CELEX: 62015CJ0577
Обжалване
Искане за започване на разследване срещу естонския и финландския надзорeн орган
Решение на Европейския банков орган (ЕБО)
Решение на Апелативния съвет на европейските надзорни органи
Регламент (ЕС) № 1093/2010
Членове 17 и 60
Апелативен съвет
Срок за обжалване
Извинима грешка

С жалбата си SV Capital OÜ иска отмяна на решение на Общия съд на Европейския съюз от 9 септември 2015 г., SV Capital/ЕБО (
T‑660/14
,
EU:T:2015:608
, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“), доколкото с него:
—
Общият съд отхвърля като недопустима неговата жалба за отмяна на решение C 2013 002 на Европейския банков орган (ЕБО) от 21 февруари 2014 г., с което се отхвърля неговото искане за започване на разследване срещу естонския и финландския надзорен орган на финансовия сектор на основание член 17, параграф 2 от Регламент (ЕС) № 1093/2010 на Европейския парламент и на Съвета от 24 ноември 2010 година за създаване на Европейски надзорен орган (Европейски банков орган), за изменение на Решение № 716/2009/ЕО и за отмяна на Решение 2009/78/ЕО на Комисията (
ОВ L 331, стр. 12
) (наричано по-нататък „решението на ЕБО от 21 февруари 2014 г.“) поради нарушение на правото на Европейския съюз, и
—
макар Общият съд да е обявил за частично недопустима неговата жалба за отмяна на Решение 2014-C1‑02 на Апелативния съвет на европейските надзорни органи от 14 юли 2014 г., с което се отхвърля подадената срещу решението на ЕБО от 21 февруари 2014 г. (наричано по-нататък „решението на Апелативния съвет от 14 юли 2014 г.“), той отменя това последно решение.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 2006/48/ЕО
Директива 2006/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2006 година относно предприемането и осъществяването на дейност от кредитните институции (
ОВ L 177, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 9, стр. 203), изменена с Директива 2010/76/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 24 ноември 2010 г. (
ОВ L 329, 2010 г., стр. 3
) (наричана по-нататък „Директива 2006/48“), предвижда в член 11:
„1.   Компетентните власти издават лиценз на кредитната институция само когато има поне две лица, които ефективно управляват нейната дейност.
Те не издават лиценз, ако тези лица нямат достатъчно добра репутация или достатъчен опит, за да изпълняват тези задължения.
[…]
2.   Всяка държава членка изисква
a)
кредитната институция, която е юридическо лице и има седалище според устройствения акт по националното право, да има главно управление в същата държава членка, където е нейното седалище според устройствения акт [и]
б)
останалите кредитни институции да имат главно управление в държавата членка, която е издала разрешението и в която практически извършват своята дейност“.
Член 22 от Директива 2006/48:
„1.   Компетентните власти на държавата членка по произход изискват всяка кредитна институция да разполага с надеждни управленски правила и мерки, включващи ясна организационна структура с добре определена, прозрачна и последователна йерархия на отговорностите, ефективни процеси за установяване, управление, наблюдение и докладване на рисковете, на които тя е изложена или може да бъде изложена, адекватни механизми за вътрешен контрол, включващи разумни административни и счетоводни процедури, и политики и практики за възнагражденията, които отговарят и насърчават разумно и ефективно управление на риска;
2.   Правилата и мерките, процесите и механизмите, посочени в параграф 1, трябва да бъдат всеобхватни и да бъдат пропорционални на характера, мащаба и сложността на дейността на кредитната институция. Следва да се вземат предвид техническите критерии, предвидени в приложение V“.
Член 40 от тази директива гласи:
„1.   Разумният надзор над кредитна институция, включително над дейността, която тя извършва в съответствие с членове 23 и 24, е задължение на компетентните власти на държавата членка по произход, без да се изключва действието на разпоредбите на настоящата директива, които възлагат задължения на властите на приемащата държава членка.
2.   Параграф 1 не препятства осъществяването на консолидирания надзор по силата на настоящата директива“.
Съгласно член 42 от посочената директива:
„Компетентните власти на съответните държави членки работят в тясно сътрудничество при надзора върху дейността на кредитни институции, в частност над действащите чрез клонове, установени в една или повече държави членки, различни от тези, в които се намират техните главни управления. Те си предоставят взаимно целия обем информация за управлението и собствеността върху кредитните институции, която би могла да улесни надзора и проверката на условията за тяхното лицензиране, както и целия обем информация, която може да улесни наблюдението над такива институции, в частност информация за тяхната ликвидност, платежоспособност, гаранции по депозитите, ограничаване на големите експозиции, административните и счетоводните процедури и механизмите за вътрешен контрол“.
Регламент № 1093/2010
Съображение 58 от Регламент № 1093/2010, изменен с Директива 2014/17/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 4 февруари 2014 г. (
ОВ L 60, 2014 г., стр. 34
) (наричан по-нататък „Регламент № 1093/2010“), гласи:
„Необходимо е да се гарантира, че лицата, засегнати от решенията на [ЕБО], разполагат с подходящи средства за правна защита. За да се осигури ефективна защита на правата на лицата и от съображения за процесуална икономия, когато [ЕБО] има правомощия за вземане на решение, лицата следва да имат право на обжалване пред Апелативния съвет. С цел постигане на ефективност и последователност Апелативният съвет следва да бъде съвместен орган на [европейските надзорни органи], независим от техните административни и регулаторни структури. Решенията на Апелативния съвет следва да могат да бъдат обжалвани пред Съда на Европейския съюз“.
Член 1, параграф 2 от този регламент гласи:
„[ЕБО] действа в рамките на правомощията, предоставени от настоящия регламент, и на приложното поле на Директива 94/19/ЕО [на Европейския парламент и на Съвета от 30 май 1994 година относно схемите за гарантиране на депозити (
ОВ 1994, L 135, стр. 5
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6 том 2, стр. 163), [на] Директива 2002/87/ЕО [на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2002 година относно допълнителния надзор на кредитните институции, застрахователните предприятия и на инвестиционните посредници към един финансов конгломерат и за изменение на Директиви 73/239/ЕИО, 79/267/ЕИО, 92/49/ЕИО, 92/96/ЕИО, 93/6/ЕИО и 93/22/ЕИО на Съвета и Директиви 98/78/ЕО и 2000/12/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (
ОВ 2003 L 035, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 5, стр. 183)], [на] Регламент (ЕО) № 1781/2006 [на Европейския парламент и на Съвета от 15 ноември 2006 г. относно информацията за платеца, придружаваща парични преводи (
ОВ L 345, 2006 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 9, стр. 64); на Регламент (ЕС) № 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 г. относно пруденциалните изисквания за кредитните институции и инвестиционните посредници [и за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 (
ОВ L 176, 2013 г., стр. 1
)]; [на] Директива 2013/36/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 относно достъпа до осъществяването на дейност от кредитните институции и относно пруденциалния надзор върху кредитните институции и инвестиционните посредници [за изменение на Директива 2002/87/ЕО и за отмяна на директиви 2006/48/ЕО и 2006/49/ЕО (
ОВ L 176, 2013 г., стр. 338
)] и — доколкото тези актове са приложими за кредитните и финансови институции и компетентните органи, които упражняват надзор върху тях, в рамките на приложимите части от Директива 2002/65/ЕО [на Европейския парламент и на Съвета от 23 септември 2002 година относно дистанционна търговия на потребителски финансови услуги и за изменение на Директива 90/619/ЕИО на Съвета и на Директиви 97/7/ЕО и 98/27/ЕО (
ОВ L 271, 2002 г., стр. 16
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 4, стр. 183)], Директива 2005/60/ЕО [на Европейския парламент и на Съвета от 26 октомври 2005 година за предотвратяване използването на финансовата система за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризъм (
ОВ L 309, 2005 г., стр. 15
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 2, стр. 214)], Директива 2007/64/ЕО [на Европейския парламент и на Съвета от 13 ноември 2007 година относно платежните услуги във вътрешния пазар, за изменение на директиви 97/7/ЕО, 2002/65/ЕО, 2005/60/ЕО и 2006/48/ЕО и за отмяна на Директива 97/5/ЕО (
ОВ L 319, 2007 г., стр. 1
),] и на Директива 2009/110/ЕО [на Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 година относно предприемането, упражняването и пруденциалния надзор на дейността на институциите за електронни пари и за изменение на директиви 2005/60/ЕО и 2006/48/ЕО, и за отмяна на Директива 2000/46/ЕО (
ОВ L 267, 2009 г., стр. 7
)], включително на всички директиви, регламенти и решения, основаващи се на тези правни актове, и на всеки друг правно обвързващ акт на Съюза, с който се възлагат задачи на [ЕБО]. [ЕБО] действа също така в съответствие с Регламент (ЕС) № 1024/2013 на Съвета [от 15 октомври 2013 година за възлагане на Европейската централна банка на конкретни задачи относно политиките, свързани с пруденциалния надзор над кредитните институции. (
ОВ L 287, 2013 г., стр. 63
)].“
Член 17 от Регламент № 1093/2010 гласи:
„1.   Ако даден компетентен орган не е приложил посочените в член 1, параграф 2 актове или ги е приложил по начин, който изглежда е в нарушение на правото на Съюза, включително утвърдените съгласно членове 10—15 регулаторни технически стандарти и технически стандарти за изпълнение, по-специално като не е гарантирал, че дадена финансова институция отговаря на изискванията, предвидени в посочените актове, [ЕБО] действа в съответствие с правомощията, предвидени в параграфи 2, 3 и 6 от настоящия член.
2.   По искане от един или повече компетентни органи, от Европейския парламент, от Съвета, от Комисията или от Групата на участниците от банковия сектор или по своя собствена инициатива и след като уведоми за това съответния компетентен орган, [ЕБО] може да разследва предполагаемото нарушение или неприлагане на правото на Съюза.
Без да се засягат предвидените в член 35 правомощия, компетентният орган незабавно предоставя на [ЕБО] цялата информация, която [ЕБО] счете за необходима за целите на разследването, включително за това как актовете, посочени в член 1, параграф 2, се прилагат в съответствие с правото на Съюза.
3.   Най-късно два месеца след началото на разследването, [ЕБО] може да отправи до съответния компетентен орган препоръка, посочваща действията, чието предприемане е необходимо за спазване на правото на Съюза.
В срок от десет работни дни след получаване на препоръката компетентният орган уведомява [ЕБО] за стъпките, които е предприел или възнамерява да предприеме, за да гарантира спазването на правото на Съюза.
4.   Ако компетентният орган не започне да спазва правото на Съюза в срок от един месец след получаване на препоръката на [ЕБО], Комисията може, след като е била уведомена от [ЕБО] или по своя собствена инициатива, да представи официално становище, в което се изисква компетентният орган да предприеме действията, необходими за спазване на правото на Съюза. В официалното становище на Комисията се взема предвид препоръката на [ЕБО].
Комисията представя такова официално становище не по-късно от три месеца след приемането на препоръката. Комисията може да удължи този срок с един месец.
[ЕБО] и компетентните органи предоставят на Комисията цялата необходима информация.
5.   В срок от десет работни дни след получаването на посоченото в параграф 4 официално становище компетентният орган уведомява Комисията и [ЕБО] относно мерките, които е предприел или възнамерява да предприеме, за да се съобрази с това официално становище.
6.   Без да се засягат правомощията на Комисията по член 258 ДФЕС, ако даден компетентен орган не се съобрази с посоченото в параграф 4 официално становище в предвидения в него срок и ако е необходимо да бъдат предприети навременни действия за отстраняване на последиците от неспазването на законодателството, за да се запазят или възстановят неутралните условия на конкуренция на пазара или да се гарантира правилното функциониране и целостта на финансовата система, [ЕБО] може, ако съответните изисквания, предвидени в посочените в член 1, параграф 2 актове, се прилагат пряко по отношение на финансовите институции, да приеме индивидуално решение, чийто адресат е отделна финансова институция, в което се изисква тя да предприеме необходимите действия за спазване на своите задължения съгласно правото на Съюза, включително прекратяване на възприетата практика.
Решението на [ЕБО] е в съответствие с представеното съгласно параграф 4 официално становище на Комисията.
7.   Решения[та], приети съгласно параграф 6, имат предимство пред всякакво предишно решение, прието по същия въпрос от компетентните органи.
При предприемане на действия във връзка с въпроси, които са предмет на официално становище по параграф 4 или на решение по параграф 6, компетентните органи се съобразяват с официалното становище или решението, в зависимост от случая.
8.   В доклада по член 43, параграф 5 [ЕБО] посочва кои компетентни органи и финансови институции не са се съобразили с официалните становища или решения, посочени в параграфи 4 и 6 от настоящия член“.
Член 18 от този регламент се отнася до действията на ЕБО при извънредна ситуация.
Член 19 от посочения регламент съдържа разпоредби относно уреждането на споровете между компетентните органи в трансгранични случаи.
Член 39 от Регламент № 1093/2010 предвижда:
„1.   Преди вземането на решенията, предвидени в настоящия регламент, [ЕБО] уведомява всеки поименно посочен адресат за своето намерение да вземе решение, като определя срок, в който адресатът може да изрази своето мнение по въпроса, като отчита неговия неотложен характер, сложността му и възможните последици. Това се прилага mutatis mutandis за препоръките, посочени в член 17, параграф 3.
2.   Решенията на [ЕБО] се мотивират.
3.   Адресатите на решенията на [ЕБО] биват информирани относно правните средства за защита, с които разполагат съгласно настоящия регламент.
4.   Когато [ЕБО] е взел решение съгласно член 18, парагра[ф] 3 или 4, той периодично преразглежда това решение на подходящи интервали от време.
5.   Решенията, които [ЕБО] взема съгласно членове 17, 18 или 19, се оповестяват публично и в тях се посочва съответният компетентен орган или финансова институция, излага се основното съдържание на решението, освен ако подобно оповестяване не противоречи на законния интерес на финансови институции за защита на техните търговски тайни или може сериозно да застраши правилното функциониране и целостта на финансовите пазари или стабилността на цялата финансова система на Съюза или на част от нея“.
Съгласно член 58, параграф 1 от този регламент Апелативният съвет е съвместен орган на европейските надзорни органи.
Член 60 от посочения регламент предвижда:
„1.   Всяко физическо или юридическо лице, включително компетентните органи, мо[гат] да обжалва[т] решение на [ЕБО] по членове 17, 18 и 19, както и всяко друго решение, взето от [ЕБО] в съответствие с посочените в член 1, параграф 2 актове на Съюза, чийто адресат е това лице, или решение, което, макар и адресирано към друго лице, го засяга пряко и лично.
2.   Жалбата, заедно с изложението на нейните основания, се подават писмено в [ЕБО] в срок от два месеца от деня, в който засегнатото лице е уведомено за взетото решение или, при липса на такова уведомяване, от деня на публикуване на решението на [ЕБО].
Апелативният съвет взема решение по жалбата в срок от два месеца след нейното подаване.
3.   Жалба, подадена съгласно параграф 1, не спира изпълнението на решението.
Апелативният съвет обаче може да спре изпълнението на обжалваното решение, ако прецени, че обстоятелствата налагат това.
4.   Ако жалбата е допустима, Апелативният съвет проверява дали тя е основателна.Той приканва страните в производството по обжалване да представят в определен срок становища по направени от него уведомления или по становища на другите страни в производството по обжалване. Страните в производството по обжалване имат право да направят устни изявления.
5.   Апелативният съвет може да потвърди решението, взето от компетентната структура на [ЕБО], или да предаде случая на компетентната структура на [ЕБО]. Решението на Апелативния съвет е задължително за тази структура, която приема изменено решение по съответния случай.
6.   Апелативният съвет приема и оповестява публично своя процедурен правилник.
7.   Решенията на Апелативния съвет са мотивирани и се оповестяват публично от ЕБО“.
Член 61 от Регламент № 1093/2010 има следната редакция:
„1.   В съответствие с член 263 ДФЕС пред Съда на Европейския съюз може да бъде заведено дело за оспорване на решение на Апелативния съвет или на [ЕБО], в случаите когато не съществува право на обжалване пред Апелативния съвет.
2.   Държавите членки и институциите на Съюза, както и всяко физическо или юридическо лице могат да заведат дело пред Съда на Европейския съюз във връзка с решения на [ЕБО] в съответствие с член 263 ДФЕС.
3.   Ако [ЕБО] е задължен да предприеме действие и не изпълни задължението си, пред Съда на Европейския съюз може да бъде предявен иск за бездействие в съответствие с член 265 ДФЕС.
4.   [ЕБО] е длъжен да вземе необходимите мерки за изпълнение на решението на Съда на Европейския съюз“.
Обстоятелства, предхождащи спора
В обжалваното съдебно решение Общият съд е обобщил обстоятелствата в основата на отнесения пред него спор по следния начин:
„1
С писмо от 24 октомври 2012 г. жалбоподателят [SV Capital] сезира [ЕБО] с искане за започване на разследване на основание член 17, параграф 2 от Регламент (ЕС) № 1093/2010 […] срещу естонския и финландския надзорен орган на финансовия сектор (наричано по-нататък „административната жалба“).
В подкрепа на своята административна жалба жалбоподателят изтъква нарушение на членове 40 и 42 от Директива 2006/48 […] с това, че разглежданите надзорни органи не са освободили от длъжност двамата директори на клона на финландска банка, установен в Естония, които не отговаряли на изискванията за „достатъчно добра репутация или достатъчен опит“, за да управляват ефективно дейността на съответната кредитна институция по смисъла на член 11, параграф 1 от тази директива.В това отношение жалбоподателят изтъква, че посочените директори са направили неверни декларации в хода на гражданско производство, образувано в Естония срещу този клон.
[…]
С писмо от 25 януари 2013 г. ЕБО отхвърля жалбата като недопустима поради липса на компетентност, като същевременно я препраща на финландския и естонския надзорен орган на финансовия сектор […]
С акт от 14 февруари 2013 г. жалбоподателят подава жалба пред Апелативния съвет на европейските надзорни органи (наричан по-нататък „Апелативният съвет“) на основание член 60, параграф 1 от Регламент № 1093/2010 срещу [посоченото] писмо от 25 януари 2013 г.
С решение 2013‑008 от 24 юни 2013 г. Апелативният съвет, от една страна, обявява жалбата за допустима от гледна точка на член 22 от Директива 2006/48 с оглед на Насоките от 22 ноември 2012 г. на ЕБО за оценка на пригодността на членовете на Управителния съвет и лицата, заемащи ключови позиции, и от друга страна, предава преписката на компетентната структура на ЕБО за произнасяне по същество в съответствие с член 60, параграф 5 от Регламент № 1093/2010.
С решение DC 2013 03 от 15 октомври 2013 г. ЕБО установява допустимия характер на жалбата на основание на точки 2.5 и 2.6 от Вътрешните процедурни правила при нарушение на правото на Европейския съюз […] при спазване на разпоредбата на член 17, параграф 2 от Регламент № 1093/2010.
С решение […] от 21 февруари 2014 г. […] ЕБО отхвърля жалбата като лишена от достатъчно основание за започване на разследване съгласно член 17 от Регламент № 1093/2010.
С акт от 31 март 2014 г. жалбоподателят подава жалба срещу решението на ЕБО [от 21 февруари 2014 г.] пред Апелативния съвет.
С решение […] от 14 юли 2014 г. Апелативният съвет отхвърля подадената жалба срещу решението [от 21 февруари 2014 г.] на ЕБО. По същество в посоченото решение Апелативният съвет най-напред обявява жалбата срещу решението на ЕБО [от 21 февруари 2014 г.] за допустима. След това я отхвърля в нейната цялост като неоснователна.
В това отношение, що се отнася най-напред до проверката на допустимостта на жалбата, Апелативният съвет преценява, че решението на ЕБО [от 21 февруари 2014 г.] при конкретните обстоятелства по делото съставлява обжалваем акт на основание член 60 от Регламент № 1093/2010, който позволява на всяко физическо или юридическо лице да обжалва решение на ЕБО, на което то е адресат.
Що се отнася, по-нататък, до разглеждането на жалбата по същество, на първо място, Апелативният съвет съобразява, че преценката на ЕБО, според която двамата директори, срещу които жалбоподателят отправя критики в своята жалба, не са заемали ключови постове в рамките на съответната финансова институция, не съдържа грешка и че твърденията относно третия директор не са доказани.На второ място, с оглед на обстоятелството, че жалбоподателят не е част от субектите, които могат да представят искане за започване на разследване пред ЕБО за нарушение на правото на Съюза, Апелативният съвет посочва, че случаят съставлява отказ от страна на този орган служебно да инициира разследване.От друга страна, Апелативният съвет установява, че с доказателствата, представени от жалбоподателя в подкрепа на твърдението за нарушение на правото на Съюза и на Вътрешните правила [за разследване на нарушенията на правото на Европейския съюз], последният не доказва, че ЕБО е допуснал грешка при упражняването на своите дискреционни правомощия. На трето място, Апелативния съвет изтъква, че неизслушването на жалбоподателя от ЕБО преди приемането на неговото решение на основание член 39, параграф 1 от Регламент № 1093/2010 съставлява процедурен недостатък, който може да доведе до невалидност на посоченото решение. На четвърто място, не било доказано, че не е приложена процедурата, предвидена преди приемането на решението на ЕБО [от 21 февруари 2014 г.]. И накрая, на пето място, Апелативният съвет констатира, че не е доказано нарушение от страна на ЕБО на член 41 от Хартата на основните права на Европейския съюз“.
Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
С подадената от него жалба [пред Общия съд] SV Capital е искало отмяната, от една страна, на решението на ЕБО от 21 февруари 2014 г., и от друга страна, на решението на Апелативния съвет от 14 юли 2014 г. SV Capital e искало също така преписката да бъде препратена на компетентната структура на ЕБО за разглеждане на неговата административна жалба по същество.
Жалбоподателят е посочил пет основания в подкрепа на своята жалба. ЕБО, подпомаган от Комисията, е направил възражение за недопустимост на жалбата в нейната цялост с мотива, че неговият отказ служебно да започне разследване на основание член 17 от Регламент № 1093/2010, не пораждал правно действие по отношение на жалбоподателя.
Що се отнася до допустимостта на посочената жалба, най-напред в частта, отнасяща се до отмяната на решението на ЕБО от 21 февруари 2014 г., Общият съд приема, че към деня на подаване на жалбата правото на жалбоподателя да оспори това решение на ЕБО е било преклудирано, като вследствие на това тази част от жалбата била недопустима.
По-нататък, що се отнася до допустимостта на тази жалба в частта, насочена към отмяната на решението на Апелативния съвет от 14 юли 2014 г., Общият съд преценява, че това решение съставлява обжалваем акт, вследствие на което тази част от посочената жалба била допустима.
И накрая, що се отнася до допустимостта на жалбата на SV Capital в частта, в която се иска преписката да се препрати на компетентната структура на ЕБО за разглеждане по същество на неговата административна жалба, Общият съд изтъква, че в рамките на жалба за отмяна компетентността на съда на Съюза не му позволява да дава задължителни указания на ЕБО. Вследствие на това той обявява искането за недопустимо.
По същество Общият съд повдига служебно въпроса за компетентността на Апелативния съвет от гледна точка на член 60, параграфи 1 и 2 от Регламент № 1093/2010 да се произнесе по подадената пред него жалба срещу решението на ЕБО от 21 февруари 2014 г. и решава, че такава компетентност липсва.
При тези обстоятелства и без да разглежда по същество повдигнатите от жалбоподателя основания, Общият съд уважава жалбата в частта, насочена към отмяна на решението на Апелативния съвет от 14 юли 2014 г., поради липса на компетентност на последния. Вследствие на това Общият съд отменя решение 2014‑C1‑02 на Апелативния съвет от 14 юли 2014 г. и отхвърля в останалата част от подадената пред него жалба.
Производството пред Съда
SV Capital иска от Съда:
—
да отмени обжалваното съдебно решение, първо, в частта му, в която с него се обявява за недопустимо искането за отмяна на решението на ЕБО от 21 февруари 2014 г., второ, в частта му, в която с него се обявява, че искането за отмяна на решението на Апелативния съвет от 14 юли 2014 г. е отчасти недопустимо, и трето, в частта му относно съдебните разноски,
—
да върне делото на Общия съд за ново разглеждане, и
—
да осъди ответника да заплати съдебните разноски и встъпилата страна да понесе направените от нея съдебни разноски.
ЕБО иска от Съда:
—
като главно искане:
—
да отмени диспозитива на обжалваното съдебно решение и да отхвърли жалбата, подадена срещу решението на Апелативния съвет от 14 юли 2014 г., като недопустима, и
—
да отхвърли жалбата в частта, която се отнася до точка 2 от диспозитива на обжалваното съдебно решение;
—
при условията на евентуалност да отхвърли жалбата в нейната цялост, и
—
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски, направени в производството пред Общия съд и пред Съда.
Комисията иска от Съда:
—
да отмени обжалваното съдебно решение по отношение на точка 1 от неговия диспозитив,
—
да отхвърли жалбата, подадена от SV Capital срещу решението на Апелативния съвет от 14 юли 2014 г., като недопустима;
—
да отхвърли жалбата в частта, която се отнася до точка 2 от диспозитива на обжалваното съдебно решение, като неоснователна, и
—
да осъди жалбоподателя да понесе всички съдебни разноски, направени в производствата пред Общия съд и пред Съда.
По жалбата
Тъй като обжалваното съдебно решение се отнася, от една страна, до искане за отмяна на решението на ЕБО от 21 февруари 2014 г., и от друга страна, до искане за отмяна на решението на Апелативния съвет от 14 юли 2014 г., отделните основания на жалбата трябва да се разгледат според това дали те се отнасят до едното или до другото от тези две решения.
По основания от първо до трето относно отхвърлянето от Общия съд като неоснователни исканията за отмяна на решението на Апелативния съвет от 14 юли 2014 г.
Доводи на страните
С първото основание SV Capital поддържа, че в рамките на подадената от него жалба пред Общия съд то е уточнило, че жалбата се отнася до решението на Апелативния съвет от 14 юли 2014 г. само в частта му, в която с него жалбата му се отхвърля по същество. В замяна на това то не оспорвало това решение по отношение на допустимостта на тази жалба и на съдебните разноски. Общият съд обаче разгледал служебно въпроса за компетентността на Апелативния съвет, вследствие на което се произнесъл ultra petita.
С второто си основание SV Capital счита също, че Общият съд е допуснал грешка в прилагането на правото, като не се е съобразил с член 60, параграф 1 от Регламент № 1093/2010, тълкуван в светлината на съображение 58 от последния. Всъщност съгласно прочита на член 17, параграф 2 от посочения регламент във връзка с член 1 от него Апелативният съвет имал правомощието да се произнесе по жалбата срещу решението на ЕБО от 21 февруари 2014 г.
С третото си основание SV Capital изтъква, че Общият съд е нарушил член 48, параграф 2 от своя процедурен правилник в действащата до 31 декември 2014 г. редакция, като е решил, че основанието, повдигнато в производството пред Общия съд, съгласно което Апелативният съвет е имал компетентност да разгледа неговата жалба, е недопустимо. Всъщност страните били поканени от Общия съд да се произнесат по въпроса за компетентността на Апелативния съвет и жалбоподателят само отговорил на поставения въпрос.
ЕБО и Комисията искат да се отхвърлят посочените основания.
Съображения на Съда
Що се отнася до първото основание на жалбата, с което жалбоподателят поддържа, че Общият съд се е произнесъл ultra petita, достатъчно е да се посочи, че съдът на Съюза е длъжен служебно да разгледа въпроса за компетентността на органа, актът на който се оспорва пред него, дори и никоя от страните да не е направила искане в този смисъл, тъй като липсата на компетентност на автора на увреждащ акт съставлява абсолютно основание за отмяна, което не само може, но и трябва да бъде разгледано служебно.
Всъщност съгласно практиката на Съда въпросът за компетентността на автора на акта трябва да се разгледа служебно от съдията, дори и никоя от страните да не е поискала от него да направи това (вж. в този смисъл решения от 30 септември 1982 г., Amylum/Съвет,
108/81
,
EU:C:1982:322
, т.
и от 13 юли 2000 г., Salzgitter/Комисия,
C‑210/98 P
,
EU:C:2000:397
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следователно това първо основание трябва да се отхвърли.
Що се отнася до второто основание на жалбата, следва да се посочи, че съгласно член 60 от Регламент № 1093/2010 решенията на ЕБО могат да се обжалват от всяко физическо или юридическо лице, включително и от компетентните органи, които са адресати на това решение или, дори и да не са негови адресати, са пряко и лично засегнати от него.
Същевременно обаче, за да бъде обжалваемо пред Апелативния съвет, решението на ЕБО трябва да бъде, както Общият съд установява това в точка 66 от обжалваното съдебно решение, или в част от решенията, посочени в членове 17—19 от Регламент № 1093/2010, или да е било прието в съответствие с актовете на Съюза, посочени в член 1, параграф 2 от този регламент.
Както Общият съд установява основателно в точки 67—71 от обжалваното съдебно решение, в случая не е изпълнено нито едно от тези условия.
На първо място, решението на ЕБО от 21 февруари 2014 г. не се основава на член 1, параграф 2 от Регламент № 1093/2010. Всъщност, както основателно отбелязва това Общият съд в точка 67 от обжалваното съдебно решение, въпреки обстоятелството, че в подкрепа на административната жалба на жалбоподателя се сочи нарушението на някои разпоредби на Директива 2006/48, в това решение ЕБО не се е произнесъл по нарушението или по липсата на нарушение на тази директива от компетентните органи или от визираната кредитна институция.
На второ място, безспорно посоченото решение не е част от решенията, посочени в членове 18 и 19 от този регламент, с които ЕБО може да налага на националните надзорни органи да предприемат конкретни действия за справяне с възникнала извънредна ситуация или да уреждат разногласия, които биха могли да възникнат между тях в презгранични случаи.
На трето място, противно на изискването в член 17, параграф 1 от посочения регламент, в подкрепа на посочената административна жалба на жалбоподателя не се сочи никакво нарушение на утвърдените съгласно членове 10—15 от същия регламент технически стандарти или технически стандарти за изпълнение.
На четвърто място, жалбоподателят не е част от изрично посочените в член 17, параграф 2 от този регламент субекти, които могат да сезират ЕБО с искане да разследва предполагаемо нарушение или неприлагане на правото на Съюза. По-конкретно, жалбоподателят не твърди, че принадлежи към групата на участниците в банковия сектор, създадена на основание член 37 от Регламент № 1093/2010.
От друга страна, констатацията, съгласно която жалбоподателят не е част от изрично посочените в член 17, параграф 2 от този регламент субекти, не се променя с нищо, противно на това, което изглежда твърди жалбоподателят, от обстоятелството, че ЕБО може да започне разследване по собствена инициатива.
Вследствие на това, след като съображенията, които се съдържат в обжалваното съдебно решение, не са опорочени от грешка в прилагане на правото, второто основание на жалбата трябва също да бъде отхвърлено.
Що се отнася до посоченото трето основание, следва да се припомни, че жалбоподателят в отговор на искане на Общия съд излага пред последния доводи, които излизат извън предмета на поставения от него въпрос.
Всъщност жалбоподателят изтъква, че подадената пред Общия съд жалба за отмяна е представена в определения срок, като се има предвид обстоятелството, че административното производство е продължило до 14 юли 2014 г. и че подаването на тази жалба за отмяна се отнася до случайно събитие по смисъла на член 45 от Статута на Съда на Европейския съюз.
В това отношение следва да се установи, че твърдението на жалбоподателя, съгласно което той е представил становище само в отговор на въпроса, поставен от Общия съд, не се подкрепя от фактите. Всъщност, както Общият съд основателно посочва това в точка 42 от обжалваното съдебно решение, отговорът на жалбоподателя всъщност съдържа две нови основания.
От това следва, че Общият съд основателно е отхвърлил тези доводи като недопустими.
Ето защо и третото основание на жалбата трябва да бъде отхвърлено.
По основания от четвърто до шесто относно отхвърлянето от Общия съд като недопустими исканията за отмяна на решението на ЕБО от 21 февруари 2014 г.
Доводи на страните
С четвъртото си основание SV Capital поддържа, че жалбата му в частта за отмяна на решението на ЕБО от 21 февруари 2014 г. е подадена в предвидения в член 263 ДФЕС срок, след като административното производство пред Апелативния съвет, представляващ ЕБО и европейските надзорни органи, е продължило до 14 юли 2014 г. Липсата на компетентност на Апелативния съвет можела да доведе до отмяна на приетото от последния решение, но не можела да се отрази на предвидения в член 263 ДФЕС срок. Вследствие на това посочената в точка 44 от обжалваното съдебно решение възможност за подаване на жалба пред Общия съд срещу решението на ЕБО от 21 февруари 2014 г., успоредно и едновременно с подаването на жалба пред Апелативния съвет, било лишено от основание. Всъщност такава жалба пред Общия съд щяла да бъде недопустима на основание член 263 ДФЕС поради отсъствието на окончателен административен акт.
С петото си основание SV Capital изтъква, че Общият съд е нарушил член 45 от Статута на Съда на Европейския съюз, след като подаването на жалба в срока от два месеца, считано от получаването на решението от 21 февруари 2014 г., е било възпрепятствано от извинима грешка. Обстоятелството, че Апелативният съвет е обявил неговата жалба за допустима и я е разгледал по същество, можело да доведе до „допустимо объркване“. Дори и Апелативният съвет да не е бил компетентен да се произнесе по жалбата за отмяна на решението на ЕБО от 21 февруари 2014 г., последният никога не е изтъквал довод, според който разглеждането на тази жалба да е задача по-скоро на Общия съд, отколкото на Апелативния съвет. Последният се произнесъл по подадената пред него жалба, като по този начин е създал впечатлението, че той е компетентният орган по обжалване. Вследствие на това трябвало да се приеме, че подаването на жалбата пред Общия съд след изтичането на срока от два месеца след получаването на решението на ЕБО от 21 февруари 2014 г. се дължи на извинима грешка.
С шестото си основание SV Capital поддържа, че като е обявил в точка 45 от обжалваното съдебно решение, че във всички случаи жалбата за отмяна на решението на ЕБО от 21 февруари 2014 г. е недопустима поради липса на обжалваем акт, Общият съд е приложил неправилно член 263 ДФЕС, както и член 60, параграф 1 и член 61, параграф 1 от Регламент № 1093/2010. Всъщност подадената срещу посоченото решение жалба била допустима, щом като жалбоподателят бил адресат на това решение и щом като той бил засегнат пряко и лично от него.
ЕБО и Комисията искат посочените основания да бъдат отхвърлени.
Съображения на Съда
Тъй като четвъртото основание се отнася до съображенията, съдържащи се в точка 36 и следващи от обжалваното съдебно решение, съгласно постоянната съдебна практика следва да се припомни, че срокът за обжалване е абсолютна процесуална предпоставка и че съдът на Съюза е длъжен да провери служебно дали е бил спазен (вж. в този смисъл определение от 5 септември 2013 г., ClientEarth/Съвет,
C‑573/11 P
, непубликувано,
EU:C:2013:564
, т.
и цитираната съдебна практика).
Видно от член 263, шеста алинея ДФЕС, жалбите за отмяна трябва да бъдат подадени в срок от два месеца, считано, в зависимост от случая, от публикуването на акта, от неговото съобщаване на жалбоподателя, или, при липса на уведомяване, от деня, в който той е узнал за него. В случая жалбоподателят е бил уведомен за решението на ЕБО на 21 февруари 2014 г. Вследствие на това, прилагайки правилата за изчисляване на сроковете, предвидени в членове 58 и 60 от Процедурния правилник на Общия съд, които съответстват на членове 49 и 51 от Процедурния правилник на Съда, към деня на подаването на жалбата на SV Capital пред Общия съд, а именно 12 септември 2014 г., правото на последното да оспори посоченото решение на ЕБО е преклудирано, както Общият съд установява това в точка 41 от обжалваното съдебно решение.
Общият съд също така приема в точка 43 от това решение, че жалбоподателят няма основание да се позове нито на наличието на случай на непреодолима сила въз основа на член 45, втора алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, нито на съществуването на извинима грешка.
Тези съображения не са опорочени от каквато и да било грешка при прилагане на правото.
Всъщност Съдът нееднократно се е произнасял, че отклонение от правните актове на Съюза относно процесуалните срокове е възможно само при съвсем изключителни обстоятелства, свързани със случайно събитие или непреодолима сила, в съответствие с член 45, втора алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, като се има предвид, че стриктното прилагане на тези норми отговаря на изискването за правна сигурност и на необходимостта да се избегне всякаква дискриминация или всякакво произволно третиране при правораздаването (определение от 16 ноември 2010 г., Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert/Комисия,
C‑73/10 P
,
EU:C:2010:684
, т.
и цитираната съдебна практика)
Противно на твърдението на жалбоподателя, след приемането на решението на ЕБО от 21 февруари 2014 г. не е бил даден „по-нататъшен ход“ на производството и подаването на жалба пред Апелативния съвет не е дало никакво отражение върху изчисляването на срока за обжалване на предходно решение, взето от ЕБО, с оглед на неговата липса на компетентност.
Ето защо четвъртото основание на жалбата следва да се отхвърли.
Що се отнася до петото основание на жалбата, което е изведено от съществуването на извинима грешка на SV Capital, видно от практиката на Съда, в рамките на правната уредба на Съюза относно сроковете за обжалване, понятието за извинима грешка, което позволява да се направи изключение от нейните правила, се отнася само за изключителни обстоятелства, при които по-конкретно съответната институция е възприела поведение, което е от естество само по себе си или в решаваща степен да породи допустимо объркване в съзнанието на добросъвестен правен субект, положил цялата дължима грижа, която се изисква от оператор с нормални познания (вж. определение от 16 ноември 2010 г., Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert/Комисия,
C‑73/10 P
,
EU:C:2010:684
, т.
и цитираната съдебна практика).
В конкретния случай, както и Общият съд е приел това в точка 44 от обжалваното съдебно решение, на жалбоподателя не е дадено каквото и да било ясно уверение относно компетентността на Апелативния съвет да разгледа жалба срещу решението на ЕБО, което би било прието впоследствие.
По-конкретно, противно на твърдяното от жалбоподателя, не може да се квалифицира като поведение, което е от естество да предизвика допустимо объркване в съзнанието на правния субект, нито обстоятелството, че ЕБО не е повдигнал възражение относно компетентността на Апелативния съвет да се произнесе по решение на ЕБО, нито неправилният извод на последния, съгласно който той има такава компетентност.
От това следва, че основателно Общият съд е установил отсъствието на каквато и да е извинима грешка, която да позволи да се дерогира от задължението за спазване на определения срок за обжалване.
Ето защо и петото основание на жалбата следва да бъде отхвърлено.
С шестото си основание жалбоподателят поддържа, че с обжалваното съдебно решение Общият съд е нарушил член 263 ДФЕС, както и член 60, параграф 1 и член 61, параграф 1 от Регламент № 1093/2010. В това отношение е достатъчно да се констатира, видно от точка 45 от обжалваното съдебно решение, че Общият съд се е произнесъл само по съображения за изчерпателност по недопустимостта на жалбата поради липсата на обжалваем акт.
Според постоянната съдебна практика обаче оплакванията, насочени срещу мотиви от решение на Общия съд, които са изложени по съображения за изчерпателност, не биха могли да доведат до неговата отмяна и следователно са безпредметни (вж. решения от 2 септември 2010 г.,Комисия/Deutsche Post,
C‑399/08 P
,
EU:C:2010:481
, т.
и от 29 март 2011 г., Anheuser-Busch/Budějovický Budvar,
C‑96/09 P
,
EU:C:2011:189
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следователно шестото основание на жалбата трябва да се отхвърли като несъстоятелно.
По основания от седмо до единадесето
Доводи на страните
SV Capital повдига отново следните основания, които са подкрепени с доводите, повдигнати в рамките на неговата жалба пред Общия съд, с оглед на това, че последният не се е произнесъл по същество по неговата жалба:
—
решението на ЕБО от 21 февруари 2014 г. е опорочено от фактическа грешка,
—
ЕБО не е упражнил дискреционните си правомощия в съответствие с приложимото право и с пределите на това правомощие,
—
ЕБО е нарушил член 39, параграф 1 от Регламент № 1093/2010 и член 16 от своя кодекс за добро поведение на администрацията,
—
ЕБО е нарушил точки 3.3—3.5 от вътрешните си правила, и
—
при разглеждането на административната жалба на жалбоподателя и при приемането на неговото решение той е злоупотребил със своите правомощия и е действал необосновано.
ЕБО и Комисията изтъкват, че посочените основания са недопустими.
Съображения на Съда
Следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика от член 256 ДФЕС и от член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, както и от член 168, параграф 1, буква г) и от член 169 от Процедурния правилник на Съда, жалбата трябва точно да посочва пороците на обжалваното съдебно решение, както и конкретните правни доводи, с които се подкрепя това искане, като в противен случай жалбата или съответното основание ще бъдат недопустими (вж. по-специално решение от 10 юли 2014 г., Telefónica и Telefónica de España/Комисия,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, т.
, както и определение от 12 февруари 2015 г., Meister/Комисия,
C‑327/14 P
,
EU:C:2015:99
, непубликувано, т. 12). Основания от седмо до единадесето на жалбата не са свързани по никакъв начин с обжалваното съдебно решение, а се отнасят до решението на ЕБО от 21 февруари 2014 г. Затова те трябва да бъдат отхвърлени като недопустими само с този мотив.
От всички съображения по-горе следва, че жалбата следва да се отхвърли в нейната цялост.
По съдебните разноски
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски.Съгласно член 138 от същия правилник, който се прилага по отношение на производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от него, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
След като SV Capital е загубило делото и ЕБО е направил искане за осъждането му, то следва да бъде осъдено да заплати съдебните разноски, свързани с производството по обжалване.
Съгласно член 140, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда, който се прилага по отношение на производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от него, държавите членки и институциите, встъпили по делото, понасят направените от тях съдебни разноски.
Вследствие на това Комисията, която е встъпила страна в производството, понася направените от нея съдебни разноски.

По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда SV Capital OÜ да понесе направените от него съдебни разноски и да заплати съдебните разноски, направени от Европейския банков орган (ЕБО).

3)
Европейската комисия понася направените от нея съдебни разноски.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.