CELEX: 62012TJ0404
Verseny
Kartellek
A gázszigetelt kapcsolóberendezésekre vonatkozó projektek piaca
Az eredeti határozat Törvényszék általi részleges megsemmisítését követően hozott határozat
Bírságok
Védelemhez való jog
Indokolási kötelezettség
Egyenlő bánásmód
Kiindulási összeg
A jogsértésben való közreműködés mértéke

A jogvita előzményei
A felperes, a Toshiba Corp. különböző ágazatokban, különösen pedig a gázszigetelt kapcsolóberendezések (a továbbiakban: GIS) ágazatában tevékenykedő japán társaság. 2002 októbere és 2005 áprilisa között a GIS területén folytatott tevékenységét egy közös vállalkozás, a TM T & D Corp. gyakorolta, amelynek egyenlő részben volt tulajdonosa a Mitsubishi Electric Corp.‑pal (a továbbiakban: Melco), és amely 2005‑ben megszűnt.
2007. január 24‑én az Európai Közösségek Bizottsága elfogadta az [EK] 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban hozott C(2006)6762 végleges határozatot (COMP/38.899 – „gázszigetelt kapcsolóberendezések”‑ügy) (a továbbiakban: 2007. évi határozat).
A 2007. évi határozatban a Bizottság megállapította, hogy 1988. április 15. és 2004. május 11. között a GIS európai gazdasági térségbeli piacán fennállt az EK 81. cikk és az Európai Gazdasági Térségről (EGT) szóló megállapodás 53. cikkének egységes és folyamatos megsértése, és az említett határozat címzettjeivel – amelyek a GIS európai és japán gyártói voltak – olyan bírságokat szabott ki, amelyek összegét a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban (
HL C 9., 3. o.
; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.; a továbbiakban: bírságkiszabási iránymutatás), valamint a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló bizottsági közleményben (
HL 2002. C 45., 3. o.
; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 155. o.) kifejtett módszer alkalmazásával számította ki.
A 2007. évi határozat tárgyát képező jogsértés három alapvető elemből állt:
—
egy 1988. április 15‑én Bécsben aláírt megállapodásból (a továbbiakban: GQ‑megállapodás), amelynek tárgya a GIS‑projektek világszinten történő elosztása volt olyan szabályok szerint, amelyekben a „becsült történeti piaci részesedéseket” nagyban tükröző kvóták fenntartása érdekében állapodtak meg; a megállapodás, amely az Egyesült Államok, Kanada, Japán és 17 nyugat európai ország kivételével az egész világra alkalmazandó volt, a japán gyártóknak odaítélt „közös japán kvóta” és az európai gyártóknak odaítélt „közös európai kvóta” elosztásán alapult;
—
egy párhuzamos megállapodásból (a továbbiakban: közös megállapodás), amelynek értelmében egyrészt a Japánban található GIS‑projektek a kartell japán tagjai, míg a kartell európai tagjainak országaiban található GIS‑projektek a kartell európai tagjai részére voltak fenntartva, másrészt pedig az egyéb európai országokban található GIS‑projektek szintén az európai csoport részére voltak fenntartva, mivel a japán gyártók kötelezettséget vállaltak arra, hogy az Európában található projektekre vonatkozóan nem nyújtanak be ajánlatokat; ugyanakkor e kötelezettségvállalás ellenében az ilyen projekteket be kellett jelenteni a japán csoportnak, és be kellett számítani a GQ‑megállapodásban meghatározott „közös európai kvótába”;
—
egy 1988. április 15‑én Bécsben aláírt, „E‑Group Operation Agreement for GQ‑Agreement” című megállapodásból (a továbbiakban: EQ‑megállapodás), amelyet a gyártók európai csoportjának tagjai írtak alá, és amelynek tárgya a GQ megállapodás értelmében az említett csoportnak kiosztott GIS‑projektek felosztása volt.
A 2007. évi határozat 1. cikkében a Bizottság megállapította, hogy a felperes az 1988. április 15. és 2004. május 11. közötti időszakban vett részt a jogsértésben.
A 2007. évi határozat 1. cikkében megállapított jogsértés tekintetében a Bizottság a felperessel szemben a 2007. évi határozat 2. cikkében 90900000 euró összegű bírságot szabott ki, amelyből a TM T & D által elkövetett jogsértésnek megfelelő 4650000 euró megfizetéséért a Melcóval egyetemlegesen felelős.
2007. április 18‑án a felperes keresetet nyújtott be a 2007. évi határozat ellen.
A 2011. július 12‑iToshiba kontra Bizottság ítéletben (
T‑113/07
, EBHT,
EU:T:2011:343
) a Törvényszék egyrészt a felperes keresetét elutasította annyiban, amennyiben az a 2007. évi határozat 1. cikkének megsemmisítésére irányult. Másrészt a 2007. évi határozat 2. cikkének h) és i) pontját megsemmisítette annyiban, amennyiben azok a felperesre vonatkoztak, azzal az indokkal, hogy a Bizottság megsértette az egyenlő bánásmód elvét, amikor a bírság összegének számítása keretében a felperest illetően más referenciaévet választott, mint a jogsértés európai résztvevői esetében.
2011. szeptember 23‑án a felperes a Toshiba kontra Bizottság ítélet (fenti 8. pont,
EU:T:2011:343
) ellen fellebbezést nyújtott be a Bírósághoz.
2012. február 15‑én a Bizottság tényállást közlő levelet küldött a felperesnek, amelyben az szerepelt, hogy a Bizottság a felperessel szemben bírságot kiszabó új határozatot szándékozik elfogadni (a továbbiakban: tényállást közlő levél). A Bizottság kifejtette azokat a tényeket, amelyek e bírság összegének számítása szempontjából szerinte relevánsak voltak, figyelembe véve a Toshiba kontra Bizottság ítéletet (fenti 8. pont,
EU:T:2011:343
).
2012. március 7‑én és 23‑án a felperes előterjesztette a tényállást közlő levélre vonatkozó észrevételeit.
2012. június 12‑én találkozóra került sor a felperes képviselői és a Bizottságnak az üggyel foglalkozó munkacsoportja között.
A 2012. június 27‑i C(2012) 4381 bizottsági határozat – amely a 2007. évi határozatot annyiban módosította, amennyiben annak a Melco és a felperes volt a címzettje (COMP/39.966 – „gázszigetelt kapcsolóberendezések – bírságok”‑ügy) (a továbbiakban: megtámadott határozat) – akként módosította a 2007. évi határozat 2. cikkét, hogy azt kiegészítette az új h) és i) ponttal. A h) pont értelmében a Bizottság a felperessel szemben 4650000 euró összegű bírságot szabott ki, amelyet a Melcóval egyetemlegesen kellett megfizetnie. Az i) pont értelmében a Bizottság 56793000 euró összegű bírságot szabott ki a felperessel szemben, amelynek megfizetéséért egyedül volt felelős.
A Törvényszék által a Toshiba kontra Bizottság ítéletben (fenti 8. pont,
EU:T:2011:343
) kifogásolt egyenlőtlen bánásmód orvoslása érdekében a Bizottság a megtámadott határozatban a GIS 2003. évi világszintű forgalmait vette alapul. Mivel ebben az évben a felperes és a Melco GIS‑sel kapcsolatos tevékenységeit a TM T&D gyakorolta, a Bizottság a 2003. év vonatkozásában az ő forgalmát vette figyelembe (a megtámadott határozat (59) és (60) preambulumbekezdése).
Így először is, a kartell különböző résztvevőinek saját közreműködéseit kifejezésre juttatni hivatott eltérő bánásmód keretében a Bizottság kiszámította a TM T&D‑nek a GIS‑sel kapcsolatos 2003. évi piaci részesedését (15–20%), és azt a 2007. évi határozat (482)–(488) preambulumbekezdésében kialakított kategorizálás szerinti második kategóriába sorolta be. Következésképpen a Bizottság a TM T&D vonatkozásában 31000000 euró hipotetikus kiindulási összeget állapított meg (a megtámadott határozat (61) preambulumbekezdése).
Másodszor, annak kifejezésre juttatása érdekében, hogy a TM T&D létrehozatalát megelőző időszakban a felperes és a Melco egyenlőtlen mértékben volt képes közreműködni a jogsértésben, a Bizottság a TM T&D‑vel szembeni kiindulási összeget olyan arányban osztotta fel a részvényesei között, hogy mennyi GIS‑t értékesítettek 2001‑ben, vagyis a TM T&D létrehozatalát megelőző utolsó teljes évben. Következésképpen a Bizottság a felperessel szemben 10863199 euró kiindulási összeget, a Melcóval szemben pedig 20136801 euró kiindulási összeget állapított meg (a megtámadott határozat (62) és (63) preambulumbekezdése).
Harmadszor, a bírság elrettentő hatásának biztosítása érdekében a Bizottság a felperessel szemben a 2005. évi forgalma alapján 2‑es elrettentési együtthatót alkalmazott (a megtámadott határozat (69)–(71) preambulumbekezdése).
Negyedszer, a jogsértésnek a TM T&D létrehozatalát megelőző időtartamának kifejezésre juttatása érdekében a Bizottság a felperessel szembeni kiindulási összeget 140%‑kal növelte (a megtámadott határozat (73)–(76) preambulumbekezdése).
Ötödször, a jogsértés TM M&D tevékenységi időszakára eső időtartamának kifejezésre juttatása érdekében a Bizottság a felperessel és a Melcóval szemben egyetemlegesen olyan összeget szabott ki, amely a TM M&D‑vel szembeni kiindulási összeg 15%‑ának felelt meg (a megtámadott határozat (77) preambulumbekezdése).
Végül hatodszor, az egyetemlegesen kiszabott bírság összegét a Bizottság megszorozta a felperessel szembeni elrettentési együtthatóval, az e szorzásból eredő azon összeget pedig, amely meghaladta az egyetemleges bírság összegét, a felperessel szemben egyénileg szabta ki (a megtámadott határozat (78) preambulumbekezdése).
Az eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2012. szeptember 12‑én benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.
A Törvényszék negyedik tanácsának elnöke 2013. május 2‑i végzésével az eljárást a C‑498/11. P. sz., Toshiba Corp. kontra Bizottság ügyben hozott ítélet kihirdetéséig felfüggesztette.
Mivel módosult a Törvényszék tanácsainak összetétele, az előadó bírót az első tanácsba osztották be, amelynek következésképpen a jelen ügyet kiosztották.
A Bíróság a 2013. december 19‑iSiemens kontra Bizottság ítéletben (
C‑239/11 P, C‑489/11 P és C‑498/11 P
,
EU:C:2013:866
) elutasította a felperes által a Toshiba kontra Bizottság ítélet (fenti
. pont,
EU:T:2011:343
) ellen benyújtott fellebbezést. Így a Törvényszék a jelen ügyben folytatta az eljárást.
Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék (első tanács) 2015. február 3‑án úgy határozott, hogy megnyitja az eljárás szóbeli szakaszát, és a Törvényszék 1991. május 2‑i eljárási szabályzatának 64. cikkében meghatározott pervezető intézkedések keretében felhívta a feleket egy irat benyújtására, és írásban kérdéseket intézett hozzájuk. A felek eleget tettek a Törvényszék felhívásainak.
A 2015. április 15‑i, az ügy iratanyagába felvett levélben a felperes előterjesztette a Bizottság által a Törvényszék kérdéseire adott válaszokkal kapcsolatos észrevételeit. E levél mellékleteként olyan összefoglalót küldött a Törvényszéknek, amelyet az ügyvédjei a 2012. június 12‑i találkozót követően készítettek.
A Törvényszék a 2015. április 21‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előterjesztéseit és a Törvényszék által feltett kérdésekre adott válaszaikat.
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
—
semmisítse meg a megtámadott határozatot;
—
másodlagosan csökkentse a bírság összegét;
—
a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére, beleértve a bankgaranciával kapcsolatban felmerült költségeket is.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
—
a keresetet mint részben nyilvánvalóan elfogadhatatlant, részben pedig mint nyilvánvalóan minden jogi alapot nélkülözőt, utasítsa el;
—
a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A jogkérdésről
A megtámadott határozat megsemmisítése iránti elsődleges kérelemről
A keresetlevelében a felperes az elsődleges kérelmének alátámasztása érdekében öt jogalapra hivatkozik. Az első jogalap a megfelelő ügyintézés és az arányosság elvének megsértésén alapul. A második jogalap a felperes védelemhez való jogának a megsértésén alapul. A harmadik jogalap a bírság kiindulási összegét illetően az egyenlő bánásmód elvének a megsértésén alapul. A negyedik jogalap az indokolási kötelezettség megsértésén alapul. Az ötödik jogalap az egyenlő bánásmód elve annak meghatározásával kapcsolatos megsértésén alapul, hogy a jogsértés európai résztvevőihez képest milyen mértékű a felperes felelőssége.
A Törvényszék írásbeli kérdésére adott válaszként a felperes akként nyilatkozott, hogy a Siemens kontra Bizottság ítélet (fenti
. pont,
EU:C:2013:866
) kihirdetését követően eláll az első jogalapjától. Következésképpen csak a második, harmadik, negyedik és ötödik jogalapot kell megvizsgálni. E tekintetben a Törvényszék úgy ítéli célszerűnek, hogy először a megtámadott határozat elfogadásához vezető eljárással és az e határozat indokolásával kapcsolatos jogalapokat, vagyis a második és a negyedik jogalapot vizsgálja meg, mielőtt kitérne a harmadik és az ötödik jogalapra, amelyek a bírságösszeget illetően az említett határozatban elvégzett számítás megalapozottságára vonatkoznak.
A felperes védelemhez való jogának megsértésére alapított második jogalapról
A felperes azt állítja, hogy a Bizottság megsértette a védelemhez való jogát, mivel egyrészt a megtámadott határozat elfogadását megelőzően nem küldött új kifogásközlést, másrészt pedig a tényállást közlő levélben nem érintette a kiszabott bírság összegének számítása szempontjából jelentős valamennyi elemet.
A Bizottság vitatja a felperes érveinek megalapozottságát.
– A második jogalapnak az új kifogásközlés hiányára alapított első részéről
A második jogalap első része keretében a felperes azt állítja, hogy a Bizottságnak a megtámadott határozat elfogadását megelőzően ahelyett, hogy egyszerűen tényállást közlő levelet intéz a felpereshez, új kifogásközlést kellett volna küldenie neki.
A felperes e tekintetben emlékeztet arra, hogy a kifogásközlés a bizottsági határozat címzettje meghallgatáshoz való jogát garantáló „alapvető eljárási biztosítéknak” minősül, és azt állítja, hogy a tényállást közlő levél nem nyújtja ugyanazokat a garanciákat, különösen azért, mert nem teszi lehetővé, hogy a Bizottság üggyel foglalkozó munkacsoportjának független meghallgatási tisztviselője előtti meghallgatást kérjenek.
E tekintetben a felperes szerint a Bizottság tévesen állítja, hogy kifogásközlésre csak akkor van szükség, ha új kifogásokat hoz fel. Az ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis kifogásközlésre azért van szükség, hogy az érintett vállalkozás ne csupán a jogsértés megállapításával szemben védekezhessen, hanem az újabb bírság kiszabásával szemben is. E következtetést a felperes szerint megerősíti az [EUMSZ] 101. és az [EUMSZ] 102. [cikkel] kapcsolatos eljárások lefolytatására vonatkozó legjobb gyakorlatokról szóló bizottsági közlemény (
HL 2011. C 308., 6. o.
; a továbbiakban: legjobb gyakorlatokról szóló közlemény), valamint a Bizottság versenypolitikáért felelős tagjának nyilatkozatai. Hasonlóképp, az új kifogásközlés elfogadása megfelel a Bizottság által a jelenlegihez hasonló olyan ügyekben követett határozathozatali gyakorlatnak, amelyekben az európai uniós bíróság megsemmisített valamely határozatot.
A felperes hozzáteszi, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a megsemmisített eljárás felváltására irányuló eljárást főszabály szerint pontosan onnan kell folytatni, ahol a jogellenesség bekövetkezett. A jelen ügyben az a hiba, amely a 2007. évi határozat megsemmisítését indokolta, a felperes szerint olyan anyagi jogi hiba, amely elkerülhetetlenül kihatott az e határozatot előkészítő intézkedések érvényességére, ami magában foglalja, hogy új kifogásközlésre lett volna szükség.
A Bizottság úgy véli, hogy mivel a felperessel szemben nem állapított meg új körülményeket, a jelen ügyben nem volt szükség új kifogásközlésre.
Az ítélkezési gyakorlat szerint a kifogásközlésnek tartalmaznia kell a kifogások kellően világosan, akár tömören megfogalmazott ismertetését ahhoz, hogy az érdekeltek ténylegesen megismerhessék a Bizottság által nekik felrótt magatartásokat. A kifogásközlés ugyanis csak ezzel a feltétellel képes betölteni az uniós rendeletekben kijelölt feladatát, amelynek lényege, hogy minden szükséges bizonyítékot a vállalkozások rendelkezésére kell bocsátani ahhoz, hogy ténylegesen érvényre juttathassák védekezésüket azelőtt, hogy a Bizottság végleges határozatot fogadna el (lásd: 2006. március 15‑iBASF kontra Bizottság ítéletet,
T‑15/02
, EBHT,
EU:T:2006:74
,
46.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ami a védelemhez való jognak a bírságok kiszabása tekintetében történő gyakorlását illeti, az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a Bizottság – ha kifejezetten jelzi a kifogásközlésében, hogy meg fogja vizsgálni: ki kell‑e szabni bírságot az érintett vállalkozásokra, és megfogalmazza azokat a fő ténybeli és jogi elemeket, amelyek bírságot vonhatnak maguk után, mint például a feltételezett jogsértés súlya és időtartama, továbbá az a tény, hogy ez utóbbit „szándékosan vagy gondatlanságból” követették‑e el – teljesíti a vállalkozások meghallgatáshoz való jogának tiszteletben tartására vonatkozó kötelezettségét. Így megadja a vállalkozásoknak a szükséges adatokat ahhoz, hogy ne csak a jogsértés megállapításával szemben, hanem a bírságkiszabás tényével szemben is megvédhessék magukat (lásd: BASF kontra Bizottság ítélet, fenti
. pont,
EU:T:2006:74
,
48.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ebben az összefüggésben attól fogva, hogy megadja azokat a ténybeli és jogi elemeket, amelyekre a bírságok összegének kiszámítását alapozza, a Bizottság nem köteles közelebbről megjelölni, hogy ezeket az egyes elemeket hogyan veszi figyelembe a bírság összegének meghatározásakor. Az előirányzott bírságok összegére vonatkozó utalás azt megelőzően, hogy a vállalkozásoknak módjukban állt volna benyújtani az észrevételeiket az ellenük felhozott kifogások tekintetében, a Bizottság határozatának megelőlegezését jelentené, ami nem lenne helyénvaló (lásd: BASF kontra Bizottság ítélet, fenti
. pont,
EU:T:2006:74
,
62.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben nem vitatott, hogy a Bizottság a 2007. évi határozat meghozatalát megelőzően, 2006. április 20‑án kifogásközlést küldött a felperesnek (a továbbiakban: a 2006. évi kifogásközlés). Figyelembe véve, hogy a megtámadott határozat kifejezetten kimondja, hogy a 2007. évi határozatot módosító határozatnak minősül, az elfogadásának eljárása a 2007. évi határozat elfogadásához vezető eljárás meghosszabbításába illeszkedik. E körülmények között annak vizsgálata érdekében, hogy a megtámadott határozat elfogadásához vezető eljárás során tiszteletben tartották‑e a felperes védelemhez való jogát, figyelembe lehet venni a 2006. évi kifogásközlés tartalmát, amennyiben azt a Toshiba kontra Bizottság ítélet (fenti
. pont,
EU:T:2011:343
) nem vonta kétségbe.
E tekintetben a 2006. évi kifogásközlés 9.2. pontjában a Bizottság kifejezetten kijelentette, hogy az említett dokumentum címzettjeivel szemben bírságokat szándékozik kiszabni (a (408) preambulumbekezdés), és pontosan megjelölte az e bírságok összegének meghatározása szempontjából alapvető jelentőségű tényezőket (a (409)–(416) preambulumbekezdés), így többek között a jogsértés súlyát, annak szándékos és tartós jellegét, a kartell titkos és intézményesített jellegét, annak földrajzi kiterjedését, a különböző vállalkozások által elkövetett jogsértés viszonylagos súlyát – különösen a vállalkozások részvételének időtartama és a GIS‑piacon fennálló jelentőségük vonatkozásában –, valamint a bírságok elrettentő hatásának biztosítására irányuló szándékot.
Így ellentétben azzal, amit a felperes a tárgyalás során állított, a 2006. évi kifogásközlés megfelel a fenti 40. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat által a védelemhez való jog tiszteletben tartását illetően meghatározott követelményeknek.
Ezenkívül, jóllehet a Toshiba kontra Bizottság ítélet (fenti
. pont,
EU:T:2011:343
) megsemmisítette a 2007. évi határozatot annyiban, amennyiben az a felperessel szemben bírságot szabott ki, nem vonta kétségbe a bírság összegének kiszámítására vonatkozó, a 2006. évi kifogásközlésben kifejtett és a fenti 43. pontban összefoglalt jogi és ténybeli elemek hitelességét, relevanciáját vagy megalapozottságát.
Különösen, a Törvényszék nem kifogásolta a Bizottságnak sem azt a szándékát, hogy biztosítsa a bírságok elrettentő hatását, sem pedig azt a döntését, hogy a különböző vállalkozásoknak a GIS‑piacon fennálló jelentőségét illetően kifejezésre juttassa az általuk elkövetett jogsértés viszonylagos súlyát, mivel annak megállapítására szorítkozott, hogy a jelen ügy körülményei között nem volt indokolt ez utóbbi műveletet a különböző vállalkozások tekintetében különböző referenciaévekre alapítani.
Következésképpen a Toshiba kontra Bizottság ítéletben (fenti
. pont,
EU:T:2006:343
) tett megállapításokkal nem ellentétes, ha a 2006. évi kifogásközlésben a bírságösszeg meghatározását illetően tett utalásokat figyelembe veszik annak ellenőrzése során, hogy a megtámadott határozat elfogadásához vezető eljárás keretében tiszteletben tartották‑e a felperes védelemhez való jogát.
A felperes által a második jogalap első részének alátámasztása érdekében előadott érvek nem vonhatják kétségbe e következtetést.
Így a felperes arra az ítélkezési gyakorlatra hivatkozik, amely szerint a kifogásközlésre annak érdekében van szükség, hogy az érintett vállalkozás ne csupán a jogsértés megállapításával szemben védekezhessen, hanem az olyan bírság kiszabásával szemben is, amelyet a korábbi kifogásközlés nem említett (2000. március 15‑iCimenteries CBR és társai kontra Bizottság ítélet,
T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 és T‑104/95
, EBHT,
EU:T:2000:77
,
480.
pont).
Márpedig ez az ítélkezési gyakorlat arra az esetre vonatkozik, amikor a Bizottság a végleges határozatban vállalkozásokkal és szakmai szövetségekkel szemben egyaránt bírságokat szabott ki, míg a kifogásközlés a Bizottságnak csupán azon szándékára utalt, hogy a vállalkozásokkal szemben szabjon ki bírságokat. Így a Bizottság megsértette az érintett szakmai szövetségek védelemhez való jogát, amennyiben a közigazgatási eljárás során nem hívta fel őket arra, hogy terjesszék elő a Bizottság azon hatáskörének esetleges gyakorlására vonatkozó észrevételeiket, hogy velük szemben bírságot szabjon ki (Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság ítélet, fenti 49. pont, EU:T.2000:77, 480. pont).
Ezzel szemben a jelen ügyben a 2006. évi kifogásközlés (408) preambulumbekezdése kifejezetten utalt a Bizottság azon szándékára, hogy az említett dokumentum címzettjeivel szemben bírságokat szabjon, ideértve a felperest is. Következésképpen a Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság ítélet (fenti
. pont,
EU:T:2000:77
) a Törvényszék igazán eltérő körülmények között hozta, vagyis az nem támaszthatja alá a felperes érveinek megalapozottságát.
Ugyanezt kell megállapítani a Bizottság azon állítólagos határozathozatali gyakorlatát illetően, amely három határozatot foglal magában.
A 2006. november 8‑án ismételten elfogadott, 1994. február 16‑i 94/215/ESZAK bizottsági határozatot (COMP/38.907 – „acélgerendák”‑ügy) illetően ugyanis az újabb kifogásközlés elküldése amiatt történt, hogy a korábbi kifogásközlést a Bizottság a TradeArbed SA‑nak küldte, miközben a bírságot végső soron az anyavállalatával, az Arbed SA‑val szemben szabta ki. A 2006. december 20‑án ismételten elfogadott, 1998. január 21‑i 98/247/ESZAK bizottsági határozatot (COMP/39.234 – „ötvözetfelár”‑ügy, ismételt elfogadás) illetően a jogellenesség abban állt, hogy a végleges határozatban a Bizottság a ThyssenKrupp Stainless AG‑t anélkül nyilvánította felelősnek a Thyssen Stahl AG kartellben való részvételéért, hogy e betudást a kifogásközlésben előrejelezte volna, ennek következtében pedig anélkül, hogy a ThyssenKrupp Stainless e tekintetben védekezhetett volna. Ami a 2010. június 23‑án ismételten elfogadott, 2001. december 20‑i bizottsági határozatot (COMP/36.212 – „önmásoló papír”‑ügy) illeti, a jogellenesség épp ellenkezőleg abban állt, hogy a Bolloré SA a korábbi kifogásközlésből nem tudta levezetni a Bizottság azon szándékát, hogy a Bolloré SA‑nak a kartellben való közvetlen közreműködését is figyelembe vegye, ne pedig csupán a leányvállalata, a Copigraph közreműködését.
Így a fenti három esetben az új kifogásközlés elküldése abból eredt, hogy a Bizottság úgy döntött, hogy olyan magatartásokat ró a vállalkozások terhére, amelyeket a korábbi kifogásközlés nem érintett. A jelen ügyben nem ez a helyzet, amit egyébként a felperes sem vitat.
Ami a legjobb gyakorlatokról szóló közleményt illeti, a bírságok kiszabásával kapcsolatban a kifogásközlés tartalmáról szóló pontok szövege a következő:
„84.
A kifogásközlés egyértelműen jelzi, hogy a Bizottság kíván‑e bírságot kiszabni a vállalkozásokra, amennyiben a kifogások továbbra is fennállnak (1/2003/EK rendelet 23. cikke). Ebben az esetben a kifogásközlés hivatkozik a bírságkiszabási iránymutatásban [...] meghatározott vonatkozó elvekre. A kifogásközlésben a Bizottság megjelöli azokat a alapvető tényeket és jogi problémákat, többek között a jogsértés időtartamát és súlyosságát, amelyek a bírság kiszabását eredményezhetik, illetve azt, hogy a jogsértést szándékosan vagy gondatlanságból követték el. A kifogásközlés kellő pontossággal azt is megemlíti, hogy bizonyos tények [súlyosító] körülménynek, illetve, adott esetben, enyhítő körülménynek számíthatnak.
85.
Bár e tekintetben semmilyen jogi kötelezettsége nincs, az átláthatóság érdekében a Bizottság mégis arra törekszik, hogy a kifogásközlésben (a rendelkezésére álló adatok alapján) a bírság bármely utólagos számítása szempontjából releváns további információkkal szolgáljon, többek között az eladások értékének meghatározásához figyelembe vett vonatkozó eladási adatokat és éve(ke)t tekintve. Ezt az információt a kifogásközlés kiadása után is a felek rendelkezésére lehet bocsátani. A felek mindkét esetben lehetőséget kapnak arra, hogy észrevételeiket megtegyék.”
Márpedig először is, mint azt a Bizottság is előadja, a legjobb gyakorlatokról szóló közlemény 7. pontja kifejezetten kimondja, hogy „[az említett] közlemény nem keletkeztet semmilyen új jogot vagy kötelezettséget, és nem módosítja az [EUM‑S]zerződésből [...], az 1/2003/EK rendeletből, a végrehajtási rendeletből és az Európai Unió ítélkezési gyakorlatából eredő jogokat vagy kötelezettségeket”. Így a legjobb gyakorlatokról szóló közlemény semmiképpen nem térhet el a fenti 39–41. pontban kifejtett ítélkezési gyakorlattól.
Továbbá ugyanezen megállapítás annál inkább érvényes a legjobb gyakorlatokról szóló közlemény 85. pontjában említett információkat illetően, amennyiben a Bizottság kifejezetten kimondta, hogy nem áll fenn jogi kötelezettség ezen információknak a kifogásközlésben történő feltüntetésére, mindazonáltal pedig ezeket az információkat később is közölheti az érintett vállalkozásokkal.
Végül a legjobb gyakorlatokról szóló közlemény 84. pontjában említett információk megfelelnek a fenti 39–41. pontban kifejtett ítélkezési gyakorlat szerinti információknak. E körülmények között a fenti 43–44. pontban lefolytatott vizsgálatból kitűnik, hogy a 2006. évi kifogásközlés megfelel a legjobb gyakorlatokról szóló közlemény 84. pontjában meghatározott követelményeknek.
Következésképpen a legjobb gyakorlatokról szóló közlemény vizsgálata nem támasztja alá a felperes állításait.
Ugyanez a helyzet a 2011. április 14‑i, a Bizottság versenypolitikáért felelős tagjától származó és a felperes által hivatkozott nyilatkozatokat illetően. Egyrészt ugyanis az ilyen nyilatkozatok nem kötelezhetik a Bizottságot az olyan határozatok elfogadása során, amelyek a versenyjog szabályainak megsértéséért bírságokat szabnak ki. Másrészt, a Bizottság említett tagjának a felperes által hivatkozott állásfoglalása a jövőre vonatkozó politikai kötelezettségvállalást fogalmaz meg, nem pedig egy már fennálló, kötelező erejű jogszabályt juttat kifejezésre.
A felperes azt is előadja, hogy az a hiba, amely a 2007. évi határozat megsemmisítését indokolta, olyan anyagi jogi hiba, amely elkerülhetetlenül kihatott az e határozatot előkészítő intézkedések érvényességére, ami a felperes szerint magában foglalja, hogy új kifogásközlésre lett volna szükség.
Ugyanakkor a felperes nem jelöli meg, hogy a 2007. évi határozatot előkészítő intézkedéseket miért tette volna érvénytelenné a Toshiba kontra Bizottság ítélet (fenti
. pont,
EU:T:2011:343
).
Ezenkívül mindenesetre, mint az a fenti 45. és 46. pontban lényegében már megállapítást nyert, a Törvényszék által a Toshiba kontra Bizottság ítéletben (fenti
. pont,
EU:T:2011:343
) megfogalmazott kifogások nem vonatkoztak sem a felperes által elkövetett jogsértés ténybeli azonosítására és jogi mérlegelésére, sem pedig a bírság összegének meghatározása során figyelembe veendő tényezők meghatározására. A Törvényszék kizárólag a részletes számítás alapjául szolgáló referenciaadatok megválasztását bírálta felül, következésképpen pedig ez minősül az egyetlen olyan előkészítő intézkedésnek, amelyet a Toshiba kontra Bizottság ítélet (fenti
. pont,
EU:T:2011:343
) érvénytelenné tehet. Márpedig a fenti 39–41. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy ezt a számítást nem kell a kifogásközlésben elvégezni, mivel az érintett vállalkozások védelemhez való joga szempontjából elegendő a releváns tényezők megjelölése. Következésképpen az előkészítő intézkedésekkel kapcsolatos érv sem támasztja alá, hogy a jelen ügyben új kifogásközlésre lett volna szükség.
Az eddigiek összességére tekintettel meg kell állapítani először is, hogy a 2006. évi kifogásközlés a felperes rendelkezésére bocsátotta az érdemi védekezéséhez szükséges információkat, ideértve a bírság kiszabásával kapcsolatos információkat is, továbbá hogy ezen információk hitelességét, relevanciáját és megalapozottságát nem érintette a Toshiba kontra Bizottság ítélet (fenti
. pont,
EU:T:2011:343
), végül pedig, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban a 2006. évi kifogásközlés szerintiekhez képest nem állapított meg új körülményeket a felperessel szemben.
E körülmények között a Bizottság nem volt köteles új kifogásközlést küldeni a felperesnek, amiből az következik, hogy a második jogalap első részét el kell utasítani.
– A második jogalapnak a kiegészítő összeget illetően a felperes meghallgatáshoz való jogának megsértésére alapított második részéről
A második jogalap második részében a felperes azt állítja, hogy megsértették a védelemhez való jogát azáltal, hogy a tényállást közlő levél nem tért ki a kiszabott bírság összegének számítása szempontjából jelentős valamennyi körülményre, a Bizottság azon kötelezettsége ellenére, hogy e levélben e számítás módszerét illetően a lehető legtöbb adatot feltüntesse.
A tényállást közlő levél ugyanis nem tett említést a Bizottság azon szándékáról, hogy a 4,65 millió euró összegű bírság vonatkozásában olyan kiegészítő összeget szabjon ki, amely a fenti 20. pont szerinti, a TM T&D tevékenységi időszakát illetően a felperessel szemben alkalmazott elrettentési együtthatóból ered (a továbbiakban: kiegészítő összeg).
Következésképpen a felperes azt állítja, hogy nem terjeszthette elő a kiegészítő összegnek a megtámadott határozat (78) preambulumbekezdése szerinti alkalmazására vonatkozó észrevételeit, amiből az következik, hogy a Bizottság megsértette a védelemhez való jogát.
A felperes ezenkívül úgy véli, hogy téves a kiegészítő összegnek a TM T&D‑vel szemben kiszabott bírságon felüli kiszabása.
A Bizottság vitatja a felperes érveinek megalapozottságát.
A védelemhez való jog megsértésére alapított kifogást illetően emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a védelemhez való jog tiszteletben tartása megköveteli, hogy az érintett személynek a közigazgatási eljárásban alkalmat biztosítsanak arra, hogy érdemi észrevételeket terjesszen elő a Bizottság által felhozott tények és körülmények fennállásával és jelentőségével, valamint azon dokumentumokkal kapcsolatban, amelyekre a Bizottság a Szerződés állítólagos megsértését alapítja (2004. január 7‑iAalborg Portland és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P és C‑219/00 P
, EBHT,
EU:C:2004:6
,
66.
pont).
Ezenkívül a fenti 40. pont már felidézte, hogy amennyiben a Bizottság a kifogásközlésében kifejezetten feltünteti, hogy meg fogja vizsgálni, hogy az érintett vállalkozásokkal szemben helye van‑e bírság kiszabásának, valamint feltünteti azokat a fő ténybeli és jogi elemeket, amelyek bírság kiszabásához vezethetnek, teljesíti a vállalkozások meghallgatáshoz való jogának tiszteletben tartására vonatkozó kötelezettségét, mivel megadja a vállalkozásoknak a szükséges adatokat ahhoz, hogy ne csak a jogsértés megállapításával szemben, hanem a bírságkiszabás tényével szemben is megvédhessék magukat (lásd: BASF kontra Bizottság ítélet, fenti
. pont,
EU:T:2006:74
,
48.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben a megtámadott határozat (78) preambulumbekezdésésből kifejezetten kitűnik, hogy a kiegészítő összeg a felperessel szemben kiszabott bírság elrettentő hatásának biztosítására irányul. Márpedig, mint az a fenti 43. pontban megállapítást nyert, a bírság elrettentő hatásának biztosítására irányuló szándékot megfelelően kifejezésre juttatta a 2006. évi kifogásközlés 9.2 pontja, amely a jelen ügyben figyelembe vehető (lásd a fenti 42. pontot). Következésképpen a Bizottság a kiegészítő összeget illetően tiszteletben tartotta a fenti 40. és 72. pontban felidézett ítélkezési gyakorlatban meghatározott követelményeket.
E megállapítás ugyanakkor nem változtat azon, hogy a kifogásközlés elküldését követően a Bizottság a fenti 71. pontban felidézett ítélkezési gyakorlat értelmében köteles volt további információkat szolgáltatni a felperesnek azzal kapcsolatban, hogy milyen módszerekkel kívánja megvalósítani a bírság elrettentő hatásának biztosítására irányuló szándékát, annak érdekében, hogy a felperes számára lehetővé tegye az ezzel kapcsolatos álláspontjának érdemi kifejtését, ideértve a kiegészítő összeg kiszabását is.
Ugyanakkor ellentétben azzal, amit a felperes sugall, mivel a tényállást közlő levélnek nincs különleges eljárásjogi helyzete, nem szükséges, hogy a Bizottság pontosan ebben a dokumentumban fejtse ki a kérdéses információkat. Inkább azt kell megvizsgálni, hogy a megtámadott határozat elfogadásához vezető egész eljárás lefolytatására tekintettel megfelelően lehetővé tették‑e a felperes számára, hogy megértse e szándékot, és arra reagálhasson.
Először is, e tekintetben meg kell állapítani, hogy az ezzel összefüggésben releváns információk kiderülnek a 2007. évi határozatból. E határozat (491) preambulumbekezdése ugyanis meghatározza a felperessel szemben alkalmazandó elrettentési együtthatót, míg az (503) preambulumbekezdése a felperes által a tárgyaláson előadottakkal ellentétben kifejezetten kimondja, hogy a TM T&D tevékenységi időszaka vonatkozásában a Bizottság az ugyanezen együttható alapján kiszámított kiegészítő összeget fog kiszabni a felperessel szemben. E preambulumbekezdések alapján tehát a felperesnek módjában állt megérteni, hogy a Bizottság a TM T&D tevékenységi időszaka vonatkozásában is biztosítani kívánta a bírság elrettentő hatását.
Másodszor, a Toshiba kontra Bizottság ítéletben (fenti
. pont,
EU:T:2011:343
) semmi nem enged arra következtetni, hogy jogellenes vagy nem megfelelő lenne a Bizottság azon döntése, hogy a felperessel szemben kiszabott bírság elrettentő hatását a TM T&D tevékenységi időszaka vonatkozásában is biztosítani kívánja, mivel ez az ítélet nem érinti ezt a kérdést.
Harmadszor, a tényállást közlő levél 20. pontjában a Bizottság kifejtette, hogy a Toshiba kontra Bizottság ítéletet (fenti
. pont,
EU:T:2011:343
) követően elfogadandó új határozatban nem hoz majd fel új kifogásokat a felperessel szemben, továbbá hogy az új bírságot a tényállásnak a 2007. évi határozatban lefolytatott mérlegelése alapján fogja kiszámítani, tiszteletben tartva ugyanakkor a Toshiba kontra Bizottság ítéletben (fenti
. pont,
EU:T:2011:343
) és a 2011. július 12‑iMitsubishi Electric kontra Bizottság ítéletben (
T‑133/07
, EBHT,
EU:T:2011:345
) kialakított elveket. A tényállást közlő levél 22., 31. és 32. pontjában a Bizottság emlékeztetett arra a szándékára, hogy a bírság összegét az elrettentő hatásának biztosításához kellően magas szinten határozza meg, és pontosította, hogy az ezzel kapcsolatos mérlegelését a felperes és a Melco teljes forgalmára fogja alapítani. A tényállást közlő levél 21. és 41. pontjában a Bizottság felhívta a felperest és a Melcót, hogy terjesszék elő észrevételeiket különösen a számítás módszerével és a releváns paraméterekkel kapcsolatban, ennek érdekében pedig határidőt tűzött számukra.
Így a tényállást közlő levél olvasata alapján a felperesnek módjában állt megérteni egyrészt azt, hogy amennyiben a 2007. évi határozattal kiszabott bírság összegének számítási paraméterei összhangban vannak a Toshiba kontra Bizottság ítélettel (fenti
. pont,
EU:T:2011:343
), azokat a Bizottság az elfogadandó határozatban is át fogja venni, másrészt pedig azt, hogy e paraméterek magukban foglalják a bírság elrettentő hatásának biztosítására irányuló szándékot. Márpedig, mivel ugyanezen szándék alapján a Bizottság a 2007. évi határozatban a TM T&D tevékenységi időszaka vonatkozásában kiegészítő összeget szabott ki a felperessel szemben, a felperesnek módjában állt megérteni, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban hasonló kiegészítő összeget szabhat ki vele szemben.
A felperes e tekintetben azt állítja, hogy a tényállást közlő levél a 31. és 32. pontjában a kiegészítő összeg kiszabását illetően nem utalt a 2007. évi határozatra, míg a bírságösszeg kiszámításának egyéb vetületeit illetően – különösen e levél 26. és 39. pontjában – utalt arra.
Anélkül, hogy ki kellene térni ezen érvnek a Bizottság által vitatott elfogadhatóságára, elegendő megjegyezni, hogy – mint azt a fenti 78. és 79. pont is megemlíti – az a körülmény, hogy a Bizottság az elfogadandó határozatot a lehető legteljesebb mértékben a 2007. évi határozatban alapul vett paraméterekre fogja alapítani, világosan kitűnik a tényállást közlő levélből, különösen pedig annak 20. pontjából, annak ellenére is, hogy az említett levél 31. és 32. pontja nem tartalmaz kifejezett utalást a 2007. évi határozatra.
Negyedszer, a felperes a tényállást közlő levélre vonatkozó észrevételeinek 21. és 22 pontjában anélkül hivatkozott a vele szemben alkalmazandó elrettentési együtthatóra, hogy felvetette volna az azzal az időszakkal kapcsolatos kérdést, amelynek tekintetében azt alkalmazni kellett. Így a felperes által a tényállást közlő levélre tett észrevételek ezen időszak meghatározását illetően nem jeleznek bizonytalanságot.
Ötödször, a felek között nézetkülönbség áll fenn azon kérdést illetően, hogy az elrettentési együtthatónak a TM T&D tevékenységi időszakát érintő alkalmazására hivatkoztak‑e a 2012. június 12‑i találkozó során. A Bizottság azt állítja, hogy hivatkoztak, amit az e találkozóról készített belső jegyzőkönyvre utalással igyekszik alátámasztani. A felperes ellenzi a Bizottság értelmezését, utalva az ügyvédjei által az említett találkozó végén készített összefoglalóra, amelyet a 2015. április 15‑i leveléhez mellékelt.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy jóllehet a Bizottság belső jegyzőkönyve a harmadik oldalán szereplő második francia bekezdésben tartalmaz egy olyan szövegrészt, amely adott esetben akként is értelmezhető, hogy a TM T&D tevékenységi időszakára vonatkozó elrettentési együttható alkalmazására utal, ezt a szövegrészt – mint azt a Bizottság maga is elismerte – nem elég világosan fogalmazták meg, amiből az következik, hogy a Törvényszék nem veheti azt figyelembe.
Ezzel együtt mind a Bizottság belső jegyzőkönyvének világosan és pontosan megfogalmazott egyéb részeiből, mind pedig a felperes ügyvédjei által készített összefoglalóból – amely figyelembe vehető, amennyiben a Bizottság által a Törvényszék kérdéseire adott válaszként megfogalmazott állításokra vonatkozó reagálásnak minősül (lásd ebben az értelemben: 2005. április 14‑iGaki‑Kakouri kontra Bíróság ítélet,
C‑243/04 P
,
EU:C:2005:238
,
32.
pont) – kifejezetten kitűnik, hogy a Bizottság véleménye szerint nem kellett megváltoztatni a bírságösszeg számításának a 2007. évi határozatban alapul vett azon paramétereit, amelyeket a Törvényszék nem kifogásolt, következésképpen pedig az egyetlen módszertani módosításnak a referenciaévet kellett érintenie. Márpedig, mint az a fenti 76. és 77. pontban megállapítást nyert, a Bizottság a 2007. évi határozatban az elrettentési együtthatót anélkül alkalmazta a TM T&D tevékenységi időszakára, hogy a bírságösszeg számításának ezen elemét a Törvényszék utóbb kifogásolta volna.
E körülmények között meg kell állapítani, hogy a Bizottság által a 2012. június 12‑i találkozó során kifejtett álláspont – ahogyan az mind a belső jegyzőkönyvében, mind pedig a felperes ügyvédjei által készített összefoglalóban megjelenik – megerősítette azokat az egyéb releváns adatokat, amelyekből kitűnik, hogy a Bizottságnak szándékában állt az elrettentési együtthatót a TM T&D tevékenységi időszakára alkalmazni, következésképpen pedig a kiegészítő összeget a felperessel szemben kiszabni.
Az eddigiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a felperes a 2006. évi kifogásközléstől kezdve tudatában volt annak, hogy a Bizottság biztosítani szándékozik a kiszabott bírság elrettentő hatását. A felperesnek legalább a 2007. évi határozattól kezdve módjában állt megérteni, hogy ez a szándék magában foglalja, hogy a Bizottság a TM T&D tevékenységi időszaka vonatkozásában kiegészítő összeget szab ki. E szándékot a Toshiba kontra Bizottság ítélet (fenti
. pont,
EU:T:2011:343
) nem vonta kétségbe, továbbá mind a tényállást közlő levélben, mind pedig a 2012. június 12‑i találkozó során megerősítést nyert.
E körülmények között a felperes érvei nem teszik lehetővé annak bizonyítását, hogy megsértették volna a védelemhez való jogát a Bizottság azon szándékával összefüggésben, hogy vele szemben kiszabja a kiegészítő összeget. Ezért a második jogalap első részét el kell utasítani annyiban, amennyiben az e jog megsértésén alapul.
Amennyiben a felperes ezenkívül azt állítja, hogy a kiegészítő összeg kiszabása tévedésen alapul, meg kell állapítani, hogy az érvelése a jelen jogalap keretében hatástalan, amennyiben nem a védelemhez való joga megsértésének alátámasztására irányul.
Mindazonáltal továbbá a felperes e tekintetben annak kijelentésére szorítkozik, hogy mivel a megtámadott határozat eltérő bírságokat szabott ki a „Toshibával szemben” és a „TM T&D‑vel szemben”, a második bírságon felül nem lehetett volna kiszabni a kiegészítő összeget, mivel a TM T&D a részvényeseitől elkülönült jogalany volt, továbbá a forgalma nem volt kellően jelentős ahhoz, hogy elrettentési együttható alkalmazását indokolja. Márpedig ez az érv téves előfeltevésen alapul, mivel a megtámadott határozat nem a „felperessel szembeni” és a „TM T&D‑vel szembeni” külön‑külön bírságot, hanem a felperessel szembeni egyetlen bírságot szabott ki a jogsértésben való részvételéért. Végeredményben az, hogy a felperessel szemben kiszabott bírság egy része a TM T&D tevékenységi időszakának felel meg, egyáltalán nem jelenti azt, hogy a bírság ugyanezen részét nem lehetne a kiegészítő összeggel növelni annak érdekében, hogy a Bizottság biztosítsa az elrettentő hatást a felperessel szemben, amelyet felelősnek nyilvánított a TM T&D által elkövetett jogsértésért.
A fentiekre tekintettel a második jogalap második részét, következésképpen pedig a második jogalapot teljes egészében el kell utasítani.
Az indokolási kötelezettség megsértésére alapított negyedik jogalapról
A negyedik jogalapban a felperes azt állítja, hogy a Bizottság nem indokolta meg a jogilag megkövetelt módon a TM T&D kiindulási összegét, amelyet a megtámadott határozatban felhasznált a felperes kiindulási összege, a TM T&D tevékenységi időszakának megfelelő bírság, valamint a kiegészítő összeg kiszámításához. A felperes e tekintetben előadja, hogy a Bizottság a 2007. évi határozatban nem adott magyarázatot arra, hogy a TM T&D‑vel szembeni 31000000 euró kiindulási összeget minek alapján számította ki, továbbá hogy a megtámadott határozat ugyanezt az összeget átveszi anélkül, hogy további magyarázattal szolgált volna. Következésképpen a TM T&D kiindulási összegének meghatározása során a Bizottság önkényesen járt el, és megsértette az indokolási kötelezettséget.
A Bizottság vitatja a felperes érveinek megalapozottságát.
Az ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 296. cikk által megkövetelt indokolásból világosan és egyértelműen ki kell tűnnie a jogi aktust meghozó intézmény érvelésének oly módon, hogy az érdekeltek jogaik védelme érdekében megismerhessék a meghozott intézkedés indokait, az uniós bíróság pedig gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét (lásd analógia útján: 2003. szeptember 18‑iVolkswagen kontra Bizottság ítélet,
C‑338/00 P
, EBHT,
EU:C:2003:473
,
124.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Bár az EUMSZ 296. cikk értelmében a Bizottság köteles megemlíteni azokat a ténybeli és jogi elemeket, amelyektől a határozat indokolása függ, és azokat a jogi megfontolásokat, amelyek a határozat meghozatalához vezették, e rendelkezés nem követeli meg, hogy minden olyan ténybeli és jogi kérdést megvitasson, amellyel a közigazgatási eljárás során foglalkoztak (lásd analógia útján: a fent hivatkozott Volkswagen kontra Bizottság ítélet,
EU:C:2003:473
,
127.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Az indokolás követelményét az ügy körülményeire, így többek között a jogi aktus tartalmára, az előadott indokok jellegére és a címzettek, illetve a jogi aktus által közvetlenül és személyükben érintett más személyek magyarázathoz jutás iránti érdekére figyelemmel kell értékelni (lásd: 1998. április 2‑iBizottság kontra Sytraval és Brink’s France ítélet,
C‑367/95 P
, EBHT,
EU:C:1998:154
,
63.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). A fenti ítélkezési gyakorlat analógia útján alkalmazandó az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás 53. cikke (1) bekezdésének megsértését megállapító bizottsági határozatokra.
Ebben az összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott határozat kifejezetten kimondja, hogy a felperessel és a Melcóval szemben kiszabott bírságokat illetően a 2007. évi határozatot módosító határozatnak minősül. E körülmények között a jelen jogalap vizsgálata során figyelembe lehet venni a 2007. évi határozat indokolását, amennyiben azt a Toshiba kontra Bizottság ítélet (fenti
. pont,
EU:T:2011:343
) nem érintette, továbbá amennyiben annak a megtámadott határozat szövege nem mond ellent.
E tekintetben a megtámadott határozat (57)–(61) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy mivel az érintett jogsértés nagyon súlyos, eltérő bánásmódot kellett alkalmazni annak érdekében, hogy kifejezésre juttassa a különböző vállalkozások eltérő képességét arra, hogy a verseny vonatkozásában jelentős kárt okozzanak. A Bizottság úgy ítélte meg, hogy ezen eltérő bánásmódot olyan formában kell megvalósítania, hogy a kiindulási összegeket kategóriákba sorolja azon GIS‑eknek a 2003. évre vonatkozó világszintű forgalma szerint, amelyeket a jogsértésben részt vevő különböző vállalkozások szállítottak. A Bizottság a 2007. évi határozat (484)–(488) preambulumbekezdésében kialakított kategorizálásra utalva a megtámadott határozat (61) preambulumbekezdésében megállapította, hogy a TM T&D a világszintű GIS‑forgalma alapján a második kategóriába került, ami azt eredményezte, hogy a hipotetikus kiindulási összege 31000000 euró lett.
A 2007. évi határozat (483) preambulumbekezdése ezenkívül kimondja, hogy a Bizottság a kategóriákat úgy alakította ki, hogy az ugyanazon kategórián belüli vállalkozások GIS‑piaci részesedései közötti különbségek a különböző kategóriákba sorolt vállalkozások piaci részesedései közötti különbségekhez képest kevésbé legyenek jelentősek.
Ebben az összefüggésben egyébként a bírságkiszabási iránymutatás 1)A. pontjából az következik, hogy a nagyon súlyos jogsértéseket illetően a megállapítható kiindulási összeg meghaladta a 20000000 eurót.
Márpedig ezek az adatok lehetővé tehetik a felperesnek azon mérlegelési elemek megértését, amelyek lehetővé tették a Bizottságnak a felperes által elkövetett jogsértés súlyának felmérését, ami magában foglalja, hogy a Bizottság tiszteletben tartotta az őt terhelő indokolási kötelezettséget, különösen pedig, hogy nem volt köteles a megtámadott határozatban részletesebb ismertetést vagy a TM T&D kiindulási összegének pontos meghatározására vonatkozó számszerű adatokat szerepeltetni (lásd ebben az értelemben: 2004. április 29‑iTokai Carbon és társai kontra Bizottság ítélet,
T‑236/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 és T‑252/01
, EBHT,
EU:T:2004:118
,
252.
pont).
Ezenkívül, még ha a Bizottság a megtámadott határozatban nem is fejti ki, hogy a második kategóriába sorolt vállalkozások, köztük a TM T&D esetében milyen okból döntött épp a 31000000 euró összeg mellett, e döntés nem minősíthető önkényesnek, és nem lépi túl az e területen a Bizottságot megillető mérlegelési jogkör korlátait (lásd analógia útján: Tokai Carbon és társai kontra Bizottság ítélet, fenti 99. pont,
EU:T:2004:118
,
224.
pont), mivel azt keretek közé szorítják a fenti 96–98. pontban felidézett tényezők.
E körülményekre tekintettel a negyedik jogalapot el kell utasítani.
A bírság kiindulási összegét illetően az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított harmadik jogalapról
A harmadik jogalapban a felperes azt állítja, hogy a Bizottság megsértette az egyenlő bánásmód elvét, amikor a vele szemben kiszabott bírságot a TM T&D kiindulási összege alapján, nem pedig annak forgalma alapján számította ki.
A felperes e tekintetben azt állítja, hogy a TM T&D vonatkozásában egy hipotetikus kiindulási összeg meghatározása és annak a felperes, valamint a Melco közötti felosztása helyett a Bizottságnak először is fel kellett volna osztania kettejük között a TM T&D 2003. évi forgalmát, majd a TM T&D forgalmában fennálló részesedéseik alapján ki kellett volna számítania a 2003. évi világszintű piaci részesedéseiket, végül pedig be kellett volna sorolnia azokat a kiindulási összegek azon megfelelő csoportjába, amelyet a 2007. évi határozatban a világszintű piaci részesedések alapján határozott meg. A felperes azt állítja, hogy ezáltal ő ugyanolyan bánásmódban részesült volna, mint az európai gyártók.
A felperes az álláspontját négy érvcsoporttal támasztja alá.
Először is a 2007. évi határozatra, a Toshiba kontra Bizottság ítéletre (fenti 8. pont,
EU:T:2011:343
), valamint a megtámadott határozat bizonyos szövegrészeire hivatkozik, amelyekből szerinte kitűnik, hogy a bírságok összegét a 2003. évi GIS‑eladások alapján kellett volna meghatározni.
Másodszor, a felperes több olyan érvet hoz fel, amelyek lényegében arra vonatkoznak, hogy állítólag következetlenség áll fenn a között, hogy a Bizottság a TM T&D vonatkozásában határozott meg kiindulási összeget, és a között, hogy a bírságokat magával a felperessel szemben szabta ki.
Harmadszor, a felperes a Bizottság által a megtámadott határozat (66) preambulumbekezdésében tett azon megállapítást kifogásolja, amely szerint a felperes által javasolt módszernek az lett volna a következménye, hogy a 2001. évi virtuális forgalmát veszik alapul.
Negyedszer, a felperes szerint a Bizottság anélkül tagadta meg a felperes által javasolt módszer alkalmazását, hogy megfelelő indokolással szolgált volna, különösen pedig megjelölte volna azokat az okokat, amelyek alapján az említett módszer helytelen vagy nem megfelelő lett volna.
A Bizottság vitatja a felperes érveinek megalapozottságát.
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság mérlegelési mozgástérrel rendelkezik a bírságok összegének megállapítása során annak érdekében, hogy a vállalkozások magatartását a versenyszabályok tiszteletben tartásának irányába terelje (lásd: Tokai Carbon és társai kontra Bizottság ítélet, fenti 99. pont,
EU:T:2004:118
,
216.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A bírság összegét a Bizottság a jogsértés súlya, valamint – ha ennek helye van – időtartama alapján állapítja meg. A jogsértés súlyát olyan szempontok alapján kell megállapítani, mint az ügy sajátos körülményei, háttere és a bírságok elrettentő hatása. Figyelembe kell venni olyan objektív körülményeket, mint a versenyellenes magatartások tartalma és időtartama, azok száma és intenzitása, az érintett piac terjedelme, valamint a gazdasági rend károsodása. Az elemzésnek figyelembe kell vennie a felelős vállalkozások viszonylagos jelentőségét és piaci részesedését, valamint az esetleges visszaesést is (Aalborg Portland és társai kontra Bizottság ítélet, fenti
. pont,
EU:C:2004:6
,
–
91.
pont).
Azonban, amikor a Bizottság a versenyjog alapján bírságok kiszabásáról határoz, minden esetben köteles tiszteletben tartani a jog általános elveit, köztük az egyenlő bánásmód elvét az uniós bíróságok általi értelmezésnek megfelelően (2006. szeptember 27‑iArcher Daniels Midland kontra Bizottság ítélet,
T‑59/02
, EBHT,
EU:T:2006:272
,
315.
pont). Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az egyenlő bánásmód elve, illetőleg a hátrányos megkülönböztetés tilalma megköveteli, hogy az összehasonlítható helyzeteket ne kezeljék eltérő módon, és a különböző helyzeteket ne kezeljék azonos módon, hacsak ez a bánásmód objektíve nem igazolt (lásd: 1998. május 14‑iBPB de Eendracht kontra Bizottság ítélet,
T‑311/94
, EBHT,
EU:T:1998:93
,
309.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben elöljáróban meg kell állapítani, hogy a felperes nem vitatja, hogy a referenciaév során, vagyis 2003‑ban ő maga nem teljesített GIS‑eladásokat, mivel az ezen ágazatban gyakorolt tevékenységeit 2002‑ben átruházta a TM T&D‑re.
E körülmény magában foglalja, hogy a felperes bírságát nem lehet pontosan ugyanúgy kiszámítani, mint a 2007. évi határozat európai címzettjeinek bírságát, e ponton tehát a helyzete nem volt összehasonlítható az utóbbiak helyzetével.
E körülmények között a Bizottság helyesen döntött úgy, hogy a TM T&D vonatkozásában hipotetikus kiindulási összeget határoz meg, és azt felosztja a részvényesei között, ahelyett hogy a TM T&D világszintű GIS‑eladásait osztotta volna fel a részvényesei között, és az említett eladásokban fennálló részesedéseik alapján határozta volna meg az egyéni kiindulási összegeiket.
Mint az ugyanis a megtámadott határozat (2) preambulumbekezdéséből, valamint a 2007. évi határozat (61) preambulumbekezdéséből kitűnik, a TM T&D olyan közös vállalkozás volt, amely teljes felelősséggel tartott a GIS gyártásáért és értékesítéséért. Így a TM T&D a részvényeseitől elkülönült jogalanynak minősült, még ha a részvényesei közösen is irányították azt.
E körülmény egyébként kitűnik a 2007. évi határozatnak a TM T&D részvényesei meghatározásáról szóló 7.2.7 pontjából. Az említett határozat (407) és (435) preambulumbekezdésében ugyanis a Bizottság a felperest és a Melcót kifejezetten részvényesi minőségükben tette felelőssé „a TM T&D által 2002. október 1‑je és 2004. május 11. között elkövetett jogsértésért”.
A felperes érvei nem alkalmasak arra, hogy megkérdőjelezzék e következtetést.
A fenti 105. pontban hivatkozott első érvcsoportjában ugyanis a felperes azt állítja, hogy a 2007. évi határozatból, a Toshiba kontra Bizottság ítéletből (fenti
. pont,
EU:T:2011:343
), valamint a megtámadott határozat (59), (60), (62) és (66) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a bírságok összegének meghatározását a felperes és a Melco által 2003‑ban teljesített egyedi GIS‑eladások értékére kellett volna alapítani.
Márpedig a megtámadott határozat (59) és (60) preambulumbekezdéséből lényegében az tűnik ki, hogy a felperes esetében a 2007. évi határozatban követett azon általános szabályt, amelyhez a Törvényszék a Toshiba kontra Bizottság ítéletben (fenti
. pont,
EU:T:2011:343
) ragaszkodott, vagyis azt, hogy az eladások értékének meghatározása során a 2003. évet vegyék figyelembe referenciaévként, különleges módszerek szerint kell alkalmazni, mivel az említett év során a felperes maga nem teljesített GIS‑eladásokat, figyelembe véve, hogy az ezen ágazatban gyakorolt tevékenységeit átruházta a TM T&D‑re.
Ezt az értelmezést megerősíti mind a megtámadott határozat (62) és (66) preambulumbekezdése, mind pedig a Toshiba kontra Bizottság ítélet (fenti
. pont,
EU:T:2011:343
), amelyben a Törvényszék kifejezetten akként hivatkozott a Bizottság által a megtámadott határozatban követett módszerre, hogy az megfelelő példát képez.
A fenti 106. pontban hivatkozott második érvcsoportot illetően a felperes azt állítja, hogy a Bizottság tévesen hivatkozik „a TM T&D‑nek a jogsértésben fennálló részesedésére”, mivel a Bizottságnak nem a TM T&D, hanem az anyavállalatai bírságát kell meghatároznia. Ebben az összefüggésben a TM T&D forgalmát a felperes és a Melco GIS‑ekkel kapcsolatos forgalmainak összesítése képezi.
Márpedig először is – mint az a fenti 117. pontból kitűnik – az, hogy a Bizottság a TM T&D által elkövetett jogsértésre hivatkozott, teljesen összhangban van a 2007. évi határozatban tett megállapításokkal.
Továbbá a TM T&D elkülönült jogalanyi helyzete folytán a felperes tévesen állítja, hogy a TM T&D forgalmát egyszerűen a részvényesei GIS‑ekkel kapcsolatos forgalmainak összesítése képezi.
Végül, általánosabban az, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban kiszabott bírságokat kizárólag a felperessel és a Melcóval szemben szabta ki, figyelembe véve a TM T&D 2005‑ben történő megszűnését, nem járhat azzal a következménnyel, hogy a Bizottság köteles legyen mesterségesen kettéválasztani a TM T&D forgalmát, figyelmen kívül hagyva azt, hogy a referenciaév során a TM T&D a részvényeseitől elkülönült gazdasági szereplőként működött a piacon. Az ilyen megközelítés ugyanis ténylegesen azt jelentené, hogy a Bizottság eltérne az általa kinyilvánított azon szándéktól, hogy a bírságok összegének meghatározása során az említett évben elért forgalomból induljon ki.
A fenti 107. pontban felidézett harmadik érvcsoport keretében a felperes vitatja, hogy az általa javasolt módszer alkalmazása azzal a következménnyel járna, hogy „2001‑re virtuális forgalmat vesznek alapul”. A felperes előadja, hogy 2001‑ben valós forgalma volt, továbbá hogy a Bizottságnak nem 2001‑re, hanem 2003‑ra kell kiszámítania a virtuális forgalmát, majd azt össze kell hasonlítania a jogsértés többi résztvevőjének valós forgalmával.
E tekintetben el kell ismerni, hogy a megtámadott határozat (66) preambulumbekezdése azon ötödik mondatának értelme, amely szerint a felperesek által javasolt módszer nem megfelelő, amennyiben azzal járna, hogy „a Melco és a Toshiba 2001. évi virtuális forgalmát kellene összehasonlítani a többi vállalkozás 2003. évi forgalmával”, nem egészen világos, többek között azért, mert a Bizottság nem határozta meg a „2001. évi virtuális forgalom” fogalmát.
Ezzel együtt a megtámadott határozat (66) preambulumbekezdésének harmadik és negyedik mondatában a Bizottság kifejtette, hogy a felperes által javasolt módszer nem tenné lehetővé annak kifejezésre juttatását, hogy a TM T&D mint olyan jogalany, amely 2003‑ban részt vett a jogsértésben, azon belül milyen súlyt képviselt. Így ugyanezen (66) preambulumbekezdés ötödik mondata az azt közvetlenül megelőző mondatokkal összefüggésben értelmezve kifejezi, hogy a Bizottság megítélése szerint a felperes által javasolt módszer azzal a következménnyel járna, hogy a TM T&D részvényesei virtuális forgalmának meghatározása érdekében mesterségesen kettéválasztja a TM T&D forgalmát, annak ellenére, hogy a TM T&D a részvényeseitől elkülönült jogalany. Márpedig, mint az kitűnik a fenti 115–117. és 123–125. pontból, a Bizottság e megállapítása megalapozott.
A fenti 108. pontban összefoglalt negyedik érvcsoportjában a felperes azt kifogásolja, hogy a Bizottság nem indokolta meg a felperes által javasolt módszer elutasítását, és nem jelölte meg, hogy e módszer milyen okok alapján lett volna helytelen vagy nem megfelelő.
Márpedig egyrészt, mivel a jelen jogalap nem az indokolási kötelezettség megsértésére vonatkozik, a felperes állítása az összefüggéseire tekintettel hatástalan.
Másrészt és mindenesetre, ennek az állításnak nyilvánvalóan nincs ténybeli alapja. Mint az ugyanis a fenti 127. és 128. pontban kifejtésre került, a Bizottság a megtámadott határozat (66) preambulumbekezdésében megjelölte azokat az okokat, amelyek alapján a felperes által javasolt módszert nem megfelelőnek ítélte.
A fentiek összességére tekintettel a harmadik jogalapot el kell utasítani.
A felperes európai gyártókhoz viszonyított felelőssége mértékének meghatározását illetően az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított ötödik jogalapról
A felperes azt állítja, hogy a Bizottság megsértette az egyenlő bánásmód elvét, amikor a bírságok kiindulási összegének meghatározása során nem vette figyelembe, hogy a felperes felelősségének mértéke az európai gyártókhoz képest kevésbé jelentős. E tekintetben a felperes a keresetlevélben kifejti, hogy amíg a jogsértés európai résztvevői két jogsértésben, vagyis a közös megállapodásban és az EGT‑ben található GIS‑projektek felosztásában vettek részt, addig a japán résztvevők – köztük maga a felperes – csak a közös megállapodásban voltak érintettek.
A felperes továbbá előadja, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint azon tényt, hogy valamely vállalkozás nem vett részt a kartell valamennyi alkotóelemében, figyelembe kell venni a jogsértés súlyának értékelésekor és a bírság összegének meghatározásakor. Márpedig a bírságkiszabási iránymutatás alkalmazása keretében ezt az értékelést a felperes szerint szükségképpen a kiindulási összeg meghatározásának szakaszában kell elvégezni, mivel az olyan vállalkozás, amely a kartellnek csak az egyik vetületében vett részt, kevésbé súlyos jogsértést követett el, mint az a vállalkozás, amely ugyanezen kartell több vetületében is részt vett.
A felperes a válaszában a Bizottság érveire reagálva pontosítja, hogy az ötödik jogalap sem az egységes és folyamatos jogsértés fogalmát, sem pedig a magatartásának a Toshiba kontra Bizottság ítélet (fenti
. pont,
EU:T:2011:343
)
260.
pontja szerinti súlyát nem érinti, hanem a kartellben való közreműködésére vonatkozik, amit a bírság összegének meghatározása során figyelembe kell venni.
A Bizottság vitatja a felperes érveinek megalapozottságát. Előadja különösen, hogy a 2007. évi határozatban megállapított jogsértés egységes és folyamatos jogsértés volt, továbbá hogy a japán vállalkozások – köztük a felperes – e jogsértésben való részvétele nem volt kevésbé súlyos, mint az európai vállalkozások részvétele.
Az ítélkezési gyakorlat szerint, amennyiben a jogsértést több vállalkozás követte el, meg kell vizsgálni az egyes vállalkozások részvételének viszonylagos súlyát (lásd: 1999. július 8‑iBizottság kontra Anic Partecipazioni ítélet,
C‑49/92 P
, EBHT,
EU:C:1999:356
,
150.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Így azon tényt, miszerint valamely vállalkozás nem vett részt a kartell valamennyi összetevő elemében, illetve hogy csekély szerepet játszott azokban, amelyekben részt vett, figyelembe kell venni a jogsértés súlyának mérlegelése és a bírság összegének meghatározása során (a fent hivatkozott Bizottság kontra Anic Partecipazioni ítélet,
EU:C:1999:356
,
90.
pont).
A jelen ügyben először is a fenti 2–4. pont már felidézte, hogy a 2007. évi határozatban a Bizottság a közös megállapodást, a GQ‑megállapodást és az EQ‑megállapodást felölelő egységes és folyamatos jogsértés fennállását állapította meg. Így a felperes tévesen állítja, hogy az európai vállalkozások két jogsértésben vettek részt, míg ő maga csak egyetlen jogsértésben vett részt.
Másodszor, a felperes állításával ellentétben a jogsértésben való közreműködése nem csekélyebb azáltal, hogy nem vett részt az EGT‑ben található GIS‑projekteknek az EQ‑megállapodásban szabályozott felosztásában.
E tekintetben kétségkívül igaz, hogy a japán gyártóknak és az európai gyártóknak a 2007. évi határozatban megállapított és az EGT‑t érintő megállapodásokban és összehangolt magatartásokban való részvétele nem volt azonos jellegű. A japán vállalkozások – köztük a felperes – a közös megállapodás keretében ugyanis arra vállaltak kötelezettséget, hogy nem lépnek be az EGT piacára, és így részvételük a cselekvéstől való tartózkodásban nyilvánult meg. Az európai vállalkozások viszont ugyanezen piacon összejátszásra irányuló tevőleges magatartás révén osztották fel egymás között a különböző GIS‑projekteket (lásd ebben az értelemben: Toshiba kontra Bizottság ítélet, fenti
. pont,
EU:T:2011:343
,
260.
pont).
Ugyanakkor meg kell állapítani, hogy a japán vállalkozások – köztük a felperes – részéről a cselekvéstől való tartózkodás előfeltételét képezte annak, hogy az EGT‑ben található GIS‑projektek európai gyártók közötti felosztására az e célból megállapított szabályok alapján kerülhessen sor (lásd ebben az értelemben: Toshiba kontra Bizottság ítélet, fenti
. pont,
EU:T:2011:343
,
261.
pont). Így a közös megállapodás értelmében őket terhelő kötelezettségvállalások tiszteletben tartásával a japán vállalkozások szükségképpen közreműködtek abban, hogy a jogsértés egészében véve működhessen.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy a felperes jogsértésben való közreműködése összehasonlítható az európai vállalkozások közreműködésével, ami magában foglalja, hogy a Bizottság nem sértette meg az egyenlő bánásmód elvét.
E körülményekre tekintettel az ötödik jogalapot el kell utasítani.
Mivel a Törvényszék az elsődleges kereseti kérelem alátámasztása érdekében felhozott valamennyi jogalapot elutasította, az elsődleges kereseti kérelmet teljes egészében el kell utasítani.
A bírság összegének csökkentése iránti másodlagos kereseti kérelemről
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék csökkentse a megtámadott határozatban vele szemben kiszabott bírság összegét. E tekintetben a keresetlevél mellékletében általa levezetett helyettesítő számításra hivatkozik.
A Bizottság arra hivatkozva vitatja a jelen jogalap elfogadhatóságát, hogy a felperes azt semmilyen jogalappal nem támasztotta alá.
Anélkül, hogy határozni kellene a Bizottság által felhozott elfogadhatatlansági kifogásról, meg kell állapítani, hogy a felperes által levezetett helyettesítő számítást az elsődleges kereseti kérelem keretében megvizsgált érveken kívül nem támasztják alá egyéb érvek, továbbá hogy e számítás lényegében a felperes által a harmadik jogalap keretében előadott módszer alkalmazásából áll. Ezért az eddigi megfontolásokra tekintettel, valamint a jelen ügyre vonatkozó egyéb olyan körülmények hiányában, amelyek a felperessel szemben kiszabott bírság csökkentését eredményezhetnék, nincs helye annak, hogy a Törvényszék a korlátlan felülvizsgálati jogkörének gyakorlása keretében helyt adjon a felperes másodlagos kereseti kérelmének.
Következésképpen a keresetet teljes egészében el kell utasítani.
A költségekről
Az eljárási szabályzat 134. cikkének (1) bekezdése alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (első tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.

2)
A Törvényszék a Toshiba Corp.‑ot kötelezi a költségek viselésére.

Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Kihirdetve Luxembourgban, a 2016. január 19‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
Tartalomjegyzék

A jogvita előzményei

Az eljárás és a felek kérelmei

A jogkérdésről

A megtámadott határozat megsemmisítése iránti elsődleges kérelemről

A felperes védelemhez való jogának megsértésére alapított második jogalapról

– A második jogalapnak az új kifogásközlés hiányára alapított első részéről

– A második jogalapnak a kiegészítő összeget illetően a felperes meghallgatáshoz való jogának megsértésére alapított második részéről

Az indokolási kötelezettség megsértésére alapított negyedik jogalapról

A bírság kiindulási összegét illetően az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított harmadik jogalapról

A felperes európai gyártókhoz viszonyított felelőssége mértékének meghatározását illetően az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított ötödik jogalapról

A bírság összegének csökkentése iránti másodlagos kereseti kérelemről

A költségekről
(
*1
)   Az eljárás nyelve: angol.