CELEX: 62015CJ0098
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Direktīva 97/81/EK
UNICE, CEEP un EAK noslēgtais pamatnolīgums par nepilna darba laika darbu
4. klauzula
Vīriešu un sieviešu dzimuma darba ņēmēji
Vienlīdzīga attieksme sociālā nodrošinājuma jautājumos
Direktīva 79/7/EEK
4. pants
Vertikālā nepilna darba laika darba ņēmējs
Bezdarbnieka pabalsts
Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru, nosakot pabalsta izmaksas ilgumu, tiek izslēgti iemaksu periodi, kas atbilst nenostrādātajām dienām

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt, pirmkārt, 1997. gada 6. jūnijā noslēgtā Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu (turpmāk tekstā – “pamatnolīgums”), kurš ietverts pielikumā Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvai 97/81/EK par
UNICE
,
CEEP
un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu (
OV 1998, L 14, 9. lpp.
), 4. klauzulu un, otrkārt, Padomes 1978. gada 19. decembra Direktīvas 79/7/EEK par pakāpenisku vienlīdzīgas attieksmes principa pret vīriešiem un sievietēm īstenošanu sociālā nodrošinājuma jautājumos (
OV 1979, L 6, 24. lpp.
) 4. pantu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp
María Begoña Espadas Recio
un
Servicio Público de Empleo Estatal (SPEE)
(Valsts nodarbinātības dienests, Spānija) par tāda perioda ilguma aprēķina bāzes noteikšanu, kurā tiek izmaksāts bezdarbnieka pabalsts vertikālā nepilna darba laika darba ņēmējiem.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Pamatnolīguma preambulas 4. vispārīgais apsvērums ir formulēts šādi:
“Tā kā Esenē notikušās Eiropadomes sanāksmes secinājumi uzsver, ka ir jāsekmē nodarbinātība un vienlīdzīgas iespējas sievietēm un vīriešiem, un aicina veikt pasākumus, kas paredz “intensificēt profesionālās izaugsmes izmantošanu, jo īpaši ar elastīgāku darba organizāciju, kas atbilst gan darbinieku vēlmēm, gan konkurences prasībām””.
Saskaņā ar pamatnolīguma 1. klauzulas a) punktu tā mērķis ir “nodrošināt to, ka tiek izbeigta nepilna darba laika darba darītāju diskriminācija un tiek uzlabota nepilna darba laika darba kvalitāte”.
Atbilstoši pamatnolīguma 2. klauzulas 1. punktam šo nolīgumu “piemēro nepilna darba laika darba ņēmējiem, kam ir likumā noteiktais darba līgums vai darba attiecības, koplīgums vai prakse, kura ir spēkā katrā dalībvalstī”.
Pamatnolīguma 3. klauzulas 1. punktā “nepilna darba laika darba ņēmējs” ir definēts kā darbinieks, kura parastais darba laiks nedēļā vai vidēji kādā laikposmā, kas nepārsniedz vienu gadu, ir mazāks par salīdzināmā pilna darba laika darba ņēmēja parasto darba laiku.
Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.
Attiecībā uz darba nosacījumiem, noteikumi, ko piemēro nepilna darba laika darba ņēmējiem, nav mazāk izdevīgi par tiem, kurus piemēro salīdzināmajiem pilna darba laika darba ņēmējiem, tāpēc vien, ka tie strādā nepilnu darba laiku, ja vien atšķirīgiem noteikumiem nav objektīva pamata.
2.
Vajadzības gadījumā piemēro
pro rata temporis
principu.”
Pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts:
“Šā nolīguma 1. klauzulas un nepilna darba laika un pilna darba laika darba ņēmēju diskriminācijas aizlieguma principa sakarībā:
a)
dalībvalstīm pēc apspriedes ar darba devējiem un darba ņēmējiem saskaņā ar valsts tiesību aktiem vai praksi būtu jāapzina un jāpārskata juridiski vai administratīvi šķēršļi, kas varētu ierobežot nepilna darba laika iespējas, un vajadzības gadījumā tie jānovērš”.
Saskaņā ar Direktīvas 79/7 2. pantu tā ir piemērojama tostarp darba ņēmējiem, kuru nodarbinātība ir pārtraukta piespiedu bezdarba dēļ.
Saskaņā ar šīs direktīvas 3. pantu tās piemērošanas jomā ietilpst arī tiesību aktos noteiktās sistēmas, kas nodrošina aizsardzību bezdarba gadījumā.
Šīs pašas direktīvas 4. panta 1. punktā ir noteikts:
“Vienlīdzīgas attieksmes princips nozīmē to, ka nepastāv nekāda – ne tieša, ne netieša – diskriminācija dzimuma dēļ, jo īpaši atsaucoties uz civilo vai ģimenes stāvokli, konkrēti, attiecībā uz:
–
sociālā nodrošinājuma sistēmu darbības apjomu un pieejas nosacījumiem,
–
pienākumu veikt iemaksas un iemaksu aprēķināšanu,
–
pabalstu aprēķināšanu, ietverot palielinājumus, kas maksājami attiecībā uz laulāto un par apgādājamiem, un nosacījumus, kas reglamentē termiņus, kuros ir tiesības uz pabalstiem, un to saglabāšanu.”
Spānijas tiesības
Ley General de la Seguridad Social
(Vispārējais sociālā nodrošinājuma likums) redakcijā, kas apstiprināta ar 1994. gada 20. jūnija
Real Decreto Legislativo 1/1994
(Karaļa Leģislatīvais dekrēts 1/1994;
BOE
Nr. 154, 1994. gada 29. jūnijs, 20658. lpp.) (turpmāk tekstā – “
LGSS
”), 203.–234. pantā ir reglamentēta bezdarbnieku aizsardzība.
Saskaņā ar
LGSS
204. panta 1. punktu aizsardzībai bezdarba gadījumā ir divi līmeņi – uz iemaksām balstītais un nodrošinājuma līmenis, kuri abi ir publiski un obligāti. Pamatlieta attiecas uz līmeni, kas balstīts uz iemaksām.
LGSS
204. panta 2. punktā uz iemaksām balstītais līmenis ir definēts tādējādi, ka tā “mērķis ir nodrošināt pabalstus, kas aizstāj ienākumus no algas, kuri vairs netiek saņemti, zaudējot iepriekšējo darbu vai darba laika samazināšanas rezultātā”.
Attiecībā uz bezdarbnieka pabalsta izmaksas ilgumu, runājot par uz iemaksām balstītu tā formu,
LGSS
210. panta 1. punktā ir noteikts:
“Bezdarbnieka pabalsta izmaksas ilgums ir atkarīgs no periodiem, attiecībā uz kuriem veiktas iemaksas iepriekšējos sešos gados pirms bezdarbnieka statusa iegūšanas vai pirms brīža, kad beidzies pienākums veikt iemaksas, atbilstoši šādai diagrammai:
Iemaksu periods (dienās)/Pabalsta izmaksas periods (dienās)
no 360 līdz 539: 120
no 540 līdz 719: 180
no 720 līdz 899: 240
no 900 līdz 1079: 300
no 1080 līdz 1259: 360
no 1260 līdz 1439: 420
no 1440 līdz 1619: 480
no 1620 līdz 1799: 540
no 1800 līdz 1979: 600
no 1980 līdz 2159: 660
vairāk nekā 2160: 720.”
Attiecībā uz nepilna darba laika darba ņēmējiem reglamentējošie noteikumi tika pieņemti ar 1985. gada 2. aprīļa
Real Decreto 625/1985 por el que se desarrolla la Ley 31/1984, de 2 de agosto, de Protección por Desempleo
(Karaļa Dekrēts 625/1985, ar ko īsteno 2. augusta Likumu 31/1984 par aizsardzību bezdarba gadījumā) (
BOE
Nr. 109, 1985. gada 7. maijs, 12699. lpp.; turpmāk tekstā – “
RD
625/1985”).
RD
625/1985 3. panta 4. punktā ir paredzēts, ka, ja iemaksas ir veiktas, strādājot nepilna laika darbā vai – samazinātas slodzes gadījumā – par faktiski nostrādāto laiku, katra darba diena tiek skaitīta kā iemaksu diena neatkarīgi no darba laika ilguma.
Pamatlietas faktiskie apstākļi un prejudiciālie jautājumi
M. B. Espadas Recio
strādāja nepilnu darba laiku par apkopēju nepārtraukti no 1999. gada 23. decembra līdz 2013. gada 29. jūlijam. Viņas darba grafiks bija šāds: katru nedēļu 2,5 stundas dienā pirmdienās, trešdienās un ceturtdienās un 4 stundas dienā katra mēneša pirmajā piektdienā.
Pēc viņas darba attiecību izbeigšanās
M. B. Espadas Recio
lūdza piešķirt viņai bezdarbnieka pabalstu. Ar
SPEE
2013. gada 30. septembra lēmumu viņai tika piešķirts šis pabalsts uz 120 dienu laikposmu.
Uzskatot, ka viņai ir tiesības saņemt bezdarbnieka pabalstu 720 dienas, nevis tikai 120 dienas,
M. B. Espadas Recio
iesniedza sūdzību par minēto lēmumu.
Ar 2013. gada 9. decembra lēmumu
SPEE
piešķīra
M. B. Espadas Recio
bezdarbnieka pabalstu uz 420 dienām. Lai noteiktu šo 420 dienas ilgu laikposmu,
SPEE
balstījās uz apstākli, ka, piemērojot
LGSS
210. pantu kopā ar
RD
625/1985 3. panta 4. punktu, nepilna darba laika darba gadījumā, lai gan bezdarbnieka pabalsta izmaksas perioda ilgums tiek noteikts atbilstoši dienām, par kurām veiktas iemaksas sešos iepriekšējos gados, tomēr ir jāņem vērā tikai faktiski nostrādātās dienas, konkrētajā gadījumā – 1387 dienas, nevis visi seši gadi, par kuriem veiktas izmaksas, kopumā.
Uzskatot, ka viņa ir veikusi iemaksas par visiem sešiem pēdējiem gadiem,
M. B. Espadas Recio
iesniedza prasību
Juzgado de lo Social n
o
33 de Barcelona
(Barselonas Darba un sociālo lietu tiesa Nr. 33, Spānija), apstrīdot
SPEE
veikto viņas [iemaksu periodu] individuālo aprēķinu.
M. B. Espadas Recio
prasība attiecas uz
SPEE
attiecībā uz viņu noteiktā bezdarbnieka pabalsta izmaksas perioda ilgumu. Viņa uzskata, ka, nepārtraukti strādājot sešus gadus un veicot iemaksas par 30 vai 31 dienu mēnesī (kopumā – par 2160 dienām), viņai ir tiesības uz bezdarbnieka pabalstu 720 dienu laikposmā, nevis viņai noteikto 420 dienu laikposmā – proti, periodā, kas atbilst trīs piektdaļām no maksimālā ilguma. Viņas ieskatā nenostrādāto dienu izslēgšana no viņas bezdarbnieka pabalsta aprēķina nozīmētu, ka tiktu ieviesta atšķirīga attieksme par sliktu vertikālā nepilna darba laika darba ņēmējiem. Nepilna darba laika darbs tiek saukts par “vertikālu”, ja to veicošā persona savu darba laiku koncentrē tādējādi, ka tā strādā tikai dažas darba dienas nedēļā, bet par “horizontālu”, ja to veicošā persona strādā visas darba dienas nedēļā. Konkrētajā gadījumā
M. B. Espadas Recio
darba laiks galvenokārt bija koncentrēts uz trim dienām nedēļā.
Iesniedzējtiesa norāda, ka konkrētā persona ir pierādījusi, ka viņa ir veikusi iemaksas visu pēdējo sešu gadu laikā pirms viņas darba attiecību izbeigšanās un ka ikmēneša iemaksas ir aprēķinātas, pamatojoties uz algu, kas saņemta mēneša laikā kopumā (t.i., 30 vai 31 dienas), nevis pamatojoties uz nostrādātajām stundām vai dienām. Šī pati tiesa tomēr konstatē, ka vertikālā nepilna darba laika darba ņēmēja – tāda kā prasītāja – gadījumā pamatlietā aplūkotais tiesiskais regulējums ļauj ņemt vērā tikai nostrādātās dienas, nevis visu sešus gadus ilgo iemaksu veikšanas laikposmu. Tādējādi dienas, par kurām obligāti veicamas iemaksas, netiekot ņemtas vērā pilnībā, nosakot bezdarbnieka pabalsta izmaksas perioda ilgumu.
Minētā tiesa norāda, ka īstenībā šī darba ņēmēju kategorija tiek nelabvēlīgi ietekmēta divkārši, ņemot vērā, ka
pro rata temporis
princips vertikālā nepilna darba laika gadījumā tiek piemērots divas reizes – vispirms ikmēneša alga, kas ir mazāka nepilna laika darba dēļ, nosaka proporcionāli mazāku bezdarbnieka pabalsta summu, un pēc tam šī pabalsta izmaksas perioda ilgums tiek samazināts, jo tiek ņemtas vērā tikai nostrādātās dienas, lai gan iemaksu periods ir garāks.
Savukārt pārējiem darba ņēmējiem neatkarīgi no tā, vai tie ir nodarbināti nepilnu darba laiku horizontālajā režīmā (strādājot visas darba dienas) vai arī pilnu darba laiku (neatkarīgi no darba stundu sadalījuma nedēļas laikā), tiek piešķirts bezdarbnieka pabalsts uz periodu, kura ilgums ir aprēķināts, pamatojoties uz visām dienām, par kurām veiktas iemaksas.
Iesniedzējtiesa piebilst, ka pamatlietā aplūkotais tiesiskais regulējums ietekmē daudz vairāk sieviešu nekā vīriešu.
Šajos apstākļos
Juzgado de lo Social n
o
33 de Barcelona
(Barselonas Darba un sociālo lietu tiesa Nr. 33) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai, piemērojot [2010. gada 10. jūnija] spriedumā Bruno u.c. (
C‑395/08 un C‑396/08
,
EU:C:2010:329
) iedibināto judikatūru, [pamatnolīguma] 4. klauzula ir jāinterpretē tādējādi, ka tā ir piemērojama attiecībā uz tādu bezdarbnieka pabalstu, kāds noteikts [
LGSS
] 210. pantā, kas ir balstīts uz iemaksu principu un tiek finansēts vienīgi no darbinieka un uzņēmumu, kuri viņu nodarbina, iemaksām, šī pabalsta aprēķinā pamatojoties uz nodarbinātības periodiem, par kuriem veiktas iemaksas sešos iepriekšējos gados pirms bezdarbnieka statusa iegūšanas?
2)
Ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu ir apstiprinoša, vai, piemērojot [2010. gada 10. jūnija] spriedumā Bruno u.c. (
C‑395/08 un C‑396/08
,
EU:C:2010:329
) iedibināto judikatūru, pamatnolīguma 4. klauzula ir jāinterpretē tādējādi, ka tai ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums – tāds kā [
RD
625/1985] 3. panta 4. punkts, uz kuru ir atsauce [
LGSS
] 7. papildnoteikuma 1. punkta 4. noteikumā –, ar kuru “vertikālā” nepilna darba laika darba gadījumā (darbs tikai trīs dienas nedēļā), aprēķinot bezdarbnieka pabalsta izmaksas perioda ilgumu, tiek izslēgtas nenostrādātās dienas, lai gan par tām ir veiktas iemaksas, tādējādi samazinot bezdarbnieka pabalsta izmaksas perioda ilgumu?
3)
Vai [Direktīvas 79/7] 4. pantā noteiktais tiešas un netiešas diskriminācijas aizliegums dzimuma dēļ ir jāinterpretē tā, ka ar to ir aizliegts vai tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā [
RD
625/1985] 3. panta 4. punkts, ar kuru “vertikālā” nepilna darba laika darba gadījumā (darbs tikai trīs dienas nedēļā) no iemaksu dienu aprēķina tiek izslēgtas nenostrādātās dienas, tādējādi samazinot bezdarbnieka pabalsta izmaksas perioda ilgumu?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkts ir piemērojams tādam uz iemaksām balstītam bezdarbnieka pabalstam, kāds tiek aplūkots pamatlietā.
Šajā ziņā saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktā ir paredzēts šāds aizliegums: attiecībā uz darba nosacījumiem noteikumi, kas tiek piemēroti nepilna darba laika darba ņēmējiem, nedrīkst būt neizdevīgāki par tiem, kuri tiek piemēroti salīdzināmajiem pilna darba laika darba ņēmējiem, tāpēc vien, ka tie strādā nepilnu darba laiku, ja vien atšķirīgiem noteikumiem nav objektīva pamata (spriedums, 2017. gada 13. jūlijs, Kleinsteuber,
C‑354/16
,
EU:C:2017:539
,
25.
punkts).
Tiesa turklāt ir nospriedusi, pirmkārt, ka no pamatnolīguma preambulas izriet, ka tas attiecas uz “nepilna darba laika darba darītāju darba nosacījumiem, atzīstot, ka par likumā paredzētiem sociālā nodrošinājuma jautājumiem lemj dalībvalstis” (spriedums, 2015. gada 14. aprīlis, Cachaldora Fernández,
C‑527/13
,
EU:C:2015:215
,
36.
punkts).
Otrkārt, Tiesa konstatēja, ka jēdziens “darba nosacījumi” šī pamatnolīguma izpratnē ietver pensijas, kas ir pamatotas ar nodarbinātības attiecībām starp darba ņēmēju un darba devēju, izslēdzot likumā noteiktas valsts sociālās apdrošināšanas pensijas, ko vairāk nosaka sociālās politikas apsvērumi, nevis šādas attiecības (spriedumi, 2012. gada 22. novembris, Elbal Moreno,
C‑385/11
,
EU:C:2012:746
,
21.
punkts, un 2015. gada 14. aprīlis, Cachaldora Fernández,
C‑527/13
,
EU:C:2015:215
,
37.
punkts).
Konkrētajā gadījumā no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka, lai gan pamatlietā aplūkotais pabalsts tiek finansēts tikai no darba ņēmēja un darba devēja veiktajām iemaksām, šīs iemaksas tiek veiktas atbilstoši valsts tiesību aktiem un tādējādi tās nereglamentē starp darba ņēmēju un darba devēju noslēgtais darba līgums. Tādējādi, kā ģenerāladvokāte ir norādījusi savu secinājumu 38. punktā, šis mehānisms ir tuvāks valsts administrētai sociālā nodrošinājuma shēmai iepriekšējā punktā minētās judikatūras izpratnē. Līdz ar to minētās iemaksas nevar ietilpt “darba nosacījumu” jēdzienā.
Tādēļ uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkts nav piemērojams tādam uz iemaksām balstītam bezdarbnieka pabalstam kā pamatlietā aplūkotais.
Par otro jautājumu
Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, uz otro jautājumu nav jāatbild.
Par trešo jautājumu
Ar savu trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 79/7 4. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj dalībvalsts tiesību aktus, kuros vertikālā nepilna darba laika gadījumā no to dienu aprēķina, par kurām ir veiktas iemaksas, tiek izslēgtas nenostrādātās dienas un tāpēc tiek samazināts bezdarbnieka pabalsta izmaksas periods, ja ir konstatēts, ka lielākā daļa vertikālā nepilna darba laika darba ņēmēju ir sievietes, kuras nelabvēlīgi ietekmē šādi valsts pasākumi.
Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jāatgādina, ka, lai gan ir skaidrs, ka Savienības tiesības neietekmē dalībvalstu kompetenci organizēt to sociālā nodrošinājuma sistēmas, un tā kā Savienības līmenī šīs sistēmas nav saskaņotas, katras dalībvalsts tiesību aktos ir jānosaka sociālā nodrošinājuma pabalstu piešķiršanas nosacījumi, tomēr dalībvalstīm, kad tās īsteno šo kompetenci, ir jāievēro Savienības tiesības (spriedumi, 2006. gada 16. maijs, Watts,
C‑372/04
,
EU:C:2006:325
,
92.
punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2014. gada 5. novembris, Somova,
C‑103/13
,
EU:C:2014:2334
,
33.
–
35.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Attiecībā uz to, vai tādi tiesību akti kā pamatlietā aplūkotie ietver, kā to ierosina iesniedzējtiesa, netiešu diskrimināciju attiecībā uz sievietēm, no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka netieša diskriminācija pastāv tad, ja, piemērojot valsts pasākumu, kaut arī tas ir formulēts neitrāli, nelabvēlīgā situācijā ir daudz vairāk sieviešu nekā vīriešu (spriedumi, 2011. gada 20. oktobris, Brachner,
C‑123/10
,
EU:C:2011:675
,
56.
punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2012. gada 22. novembris, Elbal Moreno,
C‑385/11
,
EU:C:2012:746
,
29.
punkts).
Konkrētajā gadījumā ir jānorāda, ka pamatlietā aplūkotā valsts tiesību norma attiecas uz nepilna darba laika darba ņēmēju grupu, kuru atbilstoši iesniedzējtiesas izdarītajiem konstatējumiem lielākoties veido darba ņēmējas sievietes. Tātad uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, balstoties uz šiem konstatējumiem.
Šajā ziņā ir svarīgi precizēt, ka pamatlietā aplūkotais strīds atšķiras no tā, saistībā ar kuru tika pasludināts 2015. gada 14. aprīļa spriedums Cachaldora Fernández (
C‑527/13
,
EU:C:2015:215
), kurā Tiesa secināja, ka konkrētie tiesību akti, kas attiecas uz pilnīgas pastāvīgas invaliditātes pensijas aprēķina bāzes noteikšanu, neietver diskrimināciju Direktīvas 79/7 4. panta 1. punkta izpratnē. Proti, minētajā spriedumā Tiesa uzskatīja, pirmkārt, ka tai nav neapstrīdamas statistikas informācijas, kas attiektos uz to nepilna darba laika darba ņēmēju skaitu, kuriem bija iemaksu pārtraukumi, vai kas liecinātu, ka šo darba ņēmēju grupu veido galvenokārt sievietes (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 14. aprīlis, Cachaldora Fernández,
C‑527/13
,
EU:C:2015:215
,
30.
punkts), un, otrkārt, ka konkrētajam pasākumam bija nejauša iedarbība, jo dažiem nepilna darba laika darba ņēmējiem – proti, grupai, kuru, kā tika apgalvots, nelabvēlīgi ietekmēja minētais pasākums, – šī paša pasākuma piemērošana pat varēja radīt priekšrocības.
Konkrētajā gadījumā papildus faktam, ka iesniedzējtiesas sniegtie statistikas dati nav apstrīdēti, no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem skaidri izriet, ka pamatlietā aplūkotais valsts pasākums nelabvēlīgi ietekmē visus vertikālā nepilna darba laika darba ņēmējus, kas ietilpst šī valsts pasākuma piemērošanas jomā, jo šī pasākuma dēļ periods, kurā viņi var saņemt bezdarbnieka pabalstu, ir mazāks par periodu, kas noteikts horizontālā nepilna darba laika darba ņēmējiem. Turklāt ir konstatēts, ka neviens no šajā grupā esošajiem darba ņēmējiem nevar gūt labumu no šāda pasākuma piemērošanas.
Papildus tam konkrētajā lietā iesniedzējtiesa ir precizējusi, ka statistikas dati, kas attiecas uz nepilna darba laika darbu, vienādi aptver visus nepilna darba laika darba ņēmējus neatkarīgi no tā, vai to darba laiks ir strukturēts horizontāli vai vertikāli. Piemēram, atbilstoši tam, ko norādījusi iesniedzējtiesa, no 70 līdz 80 % nepilna darba laika darba ņēmēju ir sievietes un tāda pati proporcionālā attiecība ir spēkā arī attiecībā uz horizontālā nepilna darba laika darba ņēmējiem. Šī informācija ļauj secināt, ka pamatlietā aplūkotais valsts pasākums nelabvēlīgi ietekmē daudz lielāku daļu sieviešu nekā vīriešu.
Šajos apstākļos ir jāsecina, ka tāds pasākums kā pamatlietā aplūkotais ietver atšķirīgu attieksmi par sliktu sievietēm šā sprieduma 38. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē.
Šāda veida pasākums ir pretrunā Direktīvas 79/7 4. panta 1. punktam, ja vien tas nav pamatots ar objektīviem iemesliem, kuriem nav nekāda sakara ar diskrimināciju dzimuma dēļ. Tāda situācija būs gadījumā, ja izvēlētie līdzekļi atbilst leģitīmam sociālās politikas mērķim un ja tie ir piemēroti un nepieciešami šī mērķa sasniegšanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 22. novembris, Elbal Moreno,
C‑385/11
,
EU:C:2012:746
,
32.
punkts).
Konkrētajā gadījumā ir jākonstatē, ka, lai gan lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav ietvertas nekādas atsauces uz pamatlietā aplūkotā pasākuma mērķi, tiesas sēdē Spānijas Karaliste norādīja, ka “iemaksu sociālā nodrošinājuma sistēmā” princips pamato konstatēto atšķirīgo attieksmi. Tādējādi, tā kā tiesības uz bezdarbnieka pabalstu un šī pabalsta izmaksas ilgums esot balstīti tikai uz periodu, kura laikā darbinieks ir strādājis vai bijis reģistrēts sociālā nodrošinājuma sistēmā, lai ievērotu samērīguma principu, esot jāņem vērā tikai faktiski nostrādātās dienas.
Šajā ziņā, lai gan galu galā valsts tiesai būs jāizvērtē, vai šis mērķis patiešām ir valsts likumdevēja izvirzītais mērķis, pietiek norādīt, ka pamatlietā aplūkotais valsts pasākums nešķiet esam piemērots tam, lai nodrošinātu korelāciju, kurai Spānijas valdības ieskatā būtu jāpastāv starp darba ņēmēja veiktajām iemaksām un tiesībām, uz kurām tas var pretendēt bezdarbnieka pabalstu jomā.
Proti, kā ģenerāladvokāte norādījusi savu secinājumu 59. punktā, vertikālā nepilna darba laika darba ņēmējs, kas veicis iemaksas par katru dienu katru mēnesi visu gadu, saņem bezdarbnieka pabalstu īsāku periodu nekā pilna darba laika darba ņēmējs, kas veicis tādas pašas iemaksas. Attiecībā uz pirmo no šiem diviem darba ņēmējiem Spānijas valdības minētā korelācija tātad acīmredzami nav nodrošināta.
Kā ģenerāladvokāte ir norādījusi savu secinājumu 58. punktā, šāda korelācija varētu tikt nodrošināta, ja attiecībā uz vertikālā nepilna darba laika darba ņēmējiem valsts iestādes ņemtu vērā citus faktorus, piemēram, periodu, kurā šie darba ņēmēji un viņu darba devēji veic iemaksas, kopējo veikto iemaksu summu vai kopējo nostrādāto darba laiku, un atbilstoši iesniedzējtiesas sniegtajiem skaidrojumiem šie faktori ir ņemti vērā attiecībā uz visiem darba ņēmējiem, kuru darba laiks ir strukturēts horizontāli – neatkarīgi no tā, vai viņi strādā pilnu vai nepilnu darba laiku.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 79/7 4. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj dalībvalsts tiesību aktus, kuros vertikālā nepilna darba laika gadījumā no to dienu aprēķina, par kurām ir veiktas iemaksas, tiek izslēgtas nenostrādātās dienas un tāpēc tiek samazināts bezdarbnieka pabalsta izmaksas periods, ja ir konstatēts, ka lielākā daļa vertikālā nepilna darba laika darba ņēmēju ir sievietes, kuras nelabvēlīgi ietekmē šādi tiesību akti.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

1)
1997. gada 6. jūnijā noslēgtā Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu, kurš ietverts pielikumā Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvai 97/81/EK par
UNICE
,
CEEP
un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu, 4. klauzulas 1. punkts nav piemērojams tādam uz iemaksām balstītam bezdarbnieka pabalstam kā pamatlietā aplūkotais;

2)
Padomes 1978. gada 19. decembra Direktīvas 79/7/EEK par pakāpenisku vienlīdzīgas attieksmes principa pret vīriešiem un sievietēm īstenošanu sociālā nodrošinājuma jautājumos 4. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj dalībvalsts tiesību aktus, kuros vertikālā nepilna darba laika gadījumā no to dienu aprēķina, par kurām ir veiktas iemaksas, tiek izslēgtas nenostrādātās dienas un tāpēc tiek samazināts bezdarbnieka pabalsta izmaksas periods, ja ir konstatēts, ka lielākā daļa vertikālā nepilna darba laika darba ņēmēju ir sievietes, kuras nelabvēlīgi ietekmē šādi tiesību akti.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – spāņu.