CELEX: 62017CJ0248
Обжалване
Обща външна политика и политика на сигурност
Ограничителни мерки срещу Ислямска република Иран
Замразяване на финансови средства и икономически ресурси
Отмяна на вписване от Общия съд
Повторно вписване
Мотив за вписване, свързан с предоставяне на финансова подкрепа на правителството на Иран и с участие в снабдяването със забранени стоки и технологии
Обхват
Финансиране на проекти в петролния и газовия сектор
Доказателства, носещи датата преди първото вписване
Факти, които са известни преди първото вписване
Член 266 ДФЕС
Сила на пресъдено нещо
Обхват
Ефективна съдебна защита

С жалбата си Bank Tejarat иска да се отмени решението на Общия съд на Европейския съюз от 14 март 2017 г. Bank Tejarat/Съвет (T‑346/15, непубликувано, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“,
EU:T:2017:164
), с което същият е отхвърлил жалбата ѝ за отмяна на Решение (ОВППС) 2015/556 на Съвета от 7 април 2015 година за изменение на Решение 2010/413/ОВППС на Съвета относно ограничителни мерки срещу Иран (
ОВ L 92, 2015 г., стр. 101
) и на Регламент за изпълнение (ЕС) 2015/549 на Съвета от 7 април 2015 година за прилагане на Регламент (ЕС) № 267/2012 относно ограничителни мерки срещу Иран (
ОВ L 92, 2015 г., стр. 12
), в частта, в която тези актове се отнасят до нея (наричани по-нататък „обжалваните актове“).
Правна уредба
Резолюция 1929 и Резолюция 2231 (2015) на Съвета за сигурност на Организацията на обединените нации
На 9 юни 2010 г. Съветът за сигурност на Организацията на обединените нации приема Резолюция 1929 (2010) (наричана по-нататък „Резолюция 1929“), която има за цел да разшири обхвата на ограничителните мерки, наложени с Резолюция 1737 (2006), Резолюция 1747 (2007) и Резолюция 1803 (2008), и да въведе допълнителни ограничителни мерки срещу Ислямска република Иран. В тази резолюция Съветът за сигурност на Организацията на обединените нации по-специално отбелязва „потенциалната връзка между приходите на Иран от неговия енергиен сектор и финансирането на неговите ядрени дейности, свързани с разпространението на ядрени оръжия“.
На 14 юли 2015 г. Ислямска република Иран, от една страна, и Федерална република Германия, Китайската народна република, Съединените американски щати, Руската федерация, Френската република и Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия, както и върховният представител на Съюза по въпросите на външните работи и политиката на сигурност, от друга страна, приемат във Виена (Австрия) „Съвместен всеобхватен план за действие“ с цел постигане на дългосрочно цялостно решение на иранския ядрен въпрос (наричан по-нататък „Съвместен всеобхватен план за действие“).
На 20 юли 2015 г. Съветът за сигурност на Организацията на обединените нации приема Резолюция 2231 (2015), с която се одобрява Съвместният всеобхватен план за действие, призовава се за цялостното му изпълнение съгласно графика, установен в него, и се предвиждат действия, които да се изпълняват в съответствие с този план.
Правото на Съюза
На 17 юни 2010 г. Европейският съвет приканва Съвета на Европейския съюз да приеме мерки за изпълнение на мерките, предвидени в Резолюция 1929, както и съпътстващи мерки, за да се подпомогне разрешаването чрез преговори на всички нерешени въпроси, свързани с разработването от Ислямска република Иран на чувствителни технологии за нейната ядрена и ракетна програма. Тези мерки следва да бъдат насочени по-специално към областта на търговията, финансовия сектор, иранския транспортен сектор, големите сектори на петролната и газовата промишленост.
На 26 юли 2010 г. Съветът на Европейския съюз приема Решение 2010/413/ОВППС относно ограничителни мерки срещу Иран и за отмяна на Обща позиция 2007/140/ОВППС (
ОВ L 195, 2010 г., стр. 39
), в приложение II от което са изброени лицата и образуванията, чиито активи се замразяват. Съображение 22 от посоченото решение се отнася до Резолюция 1929 и в него се отбелязва изтъкнатата в резолюцията потенциална връзка между доходите на Ислямска република Иран от нейния енергиен сектор и финансирането на чувствителните ядрени дейности на Иран, свързани с разпространението на ядрени оръжия.
На 25 октомври 2010 г. Съветът приема Регламент (ЕС) № 961/2010 относно ограничителни мерки срещу Иран и за отмяна на Регламент (ЕО) № 423/2007 (
ОВ L 281, 2010 г., стр. 1
), за да гарантира изпълнението, що се отнася до Европейския съюз, на ограничителните мерки, предвидени с Решение 2010/413.
На 23 януари 2012 г. Съветът приема Решение 2012/35/ОВППС за изменение на Решение 2010/413 (
ОВ L 19, 2012 г., стр. 22
). Съгласно съображение 13 от това решение замразяването на финансови средства и икономически ресурси следва да се прилага за допълнителни лица и образувания, които подпомагат правителството на Иран, с което му дават възможност да продължава чувствителни ядрени дейности, свързани с разпространението на ядрено оръжие, или за разработването на носители на ядрено оръжие, по-специално лица и образувания, предоставящи финансова, логистична и материална подкрепа на правителството на Иран.
С посоченото решение в член 20, параграф 1 от Решение 2010/413 се променя точка б) и се добавя точка в), в която се предвижда замразяване на финансови средства, които принадлежат на следните лица и образувания:
„б)
лица и образувания, които не са обхванати от приложение I, които участват, имат пряко отношение или предоставят подкрепа за чувствителните ядрени дейности на Иран, свързани с разпространението на ядрени оръжия, или за разработването на носители на ядрено оръжие, включително като участват в доставяне на забранени изделия, стоки, оборудване, материали и технологии […], изброени в приложение II;
в)
други лица и образувания, които не са обхванати от приложение I, предоставящи подкрепа на правителството на Иран, както и свързани с тях лица и образувания, изброени в приложение II“.
На 23 март 2012 г. Съветът приема Регламент (ЕС) № 267/2012 относно ограничителни мерки срещу Иран и за отмяна на Регламент № 961/2010 (
ОВ L 88, 2012 г., стр. 1
), за изпълнение, що се отнася до Европейския съюз, на ограничителните мерки, предвидени с Решение 2012/35.
В член 23, параграф 2 от този регламент се предвижда замразяването на финансови средства и икономически ресурси на лица, образувания и органи, включени в списъка в приложение IX към него и които в съответствие с член 20, параграф 1, букви б) и в) от Решение 2010/413 са определени като:
„a)
участващи в, пряко свързани с или подпомагащи дейности на Иран, чувствителни по отношение на ядреното разпространение, както и разработването от Иран на системи за ядрено оръжие, в това число чрез участие в снабдяването със забранени стоки и технологии; притежавани или контролирани от такова лице, образувание или орган, включително посредством незаконни средства, действащи от тяхно име и по тяхно указание;
[…]
г)
други лица, образувания или структури, които предоставят подкрепа, например материална, логистична или финансова подкрепа, на правителството на Иран, както и лица и образувания, свързани с тях“.
С Решение 2012/635/ОВППС на Съвета от 15 октомври 2012 година за изменение на Решение 2010/413 (
ОВ L 282, 2012 г., стр. 58
) се променя текстът на член 20, параграф 1, буква в) от Решение 2010/413 по следния начин:
„други лица и образувания, които не са обхванати от Приложение I, които оказват подкрепа на правителството на Иран и образувания, притежавани или контролирани от тях или лица и образувания, свързани с тях, както са посочени в приложение II“.
С Регламент (ЕС) № 1263/2012 от 21 декември 2012 година за изменение на Регламент (ЕС) № 267/2012 (
ОВ L 356, 2012 г., стр. 34
) Съветът изменя текста на член 23, параграф 2, буква г) от този регламент по следния начин:
„други лица, образувания или структури, които предоставят подкрепа, например материална, логистична или финансова подкрепа, на правителството на Иран, и образувания, притежавани или контролирани от тях, или лица и образувания, свързани с тях“.
Обстоятелства, предхождащи спора:
Жалбоподателят, Bank Tejarat, е иранска банка.
На 23 януари 2012 г. с Решение 2012/35 и Регламент за изпълнение (ЕС) № 54/2012 от 23 януари 2012 г. за изпълнение на Регламент № 961/2010 (
ОВ L 19, 2012 г., стр. 1
) Съветът вписва името на жалбоподателя в списъците с лицата и образуванията, чиито активи се замразяват, съответно в приложение II към Решение 2010/413 и приложение VIII към Регламент № 961/2010. Мотивите за вписването му тези списъци са идентични и гласят следното:
„Банка Tejarat е притежавана от държавата. Чрез нея пряко са подпомагани ядрените дейности на Иран. Например, през 2011 г. банка Tejarat улесни движението на десетки милиони долари с цел да подпомогне посочената от ООН Организация за атомна енергия на Иран (AEOI) в продължаващите ѝ усилия да придобие уранов концентрат. AEOI е основната иранска организация за научноизследователска и развойна дейност в областта на ядрените технологии и управлява програми за производство на ядрен материал.
Освен това банка Tejarat редовно е подпомагала посочени в списъка ирански банки да заобикалят международните санкции, като например е извършвала дейности, свързани с дружества фантоми на посочената от ООН индустриална групировка Shahid Hemmat.
Чрез финансовите си услуги, предоставяни на посочените от ЕС банка Mellat и Банка за развиване на износа на Иран през последните няколко години, банка Tejarat е подпомагала също дейностите на клонове и дъщерни дружества на Иранската революционна гвардия, на посочените от ООН Defense Industries Organisation (Организация на отбранителните индустрии) и MODAFL“.
На 23 март 2012 г. с Регламент № 267/2012 името на жалбоподателя е включено в списъка в приложение IX към този регламент, въз основа на същите мотиви.
С Решение 2012/457/ОВППС на Съвета от 2 август 2012 година за изменение на Решение 2010/413 (
ОВ L 208, 2012 г., стр. 18
) и Регламент за изпълнение (ЕС) № 709/2012 на Съвета от 2 август 2012 година за прилагане на Регламент № 267/2012 (
ОВ L 208, 2012 г., стр. 2
и поправка в
ОВ L 41, 2013 г., стр. 14
) се изменят мотивите за вписване на жалбоподателя в списъка с лицата и образуванията, чиито активи се замразяват, като се уточнява, че „[б]анка Tejarat е отчасти държавна собственост“, като останалата част от мотивите е непроменена.
С решение от 22 януари 2015 г., Bank Tejarat/Съвет (
T‑176/12
,
EU:T:2015:43
), Общият съд отменя Решение 2012/35, Регламент за изпълнение № 54/2012, Регламент № 267/2012 и Регламент за изпълнение № 709/2012 в частта, в която се отнасят до жалбоподателя, с мотива че Съветът не е установил, че жалбоподателят е предоставил подкрепа за разпространението на ядрено оръжие и е съдействал на други лица и образувания да нарушат насочените срещу тях ограничителни мерки или да ги избегнат. Това решение не е било обжалвано.
На 7 април 2015 г. с обжалваните актове Съветът повторно вписва името на жалбоподателя, от една страна, в списъка на лицата и образуванията, чиито активи се замразяват, в приложение II към Решение 2010/413, и от друга страна, в списъка в приложение IX към Регламент № 267/2012 (наричани по-нататък „спорните списъци“) въз основа на следните мотиви:
„Bank Tejarat оказва значителна подкрепа на правителството на Иран, като предоставя финансови средства и услуги по финансиране на проекти за разработване на находища на нефт и природен газ. Секторът на нефта и природния газ представлява важен източник на финансиране за правителството на Иран; освен това редица проекти, финансирани от Bank Tejarat, се изпълняват от дъщерни дружества на образувания, притежавани или контролирани от правителството на Иран. В допълнение Bank Tejarat продължава отчасти да бъде собственост на правителството на Иран и е тясно свързана с него, поради което то е в състояние да оказва влияние върху решенията на Bank Tejarat, включително участието ѝ в проекти, които иранското правителство разглежда като важен приоритет.
Освен това, тъй като Bank Tejarat предоставя финансиране за различни проекти за добив на суров нефт и рафиниране, които неотменно налагат придобиването на ключово за тези сектори оборудване и технологии, чиято доставка за ползване в Иран е забранена, Bank Tejarat може да се причисли към участващите в снабдяването със забранени стоки и технологии“.
На 18 октомври 2015 г. в рамките на изпълнението на Съвместния всеобхватен план за действие Съветът приема, от една страна, Решение (ОВППС) 2015/1863 за изменение на Решение 2010/413 (
ОВ L 274, 2015 г., стр. 174
), което спира прилагането по отношение на жалбоподателя на ограничителните мерки, предвидени с Решение 2010/413, както и, от друга страна, Регламент за изпълнение (ЕС) 2015/1862 за изпълнение на Регламент № 267/2012 (
ОВ L 274, 2015 г., стр. 161
), с който името му се заличава от списъка в приложение IX към последно посочения регламент.
Решение 2015/1863 и Регламент за изпълнение 2015/1862 се прилагат от 16 януари 2016 г. по силата съответно на Решение (ОВППС) 2016/37 на Съвета от 16 януари 2016 година относно датата на прилагане на Решение 2015/1863 (
ОВ L 11 I, 2016 г., стр. 1
) и на информацията относно датата на прилагане на Регламент (ЕС) 2015/1861 на Съвета за изменение на Регламент № 267/2012 и на Регламент за изпълнение 2015/1862 (
ОВ C 15 I, 2016 г., стр. 1
).
Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
На 18 юни 2015 г. жалбоподателят подава в секретариата на Общия съд жалба за отмяна на обжалваните актове, в която изтъква седем основания, които са изведени: първото — от нарушение на член 266 ДФЕС, второто — от злоупотреба с процесуални права и нарушение на принципа на силата на пресъдено нещо, на принципа на правна сигурност и окончателния характер на съдебните актове, третото — от нарушение на принципа на ефективност и на правото на ефективна съдебна защита, както и от нарушение на член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) и на членове 6 и 13 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (наричана по-нататък „ЕКПЧ“), четвъртото — от злоупотреба с власт и нарушение на принципа на добра администрация, петото — от нарушение на основните му права, по-специално на правото му на собственост и на правото на зачитане на доброто му име, както и от нарушение на принципа на пропорционалност, шестото — от нарушение на задължението за мотивиране, и седмото — от явна грешка в преценката.
Общият съд отхвърля всяко едно от тези основания, а оттук и жалбата в нейната цялост.
Искания на страните и производство пред Съда
Жалбоподателят иска от Съда:
–
да уважи жалбата и да отмени двете точки от диспозитива на обжалваното съдебно решение,
–
да бъде уважена жалбата, насочена срещу повторното му вписване,
–
да отмени обжалваните актове в частите им, които се отнасят до него, и
–
да осъди Съвета да заплати съдебните разноски във връзка с обжалването и с производството пред Общия съд.
Съветът иска от Съда:
–
да отхвърли жалбата като недопустима или, в противен случай, като неоснователна,
–
при условията на субсидиарност, ако Съдът реши да отмени обжалваното съдебно решение и самият той да приеме окончателно решение — да отхвърли жалбата за отмяна на обжалваните актове, и
–
да осъди Bank Tejarat да заплати съдебните разноски.
По жалбата
По допустимостта на жалбата
Доводи на страните
Съветът твърди, че жалбоподателят няма интерес от решаването на спора в настоящото производство по обжалване и че поради това то е недопустимо, тъй като с Решение 2015/1863 и Регламент за изпълнение 2015/1862 са били вдигнати наложените срещу него ограничителни мерки, както и поради липсата на засягане на доброто му име с обжалваните актове.
Жалбоподателят поддържа, че има интерес от отмяната на обжалваното съдебно решение и от отмяната на обжалваните актове, във връзка с иска за обезщетение, който е предявил пред Общия съд и който е заведен под номер T‑37/17, както и от това да се установи незаконосъобразността на тези актове и той да получи некомпенсаторно поправяне на щетите, които са засегнали доброто му име.
Съображения на Съда
Съгласно постоянната съдебна практика наличието на правен интерес на жалбоподателя предполага жалбата да може чрез резултата си да донесе полза на страната, която я е подала (решение от 21 декември 2011 г., Франция/People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
, т.
и цитираната съдебна практика).
Съдът обаче е постановил, че на лице или образувание, името на което е било вписано в списъка на лицата или образуванията, чиито активи са замразени, продължава да има най-малкото морален интерес от отмяната на това вписване, с цел да се установи от съда на Съюза, че името му никога не е трябвало да бъде вписано в такъв списък, с оглед на последиците за неговата репутация, включително и след като неговото име е било заличено от посочения списък или замразяването на активите му е било преустановено (вж. в този смисъл решения от 28 май 2013 г., Abdulrahim/Съвет и Комисия,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
, т.
—
, от 8 септември 2016 г., Iranian Offshore Engineering & Construction/Съвет,
C‑459/15 P
, непубликувано,
EU:C:2016:646
, т.
и от 15 юни 2017 г., Al-Faqih и др./Комисия,
C‑19/16 P
,
EU:C:2017:466
, т.
).
От това следва, че жалбоподателят има най-малкото морален интерес да иска отмяна на повторното си вписване в спорните списъци дори когато, от една страна, замразяването на неговите активи, което е резултат от това повторно вписване в списъка в приложение II към Решение 2010/413, е преустановено, и от друга страна, името му е заличено от списъка в приложение IX към Регламент № 267/2012, по силата съответно на Решение 2015/1863 и на Регламент за изпълнение 2015/1862.
Следователно жалбата е допустима.
По същество
В подкрепа на жалбата си Bank Tejarat изтъква четири основания.
По първото и второто основание
–
Доводи на страните
С първото си основание жалбоподателят изтъква, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото при разглеждане на представените от него доказателства, с които оспорва мотивите за повторното му вписване в спорните списъци, по-конкретно като в точки 84—86 от обжалваното съдебно решение е отдал недостатъчна тежест на свидетелските показания на неговия директор. По този начин Общият съд изопачил доказателствата по делото и му възложил непосилна тежест на доказване, което довело до несправедлив съдебен процес.
С второто си основание, което се отнася до точки 83—114 от обжалваното съдебно решение жалбоподателят твърди, че Общият съд е изопачил представените доказателства, чието значение е било ясно, и е обърнал тежестта на доказване, като му е наложил посочената тежест и като е изискал от него да представи отрицателни доказателства. Така Общият съд не взел предвид доказателство от решаващо значение, каквито са свидетелските показания на директора, а предпочел неточното и селективно съдържание на статии в пресата, представени от Съвета, част от които били съставени от иранското министерство на петрола и имали пропагандна цел. По този начин Общият съд неправилно се позовал на миноритарния дял на правителството на Иран в капитала на жалбоподателя. Следователно Общият съд не подложил представените от Съвета доказателства на пълен и задълбочен контрол.
Съветът твърди, че първото основание следва да се отхвърли по същество. Относно второто основание той счита, че жалбоподателят по същество иска от Съда да извърши нова преценка на доказателствата и следователно това основание трябва да бъде обявено за недопустимо, а при условията на субсидиарност — да бъде отхвърлено по същество.
–
Съображения на Съда
С първото и второто си основание, които следва да се разгледат заедно, жалбоподателят по същество твърди, че в рамките на преценката на мотивите, изложени в обжалваните актове, и по-специално за участието му във финансирането на различни проекти в петролния и газовия сектор, Общият съд е нарушил правилата относно тежестта на доказване, като е изопачил доказателствата.
Съгласно постоянната съдебна практика при обжалване Съдът не е компетентен да установява фактите, нито по принцип да проверява доказателствата, които Общият съд е приел в подкрепа на тези факти. Всъщност, щом като тези доказателства са били редовно събрани и общите принципи на правото и приложимите процесуални правила относно доказателствената тежест и събирането на доказателствата са били спазени, само Общият съд може да преценява значението, което трябва да бъде дадено на доказателствата, които са му били представени. Следователно тази преценка не представлява правен въпрос, подлежащ на контрол от Съда, освен в случай на изопачаване на доказателствата, представени пред Общия съд. За разлика от това, правото на контрол на Съда върху направените от Общия съд фактически констатации обхваща по-специално въпроса дали правилата относно доказателствената тежест и събирането на доказателствата са били спазени (решение от 18 януари 2017 г., Toshiba/Комисия,
C‑623/15 P
, непубликувано,
EU:C:2017:21
, т.
и от 14 юни 2018 г., Makhlouf/Съвет,
C‑458/17 P
, непубликувано,
EU:C:2018:441
, т.
).
Относно въпроса дали Общият съд е нарушил правилата, свързани с тежестта на доказване по отношение на ограничителните мерки, следва да се припомни, че в рамките на упражнявания върху тези мерки контрол юрисдикциите на Съюза, в съответствие с предоставените им от Договорите правомощия, са длъжни да осигурят контрол, който по принцип трябва да е пълен, за законосъобразността на всички актове на Съюза (вж. в този смисъл решения от 18 юли 2013 г., Комисия и др./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, т.
, от 28 ноември 2013 г., Съвет/Fulmen и Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, т.
и от 28 март 2017 г., Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, т.
).
Ефикасността на съдебния контрол, гарантиран от член 47 от Хартата, изисква в рамките на контрола за законосъобразност на съображенията, на които се основава решението за вписване на физическо лице в списъка на лицата, предмет на ограничителни мерки, съдът на Съюза да се увери, че това решение, което придобива индивидуален характер за посоченото лице, почива на достатъчно солидна фактическа база. Това в случая предполага проверка на твърдените фактически обстоятелства, съдържащи се в изложението на мотивите, което е в основата на обжалваните актове, така че съдебният контрол да не се свежда до преценка на абстрактната убедителност на посочените мотиви, а да включи въпроса дали тези мотиви, или поне онзи от тях, считан сам по себе си за достатъчен да обоснове посочените актове, се подкрепят от доказателствата (вж. в този смисъл решения от 18 юли 2013 г., Комисия и др./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, т.
, от 18 юни 2015 г., Ipatau/Съвет,
C‑535/14 P
,
EU:C:2015:407
, т.
и от 18 февруари 2016 г., Съвет/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, т.
). Освен това в случай на оспорване компетентният орган на Съюза е този, който трябва да докаже основателността на мотивите си по отношение на съответното лице, а не това лице да представя отрицателни доказателства относно липсата на основателност на тези мотиви (решения от 18 юли 2013 г., Комисия и др./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, т.
и от 28 ноември 2013 г., Съвет/Fulmen и Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, т.
).
В случая, за да се установи основателността на изложените в обжалваните актове мотиви, Съветът, независимо от предложението на държава членка, по-специално е представил набор от обществено достъпни документи, като посочените в точка 65 от обжалваното съдебно решение няколко статии от пресата, както и годишния отчет на жалбоподателя за 2014 г., цитиран в точка 108 от това решение. Въз основа на тези документи Общият съд е разгледал конкретно в точки 87—89, 107—109, 111 и 112 от обжалваното съдебно решение дали посочените мотиви са достатъчно подкрепени с доказателства от Съвета, като е взел предвид изложените от жалбоподателя доводи в подкрепа на представените от него документи, а именно свидетелските показания на неговия директор и няколко вътрешни документа.
Ето защо следва да се приеме, че Общият съд е разгледал съвкупността от представени документи и изложени доводи както от Съвета, така и от жалбоподателя. Като е приел обаче, че представените от жалбоподателя доказателства не са от естество да опровергаят констатациите, направени от Съвета въз основа на тези доказателства, Общият съд по никакъв начин не е обърнал тежестта на доказване, нито е наложил на жалбоподателя да представи отрицателни доказателства.
Освен това твърдението на Общия съд, изложено в точки 110 и 114 от обжалваното съдебно решение, че Съветът е могъл, без да допусне фактическа грешка, нито „явна грешка в преценката“, да констатира, че жалбоподателят е финансирал различни проекти в петролния и газовия сектор, както е видно и от точки 85—109 от обжалваното съдебно решение, се основава на извършена от Общия съд проверка на истинността на фактите, посочени в мотивите на обжалваните актове, както и на пълния контрол, който той е длъжен да извърши съгласно съдебната практика, цитирана в точки 38 и 39 от настоящото решение.
При тези обстоятелства доводът на жалбоподателя за нарушение и за обръщане на тежестта на доказване в действителност представлява оспорване на извършената от Общия съд преценка на фактите и доказателствата, както и на значението, което той им е придал. Съгласно съдебната практика, цитирана в точка 37 от настоящото решение, тази преценка, освен в случай на изопачаване на посочените доказателства, обаче не попада в обхвата на контрола на Съда.
Що се отнася до изопачаването на представените доказателства, следва да се припомни, че подобно изопачаване е налице, когато, без да се основава на нови доказателства, преценката на съществуващите доказателства е явно неправилна. Въпреки това изопачаването трябва ясно да личи от доказателствата по делото, без да е необходимо да се прибягва до нова преценка на фактическите обстоятелства и на доказателствата (решение от 7 април 2016 г., Akhras/Съвет,
C‑193/15 P
,
EU:C:2016:219
, т.
и цитираната съдебна практика). Впрочем, когато жалбоподателят твърди изопачаване на доказателствата, той трябва точно да посочи доказателствата, за които се твърди, че са били изопачени от Общия съд, и да покаже грешките в анализа, които по негова преценка са довели Общия съд до това изопачаване (решения от 3 декември 2015 г., Италия/Комисия,
C‑280/14 P
,
EU:C:2015:792
, т.
и от 19 октомври 2017 г., Yanukovych/Съвет,
C‑598/16 P
, непубликувано,
EU:C:2017:786
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая, що се отнася до констатациите, свързани със свидетелските показания на директора на жалбоподателя, посочени в точки 83—86 от обжалваното съдебно решение, както и тези, които се основават на неговите свидетелски показания, следва да се отбележи, че жалбоподателят по никакъв начин не е доказал, че тези констатации представляват грешка в анализа на Общия съд, която е довела до изопачаване. Освен това нито от статиите в пресата, посочени в точки 88 и 89 от обжалваното съдебно решение, нито от фактическите констатации на Общия съд, изложени в точки 91—112 от обжалваното съдебно решение, ясно личи, че е налице изопачаване. Напротив, тези констатации показват, че Общият съд правилно е взел предвид свидетелските показания на директора на жалбоподателя, като е уточнил причините, поради които тази свидетелски показания, на които той признава слаба доказателствена сила, не позволяват да се опровергае изложената в точка 89 от обжалваното съдебно решение констатация, която е изведена от представените от Съвета документи.
Жалбоподателят също така заявява, че Общият съд е изопачил посочените свидетелски показания, като е приел, че те не могат да се квалифицират като различни и независими от тези на жалбоподателя, както и че разполагат със слаба доказателствена сила, тъй като са били дадени по негова молба за нуждите на първоинстанционното производство по обжалване, и че са представени от лице, което упражнява функциите на директор при него. Това твърдение обаче не цели да установи изопачаване на дадено доказателство, а да оспори извършената от Общия съд преценка на фактическите обстоятелства и на доказателствата, което е недопустимо в производство по обжалване.
От това следва, че първото и второто основание от жалбата трябва да бъдат отхвърлени.
По третото основание
–
Доводи на страните
С третото си основание, което е разделено на две части, жалбоподателят твърди, че Общия съд неправилно е приел, че оспорените мотиви, въз основа на които той е повторно вписан в спорните списъци, отговарят на критериите за вписване, дори и да се предположи, че са подкрепени с доказателства.
В рамките на първата част жалбоподателят твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точки 128 и 129 от обжалваното съдебно решение е приел, че жалбоподателят е предоставял пряка финансова подкрепа на правителството на Иран и че следователно критерият, предвиден в член 20, параграф 1, буква в) от Решение 2010/413 и в член 23, параграф 2, буква г) от Регламент № 267/2012, според който се изисква такава подкрепа, е бил изпълнен. Изтъкнатите от Съвета твърдения обаче единствено показали, че се отнася до косвена финансова подкрепа, тъй като жалбоподателят е бил упрекнат, че е предоставял финансови средства и е финансирал услуги, свързани с проекти за разработване на находища на нефт и природен газ, някои от които са били изпълнявани от дъщерни дружества, контролирани от правителството на Иран.
В рамките на втората част жалбоподателят изтъква, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е решил в точка 133 от обжалваното съдебно решение, че жалбоподателят пряко е участвал в снабдяването със забранени стоки и технологии и че критерият, предвиден в член 20, параграф 1, буква б) от Решение 2010/413 и в член 23, параграф 2, буква a) от Регламент № 267/2012, е изпълнен, въпреки че той по никакъв начин не е участвал в каквото и да било снабдяване с тези стоки и технологии.
Съветът поддържа, че третото основание трябва да се отхвърли по същество. По отношение на критерия за предоставянето на финансова подкрепа на правителството на Иран жалбоподателят неправилно считал, че оказването само на пряка подкрепа би позволило да се обоснове вписването на дадено образувание в спорните списъци, по-специално с оглед на преследваната с Решение 2010/413 и Регламент № 267/2012 цел. Що се отнася до критерия за снабдяване със забранени стоки и технологии, с него единствено се изисква лицето или образуванието да е предоставило подкрепа при това снабдяване.
–
Съображения на Съда
Що се отнася до първата част от третото основание, следва да се отбележи, че в точка 122 от обжалваното съдебно решение Общият съд правилно е припомнил, че критерият за подкрепа на правителството на Иран, посочен в член 20, параграф 1, буква в) от Решение 2010/413, изменено с Решение 2012/635, и в член 23, параграф 2, буква г) от Регламент № 267/2012, изменен с Регламент № 1263/2012, трябва да се разбира в смисъл, че обхваща дейности на съответното лице или образувание, които, макар като такива да не са пряко или косвено свързани с ядреното разпространение, все пак може да го благоприятстват, като осигуряват на правителството на Иран ресурси или материални, финансови или логистични средства, позволяващи му да продължава дейностите по ядрено разпространение (вж. в този смисъл решения от 1 март 2016 г., National Iranian Oil Company/Съвет,
C‑440/14 P
,
EU:C:2016:128
, т.
и
и от 7 април 2016 г., Central Bank of Iran/Съвет,
C‑266/15 P
,
EU:C:2016:208
, т.
).
Както е видно от точки 81 и 82 от решението от 1 март 2016 г., National Iranian Oil Company/Съвет (
C‑440/14 P
,
EU:C:2016:128
), с посочения критерий се отчита „потенциалната връзка между приходите на Иран от неговия енергиен сектор и финансирането на неговите чувствителни ядрени дейности, свързани с разпространението на ядрени оръжия“, по-специално посочена в Резолюция 1929 и в съображение 22 от Решение 2010/413, като се цели да бъде засегнато финансирането на иранската ядрена програма от правителството на Иран. По този начин самият законодател на Съюза е установил връзката между енергийния сектор и разпространението на ядрени оръжия.
Освен това от практиката на Съда следва, че този критерий, разглеждан в светлината на преследваните от Съвета цели, визира формите на подкрепа за правителството на Иран, които поради количествената или качествената си значимост допринасят за продължаването на иранските ядрени дейности (вж. в този смисъл решение от 1 март 2016 г., National Iranian Oil Company/Съвет,
C‑440/14 P
,
EU:C:2016:128
, т.
и определение от 4 април 2017 г., Sharif University of Technology/Съвет,
C‑385/16 P
, непубликувано,
EU:C:2017:258
, т.
).
При тези обстоятелства с оглед на припомнената в точка 52 от настоящото решение цел въпросът, който е от значение, е дали дейността на самото лице или образувание би могла да благоприятства разпространението на ядрени оръжия поради количествената или качествената си значимост, като осигурява на правителството на Иран ресурси или материални, финансови или логистични средства, които му позволяват да продължава дейностите по разпространение на ядрени оръжия.
В случая обаче, както е видно от точки 125—128 от обжалваното съдебно решение, Общият съд въз основа на фактическите си констатации е посочил, че жалбоподателят е участвал във финансирането на няколко широкомащабни проекта в петролния и газовия сектор в Иран, целящи обновяването на няколко инсталации или създаването на нови, като част от тях биха увеличили значително капацитета за производство и рафиниране на суров петрол на тези инсталации, и следователно на Ислямска република Иран. Жалбоподателят не оспорва пред Общия съд значимостта в количествено отношение на това участие.
От това следва, че с оглед на финансовата дейност на жалбоподателя, изразяваща се във финансиране на широкомащабни проекти в сектор, в който връзката с разпространението на ядрени оръжия е установена от приложимата правна уредба, Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че жалбоподателят е предоставял подкрепа на правителството на Иран, така че е изпълнен критерият, посочен в член 20, параграф 1, буква в) от Решение 2010/413, изменено с Решение 2012/635, и в член 23, параграф 2, буква г) от Регламент № 267/2012, изменен с Регламент № 1263/2012. Така че въпросът дали такава подкрепа трябва да бъде квалифицирана като пряка или косвена в случая е ирелевантен.
При тези обстоятелства, доколкото с обжалваните актове името на жалбоподателя повторно се вписва в спорните списъци, с мотива че той е предоставял подкрепа на правителството на Иран, диспозитивът на обжалваното съдебно решение трябва да се приеме за обоснован.
Що се отнася до втората част от третото основание от жалбата, следва да се отбележи, че с него се цели да се установи, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че мотивът за вписване, според който за жалбоподателя може да се счита, че е участвал в снабдяването със забранени стоки и технологии, отговаря на критерия, предвиден в член 20, параграф 1, буква б) от Решение 2010/413 и в член 23, параграф 2, буква a) от Регламент № 267/2012.
Съгласно практиката на Съда обаче, що се отнася до контрола за законосъобразност на решението за приемане на ограничителни мерки, предвид превантивния характер на тези мерки, ако съдът на Съюза приеме, че поне един от посочените мотиви е достатъчно точен и конкретен, че е подкрепен с доказателства и сам по себе си представлява достатъчно основание за поддържането на това решение, обстоятелството, че други мотиви не са такива, не би могло да обоснове отмяната на споменатото решение (решение от 28 ноември 2013 г., Съвет/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение, както е видно от точка 58 от настоящото решение, тъй като диспозитивът на обжалваното съдебно решение трябва да се приеме за основателен, доколкото с обжалваните актове името на жалбоподателя повторно се вписва в спорните списъци, с мотива че е предоставял подкрепа на правителството на Иран, дори да се допусне, че Общият съд е допуснал грешка в мотивите си относно участието в снабдяване със забранени стоки и технологии, то тя не би могла да доведе до отмяна на обжалваните актове, така че втората част от третото основание от жалбата трябва да бъде отхвърлена като неотносима.
С оглед на изложеното по-горе третото основание от жалбата трябва да бъде отхвърлено.
По четвъртото основание
–
Доводи на страните
С четвъртото си основание жалбоподателят твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е постановил, че Съветът е могъл да приеме решение за повторно вписване в спорните списъци въз основа на мотиви, които препращат към поведение от миналото, а не към ново поведение или нови разкрития, докато тези мотиви биха могли и би трябвало да бъдат изтъкнати в рамките на първото му вписване. При повторното вписване на дадено лице или образувание в списъците на лицата или образуванията, по отношение на които се прилагат ограничителни мерки, Съветът не би могъл да се ограничи само с изменение на мотивите, които служат за основание на неговото първоначално вписване в тези списъци. Така Общият съд е приел неправилно, по специално в точки 31, 32, 36—40, 45, 47 и 145 от обжалваното съдебно решение, че Съветът не е нарушил член 266 ДФЕС, нито пък принципите на сила на пресъдено нещо, на правна сигурност и на окончателния характер на съдебните актове, както и правото на ефективна съдебна защита и принципа на ефективност, правата, предоставени с член 47 от Хартата и членове 6 и 13 от ЕКПЧ, и правата му на добра администрация.
Жалбоподателят допълва, че повторното му вписване в спорните списъци се изразява, в нарушение на член 266 ДФЕС, в замяна на първоначалното вписване, противно на постановеното от Общия съд. Освен това Общият съд е трябвало да стигне до извода, че поведението на Съвета заобикаля и лишава от всяко полезно действие решението от 22 януари 2015 г., Bank Tejarat/Съвет (
T‑176/12
,
EU:T:2015:43
), като на практика води до неефективност и лишава от смисъл жалбата за отмяна и представлява злоупотреба с процесуални права. Освен това жалбоподателят твърди, че в нарушение на член 41 от Хартата положението му не е било разгледано безпристрастно, справедливо и в разумен срок, като процедурата по повторно вписване не може да бъде отделена от предхождащите го вписвания. Накрая жалбоподателят твърди, че доколкото тези права и принципи не са били спазени, неговото повторно вписване нарушава основните му права, по-конкретно правото му на собственост, както и принципа на пропорционалност.
За сметка на това Съветът счита, че към момента на първоначалното вписване на жалбоподателя не е бил длъжен да посочи съвкупност от критерии за вписване и мотивите, които биха могли да бъдат взети предвид, и че вследствие на съдебно решение, с което се отменя решение за първоначално вписване, той би могъл да приеме решение за повторно вписване, доколкото това ново решение не е засегнато от същите нарушения по същество или процесуални нарушения като посочените в съдебното решение.
–
Съображения на Съда
В рамките на четвъртото основание от жалбата посоченото от жалбоподателя нарушение на различни принципи на правото на Съюза и на основните права се основава по-същество на довода, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че образувание, по отношение което са били отменени приетите срещу него ограничителни мерки, може да бъде повторно вписано в списъка на образуванията, чиито активи са замразени, доколкото при твърденията, съдържащи се в новото изложение на мотивите, не се прави позоваване на ново поведение или на нови разкрития, така че те е трябвало да бъдат изтъкнати при първото вписване на това образувание.
Най-напред, съгласно член 266 ДФЕС институцията, чийто акт е бил отменен, е длъжна да предприеме необходимите мерки за изпълнение на решението, с което се отменя този акт.
Съгласно тази разпоредба в хипотезата, когато даден акт е отменен или обявен за невалиден, институциите, издали този акт, са длъжни единствено да предприемат необходимите мерки за изпълнение на това решение. Следователно институциите разполагат с широка свобода на преценка при определяне на средствата за изпълнение за поправяне на констатираната незаконосъобразност, при условие че тези средства трябва бъдат съобразени с диспозитива на съответното решение и с мотивите, които представляват неговата необходима основа (вж. в този смисъл решения от 28 януари 2016 г., CM Eurologistik и GLS,
C‑283/14 и C‑284/14
,
EU:C:2016:57
, т.
и
и от 15 март 2018 г., Deichmann,
C‑256/16
,
EU:C:2018:187
, т.
).
Поради това член 266 ДФЕС сам по себе си не дава отговор на въпроса дали Съветът има право да извърши повторно вписване въз основа на мотиви, различни от тези, които са посочени в обжалваните актове. За сметка на това този въпрос, който изисква да се определи дали отменителното решение ограничава възможността Съветът да приема актове за повторно вписване, може да бъде преценен съгласно принципа на сила на пресъдено нещо.
Относно този принцип следва да се припомни, че отменителните решения, постановени от юрисдикциите на Съюза, щом станат окончателни, се ползват със сила на пресъдено нещо. Такава сила има не само диспозитивът на отменителното решение, но и мотивите, които представляват необходимата основа на диспозитива и поради това са неразривно свързани с него (вж. в този смисъл решение от 15 ноември 2012 г., Al-Aqsa/Съвет и Нидерландия/Al-Aqsa,
C‑539/10 P и C‑550/10 P
,
EU:C:2012:711
, т.
и цитираната съдебна практика).
От постоянната съдебна практика обаче следва, че силата на пресъдено нещо се отнася само до фактическите и правните въпроси, които действително или по подразбиране са разрешени със съответното съдебно решение (решения от 29 март 2011 г., ThyssenKrupp Nirosta/Комисия,
C‑352/09 P
,
EU:C:2011:191
, т.
и от 13 септември 2017 г., Pappalardo и др./Комисия,
C‑350/16 P
,
EU:C:2017:672
, т.
).
В настоящия случай с решението от 22 януари 2015 г., Bank Tejarat/Съвет (
T‑176/12
,
EU:T:2015:43
), Общият съд е отменил първоначалното вписване на жалбоподателя, като е приел в точка 60 от това съдебно решение, че изтъкнатите от Съвета твърдения не могат да обосноват, че жалбоподателят е предоставил подкрепа за разпространението на ядрено оръжие и е съдействал на други лица и образувания да нарушат насочените срещу тях ограничителни мерки или да ги избегнат. В производството, в което е постановено посоченото съдебно решение, както е видно от точки 40 и 41 от него, за да установи основателността на насочените срещу жалбоподателя ограничителни мерки, различни от предложените от една държава членка, Съветът е представил само писмо от жалбоподателя, както и приложението към него.
Така че актовете на Съвета са били отменени с посоченото съдебно решение поради липсата на достатъчно представени от Съвета доказателства, за да се потвърди фактическата основа. От такава констатация, на която се основава силата на пресъдено нещо съгласно цитираната в точка 71 от настоящото решение съдебна практика, не може да се направи изводът, че впоследствие Съветът не може да вземе предвид други доказателства, предназначени да удостоверят истинността на посочените мотиви, или че той никога не би могъл да докаже, че жалбоподателят е предоставял подкрепа за разпространението на ядрено оръжие или е съдействал на други лица и образувания да нарушат насочените срещу тях ограничителни мерки или да ги избегнат.
Следва обаче да се отбележи, че повторното вписване на жалбоподателя в спорните списъци с обжалваните актове се основава на критерии за вписване, различни от тези, които са били основание за първоначалното му вписване, което е било отменено с решението от 22 януари 2015 г., Bank Tejarat/Съвет (
T‑176/12
,
EU:T:2015:43
), и следователно се основава на различно правно основание, както е постановил Общият съд в точка 36 от обжалваното съдебно решение. Освен това мотивите, посочени в обжалваните актове и в актовете, с които жалбоподателят е бил първоначално вписан, както и представените пред Общия съд доказателства, не са едни и същи.
Жалбоподателят обаче твърди, че доколкото фактическите обстоятелства, на които Съветът е основал решението си за повторното му вписване в спорните списъци, вече са били налични по време на първоначалното му вписване, Съветът е бил длъжен да посочи всички доказателства, с които е разполагал, и правните квалификации, които биха могли да обосноват налагането на ограничителни мерки срещу него във връзка с посоченото първо вписване.
В това отношение е достатъчно да се отбележи, че това твърдение за нарушение не може да доведе до констатация за нарушение на принципа на сила на пресъдено нещо, тъй като в хипотеза, при която посочените доказателства и правни квалификации не са били взети предвид в решението, ползващо се със сила на пресъдено нещо, те не биха могли да представляват правни или фактически въпроси, които действително или по подразбиране са разрешени с посоченото решение съгласно съдебната практика, цитирана в точка 71 от настоящото решение.
От гореизложеното следва, че без да е допуснал грешка при прилагане на правото, Общият съд е постановил, че Съветът не е нарушил силата на пресъдено нещо, с която се ползва решението от 22 януари 2015 г., Bank Tejarat/Съвет (
T‑176/12
,
EU:T:2015:43
), като е приел обжалваните актове въз основа на мотиви за предоставянето на подкрепа от правителството на Иран, припомнени в точка 19 от настоящото решение.
Що се отнася до принципа на правна сигурност, следва да се отбележи, че в жалбата си жалбоподателят не е посочил конкретен довод, с който да потвърди, че в случая този принцип би предоставил по-разширена защита от тази, която следва от принципа на пресъдено нещо, на лице или образувание, по отношение на което е било отменено вписването му в списъка на лицата и образуванията, чиито активи се замразяват, срещу приемането на нови ограничителни мерки, които се основават на други критерии за вписване или мотиви.
Що се отнася до принципа на ефективна съдебна защита, той представлява общ принцип на правото, който понастоящем е потвърден в член 47 от Хартата. Този член осигурява в правото на Съюза защитата, предоставена с член 6, параграф 1 и член 13 от ЕКПЧ (решение от 16 май 2017 г., Berlioz Investment Fund,
C‑682/15
,
EU:C:2017:373
, т.
и цитираната съдебна практика). В първа алинея от посочения член 47 се изисква всеки, чиито права и свободи, гарантирани от правото на Съюза, са били нарушени, да има право на ефективни правни средства за защита пред съд в съответствие с предвидените в този член условия.
Принципът на ефективна съдебна защита обаче не може да попречи на Съвета повторно да впише дадено лице или образувание в списъци на лицата и образуванията, чиито активи се замразяват, въз основа на мотиви, различни от тези, на които се е основавало първоначалното вписване на това лице или това образувание. Всъщност този принцип цели да гарантира, че даден увреждащ акт ще може да бъде обжалван пред съд, а не че не може да бъде приет нов увреждащ акт, който се основава на различни мотиви.
Както Съдът вече е постановил, когато решение на институция на Съюза, което е било обжалвано, е отменено, се счита, че то никога не е съществувало и институцията, която възнамерява да приеме ново решение, може да направи цялостно преразглеждане и да изтъкне мотиви, различни от тези, на които се е основавало отмененото решение (вж. по аналогия решение от 6 март 2003 г., Interporc/Комисия,
C‑41/00 P
,
EU:C:2003:125
, т.
).
При тези обстоятелства незаконосъобразност като констатираната от Общия съд в решението от 22 януари 2015 г., Bank Tejarat/Съвет (
T‑176/12
,
EU:T:2015:43
), която е свързана с първото вписване на жалбоподателя в списъци на лицата и образуванията, чиито активи се замразяват, не е от естество да попречи на Съвета, след като преразгледа положението му, да приеме нови ограничителни мерки въз основа на вече съществуващи или налични фактически обстоятелства.
Впрочем следва да се отбележи, че в рамките на производството, по което е постановено решението от 22 януари 2015 г., Bank Tejarat/Съвет (
T‑176/12
,
EU:T:2015:43
), което е станало окончателно, жалбоподателят е поискал и е постигнал отмяната на приетите през 2012 г. ограничителни мерки, които следователно са били премахнати от правния ред на Съюза, както е констатирал Общият съд в точка 45 от обжалваното съдебно решение. От това следва, че жалбоподателят може да посочи това решение в подкрепа на иска за обезщетение, който е предявил пред Общия съд и който е заведен под номер T‑37/17. Освен това жалбоподателят разполага с възможността, от която се е възползвал, да подаде нова жалба пред съда на Съюза, за да бъде извършен контрол за законосъобразност на решение за повторно вписване с цел, ако е необходимо, да бъде възстановено първоначалното му положение, както и да получи обезщетение.
От това следва, че в случая Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е счел, че приемането на обжалваните актове не представлява нарушение на принципа на ефективна съдебна защита, както е видно от точка 47 от обжалваното съдебно решение.
Освен това жалбоподателят не е представил доказателства, от които може да се установи нарушение на принципа на добра администрация, който е закрепен в член 41 от Хартата (вж. в този смисъл решения от 8 май 2014 г., N.,
C‑604/12
,
EU:C:2014:302
, т.
и от 17 юли 2014 г., YS и др.,
C‑141/12 и C‑372/12
,
EU:C:2014:2081
, т.
). Всъщност произтичащото от този принцип право на всяко лице засягащите го въпроси да бъдат разглеждани от институциите на Съюза безпристрастно, справедливо и в разумен срок при приемането на индивидуална мярка, която би имала неблагоприятни последици за него, няма за цел да гарантира, че в бъдеще Съветът няма да приеме нови ограничителни мерки, които са основани на различни мотиви.
Жалбоподателят също така не е представил доказателства, от които би могло да се установи злоупотреба с власт, извършена от Съвета. Съгласно практиката на Съда даден акт е опорочен поради злоупотреба с власт само ако въз основа на обективни, относими и непротиворечиви доказателства изглежда, че е бил приет с единствената или поне определяща цел да постигне цели, различни от целите, с оглед на които е предоставено съответното правомощие, или с цел да избегне процедура, специално предвидена от Договорите, за да се противодейства на конкретните обстоятелства (решение от 28 март 2017 г., Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, т.
и цитираната съдебна практика). Освен това в точка 144 от обжалваното съдебно решение Общият съд е констатирал, че повторното вписване на жалбоподателя в спорните списъци е имало за цел изпълнение на целите, преследвани с разпоредбите на Решение 2010/413 и Регламент № 267/2012. По този начин Общият съд правилно е отхвърлил в точка 146 от обжалваното съдебно решение основанието, изведено от злоупотреба с власт и нарушение на принципа на добра администрация.
Накрая, жалбоподателят твърди, че доколкото принципите и правата, които е изтъкнал в подкрепа на четвъртото си основание, не са били спазени, повторното му вписване в спорните списъци нарушава основните му права, по-специално правото му на собственост, както и принципа на пропорционалност. От гореизложените съображения обаче е видно, че изтъкнатите от жалбоподателя права и принципи не са били нарушени. Освен това жалбоподателят не оспорва точки 147—165 от обжалваното съдебно решение, с които Общият съд е отхвърлил основанието му, изведено от това, че решението на Съвета за повторното му вписване в спорните списъци представлява нарушение на основните му права, по-специално на правото му на собственост и на принципа на пропорционалност.
С оглед на изложеното по-горе четвъртото основание от жалбата следва да се отхвърли, както и настоящата жалба в нейната цялост.
По съдебните разноски
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски. В съответствие с член 138, параграф 1 от този правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от същия правилник, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
Тъй като Съветът е поискал осъждането на жалбоподателя и последният е загубил делото, той следва да понесе, наред с направените от него съдебни разноски, и тези на Съвета.

По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда Bank Tejarat да заплати, освен направените от нея съдебни разноски, и съдебните разноски на Съвета на Европейския съюз.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.