CELEX: 62006TJ0060
Sodba Sodišča prve stopnje
22. aprila 2016

Dejansko stanje

Sporna oprostitev
Aluminijev oksid (ali glinica) je bel prašek, ki se v glavnem uporablja v talilnicah za proizvodnjo aluminija. Proizvaja se
iz boksitne rude s postopkom rafiniranja, pri čemer zadnja faza sestoji iz kalcinacije. Več kot 90 % kalciniranega aluminijevega
oksida se uporabi pri taljenju kovinskega aluminija. Ostanek se nadalje predela in uporabi pri kemijskih postopkih. Obstajata
dva ločena trga proizvodov, in sicer trg aluminijevega oksida, primernega za talilnice, in aluminijevega oksida, primernega
za kemično uporabo. Mineralno olje je mogoče uporabljati kot gorivo pri proizvodnji aluminija.
Na Irskem, v Italiji in v Franciji je samo po en proizvajalec aluminijevega oksida. V Italiji je to družba Eurallumina SpA
s sedežem na Sardiniji. Proizvajalci aluminijevega oksida so tudi v Nemčiji, Španiji, Grčiji, na Madžarskem in v Združenem
kraljestvu.
Italijanska republika od leta 1993 določa oprostitev plačila trošarine za mineralna olja, ki se uporabljajo kot gorivo pri
proizvodnji aluminijevega oksida na Sardiniji (v nadaljevanju: sporna oprostitev). Sporna oprostitev je bila v italijansko
pravo uvedena z decreto legislativo 26 ottobre 1995, n° 504, testo unico delle disposizioni legislative concernenti le imposte
sulla produzione e sui consumi e relative sanzioni penali e amministrative (zakonska uredba št. 504 z dne 26. oktobra 1995,
Enotno besedilo zakonskih določb o dajatvah na proizvodnjo in potrošnjo ter s tem povezanih kazenskih in upravnih sankcijah,
redna priloga h GURI št. 279 z dne 29. novembra 1995, v nadaljevanju: zakonska uredba iz leta 1995).
Uporaba sporne oprostitve na Sardiniji je bila z Odločbo Sveta 93/697/ES z dne 13. decembra 1993, ki nekaterim državam članicam
dovoljuje, da za nekatera mineralna olja, če so uporabljena v posebne namene, uporabijo ali še naprej uporabljajo obstoječe
nižje trošarinske stopnje ali oprostitve plačila trošarine v skladu s postopkom iz člena 8(4) Direktive 92/81/EGS (UL L 321,
str. 29), odobrena do 31. decembra 1994. Svet Evropske unije je to odobritev podaljšal do 31. decembra 1996 z Odločbo 96/273/ES
z dne 22. aprila 1996, ki nekaterim državam članicam dovoljuje, da za nekatera mineralna olja, če so uporabljena v posebne
namene, uporabijo ali še naprej uporabljajo obstoječe nižje trošarinske stopnje ali oprostitve plačila trošarine v skladu
s postopkom iz člena 8(4) Direktive 92/81/EGS (UL L 102, str. 40). Svet je to odobritev ponovno podaljšal do 31. decembra
1999 z Odločbo 97/425/ES z dne 30. junija 1997, ki državam članicam dovoljuje, da za nekatera mineralna olja, če so uporabljena
v posebne namene, še naprej uporabljajo obstoječe nižje trošarinske stopnje ali oprostitve plačila trošarine v skladu s postopkom
iz Direktive 92/81/EGS (UL L 182, str. 22). Svet je odobritev ponovno podaljšal do 31. decembra 1999 z Odločbo 1999/255/ES
z dne 30. marca 1999, ki določenim državam članicam v skladu z Direktivo 92/81 dovoljuje, da za nekatera mineralna olja uporabijo
ali še naprej uporabljajo obstoječe nižje trošarinske stopnje ali oprostitve plačila trošarine, in spreminja Odločbo 97/425
(UL L 99, str. 26). Svet jo je ponovno podaljšal do 31. decembra 2000 z Odločbo 1999/880/ES z dne 17. decembra 1999, ki državam
članicam dovoljuje, da za nekatera mineralna olja, če so uporabljena v posebne namene, uporabijo ali še naprej uporabljajo
obstoječe nižje trošarinske stopnje ali oprostitve plačila trošarine v skladu s postopkom iz Direktive 92/81/EGS (UL L 331,
str. 73).
Z Odločbo Sveta 2001/224/ES z dne 12. marca 2001 o nižjih trošarinskih stopnjah in oprostitvah plačila trošarine za nekatera
mineralna olja, če so uporabljena v posebne namene (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 342), ki
je zadnja v zvezi s sporno oprostitvijo, je bila navedena oprostitev podaljšana do 31. decembra 2006. V njeni točki 5 obrazložitve
je navedeno, da ta odločba „ne vpliva na izid morebitnih postopkov, izvedenih zlasti na podlagi členov 87 [ES] in 88 [ES],
ki se nanašajo na izkrivljanje delovanja enotnega trga“ in da „[n]e razveljavlja zahteve, da morajo države članice v skladu
s členom 88 [ES] Komisijo obvestiti o primerih morebitne državne pomoči“.

Upravni postopek
Komisija Evropskih skupnosti je v dopisu z dne 29. maja 1998 od italijanskih organov zahtevala informacije, da bi preverila,
ali sporna oprostitev spada na področje uporabe členov 87 ES in 88 ES. Italijanska republika je na ponovni poziv Komisije
z dne 16. junija 1998 odgovorila 20. julija 1998.
Komisija je v dopisu z dne 17. julija 2000 od Italijanske republike zahtevala, naj ji priglasi sporno oprostitev. Komisija
je z dopisom z dne 27. septembra 2000 zahtevo ponovno naslovila na Italijansko republiko in jo pozvala, naj ji predloži dodatne
informacije. Na podlagi ponovnega poziva Komisije z dne 20. novembra 2000 je Italijanska republika odgovorila 7. decembra
2000.
Komisija je z Odločbo C(2001) 3300 z dne 30. oktobra 2001 v zvezi s sporno oprostitvijo začela formalni postopek preiskave,
določen v členu 88(2) ES (v nadaljevanju: formalni postopek preiskave). Ta odločba je bila Italijanski republiki vročena z
dopisom z dne 5. novembra 2001 in je bila 2. februarja 2002 objavljena v
Uradnem listu Evropskih skupnosti
(UL C 30, str. 17).
Komisija je z dopisi z dne 26. in 28. februarja ter 1. marca 2002 prejela pripombe družb Aughinish Alumina Ltd, Eurallumina
in Alcan Inc. ter Evropskega združenja za aluminij (European Aluminium Association). Te so bile 26. marca 2002 posredovane
Italijanski republiki.
Italijanska republika je svoje pripombe navedla v dopisu z dne 6. februarja 2002.

Odločba aluminijev oksid I
Komisija je 7. decembra 2005 sprejela Odločbo 2006/323/ES o oprostitvi plačila trošarine za mineralna olja, ki se uporabljajo
kot gorivo pri proizvodnji aluminijevega oksida v regiji Gardanne, v regiji Shannon in na Sardiniji, ki se izvaja v Franciji,
na Irskem in v Italiji (UL 2006, L 119, str. 12, v nadaljevanju: Odločba aluminijev oksid I).
Odločba aluminijev oksid I se nanaša na obdobje pred 1. januarjem 2004, ko se je začela uporabljati Direktiva Sveta 2003/96/ES
z dne 27. oktobra 2003 o prestrukturiranju okvira Skupnosti za obdavčitev energentov in električne energije (UL, posebna izdaja
v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 405), s katero sta bili z učinkom od 31. decembra 2003 razveljavljeni Direktiva
Sveta 92/81/EGS z dne 19. oktobra 1992 o uskladitvi trošarinskih struktur za mineralna olja (UL L 316, str. 12) in Direktiva
Sveta 92/82/EGS z dne 19. oktobra 1992 o približevanju trošarinskih stopenj za mineralna olja (UL L 316, str. 19) (točka 57
obrazložitve). Vendar je z bil njo formalni postopek preiskave razširjen na obdobje po 31. decembru 2003 (točka 92 obrazložitve).
V izreku Odločbe aluminijev oksid I je med drugim določeno:
„Člen 1
Oprostitve plačila trošarine, ki so jih do 31. decembra 2003 odobrile Francija, Irska in Italija glede težkih kurilnih olj,
uporabljenih v proizvodnji aluminijevega oksida, pomenijo državno pomoč v smislu člena 87(1) [ES].
Člen 2
Pomoč, dodeljena med 17. julijem 1990 in 2. februarjem 2002, kolikor je nezdružljiva s skupnim trgom, se ne povrne, saj bi
bilo to v nasprotju s splošnimi načeli prava Skupnosti.
Člen 3
Pomoč, navedena v členu 1, dodeljena med 3. februarjem 2002 in 31. decembrom 2003, je združljiva s skupnim trgom v smislu
člena 87(3) [ES], kolikor upravičenci plačajo najmanj stopnjo 13,01 EUR na 1000 kg težkega kurilnega olja.
Člen 4
Pomoč, […] dodeljena med 3. februarjem 2002 in 31. decembrom 2003, je nezdružljiva s skupnim trgom v smislu člena 87(3) [ES],
kolikor upravičenci niso plačali stopnje 13,01 EUR na 1000 kg težkega kurilnega olja.
Člen 5
1.      Francija, Irska in Italija bodo sprejele vse potrebne ukrepe, da bodo upravičenci vrnili nezdružljivo pomoč, navedeno v členu 4.
[…]
5.      Francija, Irska in Italija v dveh mesecih od uradnega obvestila o tej odločbi od upravičencev nezdružljive pomoči, navedenih
v členu 4, zahtevajo vračilo nezakonito dodeljene pomoči, skupaj s pripadajočimi obrestmi.“

Postopek in predlogi strank
Italijanska republika in družba Eurallumina sta 16. oziroma 23. februarja 2006 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložili
ti tožbi, ki sta bili vpisani pod opravilnima številkama T‑60/06 in T‑62/06.
Na podlagi člena 14 Poslovnika Splošnega sodišča z dne 2. maja 1991 in na predlog drugega senata je Splošno sodišče po opredelitvi
strank v skladu s členom 51 tega poslovnika odločilo, da se ti zadevi odstopita v odločanje razširjenemu senatu.
Predsednik drugega razširjenega senata Splošnega sodišča je s sklepom z dne 24. maja 2007 po opredelitvi strank sklenil, da
se zadevi T‑60/06 in T‑62/06 ter zadeve T‑50/06, T‑56/06 in T‑69/06 (v nadaljevanju: zadeve aluminijev oksid I) v skladu s
členom 50 Poslovnika z dne 2. maja 1991 združijo za ustni postopek.
Splošno sodišče je s sodbo z dne 12. decembra 2007, Irska in drugi/Komisija (T‑50/06, T‑56/06, T‑60/06, T‑62/06 in T‑69/06,
EU:T:2007:383), zadeve aluminijev oksid I združilo za izdajo sodbe, razglasilo ničnost Odločbe aluminijev oksid I in v zadevi
T‑62/06 tožbo v preostalem zavrnilo.
Komisija je 26. februarja 2008 zoper navedeno sodbo Splošnega sodišča vložila pritožbo.
Sodišče je s sodbo z dne 2. decembra 2009, Komisija/Irska in drugi (C‑89/08 P, ZOdl., EU:C:2009:742), razveljavilo zgoraj
v točki 17 navedeno sodbo Irska in drugi/Komisija (EU:T:2007:383) v delu, v katerem je Splošno sodišče z njo razglasilo ničnost
Odločbe aluminijev oksid I, zadeve aluminijev oksid I vrnilo Splošnemu sodišču v razsojanje in pridržalo odločitev o stroških.
Po zgoraj v točki 19 navedeni sodbi Komisija/Irska in drugi (EU:C:2009:742) in v skladu s členom 118(1) Poslovnika z dne 2. maja
1991 so bile zadeve aluminijev oksid I s sklepom predsednika Splošnega sodišča z dne 18. decembra 2009 dodeljene drugemu razširjenemu
senatu.
Zadeve aluminijev oksid I so bile s sklepom predsednika drugega razširjenega senata z dne 1. marca 2010 združene za pisni
in ustni postopek ter izdajo sodbe.
Zadeve aluminijev oksid I so bile s sklepom predsednika Splošnega sodišča z dne 20. septembra 2010 predodeljene četrtemu razširjenemu
senatu.
Splošno sodišče je s sodbo z dne 21. marca 2012, Irska/Komisija (T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV in
T‑69/06 RENV, ZOdl., EU:T:2012:134), razglasilo ničnost Odločbe aluminijev oksid I, ker je bilo v njej ugotovljeno – oziroma
je temeljila na ugotovitvi – da so oprostitve plačila trošarin za mineralna olja, ki se kot gorivo uporabljajo pri proizvodnji
aluminijevega oksida, ki so jih Francoska republika, Irska in Italijanska republika zagotovile do 31. decembra 2003 (v nadaljevanju:
oprostitve plačila trošarin), državne pomoči v smislu člena 87(1) ES, in ker je bilo v njej odrejeno, naj Francoska republika,
Irska in Italijanska republika sprejmejo vse potrebne ukrepe za zagotovitev vračila teh oprostitev od njihovih prejemnikov,
če ti niso plačali trošarine po stopnji vsaj 13,01 EUR na 1000 kg težkega kurilnega olja.
Komisija je 1. junija 2012 zoper navedeno sodbo Splošnega sodišča vložila pritožbo.
Sodišče je s sodbo z dne 10. decembra 2013, Komisija/Irska in drugi (C‑272/12 P, ZOdl., EU:C:2013:812), razveljavilo zgoraj
v točki 23 navedeno sodbo Irska/Komisija (EU:T:2012:134), zadeve aluminijev oksid I vrnilo Splošnemu sodišču v razsojanje
in pridržalo odločitev o stroških.
Po izdaji zgoraj v točki 25 navedene sodbe Komisija/Irska in drugi (EU:C:210:812) so bile zadeve aluminijev oksid I s sklepoma
predsednika Splošnega sodišča z dne 21. januarja in 10. marca 2014 dodeljene prvemu senatu.
Družba Eurallumina in Komisija sta 28. januarja in 17. marca 2014 v skladu s členom 119(1) Poslovnika z dne 2. maja 1991 podali
pisni stališči. Družba Eurallumina je v pisnem stališču navedla, da ne želi izvajati kakšnih posledic iz zgoraj v točki 25
navedene sodbe Komisija/Irska in drugi (EU:C:2013:812) in je Splošnemu sodišču predlagala, naj se izreče o vseh razlogih,
ki so bili navedeni v utemeljitev tožbe v zadevi T‑62/06 RENV II. Komisija se je v pisnem stališču opredelila glede tega.
Italijanska republika pisnega stališča ni vložila.
Zadeve aluminijev oksid I so bile s sklepom predsednika Splošnega sodišča z dne 30. septembra 2014 v skladu s členom 118(1)
Poslovnika z dne 2. maja 1991 predodeljene prvemu razširjenemu senatu.
Splošno sodišče je na podlagi poročila sodnice poročevalke odločilo, da začne ustni postopek, in je v okviru ukrepa procesnega
vodstva, sprejetega na podlagi člena 64(3)(b) Poslovnika z dne 2. maja 1991, stranki v zadevi T‑60/06 RENV II pozvalo, naj
se izrečeta glede nekega vidika spora. Ti sta v predpisanem roku izpolnili to zahtevo.
S sklepom predsednika prvega razširjenega senata z dne 26. januarja 2015 sta bili ti zadevi združeni za namen ustnega postopka
in zaradi izdaje sodbe.
Družba Eurallumina in Komisija sta na obravnavi 6. marca 2015 ustno podali navedbe in odgovorili na ustna vprašanja Splošnega
sodišča. Italijanska republika na tej obravnavi ni bila zastopana.
Italijanska republika Splošnemu sodišču v bistvu predlaga, naj:
–        Odločbo aluminijev oksid I razglasi za nično v delu, v katerem je z njo ugotovljen obstoj državne pomoči, ki naj bi jo med
3. februarjem 2002 in 31. decembrom 2003 dodelila na podlagi sporne oprostitve (v nadaljevanju: sporna pomoč), in ji je odrejeno,
naj zagotovi vračilo sporne pomoči;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov.
Družba Eurallumina Splošnemu sodišču v bistvu predlaga, naj:
–        Odločbo aluminijev oksid I razglasi za nično ali jo spremeni v delu, v katerem je z njo ugotovljen obstoj sporne pomoči in
je Italijanski republiki odrejeno, naj zagotovi njeno vračilo;
–        Komisiji naloži, naj ne odredi vračila pomoči, ki jo je dodelila Italijanska republika na podlagi sporne oprostitve do 31. decembra
2006 ali vsaj do 31. decembra 2003;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        ti tožbi zavrne;
–        Italijanski republiki in družbi Eurallumina naloži plačilo stroškov.

Pravo
Najprej je treba navesti, da se želi z obema tožbama doseči razglasitev ničnosti Odločbe aluminijev oksid I v delu, v katerem
je z njo ugotovljen obstoj sporne pomoči in je Italijanski republiki odrejeno, naj zagotovi njeno vračilo (v nadaljevanju:
izpodbijana odločba). Zato je predmet obeh tožb enak.

Dopustnost
V zadevi T‑60/06 RENV II Komisija podaja ugovor nedopustnosti glede, na eni strani, prvega tožbenega razloga glede kršitve
pogojev iz člena 87(1) ES za opredelitev državne pomoči v zvezi s, prvič, prednostjo, ki je dodeljena upravičencu, in, drugič,
izkrivljanjem konkurence in vpliva na trgovino med državami članicami, in, na drugi strani, šestega tožbenega razloga glede
kršitve načela pravne varnosti kot posledice tega, da v izpodbijani odločbi ni bilo upoštevano čezmerno trajanje formalnega
postopka preiskave. Ti posebni očitki naj bi bili prvič podani v repliki in torej pomenijo nove razloge v smislu člena 48(2)
Poslovnika z dne 2. maja 1991, ki bi jih bilo treba kot nedopustne zavreči.
Italijanska republika na ta ugovor nedopustnosti ni odgovorila.
V zadevi T‑62/06 RENV II Komisija trdi, da je tožba nedopustna, ker je njen cilj več kot le razglasitev ničnosti izpodbijane
odločbe. Poleg tega meni, da je bil razlog, s katerim družba Eurallumina izpodbija, da sporna oprostitev pomeni državno pomoč
v smislu člena 87(1) ES, prvič podan v repliki in torej pomeni nov razlog v smislu člena 48(2) Poslovnika z dne 2. maja 1991,
ki bi ga bilo treba kot nedopusten zavreči.
Družba Eurallumina predlaga, naj se ugovor nedopustnosti, podan glede tožbe v zadevi T‑62/06 RENV II, zavrne kot neutemeljen.
Na ugovor nedopustnosti, podan zoper nov razlog, ki se v bistvu nanaša na kršitev člena 87(1) ES, pa ne odgovarja.
Najprej je treba glede ugovora nedopustnosti, podanega glede tožbe v zadevi T‑62/06 RENV II iz razloga, da je njen cilj več
kot samo razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe, ugotoviti, da se želi z navedeno tožbo poleg razglasitve ničnosti izpodbijane
odločbe doseči, da bi Splošno sodišče Komisiji naložilo, naj ne odredi vračila pomoči, ki jo je Italijanska republika dodelila
do 31. decembra 2006 ali vsaj do 31. decembra 2003, ker da je navedena pomoč zakonita.
Vendar se želi s tem predlogom doseči zgolj ugotovitev obstoja nezakonitosti izpodbijane odločbe, ki bi upravičila, da se
ugodi tožbenim razlogom in očitkom, navedenim v utemeljitev predloga za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe, in torej
tudi temu predlogu. Navedeni predlog torej ni samostojen glede na predlog za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe.
Tudi če bi imel ta predlog, kot to zatrjuje Komisija, druge cilje kot samo razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe, in sicer
izdajo odredbe ali sprejetje izreka, s katerima bi bilo Komisiji prepovedano, da ugotovi obstoj sporne pomoči ali odredi njeno
vračilo, bi ga bilo treba zavreči kot nedopustnega, saj Splošno sodišče ni pristojno, da bi mu ugodilo.
V skladu z ustaljeno sodno prakso namreč Splošno sodišče institucijam ne more naložiti ravnanja ali nadomestiti njihovega
ravnanja s svojim (glej sodbo z dne 24. januarja 1995, Ladbroke Racing/Komisija, T‑74/92, Recueil, EU:T:1995:10, točka 75
in navedena sodna praksa). Tako je bilo zlasti v okviru nadzora zakonitosti, utemeljenega na členu 230 ES, ker je člen 233,
prvi odstavek, ES izrecno določal, da mora institucija, katere akt je bil razglašen za ničen, sprejeti ukrepe, potrebne za
izvršitev sodbe (glej v tem smislu sodbo z dne 24. junija 1986, AKZO Chemie in AKZO Chemie UK/Komisija, 53/85, Recueil, EU:C:1986:256,
točka 23, in zgoraj navedeno sodbo Ladbroke Racing/Komisija, EU:T:1995:10, točka 75).
Dalje, ugovor nedopustnosti, ki je bil v zadevi T‑62/06 RENV II podan glede tožbenega razloga, s katerim naj bi družba Eurallumina
izpodbijala, da sporna oprostitev pomeni pomoč v smislu člena 87(1) ES, nima dejanske podlage in ga je zato treba zavrniti,
ker iz replike ne izhaja, da je družba Eurallumina podala takšen razlog.
Nazadnje je treba v zvezi z ugovorom nedopustnosti, ki je v zadevi T‑60/06 RENV II podan glede očitkov, ki se na eni strani
nanašajo na kršitev pogojev iz člena 87(1) ES za opredelitev državne pomoči v zvezi s, prvič, prednostjo, ki je dodeljena
upravičencu, in, drugič, izkrivljanjem konkurence in vplivom na trgovine med državami članicami, na drugi strani pa na kršitev
načela pravne varnosti kot posledico tega, da v izpodbijani odločbi ni bilo upoštevano čezmerno trajanje formalnega postopka
preiskave, opozoriti, da je bilo v skladu z določbami člena 44(1)(c) v povezavi s členom 48(2) Poslovnika z dne 2. maja 1991
navajanje novih dokazov po vložitvi tožbe prepovedano, razen če so ti izhajali iz novih dejanskih ali pravnih okoliščin, ki
so se pojavile med postopkom. Vendar pa je bilo treba tožbeni razlog, ki je bil izrecna ali implicitna razširitev predhodno
v tožbi navedenega razloga in ki je bil z njim tesno povezan, razglasiti za dopusten (glej sodbo z dne 15. oktobra 2008, Mote/Parlament,
T‑345/05, ZOdl., EU:T:2008:440, točka 85 in navedena sodna praksa). Enako rešitev je bilo treba uporabiti glede očitka, ki
je bil naveden v utemeljitev tožbenega razloga.
Da bi bilo novo trditev mogoče obravnavati kot razširitev predhodno podanega tožbenega razloga ali očitka, mora biti z razlogi
ali očitki, ki so bili prvotno navedeni v tožbi, dovolj tesno povezana, da bi se lahko štelo, kot da izhaja iz normalnega
razvoja debate v postopku pred sodiščem (glej v tem smislu sodbo z dne 26. novembra 2013, Groupe Gascogne/Komisija, C‑58/12 P,
ZOdl., EU:C:2013:770, točka 31).
V obravnavani zadevi, kot pravilno navaja Komisija, očitki, ki so omenjeni zgoraj v točki 45, v tožbi v zadevi T‑60/06 RENV II
niso navedeni in torej pomenijo nove očitke.
Poleg tega ti novi očitki ne temeljijo na nobenih dejanskih ali pravnih okoliščinah, ki bi se pojavile med postopkom pred
Splošnim sodiščem.
Nazadnje, ti novi očitki ne pomenijo razširitve katerega od razlogov, ki so formulirani v tožbi v zadevi T‑60/06 RENV II in
ki se nanašajo na drugačna pravna vprašanja. Zlasti niso tesno povezani s prvim tožbenim razlogom, ki se nanaša na kršitev
pogoja selektivnosti iz člena 87(1) ES, ali s šestim tožbenim razlogom, ki je utemeljen na pravnem argumentu, da načela varstva
legitimnih pričakovanj, pravne varnosti in domneve zakonitosti nasprotujejo vračilu državne pomoči, če jo je prej odobril
Svet na podlagi pravil s področja davčnega usklajevanja.
Ob upoštevanju preudarkov iz točk od 45 do 49 zgoraj je treba ugoditi ugovoru nedopustnosti, ki ga je podala Komisija v zadevi
T‑60/06 RENV II, in zato očitke, ki se na eni strani nanašajo na kršitev pogojev iz člena 87(1) ES za opredelitev državne
pomoči v zvezi s, prvič, prednostjo, ki je dodeljena upravičencu, in, drugič, izkrivljanjem konkurence in prizadetostjo trgovine
med državami članicami, na drugi strani pa na kršitev načela pravne varnosti kot posledico tega, da v izpodbijani odločbi
ni bilo upoštevano prekomerno trajanje formalnega postopka preiskave, zavreči kot nedopustne.

Utemeljenost
Italijanska republika v utemeljitev tožbe v zadevi T‑60/06 RENV II navaja šest razlogov. Prvi tožbeni razlog se nanaša na
kršitev člena 87(1) ES in na protislovnost obrazložitve. Drugi se nanaša na kršitev členov 1(b)(ii) in 4 Uredbe Sveta (ES)
št. 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [88 ES] (UL, posebna izdaja v slovenščini,
poglavje 8, zvezek 1, str. 339) ter odločb 93/697, 96/273, 97/425, 1999/255, 1999/880 in 2001/224 (v nadaljevanju: odločbe
Sveta o odobritvi). Tretji se nanaša na kršitev pravil, ki urejajo pomoči za varstvo okolja, in zlasti člena 82, drugi odstavek,
(a) Smernic Skupnosti o državni pomoči za varstvo okolja (UL 2001, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 76,
v nadaljevanju: Smernice Skupnosti). Četrti tožbeni razlog se nanaša na kršitev člena 87(3) ES in Smernic o državni regionalni
pomoči (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 226, v nadaljevanju: Smernice). Peti tožbeni razlog se
nanaša na kršitev člena 18 Direktive 2003/96 v povezavi z njeno Prilogo II in Odločbe 2001/224. Šesti tožbeni razlog se nanaša
na kršitev načel varstva legitimnih pričakovanj, pravne varnosti in domneve zakonitosti.
Družba Eurallumina v utemeljitev tožbe v zadevi T‑62/06 RENV II navaja štiri razloge. Prvi tožbeni razlog se nanaša na kršitev
načela varstva legitimnih pričakovanj. Drugi tožbeni razlog se nanaša na kršitev načel pravne varnosti, domneve veljavnosti
in polnega učinka aktov institucij ter načela
lex specialis derogat legi generali
. Tretji tožbeni razlog se nanaša na kršitev načela dobrega upravljanja. Četrti tožbeni razlog se v bistvu nanaša na kršitev
obveznosti obrazložitve iz člena 253 ES in načela varstva legitimnih pričakovanj.
Najprej je treba preizkusiti tožbeni razlog, s katerim družba Eurallumina v bistvu izpodbija, da se za sporno oprostitev uporabijo
pravila s področja državnih pomoči, torej drugi razlog v utemeljitev tožbe v zadevi T‑62/06 RENV II, ki se nanaša na kršitev
načel pravne varnosti, domneve veljavnosti in polnega učinka aktov institucij ter načela
lex specialis derogat legi generali
.
V nadaljevanju je treba preizkusiti tožbeni razlog, s katerim Italijanska republika v bistvu nasprotuje opredelitvi sporne
oprostitve kot državne pomoči v smislu člena 87(1) ES, kar zadeva obdobje do 31. decembra 2003, torej prvi razlog v utemeljitev
tožbe v zadevi T‑60/06 RENV II, ki se nanaša na kršitev člena 87(1) ES in na protislovnost obrazložitve.
Nato je treba preizkusiti tožbene razloge, s katerimi Italijanska republika v bistvu graja to, da je bila sporna oprostitev
opredeljena kot nova, ne pa obstoječa pomoč v smislu člena 88 ES, torej drugi razlog, ki se nanaša na kršitev členov 1(b)(ii)
in 4 Uredbe št. 659/1999 in odločb Sveta o odobritvi, in peti razlog, ki se nanaša na kršitev člena 18 Direktive 2003/96 v
povezavi z njeno prilogo in Odločbe 2001/224, ki sta bila navedena v utemeljitev tožbe v zadevi T‑60/06 RENV II.
Potem je treba preučiti tožbena razloga, s katerima Italijanska republika v bistvu očita Komisiji, da je pomoč, ki je bila
do 31. decembra 2003 dodeljena na podlagi sporne oprostitve, razglasila za nezdružljivo s skupnim trgom v smislu člena 87(3) ES,
torej tretji razlog, ki se nanaša na kršitev pravil, s katerimi so urejene pomoči za varstvo okolja, zlasti točke 82, drugi
odstavek, (a) Smernic Skupnosti, in četrti razlog, ki se nanaša na kršitev člena 87(3) ES in Smernic, ki sta bila navedena
v utemeljitev tožbe v zadevi T‑60/06 RENV II.
Nazadnje je treba preizkusiti tožbene razloge, s katerimi tožeči stranki v bistvu izpodbijata odreditev vračila sporne pomoči,
torej, prvič, šesti razlog, ki se nanaša na kršitev načel varstva legitimnih pričakovanj, pravne varnosti in domneve zakonitosti,
ki je bil naveden v utemeljitev tožbe v zadevi T‑60/06 RENV II, in, drugič, prvi razlog, ki se nanaša na kršitev načela varstva
legitimnih pričakovanj, tretji razlog, ki se nanaša na kršitev načela dobrega upravljanja, in četrti razlog, ki se nanaša
na kršitev obveznosti obrazložitve iz člena 253 ES in načela varstva legitimnih pričakovanj, ki so bili navedeni v utemeljitev
tožbe v zadevi T‑62/06 RENV II.
Drugi razlog v utemeljitev tožbe v zadevi T‑62/06 RENV II: kršitev načel pravne varnosti, domneve veljavnosti in polnega učinka
aktov institucij ter načela
lex specialis derogat legi generali
Družba Eurallumina trdi, da je Komisija v izpodbijani odločbi kršila načela pravne varnosti,
lex specialis derogat legi generali
in domneve veljavnosti in polnega učinka aktov institucij s tem, da je menila, da sporna oprostitev pomeni državno pomoč,
ki je nezakonita in jo je treba vrniti, kar zadeva obdobje od 3. februarja 2002 do 31. decembra 2003. V bistvu trdi, da zgoraj
navedena načela preprečujejo uporabo pravil s področja državnih pomoči za sporno oprostitev.
–       Kršitev načel pravne varnosti, domneve zakonitosti in polnega učinka aktov institucij
Družba Eurallumina trdi, da je Komisija v izpodbijani odločbi kršila načela pravne varnosti, domneve zakonitosti in polnega
učinka aktov institucij, kot jih razlaga sodna praksa, ker je sporno oprostitev opredelila kot državno pomoč, ki je nezakonita
in je mogoče odrediti njeno vrnitev, kar zadeva obdobje od 3. februarja 2002 do 31. decembra 2003. Glede tega se družba Eurallumina,
prvič, opira na to, da se z izpodbijano odločbo posredno postavlja pod vprašaj zakonitost člena 18 Direktive 2003/96, s katero
sta bili nadomeščeni in razveljavljeni direktivi 92/81 in 92/82, in Odločbe 2001/224, čeprav zanju velja domneva zakonitosti,
ter ukrepov, ki jih je Italijanska republika sprejela za njuno izvajanje. Drugič, sklicuje se na to, da izpodbijana odločba
posega v polni učinek člena 18 Direktive 2003/96 in Odločbe 2001/224, ker preprečuje njuno polno učinkovanje do 31. decembra
2006. Tretjič, sklicuje se na neobstoj ustreznih predlogov Komisije na podlagi člena 8(5) Direktive 92/81 ali člena 18 Direktive
2003/96 za to, da naj Svet predčasno ponovno preuči odobritev uporabe sporne oprostitve do 31. decembra 2006. Četrtič, opozarja,
da Komisija ni vložila ničnostne tožbe na podlagi člena 230 ES zoper odločbe Sveta o odobritvi. Petič, družba Eurallumina
se sklicuje na predloge odločb Sveta o odobritvi, v katerih je Komisija Svetu vedno predlagala, naj Italijanski republiki
odobri uporabo ali nadaljnjo uporabo sporne oprostitve, nazadnje do 31. decembra 2002. Šestič, trdi, da ni mogla pričakovati,
da bo Komisija spremenila mnenje glede zakonitosti odločb Sveta o odobritvi in zakonitosti sporne oprostitve. Sedmič, sklicuje
se na protislovnost ravnanja Komisije, ki je s tem, da je že 30. oktobra 2001 začela formalni postopek preiskave in odredila
zagotovitev vračila sporne pomoči, ravnala v nasprotju z besedilom in smislom svojega predloga odločbe Sveta o odobritvi z
dne 15. novembra 2000, na podlagi katerega bi bilo treba Italijanski republiki odobriti nadaljnjo uporabo sporne oprostitve
do 31. decembra 2002. Osmič, sklicuje se na vsebino predlogov odločb Sveta o odobritvi, ki je ohranjala njena legitimna pričakovanja
glede zakonitosti sporne oprostitve do 31. decembra 2006.
Komisija predlaga, naj se ta očitek zavrne kot neutemeljen.
S tem očitkom se v bistvu postavlja vprašanje, ali ima izpodbijana odločba pravne učinke, ki so nasprotni tistim, ki izhajajo
iz Odločbe 2001/224 in člena 18 Direktive 2003/96, na podlagi katerih naj bi bila Italijanski republiki izrecno dovoljena
nadaljnja uporaba sporne oprostitve do 31. decembra 2006.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da za akte institucij načeloma velja domneva zakonitosti in imajo zato pravne učinke toliko
časa, dokler niso preklicani, razglašeni za nične v okviru ničnostne tožbe ali ni ugotovljena njihova neveljavnost v okviru
postopka predhodnega odločanja ali ugovora nezakonitosti (glej v tem smislu sodbe z dne 15. junija 1994, Komisija/BASF in
drugi, C‑137/92 P, Recueil, EU:C:1994:247, točka 48; z dne 8. julija 1999, Chemie Linz/Komisija, C‑245/92 P, Recueil, EU:C:1999:363,
točka 93, in z dne 5. oktobra 2004, Komisija/Grčija, C‑475/01, ZOdl., EU:C:2004:585, točka 18).
Poleg tega iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je namen načela pravne varnosti zagotoviti predvidljivost pravnih položajev
in pravnih razmerij, ki spadajo na področje uporabe prava Evropske unije (sodbi z dne 10. aprila 2003, Schulin, C‑305/00,
Recueil, EU:C:2003:218, točka 58, in z dne 15. septembra 2005, Irska/Komisija, C‑199/03, ZOdl., EU:C:2005:548, točka 69).
Zato je pomembno, da institucije spoštujejo nedotakljivost aktov, ki so jih sprejele in ki vplivajo na pravni in dejanski
položaj pravnih subjektov, tako da lahko te akte spremenijo le ob upoštevanju pravil o pristojnosti in postopkovnih pravil
(glej sodbo z dne 21. oktobra 1997, Deutsche Bahn/Komisija, T‑229/94, Recueil, EU:T:1997:155, točka 113 in navedena sodna
praksa). Spoštovanje načela pravne varnosti zahteva tudi, da se institucije praviloma izogibajo nedoslednostim, do katerih
lahko pride ob izvrševanju različnih določb prava Unije, zlasti v primeru, ko se s temi določbami sledi istemu cilju, kot
je neizkrivljena konkurenca na skupnem trgu (glej v tem smislu in po analogiji sodbi z dne 15. junija 1993, Matra/Komisija,
C‑225/91, Recueil, EU:C:1993:239, točki 41 in 42, in z dne 31. januarja 2001, RJB Mining/Komisija, T‑156/98, Recueil, EU:T:2001:29,
točka 112 in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi, kot pravilno trdi Komisija, so trditve, na katerih temelji ta očitek, neposredno ovržene z zgoraj v
točki 25 navedeno sodbo Komisija/Irska in drugi (EU:C:2013:812).
Sodišče je namreč v točkah od 45 do 48 navedene sodbe vzpostavilo jasno razlikovanje med pristojnostmi Sveta in Komisija na
področju usklajevanja zakonodaj o trošarinah na eni strani in na področju državnih pomoči na drugi. Poleg tega je razsodilo,
da ima postopek, ki ga je določal člen 8(4) Direktive 92/81, drugačen cilj in področje uporabe kakor ureditev iz člena 88
ES.
V točki 49 navedene sodbe je na tej podlagi sklepalo, da torej odločitev Sveta, s katero se državi članici v skladu s členom 8(4)
Direktive 92/81 odobri uvedba oprostitev trošarin, Komisiji ne preprečuje, da izvaja pristojnosti, ki jih ima v skladu s Pogodbo
ES, in zato začne postopek iz člena 88 ES, da ugotovi, ali je ta oprostitev državna pomoč, in da po koncu tega postopka po
potrebi sprejme odločbo, kot je Odločba aluminijev oksid I.
Sodišče je v točki 50 zgoraj v točki 25 navedene sodbe Komisija/Irska in drugi (EU:C:2013:812) tudi pojasnilo, da okoliščina,
da je Svet z odločbami o odobritvi dopustil oprostitve trošarin v celoti, pri čemer je določil natančne geografske in časovne
omejitve, ki so jih države članice strogo upoštevale, ni vplivala na razdelitev pristojnosti med Svetom in Komisijo ter torej
Komisiji ni mogla preprečiti, da bi izvajala svoje pristojnosti.
V točki 51 navedene sodbe je navedlo, da je bilo sicer ob upoštevanju te razdelitve pristojnosti v točki 5 obrazložitve Odločbe
2001/224, ki je veljala v obdobju, za katero izpodbijana odločba nalaga zagotovitev vračila sporne pomoči, navedeno, da navedena
odločba ne vpliva na izid morebitnih postopkov, ki bi se lahko začeli na podlagi členov 87 ES in 88 ES, ter držav članic ne
oprošča obveznosti, da „morajo Komisijo obvestiti o primerih morebitne državne pomoči“.
Nazadnje je Sodišče v točkah 52 in 53 zgoraj v točki 25 navedene sodbe Komisija/Irska in drugi (EU:C:2013:812) ponovno navedlo,
da okoliščina, da je Svet odločbe o odobritvi sprejel na predlog Komisije in da ta ni nikoli uporabila pooblastil, ki jih
je imela na podlagi člena 8(5) Direktive 92/81 ali členov 230 ES in 241 ES, da bi dosegla odpravo ali spremembo teh odločb,
ni mogla preprečiti, da se oprostitve trošarin opredelijo kot državne pomoči v smislu člena 87(1) ES, če so izpolnjeni pogoji
za obstoj državne pomoči.
V skladu s členom 61, drugi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije je Splošno sodišče, če mu je zadeva vrnjena v razsojanje,
glede pravnih vprašanj vezano na odločitev Sodišča. Glede na točko 54 obrazložitve zgoraj v točki 25 navedene sodbe Komisija/Irska
in drugi (EU:C:2013:812) je treba ugotoviti, da obrazložitev, ki je bila navedena zgoraj v točkah od 65 do 69, pomeni nujno
podlago izreka navedene sodbe, s katero je Sodišče razveljavilo zgoraj v točki 23 navedeno sodbo Irska/Komisija (EU:T:2012:134)
in zadeve aluminijev oksid I vrnilo Splošnemu sodišču v razsojanje.
Iz te obrazložitve pa izhaja, da je Komisija z uvedbo postopka iz člena 88 ES, da preizkusi, ali je sporna oprostitev pomenila
državno pomoč, in s sprejetjem Odločbe aluminijev oksid I ob koncu tega postopka zgolj izvajala pristojnosti, ki so ji bile
podeljene s Pogodbo ES na področju državnih pomoči, in da s tem ni mogla poseči v pristojnosti, ki so bile Svetu podeljene
s Pogodbo ES na področju usklajevanja zakonodaj v zvezi s trošarinami, ali v akte, ki jih je sprejel Svet pri izvajanju navedenih
pristojnosti.
Iz tega sledi, da Komisija z uvedbo postopka iz člena 88 ES, da preizkusi, ali je sporna oprostitev pomenila državno pomoč,
in s sprejetjem Odločbe aluminijev oksid I ob koncu tega postopka ni mogla kršiti aktov, ki jih je sprejel Svet in s katerimi
je bila, tako kot s členom 18 Direktive 2003/96 v povezavi z določbami Priloge II k njej kot s členom 1(2) Odločbe 2001/224,
Italijanski republiki izrecno odobrena nadaljnja uporaba sporne oprostitve do 31. decembra 2006. Te zadnje odobritve so namreč
lahko učinkovale zgolj na področju, ki je zajeto s pravili v zvezi z usklajevanjem zakonodaj o trošarinah, in niso prejudicirale
učinkov morebitnih odločb, kakršna je Odločba aluminijev oksid I, ki bi jih Komisija lahko sprejela pri izvajanju svojih pristojnosti
na področju državnih pomoči.
Poleg tega iz točk 52 in 53 zgoraj v točki 25 navedene sodbe Komisija/Irska in drugi (EU:C:2013:812), v katerih je Sodišče
opozorilo, da pojem državne pomoči ustreza objektivnemu položaju in ne more biti odvisen od ravnanja ali izjav institucij,
izhaja, da to, da je Komisija ob sprejetju odločb Sveta o odobritvi menila, da oprostitve plačila trošarine ne povzročajo
izkrivljanja konkurence in ne ovirajo pravilnega delovanja skupnega trga, ne more preprečiti, da se navedene oprostitve opredelijo
kot državne pomoči v smislu člena 87(1) ES, če so izpolnjeni pogoji za obstoj državne pomoči.
Iz rešitve, ki jo je sprejelo Sodišče,
a fortiori
izhaja, da Komisija pri opredelitvi oprostitev plačila trošarin kot državnih pomoči ni bila vezana s presojo Sveta v odločbah
na področju usklajevanja zakonodaj v zvezi s trošarinami, da navedene oprostitve ne povzročajo izkrivljanja konkurence in
ne ovirajo pravilnega delovanja skupnega trga.
Družba Eurallumina torej v obravnavani zadevi neutemeljeno trdi, da ima izpodbijana odločba pravne učinke, ki so v nasprotju
z učinki Odločbe 2001/224 in člena 18 Direktive 2003/96.
Pravna argumentacija, ki je bila navedena v utemeljitev tega očitka in ki se opira na legitimno pričakovanje družbe Eurallumina
v zvezi z zakonitostjo sporne oprostitve, se dejansko navezuje na prvi in četrti razlog, ki sta bila navedena v utemeljitev
tožbe v zadevi T‑62/06 RENV II, in sicer v delu, v katerem se nanašata na kršitev načela varstva legitimnih pričakovanj, in
jo bo treba preizkusiti v okviru navedenih tožbenih razlogov.
Zato je treba očitek, ki se nanaša na kršitev načel pravne varnosti, domneve zakonitosti in polnega učinka aktov institucij,
zavrniti kot neutemeljen, brez poseganja v preizkus navedene argumentacije.
–       Kršitev načela
lex specialis derogat legi generali
Družba Eurallumina s tem očitkom trdi, da je Komisija v izpodbijani odločbi kršila načelo
lex specialis derogat legi generali
, ker ni uporabila člena 93 ES in ukrepov za njegovo izvajanje, med katerimi sta člen 8(4) in (5) Direktive 92/81 in člen 18(1)
Direktive 2003/96, namesto členov 87 ES in 88 ES. Glede tega se družba Eurallumina, prvič, opira na besedilo člena 87 ES,
ki določa, da se uporablja, „razen če ta Pogodba [ES] ne določa drugače“, tako da naj ga zlasti ne bi bilo mogoče uporabiti
v primeru obstoja posebnih ukrepov o usklajevanju na področju davkov, sprejetih na podlagi člena 93 ES. Drugič, sklicuje se
na direktivi 92/81 in 2003/96, katerih podlaga je člen 93 ES, ki zagotavljata poseben okvir, na podlagi katerega Svet in Komisija
skupaj odobrita in nadzirata odstopanja od uskladitev trošarinskih struktur za mineralna olja. Tretjič, sklicuje se na predlog
Komisije Svetu za podaljšanje sporne oprostitve, ki je utemeljen na presoji, da je zadnja združljiva s Pogodbo ES, zlasti
z njenimi določbami, ki zagotavljajo lojalno konkurenco in neovirano delovanje skupnega trga. Četrtič, opira se na točko 5
obrazložitve Odločbe 2001/224, na podlagi katere Komisiji ni bilo dovoljeno, da tej odločbi odvzame učinke, in ki ne more
prevladati nad določbami Pogodbe ES ali Direktive 92/81.
Komisija predlaga, naj se ta očitek zavrne kot neutemeljen.
S tem očitkom se torej postavlja vprašanje, ali, kot trdi družba Eurallumina, je mogoče člen 93 ES in ukrepe za njegovo izvajanje,
med katerimi sta člen 8(4) in (5) Direktive 92/81 in člen 18(1) Direktive 2003/96, opredeliti kot
lex specialis
glede na člena 87 ES in 88 ES in ali torej prevladajo nad zadnjima.
Glede tega je treba opozoriti, da v skladu z načelom
lex specialis derogat legi generali
posebne določbe prevladajo nad splošnimi pravili v primerih, ki jih posebej urejajo (glej v tem smislu sodbi z dne 30. aprila
2014, Barclays Bank, C‑280/13, ZOdl., EU:C:2014:279, točka 44, in z dne 5. novembra 2014, Mayaleh/Svet, T‑307/12 in T‑408/13,
ZOdl., EU:T:2014:926, točka 198 in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi, kot pravilno trdi Komisija, so trditve, na katerih temelji ta očitek, neposredno ovržene z zgoraj v
točki 25 navedeno sodbo Komisija/Irska in drugi (EU:C:2013:812).
Kot je bilo opozorjeno zgoraj v točki 65, je namreč Sodišče v točkah od 45 do 48 zgoraj v točki 25 navedene sodbe Komisija/Irska
in drugi (EU:C:2013:812) ugotovilo jasno ločenost med pristojnostmi Sveta in Komisije na področju usklajevanja zakonodaj o
trošarinah na eni strani in na področju državnih pomoči na drugi. Poleg tega je razsodilo, da ima postopek, določen s členom 8(4)
Direktive 92/81, drugačen cilj in področje uporabe kakor postopki iz ureditve iz člena 88 ES.
Iz tega izhaja, da so pravila na področju usklajevanja davčnih zakonodaj, zlasti člen 93 ES in ukrepi za njegovo izvajanje,
in pravila na področju državnih pomoči, vključno s členoma 87 ES in 88 ES, dva avtonomna sklopa pravil in da prvih ni mogoče
šteti za
lex specialis
glede na drugi sklop.
Zato je treba ta očitek, ki se nanaša na kršitev načela
lex specialis derogat legi generali
, zavrniti kot neutemeljen.
Drugi razlog v utemeljitev tožbe v zadevi T‑62/06 RENV II se tako v celoti zavrne, brez poseganja v točki 76 in 77 zgoraj.
Prvi razlog v utemeljitev tožbe v zadevi T‑60/06 RENV II: kršitev člena 87(1) ES in protislovna obrazložitev
Italijanska republika trdi, da je Komisija v izpodbijani odločbi kršila enega od pogojev iz člena 87(1) ES za opredelitev
državne pomoči, ker je napačno ugotovila, da je bila sporna oprostitev selektivna. Glede tega se na eni strani sklicuje na
točko 14 tabele A, priložene k zakonski uredbi iz leta 1995, iz katere izhaja, da je bil do sporne oprostitve na splošno upravičen
vsak gospodarski subjekt, ki je uporabljal mineralna olja kot gorivo pri proizvodnji aluminijevega oksida, ne glede na kraj
njihove porabe. Na drugi strani trdi, da čeprav je bila v Italiji do sporne oprostitve upravičena zgolj tovarna družbe Eurallumina
na Sardiniji, je to povsem dejanska okoliščina, ki je povezana s specifičnostjo proizvodnje aluminijevega oksida. Poleg tega
Italijanska republika trdi, da je v izpodbijani odločbi selektivnost sporne oprostitve protislovno obrazložena.
Komisija predlaga, naj se prvi tožbeni razlog zavrne kot neutemeljen.
V zvezi z očitkom, ki se nanaša na protislovnost obrazložitve izpodbijane odločbe glede pogoja selektivnosti iz člena 87(1) ES,
je treba opozoriti, da je morala v skladu s členom 44(1) Poslovnika z dne 2. maja 1991 tožba vsebovati kratek povzetek tožbenih
razlogov, te navedbe pa so morale biti dovolj jasne in natančne, da so toženi stranki omogočile pripravo obrambe in Splošnemu
sodišču odločanje o tožbi, po možnosti brez zbiranja dodatnih informacij. V tožbi je morala biti zato pojasnjena vsebina tožbenega
razloga, na katerem je bila utemeljena tožba, tako da zgolj z njegovo abstraktno navedbo ni bilo mogoče izpolniti zahtev iz
Poslovnika z dne 2. maja 1991 (sodba z dne 27. septembra 2012, Nynäs Petroleum in Nynas Belgium/Komisija, T‑347/06, ZOdl.,
EU:T:2012:480, točka 107). Enako rešitev je bilo treba uporabiti za očitek, naveden v utemeljitev tožbenega razloga.
V obravnavani zadevi, kot pravilno poudarja Komisija, je očitek, ki se nanaša na protislovnost obrazložitve, kar zadeva pogoj
selektivnosti iz člena 87(1) ES, brez kakršne koli vsebine. V tožbi v zadevi T‑60/06 RENV II se namreč trditve Italijanske
republike v utemeljitev prvega tožbenega razloga nanašajo zgolj na vprašanje, ali je Komisija v izpodbijani odločbi kršila
pogoj iz člena 87(1) ES v zvezi s selektivnostjo. V njih pa nikakor ni pojasnjeno, zakaj je obrazložitev izpodbijane odločbe,
ki se nanaša na ta pogoj, protislovna.
Zato, kar zadeva ta očitek, ki se nanaša na protislovnost izpodbijane odločbe, tožba v zadevi T‑60/06 RENV II ne izpolnjuje
zahtev glede jasnosti iz člena 44(1)(c) Poslovnika z dne 2. maja 1991. Ta očitek je torej treba zavreči kot nedopusten.
V zvezi z očitkom, da je bil v izpodbijani odločbi kršen pogoj iz člena 87(1) ES v zvezi s selektivnostjo, je treba na prvem
mestu preizkusiti trditev Italijanske republike, da iz točke 14 tabele A, priložene k zakonski uredbi iz leta 1995, izhaja,
da je bil do sporne oprostitve na splošno upravičen vsak gospodarski subjekt, ki je uporabljal mineralna olja kot gorivo pri
proizvodnji aluminijevega oksida, ne glede na kraj njihove porabe. S to trditvijo se v bistvu postavlja vprašanje, ali je
Komisija v izpodbijani odločbi storila napako s tem, da je pogoj v zvezi s selektivnostjo presojala glede na oprostitev plačila
trošarine, kot jo je odobril Svet na podlagi člena 8(4) Direktive 92/81, ne pa glede na oprostitev plačila trošarine, kot
je določena v točki 14 tabele A, priložene k zakonski uredbi iz leta 1995.
Selektivnost sporne oprostitve na regionalni ravni izhaja iz tega, da se ta uporablja zgolj na Sardiniji. Kot pa pravilno
opozarja Italijanska republika ter kot priznavata Komisija v točkah 17 in 63 obrazložitve Odločbe aluminijev oksid I in Sodišče
v točki 50 zgoraj v točki 25 navedene sodbe Komisija/Irska in drugi (EU:C:2013:812), so bili z odločbami Sveta o odobritvi,
sprejetimi na podlagi člena 8(4) Direktive 92/81, določeni natančni geografski pogoji, sporni oprostitvi pa je bila podeljena
selektivna narava na regionalni ravni, ker je bila z njimi Italijanski republiki odobrena uporaba ali nadaljnja uporaba navedene
oprostitve zgolj na Sardiniji.
Vseeno pa je za preizkus z vidika pravil na področju državnih pomoči v obravnavani zadevi upošteven ukrep sporne oprostitve,
kot jo je odobril Svet na podlagi člena 8(4) Direktive 92/81, saj je Italijanska republika oprostitev, ki je bila določena
v točki 14 tabele A, priložene k zakonski uredbi iz leta 1995, uporabila ob spoštovanju natančnih geografskih in časovnih
pogojev, s katerimi je Svet pogojil odobritev.
Komisija je torej v izpodbijani odločbi pogoj v zvezi s selektivnostjo pravilno presojala glede na sporno oprostitev, kot
jo je Italijanska republika dejansko uporabljala. Zato je treba to trditev Italijanske republike, ki se nanaša na napačno
presojo pogoja v zvezi s selektivnostjo glede na oprostitev plačila trošarine, kot je bila določena v točki 14 tabele A, priložene
k zakonski uredbi iz leta 1995, zavrniti kot neutemeljeno.
Na drugem mestu je treba preizkusiti trditev Italijanske republike, ki se v bistvu nanaša na napako, ki naj bi jo storila
Komisija v točki 63 obrazložitve izpodbijane odločbe s tem, da je ugotovila so bile oprostitve plačila trošarine selektivne,
ker „se uporabljajo zgolj za [nekatere] družbe, ki proizvajajo aluminijev oksid“, ker je „dejansko […] v vsaki [zadevni] državi
članici le ena družba, ki uživa ugodnosti zadevne oprostitve“ in ker je šlo za družbo „Eurallumina na Sardiniji“, medtem ko
je to, da je bila do sporne oprostitve upravičena zgolj tovarna družbe Eurallumina na Sardiniji, povsem dejanska okoliščina,
povezana s specifičnostjo proizvodnje aluminijevega oksida v Italiji.
Glede tega je treba opozoriti, da člen 87(1) ES prepoveduje državne pomoči „z dajanjem prednosti posameznim podjetjem ali
proizvodnji posameznega blaga“, torej selektivne pomoči (sodba z dne 15. decembra 2005, Italija/Komisija, C‑66/02, ZOdl.,
EU:C:2005:768, točka 94).
Glede presoje pogoja selektivnosti iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je v členu 87(1) ES naloženo, naj se ugotovi, ali
je v okviru določene pravne ureditve nacionalni ukrep take vrste, da daje prednost „posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega
blaga“ v primerjavi z drugimi podjetji in proizvodnjo drugega blaga, ki bi bila glede na cilj, ki si ga prizadeva doseči zadevna
ureditev, v primerljivem dejanskem in pravnem položaju (glej sodbo z dne 15. novembra 2011, Komisija in Španija/Government
of Gibraltar in Združeno kraljestvo, C‑106/09 P in C‑107/09 P, ZOdl., EU:C:2011:732, točka 75 in navedena sodna praksa).
Določitev referenčnega okvira ima poseben pomen pri davčnih ukrepih, ker je sam obstoj prednosti mogoče dokazati le ob primerjavi
s tako imenovano običajno obdavčitvijo. Običajna stopnja obdavčitve je stopnja, ki je v veljavi na geografskem območju, ki
pomeni referenčni okvir (sodba z dne 6. septembra 2006, Portugalska/Komisija, C‑88/03, ZOdl., EU:C:2006:511, točka 56).
V obravnavani zadevi je v točkah 63 in 64 obrazložitve Odločbe aluminijev oksid I navedeno:
„(63) […] v obravnavanem primeru [se] oprostitve uporabljajo zgolj za [nekatere] družbe, ki proizvajajo aluminijev oksid in dejansko
je v vsaki državi članici le ena družba, ki uživa ugodnosti zadevne oprostitve: […] Eurallumina na Sardiniji […]. Dokler so
bile Odločbe Sveta zavezujoče, so bile oprostitve regionalno selektivne, saj so te odločbe dovolile oprostitve zgolj v določenih
regijah in morebitnim vlagateljem, zainteresiranim za naložbe v proizvodnji aluminijevega oksida v drugih regijah, ni bila
zagotovljena enaka obravnava. Izbira regij nima nikakršne zveze z notranjo logiko zadevnih nacionalnih davčnih sistemov.
(64)      Preden se je začela uporabljati Direktiva 2003/96[…], je zakonodaja Skupnosti od držav članic načeloma zahtevala naložitev
trošarin za mineralna olja, zato da se posebne oprostitve, omejene na dano proizvodnjo in dane regije, ne bi mogle obravnavati
kot upravičene glede na naravo in splošno shemo sistema. Argumenti, s katerimi […] Italija bran[i] oprostitev zgolj za proizvodnjo
aluminijevega oksida, izhajajo iz tržnih razmer in razmer v proizvodnji aluminijevega oksida v zadevnih posebnih regijah.
Ti argumenti ne izhajajo iz narave in logike ustreznih domačih davčnih sistemov, glede na to, da morajo slednji ustrezati
zahtevam, ki jih določa zakonodaja Skupnosti. Zato ukrepi, odobreni pred začetkom uporabe Direktive 2003/96[…], ne veljajo
za upravičene glede na naravo in splošno shemo sistema ter […] pomenijo državne pomoči v smislu člena 87(1) [ES].“
V nasprotju s tem, kar trdi Italijanska republika, iz točk 63 in 64 obrazložitve Odločbe aluminijev oksid I izhaja, da se
Komisija v njej pri analizi selektivnosti sporne oprostitve ni oprla na okoliščino, da je bil dejansko do te oprostitve upravičen
samo en proizvajalec aluminijevega oksida na Sardiniji, in sicer družba Eurallumina, ampak na dve okoliščini, in sicer da
je bila v referenčnem okviru, ki ustreza italijanskemu davčnemu sistemu, sporna oprostitev regionalno selektiven ukrep, ker
je dajal prednost vsem proizvajalcem aluminijevega oksida na Sardiniji v primerjavi z morebitnimi vlagatelji, zainteresiranimi
za naložbe v proizvodnji aluminijevega oksida v drugih italijanskih regijah, in stvarno selektiven ukrep, ker je dajal prednost
družbam proizvajalkam aluminijevega oksida in proizvodnji aluminijevega oksida v primerjavi z družbami, ki proizvajajo druge
proizvode ali ponujajo druge storitve, in drugimi proizvodnjami.
Iz tega izhaja, da je ta trditev Italijanske republike, ki temelji na napačni razlagi Odločbe aluminijev oksid I, brez dejanske
podlage in jo je zato treba zavrniti.
Prvi razlog v utemeljitev tožbe v zadevi T‑60/06 RENV II je treba torej v celoti zavrniti.
Drugi razlog v utemeljitev tožbe v zadevi T‑60/06 RENV II: kršitev členov 1(b)(ii) in 4 Uredbe št. 659/1999 ter odločb Sveta
o odobritvi
Italijanska republika v bistvu trdi, da je Komisija kršila člena 1(b)(ii) in 4 Uredbe št. 659/1999 ter odločbe Sveta o odobritvi
s tem, da je v točki 67 obrazložitve izpodbijane odločbe ugotovila, da je sporna pomoč pomenila novo pomoč, ki je postala
nezakonita, v smislu člena 1(f) Uredbe št. 659/1999, ker ji ni bila priglašena, preden se je začela izvajati. Meni, da bi
bilo treba sporno pomoč opredeliti kot veljavno pomoč v smislu člena 1(b)(ii) Uredbe št. 659/1999. Glede tega se Italijanska
republika, prvič, opira na odločbe Sveta o odobritvi, od katerih je zadnja Odločba 2001/224, s katerimi ji je bila dovoljena
uporaba ali odobrena nadaljnja uporaba sporne oprostitve. Drugič, sklicuje se na to, da je člen 93 ES, na katerem temelji
pristojnost Sveta na področju usklajevanja davkov ter ki je pravna podlaga Direktive 92/81 in odločb Sveta o odobritvi,
lex specialis
glede na
lex generalis
, ki sta člena 87 ES in 88 ES, na katerem temelji pristojnost Komisije na področju državnih pomoči. Tretjič, sklicuje se na
obveznost Sveta na podlagi člena 8(4) Direktive 92/81, da preveri, ali je bila sporna oprostitev utemeljena s posebnimi politikami,
ali ni povzročala izkrivljanja konkurence in ali ni ovirala pravilnega delovanja skupnega trga.
Komisija predlaga, naj se drugi tožbeni razlog zavrne kot neutemeljen.
S tem tožbenim razlogom se v bistvu postavlja vprašanje, ali je Komisija v izpodbijani odločbi storila napako s tem, da je
zakonitost sporne oprostitve presojala glede na pravila, ki se uporabijo za nove pomoči, čeprav naj bi šlo za veljavno pomoč
v smislu člena 1(b)(ii) Uredbe št. 659/1999, saj je bila odobrena z odločbami Sveta o odobritvi, nazadnje z Odločbo 2001/224.
Glede tega je treba opozoriti, da je v skladu s členom 1(b)(ii) Uredbe št. 659/1999 kot „veljavno pomoč“ mogoče opredeliti
„odobreno pomoč, to je sheme pomoči in individualno pomoč, ki sta jo odobrila Komisija ali Svet“.
Pogodba ES uvaja različne postopke glede na to, ali so pomoči obstoječe ali nove. Medtem ko morajo biti nove pomoči v skladu
s členom 88(3) ES predhodno priglašene Komisiji in se ne smejo začeti izvajati, dokler ni izdana končna odločba v postopku,
se obstoječe pomoči v skladu s členom 88(1) ES lahko zakonito izvajajo, dokler Komisija ne ugotovi njihove nezdružljivosti
(glej sodbo z dne 24. marca 2011, Freistaat Sachsen in Land Sachsen-Anhalt/Komisija, T‑443/08 in T‑455/08, ZOdl., EU:T:2011:117,
točka 187 in navedena sodna praksa). Obstoječe pomoči so torej, če pride do takega primera, lahko le predmet odločbe o nezdružljivosti,
ki ima učinke za naprej (glej zgoraj navedeno sodbo Freistaat Sachsen in Land Sachsen-Anhalt/Komisija, EU:T:2011:117, točka 187
in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi, kot pravilno trdi Komisija, so trditve, na katerih temelji ta tožbeni razlog, neposredno ovržene z zgoraj
v točki 25 navedeno sodbo Komisija/Irska in drugi (EU:C:2013:812).
Sodišče je namreč v točki 49 navedene sodbe razsodilo, da odločba Sveta, s katero se državi članici v skladu s členom 8(4)
Direktive 92/81 dopusti uvedba oprostitev plačila trošarine, Komisiji ne preprečuje, da izvaja pristojnosti, ki jih ima v
skladu s Pogodbo in zato začne postopek iz člena 88 ES, da ugotovi, ali je ta oprostitev državna pomoč, in da ob koncu tega
postopka po potrebi sprejme odločbo, kot je izpodbijana odločba. Sodišče je v navedeni sodbi pred tem v točki 47 ugotovilo,
da ima postopek, ki ga določa člen 8(4) Direktive 92/81, drugačen cilj in področje uporabe kakor ureditev iz člena 88 ES o
novih in obstoječih državnih pomočeh. Iz te obrazložitve izhaja, da odločb Sveta o odobritvi, ki so bile sprejete na podlagi
člena 8(4) Direktive 92/81, nikakor ni mogoče analizirati kot odločb o odobritvi sheme pomoči ali individualne pomoči v smislu
člena 1(b)(ii) Uredbe št. 659/1999.
Zato odločbe Sveta o odobritvi, ki so bile sprejete na podlagi člena 8(4) Direktive 92/81, v obravnavani zadevi ne omogočajo,
da se sporna oprostitev opredeli kot „veljavna [obstoječa] pomoč“ v smislu člena 1(b)(ii) Uredbe št. 659/1999.
Drugi razlog v utemeljitev tožbe v zadevi T‑60/06 RENV II je zato treba zavrniti kot neutemeljen.
Peti razlog v utemeljitev tožbe v zadevi T‑60/06 RENV II: kršitev člena 18 Direktive 2003/96 v povezavi s Prilogo II k tej
direktivi in Odločbe 2001/224
Italijanska republika v bistvu trdi, da je Komisija v izpodbijani odločbi kršila člen 18 Direktive 2003/96 v povezavi z določbami
Priloge II k tej direktivi in člen 1(2) Odločbe 2001/224, na podlagi katerih ji je bilo izrecno dovoljeno, da je lahko še
naprej uporabljala sporno oprostitev do 31. decembra 2006. Z začetkom veljavnosti Direktive 2003/96 1. januarja 2004 naj bi
prenehala njena obveznost priglasitve sporne pomoči Komisiji, ta pa naj ne bi imela nikakršne pristojnosti za sprejetje izpodbijane
odločbe.
Komisija predlaga, naj se peti tožbeni razlog zavrne kot neutemeljen.
V obravnavani zadevi, kot pravilno trdi Komisija, so trditve, na katerih temelji ta tožbeni razlog, neposredno ovržene z zgoraj
v točki 25 navedeno sodbo Komisija/Irska in drugi (EU:C:2013:812).
Iz obrazložitve zgoraj v točki 25 navedene sodbe Komisija/Irska in drugi (EU:C:2013:812), ki je bila navedena zgoraj v točkah
od 65 do 69, namreč izhaja, da je Komisija s tem, da je začela postopek iz člena 88 ES z namenom ugotoviti, ali je sporna
oprostitev pomenila državno pomoč, in da je ob koncu tega postopka sprejela izpodbijano odločbo, zgolj izvajala pristojnosti,
ki so ji bile podeljene s Pogodbo ES na področju državnih pomoči, in da s takim ravnanjem ni mogla posegati v pristojnosti,
ki so bile z navedeno pogodbo podeljene Svetu na področju usklajevanja zakonodaj o trošarinah, ali v akte, ki jih je Svet
sprejel pri izvajanju navedenih pristojnosti.
Iz tega izhaja, da Komisija s tem, da je začela postopek iz člena 88 ES z namenom ugotoviti, ali je sporna oprostitev pomenila
državno pomoč, in da je ob koncu tega postopka sprejela Odločbo aluminijev oksid I, ni mogla kršiti aktov, ki jih je sprejel
Svet in s katerimi je bilo, tako kot s členom 18 Direktive 2003/96 v povezavi z določbami Priloge II k tej direktivi in členom 1(2)
Odločbe 2001/224, Italijanski republiki izrecno dovoljeno, da lahko še naprej uporablja sporno oprostitev do 31. decembra
2006. Te zadnje odobritve so namreč lahko učinkovale samo na področju, zajetem s pravili glede usklajevanja zakonodaj o trošarinah,
in niso prejudicirale učinkov morebitne odločbe, kakršna je izpodbijana, ki jo je Komisija lahko sprejela pri izvajanju svojih
pristojnosti na področju državnih pomoči.
Zato Italijanska republika ne more utemeljeno trditi, da sta bila z izpodbijano odločbo kršena člen 18 Direktive 2003/96 v
povezavi z določbami Priloge II k tej direktivi in člen 1(2) Odločbe 2001/224.
Peti razlog v utemeljitev tožbe v zadevi T‑60/06 RENV II je treba torej zavrniti kot neutemeljen.
Tretji razlog v utemeljitev tožbe v zadevi T‑60/06 RENV II: kršitev pravil o pomočeh za varstvo okolja, zlasti točke 82, drugi
odstavek, (a) Smernic Skupnosti
Italijanska republika v bistvu meni, da je Komisija v Odločbi aluminijev oksid I kršila pravila o pomočeh za varstvo okolja,
zlasti točko 82, drugi odstavek, (a) Smernic Skupnosti, ker ni ugotovila, da je bila sporna pomoč tesno povezana s tem, da
bo družba Eurallumina uresničila cilje na področju varstva okolja. Glede tega se Italijanska republika, prvič, opira na močan
vpliv proizvodnje aluminijevega oksida na okolje, ki je povezan s potrebo po varnem odstranjevanju odpadkov, nastalih v industrijskem
ciklu, in s katerim naj bi bilo pojasnjeno, zakaj je bilo območje, na katerem se nahaja družba Eurallumina, s sklepom italijanskega
sveta ministrov z dne 30. novembra 1990 razglašeno za območje visoke nevarnosti za okolje. Drugič, sklicuje se na ekološke
zaveze, ki jih mora izpolnjevati na lastne stroške in ki jih je družba Eurallumina prevzela v okviru izvajanja načrta za zmanjšanje
onesnaženja in sanacijo okolja, potrjenega z odredbo predsednika italijanskega sveta ministrov z dne 23. aprila 1993, ter
zlasti na program sanacije, ki ga je sprejelo italijansko ministrstvo za okolje 15. junija 1995, in programsko pogodbo, sklenjeno
z italijanskimi organi 12. aprila 1999. Tretjič, opira se na obveznost zmanjšanja zgornje meje emisij žveplovega oksida in
prašnih delcev, ki jo je italijansko ministrstvo za okolje naložilo družbi Eurallumina z uredbo iz leta 1998. Četrtič, sklicuje
se na zavezo, ki jo je družba Eurallumina prevzela s sporazumom z dne 27. aprila 1999, sklenjenim z regijo Sardinijo, za postavitev
posebnega obrata za razžvepljevanje izpuhov iz peči za kalcinacijo in kotlov, in v tem okviru na obsežne naložbe, ki jih je
morala izvesti družba Eurallumina glede svoje tovarne na Sardiniji, ki so trajale do leta 2005 in po izvedbi katerih je pridobila
certifikat ISO 14001. Petič, sklicuje se na dopis z dne 6. februarja 2002, ki ga je naslovila na Komisijo med formalnim postopkom
preiskave in v katerem so bili izkazani glavni stroški, naloženi družbi Eurallumina z italijansko davčno in okoljsko zakonodajo
ter z ekološkimi zavezami, ki jih je ta prevzela.
Komisija predlaga, naj se tretji tožbeni razlog delno kot nedopusten zavrže, vsekakor pa zavrne kot neutemeljen, v preostalem
delu pa zavrne kot neutemeljen.
S tem tožbenim razlogom se v bistvu postavlja vprašanje, ali je Komisija v točki 75 Odločbe aluminijev oksid I storila napako
s tem, da ni ugotovila, da je bila sporna pomoč dodeljena v zameno za to, da bo družba Eurallumina uresničila cilje na področju
varstva okolja in da je bila v tem delu združljiva s skupnim trgom glede na točke od 47 do 52 Smernic Skupnosti.
Glede tega je treba opozoriti, da točka 82 Smernic Skupnosti, objavljenih v
Uradnem listu
3. februarja 2001, med drugim določa:
„[…]
V primerih nepriglašene pomoči, bo Komisija uporabila:
(a)      te smernice, če je bila pomoč dodeljena po objavi [teh smernic] v
Uradnem listu Evropskih skupnosti
;
[…]“
Poleg tega je v točkah od 47 do 51 Smernic Skupnosti navedeno:
„47. Pri sprejemanju davkov, ki se zaračunavajo za nekatere dejavnosti zaradi varstva okolja, lahko države članice štejejo,
da je potrebno določiti začasne izjeme za nekatera podjetja, predvsem zaradi odsotnosti harmonizacije na evropski ravni ali
zaradi začasnih tveganj izgube mednarodne konkurenčnosti. Na splošno takšne izjeme predstavljajo pomoč za tekoče poslovanje
iz člena 87 Pogodbe […]. Pri analizi takšnih ukrepov je treba ugotoviti med drugim tudi to, ali se davek zaračunava zaradi
odločitve Skupnosti ali zaradi avtonomne odločitve države članice.
[…]
49. Če se davek zaračunava na podlagi direktive Skupnosti, obstajata dve možnosti:
[…]
(b)      država članica za nekatere izdelke uporablja davke po najnižji stopnji, določeni v direktivi Skupnosti, in dodeli izjeme nekaterim
podjetjem, ki so tako obdavčena po stopnji, ki je nižja od najnižje stopnje. Če takšne izjeme zadevna direktiva ne dovoljuje,
izjema predstavlja pomoč, ki je neskladna s členom 87 [ES]. Če direktiva pomoč dovoljuje, lahko Komisija meni, da je skladna
s členom 87 [ES], če je potrebna in ni nesorazmerna glede na cilje Skupnosti. Komisija se bo še posebej potrudila, da zagotovi,
da so vse takšne izjeme časovno omejene.
50. Na splošno morajo zadevni davčni ukrepi znatno prispevati k varstvu okolja. Paziti je treba, da izjeme zaradi svoje narave
ne škodujejo splošnim ciljem.
51. Takšne izjeme lahko predstavljajo pomoč za tekoče poslovanje, ki jo je mogoče odobriti pod naslednjimi pogoji:
1.      Če iz okoljskih razlogov država članica sprejme nov davek v sektorju dejavnosti ali na izdelke, za katere v Skupnosti ni bila
opravljena harmonizacija davkov, ali če je davek, ki ga predvideva država članica, višji od tistega, ki ga predpisuje zakonodaja
Skupnosti, Komisija meni, da so za 10‑letno obdobje določene izjeme, ki ne upadajo, lahko upravičene v dveh primerih:
(a)      če so takšne izjeme pogojene s sklepanjem sporazumov med zadevno državo članico in podjetji, ki prejmejo pomoč, s katerimi
se podjetja ali skupine podjetij zavežejo, da bodo dosegla okoljevarstvene cilje v obdobju, v katerem se uporabljajo izjeme,
ali če podjetja prostovoljno sklenejo sporazume z enakim učinkom. Takšni sporazumi ali podjetja [zaveze] lahko med drugim
zadevajo zmanjšanje porabe energije, zmanjšanje emisij ali druge okoljevarstvene ukrepe. O vsebini teh sporazumov se vsaka
država članica pogaja, oceni pa jo Komisija, ko so projekti pomoči priglašeni. Država članica mora zagotoviti strog nadzor
obveznosti, ki jih sprejmejo podjetja ali skupine podjetij. Sporazumi, ki jih sklenejo države članice z zadevnimi podjetji,
morajo določati kazni, ki se uporabljajo, če obveznosti niso izpolnjene.
Takšne določbe se uporabljajo tudi v primeru, da država članica za zmanjšanje davkov uporablja pogoje, ki imajo enak učinek
kot zgoraj navedeni sporazumi ali obveznosti;
(b)      takšne izjeme niso nujno pogojene s sklepanjem sporazumov med zadevno državo članico in podjetji, ki prejmejo pomoč, če je
izpolnjen eden izmed naslednjih pogojev:
–        če zmanjšanje zadeva davek Skupnosti, mora biti znesek, ki ga podjetja dejansko plačajo po zmanjšanju, še vedno višji od najnižjega
zneska Skupnosti, da bi podjetja spodbujali k izboljšanju varstva okolja,
[…]
2.      Določbe iz točke 51.1 se lahko uporabljajo za obstoječe davke, če sta hkrati izpolnjena naslednja dva pogoja:
(a)      zadevni davek mora imeti precejšen pozitivni vpliv na varstvo okolja;
(b)      odstopanja za zadevna podjetja so bila sprejeta, ko je bil sprejet davek […]“
Komisija je v točkah 71 in 73 obrazložitve Odločbe aluminijev oksid I navedla, da je treba „[p]omoč, dodeljeno po 3. februarju
2001, […] presoditi na podlagi Smernic Skupnosti […] v skladu s točko 82[, drugi odstavek,] (a) navedenih smernic“ in natančneje
na podlagi točk od 47 do 52 teh smernic, v katerih so določena pravila, ki se uporabljajo za vse pomoči za tekoče poslovanje
v obliki zmanjšanj ali oprostitev plačila davkov.
Poleg tega je v točkah od 73 do 76 te odločbe navedla:
„(73) […] Prvotno trošarine za mineralna olja niso bile oblikovane kot instrument okoljske politike. Vendar bi značilnost dajatve,
zaradi katere bi le-ta lahko veljala za okoljsko, bila ta, da obdavčljiva osnova očitno škoduje okolju […]. Ker uporaba mineralnih
olj očitno škoduje okolju, se lahko trošarine za mineralna olja štejejo za okoljske dajatve.
(74)      V vseh treh državah članicah, na katere je ta odločba naslovljena, so trošarine za mineralna olja obstajale že pred uvedbo
zadevnih oprostitev in se zato štejejo za obstoječe davke v smislu točke 51.2 Smernic Skupnosti […]. Vendar imajo trošarine
precejšen pozitivni vpliv na varstvo okolja v smislu točke 51.2(a), saj predstavljajo pomembno spodbudo proizvajalcem za zmanjšanje
porabe mineralnih olj. Zadevne trošarine od začetka morebiti niso imele izrecnega okoljskega namena in o oprostitvah se je
odločalo pred mnogimi leti, zlasti v primeru Irske in Italije, v vseh treh državah članicah pa vsekakor mnogo pred začetkom
uporabe [Smernic Skupnosti]. Zato se lahko šteje, da je bilo o oprostitvah odločeno v času sprejetja trošarine. Posledično
se lahko v skladu s točko 51.2 Smernic določbe iz točke 51.1 uporabljajo za oprostitve, ki se presojajo v tej odločbi.
(75)      V svojih pripombah so upravičenci navedli, da so v zameno za oprostitve znatno vlagali v varstvo okolja. Vendar ni dokazov,
da so upravičenci z zadevnimi državami članicami sklenili kakršne koli sporazume, s katerimi bi se zavezali k doseganju ciljev
na področju varstva okolja v obdobju, v katerem so se uporabljale oprostitve. Prav tako za davčne oprostitve niso veljali
pogoji, ki bi zagotavljali enak učinek kot takšni sporazumi ali obveznosti [zaveze]. Poleg tega se zdi, da okoljske naložbe
niso presegle naložb, potrebnih za uskladitev z ustrezno zakonodajo, ali naložb, ki so bile izvedljive in gospodarne s trgovinskega
vidika. Zato pogoji za uporabo točke 51.1(a) Smernic Skupnosti […] niso izpolnjeni in se v tej zadevi uporabljajo zgolj določbe
iz točke 51.1(b).
(76)      V zvezi z obdobjem do 31. decembra 2003 zadevajo oprostitve davek Skupnosti, tj. davek, ki je bil usklajen na podlagi Direktive
92/82[…]. Zato se uporablja prva alinea točke 51.1(b) Smernic Skupnosti […]. V skladu z navedeno določbo se zmanjšanje davka
Skupnosti odobri, če je znesek, ki ga upravičenci dejansko plačajo po zmanjšanju, še vedno višji od najnižjega zneska Skupnosti.
Vendar so bile vse tri oprostitve popolne oprostitve. Ob upoštevanju pozitivnega vpliva davka na varstvo okolja, omenjenega
v uvodni izjavi [točki] (73) [obrazložitve] te odločbe, se zadevni ukrepi lahko razglasijo za združljive s skupnim trgom,
kolikor morajo upravičenci plačati višjo stopnjo kot je najnižja stopnja Skupnosti, določena z Direktivo 92/82[…], ki je takrat
znašala 13 EUR na 1000 kg. Zato se lahko za združljivo šteje zgolj oprostitev plačila davka, ki presega stopnjo 13,01 EUR,
medtem ko predstavlja oprostitev do stopnje 13,01 EUR nezdružljivo pomoč.“
Najprej je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso Komisija na posebnem področju državnih pomoči vezana na
smernice, ki jih sprejme, če ne odstopajo od pravil Pogodbe ES (glej sodbo z dne 2. decembra 2010, Holland Malt/Komisija,
C‑464/09 P, ZOdl., EU:C:2010:733, točka 47 in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi Italijanska republika ne izpodbija točke 67 obrazložitve Odločbe aluminijev oksid I, iz katere izhaja,
da sporna pomoč Komisiji ni bila nikoli priglašena. V delu, v katerem je bila ta pomoč dodeljena po 3. februarju 2001, se
torej zanjo uporabijo Smernice Skupnosti v skladu z njihovo točko 82 (glej točko 123 zgoraj).
Italijanska republika je z namenom dokazati, da je sporna pomoč združljiva s skupnim trgom glede na Smernice Skupnosti, k
tožbi priložila sklop aktov in sporazumov, iz katerih naj bi bilo razvidno, da je družba Eurallumina v obdobju, v katerem
je bila dodeljena sporna pomoč, morala doseči številne cilje na področju varstva okolja oziroma da se je prostovoljno zavezala,
da bo dosegla te cilje.
Komisija pa meni, da bi bilo treba to utemeljitev kot nedopustno zavreči, ker Italijanska republika teh aktov in sporazumov
ni predložila med formalnim postopkom preiskave.
Glede tega je treba navesti, da če bi se Italijanska republika v utemeljitev tožbe v zadevi T‑60/06 RENV II sklicevala na
podatke, ki niso bili na voljo ob sprejetju izpodbijane odločbe ali s katerimi se Komisija ni seznanila med formalnim postopkom
preiskave, teh elementov Splošno sodišče ne bi smelo upoštevati pri presoji zakonitosti te odločbe.
V okviru tožbe za razglasitev ničnosti je treba namreč zakonitost zadevnega akta presojati glede na dejanske in pravne elemente,
ki so obstajali ob njegovem sprejetju (sodba z dne 14. januarja 2004, Fleuren Compost/Komisija, T‑109/01, Recueil, EU:T:2004:4,
točka 50). Tako je treba v skladu s sodno prakso zakonitost odločbe na področju državnih pomoči presojati glede na podatke,
ki jih je Komisija imela na voljo, ko jo je izdala (glej zgoraj navedeno sodbo Fleuren Compost/Komisija, EU:T:2004:4, točka 51
in navedena sodna praksa). Država članica se torej pred sodiščem Unije ne more sklicevati na dejstva, ki niso bila zatrjevana
v predhodnem postopku na podlagi člena 88 ES (glej zgoraj navedeno sodbo Fleuren Compost/Komisija, EU:T:2004:4, točka 51 in
navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi iz spisa izhaja, da je Italijanska republika v pisnih pripombah, ki jih je podala z dopisom z dne 6. februarja
2002, med formalnim postopkom preiskave na splošno trdila, da je bila sporna pomoč namenjena delni nadomestitvi stroškov tekočega
poslovanja, ki so bili družbi Eurallumina naloženi z italijansko davčno in okoljsko zakonodajo. Natančneje, navedla je, da
je bil del sporne pomoči namenjen nadomestitvi dodatnih stroškov v povezavi z varstvom okolja in da je zato spadala na področje
uporabe Smernic Skupnosti. Glede tega je Italijanska republika pojasnila, da so leta 1974 regionalni organi prepovedali odlaganje
ostankov v Sredozemsko morje, ta praksa pa je še vedno dovoljena v Franciji in Grčiji. Ta prepoved je družbi Eurallumina povzročila
visoke stroške, ki so znašali 6 milijard italijanskih lir (ITL) (3 milijone EUR). Upoštevajoč stroge mejne emisijske vrednosti
(25 % pod nacionalno mejo za žveplove okside (SOx)) je morala družba vlagati v novo tehnologijo razžveplevanja v višini 44 milijard
LIT (22 milijonov EUR), kar je povzročilo dodatne operativne stroške v višini 6 milijard ITL (3 milijone EUR) letno, vključno
z amortizacijo. Kljub tem naložbam je morala družba vsako leto plačati dodatno 1,1 milijarde ITL (0,55 milijona EUR) dajatev
za onesnaževanje zraka.
Komisija je v točki 56 obrazložitve Odločbe aluminijev oksid I navedla te informacije, ki jih je tako posredovala Italijanska
republika, vendar je v točki 75 obrazložitve te odločbe menila, da na njihovi podlagi ni bilo mogoče šteti, da je bila v obdobju,
ki je zajeto z izpodbijano odločbo, sporna oprostitev priznana v zameno za sklenitev sporazumov med italijanskimi organi in
družbo Eurallumina, s katerimi bi se zadnja zavezala k uresničevanju ciljev varstva okolja, ali za enakovredne obveznosti,
ki so za družbo Eurallumina izhajale iz italijanske zakonodaje. Poleg tega je Komisija trdila, da ji ni bil predložen noben
dokaz za to, da so okoljske naložbe, ki jih je izvedla družba Eurallumina, presegale to, kar je bilo potrebno za uskladitev
z italijansko zakonodajo, ali to, kar je bilo izvedljivo in gospodarno s trgovinskega vidika. Zato je Komisija ugotovila,
da pogoji za uporabo točke 51.1(a) Smernic Skupnosti v obravnavani zadevi niso bili izpolnjeni.
Glede dokumentov, ki jih je Italijanska republika priložila k tožbi, iz spisa ni razvidno, da bi bili ti dokumenti posredovani
Komisiji med formalnim postopkom preiskave. Poleg tega Italijanska republika v svojih pisanjih v odgovor na trditve Komisije
ne zatrjuje, da jih je takrat posredovala. Nazadnje, Komisija je na obravnavi v odgovor na ustno vprašanje Splošnega sodišča
potrdila, da zadevni dokumenti med formalnim postopkom preiskave niso bili predloženi. V teh okoliščinah je treba šteti, da
dokumenti, ki so priloženi k tožbi, pred tem niso bili predloženi. Zato iz sodne prakse, ki je bila navedena zgoraj v točki 132,
izhaja, da informacij v teh dokumentih ni mogoče upoštevati pri presoji zakonitosti izpodbijane odločbe, razen če so v njih
zgolj ponovno navedene informacije, ki so bile Komisiji predložene v formalnem postopku preiskave, zlasti z zgoraj omenjenim
dopisom z dne 6. februarja 2006.
Kar zadeva informacije, ki so bile Komisiji posredovane z dopisom z dne 6. februarja 2002, je Komisija v izpodbijani odločbi
pravilno presodila, da na njihovi podlagi ne more ugotoviti, da je bila upravičenost do sporne oprostitve pogojena s tem,
da družba Eurallumina spoštuje obveznosti za dosego nekaterih ciljev na področju varstva okolja. Poleg tega Komisija na podlagi
teh informacij ni mogla ugotoviti, da je bila sporna oprostitev zasnovana kot zamena za zaveze, ki bi jih ta družba prevzela
za dosego ciljev na področju varstva okolja, ki bi presegali tiste, ki so že izhajali iz italijanske davčne ali okoljske zakonodaje,
zlasti iz nacionalnih pravil o določitvi zgornje meje emisij zaradi spoštovanja standardov na področju kakovosti zraka ali
plačila davka na emisije, ali za sklenitev prostovoljnih sporazumov z enakim obsegom v smislu točke 51.1(a) Smernic Skupnosti.
Poleg tega je Italijanska republika v dopisu z dne 6. februarja 2002 priznala, da „so bili s pomočjo, ki je bila dodeljena
družbi Eurallumina in ki jo je Komisija opredelila kot pomoč za tekoče poslovanje, delno izravnani stroški tekočega poslovanja
podjetja, naloženi z italijansko davčno in okoljsko zakonodajo“. Poleg tega iz točke 45 obrazložitve Odločbe aluminijev oksid
I izhaja, da je med formalnim postopkom preiskave tudi sama družba Eurallumina navedla, da so bile v njeni tovarni na Sardiniji
izvedene „znatne naložbe“ „za zagotovitev skladnosti z najstrožjimi normami in regionalnimi okoljskimi standardi“. Komisija
zgolj na podlagi informacij, ki so ji bile posredovane z dopisom z dne 6. februarja 2002, nikakor ni mogla preveriti, ali
je bila sporna oprostitev, kot trdi Italijanska republika v okviru te tožbe, v pogodbah ali sporazumih, ki so bili sklenjeni
z italijanskimi organi, določena v zameno za naložbe, ki jih je izvedla družba Eurallumina zaradi spoštovanja zavez za dosego
ciljev na področju varstva okolja, ki bi presegali tiste, ki so že izhajali iz zakonodaje, ki se je uporabljala zanjo.
Tudi če bi se upoštevalo akte in sporazume, ki jih je Italijanska republika priložila k tožbi, na njihovi podlagi v obravnavani
zadevi ne bi bilo mogoče ugotoviti, da se je družba Eurallumina v zameno za pridobitev ugodnosti na podlagi sporne oprostitve
zavezala k uresničitvi ciljev na področju varstva okolja, ki bi presegali tiste, ki so že izhajali iz italijanske zakonodaje,
ali k sklenitvi sporazumov z enakim obsegom. Res je, da med drugim iz člena 3 programske pogodbe, ki je bila 12. aprila 1999
sklenjena med italijanskimi organi in družbo Eurallumina, ter iz členov od 2 do 4 sporazuma z dne 27. aprila 1999, ki je bil
sklenjen med regijo Sardinijo in družbo Eurallumina, izhaja, da se je družba Eurallumina zavezala, da bo izvedla nekatere
naložbe za uresničitev ekoloških ciljev v okviru načrta za okoljsko sanacijo območja njene tovarne v Portoscusu (Sardinija).
Vendar v nasprotju s tem, kar trdi Italijanska republika, teh naložb za dosego okoljskih ciljev ni bilo treba izvesti zgolj
na stroške družbe Eurallumina, saj je bilo v členu 4 programske pogodbe z dne 12. aprila 1999 ter v členih od 4 do 6 sporazuma
z dne 27. aprila 1999 izrecno določeno, da bo za namene izpolnjevanja zavez družbe Eurallumina regija Sardinija finančno prispevala
k uresničitvi načrta okoljske sanacije območja tovarne v Portoscusu v obsegu do največ 30 % stroškov, ki se bodo priznali
za upravičene, oziroma do največ 17,5 milijarde ITL. Iz teh sporazumov pa ne izhaja, da je bila tudi sporna oprostitev zasnovana
kot finančni prispevek k okoljskim naložbam, ki jih je izvedla družba Eurallumina. V preostalem so v dokumentih, ki jih je
Italijanska republika priložila k tožbi, izkazani zgolj stroški tekočega poslovanja, ki so bili družbi Eurallumina naloženi
z italijansko davčno in okoljsko zakonodajo, kot so tisti, ki ustrezajo omejitvi zgornje meje emisij za spoštovanje standardov
glede kakovosti zraka ali plačilu dajatev za onesnaževanje zraka.
Zato je Komisija v točki 75 obrazložitve Odločbe aluminijev oksid I pravilno ugotovila, da pogoji za uporabo točke 51.1(a)
Smernic Skupnosti v obravnavani zadevi niso bili izpolnjeni.
Tretji razlog v utemeljitev tožbe v zadevi T‑60/06 RENV II je treba torej zavrniti kot neutemeljen.
Četrti razlog v utemeljitev tožbe v zadevi T‑60/06 RENV II: kršitev člena 87(3) ES in Smernic
Italijanska republika trdi, da je Komisija v točkah od 78 do 80 obrazložitve Odločbe aluminijev oksid I kršila člen 87(3) ES
in Smernice s tem, da je menila, da sporne pomoči ni bilo mogoče šteti za združljive s skupnim trgom v smislu teh določb iz
razloga, da bi pospešila gospodarski razvoj Sardinije. Glede tega se, prvič, sklicuje na gospodarsko zaostalost Sardinije,
ki je ena od prikrajšanih regij, vključenih v cilj 1 iz strukturnih skladov, od vseh italijanskih regij zadnja po bogastvih
in dohodku na prebivalca in ki je tudi pod nacionalnim povprečjem, kar zadeva stopnjo zaposlenosti in število industrijskih
podjetij glede na tamkajšnje prebivalstvo. Drugič, napotuje na gospodarsko zaostalost območja Sulcis-Iglesiente, na katerem
se je nahajala tovarna družbe Eurallumina na Sardiniji, kjer je brez zaposlitve približno 21 % aktivnega prebivalstva in približno
50 % mladih. Tretjič, sklicuje se na zagotovitev blizu 1800 zaposlitev s strani družbe Eurallumina, neposredno v njeni tovarni
na Sardiniji in posredno v tovarnah, ki jih ima na Sardiniji družba Alcoa Italia SpA, katere edini dobavitelj aluminijevega
oksida je bila. Četrtič, opira se na dokumentacijo, ki je bila predložena Komisiji v zvezi s težkimi življenjskimi razmerami
na Sardiniji, tako z vidika gostote prebivalstva kot z vidika življenjske ravni in visoke stopnje brezposelnosti. Petič, sklicuje
se na točko 79 obrazložitve Odločbe aluminijev oksid I, v kateri je Komisija priznala, da je Sardinija lahko upravičena do
odstopanja iz člena 87(3)(a) ES. Šestič, zatrjuje, da se v obravnavani zadevi uporabi točka 4.15 Smernic, ki določa, da se
regionalna pomoč za tekoče poslovanje lahko dodeli v regijah, ki so upravičene do odstopanja iz člena 87(3)(a) ES. Sedmič,
zatrjuje, da se v obravnavani zadevi točka 4.17 Smernic, ki določa, da mora biti pomoč za tekoče poslovanje časovno omejena
in se postopno zmanjševati, ne uporabi, ker je Sardinija redko poseljena regija, ki je upravičena do odstopanja iz člena 87(3)(a) ES.
Komisija predlaga, naj se četrti tožbeni razlog zavrne kot neutemeljen.
S tem tožbenim razlogom se v bistvu postavlja vprašanje, ali je Komisija v točki 80 obrazložitve Odločbe aluminijev oksid
I storila napako s tem, da je menila, da sporne pomoči ni bilo mogoče šteti za združljivo s skupnim trgom v smislu člena 87(3)(a) ES
in točk od 4.11 do 4.17 Smernic iz razloga, da bi pospešila gospodarski razvoj Sardinije.
Glede tega je treba opozoriti, da se lahko v skladu s členom 87(3)(a) ES pomoči za pospeševanje gospodarskega razvoja območij,
na katerih je življenjska raven izredno nizka ali je podzaposlenost velika, obravnavajo kot združljive s skupnim trgom. V
skladu s sodno prakso uporaba izrazov „izjemno“ in „velika“ v izjemi, ki jo vsebuje člen 87(3)(a) ES, kaže, da so s to izjemo
zajeta samo območja, na katerih so gospodarske razmere izredno neugodne v primerjavi s Skupnostjo kot celoto (sodba z dne
14. oktobra 1987, Nemčija/Komisija, 248/84, Recueil, EU:C:1987:437, točka 19).
V Smernicah so pojasnjena merila, na podlagi katerih Komisija preizkusi združljivost državnih regionalnih pomoči s skupnim
trgom zlasti na podlagi člena 87(3)(a) ES.
V točkah Smernic, ki se nanašajo na kakršno koli regionalno pomoč, ki ustreza „pomoči za tekoče poslovanje“, je navedeno:
„4.15. Regionalna pomoč, namenjena zmanjšanju tekočih izdatkov podjetja (pomoč za tekoče poslovanje), je praviloma prepovedana.
Izjemoma se lahko dodeli v regijah, ki so upravičene na podlagi izjeme iz člena [87(3)(a) ES], pod pogojem, da (i) so upravičene
zaradi svojega prispevka k regionalnemu razvoju in zaradi svoje narave ter (ii) da je višina sorazmerna razvojnim problemom,
ki jih želijo ublažiti […]. Država članica mora sama dokazati obstoj kakršnih koli problemov in njihovo pomembnost.
4.16. V najbolj oddaljenih regijah, ki izpolnjujejo pogoje za izjemo na podlagi člena [87(3)(a) in (c) ES], in v regijah z
nizko gostoto prebivalstva, ki na podlagi merila gostote prebivalstva iz točke 3.10.4 izpolnjujejo pogoje za izjemo bodisi
po členu [87(3)(a) ES] ali po členu [87(3)(c)ES], se lahko pomoč, namenjena delnemu povračilu dodatnih prevoznih stroškov
[…], odobri pod posebnimi pogoji […]. Države članice morajo same dokazati obstoj takih dodatnih stroškov in določiti njihov
obseg.
4.17. Razen v primerih iz točke 4.16 mora biti pomoč za tekoče poslovanje časovno omejena in se postopno zmanjševati. […]“
Komisija je v točkah od 78 do 81 obrazložitve Odločbe aluminijev oksid I preizkusila, ali so nove pomoči združljive s skupnim
trgom na podlagi člena 87(3)(a) ES in Smernic. V točkah od 78 do 80 obrazložitve Odločbe aluminijev oksid I je navedeno:
„(78) V zvezi z izjemo iz člena 87(3)(a) [ES], ki se nanaša na pospeševanje gospodarskega razvoja območij, kjer je življenjska raven
izjemno nizka ali kjer je podzaposlenost velika, Komisija ugotavlja, da se za poznejši del obdobja, za katerega so bile oprostitve
odobrene, uporabljajo Smernice Skupnosti o državni regionalni pomoči iz leta 1998. Točka 4.15 teh smernic določa, da se lahko
pomoč za tekoče poslovanje izjemoma dodeli v regijah, ki so upravičene na podlagi odstopanja iz člena 87(3)(a) [ES], pod pogojem,
da je upravičena zaradi svojega prispevka k regionalnemu razvoju in zaradi svoje narave ter da je njena višina sorazmerna
z razvojnimi problemi, ki jih želi ublažiti. Država članica mora sama dokazati obstoj kakršnih koli problemov in izmeriti
njihovo pomembnost. V skladu s točko 4.17 Smernic mora biti pomoč za tekoče poslovanje časovno omejena in se postopno zmanjševati.
Navedeni pogoji v tej zadevi niso izpolnjeni.
(79)      […] Sardinija je regija, ki je upravičena z odstopanjem iz člena 87(3)(a) [ES]. […]
(80)      V odločitvah, s katerimi je Komisija sprožila postopek na podlagi člena 88(2) [ES], je Komisija izrazila dvome o tem, ali
so pomoči lahko združljive s skupnim trgom v skladu s členom 87(3)(a) [ES]. Italijanski […] organi niso predložili nobenih
pojasnil, da bi ublažili te dvome. Niso dokazali obstoja posebnih razvojnih problemov ali izmerili njihove pomembnosti, da
bi s tem opravičili dodelitev pomoči za tekoče poslovanje. Zlasti pa visoke cene energije in konkurenca uvozov iz tretjih
držav nimajo regionalnega značaja. Četudi bi za zadevne regije nerazpoložljivost zemeljskega plina predstavljala posebno regionalno
oviro, kar pa ni bilo dokazano, […] Italija ni […] dokazal[a] pomembnosti takšnih razvojnih ovir, da bi opravičil[a] obseg
pomoči. Italijanska zakonodaja, ki po navedbah družbe Eurallumina povzroča dodatne stroške, ima deloma lahko regionalni značaj,
saj je bila Sardinija razglašena za območje z veliko nevarnostjo za okoljsko krizo, vendar pa je na splošno ni mogoče obravnavati
kot poseben razvojni problem regije. Vsekakor se zdi, da zadevne oprostitve niso časovno omejene in se ne zmanjšujejo postopno,
kot zahtevajo smernice. Torej pomoč ne more biti združljiva s skupnim trgom na podlagi dejstva, da pospešuje razvoj nekaterih
regij.“
Najprej je treba opozoriti, da čeprav smernic, ki so interni ukrep uprave, ni mogoče opredeliti kot pravno pravilo, vseeno
določajo pravilo ravnanja, ki kaže na prakso, ki ji je treba slediti in od katere uprava v konkretnem primeru ne more odstopiti
brez navedbe razlogov, ki bi bili združljivi z načelom enakega obravnavanja (sodba z dne 9. junija 2011, Diputación Foral
de Vizcaya in drugi/Komisija, od C‑465/09 P do C‑470/09 P, EU:C:2011:372, točka 120). Takšna pravila imajo lahko pod nekaterimi
pogoji in ob upoštevanju njihove vsebine pravne učinke (zgoraj navedena sodba Diputación Foral de Vizcaya in drugi/Komisija,
EU:C:2011:372, točka 120).
V zvezi s tem, da je Komisija v točki 80 obrazložitve Odločbe aluminijev oksid I uporabila točko 4.15 Smernic, je treba opozoriti,
da iz besedila zadnje določbe izhaja, da so regionalne pomoči za tekoče poslovanje načeloma prepovedane in so izjemoma lahko
dodeljene v regijah, za katere se uporabi izjema iz člena 87(3)(a) ES, zgolj pod pogojem, da so upravičene zaradi svojega
prispevka k regionalnemu razvoju in zaradi svoje narave ter da je višina sorazmerna razvojnim problemom, ki jih želijo ublažiti,
kar pa mora dokazati zadevna država članica.
S to določbo se zlasti zahteva, da država članica dokaže, da je pomoč za tekoče poslovanje namenjena ublažitvi posebnih regionalnih
problemov, s katerimi se sooča njen prejemnik, in da je višina navedene pomoči sorazmerna s tem, kar je potrebno za ublažitev
tega problema.
Informacije, ki jih je posredovala Italijanska republika med formalnim postopkom preiskave, pa niso zadoščale kot dokaz, da
je bila sporna pomoč namenjena ublažitvi posebnih regionalnih problemov, s katerimi se je soočala družba Eurallumina, in da
je bila višina navedene pomoči sorazmerna s temi problemi.
V odločbi o začetku formalnega postopka preiskave, ki je bila 2. februarja 2002 objavljena v
Uradnem listu
, je Komisija navedla, da so italijanski organi zlasti „poudarili, da je Sardinija zelo zapostavljena regija, da nima dostopa
do zemeljskega plina in da bi bile posledice eventualne ustavitve proizvodnje aluminijevega oksida z vidika zaposlitve za
regijo zelo hude“.
Glede tega je treba opozoriti, da, kot izhaja iz sodne prakse, okoliščina, da so gospodarske razmere v neki regiji dovolj
neugodne, da je ta lahko upravičena v smislu člena 87(3)(a) ES, ne pomeni, da se vsak načrt pomoči, ki ga je mogoče izvesti
v navedeni regiji, avtomatično šteje za nujnega za njen razvoj (glej v tem smislu sodbo z dne 13. junija 2013, HGA in drugi/Komisija,
od C‑630/11 P do C‑633/11 P, ZOdl., EU:C:2013:387, točka 112). Tako zgolj sklicevanje na neugodne gospodarske razmere na Sardiniji,
zlasti z vidika podzaposlenosti, v obravnavani zadevi ni zadostovalo.
V tem okviru je edini element, ki lahko dejansko pomeni poseben regionalni problem, nerazpoložljivost zemeljskega plina, na
katero se sklicuje Italijanska republika. Vendar kot je Komisija pravilno navedla v točki 80 obrazložitve Odločbe aluminijev
oksid I, Italijanska republika ni niti ovrednotila niti poskušala izmeriti pomembnosti tega problema za družbo Eurallumina
v njeni tovarni na Sardiniji. Poleg tega v tej točki obrazložitve pravilno navaja, da Italijanska republika nikakor ni ovrednotila
ali vsaj poskušala izmeriti pomembnosti tega problema, da bi dokazala, da je bila sporna pomoč sorazmerna z njim.
Poleg tega je iz dopisa z dne 6. februarja 2002 razvidno, da je Italijanska republika med formalnim postopkom preiskave ponovno
zatrjevala to:
„Ne sme se pozabiti, da se zadevno podjetje nahaja v regiji, ki je med tistimi, za katere se lahko uporabijo izjeme iz člena 87(3) [ES],
ker je zanjo značilna visoka stopnja brezposelnosti. Italijanska republika se je takrat odločila, da bo spodbujala ustvarjanje
in razvoj zaposlovanja, predvsem da bi spodbujala možnosti za zaposlovanje, alternativne tistim, ki niso več zagotovljene
z dejavnostmi v rudarstvu. S tega vidika družba Eurallumina pomeni pomembno možnost in bi jo bilo težko nadomestiti. Podjetje
ima trenutno 760 zaposlenih, med katerimi je okoli 350 specializiranih delavcev. Ustavitev proizvodnje aluminijevega oksida
bi ustvarila zelo hude in nepremostljive težave za njihovo ponovno vključitev na trg delovne sile.“
Italijanska republika s tem ni izkazala nobenega posebnega regionalnega problema, s katerim bi se soočala družba Eurallumina,
ki naj bi ga sporna pomoč ublažila, kot se to zahteva s točko 14.5 Smernic. Kot je bilo že navedeno zgoraj v točki 152, zgolj
sklicevanje na podzaposlenost na Sardiniji v obravnavani zadevi ni zadostovalo.
Nazadnje, Italijanska republika je k tožbi priložila dokumente, ki naj bi dokazovali težke življenjske razmere na Sardiniji
z navajanjem primerjalnih podatkov glede stopnje dohodka in stopnje podzaposlenosti. Komisija ni zatrjevala, da so trditve,
ki temeljijo na zadevnih dokumentih, nedopustne iz razloga, da navedeni dokumenti niso bili predloženi med formalnim postopkom
preiskave.
Tudi če bi bilo te dokumente v obravnavani zadevi mogoče upoštevati pri presoji zakonitosti izpodbijane odločbe, ti dokazujejo
zgolj obstoj neugodnih gospodarskih razmer na Sardiniji, kar zadeva stopnjo dohodka in stopnjo podzaposlenosti, katerih obstoj
pa je bil že potrjen v točkah 23 in 79 Odločbe aluminijev oksid I, v katerih je Komisija priznala, da je bila Sardinija regija,
ki je upravičena z odstopanjem iz člena 87(3)(a) ES. Vendar kot je že bilo navedeno zgoraj v točkah 152 in 155, zgolj sklicevanje
na neugodne gospodarske razmere na Sardiniji v obravnavani zadevi ne zadostuje. Nasprotno, zadevni dokumenti ne dokazujejo –
kot se sicer to zahteva s točko 4.15 Smernic – obstoja posebnih regionalnih problemov, s katerimi se je soočala družba Eurallumina,
ki naj bi jih sporna pomoč ublažila.
Zato je Komisija v točki 80 obrazložitve Odločbe aluminijev oksid I pravilno odločila, da italijanski organi niso predložili
elementov, na podlagi katerih bi lahko štela, da je sporna pomoč izpolnjevala pogoje iz točke 14.5 Smernic.
Upoštevajoč kumulativno naravo pogojev iz točk 4.15 in 4.17 Smernic, neizpolnjenost nekaterih od njih zadošča za ugotovitev,
da je Komisija v Odločbi aluminijev oksid I utemeljeno odločila, da sporne pomoči ni bilo mogoče odobriti na podlagi člena 87(3)(a) ES,
kot se izvaja s Smernicami.
Zato je treba četrti razlog v utemeljitev tožbe v zadevi T‑60/06 RENV II zavrniti kot neutemeljen.
Šesti razlog v utemeljitev tožbe v zadevi T‑60/06 RENV II: kršitev načel varstva legitimnih pričakovanj, pravne varnosti in
domneve zakonitosti, in prvi razlog v utemeljitev tožbe v zadevi T‑62/06 RENV II: kršitev načela varstva legitimnih pričakovanj
Italijanska republika v okviru šestega tožbenega razloga v utemeljitev tožbe v zadevi T‑60/06 RENV II trdi, da je Komisija
kršila načela varstva legitimnih pričakovanj, pravne varnosti in domneve zakonitosti s tem, da je v členu 5 izpodbijane odločbe
odredila zagotovitev vračila sporne pomoči. Trdi, da sta z družbo Eurallumina glede na odločbe Sveta o odobritvi legitimno
pričakovali, da je bila sporna oprostitev zakonita, tudi z vidika pravil na področju državnih pomoči, in da sta prav tako
lahko domnevali, da so bile odločbe Sveta o odobritvi zakonite. Glede tega, prvič, trdi, da ji je bila z odločbami Sveta o
odobritvi od leta 1993 dovoljena uporaba ali nadaljnja uporaba sporne oprostitve. Drugič, sklicuje se na točke obrazložitve
odločb 93/697, 96/273 in 97/425, v katerih je bilo navedeno, da sporna oprostitev ni povzročala izkrivljanj konkurence in
ni ovirala pravilnega delovanja skupnega trga. Tretjič, sklicuje se na odločbi 1999/255 in 1999/880, v katerih je bil predviden
periodičen preizkus s strani Komisije za zagotovitev združljivosti sporne oprostitve z delovanjem skupnega trga in drugimi
cilji Pogodbe ES. Četrtič, sklicuje se na to, da v odločbah Sveta o odobritvi, ki so bile izdane pred Odločbo 2001/224, niso
omenjeni nobeni morebitni postopki v zvezi z izkrivljanjem delovanja enotnega trga, ki bi bili lahko začeti zlasti na podlagi
členov 87 ES in 88 ES. Petič, opira se na člen 1(2) Odločbe 2001/224 in na člen 18 Direktive 2003/96 v povezavi z določbami
Priloge II k tej direktivi, zaradi katerih je lahko družba Eurallumina legitimno pričakovala, da je sporna oprostitev zakonita,
na podlagi česar je med 2. februarjem 2002 in koncem leta 2005 izvedla investicije, ki bi morale biti amortizirane do 31. decembra
2006. Šestič, sklicuje se na nedvoumnost veljavnih določb, na podlagi katerih sta se z družbo Eurallumina lahko zanesli na
to, da je bila sporna oprostitev zakonita do 31. decembra 2006.
Družba Eurallumina v okviru prvega razloga v utemeljitev tožbe v zadevi T‑62/06 RENV II prav tako trdi, da je Komisija v izpodbijani
odločbi kršila načelo varstva legitimnih pričakovanj s tem, da je odredila zagotovitev vračila sporne pomoči ne glede na njeno
legitimno pričakovanje v zvezi s tem, da je bila sporna oprostitev zakonita do 31. decembra 2006 ali vsaj v zvezi s tem, da
ni bilo zakonske možnosti za vračilo pomoči, ki je bila dodeljena na podlagi navedene oprostitve do tega datuma.
Glede tega se na prvem mestu družba Eurallumina na eni strani sklicuje na domnevo zakonitosti, ki velja za Odločbo 2001/224,
s katero je bila Italijanski republiki dovoljena uporaba sporne oprostitve do 31. julija 2006, na drugi strani pa na predloge
odločb Sveta o odobritvi, ki jih je posredovala Komisija in v katerih je bilo predvideno zgolj, da se bo sporna oprostitev
ukinjala ali razveljavljala postopoma in za naprej.
Na drugem mestu se sklicuje na vsebino odločb Sveta o odobritvi ter na predloge ali ravnanja Komisije, s katerimi ni bilo
nikoli jasno nakazano, da bi sporna oprostitev lahko pomenila državno pomoč, ki ni združljiva s skupnim trgom v smislu člena 87(3) ES.
Glede tega se, prvič, opira na pomanjkanje jasnosti v točki 5 obrazložitve Odločbe 2001/224, v kateri je bilo navedeno zgolj,
da bi bile lahko nekatere od številnih oprostitev, ki so bile odobrene s to odločbo, nezdružljive s skupnim trgom v smislu
člena 87(3) ES. Drugič, sklicuje se na predlog odločbe Sveta z dne 15. novembra 2000, s katerim je bila Italijanski republiki
dovoljena uporaba sporne oprostitve do 31. decembra 2002, zaradi česar ni bilo treba izpolniti zahteve Komisije z dne 17. julija
2000 za priglasitev. Tretjič, napotuje na neobstoj razprav, ki bi bile začete v zvezi s problemi glede državnih pomoči, ki
jih je navedla Komisija v predlogih odločb Sveta o odobritvi, na primer v tistem z dne 29. novembra 1999, ali omemb teh problemov
v odločbah Sveta o odobritvi. Četrtič, opira se na vsebino odločb Sveta o odobritvi, iz katerih izhaja, da zadnji ni nikoli
potrdil, da pomoč, dodeljena na podlagi sporne oprostitve, pomeni nezakonito državno pomoč, čeprav bi moral Svet na podlagi
Direktive 92/81, ki je bila namenjena uresničevanju enakega cilja kot pravila na področju državnih pomoči, preveriti, da ukrepi,
ki jih je predlagala Komisija na podlagi člena 8(4) te direktive, niso izkrivljali konkurence. Petič, družba Eurallumina se
opira na Odločbo 2001/224, s katero je Svet Italijanski republiki dovolil nadaljnjo uporabo sporne oprostitve do 31. decembra
2006 in katere vsebina je bila potrjena s členom 18(1) Direktive 2003/96. Šestič, sklicuje se na sporočilo za medije Komisije
(IP/03/1456) z dne 27. oktobra 2003, v katerem je ta pozdravila sprejetje Direktive 2003/96 z navedbo, da bo ta zmanjšala
izkrivljanja konkurence med državami članicami. Sedmič, sklicuje se na to, da je Komisija Odločbo aluminijev oksid I sprejela
z zamudo, in sicer šele 7. decembra 2005, čeprav je bila v februarju 2002 objavljena odločba o začetku formalnega postopka
preiskave in so bile podane tudi zadnje pripombe strank, kar je ohranjalo njeno legitimno pričakovanje glede zakonitosti sporne
oprostitve.
Na tretjem mestu družba Eurallumina trdi, da je treba upoštevati učinke Odločbe 2001/224, ki je bila potrjena s členom 18(1)
Direktive 2003/96 v povezavi s Prilogo II k tej direktivi in s katero je bila Italijanski republiki dovoljena nadaljnja uporaba
sporne oprostitve do 31. decembra 2006. Meni, da čeprav bi Komisija lahko izpodbijala zakonitost ali trajanje odobritve z
uporabo postopka iz člena 8(5) Direktive 92/81 ali z vložitvijo tožbe na podlagi člena 230 ES, tega ni mogla storiti posredno
v okviru postopka na podlagi členov 87 ES in 88 ES. Poleg tega se družba Eurallumina sklicuje na uvodno izjavo 32 Direktive
2003/96, v kateri so omenjeni zgolj „kakršni koli prihodnji“ postopki na podlagi členov 87 ES in 88 ES, iz česar je mogoče
sklepati, da postopki v zvezi z državnimi pomočmi, začeti pred sprejetjem te direktive, niso mogli vplivati na oprostitve,
ki so bile z njo odobrene.
Na četrtem mestu družba Eurallumina trdi, da člen 18 Direktive 2003/96 dokazuje, da v času predloga te direktive in njenega
sprejetja Komisija in Svet nista menila, da je bila sporna oprostitev delno nezdružljiva s skupnim trgom v smislu člena 87(3) ES.
To naj bi potrjevali sporočilo za medije Komisije, v skladu s katerim naj bi sprejetje te direktive omogočilo boljše delovanje
skupnega trga, in odločbe Sveta o odobritvi, v katerih je bilo do Odločbe 2001/224 izrecno navedeno, da je bila sporna oprostitev
v skladu z lojalno konkurenco in ni ovirala delovanja skupnega trga.
Na petem mestu družba Eurallumina trdi, da objava odločbe o začetku formalnega postopka preiskave ni mogla omajati njenega
legitimnega pričakovanja glede zakonitosti sporne oprostitve. Glede tega se, prvič, opira na namen objave odločbe o začetku
formalnega postopka preiskave, ki je bil zgolj poziv tretjim zainteresiranim osebam, naj predložijo pripombe, brez prejudiciranja,
kakšna odločba bo sprejeta. Drugič, sklicuje se na legitimno pričakovanje v zvezi s tem, da bo formalni postopek preiskave
usmerjen zgolj v prihodnost, torej da se bo nanašal zgolj na pomoč, ki bi bila dodeljena po izteku odobritve, in sicer po
31. decembru 2006. Tretjič, napotuje na to, da je bila po objavi odločbe o začetku formalnega postopka preiskave odobritev,
dana Italijanski republiki za nadaljnjo uporabo sporne oprostitve do 31. decembra 2006, potrjena s členom 18(1) Direktive
2003/96 v povezavi s Prilogo II k tej direktivi. Četrtič, opira se na navedbe Komisije, v skladu s katerimi bi bila sporna
oprostitev, če bi povzročila izkrivljanja konkurence, ukinjena postopno, ne da bi bilo treba povrniti pomoč, ki je bila dodeljena
na njeni podlagi.
Na šestem mestu družba Eurallumina trdi, da je treba upoštevati dolgoročne naložbe v višini približno 81 milijonov EUR, ki
jih je v dobri veri izvedla v svoji tovarni na Sardiniji glede na legitimno pričakovanje v zvezi z zakonitostjo sporne oprostitve
do 31. decembra 2006 ali vsaj v zvezi s tem, da ni bilo zakonske možnosti za odreditev vračila pomoči, ki je bila dodeljena
na podlagi navedene oprostitve do zadnje navedenega datuma. Za primer, da bi Splošno sodišče ugotovilo, da je to legitimno
pričakovanje prenehalo 2. februarja 2002, družba Eurallumina trdi, da je v obdobju od 12. marca 2001 do 2. februarja 2002
odobrila naložbe v osnovna sredstva v višini približno 11,6 milijona EUR.
Komisija predlaga, naj se šesti tožbeni razlog, podan v okviru zadeve T‑60/06 RENV II, delno kot nedopusten zavrže in v preostalem
zavrne kot neutemeljen. Predlaga tudi, naj se prvi tožbeni razlog, podan v okviru zadeve T‑62/06 RENV II, zavrne kot neutemeljen.
S tema tožbenima razlogoma in temi očitki se postavlja vprašanje, ali je Komisija s tem, da je v izpodbijani odločbi zahtevala
zagotovitev vračila sporne pomoči, ravnala v nasprotju z nekaterimi splošnimi načeli prava Unije, kot so načelo varstva legitimnih
pričakovanj, načelo pravne varnosti in načelo domneve zakonitosti.
Glede tega je treba opozoriti, da v skladu s členom 14(1) Uredbe št. 659/1999 Komisija ne more zahtevati vračila državne pomoči,
če bi bilo to v nasprotju s splošnim načelom prava Unije.
Na prvem mestu, očitek v zvezi s kršitvijo načela domneve zakonitosti, ki je bil naveden v okviru šestega razloga v utemeljitev
tožbe v zadevi T‑60/06 RENV II, v bistvu temelji na tem, da ima izpodbijana odločba pravne učinke, ki so v nasprotju z učinki
odločb Sveta o odobritvi, s katerimi je bila Italijanski republiki izrecno odobrena nadaljnja uporaba sporne oprostitve do
31. decembra 2006.
V skladu s sodno prakso, ki je bila navedena že zgoraj v točki 62, za akte institucij velja domneva zakonitosti, zaradi česar
imajo pravne učinke, dokler niso preklicani, razglašeni za nične v okviru ničnostne tožbe ali razveljavljeni po vložitvi predloga
za sprejetje predhodne odločbe ali ugovora nezakonitosti.
Vendar je treba v obravnavani zadevi iz razlogov, ki so bili navedeni zgoraj v točkah od 71 do 75 in ki temeljijo na obrazložitvi
zgoraj v točki 25 navedene sodbe Komisija/Irska in drugi (EU:C:2013:812), ki je bila citirana zgoraj v točkah od 65 do 69,
ugotoviti, da Komisija s sprejetjem izpodbijane odločbe ni mogla kršiti aktov, ki jih je sprejel Svet in s katerimi je bila
Italijanski republiki izrecno odobrena nadaljnja uporaba sporne oprostitve do 31. decembra 2006, ker navedene odobritve niso
mogle imeti učinkov zunaj področja, ki je zajeto s pravili o usklajevanju zakonodaj o trošarinah, in niso prejudicirale učinkov
eventualne odločbe, kakršna je Odločba aluminijev oksid I, ki jo je Komisija lahko sprejela pri izvajanju svojih pristojnosti
na področju državnih pomoči.
Poleg tega, kot je že bilo navedeno zgoraj v točkah 73 in 74, iz točk 52 in 53 zgoraj v točki 25 navedene sodbe Komisija/Irska
in drugi (EU:C:2013:812) izhaja, da lahko na področju državnih pomoči Komisija kadarkoli spremeni svojo presojo v zvezi z
vprašanjem, ali so izpolnjeni pogoji za obstoj pomoči, pri čemer pa mora vse posledice v zvezi z obveznostjo vračila nezdružljive
pomoči določiti glede na načeli varstva legitimnih pričakovanj in pravne varnosti, tako da Komisija v izpodbijani odločbi
ni bila vezana s presojo Sveta v njegovih odločbah s področja usklajevanja zakonodaj o trošarinah, v skladu s katerimi sporna
oprostitev ni povzročala izkrivljanja konkurence in ni ovirala pravilnega delovanja skupnega trga.
Zato je treba očitek v zvezi s kršitvijo načela domneve zakonitosti, ki je bil naveden v okviru šestega razloga v utemeljitev
tožbe v zadevi T‑60/06 RENV II, zavrniti kot neutemeljen.
Na drugem mestu, očitki v zvezi s kršitvijo načel varstva legitimnih pričakovanj in pravne varnosti, ki so bili navedeni v
okviru šestega razloga v utemeljitev tožbe v zadevi T‑60/06 RENV II in v okviru prvega razloga v utemeljitev tožbe v zadevi
T‑62/06 RENV II, v bistvu temeljijo na tem, da so odločbe Sveta o odobritvi in člen 18 Direktive 203/96 v povezavi s Prilogo II
k tej direktivi pri družbi Eurallumina vzbudili legitimna pričakovanja glede zakonitosti sporne oprostitve ali so vsaj ustvarili
dvoumen položaj, ki bi ga morala Komisija razjasniti, preden je sprejela izpodbijano odločbo.
V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da načelo varstva legitimnih pričakovanj, ki je temeljno načelo prava Unije (sodba
z dne 14. oktobra 1999, Atlanta/Evropska skupnost, C‑104/97 P, Recueil, EU:C:1999:498, točka 52), vsakemu gospodarskemu subjektu,
pri katerem je institucija vzbudila upravičena pričakovanja, omogoča, da se nanje sklicuje (sodbe z dne 11. marca 1987, Van
den Bergh en Jurgens in Van Dijk Food Products (Lopik)/EGS, 265/85, Recueil, EU:C:1987:121, točka 44; z dne 24. marca 2011,
ISD Polska in drugi/Komisija, C‑369/09 P, ZOdl., EU:C:2011:175, točka 123, in z dne 27. septembra 2012, Producteurs de légumes
de France/Komisija, T‑328/09, EU:T:2012:498, točka 18). Vendar če lahko razumen in preudaren gospodarski subjekt predvidi,
da bodo institucije sprejele ukrep, ki lahko vpliva na njegove interese, se ob sprejetju ukrepa na to načelo ne more sklicevati
(glej sodbi z dne 1. februarja 1978, Lührs, 78/77, Recueil, EU:C:1978:20, točka 6, in z dne 25. marca 2009, Alcoa Trasformazioni/Komisija,
T‑332/06, EU:T:2009:79, točka 102). Za uveljavljanje pravice do sklicevanja na legitimna pričakovanja morajo biti izpolnjeni
trije kumulativni pogoji. Prvič, uprava mora zainteresirani osebi dati natančna, brezpogojna in skladna zagotovila, ki izhajajo
iz pooblaščenih in zanesljivih virov. Drugič, ta zagotovila morajo biti taka, da pri subjektu, na katerega so naslovljena,
ustvarijo legitimna pričakovanja. Tretjič, dana zagotovila morajo biti v skladu z veljavnimi predpisi (glej zgoraj navedeno
sodbo Producteurs de légumes de France/Komisija, EU:T:2012:498, točka 19 in navedena sodna praksa).
Nato je treba, kar natančneje zadeva uporabo načela varstva legitimnih pričakovanj na področju državnih pomoči, opozoriti,
da se država članica, katere organi so pomoč dodelili s kršitvijo postopkovnih pravil iz člena 88 ES, lahko sklicuje na legitimna
pričakovanja podjetja, ki je prejelo pomoč, da bi tako pred sodiščem Unije izpodbijala veljavnost odločbe, s katero ji Komisija
nalaga, da poskrbi za vračilo pomoči, ne more pa se nanje sklicevati, da bi se izognila obveznosti sprejetja potrebnih ukrepov
za njeno izvršitev (glej sodbo z dne 14. januarja 1997, Španija/Komisija, C‑169/95, Recueil, EU:C:1997:10, točki 48 in 49
in navedena sodna praksa). Poleg tega iz sodne prakse izhaja, da lahko prejemniki pomoči glede na temeljno vlogo, ki jo ima
obveznost priglasitve za zagotavljanje učinkovitosti nadzora nad državnimi pomočmi, ki ga opravlja Komisija in je obligatoren,
načeloma legitimno pričakujejo, da je pomoč zakonita, le če je bila odobrena v skladu s postopkom iz člena 88 ES, in da mora
biti skrben gospodarski subjekt običajno sposoben ugotoviti, ali se je ravnalo v skladu z navedenim postopkom. Zlasti če je
bila pomoč izvedena brez predhodne priglasitve Komisiji in je torej v skladu s členom 88(3) ES nezakonita, prejemnik pomoči
ne more imeti legitimnih pričakovanj glede zakonitosti dodelitve pomoči (glej v tem smislu zgoraj v točki 178 navedeno sodbo
Producteurs de légumes de France/Komisija, EU:T:2012:498, točki 20 in 21 ter navedena sodna praksa), razen v izjemnih okoliščinah
(sodba z dne 20. septembra 1990, Komisija/Nemčija, C‑5/89, Recueil, EU:C:1990:320, točka 16; glej tudi sodbi z dne 29. aprila
2004, Italija/Komisija, C‑298/00 P, Recueil, EU:C:2004:240, točka 86 in navedena sodna praksa, ter z dne 30. novembra 2009,
Francija/Komisija, T‑427/04 in T‑17/05, ZOdl., EU:T:2009:474, točka 263 in navedena sodna praksa).
Poleg tega je treba opozoriti, da je spoštovanje razumnega roka pri vodenju upravnega postopka splošno načelo prava Unije
(sodba z dne 27. novembra 2003, Regione Siciliana/Komisija, T‑190/00, Recueil, EU:T:2003:316, točka 136). Poleg tega sodišče
na podlagi temeljne zahteve pravne varnosti, ki nasprotuje temu, da bi lahko Komisija za nedoločen čas zamujala z izvrševanjem
svojih pooblastil, preveri, ali potek upravnega postopka kaže na obstoj izredno zapoznelega ravnanja te institucije (sodba
z dne 24. septembra 2002, Falck in Acciaierie di Bolzano/Komisija, C‑74/00 P in C‑75/00 P, Recueil, EU:C:2002:524, točki 140
in 141, ter zgoraj v točki 132 navedena sodba Fleuren Compost/Komisija, EU:T:2004:4, točke od 145 do 147).
Zamuda Komisije pri sprejetju odločitve, da neka pomoč ni zakonita, da mora biti odpravljena in da jo mora država članica
izterjati, lahko v nekaterih okoliščinah pri prejemnikih navedene pomoči vzbudi taka legitimna pričakovanja, ki lahko Komisiji
preprečijo, da od navedene države članice zahteva, naj odredi vračilo te pomoči (sodba z dne 24. novembra 1987, RSV/Komisija,
223/85, Recueil, EU:C:1987:502, točka 17). V primeru nepriglašenih državnih pomoči pa se taka zamuda lahko pripiše Komisiji
šele od takrat, ko se je seznanila z obstojem pomoči, ki niso združljive s skupnim trgom (zgoraj v točki 179 navedena sodba
Italija/Komisija, EU:C:2004:240, točka 91).
Zgolj dejstvo, da Uredba št. 659/1999, razen desetletnega zastaralnega roka (od dodelitve pomoči), po izteku katerega se vračilo
pomoči ne more več zahtevati, ne določa nobenega drugega roka za preiskavo nezakonite pomoči s strani Komisije, niti instrukcijskega
ne, saj člen 13(2) te uredbe določa, da Komisije ne zavezuje rok, določen v členu 7(6) iste uredbe, sodišča Unije ne ovira
pri preizkusu, ali je ta institucija spoštovala razumen rok ali pa je ravnala izredno zapoznelo (v zvezi z instrukcijskimi
roki glej v tem smislu in po analogiji sodbe z dne 15. junija 2005, Regione autonoma della Sardegna/Komisija, T‑171/02, ZOdl.,
EU:T:2005:219, točka 57; z dne 9. septembra 2009, Diputación Foral de Álava in drugi, od T‑230/01 do T‑232/01 in od T‑267/01
do T‑269/01, EU:T:2009:316, točki 338 in 339, ter Diputación Foral de Álava in drugi/Komisija, od T‑30/01 do T‑32/01 in od
T‑86/02 do T‑88/02, ZOdl., EU:T:2009:314, točki 259 in 260).
Nazadnje je treba opozoriti, da v skladu s sodno prakso načelo pravne varnosti zahteva, da mora Komisija, kadar je z nespoštovanjem
svoje dolžnosti skrbnega ravnanja ustvarila nejasen položaj, ker je vnesla elemente negotovosti, ker upoštevni predpisi niso
jasni in ker dalj časa ni ukrepala, čeprav je za zadevne pomoči vedela, razjasniti ta položaj, preden lahko trdi, da je storila
vse, da bi odredila vračilo že izplačanih pomoči (glej v tem smislu sodbo z dne 9. julija 1970, Komisija/Francija, 26/69,
Recueil, EU:C:1970:67, točke od 28 do 32).
Ob upoštevanju pravil, na katera je bilo opozorjeno zgoraj v točkah od 178 do 183, je treba presoditi trditve tožečih strank,
ki se v bistvu nanašajo na obstoj izjemnih okoliščin in ki naj bi pri družbi Eurallumina legitimno vzbudile pričakovanja glede
zakonitosti sporne oprostitve in posledično sporne pomoči.
V obravnavani zadevi je treba najprej poudariti, da niti Italijanska republika (glej točko 128 zgoraj) niti družba Eurallumina
ne izpodbijata točke 67 obrazložitve izpodbijane odločbe, iz katere izhaja, da sporna pomoč Komisiji ni bila nikoli priglašena.
Zato je treba šteti, da je bila ta pomoč dodeljena, ne da bi bila predhodno priglašena Komisiji, kar je kršitev člena 88(3) ES.
Dalje, v nasprotju s tem, kar trdita tožeči stranki, je objava odločbe o uvedbi formalnega postopka preiskave v
Uradnem listu
povzročila prenehanje legitimnega pričakovanja, da je sporna oprostitev zakonita, ki bi ga družba Eurallumina lahko imela
glede na dvoumni položaj, ki je bil prej ustvarjen z besedilom na predlog Komisije sprejetih odločb Sveta o odobritvi, vključno
z Odločbo 2001/224, ki je veljala v obdobju, na katero se nanaša izpodbijana odločba.
V točkah 52 in 53 zgoraj v točki 25 navedene sodbe Komisija/Irska in drugi (EU:C:2013:812), ki v skladu s členom 61, drugi
odstavek, Statuta Sodišča zavezujeta Splošno sodišče, je Sodišče presodilo, da je treba glede na načeli varstva legitimnih
pričakovanj in pravne varnosti v zvezi z obveznostjo vračila nezdružljive pomoči upoštevati okoliščini, da so bile odločbe
Sveta o odobritvi sprejete na predlog Komisije in da ta ni nikoli uporabila pooblastil, ki jih je imela na podlagi člena 8(5)
Direktive 92/81 ali členov 230 ES in 241 ES, da bi dosegla odpravo ali spremembo teh odločb, tako kot je Komisija to storila
v Odločbi aluminijev oksid I s tem, da ni odredila vračila pomoči, ki so bile dodeljene pred 2. februarjem 2002, torej dnem,
ko je bila v
Uradnem listu
objavljena odločba o začetku postopka iz člena 88(2) ES. Ta razlog je bil odločilnega pomena za ugotovitev Sodišča v točki 54
zgoraj v točki 25 navedene sodbe Komisija/Irska in drugi (EU:C:2013:812), da z obrazložitvijo, navedeno v točkah od 39 do
44 omenjene sodbe, ni mogoče pravno utemeljiti ugotovitve Splošnega sodišča, da Odločba aluminijev oksid I postavlja dvom
o veljavnosti odločb Sveta o odobritvi in tako krši načeli pravne varnosti in domneve zakonitosti aktov institucij, ter ugotovitve,
ki je temeljila na enakih razlogih, da je Komisija v zadevi T‑62/06 RENV kršila načelo dobrega upravljanja.
Glede na zahteve, ki izhajajo iz načel varstva legitimnih pričakovanj in pravne varnosti, je dvoumen položaj, ki je bil ustvarjen
z besedilom na predlog Komisije sprejetih odločb Sveta o odobritvi, preprečeval le vračilo pomoči, ki je bila na podlagi sporne
oprostitve dodeljena do objave odločitve o začetku postopka iz člena 88(2) ES v
Uradnem listu
. Nasprotno pa je družba Eurallumina od navedene objave dalje morala vedeti, da mora sporno oprostitev, če ta pomeni državno
pomoč, v skladu s členom 88 ES odobriti Komisija.
Iz tega izhaja, da je objava odločitve o začetku formalnega postopka preiskave povzročila prenehanje legitimnega pričakovanja,
da je sporna oprostitev zakonita, ki bi ga družba Eurallumina lahko imela glede na odločbe Sveta o odobritvi, ki so bile predhodno
sprejete na predlog Komisije.
Komisija je torej v točki 98 obrazložitve Odločbe aluminijev oksid I pravilno upoštevala to, da so bile okoliščine v tej zadevi
izjemne, ker je sama povzročila in vzdrževala določeno nejasnost s tem, da je Svetu pošiljala predloge, in to, da ker ni mogla
ugotoviti, če oziroma kdaj so bili različni prejemniki pomoči s strani držav članic dejansko obveščeni o njeni odločitvi,
da začne formalni postopek preiskave, ni mogoče izključiti možnosti, da se lahko prejemniki pomoči sklicujejo na načelo varstva
legitimnih pričakovanj do 2. februarja 2002, ko so bile njene odločitve o začetku postopka iz člena 88(2) ES v zvezi z oprostitvami
plačila trošarin objavljene v
Uradnem listu
, pri čemer je ta objava dokončno prekinila vsakršno negotovost, povezano z besedilom odločb Sveta o odobritvi, v zvezi s
tem, da mora Komisija zadevne ukrepe, če ti pomenijo državno pomoč, odobriti na podlagi člena 88 ES.
Druge trditve tožečih strank ne omajejo utemeljenosti takšne rešitve.
V zvezi s trditvami tožečih strank, ki so utemeljene na Direktivi 2003/96, je treba ugotoviti, da dejstvo, da je člen 18(1)
Direktive 2003/96 v povezavi s členom 28(2) te direktive Italijanski republiki dopuščal, da od 1. januarja 2003 še naprej
uporablja sporno oprostitev, ne vpliva na morebitno legitimno pričakovanje družbe Eurallumina, da je bila ta oprostitev zakonita
glede na pravila s področja državnih pomoči. Na dan, ko se je začel uporabljati člen 18(1) Direktive 2003/96, to je 1. januarja
2004, je namreč družba Eurallumina morala biti obveščena o tem, da o sporni oprostitvi poteka formalni postopek preiskave,
in o tem, da mora sporno oprostitev, če pomeni državno pomoč, v skladu s členom 88 ES odobriti Komisija. Ta položaj se ni
mogel spremeniti s sprejetjem, 27. oktobra 2003, in začetkom veljavnosti, 31. oktobra 2003, Direktive 2003/96, v katere uvodni
izjavi 32 je izrecno navedeno, da ta direktiva „ne vpliva na izid kakršnih koli prihodnjih postopkov glede državnih pomoči,
ki bi bili lahko začeti v skladu s členoma 87 [ES] in 88 [ES]“ (v tem smislu glej po analogiji zgoraj v točki 25 navedeno
sodbo Komisija/Irska in drugi, EU:C:2013:812, točka 51). Člen 18(1) Direktive 2003/96 tako po tem, ko je bila objavljena odločitev
o začetku formalnega postopka preiskave, pri družbi Eurallumina ni mogel ponovno vzbuditi legitimnega pričakovanja, da je
sporna oprostitev z vidika pravil o državnih pomočeh zakonita.
V zvezi s trditvijo družbe Eurallumina, ki se nanaša na zamudo Komisije pri sprejetju Odločbe aluminijev oksid I, je treba
navesti, da ta zamuda ni izjemna okoliščina, ki bi lahko pri družbi Eurallumina ponovno vzbudila legitimno pričakovanje, da
je sporna oprostitev zakonita, in sicer iz vseh razlogov, ki so našteti v nadaljevanju v točkah od 194 do 217.
Najprej je treba preizkusiti, ali je trajanje formalnega postopka preiskave v tej zadevi prekoračilo razumno mejo.
V zvezi s tem je treba navesti, da je Sodišče v zgoraj v točki 181 navedeni sodbi RSV/Komisija (EU:C:1987:502), na katero
se sklicuje družba Eurallumina, ugotovilo, da je obdobje 26 mesecev, kolikor je Komisija potrebovala za sprejetje odločbe,
prekoračilo razumno mejo.
Poleg tega je treba opozoriti, da je v skladu s členom 7(6) Uredbe št. 659/1999 instrukcijski rok za dokončanje formalnega
postopka preiskave priglašenih državnih pomoči 18 mesecev. Čeprav se ta rok v skladu s členom 13(2) Uredbe št. 659/1999 (glej
točko 182 zgoraj) ne uporablja za nezakonite pomoči, pa je koristen referenčni okvir za presojo, ali je trajanje formalnega
postopka preiskave, ki se, kot v tem primeru, nanaša na nepriglašen ukrep, razumno.
V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da je Komisija 17. julija 2000 od Francoske republike, Irske in Italijanske republike
zahtevala, naj na podlagi določb, ki urejajo državne pomoči, priglasijo oprostitve plačila trošarine. V septembru, oktobru
in decembru 2000 je prejela odgovore, ki niso imeli narave priglasitve. Nato je z odločbo z dne 30. oktobra 2001, ki je bila
zadevnim državam članicam vročena 5. novembra 2001 in je bila objavljena v
Uradnem listu
2. februarja 2002, začela formalni postopek preiskave. Potem je prejela stališča družb Aughinish Alumina (dopisa z dne 26. februarja
in 1. marca 2002), Eurallumina (dopisi z dne 28. februarja 2002) in Alcan (dopis z dne 1. marca 2002) ter Evropskega združenja
za aluminij (dopis z dne 26. februarja 2002). Ta stališča so bila 26. marca 2002 posredovana Irski, Italijanski republiki
in Francoski republiki. Irska je svoja stališča v zvezi z odločitvijo o začetku formalnega postopka preiskave predstavila
8. januarja 2002. Komisija je 18. februarja 2002 zahtevala dodatne informacije od Irske, ki je odgovorila 26. aprila 2002,
po tem ko je zaprosila za podaljšanje roka, ki ji je bil določen za odgovor. Francoska republika je po tem, ko je 21. novembra
2001 prav tako zaprosila za podaljšanje roka za odgovor, 12. februarja 2002 sporočila stališča v zvezi z odločitvijo o začetku
formalnega postopka preiskave. Italijanska republika je stališča predstavila 6. februarja 2002.
Odločba aluminijev oksid I je bila sprejeta 7. decembra 2005.
Tako je med sprejetjem odločitve o začetku formalnega postopka preiskave in sprejetjem Odločbe aluminijev oksid I preteklo
nekaj več kot 49 mesecev.
Na prvi pogled se zdi tako obdobje, ki je skoraj dvakratnik obdobja, upoštevanega v zgoraj v točki 181 navedeni sodbi RSV/Komisija
(EU:C:1987:502), in je nekaj več kot dvakratnik obdobja, ki je v členu 7(6) Uredbe št. 659/1999 predvideno za dokončanje formalnega
postopka preiskave na področju državnih pomoči, nerazumno. V skladu s sodno prakso pa je treba kljub temu preveriti, ali je
lahko to obdobje glede na okoliščine danega primera upravičeno.
Okoliščine, na katere se sklicuje Komisija, niso take, da bi lahko upravičile 49 mesecev trajajočo preiskavo.
Pri tem obdobju se nedvomno upošteva, prvič, rok, ki so ga imeli države članice in prejemniki za predložitev pripomb, in,
drugič, dejstvo, da so francoska, irska in italijanska vlada Komisijo zaprosile za podaljšanje rokov za predstavitev pripomb
in odgovorov v okviru formalnega postopka preiskave. Ob upoštevanju tesnih povezav, ki v tej zadevi obstajajo med oprostitvami
plačila trošarine v smislu podobnih ukrepov, ki so bili po koncu vzporedno vodenih postopkov odobreni z isto odločbo Sveta,
je treba upoštevati vse procesne akte, ki so bili v okviru postopka vloženi v zadevni spis, in zlasti dejstvo, da je 26. aprila
2002 Irska odgovorila na zadnjo zahtevo Komisije za posredovanje dodatnih informacij.
Vendar pa je po tem zadnjem datumu poteklo še nekaj več kot 43 mesecev, preden je Komisija sprejela Odločbo aluminijev oksid
I. Takšno trajanje preiskave zadevnih spisov pa glede na vse pripombe, ki so jih predložile zadevne države in zainteresirane
stranke, v okoliščinah, kakršne so v tej zadevi, ni upravičeno.
Prvič, kar zadeva zatrjevano težavnost spisov, ta ni dokazana, in tudi če bi bilo tako, to ne bi moglo upravičiti tako dolgega
trajanja preiskave, kot je bilo v tej zadevi. V spisu namreč ni nobenega indica, na podlagi katerega bi bilo mogoče sklepati,
da je bila Komisija soočena s posebej težkimi pravnimi vprašanji, saj je Odločba aluminijev oksid I zmerno dolga (112 točk
obrazložitve), iz njene obrazložitve pa tudi ni razvidna kaka očitna težava. Dalje, Komisija je za oprostitve plačila trošarin
vedela že veliko pred začetkom formalnega postopka preiskave, saj prve prošnje za oprostitev izhajajo iz leta 1992 za Irsko,
iz leta 1993 za Italijansko republiko in iz leta 1997 za Francosko republiko. Poleg tega je bila Komisija tista, ki je Svetu
posredovala zaporedne predloge odločb o odobritvi oprostitev plačila trošarin, po tem ko je od Francoske republike, Irske
in Italijanske republike prejela prošnje v tem smislu. Nazadnje, Komisija je v okviru svojih poročil o državnih pomočeh Svetovno
trgovinsko organizacijo (STO) obvestila o irski oprostitvi.
Poleg tega je Komisija sama navedla, da od leta 1999 šteje, da so oprostitve plačila trošarin v nasprotju s pravili s področja
državnih pomoči. Od takrat dalje bi torej lahko poglobila svoj razmislek o zakonitosti teh oprostitev z vidika pravil, ki
urejajo to področje.
Poleg tega dejstvo, da Komisija od Francoske republike, Irske ali Italijanske republike v 43 mesecih, ki so pretekli pred
sprejetjem Odločbe aluminijev oksid I, ni zahtevala nobene dodatne informacije, potrjuje, da je v tem obdobju že razpolagala
z vsemi potrebnimi elementi za sprejetje odločbe v zvezi z oprostitvami plačila trošarine.
Nazadnje, kar zadeva domnevne težave, ki izhajajo iz sprememb ureditve Skupnosti o obdavčenju mineralnih olj in zlasti iz
sprejetja Direktive 2003/96, se Komisija nanje sklicuje neupravičeno. Odločba aluminijev oksid I se namreč nanaša na pravni
položaj, ki ga ne ureja nova davčna ureditev za mineralna olja iz Direktive 2003/96, ki se je začela uporabljati šele 1. januarja
2004, temveč ga ureja davčna ureditev za mineralna olja, ki se je uporabljala pred tem. Zato spremembe ureditve Skupnosti,
na katere se sklicuje Komisija, na to zadevo niso imele vpliva. To potrjuje dejstvo, da je Komisija v Odločbi aluminijev oksid
I uvedla nov formalni postopek preiskave v zvezi z oprostitvami plačila trošarine za mineralna olja, ki se uporabljajo kot
gorivo pri proizvodnji aluminijevega oksida v regiji Gardanne, v regiji Shannon in na Sardiniji, za obdobje od 1. januarja
2004, kar je datum, ko se je začela uporabljati nova davčna ureditev za mineralna olja iz Direktive 2003/96. Vsekakor je treba
poudariti, da je bila Odločba aluminijev oksid I sprejeta skoraj dve leti po sprejetju Direktive 2003/96. Zgolj dejstvo, da
je po trditvah Komisije v Odločbi aluminijev oksid I nujno upoštevati novo davčno ureditev za mineralna olja iz Direktive
2003/96, pa ne more zadostovati za to, da bi se upravičilo trajanje preiskave, ki je tako dolgo kot v tej zadevi.
V teh okoliščinah je bila Komisija dobro seznanjena s pravnim in dejanskim okvirom oprostitev plačila trošarine in se pri
njihovem preizkusu z vidika pravil na področju državnih pomoči ni soočala z nobeno očitno težavo.
Drugič, kar zadeva praktične in jezikovne težave, ki jih zatrjuje Komisija, te, tudi če bi bile dokazane, ne bi mogle upravičiti
trajanja preiskave, ki je tako dolgo kot v tej zadevi. Vsekakor je imela Komisija službe, ki bi ji – med drugim z dobrim usklajevanjem
dela teh služb – omogočale, da se sooči z zatrjevanimi jezikovnimi težavami in hkrati opravi preiskavo oprostitev plačila
trošarin v precej krajšem času, kot je ta, ki je pretekel v tej zadevi.
Zato je trajanje preiskave sporne pomoči v tej zadevi nerazumno.
Na drugem mestu je treba preveriti, ali je družba Eurallumina zato, ker je Komisija potrebovala toliko časa za sprejetje izpodbijane
odločbe, lahko razumno verjela, da Komisija nima več dvomov in da sporni oprostitvi ne bo nasprotovala, in ali je bila ta
prekoračitev taka, da je Komisiji preprečevala zahtevati vračilo pomoči, dodeljene med 3. februarjem 2002 in 31. decembrom
2003 na podlagi te oprostitve, kot je bilo presojeno v zgoraj v točki 181 navedeni sodbi RSV/Komisija (EU:C:1987:502, točka 16).
V zadnjenavedeni sodbi je Sodišče sicer menilo, da je čas 26 mesecev, ki ga je potrebovala Komisija, da je izdala odločbo,
pri tožeči stranki, prejemnici pomoči, lahko povzročil nastanek legitimnih pričakovanj, ki instituciji preprečujejo, da od
zadevnih nacionalnih organov zahteva, naj naložijo vračilo te pomoči.
Vendar čeprav je treba paziti na spoštovanje zahtev pravne varnosti, ki varujejo zasebne interese, je treba tudi te zahteve
uravnotežiti z zahtevami varstva javnih interesov, med katerimi je na področju državnih pomoči zahteva, da se prepreči izkrivljanje
delovanja trga z državnimi pomočmi, ki so škodljive za konkurenco, zaradi česar se v skladu z ustaljeno sodno prakso zahteva,
da se nezakonite pomoči vrnejo z namenom ponovne vzpostavitve prejšnjega stanja (glej sodbo z dne 5. avgusta 2003, P & O European
Ferries (Vizcaya) in Diputación Foral de Vizcaya/Komisija, T‑116/01 in T‑118/01, Recueil, EU:T:2003:217, točki 207 in 208
in navedena sodna praksa).
Sodna praksa je torej zgoraj v točki 181 navedeno sodbo RSV/Komisija (EU:C:1987:502) razlagala tako, da so imele konkretne
okoliščine zadeve, na podlagi katere je bila ta sodba sprejeta, odločilno vlogo pri stališčih, ki jih je zavzelo Sodišče (glej
v tem smislu zgoraj v točki 179 navedeno sodbo Italija/Komisija, EU:C:2004:240, točka 90; sodbo z dne 29. aprila 2004, Italija/Komisija,
C‑372/97, Recueil, EU:C:2004:234, točka 119; in zgoraj v točki 182 navedeni sodbi Diputación Foral de Álava in drugi/Komisija,
EU:T:2009:314, točka 286, in Diputación Foral de Álava in drugi, EU:T:2009:316, točka 344). Zlasti je bilo upoštevano, da
je bila pomoč, ki je bila predmet zgoraj v točki 181 navedene sodbe RSV/Komisija (EU:C:1987:502), dodeljena, preden je Komisija
v zvezi z njo začela formalni postopek preiskave. Poleg tega je bila pomoč, čeprav že po tem, ko je bila izplačana, formalno
priglašena Komisiji. Dalje, povezana je bila z dodatnimi stroški v zvezi s pomočmi, ki jih je Komisija odobrila, in se je
nanašala na sektor, ki je od leta 1977 prejemal pomoči, ki jih je Komisija odobrila. Nazadnje, preizkus združljivosti pomoči
ni zahteval poglobljene analize.
Vse te izjemne okoliščine, na podlagi katerih je bila sprejeta zgoraj v točki 181 navedena sodba RSV/Komisija (EU:C:1987:502),
pa v tej zadevi ne obstajajo. Sicer je Komisija – kot v zadevi, v kateri je bila sprejeta zgoraj v točki 181 navedena sodba
RSV/Komisija (EU:C:1987:502) – v trenutku, ko je kot kaže ostala pasivna, že dobro poznala sporno oprostitev in je torej imela
možnost, da si ustvari mnenje o zakonitosti te oprostitve z vidika pravil o državnih pomočeh, tako da ji v zvezi s tem ni
bilo več treba opraviti poglobljene analize. Vendar pa druge bistvene okoliščine, ki so bile ugotovljene v zgoraj v točki 181
navedeni sodbi RSV/Komisija (EU:C:1987:502), v tej zadevi ne obstajajo. Zlasti je bila v obravnavani zadevi sporna pomoč dodeljena
po tem, ko je Komisija v zvezi s sporno oprostitvijo začela formalni postopek preiskave.
Zaradi tega se okoliščine zadeve iz zgoraj v točki 181 navedene sodbe RSV/Komisija (EU:C:1987:502) bistveno razlikujejo od
okoliščin obravnavane zadeve. Zato se družba Eurallumina v obravnavani zadevi ne more uspešno sklicevati na zgoraj v točki 181
navedeno sodbo RSV/Komisija (EU:C:1987:502).
Poleg tega je treba upoštevati, da je Sodišče v točki 52 sodbe z dne 11. novembra 2004, Demesa in Territorio Histórico de
Álava/Komisija (C‑183/02 P in C‑187/02 P, ZOdl., EU:C:2004:701) v zvezi z izjemnimi okoliščinami, s katerimi bi lahko prejemnik
nezakonite pomoči legitimno utemeljil svoje legitimno pričakovanje, da je ta pomoč zakonita, presodilo, da je vsako navidezno
nedelovanje Komisije nepomembno, če ji shema pomoči ni bila priglašena. Tako v tej zadevi dozdevno nedelovanje Komisije v
obdobju 43 mesecev po prejemu odgovora Irske na zadnjo zahtevo Komisije za posredovanje dodatnih informacij (glej točko 203
zgoraj), ne glede na to koliko je to v nasprotju z načelom spoštovanja razumnih rokov, z vidika uporabe pravil o državnih
pomočeh nima posebnega pomena za sporno pomoč, ki ji ni bila pravilno priglašena. Zato to nedelovanje ne zadostuje za ugotovitev
obstoja izjemnih okoliščin, na podlagi katerih bi se lahko pri družbi Eurallumina ponovno vzbudilo legitimno pričakovanje,
da je sporna pomoč zakonita z vidika pravil o državnih pomočeh. Iz tega izhaja, da v tej zadevi zgolj kršitev načela spoštovanja
razumnega roka za sprejetje Odločbe aluminijev oksid I ne pomeni ovire za to, da Komisija s to odločbo odredi vračilo sporne
pomoči.
Trditev družbe Eurallumina, ki se nanaša na nespoštovanje razumnega roka, je treba torej zavrniti.
Trditve tožečih strank v zvezi z naložbami, ki jih je izvedla družba Eurallumina v svoji tovarni na Sardiniji med obdobjem,
v katerem je prejemala sporno pomoč, niso upoštevne za presojo tega, ali je imela družba Eurallumina legitimno pričakovanje
v zvezi s tem, da je navedena pomoč zakonita glede na pravila s področja državnih pomoči, saj, kot izhaja zgoraj iz točk 136
in 137, ni dokazano, da je morala družba Eurallumina te naložbe izvesti zaradi izpolnitve zavez, ki jih je prostovoljno dala
italijanskim organom, ali obveznosti, ki so ji jih ti naložili v zameno za ugodnost, ki jo je pridobila na podlagi sporne
pomoči.
Glede na vse zgornje preudarke je treba ugotoviti, da tožeči stranki v obravnavani zadevi nista dokazali obstoja takih izjemnih
okoliščin, na podlagi katerih bi lahko družba Eurallumina razumno verjela, da Komisija nima več dvomov in da sporni oprostitvi
ne bo nasprotovala, in ki bi Komisiji preprečevale, da v Odločbi aluminijev oksid I odredi zagotovitev vračila sporne pomoči.
Zato je treba očitke v zvezi s kršitvijo načel varstva legitimnih pričakovanj in pravne varnosti, ki so bili navedeni v okviru
šestega razloga v utemeljitev tožbe v zadevi T‑60/06 RENV II in v okviru prvega razloga v utemeljitev tožbe v zadevi T‑62/06 RENV II,
v celoti zavrniti kot neutemeljene.
Posledično je treba šesti razlog v utemeljitev tožbe v zadevi T‑60/06 RENV II in prvi razlog v utemeljitev tožbe v zadevi
T‑62/06 RENV II v celoti zavrniti kot neutemeljena.
Tretji razlog v utemeljitev tožbe v zadevi T‑62/06 RENV II: kršitev načela dobrega upravljanja
Družba Eurallumina trdi, da je Komisija v izpodbijani odločbi kršila načelo dobrega upravljanja s tem, da je Italijanski republiki
odredila, naj zagotovi vračilo sporne pomoči. Glede tega se, prvič, sklicuje na načelo dobrega upravljanja, na podlagi katerega
je lahko od Komisije pričakovala, da Svetu ne bo predlagala sprejetja odločb, s katerimi bo omogočeno dodeljevanje nezakonitih
državnih pomoči, in od Sveta, da takih odločb ne bo sprejel. Drugič, sklicuje se na vsebino Odločbe 2001/224, ki naj bi jo
bilo, ob predpostavki, da bo sporna oprostitev opredeljena kot državna pomoč v smislu člena 87(1) ES, treba razumeti kot izrecno
odobritev dodelitve navedene pomoči ali vsaj kot oviro za zahtevanje vračila te pomoči do 31. decembra 2006. Tretjič, napotuje
na to, da Komisija ni neposredno izpodbijala zakonitosti odločb Sveta o odobritvi z izvajanjem svojih pooblastil na podlagi
člena 8(5) Direktive 92/81 ali z vložitvijo ničnostne tožbe na podlagi člena 230 ES.
Komisija predlaga, naj se tretji tožbeni razlog zavrne kot neutemeljen.
S tem tožbenim razlogom se v bistvu postavlja vprašanje, ali je Komisija v izpodbijani odločbi skrbno in nepristransko preučila
vse elemente, ki so upoštevni za obravnavano zadevo, in zlasti, ali je upoštevala protislovne pravne učinke, ki naj bi obstajali
med izpodbijano odločbo in odločbami Sveta o odobritvi, ki so bile sprejete na predlog Komisije in nato nikoli izpodbijane
z njene strani na podlagi pooblastil, ki jih je imela na podlagi člena 8(5) Direktive 92/81 ali členov 230 ES in 241 ES.
Glede tega je treba opozoriti, da je v primerih, v katerih imajo institucije diskrecijsko pravico, spoštovanje jamstev, ki
jih daje pravni red Unije v upravnih postopkih, toliko pomembnejše (sodba z dne 21. novembra 1991, Technische Universität
München, C‑269/90, Recueil, EU:C:1991:438, točka 14). Med temi jamstvi je zlasti načelo dobrega upravljanja, ki zajema obveznost
pristojne institucije, da skrbno in nepristransko preuči vse upoštevne elemente posamezne zadeve (glej sodbi z dne 29. marca
2012, Komisija/Estonija, C‑505/09 P, ZOdl., EU:C:2012:179, točka 95 in navedena sodna praksa, in z dne 23. septembra 2009,
Estonija/Komisija, T‑263/07, ZOdl., EU:T:2009:351, točka 99 in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi je treba navesti, da družba Eurallumina v utemeljitev tega tožbenega razloga v bistvu navaja trditve,
ki so podobne tistim, ki jih navaja v okviru drugega tožbenega razloga. Vendar iz istih razlogov kot tistih, kot so bili navedeni
zgoraj v točkah od 65 do 75 in ki temeljijo na točkah od 45 do 48 zgoraj v točki 25 navedene sodbe Komisija/Irska in drugi
(EU:C:2013:812), družba Eurallumina ne more uspešno trditi, da ima izpodbijana odločba pravne učinke, ki bi bili v nasprotju
z učinki Odločbe 2001/224 in člena 18 Direktive 2003/96.
Res je sicer, da, kot izhaja iz točke 53 zgoraj v točki 25 navedene sodbe Komisija/Irska in drugi (EU:C:2013:812), je bilo
okoliščino, da so bile odločbe Sveta o odobritvi sprejete na predlog Komisije, treba upoštevati v zvezi z obveznostjo vračila
nezdružljive pomoči glede na načeli varstva zaupanja v pravo in pravne varnosti. Vendar kot je bilo navedeno v tej točki,
je to Komisija storila s tem, da v izpodbijani odločbi ni odredila vračila pomoči, ki so bile dodeljene pred datumom objave
odločb o začetku postopka iz člena 88(2) ES v
Uradnem listu
.
Torej ni bilo dokazano, da Komisija v izpodbijani odločbi ni skrbno in nepristransko preučila vseh upoštevnih elementov obravnavane
zadeve.
Iz vseh zgoraj navedenih razlogov je treba tretji tožbeni razlog, naveden v okviru zadeve T‑62/06 RENV II, zavrniti kot neutemeljen.
Četrti razlog v utemeljitev tožbe v zadevi T‑62/06 RENV II: kršitev obveznosti obrazložitve iz člena 253 ES in načela varstva
legitimnih pričakovanj
Družba Eurallumina trdi, da je Komisija v izpodbijani odločbi kršila obveznost obrazložitve iz člena 253 ES in načelo varstva
legitimnih pričakovanj s tem, da v nasprotju z zahtevami iz sodne prakse ni upoštevala ravni, časovnega programa in trajanja
amortizacije naložb, ki so bile izvedene v njeni tovarni na Sardiniji glede na njeno legitimno pričakovanje v zvezi z zakonitostjo
sporne oprostitve do 31. decembra 2006. Poleg trditev, ki so bile navedene že v utemeljitev prvega tožbenega razloga, ki se
je nanašal na kršitev načela varstva legitimnih pričakovanj (glej točke od 162 do 168 zgoraj), se, prvič, opira na neupoštevnost
okoliščine, da je Komisija že leta 1995 želela omejiti sporno oprostitev na del trošarine, ki presega minimalno stopnjo, določeno
v Direktivi 92/81, kar zadeva vprašanje, ali je bila Komisija takrat zaskrbljena zaradi dodeljevanja nezakonite državne pomoči
na podlagi te oprostitve. Drugič, sklicuje se na to, da je Komisija priznala, da se je s problemi državnih pomoči začela obremenjevati
šele novembra 1999, in ne že leta 1995. Tretjič, sklicuje se na vsebino, na prvem mestu, zahteve za priglasitev sporne oprostitve
iz julija 2002, na drugem mestu, predloga odločbe iz novembra 2000, in, na tretjem mestu, točke 5 obrazložitve Odločbe 2001/224,
na podlagi katerih naj ne bi bilo mogoče avtomatično sklepati, da bo Komisija začela formalni postopek preiskave v zvezi s
sporno oprostitvijo ali da je ta nezakonita pomoč, katere vračilo je bilo mogoče zahtevati, zlasti upoštevajoč vsebino Odločbe
2001/224, ki je bila nato potrjena s členom 18(1) Direktive 2003/96.
Komisija predlaga, naj se ta tožbeni razlog zavrne kot neutemeljen.
S tem tožbenim razlogom se v bistvu postavlja vprašanje, ali je Komisija v izpodbijani odločbi, prvič, kršila obveznost obrazložitve,
ki jo ima na podlagi člena 253 ES, in, drugič, kršila načelo varstva legitimnih pričakovanj s tem, da je odredila, naj se
zagotovi vračilo sporne pomoči, ne da bi upoštevala čas, ki naj bi ga družba Eurallumina potrebovala za to, da bi njene naložbe
v tovarni na Sardiniji začele ustvarjati donos glede na legitimno pričakovanje, ki naj bi ga imela v zvezi z zakonitostjo
sporne pomoči do 31. decembra 2006.
Kršitve, ki jih hkrati zatrjuje družba Eurallumina v okviru tega tožbenega razloga, se nanašajo na dva ločena očitka, ki ju
je mogoče navesti v okviru tožbe iz člena 230 ES (sodba z dne 2. aprila 1998, Komisija/Sytraval in Brink’s France, C‑367/95 P,
Recueil, EU:C:1998:154, točka 67). Prvi, ki se nanaša na neobstoječo ali pomanjkljivo obrazložitev, spada med bistvene kršitve
postopka v smislu te določbe, medtem ko drugi, ki se nanaša na vsebinsko zakonitost izpodbijane odločbe, spada pod kršitev
pravnega pravila, ki se nanaša na uporabo Pogodbe, v smislu tega člena 230 ES (zgoraj navedena sodba Komisija/Sytraval in
Brink’s France, EU:C:1998:154, točka 67).
Na prvem mestu je treba v zvezi z očitkom, ki se nanaša na kršitev obveznosti obrazložitve, opozoriti, da morajo biti v skladu
s členom 253 ES odločbe Komisije obrazložene. Poleg tega mora biti v skladu z ustaljeno sodno prakso obrazložitev, predpisana
s členom 253 ES, prilagojena naravi zadevnega akta ter mora jasno in nedvoumno izražati razlogovanje institucije, ki je akt
izdala, tako da se lahko zainteresirane osebe seznanijo z utemeljitvijo sprejetega ukrepa in da lahko sodišče Unije opravi
nadzor. V obrazložitvi ni treba navesti vseh upoštevnih dejanskih in pravnih okoliščin, saj je treba vprašanje, ali obrazložitev
akta izpolnjuje zahteve iz člena 253 ES, presoditi ne le glede na njegovo besedilo, ampak tudi glede na njegov okvir in vsa
pravna pravila, ki urejajo zadevno področje (zgoraj v točki 234 navedena sodba Komisija/Sytraval in Brink’s France, EU:C:1998:154,
točka 63, ter sodbi z dne 12. decembra 2002, Belgija/Komisija, C‑5/01, Recueil, EU:C:2002:754, točka 68, in z dne 11. septembra
2003, Belgija/Komisija, C‑197/99 P, Recueil, EU:C:2003:444, točka 72).
Komisija je v točki 75 obrazložitve Odločbe aluminijev oksid I med drugim zavrnila upoštevanje pripomb družbe Eurallumina,
na katere je bilo opozorjeno v točkah 37 in 45 obrazložitve te odločbe in v skladu s katerimi naj bi ta v svoji tovarni na
Sardiniji izvedla znatne naložbe za varstvo okolja v zameno za sporno oprostitev, in sicer iz razloga, da ni bilo dokazov,
da je z italijanskimi organi sklenila sporazume, s katerimi bi se zavezala k doseganju ciljev na področju varstva okolja v
obdobju, v katerem se je uporabljala sporna oprostitev, in da za navedeno oprostitev niso veljali pogoji, ki bi zagotavljali
enak učinek kot takšni sporazumi ali obveznosti. Na podlagi te točke obrazložitve je mogoče razumeti, da Komisija v izpodbijani
odločbi obdobja amortizacije naložb, ki jih je družba Eurallumina izvedla v svoji tovarni na Sardiniji, ni upoštevala zlasti
zato, ker je menila, da ni bilo dokazano, da je bila ugodnost, ki jo je pridobila družba Eurallumina iz sporne oprostitve,
nadomestilo za izvedbo navedenih naložb. To pojasni, zakaj Komisija v točki 98 obrazložitve Odločbe aluminijev oksid I ni
upoštevala legitimnega pričakovanja, ki ga v obravnavani zadevi zatrjuje družba Eurallumina, v zvezi s tem, da bodo njene
naložbe, izvedene v njeni tovarni na Sardiniji, lahko amortizirane zahvaljujoč zlasti ugodnosti, ki bi jo pridobila na podlagi
sporne oprostitve do 31. decembra 2006.
Čeprav je obrazložitev Odločbe aluminijev oksid I kratka, v obravnavani zadevi zadostuje, da se lahko razume razlogovanje
Komisije v zvezi s tem ter da se zainteresirane osebe lahko seznanijo z utemeljitvijo sprejetega ukrepa in da lahko sodišče
Unije opravi nadzor.
Posledično obrazložitev izpodbijane odločbe ne pomeni kršitve obveznosti obrazložitve iz člena 253 ES, kot jo razlaga sodna
praksa, navedena zgoraj v točki 235. Zato je treba očitek, ki se nanaša na kršitev obveznosti obrazložitve, zavrniti kot neutemeljen.
Na drugem mestu je treba v zvezi z očitkom, ki se nanaša na kršitev načela varstva legitimnih pričakovanj, navesti, da z njim
družba Eurallumina Komisiji v bistvu očita, da v izpodbijani odločbi ni upoštevala legitimnega pričakovanja v zvezi s tem,
da bodo njene naložbe, izvedene v njeni tovarni na Sardiniji, lahko amortizirane zahvaljujoč zlasti ugodnosti, ki bi jo pridobila
na podlagi sporne oprostitve do 31. decembra 2006.
Kot je že bilo navedeno zgoraj v točkah 136, 137 in 219, na podlagi elementov iz spisa v obravnavani zadevi ni mogoče ugotoviti,
da so bile naložbe družbe Eurallumina v njeni tovarni na Sardiniji izvedene v zameno za ugodnost, ki bi jo pridobila na podlagi
sporne oprostitve. Zato ni dokazano, da je družba Eurallumina te naložbe izvedla ob upoštevanju legitimnega pričakovanja v
zvezi s tem, da bodo navedene naložbe lahko amortizirane zahvaljujoč zlasti ugodnosti, ki bi jo pridobila na podlagi sporne
oprostitve do 31. decembra 2006.
Posledično Komisija v izpodbijani odločbi upravičeno ni upoštevala legitimnega pričakovanja, ki ga v obravnavani zadevi zatrjuje
družba Eurallumina, v zvezi s tem, da bodo naložbe, izvedene v njeni tovarni na Sardiniji, lahko amortizirane zahvaljujoč
zlasti ugodnosti, ki bi jo pridobila na podlagi sporne oprostitve do 31. decembra 2006. Zato je treba očitek, ki se nanaša
na kršitev načela varstva legitimnih pričakovanj, prav tako zavrniti kot neutemeljen.
Četrti razlog v utemeljitev tožbe v zadevi T‑62/06 RENV II je treba zato v celoti zavrniti.
Ker so bili vsi razlogi in očitki v utemeljitev obravnavanih tožb bodisi zavrženi kot nedopustni bodisi zavrnjeni kot neutemeljeni,
je treba ti tožbi v celoti zavrniti.

Stroški
V skladu s členom 219 Poslovnika Splošnega sodišča v odločbah, ki jih Splošno sodišče izda po razveljavitvi in vrnitivi v
razsojanje, to sodišče odloči tako o stroških postopka pred Splošnim sodiščem kot o stroških pritožbenega postopka pred Sodiščem.
Ker je Sodišče v zgoraj v točki 19 navedeni sodbi Komisija/Irska in drugi (EU:C:2009:742) in zgoraj v točki 25 navedeni sodbi
Komisija/Irska in drugi (EU:C:2013:812) odločitev o stroških pridržalo, mora Splošno sodišče v tej sodbi odločiti tudi o stroških
teh pritožbenih postopkov.
V skladu s členom 134(1) Poslovnika se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Vendar lahko Splošno sodišče v
skladu s členom 135(1) Poslovnika izjemoma, če to zahteva pravičnost, odloči, da neuspela stranka poleg svojih stroškov nosi
le del stroškov druge stranke. Poleg tega lahko Splošno sodišče v skladu s členom 135(2) Poslovnika stranki, tudi tisti, ki
je uspela, naloži plačilo dela ali vseh stroškov, če je to upravičeno zaradi njenega ravnanja, tudi pred vložitvijo tožbe.
Med drugim lahko Splošno sodišče instituciji, katere odločba ni bila razglašena za nično, naloži plačilo stroškov, če so lahko
pomanjkljivosti te odločbe tožečo stranko napeljale k vložitvi tožbe (po analogiji glej sodbo z dne 9. septembra 2010, Evropaïki
Dynamiki/Komisija, T‑387/08, EU:T:2010:377, točka 177 in navedena sodna praksa).
V zadevi T‑60/06 RENV II Italijanska republika s svojimi predlogi ni uspela. Zato naj v skladu s predlogi Komisije plača stroške
v zadevah T‑60/06, T‑60/06 RENV I in T‑60/06 RENV II ter nosi svoje stroške in plača petino stroškov, ki jih je priglasila
Komisija v zadevah C‑89/08 P in C‑272/12 P.
V zadevi T‑62/06 RENV II družba Eurallumina s svojimi predlogi ni uspela. Vendar je bilo v okviru preizkusa tožbe v tej zadevi
zgoraj v točki 210 ugotovljeno, da je Komisija pri sprejetju izpodbijane odločbe kršila načelo spoštovanja razumnega roka,
kar je družbo Eurallumina lahko napeljalo k vložitvi te tožbe, z namenom da bi se ugotovila ta kršitev. V teh okoliščinah
Splošno sodišče meni, da je pravično in primerno, da v zadevah T‑62/06, T‑62/06 RENV I in T‑62/06 RENV II družba Eurallumina
nosi svoje stroške in plača tri četrtine stroškov, ki jih je priglasila Komisija, in da se Komisiji naloži, da nosi četrtino
svojih stroškov. V zvezi z zadevama C‑89/08 P in C‑272/12 P, v katerih je v vsaki Komisiji nasprotovalo pet strank, je treba
na podlagi formule za razdelitev stroškov, ki je bila uporabljena v zadevah T‑62/06, T‑62/06 RENV I in T‑62/06 RENV II, družbi
Eurallumina naložiti, naj nosi svoje stroške in plača tri dvajsetine, to je eno petino od treh četrtin, stroškov, ki jih je
priglasila Komisija, slednji pa naložiti, naj nosi petino svojih stroškov.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (prvi razširjeni senat)
razsodilo:
1.
Tožbi se zavrneta.
2.
Italijanska republika nosi stroške v zadevah T‑60/06, T‑60/06 RENV I in T‑60/06 RENV II ter nosi svoje stroške in plača petino
stroškov, ki jih je priglasila Evropska komisija v zadevah C‑89/08 P in C‑272/12 P.
3.
Družba Eurallumina SpA nosi svoje stroške ter plača tri četrtine stroškov, ki jih je priglasila Komisija v zadevah T‑62/06,
T‑62/06 RENV I in T‑62/06 RENV II in tri dvajsetine stroškov, ki jih je priglasila Komisija v zadevah C‑89/08 P in C‑272/12 P.
4.
Komisija nosi četrtino svojih stroškov v zadevah T‑62/06, T‑62/06 RENV I in T‑62/06 RENV II in petino svojih stroškov v zadevah
C‑89/08 P in C‑272/12 P.
H. Kanninen
I. Pelikánová
E. Buttigieg
S. Gervasoni

L. Madise
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 22. aprila 2016.
Podpisi
Kazalo
Dejansko stanje
Sporna oprostitev
Upravni postopek
Odločba aluminijev oksid I
Postopek in predlogi strank
Pravo
Dopustnost
Utemeljenost
Drugi razlog v utemeljitev tožbe v zadevi T‑62/06 RENV II: kršitev načel pravne varnosti, domneve veljavnosti in polnega učinka
aktov institucij ter načela lex specialis derogat legi generali
– Kršitev načel pravne varnosti, domneve zakonitosti in polnega učinka aktov institucij
– Kršitev načela lex specialis derogat legi generali
Prvi razlog v utemeljitev tožbe v zadevi T‑60/06 RENV II: kršitev člena 87(1) ES in protislovna obrazložitev
Drugi razlog v utemeljitev tožbe v zadevi T‑60/06 RENV II: kršitev členov 1(b)(ii) in 4 Uredbe št. 659/1999 ter odločb Sveta
o odobritvi
Peti razlog v utemeljitev tožbe v zadevi T‑60/06 RENV II: kršitev člena 18 Direktive 2003/96 v povezavi s Prilogo II k tej
direktivi in Odločbe 2001/224
Tretji razlog v utemeljitev tožbe v zadevi T‑60/06 RENV II: kršitev pravil o pomočeh za varstvo okolja, zlasti točke 82, drugi
odstavek, (a) Smernic Skupnosti
Četrti razlog v utemeljitev tožbe v zadevi T‑60/06 RENV II: kršitev člena 87(3) ES in Smernic
Šesti razlog v utemeljitev tožbe v zadevi T‑60/06 RENV II: kršitev načel varstva legitimnih pričakovanj, pravne varnosti in
domneve zakonitosti, in prvi razlog v utemeljitev tožbe v zadevi T‑62/06 RENV II: kršitev načela varstva legitimnih pričakovanj
Tretji razlog v utemeljitev tožbe v zadevi T‑62/06 RENV II: kršitev načela dobrega upravljanja
Četrti razlog v utemeljitev tožbe v zadevi T‑62/06 RENV II: kršitev obveznosti obrazložitve iz člena 253 ES in načela varstva
legitimnih pričakovanj
Stroški
*
Jezika postopka: italijanščina in angleščina.