CELEX: 62020CJ0604
Преюдициално запитване
Съдебно сътрудничество по гражданскоправни въпроси
Регламент (ЕС) № 1215/2012
Член 6
Ответник с местоживеене в трета държава
Член 17
Компетентност при потребителски договори
Понятията „търговска дейност или професия“ и „занятие или професия“
Член 21
Компетентност при индивидуални трудови договори
Понятие за работодател
Отношение на власт и подчинение
Регламент (ЕО) № 593/2008
Приложимо право
Член 6
Индивидуален трудов договор
Гаранционно споразумение, сключено между работника и трето дружество, с което се гарантира изпълнението на задълженията на работодателя към този работник

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 6, параграф 1, на член 17, параграф 1 и на член 21, параграф 1, буква б), точка i) и параграф 2 от Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (
ОВ L 351, 2012 г., стр. 1
) както и на член 6, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 593/2008 на Европейския парламент и на Съвета от 17 юни 2008 година относно приложимото право към договорни задължения (Рим I) (
ОВ L 177, 2008 г., стр. 6
, наричан по-нататък „Регламент „Рим I“).
Запитването е отправено в рамките на спор между ROI Land Investments Ltd (наричано по-нататък „ROI Land“) и FD във връзка с отказа на ROI Land, коeто по силата на гаранционно споразумение отговаря към FD за изпълнението на задълженията, произтичащи от трудов договор, сключен между последния и дъщерното дружество на ROI Land, във връзка с заплащането на произтичащите от последния договор вземания.
Правна уредба
Регламент № 1215/2012
Съображения 4, 14, 15 и 18 от Регламент № 1215/2012 гласят:
„(4)
Някои различия между националните норми, които са приложими по отношение на компетентността и признаването на съдебни решения, затрудняват гладкото функциониране на вътрешния пазар. Затова от съществено значение са разпоредбите за уеднаквяване на правилата по спорове за компетентност по граждански и търговски дела и за осигуряване на бързо и опростено признаване и изпълнение на съдебни решения, постановени в държава членка.
[…]
(14)
Ответник, чието местоживеене не е в държава членка, следва като правило да подлежи на националните правила относно компетентността, приложими на територията на държавата членка, в която се намира сезираният съд.
При все това, с цел да се осигури защитата на потребителите и работниците и служителите, да се гарантира компетентността на съдилищата на държавите членки в случаите, в които те имат изключителна компетентност, и да се зачита автономията на страните, определени разпоредби на настоящия регламент относно компетентността следва да се прилагат независимо от местоживеенето на ответника.
(15)
Правилата за компетентността следва да са във висока степен предвидими и основани на принципа, че компетентността по правило се основава на местоживеенето на ответника. Винаги следва да е налице компетентност на това основание, освен в няколко ясно определени случаи, когато предметът на спора или автономията на страните обосновава различен свързващ фактор. Местоживеенето на правния субект трябва да се определя автономно, така че общите правила да се направят по-прозрачни и да се избегнат спорове за компетентност.
[…]
(18)
Във връзка [с договорите за] застраховане[…], потребителските и трудовите договори по-слабата страна следва да бъде защитена от правила за компетентност, които са в по-висока степен благоприятни за нейните интереси, отколкото общите правила“.
Член 4 от този регламент гласи:
„1.   При условията на настоящия регламент, искове срещу лица, които имат местоживеене в държава членка, независимо от тяхното гражданство, се предявяват пред съдилищата на тази държава членка.
2.   Лица, които не са граждани на държавата членка, в която имат местоживеене, се подчиняват на правилата за компетентност, които са приложими по отношение на гражданите на тази държава членка“.
Член 6 от посочения регламент предвижда:
„1.   Ако ответникът няма местоживеене в държава членка, компетентността на съдилищата на всяка държава членка се определя от правото на тази държава членка, при спазване на член 18, параграф 1, член 21, параграф 2, член 24 и член 25.
2.   Спрямо такъв ответник всяко лице с местоживеене в държава членка може независимо от гражданството си да се възползва в тази държава членка от действащите там правила за компетентност […]“.
Член 17, параграф 1, буква в) от същия регламент, който е част от глава II, раздел 4 относно „[к]омпетентност[та] при потребителски договори“, гласи:
„По отношение на дела във връзка с договор, сключен от лице потребител, за цел, която може да се приеме, че е извън неговата търговска дейност или професия, компетентността се определя от настоящия раздел, без да се засягат член 6 и член 7, точка 5, ако:
[…]
в)
[…] договорът е сключен с лице, което извършва търговски или професионални дейности в държавата членка, където потребителят има местоживеене, или което с всички средства насочва тези дейности към тази държава членка или към няколко държави, включително тази държава членка, и договорът попада в обхвата на тези дейности“.
Член 18, параграф 1 от Регламент № 1215/2012, който е включен в същия раздел 4, гласи:
„Потребител може да предяви иск срещу другата страна по договора или в съдилищата на държавата членка, в която тази страна има местоживеене, или независимо от местоживеенето на другата страна — в съдилищата по мястото, където има местоживеене потребителят“.
Глава II, раздел 5 („Компетентност при индивидуални трудови договори“) от този регламент включва по-специално членове 20 и 21. Член 20 гласи следното:
„1.   По дела във връзка с индивидуални трудови договори компетентността се определя от настоящия раздел, без да се засягат член 6, член 7, параграф 5, а ако искът е предявен срещу работодател — член 8, параграф 1.
2.   Когато работник или служител сключи индивидуален трудов договор с работодател, който няма местоживеене в държава членка, но има клон, агенция или друго представителство в някоя от държавите членки, при спорове, възникнали във връзка с дейността на клона, агенцията или представителството, работодателят се счита за имащ местоживеене в тази държава членка“.
Член 21 от посочения регламент гласи следното:
„1.   Срещу работодател с местоживеене в държава членка може да бъде предявен иск:
[…]
б)
в друга държава членка:
i)
в съдилищата по мястото, където или откъдето работникът или служителят обичайно осъществява дейността си, или в съдилищата по мястото, където последно е осъществявал дейност, или
ii)
ако работникът или служителят не осъществява обичайно или не е осъществявал обичайно дейността си в никоя държава, в съдилищата по мястото, където предприятието, което е наело работникът или служителят, е разположено или е било разположено.
2.   Срещу работодател, който няма местоживеене в държава членка, може да бъде предявен иск в съдилищата на държава членка в съответствие с параграф 1, буква б)“.
Член 63, параграф 1 от същия регламент предвижда:
„За целите на настоящия регламент търговско дружество или друго юридическо лице или сдружение на физически или юридически лица имат местоживеене в мястото, където се намира тяхното:
a)
седалище по устав;
б)
централно управление, или
в)
основно място на стопанска дейност“.
Член 80 от Регламент № 1215/2012 гласи:
„Настоящият регламент отменя Регламент (ЕО) № 44/2001 [на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (
ОВ L 12, 2001г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74)]. Позоваванията на отменения регламент се считат за позовавания на настоящия регламент и се четат съгласно таблицата на съответствието, посочена в приложение III“.
Регламент „Рим I“
Съображение 7 от Регламент „Рим I“ гласи:
„Предметът и разпоредбите на настоящия регламент следва да са в съответствие с [Регламент № 44/2001] и с Регламент (ЕО) № 864/2007 на Европейския парламент и на Съвета от 11 юли 2007 година относно приложимото право към извъндоговорни задължения (Рим II) [(ОВ L199, 2007 г., стр. 40)]“.
Член 6 от този регламент е относно „[п]отребителски[те] договори“ и предвижда в параграф 1:
„Без да се засягат членове 5 и 7, договор, сключен от физическо лице с цел, която може да се смята, че е извън рамките на неговото занятие или професия („потребителят“), с друго лице, което упражнява своето занятие или професия („професионалистът“), се урежда от правото на държавата, в която е обичайното местопребиваване на потребителя, при условие че професионалистът:
a)
извършва своята търговска или професионална дейност в държавата, в която е обичайното местопребиваване на потребителя, или
б)
по какъвто и да било начин насочва тази дейност към съответната държава или към няколко държави, включително и тази държава,
и договорът попада в обхвата на тази дейност“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
ROI Land, дружество със седалище в Канада, упражнява дейност в сектора на недвижимите имоти.
FD, с местоживеене в Германия, работи за ROI Land от септември 2015 г. като „
deputy vice president investors relations
“ (заместник изпълнителен директор „Връзки с инвеститорите“). Тъй като FD и ROI Land решават да „прехвърлят“ договорните си правоотношения на швейцарско дружество, което предстои да бъде учредено през ноември 2015 г., те се договарят да прекратят с обратна сила обвързващия ги трудов договор.
Дружеството R Swiss AG е учредено съгласно швейцарското право на 14 януари 2016 г. ROI Land е дружеството майка на тази нова структура.
На 12 февруари 2016 г. FD сключва с R Swiss писмен трудов договор (наричан по-нататък „разглежданият трудов договор“), съгласно който FD е нает на работа като директор и се предвижда да му бъде изплатена премия при постъпване на работа в размер на 170000 USD (щатски долара) (около 153000 EUR), както и, освен другите възнаграждения, на месечно трудово възнаграждение в размер на 42500 USD (около 38000 EUR). Също така е договорено със задна дата — считано от 1 октомври 2015 г. — с ROI Land да бъде сключен договор за заем (
loan agreement
), с който на FD се отпуска заем в размер на 170000 USD (около 153000 EUR). Целта на този договор е да се преобразува възнаграждението, дължимо на FD за срок от четири месеца съгласно трудовия договор, в заем, който трябва да се върне на ROI Land, като размерът на заема е сумата, която R Swiss трябва да изплати на FD като премия при постъпване на работа по силата на швейцарското данъчно право.
Същия ден FD и ROI Land подписват споразумение, по силата на което то отговаря пряко към FD за задълженията, произтичащи от сключения с R Swiss трудов договор (наричано по-нататък „гаранционното споразумение“). Това споразумение съдържа следните клаузи:
„Член 1
[ROI Land] учредява дъщерно дружество — [R Swiss] за целите на продажбите в Европа. Директорът е ръководният орган на това предприятие. В съответствие с посоченото [ROI Land] декларира следното:
Член 2
[ROI Land] носи пълната отговорност за изпълнението на задълженията във връзка с договорите на [R Swiss], сключени въз основа на сътрудничеството на неговия директор с [R Swiss]“.
На 11 юли 2016 г. R Swiss уволнява FD. Последният оспорва уволнението си пред Arbeitsgericht Stuttgart (Съд по трудови спорове Щутгарт, Германия), в чийто съдебен район се намира мястото, където FD обичайно осъществява трудовата си дейност, а именно в Щутгарт (Германия). Този съд установява незаконосъобразността на уволнението с решение от 2 ноември 2016 г., което е влязло в сила. Освен това посоченият съд осъжда R Swiss да заплати на FD сумата от 255000 USD (около 230000 EUR) като премия при постъпване на работа, както и сумата от 212500 USD (около 191000 EUR) като трудово възнаграждение за периода от април до август 2016 г. R Swiss не изпълнява това съдебно решение. В началото на март 2017 г. срещу R Swiss е открито производство по несъстоятелност съгласно швейцарското право, но то е спряно поради липсата на активи.
Поради това FD предявява друг иск пред германските съдилища, които смята, че са компетентни да го разгледат, най-малкото на основание специалната компетентност при потребителски договори. С този иск FD иска ROI Land да бъде осъдено по-специално да му заплати дължимите от R Swiss суми в съответствие с решението на Arbeitsgericht Stuttgart (Съд по трудови спорове, Щутгарт) от 2 ноември 2016 г., както и да му заплати сумата от 595000 USD (около 536000 EUR) като дължимо месечно възнаграждение, което последното е трябвало да му изплати за периода от септември 2016 г. до ноември 2017 г. За този иск FD черпи основания от гаранционното споразумение.
Arbeitsgericht Stuttgart (Съд по трудови спорове, Щутгарт) отхвърля иска като недопустим, с мотива че не разполага с международна компетентност да разгледа делото. По подаденета от FD въззивна жалба Landesarbeitsgericht Baden-Württemberg (Областен съд по трудови спорове на Баден-Вюртемберг, Германия) изменя решението на Arbeitsgericht Stuttgart (Съд по трудови спорове, Щутгарт) и уважава иска, като така потвърждава компетентността на германските съдилища. ROI Land подава ревизионна жалба пред запитващата юрисдикция, Bundesarbeitsgericht (Федерален съд по трудови спорове, Германия). Тази юрисдикция иска да установи дали германските съдилища са компетентни да се произнесат по иска на FD и ако това е така, кое е приложимото право към правоотношението между страните в главното производство.
Що се отнася до това правоотношение, запитващата юрисдикция подчертава: че гаранционното споразумение представлява едностранно задължение, на което FD може да се позове, без да е необходимо предварително да се констатира неизпълнение от страна на R Swiss, че ROI Land не е встъпило в правата и задълженията на R Swiss като работодател, страна по разглеждания трудов договор, и че без гаранционното споразумение нямало да бъде сключен трудов договор между FD и R Swiss.
При тези условия Bundesarbeitsgericht (Федерален съд по трудови спорове) решава да спре производството по делото и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 6, параграф 1 във връзка с член 21, параграф 2 и с член 21, параграф 1, буква б), точка i) от [Регламент № 1215/2012] да се тълкува в смисъл, че работник или служител може да предяви срещу юридическо лице — което не е негов работодател и няма местоживеене в държава членка по смисъла на член 63, параграф 1 от Регламент № 1215/2012, което обаче въз основа на гаранционно споразумение отговаря пряко пред работника или служителя за претенции, произтичащи от индивидуален трудов договор с трето лице — иск пред съда по мястото, където или откъдето работникът или служителят обичайно осъществява дейност по трудовото правоотношение с третото лице, или в съдилищата по мястото, където последно е осъществявал такава дейност, при положение че без гаранционното споразумение трудовият договор с третото лице нямаше да бъде сключен?
2)
Трябва ли член 6, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 да се тълкува в смисъл, че резервата по член 21, параграф 2 от Регламент № 1215/2012 изключва прилагането на съществуващо съгласно националното право на държавата членка правило за компетентност, което дава възможност на работника или служителя да предяви срещу юридическо лице — което при обстоятелства като описаните в първия въпрос отговаря пряко пред работника или служителя за претенции, произтичащи от индивидуален трудов договор с трето лице, като „правоприемник“ на работодателя — иск пред компетентния съд по обичайното място на работа, ако такава компетентност не може да бъде учредена на основание член 21, параграф 2 във връзка с член 21, параграф 1, буква б), точка i) от Регламент № 1215/2012?
3)
При отрицателен отговор на първия въпрос и утвърдителен отговор на втория въпрос:
a)
трябва ли член 17, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 да се тълкува в смисъл, че понятието „професия“ обхваща дейността като наето лице по трудово правоотношение?
б)
при утвърдителен отговор трябва ли член 17, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 да се тълкува в смисъл, че гаранционно споразумение, съгласно което юридическо лице отговаря пряко за претенциите на работник или служител, произтичащи от индивидуален трудов договор с трето лице, представлява договор, сключен от работника или служителя за цел, която може да се приеме, че е в рамките на неговата професия?
4)
Ако в отговор на горните въпроси се установи, че запитващата юрисдикция има международна компетентност за разрешаване на спора:
a)
трябва ли член 6, параграф 1 от [Регламент „Рим I“] да се тълкува в смисъл, че понятието „професия“ обхваща дейността като наето лице по трудово правоотношение;
б)
при утвърдителен отговор, трябва ли член 6, параграф 1 от [Регламент „Рим I“] да се тълкува в смисъл, че гаранционно споразумение, съгласно което юридическо лице отговаря пряко за претенциите на работник или служител, произтичащи от индивидуален трудов договор с трето лице, представлява договор, който е сключен от работника или служителя за цел, която може да се приеме, че е в рамките на неговата професия?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали член 21, параграф 1, буква б), точка i) и член 21, параграф 2 от Регламент № 1215/2012 трябва да се тълкуват в смисъл, че работник или служител може да предяви иск пред съда по мястото, където или откъдето той обичайно е осъществявал дейност, срещу дадено лице с или без местоживеене на територията на държава членка, с което работникът или служителят не е обвързан посредством формално сключен трудов договор, а съгласно гаранционно споразумение, от което е зависело сключването на трудовия договор с трето лице, като първото лице отговаря пряко за изпълнението на задълженията на това трето лице спрямо работника или служителя.
В това отношение следва да се припомни, че относно споровете, свързани с трудови договори, разпоредбите на глава II, раздел 5 от Регламент № 1215/2012, част от която е член 21, прогласяват редица правила, които, видно от съображение 18 от този регламент, имат за цел да защитят по-слабата страна по договора чрез правила относно компетентността, които са по-благоприятни за интересите на тази страна (вж. в този смисъл решение от 21 юни 2018 г., Petronas Lubricants Italy,
C‑1/17
,
EU:C:2018:478
, т.
и цитираната съдебна практика).
Член 21, параграф 2 от Регламент № 1215/2012 предвижда, че срещу работодател, който няма местоживеене в държава членка, може да бъде предявен иск в съдилищата на държава членка в съответствие с параграф 1, буква б) от същия член.
Параграф 1, буква б), точка i) от същия член предвижда, че срещу работодател може да бъде предявен иск в съдилищата по мястото, където или откъдето работникът или служителят обичайно е осъществявал дейност си, или в съдилищата по мястото, където последно е осъществявал обичайно дейността си.
В това отношение от практиката на Съда по член 19, точка 2 от Регламент № 44/2001 следва, че съдържащите се в тази разпоредба правни понятия трябва да се тълкуват самостоятелно, за да се гарантира еднаквото прилагане на установените с този регламент правила за компетентност във всички държави членки (вж. в този смисъл решение от 14 септември 2017 г., Nogueira и др.,
C‑168/16 и C‑169/16
,
EU:C:2017:688
, т.
и
).
В този контекст е важно да се припомни, че доколкото съгласно член 80 от Регламент № 1215/2012 той отменя и заменя Регламент № 44/2001, направеното от Съда тълкуване на разпоредбите на последния регламент e в сила и за Регламент № 1215/2012, когато тези разпоредби могат да се квалифицират като „еквивалентни“ (вж. в този смисъл решение от 29 юли 2019 г., Tibor-Trans,
C–451/18
,
EU:C:2019:635
, т.
и цитираната съдебна практика), тъй като в член 80 се уточнява, че „позоваванията на [Регламент № 44/2001] се считат за позовавания на [Регламент № 1215/2012] и се четат съгласно таблицата за съответствие в приложение III [от последния регламент]“. Така от това приложение следва, че член 21, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 съответства на член 19, точка 2 от Регламент № 44/2001. От това следва, че подобно на последната разпоредба, член 21, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 трябва да се тълкува самостоятелно.
Що се отнася до член 21 от Регламент № 1215/2012, следва да се уточни, че както следва от точки 26 и 27 от настоящото решение, тази разпоредба съдържа правилата за определяне на компетентността на съдилищата, сезирани със спорове „по дела, свързани с индивидуални трудови договори“ между работник или служител и неговия работодател. Следователно, за да се прилагат тези правила, се предполага да е налице трудово правоотношение между работника или служителя и неговия работодател.
В това отношение от практиката на Съда следва, че основна характеристика на трудовото правоотношение, определено съобразно обективни критерии, е обстоятелството, че през определен период от време дадено лице полага труд в полза на друго лице и под негово ръководство, срещу което получава възнаграждение (вж. в този смисъл решение от 11 април 2019 г., Bosworth и Hurley,
C‑603/17
,
EU:C:2019:310
, т.
и цитираната съдебна практика).
От това следва, че макар липсата на формален договор да не е пречка за съществуването на трудово правоотношение, то все пак предполага отношение на власт и подчинение между работника и неговия работодател и наличието на такова отношение трябва да се преценява във всеки отделен случай в зависимост от всички данни и всички обстоятелства, които характеризират отношенията между страните (вж. в този смисъл решение от 11 април 2019 г., Bosworth и Hurley,
C‑603/17
,
EU:C:2019:310
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
В този контекст обстоятелството, че дружество като ROI Land в главното производство се ограничава да сключи само гаранционно споразумение с работник или служител, не е достатъчно, за да се изключи изначално възможността този работник или служител да се е намирал в отношение на власт и подчинение с това дружество.
Именно в светлината на всички тези обстоятелства запитващата юрисдикция, която единствено е компетентна да се произнесе по този въпрос, следва да извърши проверка на относимите факти и да прецени дали при обстоятелствата по този спор между FD и ROI Land е съществувало трудово правоотношение, което се характеризира с наличието на отношение на власт и подчинение.
За целите на тази преценка са относими по-специално обстоятелствата, довели до сключването на гаранционното споразумение между FD и ROI Land и на разглеждания по делото трудов договор между FD и R Swiss, както и фактът, че преди да бъде сключен въпросният трудов договор, FD е бил обвързан с ROI Land с друг трудов договор и че разглежданият по делото трудов договор нямаше да съществува, ако ROI Land не беше поело ангажиментите спрямо FD съгласно гаранционното споразумение, а освен това и фактът, че целта на това споразумение е по-специално да се гарантира изплащането на вземанията на FD на основание дължимото трудово възнаграждение. Същото се отнася и за обстоятелството, че сключването на тези договори не е засегнало същността на упражняваната от FD дейност — първоначално в полза на ROI Land, а впоследствие — в полза на R Swiss, чийто капитал е притежаван изцяло от първото посочено дружество.
С оглед на изложените съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 21, параграф 1, буква б), точка i) и член 21, параграф 2 от Регламент № 1215/2012 трябва да се тълкуват в смисъл, че работник или служител може да предяви иск пред съда по мястото, където или откъдето той обичайно е осъществявал дейност, срещу дадено лице с или без местоживеене на територията на държава членка, с което работникът или служителят не е обвързан посредством формално сключен трудов договор, а съгласно гаранционно споразумение, от което е зависело сключването на трудовия договор с трето лице, като първото лице отговаря пряко за изпълнението на задълженията на това трето лице спрямо работника или служителя, при условие че между това лице и работника или служителя е налице отношение на власт и подчинение.
По втория въпрос
С втория въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали член 6, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 трябва да се тълкува в смисъл, че резервата относно прилагането на член 21, параграф 2 от този регламент изключва възможността съд на държава членка да се позове на правната уредба на тази държава относно съдебната компетентност, дори тази правна уредба да е по-благоприятна за работника или служителя.
Съгласно член 6, параграф 1 от посочения регламент, ако ответникът няма местоживеене в държава членка, компетентността на съдилищата на всяка държава членка се определя от правото на тази държава членка, при спазване на член 18, параграф 1, член 21, параграф 2 и членове 24 и 25 от същия регламент.
Както бе припомнено в точка 26 от настоящото решение, член 21, параграф 2 от Регламент № 1215/2012 позволява да се предяви иск срещу работодател, който няма местоживеене в държава членка, пред съдилищата на държава членка, в съответствие с член 21, параграф 1, буква б) от Регламент № 1215/2012.
В това отношение следва да се отбележи, че член 21 от този регламент е част от глава II, раздел 5, която се отнася до компетентността при индивидуални трудови договори, а съгласно практиката на Съда тези разпоредби имат не само специален, но и изчерпателен характер (вж. в този смисъл решение от 22 май 2008 г., Glaxosmithkline и Laboratoires Glaxosmithkline,
C‑462/06
,
EU:C:2008:299
, т.
).
От това следва, от една страна, че всеки спор, който се отнася до индивидуален трудов договор, трябва да бъде отнесен до съответния съд съгласно правилата за компетентност, предвидени в разпоредбите на глава II, раздел 5 от този регламент, а от друга страна, че тези правила за компетентност не могат да се изменят или допълват с други правила за компетентност, посочени в същия регламент, доколкото разпоредба от самия раздел 5 изрично не препраща към тях (вж. в този смисъл решение от 22 май 2008 г., Glaxosmithkline и Laboratoires Glaxosmithkline,
C‑462/06
,
EU:C:2008:299
, т.
).
Що се отнася до съотношението между националното право и правилата за компетентност, предвидени в Регламент № 1215/2012, въз основа на член 6, параграф 1 от същия регламент, следва да се отбележи, че тази разпоредба предвижда по принцип прилагането на националните правила за компетентност, когато ответникът няма местоживеене в държава членка. Употребата на израза „при спазване на“ обаче изключва от възможността за прилагане на националното право хипотезите, обхванати от изброените разпоредби. Както отбелязва генералният адвокат в точка 83 от представеното заключение, става въпрос за изчерпателен списък на изключенията от принципа за прилагане на националните правила за компетентност.
Това тълкуване се потвърждава от целта на Регламент № 1215/2012. Всъщност, както следва от съображение 14, първа алинея от този регламент, по принцип, когато ответникът няма местоживеене в държава членка, към него се прилагат националните правила за компетентност, приложими на територията на държавата членка на сезирания съд.
Въпреки това във втората алинея от това съображение се посочва, че с цел да се осигури защитата на потребителите и работниците и служителите, да се гарантира компетентността на съдилищата на държавите членки в случаите, в които те имат изключителна компетентност, и да се зачита автономията на страните, определени разпоредби от този регламент относно компетентността следва да се прилагат независимо от местоживеенето на ответника. Такъв е случаят, що се отнася до правилата, предназначени да гарантират закрилата на работниците и служителите, с разпоредбите, съдържащи се в глава II, раздел 5 от посочения регламент, които предвиждат кои правила за определяне на компетентността се прилагат, когато ответникът няма местоживеене в държава членка.
От това следва, че когато компетентността на съдилищата на държава членка не произтича от конкретна разпоредба на Регламент № 1215/2012, посочена в член 6, параграф 1, какъвто е член 21 от него, държавите членки са свободни в съответствие с член 6, параграф 1 от този регламент да прилагат своята национална правна уредба за определяне на съдебната компетентност.
За сметка на това, когато компетентността на съдилищата на държава членка действително произтича от такава специална разпоредба, тя се прилага с предимство пред националните правила за определяне на компетентността, дори когато те са по-благоприятни за работника или служителя (вж. в този смисъл решение от 25 февруари 2021 г., Markt24,
C‑804/19
,
EU:C:2021:134
, т.
).
Както отбелязва генералният адвокат в точка 86 от представеното заключение, това тълкуване съответства на прогласената в съображение 4 от Регламент № 1215/2012 цел за уеднаквяване на стълкновителните норми, както и на посоченото в съображение 15 от този регламент изискване за предвидимост на правилата за компетентност.
С оглед на изложените съображения на втория въпрос следва да се отговори, че член 6, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 трябва да се тълкува в смисъл, че резервата относно прилагането на член 21, параграф 2 от този регламент изключва възможността съд на държава членка да се позове на правилата на тази държава за определяне на съдебната компетентност, когато са изпълнени предпоставките за прилагане на този член 21, параграф 2, дори когато тези правила са по-благоприятни за работника или служителя. За сметка на това, когато не са изпълнени условията за прилагане нито на посочения член 21, параграф 2, нито на някоя от другите разпоредби, изброени в член 6, параграф 1 от посочения регламент, съгласно последната разпоредба този съд е свободен да приложи посочените правила за определяне на съдебната компетентност.
По третия и четвъртия въпрос
В самото начало следва да се уточни, че за запитващата юрисдикция би било полезно да се отговори на третия и четвъртия въпрос само ако въз основа на направените от нея проверки стигне до извода, че между FD и ROI Land не съществува трудово правоотношение, поради което положението на FD не попада в приложното поле на член 21 от Регламент № 1215/2012.
Освен това, както следва от съображение 7 от Регламент „Рим I“, предметът и разпоредбите на този регламент следва да са в съответствие с Регламент № 44/2001. Доколкото последният е отменен и заменен с Регламент № 1215/2012, тази цел за съгласуваност важи и за него (решение от 10 февруари 2022 г., ShareWood Switzerland,
C‑595/20
,
EU:C:2022:86
, т.
и цитираната съдебна практика).
Ето защо третият и четвъртият въпрос следва да бъдат разгледани заедно.
С тях запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали член 17, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 и член 6, параграф 1 от Регламент „Рим I“ трябва да се тълкуват в смисъл, че в понятието „търговска дейност или професия“ по член 17, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 и в понятието „занятие или професия“ по член 6, параграф 1 от Регламент „Рим I“ се включва не само дейност като самостоятелно заето лице, но и дейност като наето лице по трудово правоотношение, и в случай на утвърдителен отговор на този въпрос, дали, ако в рамките на такава дейност като наето лице по трудово правоотношение е сключено споразумение между работника и трето лице, различно от посочения в трудовия договор работодател, съгласно който това лице е пряко отговорно спрямо работника или служителя за произтичащите от трудовия договор задължения на този работодател, това споразумение представлява договор, който е сключен извън и независимо от всякаква търговска или професионална дейност или цел.
Що се отнася до първата част от третия и четвъртия въпрос, а именно дали дейност като наето лице по трудово правоотношение попада в обхвата на понятието „търговска дейност или професия“ по смисъла на член 17, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 и на понятието „занятие или професия“ по смисъла на член 6, параграф 1 от Регламент „Рим I“, следва да се отбележи, че съгласно постоянната практика на Съда само договорите, сключени извън и независимо от всякаква търговска или професионална дейност или цел, единствено за задоволяване на личните потребителски нужди на едно лице, попадат в предвидените от посочените регламенти специален режим на защита на потребителя, разглеждан като по-слабата страна, докато такава защита не е оправдана в случай на договор, който има за цел търговска или професионална дейност (вж. в този смисъл решение от 10 декември 2020 г., Personal Exchange International,
C‑774/19
,
EU:C:2020:1015
, т.
и цитираната съдебна практика).
От това следва, че въз основа на тази съдебна практика не е необходимо да се провежда никакво разграничение в зависимост от обстоятелството дали съответната търговска или професионална дейност представлява дейност, упражнявана като самостоятелно заето лице или дейност, упражнявана като наето лице по трудово правоотношение, тъй като според тази съдебна практика трябва да се изследва само въпросът дали договорът е сключен извън и независимо от всякаква търговска или професионална дейност или цел.
Ето защо следва да се констатира, че дейността като наето лице по трудово правоотношение попада в обхвата на понятието „търговска дейност или професия“ по смисъла на член 17, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 и на понятието „занятие или професия“ по смисъла на член 6, параграф 1 от Регламент „Рим I“.
По втората част от тези въпроси, относно квалификацията на гаранционно споразумение като сключеното между FD и ROI Land, от акта за преюдициално запитване следва, че гаранционното споразумение в конкретния случай е неразривно свързано с упражняваната от FD професионална дейност, тъй като той нямало да сключи разглеждания трудов договор без гаранционното споразумение.
Като се има предвид неразривната връзка между гаранционното споразумение и разглеждания трудов договор, не може да се приеме, както отбелязва генералният адвокат в точка 105 от представеното заключение, че то е сключено извън и независимо от всякаква търговска или професионална дейност или цел.
С оглед на изложеното на третия и четвъртия въпрос следва да се отговори, че член 17, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 и член 6, параграф 1 от Регламент „Рим I“ трябва да се тълкуват в смисъл, че в понятието „търговска дейност или професия“ по член 17, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 и в понятието „занятие или професия“ по член 6, параграф 1 от Регламент „Рим I“ се включва не само дейност като самостоятелно заето лице, но и дейност като наето лице по трудово правоотношение. Освен това споразумение, сключено между работника или служителя и трето спрямо посочения в трудовия договор работодател лице, по силата на което споразумение това лице е пряко отговорно пред работника или служителя за произтичащите от трудовия договор задължения на този работодател, не представлява, за целите на прилагането на тези разпоредби, договор, сключен извън и независимо от всякаква търговска или професионална дейност или цел.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

1)
Член 21, параграф 1, буква б), точка i) и член 21, параграф 2 от Регламент (EС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела
трябва да се тълкуват в смисъл, че
работник или служител може да предяви иск пред съда по мястото, където или откъдето той обичайно е осъществявал дейност, срещу дадено лице с или без местоживеене на територията на държава членка, с което работникът или служителят не е обвързан посредством формално сключен трудов договор, а съгласно гаранционно споразумение, от което е зависело сключването на трудовия договор с трето лице, като първото лице отговаря пряко за изпълнението на задълженията на това трето лице спрямо работника или служителя, при условие че между това лице и работника или служителя е налице отношение на власт и подчинение.

2)
Член 6, параграф 1 от Регламент № 1215/2012
трябва да се тълкува в смисъл, че
резервата относно прилагането на член 21, параграф 2 от този регламент изключва възможността съд на държава членка да се позове на правилата на тази държава за определяне на съдебната компетентност, когато са изпълнени предпоставките за прилагане на този член 21, параграф 2, дори когато тези правила са по-благоприятни за работника или служителя. За сметка на това, когато не са изпълнени условията за прилагане нито на посочения член 21, параграф 2, нито на някоя от другите разпоредби, изброени в член 6, параграф 1 от посочения регламент, съгласно последната разпоредба този съд е свободен да приложи посочените правила за определяне на съдебната компетентност.

3)
Член 17, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 и член 6, параграф 1 от Регламент (EО) № 593/2008 на Европейския парламент и на Съвета от 17 юни 2008 година относно приложимото право към договорни задължения („Рим I“)
трябва да се тълкуват в смисъл, че
в понятието „търговска дейност или професия“ по член 17, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 и в понятието „занятие или професия“ по член 6, параграф 1 от Регламент „Рим I“ се включва не само дейност като самостоятелно заето лице, но и дейност като наето лице по трудово правоотношение. Освен това споразумение, сключено между работника или служителя и трето спрямо посочения в трудовия договор работодател лице, по силата на което споразумение това лице е пряко отговорно пред работника или служителя за произтичащите от трудовия договор задължения на този работодател, не представлява, за целите на прилагането на тези разпоредби, договор, сключен извън и независимо от всякаква търговска или професионална дейност или цел.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.