CELEX: 62017CJ0513
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Transports
Autopārvadājumi
Regula (EK) Nr. 561/2006
19. panta 2. punkta pirmā daļa
Administratīvs sods par dalībvalsts, kurā atrodas uzņēmuma juridiskā adrese, teritorijā izdarītu pārkāpumu, ko uzlikušas citas dalībvalsts, kurā pārkāpums konstatēts, kompetentās iestādes

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 561/2006 (2006. gada 15. marts), ar ko paredz dažu sociālās jomas tiesību aktu saskaņošanu saistībā ar autotransportu, groza Padomes Regulu (EEK) Nr. 3821/85 un Padomes Regulu (EK) Nr. 2135/98 un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 3820/85 (
OV 2006, L 102, 1. lpp.
), 19. panta 2. punkta pirmās daļas interpretāciju.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā, kurā
Josef Baumgartner
pārsūdzēja lēmumu par administratīvo sodu, kuru viņam kā sabiedrības
Transporte Josef Baumgartner GmbH & Co KG
ar juridisko adresi Austrijā (turpmāk tekstā – “Sabiedrība”) pārstāvim bija uzlicis
Bundesamt für Güterverkehr
(Federālais kravu pārvadājumu dienests, Vācija) par Regulas Nr. 561/2006 pārkāpumu, kas esot ticis izdarīts dalībvalstī, kurā ir reģistrēta uzņēmuma juridiskā adrese.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Atbilstoši Regulas Nr. 561/2006 14., 19. un 26. apsvērumam:
“(14)
Lai garantētu efektīvu kontroli, ir nepieciešams nodrošināt, lai kompetentās iestādes – veicot pārbaudes uz ceļiem un pēc pārejas perioda – būtu spējīgas noskaidrot, vai transportlīdzekļa vadīšanas laikposmi un atpūtas laikposmi ir pareizi ievēroti pārbaudes dienā un iepriekšējās 28 dienās.
[..]
(19)
Ņemot vērā pieaugumu pasažieru un kravu pārrobežu pārvadājumos, ir vēlams satiksmes drošības labā un, lai uzlabotu pārbaudes uz ceļiem un pārbaudes uzņēmumu telpās, ietvert transportlīdzekļa vadīšanas laikposmus, atpūtas laikposmus un pārtraukumus, kas veikti citās dalībvalstīs vai trešās valstīs, un noteikt vai atbilstīgie noteikumi ir pilnībā un pareizi ievēroti.
[..]
(26)
Dalībvalstīm būtu jāparedz noteikumi par sodiem, ko piemēro par šīs regulas pārkāpumiem, un jānodrošina, ka tos īsteno. Šiem sodiem ir jābūt efektīviem, samērīgiem, preventīviem un nediskriminējošiem. Kopējā pasākumu klāstā, kas paredzēti dalībvalstīm, būtu jāiekļauj arī iespēja aizturēt transportlīdzekli, ja ir konstatēti nopietni pārkāpumi. Noteikumiem, kas ietverti šajā regulā attiecībā uz sodiem vai procesiem, nebūtu jāietekmē valstu tiesību aktus, kas attiecas uz pierādīšanas pienākumu.”
Regulas Nr. 561/2006 10. panta 5. punktā ir paredzēts:
“a)
Transporta uzņēmums, kas izmanto transportlīdzekļus, kuri aprīkoti ar reģistrācijas kontrolierīcēm, kas atbilst [Padomes] Regulas (EEK) Nr. 3821/85 [(1985. gada 20. decembris) par reģistrācijas kontrolierīcēm, ko izmanto autotransportā (
OV 1985, L 370, 8. lpp.
)] I B pielikumam, un uz kuriem attiecas šī regula, nodrošina:
i)
ka visi dati tiek lejupielādēti no transportlīdzekļa datu saglabāšanas ierīces un vadītāja kartes tik bieži, kā to pieprasa dalībvalsts, un ka attiecīgie dati tiek lejupielādēti biežāk, lai nodrošinātu, ka tiek lejupielādēti visi dati par darbībām, ko ir veicis uzņēmums vai kas ir veiktas uzņēmuma labā;
ii)
ka visi dati, kas lejupielādēti gan no transportlīdzekļa datu saglabāšanas ierīces, gan vadītāja kartes, tiek saglabāti vismaz divpadsmit mēnešus pēc to ierakstīšanas, un ka gadījumā, ja šādus datus pieprasa inspektors, tie ir pieejami vai nu tieši, vai attālināti;
b)
šajā punktā terminu “lejupielādēšana” interpretē saskaņā ar definīciju, kas paredzēta Regulas (EEK) Nr. 3821/85 I B pielikuma I nodaļas s) punktā;
c)
Komisija saskaņā ar 24. panta 2. punktā minēto procedūru var noteikt maksimālo laikposmu, kādā saskaņā ar a) punkta i) apakšpunktu ir jāveic attiecīgo datu lejupielādēšana.”
Regulas Nr. 561/2006 19. panta 1. un 2. punkts ir formulēti šādi:
“1.   Dalībvalstis paredz noteikumus par sodiem, ko piemēro par šīs regulas un Regulas (EEK) Nr. 3821/85 pārkāpumiem, un nodrošina, ka tie tiek īstenoti. Šiem sodiem ir jābūt efektīviem, samērīgiem, preventīviem un nediskriminējošiem. Par šīs regulas un Regulas (EEK) Nr. 3821/85 pārkāpumiem piemēro tikai vienu sodu vai procedūru. Dalībvalstis paziņo Komisijai par šiem pasākumiem un noteikumiem par sodiem līdz datumam, kas noteikts 29. [panta otrajā daļā]. Komisija attiecīgi informē dalībvalstis.
2.   Dalībvalsts dod iespēju kompetentajām iestādēm piemērot sodus tiem uzņēmumiem un/vai transportlīdzekļu vadītājiem par šīs regulas pārkāpumiem, kas konstatēti tās teritorijā un par ko vēl nav piemēroti sodi, kā arī gadījumos, ja pārkāpums ir izdarīts citas dalībvalsts teritorijā vai trešā valstī.
Izņēmuma gadījumā, ja ir konstatēts pārkāpums:
–
kas nav izdarīts attiecīgās dalībvalsts teritorijā, un
–
ko izdarījis jebkurš uzņēmums, kas veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī vai trešajā valstī, vai transportlīdzekļa vadītājs, kura darba vieta ir citā dalībvalstī vai trešā valstī,
dalībvalsts līdz 2009. gada 1. janvārim tā vietā, lai piemērotu sodu, var paziņot par pārkāpuma faktu tās dalībvalsts vai trešās valsts kompetentajai iestādei, kurā uzņēmums veic uzņēmējdarbību [kurā atrodas uzņēmuma juridiskā adrese] vai kurā ir transportlīdzekļa vadītāja darba vieta.”
Regulas Nr. 3821/85 13. pantā, kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 2009. gada 16. decembra Regulu (ES) Nr. 1266/2009 (
OV 2009, L 339, 3. lpp.
), bija paredzēts:
“Darba devējs un autovadītāji nodrošina reģistrācijas kontrolierīces pareizu darbību un tās pienācīgu lietošanu, kā arī vadītāja kartes izmantošanu gadījumos, kad autovadītāji vada transportlīdzekļus, kuros uzstādītās reģistrācijas kontrolierīces atbilst I B pielikumā noteiktajām prasībām.”
Minētās regulas I B pielikuma I nodaļā bija noteikts:
“Šajā pielikumā piemēro šādas definīcijas:
l)
“uzņēmuma karte” ir tahogrāfa karte, kuru dalībvalsts iestādes ir izsniegušas transportlīdzekļa, kurā ir uzstādīta reģistrācijas kontrolierīce, īpašniekam vai valdītājam;
tā identificē īpašnieku vai valdītāju ļauj attēlot, lejupielādēt un izdrukāt datus, kas glabājas reģistrācijas kontrolierīcē, kuru ir slēdzis šis īpašnieks vai valdītājs;
[..]
s)
“lejupielāde” ir visu tā autotransporta līdzekļa datu atmiņā vai tā tahogrāfa atmiņā saglabāto datu datņu vai to daļas kopēšana kopā ar elektronisko parakstu, attiecībā uz kuru šie dati ir nepieciešami, lai noteiktu, vai ir ievēroti Regulas (EK) Nr. 561/2006 noteikumi.
[..]”
Vācijas tiesības
Verordnung zur Durchführung des Fahrpersonalgesetzes
(Rīkojums par Autotransportlīdzekļu apkalpju likuma īstenošanu, turpmāk tekstā – “
Fahrpersonalverordnung
”) 2. panta 5. punkta otrajā teikumā attiecībā uz Regulas Nr. 561/2006 tvērumu būtībā ir paredzēts, ka vadītāja kartes datu lejupielāde ir jāveic vēlākais 28 dienu laikā pēc reģistrēšanas uzņēmumā.
Gesetz über Ordnungswidrigkeiten
(Administratīvo pārkāpumu likums, turpmāk tekstā – “
OWiG
”) 5. pantā ir noteikts:
“Ja likumā nav noteikts citādi, sodi var tikt piemēroti tikai par administratīvajiem pārkāpumiem, kuri ir izdarīti šī likuma teritoriālajā piemērošanas jomā vai ārpus šīs piemērošanas joma uz kuģa vai lidmašīnā, kam ir tiesības kuģot vai lidot ar Vācijas Federatīvās Republikas karogu vai tās nacionālo simboliku.”
OWiG
9. pantā būtībā ir minēts, ka fiziskas vai juridiskas personas pārstāvi var sodīt par faktiem, kas atbilst pārstāvētās personas izdarīta pārkāpuma sastāvam.
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
Pārbaudes uz ceļiem veikšanas laikā 2015. gada 19. novembrī Vācijā kompetentās iestādes konstatēja divus Regulas Nr. 561/2006 pārkāpumus vienā no Sabiedrībai piederošajiem transportlīdzekļiem.
Pirmkārt, vadītāja kartes dati nebija lejupielādēti Regulas Nr. 561/2006 10. panta 5. punkta a) apakšpunkta i) punktā, to lasot kopā ar
Fahrpersonalverordnung
2. panta 5. punktu, paredzētajā termiņā. Otrkārt, uzņēmuma karte nebija ievietota minētā transportlīdzekļa reģistrācijas kontrolierīcē.
2016. gada 15. februārī
J. Baumgartner
kā Sabiedrības pārstāvis tika aicināts paust savu nostāju par šādi izvirzītajiem pārmetumiem. Tā kā ieinteresētā persona nereaģēja, Federālais kravu pārvadājumu dienests par šiem diviem pārkāpumiem viņam piesprieda administratīvo sodu 406,25 EUR apmērā.
J. Baumgartner
šo lēmumu pārsūdzēja minētajā dienestā, apstrīdot tā teritoriālo jurisdikciju konstatēto pārkāpumu sankcionēšanā.
Prasītājs pamatlietā uzskatīja, ka saskaņā ar
Fahrpersonalverordnung
2. panta 5. punkta otro teikumu pienākums lejupielādēt vadītāja kartes datus un aktivizēt uzņēmuma atslēgu ir spēkā tikai vietā, kur atrodas uzņēmuma juridiskā adrese. Tā kā
Transporte Josef Baumgartner
juridiskā adrese ir Austrijā, prasītājs pamatlietā norāda, ka pārmestais pārkāpums ir ticis izdarīts ārpus
OWiG
5. panta teritoriālās piemērojamības.
Lēmumā sniegt prejudiciālu nolēmumu
Amtsgericht Köln
(Ķelnes pirmās instances tiesa, Vācija), kurai bija jāizskata
J. Baumgartner
sūdzība, ko viņš bija iesniedzis par pieņemto lēmumu, norāda, ka
Oberlandesgericht Köln
(Federālās zemes Augstākā tiesa Ķelnē, Vācija) 2017. gada 31. jūlija rīkojumā – līdzīgā lietā – esot piemērojusi iepriekš aprakstīto valsts tiesiskā regulējuma interpretāciju.
Turklāt šajā rīkojumā
Oberlandesgericht Köln
(Federālās zemes Augstākā tiesa Ķelnē) esot atteikusies atzīt Vācijas iestāžu pilnvaras piemērot sankcijas, balstoties uz Regulas Nr. 561/2006 19. panta 2. punktu.
Lai arī atzīdama, ka Regula Nr. 561/2006 ir tieši piemērojama un šādi atbilstot jēdzienam “likums”
OWiG
5. pantā lietotajā frāzē “ja likumā nav noteikts citādi”,
Oberlandesgericht Köln
(Federālās zemes Augstākā tiesa Ķelnē) uzskatīja, ka minētās regulas 19. panta 2. punkts esot jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts, kas konstatējusi pārkāpumu, pilnvaro citas dalībvalsts iestādes piemērot sodu par šo pārkāpumu neatkarīgi no vietas, kur tas ir ticis izdarīts, kas nozīmē, ka šajā gadījumā Federālais kravu pārvadājumu dienests neesot kompetents pats uzlikt sodu par konstatēto pārkāpumu.
Katrā ziņā, iesniedzējtiesas skatījumā, Regulas Nr. 561/2006 19. panta 2. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka ar šo tiesību normu dalībvalstis ir pilnvarotas uzlikt sodus par savā teritorijā konstatētajiem regulas pārkāpumiem, pat ja šie pārkāpumi ir izdarīti citā dalībvalstī.
Minētā tiesa uzskata, ka šo interpretāciju apstiprina Regulas Nr. 561/2006 19. panta 2. punkta otrā daļa. Saskaņā ar šo tiesību normu, ja ir konstatēts pārkāpums, kas nav izdarīts tās teritorijā, dalībvalsts līdz 2009. gada 1. janvārim tā vietā, lai piemērotu sodu, var paziņot par pārkāpuma faktu tās dalībvalsts vai trešās valsts kompetentajai iestādei, kurā atrodas uzņēmuma juridiskā adrese vai kurā ir transportlīdzekļa vadītāja darba vieta.
Šajos apstākļos
Amtsgericht Köln
(Ķelnes pirmās instances tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Regulas Nr. 561/2006 19. panta 2. punkta [pirmā daļa] ir jāinterpretē tādējādi, ka uzņēmumam vai uzņēmuma vadītājam atbilstoši [
OWiG
] 30., 9. un 130. pantam par administratīvo pārkāpumu, kas ir izdarīts uzņēmuma juridiskās adreses reģistrācijas vietā, sodu var piemērot tikai dalībvalsts, kuras teritorijā atrodas uzņēmuma juridiskā adrese? Vai arī citas dalībvalstis var piemērot sodu par administratīvo pārkāpumu, ja tas ir ticis konstatēts to teritorijā?”
Par prejudiciālo jautājumu
Uzdodot prejudiciālo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 561/2006 19. panta 2. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiešā veidā dalībvalsts kompetentās iestādes tiek pilnvarotas uzlikt sodu uzņēmumam vai tā vadītājam par pārkāpumu, kas ir konstatēts tās teritorijā, pat ja šis pārkāpums ir ticis izdarīts citas dalībvalsts teritorijā, kurā atrodas uzņēmuma juridiskā adrese.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 20. decembris, Vaditrans,
C‑102/16
,
EU:C:2017:1012
,
20.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Saskaņā ar Regulas Nr. 561/2006 19. panta 2. punkta pirmo daļu dalībvalsts dod iespēju kompetentajām iestādēm piemērot sodus tiem uzņēmumiem un/vai transportlīdzekļu vadītājiem par šīs regulas pārkāpumiem, kas konstatēti tās teritorijā un par ko vēl nav piemēroti sodi, pat ja pārkāpums ir izdarīts citas dalībvalsts teritorijā vai trešā valstī.
Taču – kā to savos apsvērumos ir norādījušas Austrijas valdība un Komisija – interpretācijas, kuras veikusi iesniedzējtiesa, no vienas puses, un prasītāja pamatlietā, no otras puses, ir pieņemamas no gramatiskās metodes viedokļa, jo no minētās tiesību normas viennozīmīgi neizriet, pie kuras dalībvalsts ir pieskaitāmas “kompetentās iestādes”.
Tiesa jau ir konstatējusi, ka Regulas Nr. 561/2006 19. panta 2. punkta pirmajā daļā dalībvalstu kompetentajām iestādēm ir dota iespēja piemērot sodus uzņēmumiem un/vai transportlīdzekļu vadītājiem par šīs regulas pārkāpumiem, kas konstatēti tās teritorijā, pat ja šie pārkāpumi ir izdarīti citas dalībvalsts teritorijā vai trešā valstī (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 9. jūnijs, Eurospeed,
C‑287/14
,
EU:C:2016:420
,
33.
punkts).
Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka papildus darbinieku darba apstākļu autotransporta nozarē uzlabošanai Regulas Nr. 561/2006 mērķis ir arī uzlabot vispārējo satiksmes drošību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 9. jūnijs, Eurospeed,
C‑287/14
,
EU:C:2016:420
,
39.
punkts).
Lai garantētu Regulas Nr. 561/2006 noteikumu efektīvu izpildi – kā tas ir apstiprināts tās 14. apsvērumā – ir nepieciešams nodrošināt, lai kompetentās iestādes, veicot pārbaudes uz ceļiem un pēc pārejas perioda, būtu spējīgas noskaidrot, vai transportlīdzekļa vadīšanas laikposmi un atpūtas laikposmi ir pareizi ievēroti pārbaudes dienā un iepriekšējās 28 dienās.
Kā to savos apsvērumos ir norādījis Federālais kravu pārvadājumu dienests – Regulas Nr. 561/2006 efektīvas īstenošanas nolūkā satiksmes drošības interesēs nav nepieciešams kontrolēt vienīgi to, vai ir ievēroti šīs regulas noteikumi – dalībvalstīm, konstatējot pārkāpumu, ir arī jāvar uzlikt efektīvus, samērīgus un preventīvus sodus, ka tas ir paredzēts Regulas Nr. 561/2006 19. panta 1. punktā.
Ir arī jākonstatē, ka, ņemot vērā ar autotransportu saistīto aktivitāšu pārrobežu raksturu, Regulas Nr. 561/2006 19. panta 2. punkta pirmās daļas interpretācija, saskaņā ar kuru dalībvalstis dod iespēju to kompetentajām iestādēm piemērot sodus par šīs regulas pārkāpumiem, kas konstatēti tās teritorijā, pat ja pārkāpums ir izdarīts citas dalībvalsts teritorijā vai trešā valstī, vēl jo vairāk atbilst mērķiem, kam šī regula kalpo.
Savukārt atbilstīga minētajiem mērķiem nebūtu tāda Regulas Nr. 561/2006 19. panta 2. punkta pirmās daļas interpretācija, saskaņā ar kuru dalībvalstij, kas ir konstatējusi citas dalībvalsts vai trešās valsts teritorijā izdarītu pārkāpumu, ar atļaujas palīdzību būtu jāļauj citas dalībvalsts kompetentajām iestādēm uzlikt sodu par šo pārkāpumu neatkarīgi no tā izdarīšanas vietas.
Šai sakarā Tiesa jau ir nospriedusi, ka dalībvalsts, kuras teritorijā ir izdarīts Regulas Nr. 561/2006 pārkāpums, katrā ziņā ir pilnvarota par to uzlikt sodu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 9. jūnijs, Eurospeed,
C‑287/14
,
EU:C:2016:420
,
33.
punkts) tādā nozīmē, ka netiek prasīts, lai atļauju dotu citas dalībvalsts kompetentā iestāde.
Iepriekš 31. punktā izklāstītā interpretācija atgriežas pie dalībvalsts kompetento iestāžu sodāma pārkāpuma, kurš nav nedz ticis konstatēts, nedz izdarīts šīs dalībvalsts teritorijā. Tomēr nevar prezumēt, ka Savienības likumdevēja nolūks ir bijis Regulas Nr. 561/2006 19. panta 2. punkta pirmajai daļai piešķirt šādu tvērumu.
Turklāt attiecībā uz Regulas Nr. 561/2006 19. panta 2. punkta otro daļu – šajā tiesību normā izņēmuma kārtā bija paredzēts, ka tad, ja ir konstatēts pārkāpums, kas nav izdarīts attiecīgās dalībvalsts teritorijā, bet ko ir izdarījis uzņēmums vai transportlīdzekļa vadītājs, kuru attiecīgi juridiskās adreses reģistrācijas vieta vai darba vieta atrodas citā dalībvalstī vai trešā valstī, dalībvalsts, ko šis pārkāpums ir skāris, var pārkāpuma sastāvu veidojošos faktus paziņot tās dalībvalsts vai trešās valsts kompetentajai iestādei, kurā atrodas uzņēmuma juridiskā adrese vai transportlīdzekļa darba vieta. Šī tiesību norma uz balstīta uz pieņēmumu, ka attiecīgā dalībvalsts, kam līdz 2009. gada 1. janvārim “tā vietā, lai piemērotu sodu”, varēja paziņot par šo faktu, bija tā, kuras teritorijā pārkāpums tika konstatēts.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 561/2006 19. panta 2. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiešā veidā dalībvalsts kompetentās iestādes tiek pilnvarotas uzlikt sodu uzņēmumam vai tā vadītājam par minētās regulas pārkāpumu, kas ir konstatēts tās teritorijā, ja par šo pārkāpumu jau nav bijis uzlikts sods, pat ja šis pārkāpums ir izdarīts citas dalībvalsts teritorijā, kurā atrodas uzņēmuma juridiskā adrese.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 561/2006 (2006. gada 15. marts), ar ko paredz dažu sociālās jomas tiesību aktu saskaņošanu saistībā ar autotransportu, groza Regulu (EEK) Nr. 3821/85 un Regulu (EK) Nr. 2135/98 un atceļ Regulu (EEK) Nr. 3820/85, 19. panta 2. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiešā veidā dalībvalsts kompetentās iestādes tiek pilnvarotas uzlikt sodu uzņēmumam vai tā vadītājam par minētās regulas pārkāpumu, kas ir konstatēts tās teritorijā, ja par šo pārkāpumu jau nav bijis uzlikts sods, pat ja šis pārkāpums ir izdarīts citas dalībvalsts teritorijā, kurā atrodas uzņēmuma juridiskā adrese.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.