rinka susiaurinta iki vien patentuoto ir generinio perindoprilio, dėl šios priežasties reikia nuspręsti, kad
Servier
ekonominės galios rinkoje nagrinėjimas taip pat turi trūkumų.
Be to, Bendrasis Teismas pažymi, jog klaidingas atitinkamos rinkos apibrėžimas kelia abejonių dėl mažiausiai dviejų pagrindinių
Servier
ekonominės galios vertinimo kriterijų, t. y. rinkos dalių ir reikšmingo ekonominio pelno buvimo.
Dėl rinkos dalių ginčijamo sprendimo 2561 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, jog nedidelės rinkos dalys įprastai buvo geras didelės galios rinkoje nebuvimo rodiklis. Ji nusprendė ir tai, kad didesnės nei 50 % rinkos dalys buvo itin didelės dalys ir jos savaime, išskyrus išimtines aplinkybes, buvo dominuojančios padėties įrodymas ir kad 70–80 % sudarančios rinkos dalys buvo aiškus dominuojančios padėties požymis.
Ginčijamo sprendimo 2563–2567 konstatuojamosiose dalyse Komisija nusprendė, jog
Servier
užėmė itin dideles atitinkamos rinkos dalis (konkrečiai – 90–100 % rinkos dalį Prancūzijoje, Lenkijoje ir Jungtinėje Karalystėje nuo 2000 iki 2005 m.), t. y. bet kuriuo atveju visada viršijančias 50 %, net jeigu atsižvelgiama į Nyderlanduose buvusių lygiagrečių importuotojų vaidmenį.
Kadangi Komisija, nustatydama, kad atitinkamą produktų rinką sudarė tik patentuotas ir generinis perindoprilis, padarė klaidą, Komisijos atliktas rinkos dalių skaičiavimas yra neišvengiamai klaidingas.
Bendrasis Teismas pažymi, jog neginčyta, kad, jeigu Komisija atitinkamą rinką būtų apibrėžusi atsižvelgdama į visus AKF inhibitorius, o ne į perindoprilio molekulę, vidutinė
Servier
rinkos dalis keturiose Komisijos analizuotose valstybėse narėse būtų buvusi mažesnė nei 25 %, t. y. nesiektų rinkos dalių ribų, kurios, remiantis ginčijamu sprendimu, yra dominuojančios padėties buvimo požymiai.
Šiuo klausimu ginčijamame sprendime Komisija nurodė, jog
Servier
rinkos dalių atsižvelgiant į AKF inhibitorius skaičiavimas grindžiamas ne pardavimų verte, o pardavimų apimtimi, išreikšta nustatytomis paros dozėmis, o tai lemia apskaičiuotą pernelyg didelę ramiprilio pardavimų vertę. Tačiau Komisija nepateikė jokios alternatyvios skirtingų AKF inhibitorių santykinių pardavimų analizės, o iš šio sprendimo 1494 ir 1498 punktų matyti, jog 2000 m. sausio mėn. visose atitinkamose šalyse perindopriliu gydomų pacientų skaičius buvo daug mažesnis nei gydomų kitais AKF inhibitoriais, kaip antai ramipriliu, enalapriliu ar lizinopriliu. Nė vienoje geografinėje rinkoje
Servier
niekada nepirmavo, palyginti su kitais AKF inhibitorių gamintojais, pagal tablečių ir piliulių pardavimus per ginčijamame sprendime nurodytą veiksmų atlikimo laikotarpį.
Dėl ekonominio pelningumo Komisija nusprendė, kad
Servier
buvo iš esmės ekonomiškai pelninga. Ekonominį pelningumą ji apibrėžė kaip ypač didelį ir ilgalaikį pelną, palyginti su tuo, kuris už atitinkamą produktą būtų gautas konkurencingoje rinkoje. Ji nustatė
Servier
gautą pelną iki generinių vaistų pateikimo padauginusi kainos iki ir po generinių vaistų pateikimo skirtumą iš patentuotų vaistų gamintojo parduoto kiekio. Vis dėlto šis mąstymo būdas grindžiamas prielaida, kad rinką sudarė tik patentuotas ir generinis perindoprilis, todėl iki generinio perindoprilio pateikimo nebuvo konkurencingos rinkos. Kadangi Komisija neįrodė, kad rinką sudarė tik patentuotas ir generinis perindoprilis, remdamasi tokiu skaičiavimu, ji negalėjo nustatyti
Servier
ekonominio pelningumo dydžio. Šiomis aplinkybėmis reikšmingo
Servier
ekonominio pelningumo egzistavimas neįrodytas.
Taigi Komisijos vertinimą, pateiktą dėl dviejų esminių jos samprotavimų elementų, t. y. rinkos dalių ir ekonominio pelningumo, paneigia klaidingas rinkos apibrėžimas. Vadinasi, bet kuriuo atveju Komisija, remdamasi jos nustatytais motyvais, negalėjo nuspręsti, kad
Servier
užėmė dominuojančią padėtį ir galėjo reikšmingu mastu veikti nepriklausomai nuo savo konkurentų, klientų ir vartotojų, ir tam nereikia vertinti, ar buvo atėjimo į rinką kliūčių ir viešosios valdžios institucijų daroma kompensacinė pirkėjo įtaka.
Todėl reikia priimti šį pagrindą, susijusį su dominuojančios padėties galutinių produktų rinkoje nebuvimu.
14.

Dėl teisės klaidų ir vertinimo klaidų, susijusių su dominuojančios padėties technologijos rinkoje buvimu
a)

Šalių argumentai
(Praleista)
b)

Bendrojo Teismo vertinimas
Ginčijamo sprendimo 2667 ir 2758 konstatuojamosiose dalyse Komisija nusprendė, kad atitinkamą technologijos rinką sudarė tik perindoprilio VFM technologija ir kad
Servier
užėmė dominuojančią padėtį rinkoje, kaip tai suprantama pagal SESV 102 straipsnį.
Ieškovės ginčijo Komisijos išvadas ir tvirtino, be kita ko, kad Komisijos padarytos klaidos apibrėžiant galutinių produktų rinką daro poveikį ir technologijos rinkos apibrėžimui, ir
Servier
dominuojančios padėties toje rinkoje analizei.
Šiuo atžvilgiu per teismo posėdį Bendrasis Teismas šalims pateikė klausimus dėl to, kokių kiltų pasekmių sprendimo, kiek jis grindžiamas SESV 102 straipsniu, teisėtumui, jeigu būtų priimtas pagrindas dėl neteisingo galutinių produktų rinkos apibrėžimo.
Komisija nuomone, galima galutinių produktų rinkos apibrėžimo klaida nepaneigtų
Servier
dominuojančios padėties technologijos rinkoje. Komisija tvirtino, kad
Servier
dominuojanti padėtis įrodyta remiantis reikšmingų kriterijų visumos, visų pirma perindoprilio VFM paklausos, kuri nesusijusi su galutinių produktų rinkos apibrėžimu, vertinimu.
Kiek tai susiję su technologijos rinkos apibrėžimu, iš ginčijamo sprendimo matyti, jog Komisija padarė išvadą, kad atitinkama technologijos rinka buvo perindoprilio VFM technologijos rinka, remdamasi būtent aplinkybe, kad vertikaliu ryšiu su technologijos rinka susijusią galutinių produktų rinką sudarė tik patentuotas ir generinis perindoprilis. Taigi ji nusprendė, kad VFM technologijos paklausą lemia galutinio vaisto perindoprilio paklausa (ginčijamo sprendimo 2648–2651 konstatuojamosios dalys). Taigi Komisija naudojo klaidingą atitinkamos rinkos apibrėžimą, kurį ji taikė galutinių produktų rinkai, analizuodama technologijos rinką, konkrečiai, kiek tai susiję su paklausos pastarojoje rinkoje vertinimu.
Vis dėlto, kaip tvirtino Komisija, analizuodama technologijos rinką, ji taikė ir kitus elementus, leidžiančius nustatyti technologijos rinką, kaip antai pasiūlos pakeičiamumo analizę (ginčijamo sprendimo 2657 ir paskesnės konstatuojamosios dalys).
Tačiau šiuo atveju, siekiant įvertinti pagrindą, susijusį su Komisijos įrodinėjimo, kad
Servier
užima dominuojančią padėtį rinkoje, klaidomis, nebūtina nuspręsti, ar technologijos rinka nustatyta klaidingai, ar ne.
Iš tikrųjų iš ginčijamo sprendimo 2668 ir 2669 konstatuojamųjų dalių matyti, jog Komisija nusprendė, kad
Servier
užėmė dominuojančią padėtį technologijos rinkoje, atsižvelgdama į tai, kaip ši padėtis pasireiškė galutinių produktų rinkoje.
Komisija visų pirma įvertino
Servier
padėtį VFM technologijos rinkoje, ginčijamo sprendimo 2735 ir paskesnėse konstatuojamosiose dalyse remdamasi
Servier
rinkos dalimis galutinių produktų rinkoje. Ginčijamo sprendimo 2738 konstatuojamojoje dalyje Komisija aiškiai nurodė, kad atitinkamą padėtį VFM technologijos rinkoje iš esmės lėmė tai, ar galutinis farmacijos produktas gali būti pelningai pateiktas rinkai. Būtent todėl ginčijamo sprendimo 2743, 2746, 2751 ir 2755 konstatuojamosiose dalyse Komisija nusprendė, kad
Servier
, išskyrus išimtis, buvo vienintelė perindopriliu prekiavusi įmonė, ir iš to padarė išvadą, kad ji užėmė dominuojančią padėtį perindoprilio technologijos rinkoje. Taigi, kaip išanalizavo Komisija,
Servier
padėtis pradinės grandies rinkoje pagal rinkos dalis iš esmės tik atkartoja
Servier
padėtį galutinių produktų rinkoje.
Vadinasi, Komisija, nuspręsdama, kad
Servier
užėmė dominuojančią padėtį technologijos rinkoje, iš esmės rėmėsi nustatyta galutinių produktų rinka.
Kadangi galutinių produktų rinka nustatyta klaidingai, remdamasi šiuo pagrindu, Komisija negalėjo įrodyti, kad
Servier
užėmė dominuojančią padėtį technologijos rinkoje.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia priimti pagrindą, susijusį su Komisijos padarytomis klaidomis įrodinėjant, kad
Servier
užėmė dominuojančią padėtį technologijos rinkoje, ir tam nereikia nuspręsti dėl ieškovių kaltinimo, susijusio su klaidingu tos rinkos nustatymu.
15.

Dėl teisės ir fakto klaidų, susijusių su piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi buvimu
a)

Šalių argumentai
(Praleista)
b)

Bendrojo Teismo vertinimas
Ginčijamo sprendimo 2997 konstatuojamojoje dalyje Komisija nusprendė, kad
Servier
strategija, pagal kurią sujungiamas VFM technologijos įsigijimas ir sutarčių dėl taikaus susitarimo patentų srityje sudarymas už kompensacinį mokestį, yra vienas tęstinis SESV 102 straipsnio pažeidimas.
Vis dėlto, atsižvelgiant į visus pirmiau pateiktus argumentus dėl trijų pagrindų, darytina išvada, kad klaidos, kurias Komisija padarė nagrinėdama
Servier
dominuojančią padėtį galutinių produktų rinkoje ir technologijos rinkoje, neišvengiamai paneigia piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi buvimą. Iš tikrųjų, kadangi nėra dominuojančios padėties, piktnaudžiavimo šia padėtimi klausimas neteko prasmės.
Papildomai Bendrasis Teismas pažymi, jog vien tai, kad
Servier
neužėmė dominuojančios padėties vienintelėje galutinių produktų rinkoje, paneigia piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi egzistavimą, kuriuo
Servier
kaltinama ginčijamame sprendime.
Šiuo atžvilgiu, kaip nurodyta šio sprendimo 1613 punkte, per teismo posėdį Bendrasis Teismas šalims pateikė klausimus dėl to, kokių kiltų pasekmių SESV 102 straipsnio pažeidimo egzistavimui, jeigu būtų priimtas pagrindas dėl neteisingo galutinių produktų rinkos apibrėžimo.
Komisija šiuo klausimu tvirtino, kad, nors Bendrasis Teismas pripažino neteisingu galutinių produktų rinkos apibrėžimą, tai nepaneigia SESV 102 straipsnio pažeidimo buvimo. Ji nurodė, be kita ko, kad
Servier
inkriminuotu piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi grindžiami neteisėti abu veiksmai, t. y.
Azad
technologijos įsigijimas ir daugybė sutarčių dėl taikių susitarimų patentų srityje, sudarytų su generinių vaistų bendrovėmis, buvo susieti su technologijos rinka.
Vis dėlto pažymėtina, jog Komisija nustatė piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, kuria iš esmės siekta, remiantis ginčijamo sprendimo 2765 konstatuojamąja dalimi, apsaugoti
Servier
padėtį perindoprilio rinkoje nuo bet kokio generinių vaistų pateikimo, kad būtų apsaugotas
Servier
iš perindoprilio gaunamas pelnas. Taigi Komisija
Servier
inkriminavo vieną tęstinį pažeidimą, kuriuo iš esmės siekta apsaugoti
Servier
padėtį ir pelną perindoprilio galutinių produktų rinkoje vėlinant generinių vaistų pateikimą. Todėl Komisija, aiškindama ir kvalifikuodama
Servier
inkriminuojamus veiksmus, rėmėsi šios bendrovės noru apsaugoti savo padėtį galutinių produktų rinkoje.
Beje, Komisija vertino veiksmus iš esmės remdamasi galutinių produktų rinka ir juos kvalifikavo kaip vieną tęstinį pažeidimą, darytą ir pradinės grandies technologijos rinkoje, ir galutinių produktų rinkoje. Nors ginčijamame sprendime, kaip priminė Komisija, išskirti ir
Azad
technologijos įsigijimas, ir sutarčių dėl taikių susitarimų sudarymas, tačiau kvalifikuojant vieną tęstinį pažeidimą neišskiriami vien su technologijos rinka susiję
Servier
veiksmai ir kiti
Servier
veiksmai, grindžiami konstatuota
Servier
dominuojančia padėtimi galutinių produktų rinkoje. Ginčijamame sprendime nei
Azad
technologijos įsigijimas, nei sutarčių dėl taikių susitarimų patentų srityje sudarymas nekvalifikuoti kaip SESV 102 straipsnio pažeidimas, remiantis vien
Servier
dominuojančia padėtimi technologijos rinkoje. Kadangi
Servier
neužėmė dominuojančios padėties galutinių produktų rinkoje, vieno tęstinio pažeidimo egzistavimo įrodymui trūksta vieno iš jo esminių motyvų, nes neįmanoma išskirti
Servier
veiksmų, kurių neteisėtumo nelemtų įmonės dominuojančios padėties perindoprilio rinkoje buvimas ir kurie būtų susiję tik su technologijos rinka.
Todėl šį pagrindą reikia priimti.
Išnagrinėjus keturis pagrindus, matyti, jog reikia panaikinti ginčijamo sprendimo dalį tiek, kiek joje konstatuotas SESV 102 straipsnio pažeidimas. Todėl reikia panaikinti to sprendimo 6 straipsnį.
16.

Dėl subsidiarių reikalavimų panaikinti baudas arba sumažinti jų dydį
Ieškovės prašė panaikinti joms skirtas baudas arba sumažinti jų dydį.
Siekdamos, kad šios baudos būtų panaikintos arba sumažintas jų dydis, ieškovės remiasi septyniais pagrindais, juos reikia išnagrinėti paeiliui.
Pirmiausia tam, kad būtų atsižvelgta į ginčijamo sprendimo 4 straipsnio, kuriame Komisija konstatavo, kad ieškovės dalyvavo darant SESV 101 straipsnio 1 dalies pažeidimą, siejamą su
Servier
ir
Krka
sudarytomis sutartimis (šiuo klausimu žr. šio sprendimo dalį, skirtą sutartims, sudarytoms su
Krka
), panaikinimą, reikia panaikinti ginčijamo sprendimo 7 straipsnio 4 dalies b punktą, kuriame Komisija už šį pažeidimą
Servier
skyrė 37661800 EUR baudą.
Atsižvelgiant į šį panaikinimą, nebereikia nagrinėti pagrindų ar kaltinimų, pateiktų, siekiant pagrįsti reikalavimus dėl šio sprendimo 1636 punkte nurodytos baudos, pagrįstumo.
Taip pat, siekiant atsižvelgti į ginčijamo sprendimo 6 straipsnio, kuriame Komisija konstatavo SESV 102 straipsnio pažeidimą (žr. šio sprendimo dalis, skirtas atitinkamos rinkos apibrėžimui, dominuojančios padėties abiejose atitinkamose rinkose buvimui ir piktnaudžiavimui dominuojančia padėtimi), panaikinimą, reikia panaikinti ginčijamo sprendimo 7 straipsnio 6 dalį, kurioje Komisija už šį pažeidimą
Servier
skyrė 41270000 EUR baudą.
Atsižvelgiant į šį panaikinimą, nebereikia nagrinėti pagrindų ar kaltinimų, pateiktų, siekiant pagrįsti reikalavimus dėl šio sprendimo 1638 punkte nurodytos baudos, pagrįstumo.
Todėl paskesniuose punktuose iš esmės nebus nei nagrinėjami, nei nurodomi kaltinimai ar argumentai, susiję su sutartimis, sudarytomis su
Krka
, ar piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi. Jeigu išimtiniais atvejais tai bus padaryta, tai bus tik papildomas nagrinėjimas.
a)

Dėl ginčijamame sprendime pateikto išaiškinimo nenumatomumo
1)

Šalių argumentai
(Praleista)
2)

Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia akcentuoti, kad veiksmingas baudimas už konkurencijos teisės pažeidimus negali pažeisti
nullum crimen, nulla poena sine lege
principo, įtvirtinto Pagrindinių teisių chartijos 49 straipsnyje (pagal analogiją, kiek tai susiję su baudžiamosiomis sankcijomis ir valstybių narių pareiga kovoti su Sąjungos finansiniams interesams kenkiančiomis neteisėtomis veikomis, žr. 2017 m. gruodžio 5 d. Sprendimo M.A.S. ir M.B.,
C‑42/17
,
EU:C:2017:936
,
punktą).
Toliau reikia priminti, jog, remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija, pagal
nullum crimen, nulla poena sine lege
principą reikalaujama, kad įstatyme būtų aiškiai apibrėžti pažeidimai ir už juos taikomos bausmės. Ši sąlyga įvykdoma, kai teisės subjektas iš atitinkamos nuostatos teksto ir prireikus teismų taikyto šios nuostatos aiškinimo gali žinoti, dėl kokių veiksmų ar neveikimo kyla jo baudžiamoji atsakomybė (žr. 2015 m. spalio 22 d. Sprendimo AC‑Treuhand / Komisija,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Nullum crimen, nulla poena sine lege
principas negali būti aiškinamas kaip draudžiantis laipsnišką baudžiamosios atsakomybės taisyklių aiškinimą, kurį teismas atlieka vienoje ar kitoje byloje pateikdamas išaiškinimą, jeigu tokio išaiškinimo rezultatą vykdant pažeidimą galima protingai numatyti, atsižvelgiant į tuo metu teismų praktikoje dėl nagrinėjamos įstatymo nuostatos pateikiamą išaiškinimą (žr. 2015 m. spalio 22 d. Sprendimo AC‑Treuhand / Komisija,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Numatomumo sąvoka daugiausia priklauso nuo nagrinėjamos nuostatos teksto turinio, nuo ja reglamentuojamos srities ir nuo adresatų skaičiaus bei jų statuso. Galimybė numatyti įstatymą neprieštarauja tam, kad suinteresuotasis asmuo būtų priverstas pasinaudoti specialistų patarimais, siekdamas susiklosčiusiomis aplinkybėmis tinkamai įvertinti pasekmes, kurių gali atsirasti dėl tam tikro akto. Tai visų pirma taikytina specialistams, kurie pripratę vykdydami savo veiklą elgtis labai atsargiai ir iš kurių galima tikėtis, kad jie ypač rūpestingai vertina savo veiklos riziką (žr. 2015 m. spalio 22 d. Sprendimo AC‑Treuhand / Komisija,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Be to, specialistų patarimai juo labiau reikalingi, jeigu, kaip buvo šiuo atveju, reikia paruošti ir parengti sutartis, kuriomis siekiama išvengti ginčų ar juos taikiai išspręsti.
Šiomis aplinkybėmis, nors tuo metu, kai buvo daromi pažeidimai, konstatuoti ginčijamame sprendime, Sąjungos teismai dar neturėjo galimybės priimti sprendimo konkrečiai dėl tokios kaip
Servier
sudarytos sutarties dėl taikaus susitarimo, ji, prireikus pasitarusi su specialistais, turėjo numatyti, kad jos elgesys gali būti pripažintas nesuderinamu su Sąjungos teisėje nustatytomis konkurencijos taisyklėmis, be kita ko, atsižvelgdama į tai, kaip plačiai Teisingumo Teismo praktikoje aiškinamos sąvokos „susitarimas“ ir „suderinti veiksmai“ (šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 22 d. Sprendimo AC‑Treuhand / Komisija,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
,
punktą).
Servier
galėjo numatyti, kad būtent dėl generinių vaistų bendrovių skatinimo pritarti neprekiavimo ir neginčijimo sąlygoms, kurios savaime ribojo konkurenciją, tokių sąlygų įtraukimas į sutartį dėl taikaus susitarimo patentų srityje buvo neteisėtas. Iš tikrųjų toks įtraukimas jau nebuvo grindžiamas sutarties šalių patento galiojimo pripažinimu ir tai reiškė neįprastą patento naudojimą, nesusijusį su jo specifiniu tikslu (žr. šio sprendimo 267 punktą). Taigi
Servier
galėjo pagrįstai numatyti, kad jos veiksmai pažeidžia SESV 101 straipsnio 1 dalyje nustatytą draudimą (šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 22 d. Sprendimo AC‑Treuhand / Komisija,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
,
punktą ir 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Lundbeck / Komisija,
T‑472/13
, dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:449
,
punktą).
Be to, kaip jau yra nurodęs Bendrasis Teismas, gerokai anksčiau, nei buvo sudaryta ginčijama sutartis, jurisprudencijoje buvo nuspręsta dėl galimybės taikyti konkurencijos teisę specifinėse su intelektinės nuosavybės teisėmis susijusiose srityse (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Xellia Pharmaceuticals ir Alpharma / Komisija,
T‑471/13
, nepaskelbtas Rink., dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:460
,
ir
punktus).
Taigi 1974 m. Teisingumo Teismas nusprendė, kad, nors SESV 101 straipsnis nedaro poveikio valstybės narės pramoninės nuosavybės sritį reglamentuojančiuose teisės aktuose suteikiamų teisių egzistavimui, jų įgyvendinimo sąlygoms gali būti taikomi šiame straipsnyje nustatyti draudimai, o tai gali būti visais atvejais, kai tokios teisės įgyvendinimas buvo kartelio tikslas, priemonė ar pasekmė (1974 m. spalio 31 d. Sprendimo Centrafarm ir de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
,
ir
punktai).
Vėliau, jau priėmus 1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimą Bayer ir Maschinenfabrik Hennecke (
65/86
,
EU:C:1988:448
), tapo aišku, kad taikūs ginčų sprendimai dėl patentų gali būti kvalifikuojami kaip susitarimai, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnį.
Beje, reikia akcentuoti, kad sudarydamos ginčijamas sutartis
Servier
ir atitinkamos generinių vaistų bendrovės iš tikrųjų nusprendė sudaryti susitarimus dėl išstūmimo iš rinkos (žr., be kita ko, šio sprendimo 271, 562 ir 704 punktus). Tačiau, nors iš tikrųjų tik vėliau už ginčijamų sutarčių sudarymą paskelbtame sprendime Teisingumo Teismas nusprendė, kad susitarimai dėl išstūmimo iš rinkos, pagal kuriuos liekantieji išmoka kompensacijas tiems, kas pasitraukia, yra konkurencijos ribojimas dėl tikslo, vis dėlto jis pažymėjo, kad tokiais susitarimais „aiškiai“ pažeidžiama Sutarties nuostatoms, susijusioms su konkurencija, būdinga idėja, kad visi ūkio subjektai turi savarankiškai apibrėžti rinkoje vykdomą politiką (2008 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Beef Industry Development Society ir Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
,
ir
–
punktai). Taigi, sudarydama tokias sutartis,
Servier
negalėjo nežinoti, kad jos elgesys antikonkurencinis.
Tiesa, nors dėl to, kad atitinkamos sutartys sudarytos taikių susitarimų dėl patento forma, išorės stebėtojas, kaip antai Komisija ar teisininkai, kurie specializuojasi atitinkamose srityse, galėjo iš karto nepastebėti šių sutarčių neteisėtumo, to negalima pasakyti apie sutarčių šalis.
Beje, Komisijai galėję kilti sunkumai nustatant pažeidimą bent iš dalies pateisina procedūros ar ginčijamo sprendimo ilgumą.
Kiti ieškovių pateikti argumentai nepaneigia šio sprendimo 1661 punkte padarytos išvados.
Pirma, negalima pritarti argumentui dėl egzistuojančios Komisijos praktikos neskirti baudų arba skirti tik simbolines baudas, kai ji nagrinėja naujus teisės klausimus, nes, nepaisant šioje byloje iškeltų klausimų naujumo, šiuo atveju
Servier
galėjo pagrįstai numatyti, kad taip elgdamasi, t. y. mokėdama generinių vaistų bendrovėms už tai, kad jos neitų į rinką, ji atliko veiksmus, kuriems taikomas SESV 101 straipsnio 1 dalyje nustatytas draudimas (žr. šio sprendimo 1661 punktą). Šiuo klausimu reikia akcentuoti, kad viename iš Komisijos sprendimų, kurį citavo ieškovės, nurodyta, jog „[suinteresuotosioms šalims] nebuvo pakankamai aišku, kad jų elgesys yra pažeidimas“. Taigi Komisija nagrinėjo kitokią situaciją nei susiklosčiusi šioje byloje.
Be to, šio sprendimo 1665 punkte jau nurodyta, kad
Servier
negalėjo nežinoti, kad jos elgesys antikonkurencinis.
Bet kuriuo atveju pagal jurisprudenciją Komisija turi diskreciją nustatydama baudų dydį, kai siekia pakreipti įmonių elgesį taip, kad jos laikytųsi konkurencijos taisyklių. Tai, kad Komisija praeityje taikė tam tikro dydžio baudas už tam tikrų rūšių pažeidimus, negali atimti iš jos galimybės padidinti tokias baudas laikantis Reglamente Nr. 1/2003 nustatytų ribų, jei tai būtina Sąjungos konkurencijos politikos įgyvendinimui užtikrinti. Veiksmingam Sąjungos konkurencijos taisyklių taikymui reikia, kad Komisija bet kuriuo metu galėtų pritaikyti baudų dydį prie šios politikos poreikių (2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Lundbeck / Komisija,
T‑472/13
, dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:449
,
punktas).
Antra, nors ieškovės rėmėsi teisinės nuomonės, kurios prašė viena iš atitinkamų generinių vaistų bendrovių ir kuri nurodyta ginčijamo sprendimo 3074 konstatuojamojoje dalyje, egzistavimu, jos nepateikė pakankamai duomenų, kad būtų galima daryti išvadą apie realų netikrumą dėl to, ar dėl ginčijamų sutarčių buvo daromas Sąjungos konkurencijos teisės taisyklių pažeidimas.
Trečia, nors ieškovės teigė, kad ginčijamame sprendime Komisijos pasirinktas sprendimo variantas prieštarauja 2004 m. gairėse dėl technologijų perdavimo susitarimų nustatytiems principams, šį argumentą reikia atmesti.
Iš tikrųjų, net jeigu ieškovės norėjo remtis 2004 m. gairių dėl technologijų perdavimo susitarimų 209 punkto pažeidimu, iš šio punkto matyti, jog „paprastai“ manoma, kad reikalavimams neprieštarauti netaikoma SESV 101 straipsnio 1 dalis. Kadangi vartojamas šis žodis, pagal šią nuostatą neatmetama galimybė, kad tam tikromis aplinkybėmis neginčijimo sąlygų įtraukimas gali būti konkurencijos pažeidimas.
Be to, 2004 m. gairių dėl technologijų perdavimo susitarimų 209 punkte numatyta, kad reikalavimams neprieštarauti netaikoma SESV 101 straipsnio 1 dalis, jeigu šiais reikalavimais siekiama išvengti intelektinės nuosavybės teisių, dėl kurių sudaryti šie susitarimai, ginčijimo ir „iš tiesų <…> tikslas yra spręsti vykstančius ginčus ir (arba) ateityje šių ginčų išvengti“.
Taigi, jeigu, kaip šiuo atveju, ginčijamų sutarčių sudarymą lėmė būtent kompensacinis mokestis, o ne kiekvienos iš šalių pripažįstamas patento galiojimas, šios sutartys, kurios iš tikrųjų yra išstūmimo iš rinkos susitarimai ir jomis siekiama antikonkurencinio tikslo, negali būti laikomos tokiomis, kurių „iš tiesų <…> tikslas yra spręsti vykstančius ginčus ir (arba) ateityje šių ginčų išvengti“.
Beje, nė viena aplinkybė neleidžia nuspręsti, priešingai, nei, atrodo, teigė ieškovės, kad ginčijamame sprendime Komisijos pasirinktas sprendimo variantas buvo tiek nenumatomas, kad Komisija būtų nusprendusi iš dalies pakeisti 2004 m. gairių dėl technologijų perdavimo susitarimų nuostatas.
Žinoma, 2014 m. gairių dėl technologijų perdavimo susitarimų 243 punkte numatyta, jog reikalavimai neprieštarauti gali pažeisti SESV 101 straipsnio 1 dalį, jeigu licencijos išdavėjas, be technologijos teisių licencijavimo, finansinėmis arba kitomis priemonėmis siekia, kad licencijos gavėjas sutiktų neprieštarauti technologijos teisės teisėtumui.
Vis dėlto ši nauja nuostata tik patikslino anksčiau 2004 m. gairėse dėl technologijų perdavimo susitarimų įtvirtintas nuostatas.
Ketvirta, kiek tai susiję su argumentu dėl prieštaravimų, susijusių su potencialios konkurencijos sąvokos aiškinimu, ginčijamame sprendime buvimo, pažymėtina, jog šis argumentas jau buvo atmestas ir darytina nuoroda į šiuo klausimu pateiktus argumentus (žr. šio sprendimo 374–377 punktus).
Iš viso to, kas išdėstyta, išplaukia, kad šį pagrindą reikia atmesti tiek, kiek jis susijęs su ginčijamame sprendime nustatytais SESV 101 straipsnio pažeidimais.
b)

Dėl teisės klaidos, susijusios su bausmių bendrinimu
Ieškovės pateikia du kaltinimus: pirma, dėl vieno pažeidimo, apimančio visas atitinkamas su
Servier
sudarytas sutartis dėl taikių susitarimų, egzistavimo, todėl Komisija negalėjo
Servier
skirti penkių atskirų baudų, ir, antra, dėl pagal SESV 101 straipsnį skirtos baudos ir pagal SESV 102 straipsnį skirtos baudos neteisėto subendrinimo.
1)

Dėl vieno pažeidimo sąvokos nepaisymo
i)

Šalių argumentai
(Praleista)
ii)

Bendrojo Teismo vertinimas
Ieškovės rėmėsi dviem argumentais, susijusiais su vieno pažeidimo sąvoka, kurių pirmasis siejamas su vieno pažeidimo, apimančio visas
Servier
sudarytas atitinkamas sutartis dėl taikių susitarimų, egzistavimu, o subsidiariai pateiktas antrasis – su vieno pažeidimo, apimančio su
Niche
ir
Matrix
sudarytas sutartis, egzistavimu.
Kiek tai susiję su pirmuoju argumentu, kaip matyti iš šio sprendimo 1282 punkto, Komisija negalėjo konstatuoti, kad
Servier
su kiekviena generinių vaistų bendrove turėjo bendrą tikslą, todėl ir bendrą planą.
Kadangi nebuvo tokio bendro tikslo ir bendro plano, Komisija negalėjo nuspręsti, kad padarytas vienas pažeidimas. Todėl ji
Servier
galėjo skirti po atskirą baudą už kiekvieną nustatytą pažeidimą.
Todėl ginčijamame sprendime Komisijos atliktas baudų subendrinimas, grindžiamas išvada, kad padaryti atskiri pažeidimai, priešingai, nei teigė ieškovės, neturi būti laikomas „neteisingu ir neproporcingu“.
Priešingai, būtų neteisinga generinių vaistų bendrovių atžvilgiu, jeigu
Servier
, taip pat kaip ir joms, būtų skirta tik viena sankcija, nors, priešingai nei jos,
Servier
buvo kelių atskirų susitarimų šalis.
Šiuo atveju bausmių subendrinimas juo labiau iš esmės nėra neproporcingas, nes ginčijamame sprendime (3128 konstatuojamoji dalis) Komisija atsižvelgė į tai, kad
Servier
padarė kelis pažeidimus, žinoma, atskirus, tačiau susijusius su tuo pačiu produktu, t. y. perindopriliu, ir daugeliu atvejų tose pačiose geografinėse zonose ir per tą patį laikotarpį. Šiomis ypatingomis aplinkybėmis Komisija, siekdama išvengti galimai neproporcingo rezultato, nusprendė už kiekvieną pažeidimą apriboti
Servier
pardavimų vertės dalį, į kurią atsižvelgė apskaičiuodama bazinį baudos dydį. Tokia jos atlikta korekcija lėmė tai, kad bendra visų pardavimų, susijusių su atskirais SESV 101 straipsnio pažeidimais, vertė buvo sumažinta vidutiniškai 54,5 %.
Taigi šį argumentą reikia atmesti.
Dėl argumento, susijusio būtent su sutartimis, sudarytomis su
Niche
ir
Matrix
, kaip matyti iš šio sprendimo 1295–1302 punktų, šios sutartys pripažintos dviem atskirais SESV 101 straipsnio pažeidimais.
Vis dėlto, kaip nurodyta šio sprendimo 1296 punkte, iš šių sutarčių sudarymo konteksto ir sąlygų galima daryti išvadą, kad sudarydama atitinkamas sutartis
Servier
vadovavosi „tais pačiais motyvais“ ir šiuo atžvilgiu siekė to paties tikslo, t. y. galutinai išspręsti iškilusį ginčą ir ateityje išvengti bet kokių ieškinių dėl
Niche
ir (arba)
Matrix
produkto ir šį produktą pašalinti kaip potencialios konkurencijos šaltinį už sumokėtą mokestį. Būtent tą patį tikslą, kurio
Servier
siekė sudarydama sutartis su
Niche
ir
Matrix
, iš tikrųjų patvirtina aplinkybė, kad šios sutartys pasirašytos tą pačią dieną ir toje pačioje vietoje to paties ieškovių atstovo, aplinkybė, kad jų taikymo sritis laiko ir geografiniu atžvilgiu tapati, kad sutartys sudarytos būtent dėl to paties produkto,
Niche
ir
Matrix
nustatytos panašios pareigos ir, galiausiai, neginčyta aplinkybė, kad
Servier
buvo suinteresuota sudaryti sutartis su abiem atitinkamame bendrame perindoprilio projekte dalyvaujančiomis šalimis.
Nors šio sprendimo 1693 punkte nurodyti faktiniai duomenys neįrodo, kad
Niche
ir
Matrix
, sudarydamos atitinkamas sutartis, kartu siekė to paties tikslo, patvirtinančio bendro plano buvimą, nei juo labiau to, kad šiuo bendru planu jos dalijosi su
Servier
, iš šių faktinių duomenų matyti, jog
Servier
, sudarydama sutartis su
Niche
ir
Matrix
, siekė to paties tikslo (žr. šio sprendimo 1296–1301 punktus).
Beje, atitinkamų sutarčių žalingas poveikis buvo iš dalies susijęs su
Niche
ir
Matrix
kartu kurtu produktu, kuriuo buvo uždrausta prekiauti tą patį laikotarpį ir toje pačioje teritorijoje. Taigi šių sutarčių daugiasluoksnis antikonkurencinis poveikis buvo ypač didelis.
Atsižvelgiant į pirmesniuose punktuose nurodytas specifines aplinkybes, susijusias su
Niche
ir
Matrix
sutartimis, todėl jas skiriančias nuo sutarčių dėl taikių susitarimų, kurias
Servier
sudarė su kitomis generinių vaistų bendrovėmis, reikia konstatuoti, kad Komisija, taikydama sumažinimą, nes padaryti keli pažeidimai (žr. šio sprendimo 1690 punktą), konkrečiai neįvertinusi
Matrix
sutarties, nepakankamai atsižvelgė į šios sutarties ryšį su
Niche
sutartimi.
Be to, dėl Komisijos nustatyto baudos dydžio tinkamai neatsižvelgta į pažeidimo, padaryto dėl sudarytos
Matrix
sutarties, sunkumą, kuris, kiek tai susiję su
Servier
, yra mažesnio laipsnio, palyginti su pažeidimo, padaryto dėl sudarytos
Niche
sutarties, sunkumu, dėl to, kad
Servier
sudarė
Matrix
sutartį, siekdama sustiprinti
Niche
sutarties poveikį (žr. šio sprendimo 1300 punktą), ir dėl to, kad, atsižvelgiant į
Biogaran
sutartį,
Niche
ir
Unichem
buvo perduotas didesnės bendros vertės turtas, palyginti su tuo, kurį gavo
Matrix
.
Todėl Bendrasis Teismas, naudodamasis jam suteikta visiška jurisdikcija ir siekdamas, kad būtų laikomasi proporcingumo principo (šiuo klausimu žr. 2014 m. rugsėjo 4 d. Sprendimo YKK ir kt. / Komisija,
C‑408/12 P
,
EU:C:2014:2153
,
punktą), nusprendžia
Servier
už sudarytą
Matrix
sutartį skirtą baudą sumažinti 30 % (t. y. 23736510 EUR).
Vadinasi, už ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nurodytą pažeidimą
Servier
skirta bauda, nustatyta to sprendimo 7 straipsnio 2 dalies b punkte, sudaro 55385190 EUR, o ne 79121700 EUR.
2)

Dėl baudų, skirtų pagal SESV 101 ir 102 straipsnius, bendrinimo
i)

Šalių argumentai
(Praleista)
ii)

Bendrojo Teismo vertinimas
Atsižvelgiant į tai, kad panaikinta ginčijamo sprendimo 7 straipsnio 6 dalis (žr. šio sprendimo 1638 punktą),
Servier
skiriama sankcija tik už SESV 101 straipsnio pažeidimą. Kadangi nebėra sankcijų pagal SESV 101 ir 102 straipsnius bendrinimo, bet kuriuo atveju nebereikia nagrinėti šio kaltinimo pagrįstumo ir jį reikia atmesti.
c)

Dėl pardavimų vertės apskaičiavimo
Ieškovės remiasi trimis skirtingais kaltinimais, kuriuos reikia nagrinėti atskirai.
1)

Dėl atsižvelgimo į pardavimus ligoninėms
i)

Šalių argumentai
(Praleista)
ii)

Bendrojo Teismo vertinimas
Pažymėtina, jog, grįsdamos šį kaltinimą, ieškovės daro nuorodą į ginčijamo sprendimo 2408–2412 konstatuojamąsias dalis, kuriose Komisija nurodė, kad į rinkos analizę ji neįtraukė ligoninių sektoriaus.
Ginčijamo sprendimo 2408–2412 konstatuojamosios dalys yra to sprendimo 6.5 dalyje, skirtoje
Servier
dominuojančios padėties galutinių produktų rinkoje vertinimui.
Ginčijamo sprendimo 2412 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, jog perindoprilis daugiausia buvo platinamas mažmeninėje grandinėje, taigi pardavimai ligoninėms negalėjo daryti poveikio bendroms kainoms ir kiekiams mažmeninėje grandinėje. Todėl Komisija nusprendė, kad ligoninių sektoriaus daromas konkurencinis spaudimas netrukdė
Servier
veikti nevaržomai jokio konkurencinio spaudimo. Taigi į galutinių produktų rinkos analizę ji neįtraukė ligoninių sektoriaus.
Beje, ginčijamo sprendimo 2595 konstatuojamojoje dalyje Komisija patikslino, jog nustatytas nepriklausomumas nuo konkurencinio spaudimo leido nustatyti įtakos rinkoje buvimą.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog Komisija į rinkos analizę neįtraukė ligoninių sektoriaus, nes ji manė, kad ši rinkos dalis nereikšminga, siekiant nustatyti, ar
Servier
turėjo įtaką rinkoje, ar jos neturėjo.
Nagrinėdama atitinkamas sutartis SESV 101 straipsnio atžvilgiu, ginčijamo sprendimo 6.5 punkte Komisija darė nuorodą į ribojimo dėl poveikio analizę, kuriai buvo svarbus
Servier
įtakos rinkoje buvimo nustatymas, kaip tai matyti, be kita ko, iš ginčijamo sprendimo 1397, 1503, 1656, 1847 ir 2048 konstatuojamųjų dalių, ypač iš to sprendimo 1224 konstatuojamosios dalies, kurioje Komisija nurodė, kad susitarimų ribojamojo poveikio analizei esminę reikšmę turėjo įtakos rinkoje sąvoka.
Taigi Komisija iš ribojimo dėl poveikio analizės pašalino ligoninių sektorių.
Atlikdama ribojimo dėl tikslo analizę, Komisija nedarė nuorodos į ginčijamo sprendimo 6.5 punktą ir niekur nenurodė, jog į analizę neįtraukiamas ligoninių sektorius. Beje, Komisija nebuvo suinteresuota neįtraukimu, nes ribojimo dėl tikslo analizei nereikėjo nustatyti, ar
Servier
turėjo įtakos rinkoje, ar jos neturėjo.
Be to, ribojimo dėl tikslo buvimui konstatuoti Komisija rėmėsi tuo, kad atitinkamose sutartyse buvo ribojamųjų sąlygų. Būtent dėl šių sąlygų ir dėl jų taikymo srities Komisija galėjo nustatyti ribojimo dėl tikslo mastą. Pavyzdžiui, kiek tai susiję su Komisijos dėl kiekvienos sutarties nustatyta ribojimo dėl tikslo geografine taikymo sritimi, ji apėmė tik valstybes nares, kuriose buvo taikomos ribojamosios sąlygos, kaip tai matyti iš ginčijamo sprendimo 3134 konstatuojamojoje dalyje pateiktos 50 lentelės.
Taigi iš atitinkamose sutartyse nustatytų neprekiavimo sąlygų taikymo srities nebuvo pašalintas ligoninių sektorius. Be to, net jeigu būtų buvęs įmanomas toks neginčijimo sąlygos netaikymas, tas sektorius nebuvo pašalintas iš šiose sutartyse nustatytų neginčijimo sąlygų taikymo srities.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Komisija, konstatuodama konkurencijos ribojimo dėl tikslo egzistavimą, nepašalino ligoninių sektoriaus.
Siekiant nustatyti, ar dėl to, kad iš pirmiau konstatuoto ribojimo dėl poveikio analizės buvo pašalintas ligoninių sektorius, ieškovėms vis tiek galėjo būti sumažinti pagal SESV 101 straipsnį skirtų baudų dydžiai, reikia įsitikinti, kad Komisijos atsižvelgimas į konstatuotą ribojimą dėl poveikio jai neleido
Servier
nubausti griežčiau, nei ji tai galėjo padaryti vien dėl konstatuoto ribojimo dėl tikslo.
Šiuo klausimu pažymėtina, jog ginčijamame sprendime Komisija niekur nenurodė, kad ji pažeidimo materialinę taikymo sritį, taikymo sritį laiko ar geografiniu atžvilgiu nustatė platesnę, nei tai leido padaryti konstatuotas ribojimas dėl tikslo.
Priešingai, Komisija konstatavo ribojimo dėl poveikio buvimą tik keturiose valstybėse narėse: Prancūzijoje, Nyderlanduose, Lenkijoje ir Jungtinėje Karalystėje, o apskaičiuodama baudos dydį dėl su
Niche
ir
Unichem
,
Matrix
,
Krka
ir
Lupin
susijusių pažeidimų tų pažeidimų geografinį plotą ji išplėtė taip, kad jie apimtų visas valstybes, kuriose sutartys buvo taikomos.
Be to, pažymėtina, jog Komisija atitinkamų sutarčių konkurenciją ribojantį poveikį analizavo tik subsidiariai, t. y. „išsamumo sumetimais“ (ginčijamo sprendimo 1213 konstatuojamoji dalis).
Galiausiai ieškovės pačios pažymėjo, jog baudos dydžio apskaičiavimas „grindžiamas išimtinai tik argumentu, kad sutartys yra ribojimas dėl tikslo“.
Todėl tai, kad Komisija atsižvelgė į konstatuotą ribojimą dėl poveikio, jai neleido
Servier
nubausti griežčiau, nei ji tai galėjo padaryti vien dėl konstatuoto ribojimo dėl tikslo.
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad Komisija, apskaičiuodama su SESV 101 straipsniu susijusios baudos dalies dydį, teisingai nepašalino ligoninių sektoriaus.
Vadinasi, šį kaltinimą reikia atmesti.
2)

Dėl pardavimų vertės apskaičiavimo motyvavimo stokos
i)

Šalių argumentai
(Praleista)
ii)

Bendrojo Teismo vertinimas
Primintina, jog pagal suformuotą jurisprudenciją, nustatydama baudos už konkurencijos taisyklių pažeidimą dydį, Komisija įvykdo pareigą motyvuoti, kai savo sprendime nurodo faktus, kuriais remdamasi ji galėjo įvertinti pažeidimo sunkumą ir trukmę; Komisija neprivalo nurodyti skaičių, susijusių su baudos dydžio apskaičiavimo būdu (žr. 2015 m. spalio 22 d. Sprendimo AC‑Treuhand / Komisija,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo atveju ieškovės ginčija tik korekcinį koeficientą, kurį Komisija taikė pardavimų vertei.
Ginčijamo sprendimo 3128 konstatuojamojoje dalyje Komisija šiuo klausimu nurodė, jog, atsižvelgdama į tai, kad
Servier
padarė kelis pažeidimus, žinoma, atskirus, tačiau susijusius su tuo pačiu produktu, t. y. perindopriliu, ir daugeliu atvejų tose pačiose geografinėse zonose ir per tą patį laikotarpį, ji taikė korekcinį koeficientą, leidusį dėl kiekvieno pažeidimo apriboti
Servier
pardavimų vertės dalį, į kurią atsižvelgė apskaičiuodama bazinį baudos dydį. Taip pat ji patikslino, kad toks korekcinis koeficientas lėmė tai, kad už kiekvieną iš penkių SESV 101 straipsnio pažeidimų pardavimų vertė buvo sumažinta vidutiniškai 54,5 %.
Taigi, atsižvelgiant į šio sprendimo 1727 punkte nurodytą jurisprudenciją ir į tai, kad nagrinėjamo korekcinio koeficiento taikymas, nors jis nenumatytas Baudų apskaičiavimo gairėse, yra ieškovėms palanki priemonė, Komisija pakankamai motyvavo sprendimą, o priešingos išvados neleidžia daryti aplinkybė, kad ieškovės negali patikrinti viso skaičiavimo, kuriuo remiantis, pirma, gauta minėta 54,5 % procentinė išraiška ir, antra, galiausiai už kiekvieną SESV 101 straipsnio pažeidimą nustatytas baudos dydis.
Žinoma, galima pažymėti tai, kad, Bendrajam Teismui pritaikius proceso organizavimo priemonę, kad prireikus būtų palengvintas naudojimasis neribota jurisdikcija, Komisija pateikė tikslesnės informacijos apie skaičiavimą, pagal kurį ji nustatė minėtą 54,5 % procentinę išraišką ir galutinį baudos dydį už kiekvieną SESV 101 straipsnio pažeidimą, ir kad ši informacija Bendrajam Teismui ir ieškovėms leido išsamiau suprasti, kaip Komisija nustatė šią procentinę išraišką ir baudų dydžius.
Vis dėlto aplinkybė, kad išsamesnė informacija apie baudos už konkurencijos taisyklių pažeidimą dydžio apskaičiavimą atsiųsta vėliau, vykstant bylos nagrinėjimui, neįrodo ginčijamo sprendimo motyvavimo stokos šiuo klausimu. Iš tikrųjų ginčijamo sprendimo rengėjo pateikti patikslinimai, papildantys jau savaime pakankamus motyvus, nėra tiesiogiai susiję su pareigos motyvuoti vykdymu, net jeigu jie gali būti naudingi Sąjungos teismo vykdomai sprendimo motyvavimo kontrolei tuo, kad jie institucijai leidžia išsamiau paaiškinti priežastis, kuriomis remiantis buvo priimtas sprendimas (šiuo klausimu žr. 2000 m. lapkričio 16 d. Sprendimo Weig / Komisija,
C‑280/98 P
,
EU:C:2000:627
,
punktą).
Be to, priešingai, nei teigė ieškovės, dėl korekcinio koeficiento taikytas dalinis sumažinimas pateisinamas tuo, kad, kaip nurodyta atsakant į pagrindą dėl vieno tęstinio pažeidimo buvimo, skirtingos nagrinėjamos sutartys buvo ne vienas pažeidimas, o atskiri pažeidimai ir už kiekvieną iš jų Komisija turėjo teisę skirti atskirą baudą.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, jog šį kaltinimą reikia atmesti.
3)

Dėl pardavimų vertės geografinės apimties
i)

Šalių argumentai
(Praleista)
ii)

Bendrojo Teismo vertinimas
Ieškovės teigė, kad ginčijamame sprendime, konkrečiai – 3134 konstatuojamojoje dalyje pateiktoje 50 lentelėje, Komisija klaidingai apibrėžė SESV 101 straipsnio pažeidimų padarymo geografinę apimtį, nes, pirma, patentas 947 išduotas Lenkijoje tik po to, kai visi pažeidimai buvo nutraukti, antra, patentai 939–941 neapėmė Bulgarijos, Čekijos Respublikos, Estijos, Kipro, Latvijos, Lietuvos, Vengrijos, Maltos, Lenkijos, Rumunijos, Slovėnijos, Slovakijos ir Suomijos.
Reikia patikslinti, kad toje 50 lentelėje nurodytos kiekvieno pažeidimo pradžios ir pabaigos datos kiekvienoje valstybėje narėje.
Pirmiausia iš analizės reikia pašalinti su
Teva
susijusį pažeidimą. Iš tikrųjų šis pažeidimas padarytas tik Jungtinėje Karalystėje. Tačiau nė vienas ieškovių argumentų nesiejamas su šia valstybe nare. Taigi tie argumentai neturi reikšmės šio pažeidimo geografinei apimčiai.
Dėl kitų pažeidimų pažymėtina, jog kiekvieno pažeidimo apimtį, be kita ko, geografinę, neišvengiamai lemia atitinkamoje sutartyje įtvirtintos neprekiavimo ir neginčijimo sąlygos. Iš tikrųjų būtent šių sąlygų, kurios, jeigu jos neteisėtos, riboja konkurenciją, todėl yra labai žalingos geram konkurencijos veikimui, pakanka ribojimo dėl tikslo kvalifikavimui (žr. šio sprendimo 270 punktą).
Šiuo klausimu ieškovės tik daro išvadą, kad dėl vieno ar kelių patentų nebuvimo atitinkamoje valstybėje narėje toje valstybėje nepadaryta jokio pažeidimo, neišskirdamos pažeidimų, būtent, kiek tai susiję su kiekvienu pažeidimu, potencialiai nevienodo patento nebuvimo poveikio neprekiavimo ir neginčijimo sąlygų geografinei taikymo sričiai.
Taigi ieškovės nepatikslino ir net nenurodė, kokias pasekmes pažeidimo sunkumo vertinimui galėtų lemti neprekiavimo ir neginčijimo sąlygų atitinkamų geografinių taikymo sričių nesutapimas.
Todėl ieškovių argumentais tik siekiama dėl atitinkamos valstybės narės visiškai paneigti pažeidimo egzistavimą.
Tačiau vienos ar kitos iš dviejų, t. y. neprekiavimo ir neginčijimo, sąlygų taikymo valstybėje narėje per nustatytą laikotarpį pakako tam, kad per nagrinėjamą laikotarpį Komisija galėtų pagrįstai įtraukti tą valstybę į to pažeidimo geografinę sritį.
Taigi tokį ieškovių nurodytą pagrindą galima priimti tik jeigu iš jo galima daryti išvadą, kad nagrinėjamu laikotarpiu atitinkamoje valstybėje narėje nebuvo taikoma nei neprekiavimo sąlyga, nei neginčijimo sąlyga, o Komisija nustatė, kad šioje valstybėje narėje pažeidimas padarytas.
Atsižvelgiant į skirtingus ieškovių argumentus, pirmiausia reikia išnagrinėti neginčijimo sąlygos geografinę taikymo sritį dėl kiekvienos sutarties, išskyrus
Teva
sutartį.
Ieškovės pateikė du argumentus, kurių pirmasis susijęs su patentu 947, o antrasis su patentais 339, 340 ir 341.
Kiek tai susiję su
Lupin
sutartimi, jos 1.6 straipsnyje nustatyta, kad
Lupin
negali prekiauti „produktu“ nė vienoje valstybėje narėje. Žodis „produktas“ reiškia, be kita ko, vaistus, kurių sudėtyje yra erbumino. Taigi šioje sutartyje neprekiavimo sąlyga nesiejama su patento, nesvarbu, ar patento 947, ar patentų 339, 340 ir 341, taikymu. Todėl ji buvo taikoma visose valstybėse narėse ir nereikia nustatyti, ar kiekvienoje iš jų nurodyti patentai egzistavo pažeidimo darymo momentu. Kadangi Komisija nepadarė klaidos nustatydama pažeidimo geografinę apimtį, kiek tai susiję su neprekiavimo sąlyga, galima atmesti ieškovių pagrindą tiek, kiek jis susiję su
Lupin
sutartimi (žr. šio sprendimo 1741–1746 punktus).
Kiek tai susiję su sutartimis, sudarytomis su
Niche
ir
Matrix
, ir su
Krka
sudaryta sutartimi dėl taikaus susitarimo, priešingai, neprekiavimo sąlygos taikymo sritis siejama su
Servier
patentų buvimu. Todėl ieškovės gali veiksmingai remtis savo argumentais.
Pirma, reikia išnagrinėti argumentą dėl patento 947.
Ieškovės teigė, kad Lenkijoje šis patentas nebuvo išduotas pažeidimo darymo momentu.
Bet kuriuo atveju, kiek tai susiję su sutartimi dėl taikaus susitarimo, sudaryta su
Krka
(žr. šio sprendimo 1636, 1637 ir 1640 punktus), kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 3134 konstatuojamojoje dalyje pateiktos 50 lentelės, kuri šiuo klausimu nebuvo ginčyta, Komisija nenustatė, kad Lenkijoje buvo padarytas pažeidimas. Todėl nesvarbu, ar pažeidimo darymo laikotarpiu patentas 947 apėmė šią valstybę narę, ar ne.
Kiek tai susiję su
Niche
sutartimi, 3 straipsnyje nustatyta neprekiavimo sąlyga taikyta šalyse, kuriose egzistuoja, be kita ko, „teisė į alfa patentą“, apimanti patentą 947 ir visus lygiaverčius patentus ar patentų paraiškas, kaip tai nurodyta 1 skirsnio „Apibrėžimai“ 1 straipsnio ii punkte.
Kiek tai susiję su
Matrix
sutartimi, 1 straipsnyje nurodyta neprekiavimo sąlyga taikoma „teritorijoje“, t. y. visose šalyse, kuriose egzistuoja, be kita ko, „teisė į alfa patentą“, apimanti patentą 947 ir visus lygiaverčius patentus ar patentų paraiškas, kaip tai nurodyta 1 skirsnio „Apibrėžimai“ 1 straipsnio ii punkte.
Taigi nebuvo ginčyta, kad, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 120 konstatuojamosios dalies ir 155 išnašos, Lenkijoje
Servier
pateikė patento paraišką dėl „perindoprilio erbumino alfa kristalinės formos“ (ji atitinka patentą 947) 2001 m. liepos 6 d.
Todėl reikia atmesti ieškovių argumentą dėl patento 947 (žr. šio sprendimo 1752 punktą) tiek, kiek jis susijęs su
Niche
ir
Matrix
sutartimis.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog šį argumentą reikia atmesti dėl visų sutarčių.
Antra, reikia išnagrinėti ieškovių argumentą dėl patentų 339, 340 ir 341.
Ieškovės teigė, kad pažeidimų darymo metu atitinkami patentai neapėmė Bulgarijos, Čekijos Respublikos, Estijos, Kipro, Latvijos, Lietuvos, Vengrijos, Maltos, Lenkijos, Rumunijos, Slovėnijos, Slovakijos ir Suomijos.
Kiek tai susiję su sutartimi dėl taikaus susitarimo, sudaryta su
Krka
(žr. šio sprendimo 1636, 1637 ir 1640 punktus), bet kuriuo atveju pakanka pažymėti, kad neprekiavimo sąlygos taikymo sritis nesiejama su patentų 339–341 egzistavimu. Todėl nesvarbu, ar tai, kad šie patentai buvo išduoti arba pateikta su jais susijusi paraiška kiekvienoje valstybėje narėje, dėl kurios ieškovės teigia, kad šie patentai nebuvo taikomi.
Kiek tai susiję su
Niche
ir
Matrix
sutartimis, šiose sutartyse nurodyta neprekiavimo sąlyga taikoma šalyse, kuriose egzistuoja patentai 339–341 „ir (arba)“ patentas 947, kaip nurodyta
Niche
sutarties 3 straipsnyje ir
Matrix
sutarties 1 skirsnio 1 straipsnio xiii punkte ir šios sutarties 2 skirsnio 1 straipsnyje.
Taigi, išskyrus argumentą dėl Lenkijos, kuris jau atmestas, ieškovės nenurodė ir juo labiau neįrodė, kad patentas 947 negaliojo kurioje nors iš šio sprendimo 1760 punkte nurodytų valstybių narių.
Taigi, kadangi ieškovės žinojo tikslią sutarčių taikymo sritį, nes jas kartu rengė, jos turėjo pateikti ar bent nurodyti duomenis, leidžiančius įrodyti tokį negaliojimą.
Taigi, net jeigu patentai 339, 340 ir 341 neapėmė šio sprendimo 1760 punkte nurodytų valstybių narių, tokia aplinkybė, atsižvelgiant į ieškovių argumentus, neleidžia daryti išvados, kad
Niche
ir
Matrix
sutartyse nustatytos neprekiavimo sąlygos šiose valstybėse nebuvo taikomos, nes ieškovės neginčija, kad jose buvo taikomas patentas 947.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog ieškovių pateikti argumentai ir įrodymai neleidžia daryti išvados, kad Komisija klaidingai apibrėžė pažeidimo geografinę apimtį tiek, kiek tai susiję su neprekiavimo sąlyga.
Atsižvelgiant į šio sprendimo 1741–1746 punktuose pateiktus argumentus, šį pagrindą galima atmesti ir tam nereikia nustatyti, ar Komisija klaidingai apibrėžė pažeidimo geografinę apimtį tiek, kiek tai susiję su neginčijimo sąlyga.
d)

Dėl pažeidimų sunkumo
1)

Šalių argumentai
(Praleista)
2)

Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia išnagrinėti ieškovių kaltinimus dėl antikonkurencinio tikslo nebuvimo.
Iš tikrųjų ieškovės nesutinka su ginčijamo sprendimo 3064 ir paskesnėmis konstatuojamosiomis dalimis, kuriose Komisija tik konstatavo, kad atitinkami pažeidimai padaryti tyčia ar dėl neatsargumo, todėl, kaip nustatyta Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje, ji atitinkamoms įmonėms galėjo skirti baudas.
Šiuo aspektu dėl klausimo, ar pažeidimas padarytas tyčia, ar dėl neatsargumo, todėl, remiantis Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies pirma pastraipa, už jį gali būti skiriama bauda, jurisprudencijoje nustatyta, kad ši sąlyga tenkinama, jeigu atitinkama įmonė negali nežinoti to, kad jos veiksmai yra antikonkurencinio pobūdžio (2013 m. birželio 18 d. Sprendimo Schenker & Co. ir kt.,
C‑681/11
,
EU:C:2013:404
,
punktas; 2014 m. liepos 10 d. Sprendimo Telefónica ir Telefónica de España / Komisija,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
,
punktas ir 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Lundbeck / Komisija,
T‑472/13
, dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:449
,
punktas).
Taigi, išnagrinėjus atskiras atitinkamas sutartis, išskyrus su
Krka
sudarytas sutartis, matyti, jog
Servier
generinių vaistų bendrovėms sumokėjo už tai, kad jos neitų į rinką. Taigi ji negalėjo nežinoti, kad tokie veiksmai yra antikonkurencinio pobūdžio. Iš tikrųjų konkurentų išstūmimas iš rinkos yra kraštutinė rinkos pasidalijimo ir gamybos ribojimo forma (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Lundbeck / Komisija,
T‑472/13
, dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:449
,
punktą), kuri, remiantis jurisprudencija, yra „aiškiai“ neteisėto pobūdžio (žr. šio sprendimo 1665 punktą).
Nors dėl to, kad atitinkamos sutartys sudarytos kaip taikūs susitarimai dėl patento, išorės stebėtojas galėjo iš karto nepastebėti šių sutarčių neteisėtumo, to negalima pasakyti apie sutarčių šalis (žr. šio sprendimo 1666 punktą).
Be to, reikia konstatuoti, kad atitinkamomis sutartimis, išskyrus su
Krka
sudarytas sutartis, buvo siekiama antikonkurencinių tikslų.
Iš tikrųjų, jeigu, kaip tai buvo kiekvienos atitinkamos sutarties atveju, būtent kompensacinis mokėjimas, o ne kiekvienos iš šalių pripažinimas dėl patento galiojimo lėmė tai, kad buvo sudaryta ta sutartis dėl taikaus susitarimo, t. y. generinių vaistų bendrovė buvo skatinama pritarti neprekiavimo ir neginčijimo sąlygoms, šių sąlygų nulemti konkurencijos ribojimai nesusiję su taikiu realaus ar fiktyvaus ginčo dėl patento sprendimu. Tuomet tikroji tose sąlygose nustatyto konkurencijos ribojimo priežastis yra paskata, o ne susitarimo šalių pripažinimas dėl atitinkamo patento galiojimo. Šiuo atveju visa ta sutartis pagrįstai gali būti pripažinta susitarimu dėl išstūmimo iš rinkos, kuriuo siekiama antikonkurencinių tikslų.
Taigi antikonkurencinio tikslo buvimas įrodytas ir šiuo atžvilgiu nesvarbu tai, ar
Servier
sudarė sutartis su visomis jos patentus ginčijusiomis bendrovėmis, ar tai buvo padaryta jos iniciatyva ir ar atitinkamos sutartys buvo slaptos, ar ne.
Vis dėlto į šiuos elementus bus atsižvelgta vėliau, siekiant išsiaiškinti, ar Komisijos nustatytos procentinės išraiškos buvo neproporcingos.
Antra, reikia išnagrinėti ieškovių kaltinimą dėl to, kad Komisija neatsižvelgė į
Servier
patentų egzistavimą.
Šiuo klausimu, priešingai, nei teigė ieškovės, Komisija paisė aplinkybės, kad sutartys buvo susijusios su intelektinės nuosavybės teisėmis.
Iš tikrųjų konstatuotas paskatos buvimas reiškia, kad sutartyje nustatytą ieškovės išstūmimą iš rinkos lėmė ne atitinkamų patentų poveikis ir jų teisėtas naudojimas, be kita ko, sudarant taikų susitarimą, o vertės perdavimas, kuris buvo finansinė kompensacija už šį išstūmimą (žr. šio sprendimo 253–276 punktus).
Reikia akcentuoti ir tai, kad Komisija laikėsi konkurencijos teisės taikymo intelektinės nuosavybės teisėms sąlygų ir tokioms teisėms taikomos galiojimo prezumpcijos, nes ji neįprastą patento naudojimą rodančias sutartis kvalifikavo kaip ribojimą dėl tikslo, remdamasi tuo, kad jos buvo grindžiamos paskata, o ne patento galiojimo pripažinimu (žr. šio sprendimo 266 ir 267 punktus).
Galiausiai, jeigu, kaip tai buvo kiekvienos atitinkamos sutarties atveju, išskyrus su
Krka
sudarytą sutartį, konstatuotas paskatos buvimas, šalys, sudarydamos taikų susitarimą, nebegali remtis patento galiojimo pripažinimu. Tai, kad patento galiojimą patvirtina teisminė arba administracinė institucija, šiuo atveju neturi reikšmės. Tas pats pasakytina ir apie EPT Protestų skyriaus patento 947 galiojimo patvirtinimą ar apie Didžiosios Britanijos teismų konstatuotas ieškovėms palankias aplinkybes (žr. šio sprendimo 269 punktą).
Beje, reikia atmesti ir ieškovių argumentą, kad būtų „paradoksalu ir neteisėta“, jeigu pažeidimų trukmę lemtų procesų dėl
Servier
patentų ginčijimo trukmė ir baigtis.
Iš tikrųjų ieškovėms inkriminuotų pažeidimų trukmę lėmė atitinkamose sutartyse nustatytų neprekiavimo ir neginčijimo sąlygų taikymas laiko atžvilgiu, o jis priklausė nuo
Servier
patentų egzistavimo, todėl nuo procedūrų, kuriose ginčyti šie patentai, baigties.
Be to,
Servier
juo labiau negali ginčyti procedūrų dėl patentų ginčijimo ilgumo ir pažeidimų trukmės ryšio, nes šio sprendimo 1799 punkte nurodytą sąsają, dėl kurios ir atsiranda toks ryšys, lemia sutartinės sąlygos, o
Servier
buvo viena iš jų rengėjų.
Trečia, reikia išnagrinėti ieškovių kaltinimą dėl konkretaus pažeidimų poveikio rinkai nebuvimo.
Šiuo klausimu pirmiausia primintina, jog Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalyje nurodyta, kad nustatant baudos dydį atsižvelgiama į pažeidimo sunkumą ir trukmę, tačiau nenurodyta, kad sunkumas turi būti vertinamas pagal faktiškai rinkoje pasiektą rezultatą (generalinio advokato J. Mischo išvados byloje Mo och Domsjö / Komisija,
C‑283/98 P
,
EU:C:2000:262
,
punktas).
Iš tiesų Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėse (
OL C 9, 1998, p. 3
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 171) nurodyta, jog vertinant pažeidimo sunkumą reikia atsižvelgti, be kita ko, į jo įtaką rinkai, jeigu ji gali būti įvertinta.
Vis dėlto Pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies a punktą skirtų baudų apskaičiavimo gairėse toks reikalavimas nebenurodytas.
Šiuo atžvilgiu pažymėtina, jog Baudų apskaičiavimo gairių 22 punkte nurodytas „pažeidimo įgyvendinimo (arba neįgyvendinimo)“ veiksnys susijęs su pažeidimo dalyvių elgesiu, o ne pažeidimo poveikiu rinkai.
Todėl, remiantis Baudų apskaičiavimo gairėmis, Komisija neturėjo pareigos atsižvelgti į konkretų pažeidimo poveikį rinkai, siekdama nustatyti pardavimų vertės dalį, taikytiną už sunkumą, remiantis Baudų apskaičiavimo gairių 19–24 punktais (šiuo klausimu žr. 2013 m. kovo 14 d. Sprendimo Fresh Del Monte Produce / Komisija,
T‑587/08
,
EU:T:2013:129
,
–
punktus ir 2015 m. birželio 16 d. Sprendimo FSL ir kt. / Komisija,
T‑655/11
,
EU:T:2015:383
,
punktą).
Be to, Komisijos pareiga atsižvelgti į konkretų pažeidimo poveikį rinkai nenustatyta ir Sąjungos jurisprudencijoje.
Iš tikrųjų Teisingumo Teismo jurisprudencijoje nurodyta, kad pažeidimo sunkumas turi būti nustatomas remiantis daugeliu veiksnių, kaip antai, be kita ko, konkrečiomis bylos aplinkybėmis, jos kontekstu ir baudų atgrasomuoju poveikiu, tačiau privalomo ar baigtinio kriterijų, į kuriuos reikia atsižvelgti bet kuriuo atveju, sąrašo nėra (1996 m. kovo 25 d. Nutarties SPO ir kt. / Komisija,
C‑137/95 P
,
EU:C:1996:130
,
punktas; 1997 m. liepos 17 d. Sprendimo Ferriere Nord / Komisija,
C‑219/95 P
,
EU:C:1997:375
,
punktas ir 2005 m. birželio 28 d. Sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. / Komisija,
C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P
,
EU:C:2005:408
,
punktas).
Žinoma, gali būti atsižvelgiama į poveikį rinkai kaip į vieną iš „daugelio veiksnių“, nurodytų šio sprendimo 1808 punkte, tačiau jis turės esminę reikšmę tik jeigu susitarimais, sprendimais ar suderintais veiksmais tiesiogiai nesiekiama trukdyti, riboti ar iškraipyti konkurencijos, todėl jie gali patekti į SESV 101 straipsnio taikymo sritį tik dėl jų konkretaus poveikio (generalinio advokato J. Mischo išvados byloje Mo och Domsjö / Komisija,
C‑283/98 P
,
EU:C:2000:262
,
punktas).
Jeigu baudos apskaičiavimo etape Komisija būtų įpareigota atsižvelgti į konkretų pažeidimo poveikį rinkai, jai būtų nustatyta pareiga, kurios pagal suformuotą jurisprudenciją taikydama SESV 101 straipsnį ji neturi, jei nagrinėjamas pažeidimas turi antikonkurencinį tikslą (žr. 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo Prym ir Prym Consumer / Komisija,
C‑534/07 P
,
EU:C:2009:505
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Iš tiesų, kaip nurodė ieškovės, ginčijamame sprendime Komisija rėmėsi ne vien konstatuotu konkurencijos ribojimu dėl tikslo, ji nustatė ir ribojimo dėl poveikio buvimą.
Vis dėlto Komisija atitinkamų sutarčių konkurenciją ribojantį poveikį analizavo tik subsidiariai, t. y. „išsamumo sumetimais“ (ginčijamo sprendimo 1213 konstatuojamoji dalis). Beje, pažymėtina, jog Komisija nusprendė, kad įrodė ribojimo dėl poveikio buvimą tik keturiose valstybėse narėse, t. y. Prancūzijoje, Nyderlanduose, Lenkijoje ir Jungtinėje Karalystėje. Taigi apskaičiuodama baudos dydį ji atsižvelgė į pažeidimų geografinį plotą, apėmusį visas valstybes nares, kuriose taikytos sutartys.
Be to, ieškovės pačios pažymėjo, jog baudos dydžio apskaičiavimas „grindžiamas tik argumentu, kad sutartys yra ribojimas dėl tikslo“.
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, jog Komisija, nustatydama baudos už SESV 101 straipsnio pažeidimus dydį, neturėjo atsižvelgti į nurodytą pažeidimų konkretaus poveikio rinkai nebuvimą.
Bet kuriuo atveju, net jeigu Komisija būtų turėjusi įrodyti atitinkamų pažeidimų konkretaus poveikio rinkai buvimą ir to nebūtų tinkamai padariusi, tai nesukeltų jokių pasekmių jos nustatytam procentiniam dydžiui, nes net ir nesant tokio poveikio galima daryti išvadą, kad šie procentiniai dydžiai yra proporcingi.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad atitinkamos sutartys yra susitarimai dėl išstūmimo iš rinkos, kuriais siekiama antikonkurencinių tikslų (žr. šio sprendimo 1790 punktą). Taigi konkurentų išstūmimas iš rinkos yra kraštutinė rinkos pasidalijimo ir gamybos ribojimo forma (žr. šio sprendimo 271 punktą). Todėl, remiantis Baudų apskaičiavimo gairių 23 punktu, už tokius susitarimus iš esmės turėtų būti griežtai baudžiama.
Be to, atitinkamose sutartyse nustatytos ribojamosios sąlygos buvo taikomos.
Atsižvelgiant į šias aplinkybes, Komisijos nustatytos pardavimų vertės dalys, atitinkamai 10 ar 11 %, sudarančios tik apie vieną trečiąją galimos nustatyti maksimalios proporcinės dalies, neatrodo esančios neproporcingos. Priešingai, šios procentinės dalys tinkamai atspindi konstatuotų pažeidimų, ypač žalingų dėl jų antikonkurencinio tikslo, sunkumą ir specifinį kontekstą, kuriam esant jie buvo padaryti, siejamą su intelektinės nuosavybės teisių gynyba ir netikrumu dėl su
Servier
patentais susijusių ginčų baigties.
Šiuo klausimu pažymėtina, jog ieškovės juo labiau nepagrįstai remiasi atitinkamų sutarčių realaus poveikio konkurencijai nebuvimu, nes būtent šios sutartys, grindžiamos paskata, o ne sutarčių šalių atitinkamo patento galiojimo pripažinimu, joms leido ieškinių patentų srityje grėsmę ir netikrumą dėl generinių vaistų bendrovių įėjimo į rinką sąlygų ir galimybių pakeisti užtikrintumu, kad tų, su kuriomis buvo sudaryta sutartis, rinkoje nebus.
Šio sprendimo 1818 punkte padaryta išvada nebūtų paneigta ir tuo atveju, jeigu būtų įrodytos aplinkybės, kuriomis rėmėsi ieškovės ir kurios nurodytos šio sprendimo 1791 punkte.
Beje, kiek tai susiję su ieškovių be jokio patikslinimo nurodytu nemotyvavimu, jam negalima pritarti.
Servier
, atsižvelgdama į ginčijamame sprendime, be kita ko, jo 3130 konstatuojamojoje dalyje, Komisijos konstatuotas aplinkybes ir į to sprendimo priėmimo kontekstą, tikrai galėjo suprasti, dėl kokių priežasčių buvo nustatyti 10 ir 11 % pardavimų vertės dydžiai.
Visų pirma, Komisija tinkamai pagrindė skirtingų pardavimų vertės proporcinių dydžių taikymą sutartims. Iš tikrųjų ji nurodė, kad
Niche
,
Matrix
ir
Lupin
sutartims nustatytas didesnis proporcinis dydis nei
Teva
ir
Krka
sutartims, nes pirmųjų geografinė taikymo sritis buvo didesnė nei antrųjų (ginčijamo sprendimo 3131 konstatuojamoji dalis).
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, jog šį pagrindą reikia atmesti.
e)

Dėl pažeidimų trukmės
Ieškovės pateikė du kaltinimus, kurių pirmasis pateiktas dėl pažeidimų pradžios nustatymo klaidų, o antrasis – dėl pažeidimų pabaigos nustatymo klaidų.
1)

Dėl pažeidimų pradžios
i)

Šalių argumentai
(Praleista)
ii)

Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia išnagrinėti argumentą, kad
Servier
patentų ginčijimas niekada nebuvo nutrauktas ar pavėlintas.
Šiuo klausimu pažymėtina, jog ieškovės neįrodė ir net netvirtino, kad kuri nors iš atitinkamą sutartį sudariusių generinių vaistų bendrovių, nepaisydama neginčijimo sąlygos, kuriai pritarė, ginčijo kurį nors iš
Servier
patentų.
Taigi ieškovės nenurodė, kad sutartys nebuvo taikomos, jos veikiau tik rėmėsi aplinkybe, kad kitos nei atitinkamas sutartis sudariusios generinių vaistų bendrovės ginčijo
Servier
patentus.
Todėl ieškovių argumentas iš esmės reiškia, kad jos remiasi atitinkamų sutarčių konkretaus poveikio konkurencijai nebuvimu.
Šiuo klausimu primintina, jog, kiek tai susiję su konkurencijos ribojimu dėl tikslo, nereikia atsižvelgti į konkretų ribojimo poveikį rinkai, siekiant įrodyti pažeidimo egzistavimą (šiuo klausimu žr. 1999 m. liepos 8 d. Sprendimo Komisija / Anic Partecipazioni,
C‑49/92 P
,
EU:C:1999:356
,
ir
punktus), todėl ir siekiant nustatyti šio pažeidimo darymo laiką ir jo trukmę (šiuo klausimu žr. 2009 m. kovo 19 d. Sprendimo Archer Daniels Midland / Komisija,
C‑510/06 P
,
EU:C:2009:166
,
,
ir
punktus).
Negalima veiksmingai remtis atitinkamų sutarčių poveikio konkurencijai nebuvimu, siekiant ginčyti pažeidimų trukmę, jeigu ši trukmė tinkamai nustatyta remiantis konstatuotu ribojimu dėl tikslo.
Bet kuriuo atveju, jeigu toks ieškovės ginčijimas turėtų būti laikomas susijusiu ne su pažeidimų konstatavimu tiek, kiek neteisingai nustatyta jų trukmė, o su ginčijamame sprendime Komisijos pateiktu pažeidimų sunkumo vertinimu, reikėtų priminti, kad kaltinimas dėl konkretaus sutarčių poveikio nebuvimo ir šio nebuvimo pasekmių pažeidimų sunkumo vertinimui jau atmestas (žr. šio sprendimo 1801–1820 punktus).
Antra, dėl argumentų, kad tam tikri pažeidimai negalėjo būti konstatuoti, kol
Teva
ir
Lupin
neturėjo LPR, šie argumentai jau išnagrinėti pateikiant atsakymus dėl pagrindų, susijusių su potencialios konkurencijos nebuvimu (žr. šio sprendimo 604 ir 743 punktus). Iš to atsakymo matyti, jog Komisija teisingai nusprendė, kad sutarčių sudarymo dieną
Teva
ir
Lupin
buvo potencialios
Servier
konkurentės. Taigi Komisija teisingai nustatė šią datą kaip atitinkamų pažeidimų pradžios datą.
Argumentą, kad nebuvo pasibaigęs dėl perindoprilio molekulės apsaugos patento išduoto papildomos apsaugos liudijimo (toliau – PAL) galiojimas, galima atmesti remiantis atsakyme dėl pagrindo, skirto potencialios konkurencijos nebuvimui, pateiktais argumentais.
Iš tikrųjų, kaip nurodyta šio sprendimo 359 punkte, gali būti taip, kad ūkio subjektas rizikuoja įeiti į rinką su gaminiu, įskaitant galimai pažeidžiančiu galiojantį patentą, ir šis rizikingas įėjimas ar išleidimas gali būti sėkmingas, jeigu patento savininkas nepareikš ieškinio dėl teisių pažeidimo arba jeigu šis ieškinys dėl teisių pažeidimo atmestas, jei buvo pateiktas. Ši galimybė rizikingai įeiti į rinką padeda įrodyti, kad patentai nėra neįveikiamos kliūtys generinių vaistų bendrovėms įeiti į rinką.
Be to, patentas netrukdo ūkio subjektams atlikti reikiamus patento nepažeidžiančio produkto gamybos ir prekybos veiksmus. Tada iki įėjimo į rinką jie laikomi patento savininko potencialiais konkurentais, o nuo įėjimo į rinką jie tampa jo realiais konkurentais (žr. šio sprendimo 357 punktą).
Šiuo klausimu ginčijamo sprendimo 3137 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad kartais generinių vaistų bendrovės pradėdavo rengtis įeiti į rinką prieš kelerius metus iki dėl patento išduoto PAL galiojimo pabaigos, o kalbant apie perindoprilį, šis laikotarpis vidutiniškai sudarė dvejus ar trejus metus. Šie argumentai patvirtino išvadą, kad atitinkami pažeidimai pradėti daryti nepasibaigus dėl perindoprilio molekulės apsaugos patento išduoto PAL galiojimui.
Vis dėlto Komisija pridūrė, kad, jeigu PAL galiojimas baigiasi vienoje valstybėje narėje tada, kai kitose valstybėse narėse buvo išleistas generinis perindoprilis, „atsižvelgdama į tai, kad egzistuoja pagreitinta tarpusavio pripažinimo procedūra, pagal kurią valstybės narės sutarė pripažinti kitos valstybės narės išduoto leidimo pateikti rinkai galiojimą“ (ginčijamo sprendimo 4073 išnaša), ji nusprendė taikyti atsargų požiūrį ir nustatyti, kad pažeidimas pradėtas daryti PAL galiojimo pabaigos dieną. Toliau Komisija patikslino, kad tokį požiūrį ji taikė Italijai. Dėl Prancūzijos ji nurodė priešingai, t. y. kad iki PAL galiojimo pabaigos nebuvo išleista jokio generinio produkto kitoje valstybėje narėje (ginčijamo sprendimo 4073 išnaša).
Šio sprendimo 1844 ir 1845 punktuose nurodytų aplinkybių ieškovės neginčijo.
Atsižvelgiant į šio sprendimo 1842–1846 punktuose pateiktus argumentus darytina išvada, kad Komisija teisingai nusprendė, kad Prancūzijoje tam tikri pažeidimai pradėti daryti 2005 m. vasario 8 d., t. y. nebaigus galioti PAL.
Be to, ieškovių kaltinimas tinkamas tik dėl pažeidimų, susijusių su
Niche
ir
Matrix
sutartimis, nes jos vienintelės iš atitinkamų sutarčių buvo sudarytos Prancūzijoje nebaigus galioti PAL.
Taigi jos buvo sudarytos 2005 m. vasario 8 d., Prancūzijoje iki PAL galiojimo pabaigos (2005 m. kovo 22 d.) likus kiek daugiau nei mėnesiui.
Todėl juo lengviau konstatuoti, kad 2005 m. vasario 8 d. atitinkamos generinių vaistų bendrovės galėjo rengtis įeiti į rinką, o įėjimas buvo galimas baigus galioti PAL, todėl jos galėjo daryti konkurencinį spaudimą.
Beje, net jeigu galėtų būti laikoma, kad ieškovės rėmėsi vienodo požiūrio principo pažeidimu ir šiuo pagrindu jos rėmėsi nepavėluotai, aplinkybė, kad
Servier
, kiek tai susiję su Italijoje nustatyta pažeidimo pradžia, galėjo būti taikomas palankesnis požiūris, kuris neprivalėjo būti taikomas (atsižvelgiant, be kita ko, į šio sprendimo 1842 punkte pateiktus argumentus), nepateisina to, kad jai toks požiūris būtų taikomas dėl visų kitų valstybių narių, nebent būtų įrodyta, kad toks skirtingas požiūris taikytas savavališkai (žr. šio sprendimo 1868–1871 punktus).
Tačiau šiuo atveju taip nėra. Iš tikrųjų Prancūzijos ir Italijos, kuri buvo siejama su galimybe konstatuoti pažeidimą, situacija objektyviai skyrėsi (žr. šio sprendimo 1845 punktą).
Be to, nevienoda Prancūzijos ir Italijos situacija, kuria rėmėsi Komisija (žr. šio sprendimo 1844 ir 1845 punktus), galėjo pateisinti skirtingo požiūrio taikymą.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad reikia atmesti visą šį kaltinimą.
2)

Dėl pažeidimų pabaigos datos
i)

Šalių argumentai
(Praleista)
ii)

Bendrojo Teismo vertinimas
Pateikdamos šį kaltinimą ieškovės rėmėsi tuo, kad į kelių valstybių narių rinkas įėjo generinių vaistų bendrovės, kurios nebuvo atitinkamų sutarčių šalys, todėl krito perindoprilio kaina.
Iš esmės šis argumentas reiškia, kad jos remiasi tuo, kad nuo šių generinių vaistų bendrovių įėjimo į rinką atitinkamos sutartys nebedarė konkretaus poveikio konkurencijai.
Šiuo klausimu reikia priminti šio sprendimo 1837 punkte nurodytą jurisprudenciją, susijusią su konkurencijos ribojimu dėl tikslo.
Negalima veiksmingai remtis atitinkamų sutarčių poveikio konkurencijai nebuvimu, siekiant ginčyti pažeidimų trukmę, jeigu ši trukmė tinkamai nustatyta remiantis konstatuotu ribojimu dėl tikslo.
Bet kuriuo atveju, net jeigu toks ieškovės ginčijimas turėtų būti laikomas susijusiu ne su pažeidimo konstatavimu, kiek neteisingai nustatyta jo trukmė, o su ginčijamame sprendime Komisijos pateiktu pažeidimų sunkumo vertinimu, reikėtų priminti, kad kaltinimas dėl konkretaus sutarčių poveikio nebuvimo ir šio nebuvimo pasekmių pažeidimo sunkumo vertinimui jau atmestas (žr. šio sprendimo 1801–1820 punktus).
Vis dėlto ieškovės remiasi ir vienodo požiūrio principo pažeidimu.
Šiuo klausimu ieškovės nurodo aplinkybę, kad Komisija sumažino pažeidimų trukmę Nyderlanduose ir Jungtinėje Karalystėje, atsižvelgdama į generinių produktų atėjimą į šias dvi rinkas, tačiau ji to nepadarė dėl kitų rinkų, dėl kurių ji paprastai rėmėsi
Servier
patentų galiojimo pabaigos ar pripažinimo negaliojančiais datomis (ginčijamo sprendimo 3133 konstatuojamoji dalis).
Tačiau dėl Jungtinės Karalystės reikia patikslinti, kad nustatyta pažeidimo pabaigos data, žinoma, sutampa su generinio produkto atėjimu į rinką (ginčijamo sprendimo 776 konstatuojamoji dalis), bet ji sutampa ir su šios valstybės teismo sprendimu dėl patento 947 pripažinimo negaliojančiu (ginčijamo sprendimo 180, 776 ir 2125 konstatuojamosios dalys).
Taigi ieškovių argumentas dėl nevienodo požiūrio į valstybes nares, kuriose padaryti pažeidimai, netinkamas, kiek tai susiję su Jungtine Karalyste.
Be to, aplinkybė, kad
Servier
dėl tam tikrų valstybių, kalbant apie pažeidimo pabaigos nustatymą, galėjo būti taikomas palankesnis požiūris, kuris nebūtinai turėjo būti taikomas (jis buvo grindžiamas ribojamojo poveikio nebuvimu, kuris neturi reikšmės, kai Komisija konstatuoja, kaip šioje byloje, ribojimą dėl tikslo (žr. šio sprendimo 1862 punktą)), nepateisina to, kad
Servier
toks požiūris būtų taikomas dėl visų kitų atitinkamų valstybių narių. Iš tikrųjų vienodo požiūrio principas neskirtas tam, kad būtų užtikrinta įmonės, kuriai taikytas pagal teisės aktus ar jurisprudenciją neprivalomas taikyti palankesnis požiūris, teisė nebūti baudžiamai, jeigu Komisija pagrįstai konstatuoja pažeidimą.
Tačiau Komisija iš tikrųjų neturėtų taikyti, įskaitant tą pačią įmonę, savavališkai keičiamų baudos dydžio apskaičiavimo metodų, jeigu tokie skirtumai neturi jokio reikšmingo pagrindimo.
Vis dėlto šiuo atveju tokio skirtumo nenustatyta. Komisija nurodė, kad dėl Nyderlandų ir Jungtinės Karalystės ji taikė specifinį požiūrį, kurį vertino kaip „atsargų“, lėmusį tai, kad ji sumažino pažeidimo trukmės laikotarpius, siekdama atsižvelgti į datas, kai šiose dviejose valstybėse narėse dideliu mastu buvo pateikti generiniai produktai, padarę didelį poveikį
Servier
perindoprilio pardavimui (ginčijamo sprendimo 3133 konstatuojamoji dalis).
Tačiau vien ieškovių šiuo klausimu nurodytų aplinkybių, t. y. didelio
Servier
perindoprilio kainos sumažėjimo ir nuolatinio jos rinkos dalių mažėjimo Prancūzijoje pateikus generinį produktą, nepakanka įrodyti, kad situacija Nyderlanduose ir Jungtinėje Karalystėje ir situacija Prancūzijoje buvo tiek panaši, kad skirtingas požiūris taikytas savavališkai. Nurodytos aplinkybės juo labiau neįrodo, kad skirtingas požiūris savavališkai taikytas dėl Nyderlandų ir Jungtinės Karalystės, palyginti su Belgija, Čekijos Respublika ir Airija, nes šios aplinkybės nesusijusios su situacija šiose trijose valstybėse narėse.
Papildomai, nors iš ginčijamo sprendimo 43 ir 44 lentelių matyti, jog generinių produktų pateikimas lėmė didelį ir staigų
Servier
perindoprilio pardavimų vertės sumažėjimą Nyderlanduose ir Jungtinėje Karalystėje, iš ginčijamo sprendimo 45 lentelės matyti, jog Prancūzijoje po šio pateikimo toks sumažėjimas nebuvo konstatuotas. Todėl situacijos Nyderlanduose ir Jungtinėje Karalystėje ir situacijos Prancūzijoje skirtumas Komisijai leido pagrįstai taikyti skirtingą požiūrį ir konstatuoti, kad tik Nyderlanduose ir Jungtinėje Karalystėje pažeidimas nutrauktas tada, kai šioms rinkoms pateikti generiniai produktai.
Šio sprendimo 1872 punkte konstatuotos skirtingos situacijos egzistavimo nepaneigia aplinkybė, kad generinio produkto pateikimas Prancūzijos rinkai lėmė 30 % perindoprilio kainos sumažėjimą ir „nuolatinį
Servier
rinkos dalies mažėjimą“. Iš tikrųjų šios aplinkybės nepatvirtina tokio didelio ir staigaus
Servier
pardavimų vertės sumažėjimo Prancūzijoje, koks nustatytas Nyderlanduose ir Jungtinėje Karalystėje.
Kiek tai susiję su Belgija, Čekijos Respublika ir Airija, iš jokių bylos medžiagoje ieškovių nurodytų aplinkybių nematyti, kad šių valstybių narių rinkose buvo nustatytas
Servier
perindoprilio pardavimų vertės didelis ir staigus sumažėjimas, lygiavertis konstatuotam Nyderlanduose ir Jungtinėje Karalystėje pateikus generinius produktus.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad šį kaltinimą, todėl ir visą pagrindą reikia atmesti.
f)

Dėl papildomo baudos dydžio taikymo
1)

Šalių argumentai
(Praleista)
2)

Bendrojo Teismo vertinimas
Primintina, jog nagrinėjamos sutartys yra susitarimai, dėl kurių
Servier
išstūmė konkurentes iš rinkos, o aplinkybė, kad tai buvo potencialios konkurentės, šio vertinimo nekeičia. Taigi tokios konkurentų sudarytos sutartys yra horizontalieji susitarimai. Be to, konkurentų išstūmimas iš rinkos yra kraštutinė rinkos pasidalijimo ir gamybos ribojimo forma (2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Lundbeck / Komisija,
T‑472/13
, dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:449
,
punktas). Taigi Komisija pagrįstai galėjo taikyti Baudų apskaičiavimo gairių 25 punktą, kuriame nustatyta, kad už horizontaliuosius gamybos ribojimo susitarimus gali būti pridėtas papildomas baudos dydis.
Kiti ieškovių argumentai nepaneigia padarytos išvados.
Pirma, priešingai, nei teigė ieškovės, Komisija atsižvelgė į tai, kad atitinkamos sutartys buvo susijusios su intelektinės nuosavybės teisėmis (žr. šio sprendimo 1794–1797 punktus).
Antra, priešingai, nei teigė ieškovės, kaip jau konstatuota skirtingose dalyse, skirtose atsakymui dėl pagrindų, susijusių su potencialios konkurencijos nebuvimu, generinių vaistų bendrovės buvo potencialios
Servier
konkurentės tuo metu, kai kiekviena iš jų pasirašė atitinkamą su ja susijusią sutartį ar sutartis.
Trečia, priešingai, nei teigė ieškovės,
Servier
galėjo pagrįstai numatyti, kad jos elgesys pažeidžia SESV 101 straipsnio 1 dalyje nustatytą draudimą (žr. šio sprendimo 1661 punktą). Be to, ji negalėjo nežinoti, kad jos elgesys antikonkurencinis (žr. šio sprendimo 1665 punktą).
Ketvirta, dėl ieškovių nurodyto pažeidimų „realaus poveikio“ nebuvimo, pažymėtina, kad jos, nepateikdamos jokių patikslinimų, tik remiasi tariamu nebuvimu, kad padarytų išvadą dėl Komisijos nustatyto papildomo baudos dydžio neproporcingumo. Taigi dėl šio argumento nepateikta pakankamai patikslinimų, leidžiančių vertinti jo pagrįstumą, todėl jį reikia atmesti.
Bet kuriuo atveju Komisija šiame baudos dydžio apskaičiavimo etape, kaip pardavimų vertės dalies nustatymo etape (žr. šio sprendimo 1802–1810 punktus), neturėjo pareigos atsižvelgti į galimą konkretaus poveikio rinkai nebuvimą. Iš tikrųjų tokia pareiga jai nenustatyta nei Reglamente Nr. 1/2003, nei Baudų apskaičiavimo gairėse, nei Sąjungos jurisprudencijoje.
Penkta, aplinkybė, kad Komisija generinių vaistų bendrovėms netaikė papildomo baudos dydžio, neleidžia daryti išvados, kad pažeistas vienodo požiūrio principas.
Šiuo atžvilgiu yra esminių skirtumų tarp Baudų apskaičiavimo gairėse nustatyto metodo, kurį Komisija taikė
Servier
, ir to, kurį Komisija taikė generinių vaistų bendrovėms (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Xellia Pharmaceuticals ir Alpharma / Komisija,
T‑471/13
, nepaskelbtas Rink., dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:460
,
punktą).
Iš tikrųjų, taikant Baudų apskaičiavimo gairėse nustatytą metodą, atsižvelgimu į 13 punkte nurodytą pardavimo vertę siekiama nustatyti, kad įmonei skirtos baudos apskaičiavimo pagrindas būtų dydis, kuris atspindi pažeidimo ekonominę svarbą ir šios įmonės santykinę reikšmę darant šį pažeidimą. Paskui, remdamasi šių Baudų apskaičiavimo gairių 19 ir 21 punktais, Komisija, atsižvelgdama į pažeidimo sunkumą, nustato tos pardavimo vertės dalį, pagal kurią apskaičiuojamas bazinis baudos dydis. Iš esmės ši dalis gali sudaryti daugiausia 30 % ir turi būti dauginama iš koeficiento, nustatomo pagal kartelio trukmę, kaip nustatyta 2006 m. baudų apskaičiavimo gairių 24 punkte. Be to, remdamasi šių gairių 25 punktu, neatsižvelgdama į įmonės dalyvavimo darant pažeidimą trukmę, Komisija prie bazinio baudos dydžio prideda sumą, lygią 15–25 % pardavimo vertės, siekdama atgrasyti įmones nuo horizontalių kainų nustatymo, rinkos pasidalijimo ir gamybos ribojimo susitarimų ar net nuo kitų pažeidimų (2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Xellia Pharmaceuticals ir Alpharma / Komisija,
T‑471/13
, nepaskelbtas Rink., dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:460
,
punktas).
Tačiau pagal generinių vaistų bendrovėms taikytą metodą, kuriuo remdamasi Komisija gali tiesiogiai naudoti
Servier
atitinkamai generinių vaistų bendrovei perduotą vertę kaip bazinį baudos dydį, visi šie etapai, ypač Baudų apskaičiavimo gairių 25 punkte nurodyto papildomo baudos dydžio taikymo etapas, nenumatyti (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Xellia Pharmaceuticals ir Alpharma / Komisija,
T‑471/13
, nepaskelbtas Rink., dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:460
,
punktą).
Taigi pirmojo metodo taikymas
Servier
, o antrojo – generinių vaistų bendrovėms buvo pateisintas.
Iš tikrųjų, pirma, būtent dėl atitinkamų sutarčių tikslo, t. y. dėl to, kad tai yra susitarimai dėl išstūmimo iš rinkos, generinių vaistų bendrovių, priešingai, nei
Servier
, pažeidimų darymo laikotarpiu nebuvo rinkose, kuriose tie pažeidimai padaryti.
Taigi Komisija negalėjo nustatyti generinių vaistų bendrovių pardavimų vertės atitinkamame geografiniame sektoriuje per ištisus paskutinius jų dalyvavimo darant pažeidimus metus, kaip nustatyta Baudų apskaičiavimo gairių 13 punkte.
Todėl ji generinių vaistų bendrovėms negalėjo taikyti Baudų apskaičiavimo gairėse nustatyto baudos dydžio apskaičiavimo metodo, ypač joms nustatyti papildomo baudos dydžio, apskaičiuojamo remiantis su atitinkamu pažeidimu susijusia įmonės pardavimų verte.
Pateikti argumentai gali būti taikomi visoms generinių vaistų bendrovėms, nes nė viena iš jų negalėjo įeiti į rinkas, kuriose Komisija konstatavo su kiekviena iš jų susijusį pažeidimą.
Kiek tai susiję būtent su
Krka
, net jeigu ieškovės, grįsdamos kaltinimą dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo, galėtų veiksmingai remtis šiai generinių vaistų bendrovei taikytu baudos dydžio apskaičiavimo metodu, nors
Servier
atsakomybė už sutartis, sudarytas su
Krka
, nekyla (žr. šio sprendimo 1636 punktą), tokį kaltinimą reikėtų atmesti.
Žinoma, palyginimas, kuriuo grindžiamas ieškovių kaltinimas, daromas ne dėl kiekvienos atitinkamos sutarties tarp
Servier
situacijos ir atitinkamos generinių vaistų bendrovės situacijos, o dėl visų sutarčių tarp
Servier
ir visų atitinkamų generinių vaistų bendrovių situacijos. Taigi aplinkybė, kad papildomas baudos dydis
Servier
netaikytas už sutartis, sudarytas su
Krka
, nebūtinai draudžia atsižvelgti į
Krka
situaciją nagrinėjant ieškovių kaltinimą.
Toliau iš tiesų vienoje iš sutarčių,
Krka
sudarytų su
Servier
, buvo numatytas licencijos, galiojančios septyniose valstybėse narėse, suteikimas dėl patento 947. Todėl
Krka
galėjo prekiauti savo produktais tose valstybėse narėse per pažeidimo darymo laikotarpį.
Vis dėlto Komisija nekonstatavo pažeidimo valstybėse narėse, kuriose galiojo licencija. Ji sutarties šalis kaltina ne tuo, kad
Krka
įėjo į septynias rinkas, kuriose galiojo licencija, o tuo, kad
Krka
atsisakė įeiti į kitų valstybių narių rinkas, kuriose neprekiavimo ir neginčijimo sąlygos buvo taikomos be licencinės sutarties.
Taigi Baudų apskaičiavimo gairių 13 punkte nurodyta pardavimo vertės sąvoka neturi būti taip išplėsta, kad apimtų atitinkamos įmonės pardavimus, kurių neapima jai inkriminuojamas kartelis (2014 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Guardian Industries ir Guardian Europe / Komisija,
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
,
punktas).
Todėl septynios rinkos, dėl kurių buvo sudaryta licencinė sutartis, negalėjo būti laikomos tokiomis, kurias apėmė „atitinkamas geografinis sektorius“, kaip tai suprantama pagal Baudų apskaičiavimo gairių 13 punktą.
Be to, net jeigu nauda, kurią suteikia licencinė sutartis, tam tikromis sąlygomis gali būti kvalifikuojama kaip paskata, tai, kad tokia sutartimi generinių vaistų bendrovei leidžiama be rizikos įeiti į rinką ar išlikti joje, yra iš esmės palanku konkurencijai, nes generinių vaistų bendrovės įėjimas į rinką reikšmingai mažina kainas. Todėl skiriant baudą generinių vaistų bendrovei, prisidėjusiai prie konkurencijos ribojimo kitose rinkose, netinkama atsižvelgti į pardavimų vertę rinkose, kuriose konkurencija sustiprėjo.
Taigi Komisija bendrovei
Krka
ir juo labiau kitoms generinių vaistų bendrovėms, kurios buvo atitinkamų sutarčių šalys, negalėjo taikyti Baudų apskaičiavimo gairėse nustatyto baudos dydžio apskaičiavimo metodo, ypač joms nustatyti papildomo baudos dydžio, apskaičiuojamo remiantis su atitinkamu pažeidimu susijusia įmonės pardavimų verte.
To negalima pasakyti apie
Servier
, kuri prekiavo perindopriliu atitinkamuose su pažeidimais susijusiuose geografiniuose sektoriuose.
Antra, Komisijos generinių vaistų bendrovėms taikytas baudos dydžio apskaičiavimo metodas buvo pritaikytas specifiniam kontekstui, nes sutartyje nurodytas perduodamos vertės dydis buvo nustatytas atsižvelgiant į kiekvienos generinių vaistų bendrovės naudą, gaunamą dėl su ja susijusio pažeidimo. Toks metodas nepritaikytas
Servier
, kuri turėjo gauti naudos iš nepakitusios didelės perindoprilio kainos.
Tokie situacijos skirtumai pateisino tai, kad generinių vaistų bendrovėms buvo taikomas kitoks požiūris nei
Servier
, t. y. specialus apskaičiavimo metodas, kuris skiriasi nuo Baudų apskaičiavimo gairėse nustatyto metodo, pagal kurį nereikėjo taikyti tose gairėse nustatyto papildomo baudos dydžio.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, jog Komisija pagrįstai nustatė papildomą baudos dydį, apskaičiuodama
Servier
skirtą baudą už pirmą SESV 101 straipsnio pažeidimą, susijusį su
Niche
ir
Unichem
(ginčijamo sprendimo 3139 konstatuojamoji dalis).
Dėl atskiro kaltinimo, susijusio su ginčijamo sprendimo nepakankamu motyvavimu dėl papildomo baudos dydžio netaikymo apskaičiuojant generinių vaistų bendrovėms skirtą baudą, pažymėtina, jog Komisija ginčijamo sprendimo 3146 konstatuojamojoje dalyje nurodė:
„Generinių vaistų bendrovės sutiko neprekiauti generiniu perindopriliu su kiekviena sutartimi susijusioje geografinėje zonoje, todėl toje zonoje negalima nustatyti pardavimo vertės. Taigi generinių vaistų bendrovėms reikia taikyti [Baudų apskaičiavimo] gairių 37 punktą. Šių gairių 37 punkte Komisijai leidžiama nukrypti nuo [Baudų apskaičiavimo] gairėse nustatyto bendro metodo dėl tam tikros bylos ypatumų ar būtinybės siekti atgrasomojo poveikio konkrečioje byloje.“
Ginčijamo sprendimo 3152 konstatuojamojoje dalyje Komisija, be kita ko, nurodė:
„Remiantis Reglamentu Nr. 1/2003 ir [Baudų apskaičiavimo] gairėmis baudą lemia šie veiksniai: i) pažeidimo sunkumas, ii) jo trukmė, iii) visos sunkinančios ar lengvinančios aplinkybės ir iv) reikalingumas pasiekti atgrasomąjį poveikį. Naudodamasi diskrecija, Komisija mano, kad šiuo atveju atsižvelgiant į bylos ypatumus generinių vaistų bendrovėms perduotos vertės dydis suteikia reikšmingų duomenų apie šiuos veiksnius.“
Iš nurodytų ginčijamo sprendimo ištraukų matyti, kad, pirma, Komisija taikė ne Baudų apskaičiavimo gairėse nustatytą metodą, grindžiamą ištisų paskutinių metų įmonės dalyvavimo darant pažeidimą pardavimų verte, o metodą, pagal kurį nustatyta, kad generinių vaistų bendrovėms perduotos vertės dydis yra bazinis baudos dydis, taikomas baudos dydžiui apskaičiuoti; antra, ji taip elgėsi, remdamasi sutarčių, kurios buvo susitarimai dėl išstūmimo iš rinkos, nulėmę tai, kad pažeidimų darymo metu generinių vaistų bendrovių nebuvo toje rinkoje, tikslu; trečia, ji nusprendė, kad pasirinktas metodas leis atsižvelgti, be kita ko, į pažeidimo sunkumą ir trukmę.
Toks motyvavimas ieškovėms leido suprasti priežastis, dėl kurių Komisija generinių vaistų bendrovėms taikė kitokį metodą, nei nustatytas Baudų apskaičiavimo gairėse, išsiskyrusį būtent tuo, kad pagal jį nereikėjo taikyti papildomo baudos dydžio. Taip pat toks motyvavimas Sąjungos teismui leidžia vykdyti teisėtumo kontrolę ir naudotis neribota jurisdikcija.
Taigi reikia atmesti kaltinimą dėl nepakankamo motyvavimo šiuo klausimu.
Galiausiai darytina išvada, kad už pirmąjį SESV 101 straipsnio pažeidimą taikytas papildomas baudos dydis, apskaičiuotas remiantis 11 % pardavimų vertės dalimi, kuri mažesnė nei Baudų apskaičiavimo gairių 25 punkte nustatyta riba, be to, ji taikyta tik už vieną iš
Servier
inkriminuotų SESV 101 straipsnio pažeidimų, negali būti laikomas neproporcingu atsižvelgiant į visas reikšmingas šios bylos aplinkybes, primintas šio sprendimo 1816–1818 punktuose.
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad šį pagrindą reikia atmesti.
g)

Dėl proporcingumo principo ir bausmių individualizavimo principo pažeidimo
Ieškovės pateikė du kaltinimus, kurių pirmasis grindžiamas tuo, kad neatsižvelgta į
Servier
ypatumus, o antrasis susijęs su administracinės procedūros trukme.
1)

Dėl neatsižvelgimo į „Servier“ ypatumus
i)

Šalių argumentai
(Praleista)
ii)

Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia aplinkybė, jeigu ji būtų įrodyta, kad
Servier
yra „vieno produkto“ įmonė, neįpareigojo Komisijos sumažinti baudų dydžio. Šiuo klausimu pažymėtina, jog, grįsdamos šį argumentą, ieškovės nesirėmė jokia privalomojo pobūdžio Sąjungos teisės nuostata ar teismo precedentu.
Be to, įmonė, kaip antai ieškovė, kurios ypač didelę bendrosios apyvartos dalį sudaro produktas, dėl kurio sudarytas kartelis, atitinkamai iš jos gauna ir ypač didelį pelną (šiuo klausimu žr. generalinės advokatės J. Kokott išvados byloje Pilkington Group ir kt. / Komisija,
C‑101/15 P
,
EU:C:2016:258
,
punktą). Taigi vien aplinkybė, kad
Servier
yra „vieno produkto“ įmonė, savaime nepagrindžia baudų dydžio sumažinimo.
Dėl nurodytos Komisijos sprendimų praktikos, pagal kurią ji, remdamasi tuo, kad tai buvo „vieno produkto“ įmonė, sumažino baudų dydį, pažymėtina, jog būtent toks ieškovių nurodytas precedentas buvo susijęs su kitokiomis aplinkybėmis, nei nagrinėjamos šioje byloje, nes atitinkamą baudos dydį Komisija sumažino tam, kad ji nesiektų Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje nurodytos 10 % apyvartos ribos.
Be to, pagal jurisprudenciją Komisija turi diskreciją nustatydama baudų dydį, kai siekia pakreipti įmonių elgesį taip, kad jos laikytųsi konkurencijos taisyklių. Tai, kad Komisija praeityje taikė tam tikro dydžio baudas už tam tikrus pažeidimus, negali atimti iš jos galimybės padidinti baudas laikantis Reglamente Nr. 1/2003 nustatytų ribų, jei tai būtina Sąjungos konkurencijos politikos įgyvendinimui užtikrinti. Tam, kad Sąjungos konkurencijos taisyklės būtų taikomos veiksmingai, reikia, kad Komisija bet kuriuo metu galėtų pritaikyti baudų dydį prie šios politikos poreikių (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Lundbeck / Komisija,
T‑472/13
, dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
EU:T:2016:449
,
punktą).
Be to, remiantis suformuota jurisprudencija, teisė remtis teisėtų lūkesčių apsaugos principu taikoma visiems teisės subjektams, kuriems Sąjungos institucija suteikia pagrįstų vilčių. Tam, kad būtų galima pasinaudoti teise remtis teisėtais lūkesčiais, reikia, kad būtų tenkinamos trys kumuliacinės sąlygos. Pirma, suinteresuotasis asmuo iš Sąjungos institucijų patvirtintų ir patikimų šaltinių turi būti gavęs tikslius, besąlyginius ir tarpusavyje derančius patikinimus. Antra, šie patikinimai turi būti tokie, kad asmeniui, kuriam jie skirti, atsirastų teisėtų lūkesčių. Trečia, šie patikinimai turi atitikti taikytinas teisės normas (žr. 2014 m. rugsėjo 5 d. Sprendimo Éditions Odile Jacob / Komisija,
T‑471/11
,
EU:T:2014:739
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Tačiau aplinkybės, kuriomis rėmėsi ieškovės, t. y. Parlamento rezoliucija ir už konkurenciją atsakingo Komisijos nario išreikšta nuomonė, daugiausia leidžia daryti išvadą, kad egzistavo Baudų apskaičiavimo gairių dalinio pakeitimo galimybė, siekiant atsižvelgti į „vieno produkto“ įmonių specifines savybes. Taigi tai nebuvo tikslūs, besąlyginiai ir tarpusavyje derantys patikinimai, galėję
Servier
sukelti teisėtų lūkesčių.
Antra, aplinkybė, jeigu ji būtų įrodyta, kad
Servier
buvo valdoma pelno nesiekiančio fondo, nemokėjusio jokių dividendų gavėjams, kurie buvo fiziniai asmenys, ir kad taip ji galėjo didelę dalį pelno, o gal net jį visą skirti moksliniams tyrimams, visiškai neįpareigojo Komisijos sumažinti baudų dydžio.
Be to, Komisija turi diskreciją nustatyti baudų dydį (žr. šio sprendimo 1925 punktą).
Net jeigu ieškovės būtų siekusios ginčyti
Servier
, t. y. įmonės, kaip tai suprantama pagal konkurencijos teisę, statusą, pažymėtina, jog visos trys įmonės, ginčijamo sprendimo adresatės, nėra fondai.
Be to, Teisingumo Teismas patikslino, jog tai, kad prekės tiekiamos ar paslaugos teikiamos nesiekiant pelno, nėra kliūtis tam, kad subjektas, kuris atlieka šiuos sandorius rinkoje, turėtų būti laikomas įmone, nes ši pasiūla konkuruoja su kitų ūkio subjektų, siekiančių pelno, pasiūla (šiuo klausimu žr. 2008 m. liepos 1 d. Sprendimo MOTOE,
C‑49/07
,
EU:C:2008:376
,
punktą).
Trečia, ieškovės rėmėsi bausmių individualizavimo principo pažeidimu.
Šiuo klausimu primintina, jog pagal bausmių ir sankcijų individualizavimo principą reikalaujama, kad, remiantis Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalimi, solidariai mokėtinos baudos dydis būtų nustatytas atsižvelgiant į atitinkamai įmonei individualiai inkriminuojamo pažeidimo sunkumą ir jo trukmę (2014 m. balandžio 10 d. Sprendimo Komisija ir kt. / Siemens Österreich ir kt.,
C‑231/11 P–C‑233/11 P
,
EU:C:2014:256
,
punktas ir 2014 m. birželio 19 d. Sprendimo FLS Plast / Komisija,
C‑243/12 P
,
EU:C:2014:2006
,
punktas).
Tačiau ieškovių argumentas nesusijęs su solidarumo ryšio, kurį Komisija taikė skirdama vieną baudą skirtingoms įmonėms, ginčijimu.
Be to, aplinkybė, kad Komisija nesumažino
Servier
skirtų baudų dydžio, siekdama atsižvelgti į tai, kad ji buvo pelno nesiekiantis fondas, nemokėjęs jokių dividendų gavėjams, kurie buvo fiziniai asmenys, ir taip ji galėjo didelę dalį pelno, o gal net jį visą skirti moksliniams tyrimams, neįrodo, kad Komisija nenustatė viso
Servier
skirtos baudos dydžio, atsižvelgdama į jai individualiai inkriminuoto pažeidimo sunkumą ir jo trukmę, kaip nustatyta šio sprendimo 1933 punkte nurodytoje jurisprudencijoje.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad šį kaltinimą reikia atmesti.
2)

Dėl administracinės procedūros trukmės
i)

Šalių argumentai
(Praleista)
ii)

Bendrojo Teismo vertinimas
Primintina, kad nors protingo termino laikymosi principo pažeidimas gali pateisinti sprendimo, priimto po SESV 101 ar 102 straipsniu grindžiamos administracinės procedūros, panaikinimą, nes tai yra ir atitinkamos įmonės teisės į gynybą pažeidimas, Komisijos padarytas tokios administracinės procedūros protingos trukmės principo pažeidimas, darant prielaidą, kad jis nustatytas, negali lemti skirtos baudos dydžio sumažinimo (žr. 2016 m. birželio 9 d. Sprendimo PROAS / Komisija,
C‑616/13 P
,
EU:C:2016:415
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo atveju ieškovės visiškai neteigė, kad pažeistas protingo termino laikymosi principas lėmė ir
Servier
teisės į gynybą principo pažeidimą. Todėl, net jeigu šis pažeidimas būtų įrodytas, juo negali būti grindžiamas ginčijamo sprendimo panaikinimas. Remiantis šio sprendimo 1941 punkte nurodyta jurisprudencija, dėl tokio pažeidimo negali būti sumažintas ieškovėms skirtos baudos dydis.
Bet kuriuo atveju atsiliepimo į ieškinį 1037 punkte Komisija nurodė:
„Komisija mano, kad laikėsi visų teisės aktuose nustatytų pareigų dėl administracinės procedūros trukmės. Šiuo atveju 2008 m. lapkričio 24 d. Komisija savo iniciatyva pradėjo tyrimą. Sprendimas buvo priimtas 2014 m. liepos 9 d. Sprendime jau akcentuota, kad vykdant tyrimą buvo imtasi daugybės priemonių. <…> Komisija mano, jog bylos mastas ir reikšmė, kiek tai susiję su skirtingais veiksmais, dėl kurių atliktas tyrimas, ir dalyvavusių įmonių ir institucijų skaičiumi, paaiškina tyrimo trukmę. Komisija pabrėžia, kad sprendimas buvo adresuotas trylikai įmonių, jis susijęs su SESV 101 ir 102 straipsnių taikymu dėl šešių atskirų pažeidimų ir dviejų rinkų apibrėžimo ir jam priimti reikėjo išanalizuoti didelį kiekį dokumentų. Komisija išsiuntė daugiau nei 200 [prašymų pateikti informacijos], atliko 6 įmonių patikrinimus, su atitinkamomis įmonėmis surengė daugiau nei 15 darbo susitikimų ir parengė bylą, kurią sudarė daugiau nei 11000 dokumentų <…>“
Taigi šios aplinkybės, kurių ieškovės neginčijo, įskaitant atitinkamos bylos teisinį ir faktinį sudėtingumą, bent iš dalies nulemtą sutarčių, kurias kartu rengė ieškovės, formuluočių, leidžia daryti išvadą, kad šiuo atveju administracinės procedūros trukmė neviršijo protingo termino.
Taip pat reikia pažymėti, kad šio sprendimo 1944 punkte nurodytas sudėtingumas neprieštarauja tam, ką Komisija, beje, nurodė ginčijamo sprendimo 3110 konstatuojamojoje dalyje, kurioje nustatyta:
„<…> bet kuriuo atveju šioje byloje nagrinėjami veiksmai, kuriais siekta išstūmimo iš rinkos mainais už perduotą vertę, kiek tai susiję su baudų skyrimu, negali būti laikomi teisiškai sudėtingais, ir šalys jų neteisėtumą galėjo numatyti.“
Iš tikrųjų primintina, jog nors dėl to, kad atitinkamos sutartys buvo sudarytos kaip taikūs susitarimai dėl patentų, šių sutarčių neteisėtas pobūdis tokiam išorės stebėtojui kaip Komisija galėjo nebūti akivaizdus, tačiau to negalima pasakyti apie sutarčių šalis.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, jog šį kaltinimą, todėl visą pagrindą reikia atmesti.
h)

Santrauka dėl baudų panaikinimo ir jų dydžio sumažinimo
Primintina, jog atitinkamos sutartys, išskyrus sudarytas su
Krka
, yra susitarimai dėl išstūmimo iš rinkos, kuriais siekta antikonkurencinio tikslo. Taigi konkurentų išstūmimas iš rinkos yra kraštutinė rinkos pasidalijimo ir gamybos ribojimo forma (žr. šio sprendimo 1816 punktą). Todėl, remiantis Baudų apskaičiavimo gairių 23 punktu, už tokius susitarimus iš esmės turėtų būti griežtai baudžiama (žr. šio sprendimo 1816 punktą).
Be to, šios sutartys, grindžiamos paskata, o ne sutarčių šalių pripažinimu dėl atitinkamo patento galiojimo,
Servier
leido ieškinių patentų srityje keliamą grėsmę ir netikrumą dėl generinių vaistų bendrovių įėjimo į rinką sąlygų ir galimybių pakeisti užtikrintumu, kad tų, su kuriomis buvo sudaryta sutartis, rinkoje nebus (žr. šio sprendimo 1819 punktą).
Galiausiai pažymėtina, jog šios sutartys buvo taikomos.
Be to, primintina, kad ginčijamame sprendime (3128 konstatuojamoji dalis) Komisija atsižvelgė į tai, kad
Servier
padarė kelis pažeidimus, žinoma, atskirus, tačiau susijusius su tuo pačiu produktu, t. y. perindopriliu, ir daugeliu atvejų tose pačiose geografinėse zonose ir per tą patį laikotarpį. Šiomis ypatingomis aplinkybėmis Komisija, siekdama išvengti galimai neproporcingo rezultato, nusprendė už kiekvieną pažeidimą apriboti
Servier
pardavimų vertės dalį, į kurią atsižvelgė apskaičiuodama bazinį baudos dydį. Taigi tokia jos atlikta korekcija lėmė tai, kad bendra visų pardavimų, susijusių su atskirais SESV 101 straipsnio pažeidimais, vertė buvo sumažinta vidutiniškai 54,5 %.
Be to, apskaičiuodama baudos dydį, Komisija nustatė pardavimų vertės dalį, t. y. atitinkamai 10 ar 11 %, kuri sudaro tik apie vieną trečiąją maksimalios galimos nustatyti dalies.
Galiausiai Bendrasis Teismas, atsižvelgdamas į
Matrix
sutarties ir
Niche
sutarčių ryšį, sumažino
Servier
už
Matrix
sutartį skirtos baudos dydį.
Atsižvelgiant į šio sprendimo 1948–1953 punktuose primintas aplinkybes ir visus šiame sprendime pateiktus argumentus, reikia daryti išvadą, kad už SESV 101 straipsnio pažeidimą
Servier
skirtos baudos, turint omenyje Bendrajam Teismui naudojantis neribota jurisdikcija jau pritaikytą sumažinimą, yra proporcingos, nepaisant to, kad ginčijamo sprendimo 3130 konstatuojamojoje dalyje Komisija klaidingai nusprendė, kaip matyti iš atsakymo dėl pagrindo, susijusio su vertinimo klaidomis, padarytomis apibrėžiant atitinkamą rinką, kad
Servier
„užėmė labai dideles rinkos dalis atitinkamose rinkose, apibrėžtose priimant šį sprendimą ir paveiktose [SESV] 101 straipsnio pažeidimų“.
Be to, kadangi Komisija teisingai nusprendė, kad konstatuoti pažeidimai buvo atskiri pažeidimai (žr. šio sprendimo 1685–1691 punktus), aplinkybė, kad bendra baudų suma sudaro nemažą
Servier
pasaulinės apyvartos dalį, neleidžia nuspręsti, kad šios baudos neproporcingos. Juo labiau jos nėra neproporcingos, nes Bendrasis Teismas, naudodamasis neribota jurisdikcija, šią dalį iš esmės sumažino.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, jog reikia atmesti subsidiarius ieškovių reikalavimus tiek, kiek jie susiję su
Servier
skirtomis baudomis už SESV 101 straipsnio pažeidimus, išskyrus reikalavimus, kuriais siekiama, kad, pirma, būtų panaikinta
Servier
skirta bauda už pažeidimus, susijusius su sutartimis, sudarytomis su
Krka
, ir, antra, būtų sumažinta
Servier
skirta bauda už pažeidimą dėl sudarytos
Matrix
sutarties. Taigi reikia priimti ieškovių subsidiarius reikalavimus tiek, kiek jie susiję su SESV 102 straipsnio pažeidimu, nes ginčijamo sprendimo 6 straipsnis, kuriame Komisija konstatavo SESV 102 straipsnio pažeidimą, panaikintas (žr. šio sprendimo 1638 punktą).
Galiausiai pažymėtina ir tai, kad Komisija, taikydama kiekvienos baudos už jos konstatuotus atskirus SESV 101 straipsnio pažeidimus apskaičiavimo tvarką, nustatė korekcinį koeficientą, kurį lėmė tuo pačiu metu valstybėje narėje darytų pažeidimų skaičius. Taigi dėl išvados, kad vienas iš SESV 101 straipsnio pažeidimų neįrodytas, Bendrajam Teismui galėjo kilti klausimas dėl galimybės padidinti
Servier
skirtas baudas už kitus SESV 101 straipsnio pažeidimus.
Vis dėlto, atsižvelgiant į visas šios bylos aplinkybes, be kita ko, primintas šio sprendimo 1954 punkto pabaigoje, tokio padidinimo nereikia, beje, Komisija to visai ir neprašė.
IV.

Bendra išvada
Pirma, dėl SESV 101 straipsnio iš visų pateiktų argumentų matyti, jog Komisija pagrįstai konstatavo konkurencijos ribojimą dėl tikslo tiek, kiek tai susiję su
Niche
,
Matrix
,
Teva
ir
Lupin
sutartimis. Šiomis aplinkybėmis bet kuriuo atveju nebereikia nagrinėti, ar pagrįstas dėl tų pačių sutarčių konstatuotas konkurencijos ribojimas dėl poveikio.
Tačiau, kiek tai susiję su pažeidimu, konstatuotu dėl sutarčių, sudarytų su
Krka
, Bendrasis Teismas nusprendžia, kad Komisija neįrodė konkurencijos ribojimo dėl tikslo egzistavimo. Išnagrinėjęs Komisijos konstatuotą konkurencijos ribojimo dėl poveikio egzistavimą, Bendrasis Teismas taip pat nusprendžia, kad jis neįrodytas. Todėl ginčijamo sprendimo 4 straipsnį reikia panaikinti tiek, kiek jame Komisija konstatavo, kad
Servier
dalyvavo darant SESV 101 straipsnio 1 dalies pažeidimą dėl
Servier
ir
Krka
sudarytų sutarčių. Dėl šios priežasties reikia panaikinti ir ginčijamo sprendimo 7 straipsnio 4 dalies b punktą, kuriame Komisija
Servier
skyrė 37661800 EUR baudą už šį pažeidimą.
Be to, Bendrasis Teismas, naudodamasis neribota jurisdikcija, nusprendžia, kad
Servier
skirta bauda už ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje konstatuotą pažeidimą dėl sudarytos
Matrix
sutarties yra pernelyg didelė. Todėl šis baudos dydis, nurodytas ginčijamo sprendimo 7 straipsnio 2 dalies b punkte, turi būti sumažintas ir nustatyta 55385190 EUR bauda.
Dėl likusios dalies, kiek tai susiję su Komisijos
Servier
skirtomis baudomis už
Niche
,
Teva
ir
Lupin
sutartis, jų dydis patvirtinamas.
Antra, dėl SESV 102 straipsnio pažeidimo Bendrasis Teismas nusprendžia, jog neįrodyta, kad atitinkama galutinių produktų rinka apėmė tik perindoprilį. Kadangi neįrodyta
Servier
dominuojanti padėtis nei šioje rinkoje, nei technologijos rinkoje, piktnaudžiavimas šia padėtimi paneigtas, todėl reikia panaikinti ginčijamo sprendimo 6 straipsnį, kuriame konstatuotas šis pažeidimas. Dėl šios priežasties reikia panaikinti ir ginčijamo sprendimo 7 straipsnio 6 dalį, kurioje Komisija už šį pažeidimą
Servier
skyrė 41270000 EUR baudą.
V.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
Pagal Procedūros reglamento 134 straipsnio 3 dalies pirmą sakinį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Kadangi dalis ieškovių ir dalis Komisijos reikalavimų atmesta, kiekviena šalis turi padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
Remiantis Procedūros reglamento 138 straipsnio 3 dalimi, Bendrasis Teismas gali nuspręsti, kad į bylą įstojusi šalis, kuri nenurodyta šio straipsnio 1 ir 2 dalyse, padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Kadangi šio sprendimo 1967 punkte nurodyta nuostata taikytina EFPIA, ji turi padengti savo bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (devintoji išplėstinė kolegija)
nusprendžia:

1.
Panaikinti 2014 m. liepos 9 d. Komisijos sprendimo C(2014) 4955
final
dėl procedūros pagal SESV 101 ir 102 straipsnius (byla AT.39612 – Perindoprilis (
Servier
)) 4 straipsnį tiek, kiek jame konstatuota, kad
Servier SAS
ir
Laboratoires Servier SAS
dalyvavo tame straipsnyje nurodytuose susitarimuose.

2.
Panaikinti Sprendimo C(2014) 4955
final
6 straipsnį.

3.
Panaikinti Sprendimo C(2014) 4955
final
7 straipsnio 4 dalies b punktą ir 6 dalį.

4.
Servier
ir
Laboratoires Servier
už Sprendimo C(2014) 4955
final
2 straipsnyje minėtą pažeidimą skirtos baudos dydį, nurodytą jo 7 straipsnio 2 dalies b punkte, pakeisti į 55385190 EUR.

5.
Atmesti likusią ieškinio dalį.

6.
Servier
,
Servier Laboratories Ltd
,
Laboratoires Servier
ir Europos Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

7.
European Federation of Pharmaceutical Industries and Associations
(EFPIA)
padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Gervasoni
Bieliūnas
Madise
da Silva Passos
Kowalik‑Bańczyk
Paskelbtas 2018 m. gruodžio 12 d. viešame teismo posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys

I. Ginčo aplinkybės

A. Dėl ieškovių

B. Dėl perindoprilio ir jo patentų

1. Perindoprilis

2. Patentas dėl molekulės

3. Antriniai patentai

4. Antros kartos perindoprilis

C. Dėl su perindopriliu susijusių ginčų

1. Ginčai EPT

2. Ginčai nacionaliniuose teismuose

a) „Servier“ ginčas su „Niche“ ir „Matrix“

b) „Servier“ ginčai su „Ivax“ ir „Teva“

c) „Servier“ ir „Krka“ ginčai

d) „Servier“ ir „Lupin“ ginčas

e) „Servier“ ir „Apotex“ ginčai

D. Dėl taikių susitarimų ir su patentais susijusių ginčų

1. „Servier“ sudarytos sutartys su „Niche“, „Unichem“ ir su „Matrix“

2. „Servier“ ir „Teva“ sudaryta sutartis

3. „Servier“ ir „Krka“ sudarytos sutartys

4. „Servier“ ir „Lupin“ sudaryta sutartis

E. Dėl įgalinančių technologijų įsigijimo

F. Dėl sektorinio tyrimo

G. Dėl administracinės procedūros ir ginčijamo sprendimo

II. Procesas ir šalių reikalavimai

III. Dėl teisės

A. Dėl priimtinumo

1. Dėl trečiojo reikalavimo priimtinumo

a) Šalių argumentai

b) Bendrojo Teismo vertinimas

2. Dėl tam tikrų ieškinio priedų priimtinumo

a) Šalių argumentai

b) Bendrojo Teismo vertinimas

B. Dėl esmės

1. Dėl nešališkumo principo ir teisės į gerą administravimą pažeidimo

a) Šalių argumentai

b) Bendrojo Teismo vertinimas

2. Dėl Konkurenciją ribojančios veiklos ir dominavimo patariamojo komiteto veiksmingos konsultacijos nebuvimo

a) Šalių argumentai

b) Bendrojo Teismo vertinimas

3. Dėl teisės į veiksmingą teisminę gynybą, teisės į gynybą ir procesinio lygiateisiškumo principo pažeidimo

a) Šalių argumentai

b) Bendrojo Teismo vertinimas

4. Dėl faktinių aplinkybių iškraipymo

a) Šalių argumentai

b) Bendrojo Teismo vertinimas

5. Dėl teisės klaidų, susijusių su konkurencijos ribojimo dėl tikslo sąvokos apibrėžimu

a) Dėl sutarčių dėl taikaus susitarimo patentų srityje konkurenciją dėl tikslo ribojančio pobūdžio

1) Dėl konkurencijos ribojimo dėl tikslo

2) Dėl intelektinės nuosavybės teisių ir konkrečiai dėl patentų

3) Dėl taikių susitarimų dėl ginčų patentų srityje

4) Dėl sutarčių dėl taikių susitarimų patentų srityje ir konkurencijos teisės derinimo

5) Dėl paskatos

6) Dėl pagalbinių ribojimų teorijos taikytinumo sutartims dėl taikaus susitarimo

7) Dėl sutarčių dėl taikių susitarimų patentų srityje ir amerikiečių konkurencijos teisės derinimo

8) Dėl sutarčių dėl taikių susitarimų dvejopo poveikio

b) Dėl Komisijos taikytų sutarčių dėl taikių susitarimų kvalifikavimo kaip konkurencijos ribojimo dėl tikslo kriterijų

1) Dėl kriterijaus, susijusio su potencialia konkurencija

i) Šalių argumentai

ii) Bendrojo Teismo vertinimas

– Dėl potencialios konkurencijos vertinimo kriterijų

– Dėl ieškovių patentų lemiamų potencialios konkurencijos kliūčių

2) Dėl kriterijaus, susijusio su generinių vaistų bendrovių įsipareigojimu riboti savarankiškas pastangas įeiti į rinką

i) Šalių argumentai

ii) Bendrojo Teismo vertinimas

3) Dėl kriterijaus, susijusio su mokesčio pervedimu generinių vaistų bendrovėms

i) Šalių argumentai

ii) Bendrojo Teismo vertinimas

6. Dėl sutarčių, sudarytų su „Niche“ ir „Matrix“

a) Dėl „Niche“ ir „Matrix“, kaip potencialių konkurenčių, statuso

b) Dėl teisės ir vertinimo klaidų, susijusių su „Niche“ ir „Matrix“ sutarčių kvalifikavimu kaip konkurencijos ribojimo dėl tikslo

1) Šalių argumentai

2) Bendrojo Teismo vertinimas

i) Dėl skatinamojo mokesčio pervedimo nebuvimo

ii) Dėl neginčijimo ir neprekiavimo sąlygų pakankamo žalingumo nebuvimo

c) Dėl teisės ir vertinimo klaidų, susijusių su „Niche“ ir „Matrix“ sutarčių kvalifikavimu kaip konkurencijos ribojimo dėl poveikio

7. Dėl „Teva“ sutarties

a) Dėl „Teva“, kaip potencialios konkurentės, statuso

b) Dėl teisės ir vertinimo klaidų, susijusių su „Teva“ sutarties kvalifikavimu kaip konkurencijos ribojimo dėl tikslo

1) Šalių argumentai

2) Bendrojo Teismo vertinimas

i) Dėl generinių vaistų bendrovės pastangų konkuruoti su patentuotų vaistų bendrove ribojimo nebuvimo

ii) Dėl skatinančios naudos nebuvimo

– Dėl galutinės fiksuotos išmokos

– Dėl pirminės sumos

iii) Dėl subsidiariai pateikto kaltinimo, susijusio su pažeidimo trukme

c) Dėl teisės ir vertinimo klaidų, susijusių su „Teva“ sutarties kvalifikavimu kaip konkurencijos ribojimo dėl poveikio

8. Dėl sutarties su „Lupin“

a) Dėl „Lupin“, kaip potencialios konkurentės, statuso

b) Dėl teisės ir vertinimo klaidų, susijusių su sutarties, sudarytos su „Lupin“, kvalifikavimu kaip konkurencijos ribojimo dėl tikslo

1) Šalių argumentai

2) Bendrojo Teismo vertinimas

i) Dėl skatinančios naudos nebuvimo

ii) Dėl generinių vaistų bendrovės pastangų konkuruoti su patentuotų vaistų bendrove ribojimo nebuvimo

iii) Dėl pažeidimo nebuvimo

iv) Dėl „Servier“ subsidiariai pateikto pagrindo, susijusio su klaida, padaryta nustatant pažeidimo trukmę

c) Dėl teisės ir vertinimo klaidų, susijusių su sutarties, sudarytos su „Lupin“, kvalifikavimu kaip ribojimo dėl poveikio

9. Dėl sutarčių, sudarytų su „Krka“

a) Dėl teisės ir vertinimo klaidų, susijusių su sutarčių, sudarytų su „Krka“, kvalifikavimu kaip ribojimo dėl tikslo

1) Dėl sutarties dėl taikaus susitarimo ir licencinės sutarties

i) Šalių argumentai

ii) Bendrojo Teismo vertinimas

2) Dėl perdavimo sutarties

i) Šalių argumentai

ii) Bendrojo Teismo vertinimas

b) Dėl teisės ir vertinimo klaidų, susijusių su sutarčių, sudarytų su „Krka“, kvalifikavimu kaip konkurencijos ribojimo dėl poveikio

1) Šalių argumentai

2) Bendrojo Teismo vertinimas

i) Dėl Komisijos taikyto požiūrio

ii) Dėl šioje byloje reikšmingos jurisprudencijos

iii) Dėl vertinimo klaidos

– Dėl sutartyje dėl taikaus susitarimo įtvirtintos neprekiavimo sąlygos

– Dėl sutartyje dėl taikaus susitarimo nustatytos neginčijimo sąlygos

– Dėl „Krka“ technologijos perdavimo pagal licenciją

iv) Dėl teisės klaidos

10. Dėl pagrindo, susijusio su konkurencijos ribojimo dėl poveikio sąvokos apibrėžimu

a) Šalių argumentai

b) Bendrojo Teismo vertinimas

11. Dėl teisės ir vertinimo klaidų, susijusių su atskirų pažeidimų kvalifikavimu

a) Dėl penkių sutarčių kvalifikavimo kaip atskirų pažeidimų

1) Šalių argumentai

2) Bendrojo Teismo vertinimas

b) Dėl sutarčių, sudarytų su „Niche“ ir „Matrix“, kvalifikavimo kaip atskirų pažeidimų

1) Šalių argumentai

2) Bendrojo Teismo vertinimas

12. Dėl teisės ir vertinimo klaidų, susijusių su atitinkamos galutinių produktų rinkos apibrėžimu

a) Šalių argumentai

b) Bendrojo Teismo vertinimas

1) Pirminės pastabos

i) Dėl Sąjungos teismo kontrolės apimties

ii) Dėl atitinkamos produktų rinkos apibrėžimo farmacijos sektoriuje

2) Dėl pirmojo kaltinimo pirmos dalies, susijusios su neatsižvelgimu į ekonominio konteksto aplinkybių visumą

3) Dėl antrojo kaltinimo, susijusio su tuo, kad Komisija nepaisė AKF inhibitorių terapinio pakeičiamumo

i) Dėl perindoprilio ir kitų AKF inhibitorių išskyrimo pagal veiksmingumą ir šalutinį poveikį

ii) Dėl gydytojų „inertiškumo“ reiškinio, kiek tai susiję su naujais pacientais

iii) Dėl nuolat gydomų pacientų polinkio pakeisti vaistą

iv) Dėl pardavimų skatinimo pastangų

4) Dėl pirmojo kaltinimo antros dalies, susijusios su rinkos analizėje kainos kriterijui suteikta pernelyg didele reikšme, ir subsidiaraus trečiojo kaltinimo, susijusio su Komisijos ekonometrinės analizės trūkumais

5) Išvada

13. Dėl vertinimo klaidų, susijusių su dominuojančios padėties galutinių produktų rinkoje egzistavimu

a) Šalių argumentai

b) Bendrojo Teismo vertinimas

14. Dėl teisės klaidų ir vertinimo klaidų, susijusių su dominuojančios padėties technologijos rinkoje buvimu

a) Šalių argumentai

b) Bendrojo Teismo vertinimas

15. Dėl teisės ir fakto klaidų, susijusių su piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi buvimu

a) Šalių argumentai

b) Bendrojo Teismo vertinimas

16. Dėl subsidiarių reikalavimų panaikinti baudas arba sumažinti jų dydį

a) Dėl ginčijamame sprendime pateikto išaiškinimo nenumatomumo

1) Šalių argumentai

2) Bendrojo Teismo vertinimas

b) Dėl teisės klaidos, susijusios su bausmių bendrinimu

1) Dėl vieno pažeidimo sąvokos nepaisymo

i) Šalių argumentai

ii) Bendrojo Teismo vertinimas

2) Dėl baudų, skirtų pagal SESV 101 ir 102 straipsnius, bendrinimo

i) Šalių argumentai

ii) Bendrojo Teismo vertinimas

c) Dėl pardavimų vertės apskaičiavimo

1) Dėl atsižvelgimo į pardavimus ligoninėms

i) Šalių argumentai

ii) Bendrojo Teismo vertinimas

2) Dėl pardavimų vertės apskaičiavimo motyvavimo stokos

i) Šalių argumentai

ii) Bendrojo Teismo vertinimas

3) Dėl pardavimų vertės geografinės apimties

i) Šalių argumentai

ii) Bendrojo Teismo vertinimas

d) Dėl pažeidimų sunkumo

1) Šalių argumentai

2) Bendrojo Teismo vertinimas

e) Dėl pažeidimų trukmės

1) Dėl pažeidimų pradžios

i) Šalių argumentai

ii) Bendrojo Teismo vertinimas

2) Dėl pažeidimų pabaigos datos

i) Šalių argumentai

ii) Bendrojo Teismo vertinimas

f) Dėl papildomo baudos dydžio taikymo

1) Šalių argumentai

2) Bendrojo Teismo vertinimas

g) Dėl proporcingumo principo ir bausmių individualizavimo principo pažeidimo

1) Dėl neatsižvelgimo į Servier ypatumus

i) Šalių argumentai

ii) Bendrojo Teismo vertinimas

2) Dėl administracinės procedūros trukmės

i) Šalių argumentai

ii) Bendrojo Teismo vertinimas

h) Santrauka dėl baudų panaikinimo ir jų dydžio sumažinimo

IV. Bendra išvada

V. Dėl bylinėjimosi išlaidų
(
*1
)	Proceso kalba: prancūzų.
(
)	Pateikiami tik tie šio sprendimo punktai, kuriuos Bendrasis Teismas mano tikslinga paskelbti.