CELEX: 62016TJ0273
EU-varemærker
indsigelsessag
ansøgning om EU-ordmærket METAPORN
de ældre EU-ordmærker META4, det ældre EU-figurmærke meta4, det ældre nationale ordmærke META4 og det ældre nationale figurmærke meta4
relativ registreringshindring
artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 207/2009 [nu artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning (EU) 2017/1001]
lighed mellem tjenesteydelser
begrebet supplerende tjenesteydelser
lighed mellem tegnene
risiko for forveksling

)
[
udelades
]
Retlige bemærkninger
[
udelades
]
Det første anbringende om tilsidesættelse af artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009
[
udelades
]
Sammenligningen af tjenesteydelserne
Det følger af fast retspraksis, at der ved vurderingen af ligheden mellem de omhandlede varer eller tjenesteydelser skal tages hensyn til alle relevante faktorer, der kendetegner forbindelsen mellem dem. Disse faktorer omfatter navnlig deres art, deres anvendelsesformål og benyttelsen af dem, samt om de er i et konkurrenceforhold eller supplerer hinanden. Der kan endvidere tages hensyn til andre faktorer, som f.eks. de berørte varers distributionskanaler (jf. dom af 11.7.2007, El Corte Inglés mod KHIM – Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños),
T-443/05
,
EU:T:2007:219
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Supplerende tjenesteydelser er dem, der har en tæt forbindelse i den forstand, at den ene er uundværlig eller væsentlig for anvendelsen af den anden, således at forbrugerne kan antage, at ansvaret for leveringen af disse tjenesteydelser påhviler den samme virksomhed (jf. dom af 2.10.2013, Cartoon Network mod KHIM – Boomerang TV (BOOMERANG),
T-285/12
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2013:520
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde lagde appelkammeret til grund, at de omhandlede tjenesteydelser delvist var af samme art, delvist lignede hinanden. Appelkammeret var navnlig af den opfattelse, at de tjenesteydelser i klasse 41, der var omfattet af det ansøgte varemærke, på grund af deres supplerende karakter i det mindste havde en svag grad af lighed både med de spredningstjenester og de telekommunikationstjenester i klasse 38, der var omfattet af de ældre EU-varemærker.
Sagsøgeren har ikke anfægtet appelkammerets konklusion for så vidt angår spørgsmålet, om de tjenesteydelser i klasse 35, 38 og 42, der er omfattet af det ansøgte varemærke, er af samme eller lignende art. Sagsøgeren har blot gjort gældende, at appelkammeret har udøvet et fejlskøn, da det konkluderede, at underholdningsvirksomhed for voksne i klasse 41, der var omfattet af det ansøgte varemærke, i det mindste havde en svag grad af lighed med de telekommunikationstjenester i klasse 38, der var omfattet af de ældre varemærker.
Med hensyn hertil har for det første underholdningsvirksomhed for voksne i klasse 41, der er omfattet af det ansøgte varemærke, ganske rigtigt en anden karakter og et andet formål end de tjenesteydelser i klasse 38, der er omfattet af de ældre EU-varemærker. Imidlertid kan en sådan konstatering, således som appelkammeret med rette har anført i den anfægtede afgørelses punkt 78, ikke i sig selv rejse tvivl om disse tjenesteydelsers eventuelt supplerende karakter (jf. i denne retning dom af 2.10.2013, BOOMERANG,
T-285/12
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2013:520
, præmis
-
).
Hvad for det andet angår det supplerende forhold mellem underholdningsvirksomhed for voksne i klasse 41, der er omfattet af det ansøgte varemærke, og spredningstjenester i klasse 38, der er omfattet af de ældre EU-varemærker, skal det konstateres, at appelkammeret lagde til grund, at den nævnte underholdningsvirksomhed for voksne omfattede tjenesteydelser vedrørende filmproduktion (den anfægtede afgørelses punkt 79). Endvidere lagde appelkammeret til grund, at telekommunikationsvirksomhed i klasse 38, der var omfattet af de ældre EU-varemærker, omfattede spredningstjenester, herunder spredning af radio- og fjernsynsprogrammer, og det anførte, at det ældre EU-figurmærke, der er registreret under nr. 1669720, udtrykkeligt omfattede radioudsendelser (den anfægtede afgørelses punkt 76). Selv om sagsøgeren har anfægtet appelkammerets konklusion for så vidt angår de omhandlede tjenesteydelsers supplerende karakter og deres lighed, skal det konstateres, at sagsøgeren ikke har anfægtet appelkammerets vurderinger i den anfægtede afgørelses punkt 76 og 79 angående rækkevidden af de tjenesteydelser, der er omfattet af de omtvistede tegn.
Det er imidlertid allerede blevet fastslået, at tjenesteydelser vedrørende filmproduktion i klasse 41 har en vis lighed med spredningstjenester i klasse 38 på grund af deres supplerende karakter (jf. i denne retning dom af 2.10.2013, BOOMERANG,
T-285/12
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2013:520
, præmis
). Dette gør sig i den foreliggende sag så meget desto mere gældende, når de tjenesteydelser i klasse 41, der er omfattet af det ansøgte varemærke, og spredningstjenesterne i klasse 38, der er omfattet af de ældre EU-varemærker, har det fælles kendetegn, at de udbydes elektronisk, i givet fald på internettet, for så vidt som denne spredningsmåde kan styrke ligheden mellem de nævnte tjenesteydelser (jf. i denne retning dom af 4.6.2014, Free mod KHIM – Conradi + Kaiser (FreeLounge),
T-161/12
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2014:350
, præmis
).
I lighed med hvad appelkammeret fastslog, skal det endvidere konstateres, at det nu er mere og mere almindeligt, at radio- og fjernsynsprogrammer spredes via internetforbindelser eller via bredbånd (den anfægtede afgørelses punkt 80).
Hvad for det tredje angår det supplerende forhold mellem underholdningsvirksomhed for voksne og telekommunikationsvirksomhed, der er omfattet af de ældre EU-varemærker, bemærkes, således som appelkammeret med rette bemærkede i den anfægtede afgørelses punkt 81, at ansøgningen om registrering af det ansøgte varemærke præciserer, at underholdningsvirksomhed for voksne i klasse 41, der er omfattet af det ansøgte varemærke, »navnlig« leveres elektronisk via internettet. De tjenesteydelser i klasse 41, der således som i den foreliggende sag leveres via internettet, er allerede blevet anset for at ligne tjenesteydelserne »telekommunikationsvirksomhed; kommunikation via computerterminaler, transmission af meddelelser og billeder ved hjælp af computer«, som er omfattet af de ældre EU-varemærker (jf. i denne retning dom af 12.7.2012, Wall mod KHIM – Bluepod Media Worldwide (bluepod MEDIA),
T-227/11
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2012:375
, præmis
og
).
Retten har ganske vist ligeledes i samme dom bekræftet appelkammerets konklusion i den pågældende sag, hvorefter forbrugeren, selv om visse telekommunikationsoperatører leverer visse underholdningstjenester i klasse 41 via særlige filialer, generelt ikke forventer, at der er en forbindelse mellem levering af underholdningstjenester og tjenesteydelser, der er forbundet med overførsel af data via computere og netværk (dom af 12.7.2012, bluepod MEDIA,
T-227/11
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2012:375
, præmis
).
Der skal imidlertid, ligesom appelkammeret gjorde, tages hensyn til de faktiske økonomiske forhold på markedet i dag med henblik på at undersøge, om den faktuelle konstatering i den sag, der gav anledning til dom af 12.7.2012, bluepod MEDIA (
T-227/11
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2012:375
), stadigvæk gælder. Det må konstateres, at disse faktiske forhold er meget forskellige fra dem, der forefandtes for blot få år siden, navnlig på grund af den hurtige teknologiske udvikling, der radikalt har ændret måden, hvorpå audiovisuel underholdning forbruges. Selv om de traditionelle leverandører af telekommunikationstjenester desuden tidligere kun lejlighedsvis var aktive i udviklingen af underholdningsmedier, er de det almindeligvis i dag, mens underholdningsvirksomheder udbyder tjenester, der tidligere var forbeholdt telekommunikationsvirksomheder. Visse virksomheder tilbyder endvidere en samlet pris til forbrugerne for levering af en telekommunikationsforbindelse og adgang til underholdningsmedier via denne forbindelse. Forbrugere af telekommunikationstjenester kan således føres til at tro, at det underholdningsmedie, der udbydes via deres internetforbindelse, leveres af én og samme virksomhed (den anfægtede afgørelses punkt 83-86).
[
udelades
]

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Tredje Afdeling):

1)
Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) frifindes.

2)
Sun Media Ltd betaler sagsomkostningerne.

Frimodt Nielsen
Forrester
Perillo
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 16. januar 2018.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.
(
) – Der gengives kun de præmisser i nærværende dom, som Retten finder det relevant at offentliggøre.