CELEX: 62020CJ0047
Előzetes döntéshozatal
Közlekedés
Vezetői engedély
Az engedélynek a kiállító tagállamtól eltérő tagállam területén történő visszavonása
Az engedélynek a kiállító tagállam által a visszavonásról szóló határozatot követően történő meghosszabbítása
A kölcsönös elismerés automatikus jellegének hiánya

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a vezetői engedélyekről szóló, 2006. december 20‑i 2006/126/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
HL 2006. L 403., 18. o.
) 2. cikke (1) bekezdésének, 7. cikke (3) bekezdése második albekezdésének és 11. cikke (4) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.
Ezt a kérelmet F. német állampolgár – aki Spanyolország által kiállított vezetői engedély jogosultja – és a Stadt Karlsruhe (Karlsruhe városa, Németország) között az illetékes német hatóságok azon határozata tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amely megtagadta F.‑től a vezetői engedélye Németország területén történő használatára vonatkozó jogot.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 2006/126 irányelv (2) preambulumbekezdése a következőképpen szól:
„A vezetői engedélyekre vonatkozó szabályok a közös közlekedéspolitika alapvető elemei, amelyek hozzájárulnak a közúti közlekedésbiztonság javításához, valamint megkönnyítik azon személyek szabad mozgását, akik a vezetői engedélyt kiállító tagállamtól eltérő tagállamban telepednek le. Tekintettel az egyéni szállítóeszközök jelentőségére, a fogadó tagállam által hivatalosan elismert vezetői engedély birtoklása elősegíti a személyek szabad mozgását és letelepedését. […]”
Ezen irányelv 2. cikkének (1) bekezdése értelmében „[a] tagállamok az általuk kiállított vezetői engedélyeket kölcsönösen elismerik”.
Az említett irányelv 7. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Vezetői engedély kizárólag azon kérelmezőknek állítható ki:
a)
akik jártassági és magatartási, valamint elméleti vizsgát tettek, valamint megfeleltek az egészségügyi követelményeknek a II. és III. melléklet rendelkezéseivel összhangban;
[…]
(e)
akiknek szokásos tartózkodási helye annak a tagállamnak a területén található, amelyik a vezetői engedélyt kiállítja, vagy, aki bizonyítani tudja, hogy tanulmányi céllal ott töltött legalább hat hónapot.
(2)
a)
2013. január 19‑től kezdődően a tagállamok által az AM, A1, A2, A, B, B1 és BE kategóriában kiállított vezetői engedélyek igazgatási érvényességi ideje 10 év.
A tagállamok dönthetnek úgy, hogy 15 évig terjedő igazgatási érvényességi időre állítják ki ezeket az engedélyeket.
[…]
(3)   A lejárt igazgatási érvényességű vezetői engedélyek megújításához a következők szükségesek:
a)
a III. mellékletben meghatározott, a vezetéshez szükséges fizikai és szellemi alkalmasságra vonatkozó minimumkövetelmények folyamatos teljesítése a C, CE, C1, C1E, D, DE, D1, D1E kategóriájú vezetői engedélyek esetében; és
b)
a vezetői engedélyt kiállító tagállam területén található szokásos tartózkodási hely, vagy annak igazolása, hogy a kérelmező tanulmányi céllal ott töltött legalább hat hónapot.
A tagállamok az A, A1, A2, AM, B, B1 és BE kategóriájú vezetői engedélyek megújításakor megkövetelhetik a III. mellékletben meghatározott, vezetéshez szükséges fizikai és szellemi alkalmasságra vonatkozó minimumkövetelmények alkalmazására épülő vizsgálatot.
[…]
(5)   […]
A vezetői engedélyt kiállító tagállamok – a 2. cikk sérelme nélkül – kellő körültekintéssel járnak el annak biztosítása érdekében, hogy az adott személy megfeleljen az e cikk (1) bekezdésében megállapított követelményeknek, és nemzeti rendelkezéseiket alkalmazzák a járművezetési jogosultság megszüntetésére, illetve visszavonására, amennyiben megállapításra kerül, hogy a vezetői engedélyt a követelményeknek való megfelelés nélkül állították ki.”
A 2006/126 irányelv 11. cikkének szövege a következő:
„(1)   Amennyiben valamely tagállam által kiállított érvényes nemzeti vezetői engedély jogosultja egy másik tagállamba helyezi át szokásos tartózkodási helyét, kérheti vezetői engedélyének azzal egyenértékű engedélyre való lecserélését; a cserét végző tagállam kötelessége annak ellenőrzése, hogy a benyújtott vezetői engedély ténylegesen mely kategóriára érvényes.
[…]
(4)   A tagállam megtagadja a vezetői engedély kiállítását azon kérelmezőnek, akinek a vezetői engedélyét egy másik tagállamban korlátozták, felfüggesztették vagy visszavonták.
A tagállam megtagadja egy másik tagállam által olyan személy részére kiállított vezetői engedély érvényességének elismerését, akinek a vezetői engedélyét az előbbi állam területén korlátozták, felfüggesztették vagy visszavonták.
A tagállam szintén megtagadhatja a vezetői engedély kiállítását olyan kérelmező részére, akinek a vezetői engedélyét egy másik tagállamban érvénytelenítették.
(5)   Annak a vezetői engedélynek a pótlása, amelyik például elveszett, vagy amelyet elloptak, kizárólag a jogosult szokásos tartózkodási helye szerinti tagállamnak az illetékes hatóságától igényelhető újra; e hatóságok a pótlást a rendelkezésükre álló információ, vagy indokolt esetben, az eredeti engedélyt kiállító tagállam illetékes hatóságától kapott igazolás alapján végzik.
[…]”
Ezen irányelv 12. cikkének első bekezdése értelmében:
„Ezen irányelv alkalmazásában a »szokásos tartózkodási hely« az a hely, ahol az adott személy általában él, vagyis ahol egy naptári évben legalább 185 napot tölt, személyes és foglalkozásával összefüggő kötöttségei miatt, vagy foglalkozási kötöttségekkel nem rendelkező személy esetén, olyan személyes kötöttségei miatt, amelyek szoros kapcsolatra utalnak az adott személy és azon hely között, ahol él.”
A német jog
A 2010. december 13‑i Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr –Fahrerlaubnis‑Verordnung (a személyek közúti közlekedésben való részvételének engedélyezéséről szóló rendelet, BGBl. 2010. I., 1980. o.; a továbbiakban: FeV) alapügyre alkalmazandó változata 13. §‑ának szövege a következő:
„A vezetői engedély kiállítása vagy meghosszabbítása, vagy a vezetési jogosultsággal kapcsolatos korlátozások, illetve kötelezettségek előírása végett a vezetői engedélyek kiállítására jogosult hatóság elrendeli
[…]
(2)   orvosi‑pszichológiai szakvélemény benyújtását, ha
[…]
c)
a közúton közlekedő jármű vezetőjének véralkoholszintje legalább 1,6 ezrelék vagy a kilélegzett levegő alkoholtartalma legalább 0,8 mg/l,
[…]”
A FeV 29. §‑a szerint:
„(1)   A külföldi vezetői engedély jogosultjai az engedélyük keretei között vezethetnek gépi meghajtású járműveket az ország területén, ha ott nem rendelkeznek a 7. § értelmében vett szokásos tartózkodási hellyel. […]
[…]
(3)   Az (1) bekezdés szerinti jogosultság nem vonatkozik azokra a külföldi vezetői engedéllyel rendelkező személyekre,
[…]
3.
akiknek a vezetői jogosultságát Németországban bíróság ideiglenesen vagy jogerősen, vagy közigazgatási hatóság azonnal végrehajthatóan vagy jogerősen visszavonta, akik esetében a vezetői jogosultság megadását jogerősen megtagadták, vagy akiknek a vezetői jogosultságát csak azért nem vonták vissza, mert időközben lemondtak róla.
[…]
[…] Az [Európai Unióban] vagy az [Európai Gazdasági Térségben (EGT)] kiállított vezetői engedélyekre [a (3) bekezdés] első mondatának 3. és 4. pontja csak akkor alkalmazandó, ha az ott említett intézkedéseket a vezetési alkalmassági nyilvántartásba bejegyezték, és azokat a Straßenverkehrsgesetz [közúti közlekedésről szóló törvény; a továbbiakban: StVG] 29. §‑a alapján nem törölték.
(4)   A (3) bekezdés 3. és 4. pontjában foglalt határozatok valamelyikét követően kiadott külföldi vezetői engedély Németországban történő használatára vonatkozó jog kérelem alapján adható meg, ha a visszavonás alapjául szolgáló ok már nem áll fenn.”
Az StVG 3. §‑ának (6) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Az új vezetői engedélynek a visszavonást vagy az arról való lemondást követő kiállítására vonatkozó szabályokat megfelelően alkalmazni kell a külföldi vezetői engedély belföldön, visszavonást vagy lemondást követően történő újbóli használatára való jog olyan személyek részére történő megadására is, akiknek szokásos tartózkodási helye külföldön van.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
F. német állampolgár. 1992 óta Spanyolországban rendelkezik tartózkodási hellyel, másik tartózkodási helye pedig Karlsruheban (Németország) található. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy ez utóbbi tartózkodási hely azonban nem minősül a FeV 7. §‑a és a 2006/126 irányelv 12. cikkének első bekezdése értelmében vett szokásos tartózkodási helynek.
F.‑et Németországban 1987‑ben, 1990‑ben, 1995‑ben és 2000‑ben ittas járművezetés miatt elítélték. 1990‑ben német vezetői engedélyét ennek következtében visszavonták. 1992. október 21‑én vezetői engedélyt állítottak ki számára Spanyolországban többek között az A és a B kategória vonatkozásában.
Miután F. 2008. december 12‑én ittasan vezetett gépjárművet Németországban, 2009. január 20‑án tárgyalás mellőzésével hozott, végrehajtható végzésben pénzbüntetés megfizetésére kötelezték. Ugyanezen végzéssel – vezetésre való alkalmatlanság miatt – azt a jogát is megvonták, hogy spanyol vezetői engedélyével Németországban gépi meghajtású járműveket vezessen, és tizennégy hónapra eltiltották attól, hogy új vezetői engedélyt kérelmezzen. Végül a részére 2007. október 22‑én Spanyolországban kiállított vezetői engedélyt visszavonták, és azt megküldték az illetékes spanyol hatóságoknak. Ez utóbbiak ezt követően e dokumentumot haladéktalanul visszaszolgáltatták F. részére.
Egyébiránt 2009. november 23‑án, azaz a fent említett tizennégy hónapos tilalmi időszak alatt a spanyol hatóságok új vezetői engedélyt állítottak ki F. részére, amelynek érvényességi ideje megegyezett az eredeti spanyol vezetői engedélyével. Ez az engedély, amelyet 2012‑ben, 2014‑ben és 2016‑ban meghosszabbítottak, jelenleg 2021. október 22‑ig érvényes. Valamennyi kiállított okmány érvényességének kezdő időpontjaként 1992. október 21‑ét, vagyis azt a napot tüntették fel, amikor az eredeti spanyol vezetői engedélyt kiállították.
2014. január 20‑án F. kérelmet nyújtott be Karlsruhe városához a spanyol vezetői engedélye érvényességének Németország területén való elismerése iránt. Ezt a kérelmet elutasították azzal az indokkal, hogy Németországban ittas járművezetés miatt visszavonták a spanyol vezetői engedélyét, amely intézkedés jogerősen megfosztotta őt a Németország területén való járművezetés lehetőségétől addig, amíg járművezetési alkalmasságát újból meg nem vizsgálják. Márpedig a német hatóságok megállapították, hogy az új vezetői engedély kiállítására vonatkozóan előírt tilalmi időszak leteltekor nem szerzett Spanyolországban olyan új vezetői engedélyt, amelynek érvényességét a német hatóságoknak el kell ismerniük, hanem kizárólag az eredeti vezetői engedélyének megújítása céljából állítottak ki dokumentumokat a számára. Karlsruhe városa megállapította, hogy F. a FeV 13. §‑a első mondata 2. pontjának c) alpontja alapján orvosi‑pszichológiai szakvéleményt köteles benyújtani a vezetésre való alkalmasságával kapcsolatos kétségek eloszlatása érdekében. Mivel ilyen szakvéleményt nem nyújtott be, Karlsruhe városa megállapította, hogy a FeV 11. §‑ának (8) bekezdése értelmében járművezetésre alkalmatlannak tekinthető. Az F. által e határozat ellen benyújtott panaszt ugyanezen indokok alapján utasították el.
F. ekkor megsemmisítés iránti keresetet nyújtott be e határozattal szemben, amelyet mind az elsőfokú, mind a másodfokú eljárásban elutasítottak.
A fellebbviteli bíróság szerint a FeV 29. §‑a (3) bekezdésének harmadik mondatával együttesen értelmezett 29. §‑a (3) bekezdése első mondatának 3. pontjában foglalt kizárási ok ellentétes járművezetési jogosultság nemzeti szinten történő, a FeV 29. §‑a alapján történő biztosításával.
E bíróság megállapította, hogy F. vezetői jogosultságát a német hatóságok a 2008 decemberében bekövetkezett ittas járművezetése következtében jogerősen visszavonták. Ez a visszavonási intézkedés, amelyet nem töröltek, és amely F. jelenlegi spanyol vezetői engedélyére is alkalmazandó, ezért szerepel továbbra is a vezetési alkalmassági nyilvántartásban. Az FeV 29. §‑ának az StVG 3. §‑ának (6) bekezdésével összefüggésben értelmezett (4) bekezdése értelmében ahhoz, hogy F. a spanyol vezetői engedélyét Németországban újból használhassa, ezen engedély érvényességének elismerése iránti kérelmet kell benyújtania a vezetői engedélyek kiállítására jogosult német hatósághoz.
A fellebbviteli bíróság úgy ítélte meg, hogy a 2006/126 irányelv 2. cikkének (1) bekezdése sem biztosít F. számára jogot arra, hogy a spanyol vezetői engedélye alapján gépi meghajtású járműveket vezessen Németországban. Az a tény, hogy a spanyol hatóságok egyrészt nem sokkal azt követően adták vissza F. részére az eredeti vezetői engedélyt, hogy azt a német hatóságok visszavonták, másrészt pedig 2009. november 23‑án e vezetői engedély helyett újat állítottak ki, nem minősül olyan intézkedésnek, amely alapján valamely tagállam hatóságai kötelesek elismerni egy másik tagállam hatóságai által kiállított vezetői engedély érvényességét. A spanyol hatóságok ezen intézkedéseket a 2009. január 20‑i német büntetővégzésben F. számára meghatározott, új vezetői engedély kérelmezésére vonatkozó tilalmi időszak alatt hozták meg, anélkül hogy egyértelműen kitűnne belőlük, hogy megelőzte‑e őket F. vezetésre való alkalmasságának vizsgálata. E bíróság azt is kifejtette, hogy a spanyol hatóságok nem állítottak ki F. részére új vezetői engedélyt, hanem csak az eredeti vezetői engedély érvényességi idejének lejártát követően, a 2006/126 irányelv 7. cikke (2) és (3) bekezdésének megfelelően megújították azt.
Márpedig az ilyen megújítás kizárólag a jogosult tartózkodási helyére vonatkozó feltételtől függ, amint az a 2006/126 irányelv 7. cikke (3) bekezdése első albekezdésének b) pontjából kitűnik. A vezetői engedély megújítása tehát ugyanolyan jellegű, mint a vezetői engedélyeknek az ezen irányelv 11. cikkének (5) bekezdése szerinti pótlása, mivel e két intézkedés a meglévő vezetői engedélyt igazoló új okmány kiállítására korlátozódik. Az a tagállam, amely – a Spanyol Királysághoz hasonlóan – úgy döntött, hogy a vezetői engedély rendszeres megújítását egészségügyi vizsgálattól teszi függővé, különös javallat hiányában nem köteles minden vezetői engedély jogosultjának egészségi vizsgálatát elvégezni annak megállapítása érdekében, hogy továbbra is teljesül‑e a 2006/126 irányelv III. mellékletében előírt valamennyi egészségügyi minimumkövetelmény. Az életkorral kapcsolatos egészségügyi vizsgálatnak általában a látás, a hallás és a reakcióképesség vizsgálatára, valamint a nyilvánvaló betegségekre kell korlátozódnia. Ilyen helyzetben a vezetői engedély érvényességének más tagállamok általi feltétel nélküli elismerése ellentétes lenne a közúti közlekedésbiztonság javítására irányuló célkitűzéssel.
Az említett fellebbviteli bíróság F. arra irányuló kérelmét is elutasította, hogy a vezetői engedélyek kiállítására jogosult hatóságot kötelezzék arra, hogy a FeV 29. §‑ának (4) bekezdése alapján hozzon a spanyol vezetői engedélye érvényességének elismeréséről szóló határozatot. Úgy ítélte meg, hogy ezen jogosultság visszavonásának indokai nem szűntek meg, mivel F. nem nyújtotta be az igazoltatása során megállapított 2,12 ezrelék véralkoholszintre tekintettel megkövetelt orvosi‑pszichológiai szakvéleményt. Hozzáteszi, hogy – az alkoholfogyasztás folytán a közúti közlekedésbiztonságot fenyegető veszélyre figyelemmel – az uniós jogban alkalmazandó arányosság elvével nem ellentétes az ilyen szakvélemény megkövetelése, amelyet abban az esetben írnak elő, ha a közúton gépjárművet vezető személy véralkoholszintje meghalad egy bizonyos mértéket.
F. felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Bundesverwaltungsgerichthez (szövetségi közigazgatási bíróság, Németország), arra hivatkozva, hogy sérti az uniós jogot a FeV 29. §‑ának (3) és (4) bekezdése, mivel a más tagállamok hatóságai által kiállított engedélyek érvényességét elismerő, a német hatóságok által hozott határozat elfogadását feltételezi. Úgy véli, hogy önkényesen és jogalap nélkül vélelmezték, hogy az a három közigazgatási aktus, amellyel a spanyol hatóságok a vezetői engedélyét megújították, nem a 2006/126 irányelv 2. cikkének (1) bekezdése értelmében vett, vezetői engedély kiállítására vonatkozó aktusoknak, hanem az 1992. október 21‑én kiállított eredeti vezetői engedély meghosszabbításainak minősülnek. A felperes szerint azon indok sem rendelkezik jogalappal, amely szerint valamely fennálló szabálytalanság a vezetői engedély megújítása során a jelenlegi vezetői engedélyre száll át. Rámutat, hogy egyébiránt a Bíróság nem hozott ilyen értelemben ítéletet. Úgy véli, hogy kizárólag a spanyol hatóságok rendelkeznek hatáskörrel annak meghatározására, hogy újból alkalmas‑e a vezetésre. Véleménye szerint a német hatóságok e tekintetben nem jogosultak a spanyol hatóságok határozatainak felülvizsgálatára.
A kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak azzal kapcsolatban, hogy a 2006/126 irányelv 2. cikkének (1) bekezdésében előírt, a vezetői engedélyek kölcsönös elismerésének elve milyen mértékben alkalmazandó a vezetői engedély 2006/126 irányelv 7. cikke (3) bekezdésének második albekezdése szerinti megújításának azon eseteire is, amelyet a szokásos tartózkodási hely szerinti tagállam végez azt követően, hogy az ideiglenes tartózkodási hely szerinti tagállam ittas vezetés és az abból következő, járművezetésre való alkalmasság hiánya miatt megvonta az érintett személy azon jogát, hogy vezetői engedélyét a területén használja.
E körülmények között a Bundesverwaltungsgericht (szövetségi közigazgatási bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Ellentétes‑e a [2006/126] irányelv 2. cikkének (1) bekezdésével és 11. cikke (4) bekezdésének második albekezdésével, ha valamely tagállam, amelynek területén egy másik tagállam által kiállított A és B kategóriás EU vezetői engedély jogosultjától ittas járművezetés miatt megvonták az ahhoz való jogot, hogy e vezetői engedéllyel az elsőként említett tagállam területén gépi meghajtású járműveket vezessen, megtagadja az említett kategóriákra vonatkozó olyan vezetői engedély elismerését, amelyet az említett jogmegvonást követően a [2006/126] irányelv 7. cikke (3) bekezdésének második albekezdése szerinti megújítás útján állítottak ki az érintett részére a másodikként említett tagállamban?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
Kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2006/126 irányelv 2. cikkének (1) bekezdését és 11. cikke (4) bekezdésének második albekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes, ha az a tagállam, amelynek területén egy másik tagállam által kiállított A és B kategóriás vezetői engedély jogosultjától az említett engedély kiállítását követően, az első tagállam területén való ideiglenes tartózkodása során megvalósult jogsértő magatartás és az ebből az első tagállam jogszabályai szerint következő járművezetésre való alkalmatlanság miatt megvonták a járművezetési jogosultságot, később megtagadja ezen vezetői engedély érvényességének elismerését, azt követően, hogy azt az említett irányelv 7. cikke (3) bekezdésének második albekezdése alapján az említett engedély jogosultjának az ezen irányelv 12. cikkének első bekezdése értelmében vett szokásos tartózkodási helye szerinti tagállam megújította.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a 2006/126 irányelv 2. cikkének (1) bekezdése a tagállamok által kiállított vezetői engedélyek minden külön formai követelmény nélküli kölcsönös elismerését írja elő. E rendelkezés egyértelmű és pontos kötelezettséget ró az utóbbiakra, amely nem biztosít mérlegelési mozgásteret a teljesítése érdekében hozandó intézkedések terén (2015. április 23‑iAykul ítélet,
C‑260/13
,
EU:C:2015:257
,
45.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2020. október 28‑iKreis Heinsberg ítélet,
C‑112/19
,
EU:C:2020:864
,
25.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Egyébiránt a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a kiállító tagállam feladata annak vizsgálata, hogy teljesülnek‑e az uniós jogszabályok által, többek között a szokásos tartózkodási helyre és a vezetésre való alkalmasságra vonatkozóan a 2006/126 irányelv 7. cikkének (1) bekezdésében előírt minimumkövetelmények, és következésképpen igazolt‑e a vezetői engedély kiállítása (2015. április 23‑iAykul ítélet,
C‑260/13
,
EU:C:2015:257
,
46.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ezért, ha valamely tagállam hatóságai a 2006/126 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének megfelelően állítottak ki vezetői engedélyt, a többi tagállamnak nincs joga azt vizsgálni, hogy az engedély kiállítása az ezen irányelv által előírt követelményeknek megfelelően történt‑e. Azt ugyanis, hogy valaki valamely tagállam által kiállított vezetői engedéllyel rendelkezik, annak bizonyítékaként kell tekinteni, hogy ennek az engedélynek a jogosultja ezen engedély kiállításának napján megfelelt e követelményeknek (lásd ebben az értelemben: 2015. április 23‑iAykul ítélet,
C‑260/13
,
EU:C:2015:257
,
47.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ezenkívül, mivel a 2006/126 irányelv 2. cikkének (1) bekezdése nem tesz különbséget a vezetői engedély kiállításának módja szerint, azaz aszerint, hogy a kiállításra a 2006/126 irányelv 7. cikkében előírt vizsgák sikeres teljesítését követően, az ezen irányelv 11. cikkének (1) bekezdése szerinti csere vagy a ugyanezen irányelv 7. cikkének (3) bekezdése szerinti megújítás következtében kerül‑e sor, a kölcsönös elismerés elve – az említett irányelvben előírt kivételekre figyelemmel – az ilyen megújítás folytán kiállított vezetői engedélyre is vonatkozik (lásd ebben az értelemben: 2020. október 28‑iKreis Heinsberg ítélet,
C‑112/19
,
EU:C:2020:864
,
26.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A Bíróság azonban a 2015. április 23‑Aykul ítélet (
C‑260/13
,
EU:C:2015:257
)
71.
pontjában kimondta, hogy a 2006/126 irányelv 2. cikkének (1) bekezdését és 11. cikke (4) bekezdésének második albekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az, ha a tagállam, amelynek területén a másik tagállam által kiállított vezetői engedély jogosultja átmenetileg tartózkodik, megtagadja e vezetői engedély érvényességének elismerését az engedély jogosultjának azon jogsértő magatartása miatt, amely az említett vezetői engedély kiállítását követően következett be e területen, és amely az első tagállam nemzeti jogának megfelelően a gépi meghajtású jármű vezetésére való alkalmatlansággal jár.
A Bíróság e tekintetben többek között az említett ítélet 60. pontjában megállapította, hogy a 2006/126 irányelv 11. cikke (4) bekezdésének második albekezdése lehetővé teszi azon tagállam számára, amely nem a más tagállamban megszerzett vezetői engedély jogosultjának szokásos tartózkodási helye szerinti tagállam, hogy nemzeti jogszabályai alapján és az e jogosult által a területén tanúsított jogsértő magatartás miatt olyan intézkedéseket hozzon, amelyek hatálya csak erre a területre terjed ki, és amelyek joghatása ezen engedély érvényessége e területen történő elismerésének megtagadására korlátozódik.
Úgy vélte továbbá, hogy ilyen helyzetben, amikor a vezetésre való alkalmasság nem a vezetői engedély kiállításának szakaszában, hanem az ezen engedély jogosultja által az engedély kiállítását követően elkövetett jogsértés következtében vált kérdésessé, amely jogsértés szankciója csak azon tagállam területén fejti ki hatásait, ahol ezt a jogsértést elkövették, az említett tagállam hatáskörrel rendelkezik azon feltételek meghatározására, amelyeknek ezen vezetői engedély jogosultjának meg kell felelnie a területére vonatkozó járművezetési jogosultság visszaszerzéséhez. (lásd ebben az értelemben: 2015. április 23‑iAykul ítélet,
C‑260/13
,
EU:C:2015:257
,
73.
és
84.
pont).
A Bíróság ugyanakkor kifejtette, hogy a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy a kérdéses tagállam saját szabályai alkalmazásával valójában nem tagadja‑e meg határozatlan időre a másik tagállam által kiállított vezetői engedély elismerését és ezzel összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak ellenőrzése, hogy az első tagállam jogszabályai által előírt követelmények az arányosság elvére figyelemmel nem lépik‑e túl a 2006/126 irányelv által követett, a közúti közlekedésbiztonság javítására irányuló cél elérésére alkalmas és ahhoz szükséges mértéket (2015. április 23‑iAykul ítélet,
C‑260/13
,
EU:C:2015:257
,
84.
pont).
Kétségtelen, hogy – amint azt a Bizottság az írásbeli észrevételeiben hangsúlyozta – a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az is kitűnik, hogy a tagállam a más tagállamban kiállított vezetői engedély érvényességének elismerését nem kötheti az első tagállam szabályozása által a vezetői engedélyek kiállítására vonatkozóan előírt feltételhez, például orvosi‑pszichológiai szakvélemény bemutatásához, amennyiben ezt az engedélyt azután állították ki, hogy az első tagállam visszavont egy korábbi vezetői engedélyt, valamint az új engedély kérelmezésére vonatkozó esetleges tilalmi időszak lejártát követően (lásd ebben az értelemben a vezetői engedélyekről szóló, 1991. július 29‑i 91/439/EGK tanácsi irányelvet (
HL 1991. L 237., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 1. kötet, 317. o.), amelyet a 2006/126 irányelv váltott fel (2009. február 19‑iSchwarz ítélet,
C‑321/07
,
EU:C:2009:104
,
91.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; a 2006/126 irányelvet illetően: 2012. április 26‑iHofmann ítélet,
C‑419/10
,
EU:C:2012:240
,
84.
pont).
Ilyen helyzetben ugyanis a vezetői engedély első tagállamban történő visszavonásával szankcionált, járművezetésre való alkalmatlanságot a másik tagállam által a vezetői engedély későbbi kiállítása során végzett alkalmassági vizsgálat megszüntette. Ennek alkalmával az engedélyt kiállító tagállamnak, amint arra a Bíróság a jelen ítélet 27. pontjában rámutat, többek között azt kell vizsgálnia, hogy teljesülnek‑e a 2006/126 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének megfelelően a járművezetéshez szükséges fizikai és szellemi alkalmasságra vonatkozóan előírt minimumkövetelmények. (lásd ebben az értelemben a 91/439 irányelv 7. cikkének (1) bekezdését illetően, amely a 2006/126 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének felel meg: 2009. február 19‑iSchwarz ítélet,
C‑321/07
,
EU:C:2009:104
,
92.
és
93.
pont).
Az alapügyben a szóban forgó vezetői engedélyt, azt követően, hogy azt az a tagállam, amelyben a jogosultja ideiglenesen tartózkodott, visszavonta, a 2006/126 irányelv 12. cikkének első bekezdése értelmében vett szokásos tartózkodási helye szerinti tagállam azonban később nem kiállította, hanem egyszerűen megújította. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból ugyanis kitűnik, hogy F. vezetői engedélyét eredetileg 1992‑ben állították ki, majd a német hatóságok általi visszavonását követően a spanyol hatóságok egyszerűen több alkalommal megújították, és az jelenleg 2021. október 22‑ig érvényes.
Márpedig ilyen helyzetben az A és B kategóriás vezetői engedélynek a jogosult szokásos tartózkodási helye szerinti tagállam által a 2006/126 irányelv 7. cikkének (3) bekezdése alapján történő egyszerű megújítása nem tekinthető az ezen irányelv 7. cikkének (1) bekezdése értelmében véve új vezetői engedély kiállításának, mivel a megújítás és a kiállítás feltételei nem azonosak. Amint arra ugyanis a Bizottság írásbeli észrevételeiben hivatkozik, ahhoz, hogy azokat ily módon meg lehessen feleltetni egymásnak, az szükséges, hogy az átmeneti tartózkodási hely szerinti tagállam által megállapított, gépi meghajtású járművek vezetésére való alkalmatlanság a szokásos tartózkodási hely szerinti tagállamban bekövetkezett megújítás folytán megszűnjön.
E tekintetben az AM, A, A1, A2, B, B1 és BE kategóriás vezetői engedélyeket illetően a 2006/126 irányelv 7. cikke (3) bekezdésének első albekezdése a vezetői engedély igazgatási érvényességi idejének lejártakor történő megújításának harmonizált minimumfeltételeként előírja, hogy a kérelmező szokásos tartózkodási helye annak a tagállamnak a területén legyen található, amelyik a vezetői engedélyt kiállítja, vagy a kérelmező bizonyítani tudja, hogy tanulmányi céllal ott töltött legalább hat hónapot. Noha kétségtelen, hogy a tagállamok – amint az e rendelkezés második albekezdéséből kitűnik – az ilyen engedélyek megújítását az említett irányelv III. mellékletében meghatározott, a vezetéshez szükséges fizikai és szellemi alkalmasságra vonatkozó minimumkövetelmények vizsgálatától is függővé tehetik, meg kell állapítani, hogy csupán a tagállamok rendelkezésére álló egyszerű lehetőségről van szó.
Ezzel szemben a vezetői engedélyek kiállítását illetően a 2006/126 irányelv 7. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy vezetői engedély csak azoknak a kérelmezőknek állítható ki, akik nem csupán eleget tesznek a kiállító tagállam területén található szokásos tartózkodási hely követelményének, vagy bizonyítani tudják, hogy ott legalább hat hónapja tanulmányokat folytatnak, hanem akik jártassági és magatartási, valamint elméleti vizsgát is tettek, valamint megfelelnek az egészségügyi követelményeknek ezen irányelv II. és III. mellékletének rendelkezéseivel összhangban. Így a vezetői engedély kiállítása a vezetéshez szükséges alkalmasságnak az említett irányelv III. melléklete rendelkezéseinek megfelelően történő vizsgálatától függ.
Márpedig emlékeztetni kell arra, hogy a tagállamok által kiállított vezetői engedélyek kölcsönös elismerésére vonatkozó kötelezettségnek a 2006/126 irányelv által történő előírása annak a következménye, hogy ezen irányelv meghatározza az uniós vezetői engedélyek kiállításának minimumkövetelményeit (2019. február 28‑iMeyn ítélet,
C‑9/18
,
EU:C:2019:148
,
28.
pont).
E tekintetben, amint az többek között a jelen ítélet 27. és 28. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatból kitűnik, és amint arra a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben rámutatott, a Bíróság több alkalommal hangsúlyozta a vezetői engedély kiállításának az uniós jogban harmonizált minimumfeltételei, e feltételeknek a kiállító tagállam általi vizsgálata és az ezen engedély érvényességének a többi tagállam általi elismerésére vonatkozó kötelezettség között fennálló kapcsolatot.
Mivel a 2006/126 irányelv 7. cikke (3) bekezdésének második albekezdése értelmében a tagállamok az AM, A, A1, A2, B, B1 és BE kategóriájú vezetői engedély megújításakor nem kötelesek elvégezni az ezen irányelv III. mellékletében meghatározott, a vezetéshez szükséges fizikai és szellemi alkalmasságra vonatkozó minimumkövetelmények vizsgálatát, az a tagállam, amelynek területén az e kategóriákba tartozó, csupán megújított vezetői engedély jogosultja közlekedni kíván azt követően, hogy az e tagállam területén elkövetett közlekedési jogsértés miatt elvesztette az e területen való vezetés jogát, a 2006/126 irányelv 11. cikke (4) bekezdésének második albekezdésében szereplő kivétel keretében, és ily módon a jelen ítélet 29. pontjában említett, a vezetői engedélyek kölcsönös elismerésének elvétől eltérve, megtagadhatja ezen engedély érvényességének elismerését, amennyiben az új engedély kérelmezésére vonatkozó esetleges tilalmi időszak lejártát követően nem teljesülnek az említett területre vonatkozó járművezetési jogosultság visszaszerzéséhez a nemzeti jog által előírt feltételek.
Ilyen körülmények között ugyanis a 2006/126 irányelvben előírt azon kötelezettség, hogy a tagállamok kölcsönösen elismerjék a más tagállamok által kiállított AM, A, A1, A2, B, B1 és BE kategóriás vezetői engedélyek érvényességét, nem alkalmazható hivatalból e vezetői engedélyek megújítására, mivel a megújítási feltételek tekintetében a tagállamok között eltérések lehetnek.
Jóllehet az ilyen kölcsönös elismerési kötelezettség nem függhet attól, hogy azon tagállam, amelynek területén a másik tagállamban kiállított és megújított vezetői engedély jogosultja ideiglenesen tartózkodik, megvizsgálja azon feltételeket, amelyek alapján ezen vezetői engedélyt megújították, az engedély jogosultjának, aki az új engedély kérelmezésére vonatkozó esetleges tilalmi időszak letelte után az első tagállamban újból járművezetési jogosultsággal kíván rendelkezni, lehetőséget kell biztosítani arra, hogy az utóbbi tagállam hatóságai részére bizonyítsa, hogy a 2006/126 irányelv III. melléklete rendelkezéseinek megfelelő, járművezetéshez szükséges alkalmasságát a vezetői engedélyének a második tagállamban való megújítása során megvizsgálták, és hogy ily módon a jelen ítélet 35. pontjában említett ítélkezési gyakorlat alkalmazásával az első tagállam által megállapított, járművezetésre való alkalmatlanság e megújítás folytán megszűnt, azzal a feltétellel azonban, hogy e vizsgálat tárgya megegyezik az ugyanezen tagállam szabályozása által előírt vizsgálatéval.
A fenti megfontolásokból következik, hogy a 2006/126 irányelv 2. cikkének (1) bekezdésével és 11. cikke (4) bekezdésének második albekezdésével főszabály szerint nem ellentétes, hogy valamely tagállam hatóságai olyan helyzetben, mint amely az alapügy tárgyát képezi, megtagadják a 2006/126 irányelv 7. cikkének (3) bekezdése alapján egy másik tagállamban egyszerűen megújított A és B kategóriás vezetői engedély érvényességének elismerését, és hogy az első tagállam ily módon hatáskörrel rendelkezzen azon feltételek meghatározására, amelyeknek a vezetői engedély jogosultjának az e tagállam területére vonatkozó járművezetési jogosultság visszaszerzése érdekében meg kell felelnie.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy ilyen helyzetben annak valamely tagállam hatóságai számára történő lehetővé tétele, hogy az e tagállam területén elkövetett közlekedési jogsértés miatt bizonyos feltételekhez kössék egy másik tagállamban kiállított és megújított vezetői engedély érvényességének elismerését, csökkentheti a közlekedési balesetek bekövetkezésének kockázatát, és így megfelel a 2006/126 irányelv által követett, a közúti közlekedésbiztonság javítására irányuló célkitűzésnek, ahogyan az annak (2) preambulumbekezdésében szerepel.
A kérdést előterjesztő bíróság feladata azonban annak vizsgálata, hogy az arányosság elvének megfelelően az első tagállam jogszabályai által előírt azon szabályok, amelyek meghatározzák azokat a feltételeket, amelyeknek a vezetői engedély jogosultjának, akitől azon a területen, ahol ideiglenesen tartózkodott, jogsértő magatartás miatt megvonták a a járművezetési jogosultságot, az e területre vonatkozó járművezetési jogosultság visszaszerzése érdekében meg kell felelnie, nem haladják‑e meg a 2006/126 irányelv által követett, a közúti közlekedésbiztonság javítására irányuló cél eléréséhez megfelelő és szükséges mértéket (lásd ebben az értelemben: 2015. április 23‑iAykul ítélet,
C‑260/13
,
EU:C:2015:257
,
78.
pont), ami különösen akkor áll fenn, ha azokkal ellentétes, hogy e jogosult bizonyíthassa, hogy a vezetési alkalmasságát – az új engedély kérelmezésére vonatkozó esetleges tilalmi időszak lejártát követően – az engedélyének a szokásos lakóhelye szerinti első tagállamban történő megújítása során a 2006/126 irányelv III. melléklete rendelkezéseinek megfelelően megvizsgálták, és hogy e vizsgálat tárgya megfelel az első tagállam szabályozása által előírt vizsgálat tárgyának.
A fenti megfontolások összességére tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2006/126 irányelv 2. cikkének (1) bekezdését és 11. cikke (4) bekezdésének második albekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes, ha az a tagállam, amelynek területén egy másik tagállam által kiállított A és B kategóriás vezetői engedély jogosultjától az említett engedély kiállítását követően, az első tagállam területén való ideiglenes tartózkodás során megvalósult jogsértő magatartás miatt megvonták a járművezetési jogosultságot, később megtagadja ezen vezetői engedély érvényességének elismerését azt követően, hogy azt az említett irányelv 7. cikke (3) bekezdésének második albekezdése alapján az említett engedély jogosultjának az ezen irányelv 12. cikkének első bekezdése értelmében vett szokásos tartózkodási helye szerinti tagállam megújította. A kérdést előterjesztő bíróság feladata azonban annak vizsgálata, hogy az arányosság elvének megfelelően az első tagállam jogszabályai által előírt azon szabályok, amelyek meghatározzák azokat a feltételeket, amelyeknek a vezetői engedély jogosultjának az e tagállam területére vonatkozó járművezetési jogosultság visszaszerzése érdekében meg kell felelnie, nem haladják‑e meg a 2006/126 irányelv által követett, a közúti közlekedésbiztonság javítására irányuló cél eléréséhez megfelelő és szükséges mértéket.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:

A vezetői engedélyekről szóló, 2006. december 20‑i 2006/126/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 2. cikkének (1) bekezdését és 11. cikke (4) bekezdésének második albekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes, ha az a tagállam, amelynek területén egy másik tagállam által kiállított A és B kategóriás vezetői engedély jogosultjától az említett engedély kiállítását követően, az első tagállam területén való ideiglenes tartózkodás során megvalósult jogsértő magatartás miatt megvonták a járművezetési jogosultságot, később megtagadja ezen vezetői engedély érvényességének elismerését azt követően, hogy azt az említett irányelv 7. cikke (3) bekezdésének második albekezdése alapján az említett engedély jogosultjának az ezen irányelv 12. cikkének első bekezdése értelmében vett szokásos tartózkodási helye szerinti tagállam megújította. A kérdést előterjesztő bíróság feladata azonban annak vizsgálata, hogy az arányosság elvének megfelelően az első tagállam jogszabályai által előírt azon szabályok, amelyek meghatározzák azokat a feltételeket, amelyeknek a vezetői engedély jogosultjának az e tagállam területére vonatkozó járművezetési jogosultság visszaszerzése érdekében meg kell felelnie, nem haladják‑e meg a 2006/126 irányelv által követett, a közúti közlekedésbiztonság javítására irányuló cél eléréséhez megfelelő és szükséges mértéket.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: német.