CELEX: 62015CJ0098
Begäran om förhandsavgörande
Direktiv 97/81/EG
Ramavtalet om deltidsarbete undertecknat av UNICE, CEEP och EFS
Klausul 4
Manliga och kvinnliga arbetstagare
Likabehandling i fråga om social trygghet
Direktiv 79/7/EEG
Artikel 4
Arbetstagare som utför vertikalt deltidsarbete
Arbetslöshetsersättning
Nationell lagstiftning enligt vilken dagar då arbete ej utförts men för vilka avgift erlagts undantas från beräkningen av förmånens varaktighet

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av klausul 4 i ramavtalet om deltidsarbete, som ingicks den 6 juni 1997 (nedan kallat ramavtalet) och som återfinns i bilagan till rådets direktiv 97/81/EG av den 15 december 1997 om ramavtalet om deltidsarbete undertecknat av UNICE, CEEP och EFS (
EGT L 14, 1998, s. 9
), liksom tolkningen av artikel 4 i rådets direktiv 79/7/EEG av den 19 december 1978 om successivt genomförande av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om social trygghet (
EGT L 6, 1979, s. 24
; svensk specialutgåva, område 5, volym 2, s. 111).
Begäran har framställts i ett mål mellan María Begoña Espadas Recio och Servicio Público de Empleo Estatal (Nationella arbetsförmedlingen, Spanien) (nedan kallad SPEE). Tvisten gäller hur underlaget ska fastställas för att beräkna varaktigheten av den arbetslöshetsersättning som utgår till arbetstagare som utför vertikalt deltidarbete.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
I skäl 4 i ramavtalet föreskrivs följande:
”I slutsatserna från Europeiska rådet i Essen betonas nödvändigheten av att vidta åtgärder för att främja sysselsättning och lika möjligheter för kvinnor och män, och där uppmanas också till vidtagande av ’åtgärder för att öka tillväxtens sysselsättningsintensitet, i synnerhet genom en smidigare organisation av arbetet, vilket svarar mot både arbetstagarnas önskemål och konkurrensens krav’.”
Enligt klausul 1 a i ramavtalet syftar detta till att ”säkerställa att all diskriminering av deltidsarbetande upphör och att förbättra kvaliteten på deltidsarbetet”.
Enligt klausul 2.1 i ramavtalet gäller detta avtal ”deltidsarbetande som har ett anställningsavtal eller ett anställningsförhållande som regleras av lag, kollektivavtal eller praxis i varje medlemsstat”.
I klausul 3.1 i ramavtalet definieras deltidsarbetande såsom ”en anställd vars normala arbetstid, beräknad på veckobasis eller som ett genomsnitt över en period på upp till ett år, understiger den normala arbetstiden för en jämförbar heltidsarbetande”.
Klausul 4.1 och 4.2 i ramavtalet har följande lydelse:
”1.
När det gäller anställningsvillkoren får deltidsarbetande inte behandlas mindre förmånligt än jämförbara heltidsarbetande enbart på den grunden att de arbetar deltid, om det inte finns objektiva skäl för den annorlunda behandlingen.
2.
När det är lämpligt skall principen om tidsproportionalitet tillämpas.”
I klausul 5.1 a i ramavtalet föreskrivs följande:
”Vad avser klausul 1 i detta avtal och principen om icke-diskriminering av deltidsarbetande i förhållande till heltidsarbetande
a)
bör medlemsstaterna, efter samråd med arbetsmarknadens parter i enlighet med nationell lag eller praxis, undersöka om det finns några rättsliga eller administrativa hinder som kan begränsa möjligheterna att arbeta deltid, och, om det är lämpligt, undanröja dem,”
Enligt artikel 2 gäller direktiv 79/7 bland annat arbetstagare vars verksamhet avbryts av ofrivillig arbetslöshet.
Direktivet gäller enligt artikel 3 lagstadgade system som lämnar skydd vid arbetslöshet.
I artikel 4.1 i samma direktiv föreskrivs följande:
”Likabehandlingsprincipen innebär att det inte skall förekomma någon som helst diskriminering på grund av kön, vare sig direkt eller indirekt, särskilt med hänvisning till äktenskaplig status eller familjestatus, i synnerhet vad beträffar
–
systemens räckvidd och villkoren för tillgång till dem,
–
skyldigheten att betala avgifter och beräkningen av avgifterna,
–
beräkningen av förmåner, bland annat tillägg avseende make/maka och familjemedlemmar samt de villkor som bestämmer varaktigheten och bibehållandet av rätten till bidrag.”
Spansk rätt
I artiklarna 203–234 i Ley General de la Seguridad Social (allmänna socialförsäkringslagen), i den lydelse som fastställts genom Real Decreto Legislativo 1/1994 (kungligt lagstiftningsdekret 1/1994), av den 20 juni 1994 (BOE nr 154, av den 29 juni 1994, s. 20658) (nedan kallad LGSS), regleras skydd mot arbetslöshet.
Skyddet mot arbetslöshet består enligt artikel 204.1 LGSS av en avgiftsbaserad och en bidragsbaserad del. Båda delarna handhas av det allmänna och är obligatoriska. Målet vid den nationella domstolen gäller den avgiftsbaserade delen.
Enligt artikel 204.2 LGSS avser den avgiftsbaserade delen ”förmåner som ersätter löneinkomster som bortfaller på grund av förlust av ett tidigare arbete eller förkortning av den dagliga arbetstiden”.
Vad gäller varaktigheten av den avgiftsbaserade delen av arbetslöshetsersättningen föreskrivs följande i artikel 210.1 LGSS:
”Arbetslöshetsersättningens varaktighet är beroende av antalet anställningsperioder för vilka avgift [till arbetslöshetsförsäkringen] har erlagts under de sex åren närmast före den tidpunkt då arbetslösheten inträdde eller då avgiftsplikten upphörde, i enlighet med följande skala:
Avgiftsperiod (dagar)/Ersättningsperiod (dagar)
360 till 539: 120
540 till 719: 180
720 till 899: 240
900 till 1079: 300
1080 till 1259: 360
1260 till 1439: 420
1440 till 1619: 480
1620 till 1799: 540
1800 till 1979: 600
1980 till 2159: 660
Från 2160: 720”
Bestämmelser avseende deltidsarbetande arbetstagare återfinns i Real Decreto 625/1985 por el que se desarrolla la Ley 31/1984, de 2 de agosto, de Protección por Desempleo (kungligt dekret 625/1985 om tillämpning av lag 31/1984, av den 2 augusti om skydd mot arbetslöshet), av den 2 april 1985 (BOE nr 109, av den 7 maj 1985, s. 12699, nedan kallat RD 625/1985).
I artikel 3.4 RD 625/1985 föreskrivs att när avgiftsinbetalningarna avser deltidsarbete eller faktiskt arbete vid förkortad arbetstid, ska varje arbetad dag räknas som en avgiftsdag oavsett arbetstidens längd.
Bakgrund till det nationella målet och tolkningsfrågorna
María Begoña Espadas Recio har arbetat som lokalvårdare under en oavbruten period mellan den 23 december 1999 och den 29 juli 2013. Hennes arbetstid var förlagd enligt följande: hon arbetade två och en halv timme på måndagar, onsdagar och torsdagar varje vecka och fyra timmar den första fredagen i varje månad.
Sedan anställningsförhållandet upphört ansökte hon om arbetslöshetsersättning. Genom beslut av SPEE av den 30 september 2013 beviljades hon sådan ersättning under 120 dagar.
María Begoña Espadas Recio ansåg sig berättigad till arbetslöshetsersättning i 720 dagar och inte enbart i 120 dagar och begärde därför att beslutet skulle omprövas.
Genom beslut av SPEE den 9 december 2013 beviljades María Begoña Espadas Recio rätt till arbetslöshetsersättning i 420 dagar. För att komma fram till dessa 420 dagar grundade sig SPEE på att arbetslöshetsersättningens varaktighet vid deltidsarbete förvisso – enligt bestämmelserna i artikel 210 LGSS och artikel 3.4 RD 625/1985 – fastställs utifrån antalet dagar för vilka avgift erlagts [till arbetslöshetsförsäkringen] under de sex föregående åren, men att endast de dagar då den berörda personen faktiskt arbetat skulle beaktas, vilket i förevarande fall uppgår till 1387 dagar, och inte de sex avgiftsåren i sin helhet.
María Begoña Espadas Recio ansåg att hon erlagt avgift för samtliga sex föregående år och väckte därför talan vid Juzgado de lo Social n.
o
33 de Barcelona (Arbetsdomstol nr 33 i Barcelona, Spanien) och bestred de individuella beräkningar SPEE gjort avseende henne.
María Begoña Espadas Recios yrkande avser varaktigheten av den arbetslöshetsersättning som SPEE tillerkänt henne. Hon anser att eftersom hon arbetat under sex på varandra följande år och betalat avgifter för 30 eller 31 dagar i månaden (för sammanlagt 2160 dagar) är hon berättigad till ersättning för 720 dagar snarare än de för 420 dagar som hon beviljats ersättning, det vill säga tre femtedelar av den maximala ersättningstiden. Att vid beräkningen av hennes arbetslöshetsersättning utesluta de dagar då hon inte arbetat innebär enligt henne att en särbehandling införs till nackdel för arbetstagare som utför vertikalt deltidsarbete. Deltidsarbete är ”vertikalt” när den arbetstagare som utför det koncentrerar sin arbetstid till några få arbetsdagar i veckan och ”horisontellt” när arbetstagaren är i tjänst alla arbetsdagar i veckan. I förevarande fall var María Begoña Espadas Recios arbete koncentrerat till huvudsakligen tre dagar i veckan.
Den hänskjutande domstolen har påpekat att María Begoña Espadas Recio har visat att hon betalat in avgifter under samtliga sex år som föregick den tidpunkt då hennes anställningsförhållande upphörde och att de månatliga avgifterna har beräknats på grundval av den lön som uppburits under en hel månad (det vill säga 30 eller 31 dagar), och inte utifrån antalet arbetade timmar eller dagar. Samma domstol har emellertid konstaterat att de bestämmelser som är aktuella i målet tillåter att enbart inarbetade dagar beaktas, och inte hela den sexåriga avgiftsperioden, när det gäller en arbetstagare som likt sökanden utför vertikalt deltidsarbete. De obligatoriska avgiftsdagarna beaktas således inte i sin helhet för att fastställa arbetslöshetsersättningens varaktighet.
Enligt den hänskjutande domstolen straffas denna kategori av arbetstagare dubbelt, eftersom principen om tidsproportionalitet tillämpas två gånger vid vertikalt deltidsarbete: För det första medför den lägre månadslönen till följd av deltidsarbetet en proportionellt sett lägre arbetslöshetsersättning. Vidare utgår arbetslöshetsersättningen under en kortare tid, eftersom enbart de arbetade dagarna beaktas trots att avgiftsperioden är längre.
Motsatsvis har arbetstagare som utför horisontellt deltidsarbete (det vill säga som arbetar alla arbetsdagar) eller heltidsarbete (oberoende av hur arbetstiden är förlagd under veckan), rätt till arbetslöshetsersättning vars varaktighet beräknas utifrån samtliga avgiftsdagar.
Den hänskjutande domstolen har tillagt att det är utrett att de bestämmelser som är aktuella i det nationella målet påverkar en större andel kvinnor än män.
Mot denna bakgrund beslutade Juzgado de lo Social n.
o
33 de Barcelona (Arbetsdomstol nr 33 i Barcelona) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1)
Ska klausul 4 i [ramavtalet], med beaktande av den rättspraxis som följer av [domen av den 10 juni 2010, Bruno m.fl. (
C‑395/08 och C‑396/08
,
EU:C:2010:329
)], tolkas så, att den är tillämplig på sådan avgiftsbaserad arbetslöshetsersättning som den som anges i artikel 210 i [LGSS], som enbart finansieras genom avgifter som arbetstagaren och dennes arbetsgivare betalat in, och som beräknas på grundval av de anställningsperioder för vilka avgifter har betalats in under de senaste sex åren som föregick arbetslösheten?
2)
Om föregående fråga besvaras jakande, i enlighet med den rättspraxis som följer av [domen av den 10 juni 2010, Bruno m.fl. (
C‑395/08 och C‑396/08
,
EU:C:2010:329
)], ska klausul 4 i ramavtalet tolkas så, att den utgör hinder för en nationell bestämmelse – såsom artikel 3.4 i [RD 625/1985], som regel 4 första stycket i sjunde tilläggsbestämmelsen i [LGSS] hänvisar till – vilken i fall av 'vertikalt’ deltidsarbete (arbete som utförs endast tre dagar i veckan), vid beräkningen av arbetslöshetsersättningens varaktighet undantar de dagar då arbete ej utförts trots att avgifter har betalats in avseende dessa dagar, vilket medför en minskning av den beviljade ersättningens varaktighet?
3)
Ska förbudet mot direkt eller indirekt diskriminering på grund av kön som föreskrivs i artikel 4 i direktiv 79/7 tolkas så, att det utgör hinder för en nationell bestämmelse – såsom artikel 3.4 i [RD 625/1985] – som i fall av 'vertikalt’ deltidsarbete (arbete som utförs endast tre dagar i veckan) vid beräkningen av de dagar för vilka avgifter har betalts utesluter de dagar då arbete inte utförts, vilket innebär en minskning av arbetslöshetsersättningens varaktighet?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första frågan
Genom den första frågan söker den hänskjutande domstolen klarhet i huruvida klausul 4 i ramavtalet är tillämplig på en avgiftsbaserad arbetslöshetsersättning som den som är aktuell i det nationella målet.
Det följer härvidlag av domstolens fasta praxis att klausul 4.1 i ramavtalet föreskriver ett förbud mot att behandla deltidsarbetande mindre förmånligt än jämförbara heltidsarbetande enbart på den grunden att de arbetar deltid, såvida det inte finns objektiva skäl för den annorlunda behandlingen (dom av den 13 juli 2017, Kleinsteuber,
C‑354/16
,
EU:C:2017:539
, punkt
).
Domstolen har dessutom slagit fast att det framgår av inledningen till ramavtalet att detta avtal avser ”arbetsvillkoren för deltidsarbetande, och utgår ifrån att de lagstadgade sociala trygghetssystemen faller inom medlemsstaternas beslutanderätt” (dom av den 14 april 2015, Cachaldora Fernández,
C‑527/13
,
EU:C:2015:215
, punkt
).
Domstolen har vidare konstaterat att pension som grundar sig på ett anställningsförhållande mellan en arbetstagare och en arbetsgivare – med undantag av den lagstadgade sociala trygghetspensionen, vilken i mindre grad baserar sig på anställningsförhållandet än på sociala överväganden – anses omfattas av begreppet anställningsvillkor i den mening som avses i ramavtalet (dom av den 22 november 2012, Elbal Moreno,
C‑385/11
,
EU:C:2012:746
, punkt
, och dom av den 14 april 2015, Cachaldora Fernández,
C‑527/13
,
EU:C:2015:215
, punkt
).
I förevarande mål framgår det av de handlingar som domstolen tagit del av att den förmån som är aktuell i det nationella målet förvisso uteslutande finansieras genom de avgifter som arbetstagaren respektive arbetsgivaren betalar in, men att dessa avgifter erläggs med tillämpning av nationella bestämmelser och därmed inte regleras av det anställningsavtal som arbetstagaren och arbetsgivaren ingått. Såsom generaladvokaten påpekade i punkt 38 i sitt förslag till avgörande liknar situationen således mer ett system för social trygghet som administreras av staten i den mening som avses i rättspraxis i föregående punkt. Nämnda avgifter kan därför inte anses omfattas av uttrycket ”anställningsvillkor”.
Den första frågan ska följaktligen besvaras på följande sätt. Klausul 4.1 i ramavtalet är inte tillämplig på en sådan avgiftsbaserad arbetslöshetsersättning som den som är aktuell i det nationella målet.
Den andra frågan
Med hänsyn till svaret på den första frågan saknas anledning att besvara den andra frågan.
Den tredje frågan
Dern hänskjutande domstolen har ställt den tredje frågan för att få klarhet i huruvida artikel 4.1 i direktiv 79/7 ska tolkas så, att den utgör hinder för en lagstiftning i en medlemsstat som, i fall av ”vertikalt” deltidsarbete, undantar dagar då arbete ej utförts från beräkningen av de dagar som avgifter betalats för, vilket medför en minskning av den period då arbetslöshetsersättningen utbetalas, när det konstaterats att flertalet ”vertikalt” deltidsarbetande arbetstagare är kvinnor som missgynnas av sådana nationella bestämmelser.
För att besvara den frågan erinrar domstolen om följande. Det är visserligen fastslaget att unionsrätten inte inkräktar på medlemsstaternas behörighet att utforma sina system för social trygghet och att det i avsaknad av harmonisering på unionsnivå följaktligen ankommer på lagstiftaren i varje medlemsstat att bestämma villkoren för beviljande av sociala trygghetsförmåner. Medlemsstaterna är vid utövandet av denna befogenhet emellertid skyldiga att iaktta unionsrätten (dom av den 16 maj 2006, Watts,
C‑372/04
,
EU:C:2006:325
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 5 november 2014, Somova,
C‑103/13
,
EU:C:2014:2334
, punkterna
–
och där angiven rättspraxis).
När det gäller frågan huruvida en sådan nationell lagstiftning som den nu aktuella medför indirekt diskriminering av kvinnor, såsom den hänskjutande domstolen har antytt, framgår det av domstolens fasta praxis att en nationell bestämmelse medför indirekt diskriminering när den, trots att den är neutralt utformad, i praktiken missgynnar betydligt fler kvinnor än män (dom av den 20 oktober 2011, Brachner,
C‑123/10
,
EU:C:2011:675
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 22 november 2012, Elbal Moreno,
C‑385/11
,
EU:C:2012:746
, punkt
).
I förevarande fall avser den aktuella nationella bestämmelsen deltidsarbetande arbetstagare, vilka – enligt den hänskjutande domstolens konstateranden – till stor del består av kvinnliga arbetstagare. Den ställda frågan ska därför besvaras med utgångspunkt i dessa konstateranden.
Domstolen preciserar härvidlag att det nationella målet skiljer sig från det som avgjordes genom domen av den 14 april 2015, Cachaldora Fernández (
C‑527/13
,
EU:C:2015:215
), vari domstolen slog fast att den aktuella nationella lagstiftningen, som avsåg fastställande av beräkningsunderlaget för pension vid total bestående invaliditet, inte innebar diskriminering i den mening som avses i artikel 4.1 i direktiv 79/7. I den domen fann nämligen domstolen att den inte hade tillgång till ovedersägliga statistikuppgifter avseende antalet deltidsarbetande arbetstagare som har avbrutit sina avgiftsinbetalningar eller som visar att denna grupp arbetstagare består av betydligt fler kvinnor än män (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 april 2015, Cachaldora Fernández,
C‑527/13
,
EU:C:2015:215
, punkt
). Domstolen fann vidare att den aktuella bestämmelsen hade slumpartade verkningar, eftersom vissa deltidsarbetande arbetstagare – en grupp som påstås missgynnas av bestämmelsen – till och med kunde gynnas av bestämmelsens tillämpning.
Utöver den omständigheten att de statistiska uppgifter som den hänskjutande domstolen lagt fram i förevarande fall inte har bestridits, framgår det tydligt av handlingarna i målet att samtliga arbetstagare som utför vertikalt deltidsarbete och som omfattas av tillämpningsområdet för den aktuella nationella bestämmelsen påverkas negativt av denna nationella bestämmelse, eftersom den period då de kan göra anspråk på arbetslöshetsersättning – på grund av denna bestämmelse – är kortare jämfört med den period som gäller för arbetstagare som utför horisontellt deltidsarbete. Det har vidare visats att ingen arbetstagare i denna grupp kan gynnas av tillämpningen av en sådan bestämmelse.
I det nationella målet har den hänskjutande domstolen särskilt preciserat att de statistiska uppgifterna om deltidsarbete omfattar samtliga deltidsarbetande arbetstagare på samma sätt, oavsett om deras arbetstid är förlagd horisontellt eller vertikalt. Enligt den hänskjutande domstolen är således mellan 70 procent och 80 procent av de arbetstagare vilkas arbetstid är förlagd vertikalt kvinnor, och proportionen är densamma vad gäller arbetstagare som utför horisontellt deltidarbete. Uppgifterna gör det möjligt att dra slutsatsen att en mycket större andel kvinnor än män påverkas negativt av den aktuella nationella bestämmelsen.
Domstolen kan under dessa omständigheter inte annat än slå fast att en bestämmelse såsom den som är aktuell i det nationella målet utgör en särbehandling som är till nackdel för kvinnor i den mening som avses i rättspraxis i punkt 38 ovan.
En sådan bestämmelse strider emellertid mot artikel 4.1 i direktiv 79/7, såvida den inte är motiverad av sakliga skäl som helt saknar samband med diskriminering på grund av kön. Så är fallet om bestämmelserna återspeglar ett legitimt socialpolitiskt ändamål och om de är lämpliga och nödvändiga för att uppnå detta ändamål (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 november 2012, Elbal Moreno,
C 385/11
,
EU:C:2012:746
, punkt
).
Domstolen konstaterar att begäran om förhandsavgörande i förevarande mål inte innehåller några hänvisningar till det syfte som eftersträvas med de nationella bestämmelserna. Konungariket Spanien har dock gjort gällande vid förhandlingen att principen om ”bidrag till det sociala trygghetssystemet” motiverar den konstaterade särbehandlingen. Eftersom rätten till arbetslöshetsersättning och varaktigheten av den ersättningen enbart grundas på den tid varunder en anställd utfört arbete eller varit registrerad i det sociala trygghetssystemet ska endast faktiskt arbetade dagar beaktas för att proportionalitetsprincipen ska anses iakttagen.
Även om det till syvende och sist ankommer på den nationella domstolen att avgöra om det verkligen är detta syfte som den nationella lagstiftaren eftersträvar, räcker det att konstatera att de aktuella nationella bestämmelserna inte framstår som lämpliga för att säkerställa det samband som enligt den spanska regeringen ska föreligga mellan de avgifter som arbetstagaren betalar in och de rättigheter han eller hon kan göra gällande vid arbetslöshet.
En ”vertikalt” deltidsarbetande arbetstagare som betalat avgifter för varje dag i månaden under året erhåller nämligen, såsom generaladvokaten påpekade i punkt 59 i sitt förslag till avgörande, arbetslöshetsersättning för en kortare period än heltidsarbetande arbetstagare som betalat samma avgifter. Det är härvidlag uppenbart att det samband som den spanska regeringen åberopat inte är för handen i förhållande till den förstnämnde arbetstagaren.
Detta samband skulle, precis som generaladvokaten påpekade i punkt 58 i sitt förslag till avgörande, vara möjligt att uppnå såvitt gäller arbetstagare som utför ”vertikalt” deltidsarbete om de nationella myndigheterna beaktade andra omständigheter. Dylika omständigheter kan vara till exempel den tid under vilken avgifter betalats in av arbetstagaren och dennes arbetsgivare, det totala inbetalade avgiftsbeloppet eller det totala antalet arbetade timmar. Enligt den hänskjutande domstolens uppgifter beaktas just dessa faktorer beträffande arbetstagare vars arbetstid är förlagd ”horisontellt”, oavsett om de arbetar heltid eller deltid.
Mot denna bakgrund ska den tredje frågan besvaras på följande sätt. Artikel 4.1 i direktiv 79/7 ska tolkas så, att den utgör hinder för en lagstiftning i en medlemsstat som, i fall av ”vertikalt” deltidsarbete, undantar dagar då arbete ej utförts från beräkningen av de dagar som avgifter betalats för, vilket medför en minskning av den period då arbetslöshetsersättningen utbetalas, när det konstaterats att flertalet ”vertikalt” deltidsarbetande arbetstagare är kvinnor som missgynnas av sådana nationella bestämmelser.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (femte avdelningen) följande:

1)
Klausul 4.1 i ramavtalet om deltidsarbete, som ingicks den 6 juni 1997 och som återfinns i bilagan till rådets direktiv 97/81/EG av den 15 december 1997 om ramavtalet om deltidsarbete undertecknat av UNICE, CEEP och EFS är inte tillämplig på en sådan avgiftsbaserad arbetslöshetsersättning som den som är aktuell i det nationella målet.

2)
Artikel 4.1 i rådets direktiv 79/7/EEG av den 19 december 1978 om successivt genomförande av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om social trygghet ska tolkas så, att den utgör hinder för en lagstiftning i en medlemsstat som, i fall av ”vertikalt” deltidsarbete, undantar dagar då arbete ej utförts från beräkningen av de dagar som avgifter betalats för, vilket medför en minskning av den period då arbetslöshetsersättningen utbetalas, när det konstaterats att flertalet ”vertikalt” deltidsarbetande arbetstagare är kvinnor som missgynnas av sådana nationella bestämmelser.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: spanska.