CELEX: 62019CJ0211
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Sociālā politika
Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība
Direktīva 2003/88/EK
Piemērošanas joma
Atkāpe
1. panta 3. punkts
Direktīva 89/391/EEK
2. panta 2. punkts
Policijas ātrās reaģēšanas spēku darbība

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 89/391/EEK (1989. gada 12. jūnijs) par pasākumiem, kas ieviešami, lai uzlabotu darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā (
OV 1989, L 183, 1. lpp.
), 2. panta 2. punktu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/88/EK (2003. gada 4. novembris) par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem (
OV 2003, L 299, 9. lpp.
) 1. panta 3. punktu un 2. panta 1. un 2. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp UO un
Készenléti Rendőrség
(Ātrās reaģēšanas policija, Ungārija) saistībā ar atlīdzību, kas maksājama par viņa nostrādāto dežūras laiku.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesību akti
Direktīva 89/391
Direktīvas 89/391 2. pantā ir paredzēts:
“1.   Šī direktīva attiecas uz visām valsts un privātas darbības nozarēm (rūpniecību, lauksaimniecību, tirdzniecību, pārvaldi, pakalpojumiem, izglītību, kultūru, izklaidi u.c.).
2.   Šī direktīva nav piemērojama, ja tā ir nenovēršamā pretrunā dažu valsts dienestu darbības īpatnībām, piemēram, bruņotajos spēkos vai policijā, vai kādā īpašā civilās aizsardzības dienestā.
Tādā gadījumā darba ņēmēju drošība un veselības aizsardzība, cik iespējams, jānodrošina, apzinoties šīs direktīvas izvirzītos mērķus.”
Direktīva 2003/88
Direktīvas 2003/88 1. pantā ir noteikts:
“1.   Šī direktīva nosaka minimālās drošības un veselības prasības darba laika organizēšanai.
2.   Šī direktīva attiecas uz:
a)
obligātiem ikdienas, iknedēļas un ikgadējiem atpūtas laikposmiem, pārtraukumiem un maksimālo nedēļas darba laiku; un
b)
dažiem nakts darba, maiņu darba un darba struktūras veidiem.
3.   Šo direktīvu piemēro visām darbību nozarēm, gan valsts, gan privātajām, Direktīvas 89/391/EEK 2. panta nozīmē, neskarot šīs direktīvas 14., 17., 18. un 19. pantu.
[..]”
Šīs direktīvas 2. pantā ir noteikts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
1)
“darba laiks” ir jebkurš laikposms, kurā darba ņēmējs strādā darba devēja labā un veic savu darbu vai pilda pienākumus saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai praksi;
2)
“atpūtas laiks” ir jebkurš laikposms, kas nav darba laiks;
[..].”
Minētās direktīvas 17. panta 3. punktā ir paredzēts:
“Saskaņā ar šā panta 2. punktu var tikt pieļautas atkāpes no 3., 4., 5., 8. un 16. panta:
[..]
c)
tādu darbību gadījumā, kurās ir vajadzīga nepārtraukta apkalpošana vai ražošana, jo īpaši:
[..]
iii)
prese, radio, televīzija, kinematogrāfijas ražojumi, pasta un telekomunikāciju pakalpojumi, ambulatorie, ugunsdzēsības un civilās aizsardzības pakalpojumi; [..]
[..].”
Ungārijas tiesības
Rendvédelmi feladatokat ellátó szervek hivatásos állományának szolgálati jogviszonyáról szóló 2015. évi XLII. törvény
(2015. gada likums Nr. XLII, ar ko reglamentē tiesiskās attiecības ar tiesībaizsardzības iestāžu specializētā dienesta personālu) 102. panta 1. punktā ir noteikts:
“Ikviens specializētā dienesta darbinieks, pildot savus dienesta pienākumus, veic šādus uzdevumus:
a)
ierodas norādītajā vietā un laikā, būdams gatavs pildīt savus dienesta pienākumus, saglabā šo gatavību visu dienesta laiku un pilda savus pienākumus, kā arī ir pieejams to pildīšanai,
[..].”
Saskaņā ar šā likuma 141. panta 1. punktu:
“Augstākstāvoša amatpersona var noteikt, ka specializētā dienesta darbiniekam dienesta interesēs ārpus dienesta pienākumu pildīšanas laika gatavībā pildīt dienesta pienākumus ir jāatrodas citā vietā – kas nav dienesta vieta –, no kurienes viņu var izsaukt jebkurā brīdī dienesta pienākumu pildīšanai.
[..]”
Minētā likuma 364. panta 1. punktā ir noteikts:
“Ar šo likumu un dekrētiem, kas pieņemti saskaņā ar 340. un 341. pantā piešķirtajām pilnvarām, transponē:
[..]
5.
Direktīvu [2003/88]
[..].”
Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény
(1994. gada Likums Nr. XXXIV par policiju) 58. panta 1. punktā ir noteikts:
“Policijas darbinieki var tikt nodarbināti patruļā [..]:
b)
lai neitralizētu cilvēku masveida koncentrācijas situācijas, kas apdraud cilvēku dzīvību vai īpašumu drošību, lai novērstu vardarbīgu rīcību, kas var izraisīt šādas sekas, un lai aizturētu vainīgos;
[..]
j)
citos likumā paredzētajos gadījumos.”
Saskaņā ar 2007. gada 13. decembra
rendőrség szerveiről és a rendőrség szerveinek feladat‑ és hatásköréről szóló 329/2007
korm. rendelet
(Valdības dekrēts Nr. 329/2007 par policijas dienestiem un ar ko reglamentē policijas dienestu uzdevumus un pilnvaras) 2. panta 1. punktu:
“Policijas vispārējie dienesti, kas izveidoti īpašu uzdevumu veikšanai, ir:
a)
Ātrās reaģēšanas policija;
[..].”
1998. gada 23. aprīļa
Magyar Köztársaság rendőrségének csapatszolgálati Szabályzata kiadásáról szóló 11/1998
ORFK utasítás
(Valsts policijas galvenās pārvaldes Instrukcija Nr. 11/1998 par Ungārijas Republikas policijas patruļdienestu) ir paredzēts:
“[..]
12. [..]
[..]
Patruļas trauksmes gatavība
Trauksmes gatavības mērķis ir nodrošināt patruļas gatavību sākt savu uzdevumu pildīšanu pēc iespējas ātrāk. Tas ietver patruļas koncentrēšanu, izvietošanu un apgādi, nepieciešamo dienesta vienību un vienību grupu izveidi, patruļas darbībai nepieciešamo materiāltehnisko resursu nodrošināšanu, vienību sagatavošanu un to uzturēšanu noteiktajā gatavības līmenī.
14. Patruļa var tikt iesaistīta trauksmes gatavībā vai nu ar iepriekš plānotu mobilizāciju, ja uzdevums ir paredzams, vai ar ārkārtas mobilizāciju. Šī ārkārtas mobilizācija it īpaši var notikt, ja uzdevums jau ir bijis saistīts ar esošu trauksmes gatavību un ir nepieciešams paredzēt jaunu trauksmes gatavību, bet to policijas spēku mobilizācija, kuri savu darbību veic citos dienestos, nav iespējama vai nav pietiekama.
[..]
17. Trauksmes gatavībā esošas patruļas gatavības pakāpi nosaka ātrums, ar kādu tā var sākt tai uzticēto īpašo uzdevumu. Tas ir atkarīgs no tā, cik lielā mērā policijas struktūras komandieris ir iepriekš noteicis uzdevuma uzsākšanai nepieciešamos nosacījumus. Atkarībā no šo nosacījumu esamības patruļa var atrasties vispārīgā vai paaugstinātā trauksmes stāvoklī.
[..]
19. Trauksmes gatavība sākas līdz ar konkrēta līmeņa trauksmi un turpinās līdz trauksmes atcelšanai vai pārejai pie citām darbībām. Trauksmes gatavībā esošajai patruļai ir jābūt spējīgai sākt konkrētu uzdevumu veikšanu mazāk nekā piecpadsmit minūšu laikā paaugstinātas trauksmes situācijā un mazāk nekā vienas stundas laikā vispārīgas trauksmes situācijā. Komandieris, kas izdod rīkojumu par patruļas iesaistīšanu, var saīsināt parastos termiņus, ņemot vērā paredzētās darbības raksturu vai vienības gatavību.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
2011. gada 1. janvārī UO stājās darbā Ātrās reaģēšanas policijas dienestā. Šis dienests ir īpaša policijas vispārējā dienesta struktūra, kurai ir īpašas pilnvaras un kura veic īpašus uzdevumus visā Ungārijas teritorijā. Ātrās reaģēšanas policija tostarp piedalās tādu uzdevumu izpildē, kuri prasa steidzamu iejaukšanos, kas nav paredzama, un patruļu izmantošanu. Ātrās reaģēšanas policijā UO tika norīkots darbā reaģēšanas vienībā pie Miškolcas [
Miskolc
] (Ungārija) robežām.
No 2015. gada jūlija līdz 2017. gada aprīlim UO atradās trauksmes gatavībā kā patruļas rotas biedrs. Šajā laikposmā uzdevumi uz robežas tika nodrošināti nevis parastajā Miškolcas dienesta vietā, bet gan dienvidu pierobežā Čongrādas [
Csongrád
] (Ungārija) meģē.
Minētajā laikposmā UO darba devējs saistībā ar uzdevumiem, kas veicami uz robežas, noteica, pirmkārt, ārkārtas trauksmes gatavību un, otrkārt, dežūru ārpus parastā dienesta laika, kas abi bija jāveic patruļā.
Minētais darba devējs uzskatīja, ka dežūras laiks ir atpūtas laiks. UO, gluži pretēji, uzskata, ka šajā laikposmā viņš faktiski nodrošināja trauksmes gatavību ārpus parastā ikdienas dienesta laika, kas bija jākvalificē kā “darba laiks”, par kuru viņam bija jāsaņem nevis piemaksa par dežūru, bet gan piemaksa par ārkārtas trauksmes gatavību.
Iesniedzējtiesa norāda, pirmkārt, ka saskaņā ar Likuma, ar ko reglamentē tiesiskās attiecības ar tiesībaizsardzības iestāžu specializētā dienesta personālu, 364. panta 1. punkta 5. apakšpunktu šī likuma mērķis ir īstenot Direktīvu 2003/88, bet tajā nav definēts ne jēdziens “darba laiks”, ne “atpūtas laiks”, un, otrkārt, ka UO, lai pamatotu savus prasījumus, balstās uz šo direktīvu.
Tomēr šī tiesa šaubās par to, vai minētā direktīva un it īpaši tās 2. panta 1. un 2. punktā ietvertās definīcijas var tikt piemērotas UO kā Ātrās reaģēšanas policijas darbiniekam, ņemot vērā, ka attiecīgā darbība atšķiras no darbībām, kas tiek veiktas parastos apstākļos.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2003/88 piemērojamība personām ir noteikta Direktīvas 89/391 2. pantā. Apstiprinošas atbildes gadījumā tā jautā, vai Ātrās reaģēšanas policijas darbinieka darbībai piemīt dažu valsts dienestu darbības īpatnības, kas ir nenovēršamā pretrunā Direktīvas 89/391 un Direktīvas 2003/88 2. panta 1. un 2. punkta piemērošanai.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka tas tā ir. Tā norāda, ka Ātrās reaģēšanas policija ir īpaša policijas spēku struktūra, kas nodrošina īpašus policijas uzdevumus, kuri noteikti likumā, ņemot vērā, ka šajā gadījumā UO bija jāveic arī policijas vispārējie uzdevumi. Tā piebilst, ka UO ietilpst šo īpašo vienību personālā un ka šajā kontekstā viņš pats ir veicis policijas īpašu darbību valsts dienestā, un līdz ar to Direktīvas 2003/88 2. pantā ietvertajām definīcijām nevajadzētu uz viņu attiekties.
Šādos apstākļos
Miskolci Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság
(Miškolcas Administratīvo un darba lietu tiesa, Ungārija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas [2003/88] 1. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs direktīvas piemērošanas subjektu loks ir noteikts Direktīvas [89/391] 2. pantā?
2)
Vai – gadījumā, ja uz pirmo jautājumu atbildams apstiprinoši, –Direktīvas [89/391] 2. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka Direktīvas [2003/88] 2. panta 1. un 2. punkts nav jāpiemēro Ātrās reaģēšanas policijas vienībā dienējošajiem policijas darbiniekiem?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pieņemamību
Ungārijas valdība uzskata, ka uzdotie jautājumi ir nepieņemami, jo pamatlieta attiecas uz darba ņēmēju atalgojumu.
Šajā ziņā ir jāuzsver, ka, izņemot īpašo Direktīvas 2003/88 7. panta 1. punktā paredzēto gadījumu saistībā ar apmaksātu ikgadēju atvaļinājumu, šajā direktīvā ir reglamentēti vienīgi atsevišķi darba laika organizācijas aspekti, lai nodrošinātu darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzību, un līdz ar to šī direktīva principā nav piemērojama darba ņēmēju atalgojumam (spriedums, 2018. gada 20. novembris, Sindicatul Familia Constanţa u.c.,
C‑147/17
,
EU:C:2018:926
,
35.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr šis konstatējums nenozīmē, ka nav jāatbild uz šajā lietā uzdotajiem jautājumiem.
Proti, iesniedzējtiesa uzskata, ka dažu Direktīvas 2003/88 normu interpretācija tai ir vajadzīga, lai varētu izlemt tajā izskatāmo strīdu. It īpaši šī tiesa vēlas noskaidrot, vai policijas dienestu darbinieki, kuri veic tādas funkcijas kā pamatlietā aplūkotās, ietilpst Direktīvas 2003/88 piemērošanas jomā, lai tā varētu noteikt, vai UO nostrādātā dežūras laika kvalificēšana par “darba laiku” vai “atpūtas laiku” ir jāveic, ņemot vērā šīs direktīvas 2. panta 1. un 2. punktā ietvertās definīcijas, pirms noteikt atalgojuma kategoriju, kas ir piemērojama minētajiem laikposmiem. No tā izriet, ka jautājums, vai minētā direktīva ir piemērojama iesniedzējtiesā izskatāmajam strīdam, tāpat kā jautājums, vai šī piemērojamība ir atkarīga no Direktīvas 89/391, ir jāizvērtē pirms jautājuma par tiesību uz piemaksas pie atalgojuma maksājuma esamību, kas ir jāizskata valsts tiesai.
Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka uzdotajiem jautājumiem ir nozīme iesniedzējtiesā izskatāmā strīda atrisināšanai, līdz ar to šie jautājumi ir pieņemami.
Par lietas būtību
Uzdodot šos abus jautājumus, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2003/88 1. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs direktīvas 2. panta 1. un 2. punkts ir piemērojams tiesībaizsardzības darbiniekiem, kuri veic uzraudzības pienākumus pie dalībvalsts ārējām robežām trešo valstu valstspiederīgo pieplūduma pie šīm robežām gadījumā.
No iesniedzējtiesas lēmuma un Tiesā notikušās tiesas sēdes izriet, ka pamatlieta attiecas uz UO laikposmā no 2015. gada jūlija līdz 2017. gada aprīlim nodrošinātās dežūras atalgojumu. Šajā laikposmā UO veica uzraudzības pienākumus pie robežām, kas savieno Ungāriju gan ar Serbijas Republiku, gan ar Horvātijas Republiku un Rumāniju, kas neietilpst Šengenas zonā.
Direktīvas 2003/88 1. panta 3. punktā tās piemērošanas joma ir definēta ar atsauci uz Direktīvas 89/391 2. pantu.
Saskaņā ar Direktīvas 89/391 2. panta 1. punktu tā attiecas “uz visām valsts un privātas darbības nozarēm”, tostarp “pakalpojumiem”.
Tomēr, kā izriet no Direktīvas 89/391 2. panta 2. punkta pirmās daļas, tā nav piemērojama, ja ir nenovēršamā pretrunā dažu valsts dienestu darbības īpatnībām, tostarp bruņotajos spēkos vai policijā, vai kādā īpašā civilās aizsardzības dienestā. Taču šīs direktīvas 2. panta 2. punkta otrajā daļā ir precizēts, ka tādā gadījumā darba ņēmēju drošība un veselības aizsardzība, cik iespējams, jānodrošina, apzinoties minētās direktīvas izvirzītos mērķus.
Tādēļ ir jānosaka, vai uz tādiem pienākumiem kā pamatlietā var attiekties Direktīvas 89/391 2. panta 2. punkta pirmajā daļā paredzētais izņēmums, kas ir jāinterpretē tādā veidā, ka šī izņēmuma tvērums ir ierobežots līdz tam, kas ir strikti nepieciešams to interešu aizsardzībai, ko tas ļauj dalībvalstīm aizsargāt (spriedumi, 2004. gada 5. oktobris, Pfeiffer u.c., no
C‑397/01 līdz C‑403/01
,
EU:C:2004:584
,
54.
punkts, kā arī 2018. gada 20. novembris, Sindicatul Familia Constanţa u.c.,
C‑147/17
,
EU:C:2018:926
,
53.
punkts).
Šajā ziņā ir jākonstatē, pirmkārt, ka dalībvalsts ārējo robežu uzraudzība saistībā ar trešo valstu valstspiederīgo pieplūdumu ir darbība, uz kuru attiecas valsts dienesti Direktīvas 89/391 2. panta 2. punkta pirmās daļas izpratnē.
Otrkārt, ir jāuzsver, ka šādai darbībai var būt noteiktas īpatnības salīdzinājumā ar citām darbībām, uz kurām attiecas valsts dienesti vispārīgi vai it īpaši kārtības uzturēšana.
Līdz ar to, treškārt, ir jānosaka, vai šai īpašajai valsts dienestu darbībai piemītošās īpatnības, ņemot vērā absolūto nepieciešamību garantēt efektīvu sabiedrības aizsardzību, ir nenovēršamā pretrunā tam, ka minētajai darbībai tiek piemērota Direktīva 2003/88 (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 20. novembris, Sindicatul Familia Constanţa u.c.,
C‑147/17
,
EU:C:2018:926
,
55.
punkts).
Šajā ziņā Ungārijas valdība norāda, ka nebija iespējams plānot darba laiku tiem Ātrās reaģēšanas policijas darbiniekiem, kuri norīkoti darbā pie ārējām robežām, ņemot vērā nepieciešamību nodrošināt nepārtrauktu klātbūtni un dienesta nepārtrauktību un neiespējamību prognozēt to uzdevumu apjomu, kas šim dienestam ir jānodrošina. Tiesas sēdē, kas notika Tiesā, Ātrās reaģēšanas policija būtībā aizstāvēja šo pašu nostāju.
Protams, fakts, ka dažu valsts dienestu īpašas darbības pēc savas būtības nepakļaujas darba laika plānošanai, ir viena no šādām darbībām raksturīgajām īpatnībām, kas saskaņā ar Direktīvas 89/391 2. panta 2. punkta pirmo daļu attaisno izņēmumu no darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības noteikumiem (spriedumi, 2004. gada 5. oktobris, Pfeiffer u.c., no
C‑397/01 līdz C‑403/01
,
EU:C:2004:584
,
55.
punkts, kā arī 2018. gada 20. novembris, Sindicatul Familia Constanţa u.c.,
C‑147/17
,
EU:C:2018:926
,
64.
punkts).
Direktīvas 89/391 2. panta 2. punkta pirmā daļa tādējādi ļauj nodrošināt šādu īpašu darbību efektivitāti, kuru nepārtrauktība ir absolūti nepieciešama, lai nodrošinātu valsts pamatfunkciju efektīvu īstenošanu (spriedums, 2018. gada 20. novembris, Sindicatul Familia Constanţa u.c.,
C‑147/17
,
EU:C:2018:926
,
65.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Taču šī nepārtrauktības prasība ir novērtējama, ņemot vērā attiecīgās darbības specifiku (spriedums, 2018. gada 20. novembris, Sindicatul Familia Constanţa u.c.,
C‑147/17
,
EU:C:2018:926
,
66.
punkts).
Tādējādi, pirmkārt, no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka nepārtrauktības prasība attiecībā uz dienestiem, kas darbojas veselības, drošības un sabiedriskās kārtības jomā, nerada šķērsli tam, lai tad, kad šo dienestu darbības notiek parastajos apstākļos, tās varētu tikt organizētas, tostarp attiecībā uz šajos dienestos strādājošo darba ņēmēju darba laiku, un līdz ar to Direktīvas 89/391 2. panta 2. punkta pirmajā daļā paredzētais izņēmums šādiem dienestiem ir piemērojams tikai īpaši smagas un plaša mēroga situācijas gadījumā (šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumus, 2004. gada 5. oktobris, Pfeiffer u.c., no
C‑397/01 līdz C‑403/01
,
EU:C:2004:584
,
55.
un
57.
punkts; 2006. gada 12. janvāris, Komisija/Spānija,
C‑132/04
, nav publicēts,
EU:C:2006:18
,
26.
punkts, kā arī 2018. gada 20. novembris, Sindicatul Familia Constanţa u.c.,
C‑147/17
,
EU:C:2018:926
,
67.
punkts).
Tādējādi no Tiesas judikatūras izriet, ka Direktīva 2003/88 ir piemērojama darbībām veselības, drošības un sabiedriskās kārtības jomā arī tad, ja tās veic bruņotie spēki un ja to mērķis ir sniegt palīdzību, ja vien tās tiek veiktas parastos apstākļos atbilstoši attiecīgajam dienestam uzticētajam uzdevumam, un pat tad, ja ar minētajām darbībām īstenotās operācijas būtībā nav paredzamas un var radīt zināmu apdraudējumu tās veicošo darba ņēmēju drošībai vai veselībai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2004. gada 5. oktobris, Pfeiffer u.c., no
C‑397/01 līdz C‑403/01
,
EU:C:2004:584
,
57.
punkts, kā arī rīkojumu, 2005. gada 14. jūlijs, Personalrat der Feuerwehr Hamburg,
C‑52/04
,
EU:C:2005:467
,
52.
punkts).
No tā izriet, ka Direktīvas 89/391 2. panta 2. punkta pirmās daļas piemērošana dienestiem, kas darbojas veselības, drošības un sabiedriskās kārtības jomā, ir pamatota tikai ar ārkārtējiem notikumiem, piemēram, dabas vai tehnoloģiju katastrofām, atentātiem, lielām avārijām, kuru smaguma un plašā mēroga dēļ nepieciešams veikt neatliekamus pasākumus iedzīvotāju dzīvības, veselības un drošības aizsardzībai un kuru pienācīga īstenošana būtu apgrūtināta, ja būtu jāievēro visi Direktīvas 2003/88 noteikumi. Šādi gadījumi attaisno to, ka iedzīvotāju aizsardzības mērķim ir atzīta galvenā prioritāte, neievērojot pēdējās minētās direktīvas noteikumus, kuri uz laiku minētajos dienestos var tikt pārkāpti (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2005. gada 14. jūlijs, Personalrat der Feuerwehr Hamburg,
C‑52/04
,
EU:C:2005:467
,
53.
–
55.
punkts).
Otrkārt, ir jāatgādina, ka šī sprieduma 40.–42. punktā minētā judikatūra nevar tikt interpretēta tādējādi, ka ir izslēgta iespēja, ka noteiktām īpašām valsts dienesta darbībām, pat ja tās tiek veiktas parastajos apstākļos, piemīt tik specifiskas iezīmes, ka to būtība ir nenovēršamā pretrunā tādai darba laika plānošanai, kurā būtu ievērotas Direktīvas 2003/88 prasības (spriedums, 2018. gada 20. novembris, Sindicatul Familia Constanţa u.c.,
C‑147/17
,
EU:C:2018:926
,
68.
punkts).
Tomēr no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem neizriet, ka uzraudzības pienākumiem pie ārējām robežām, ko nodrošina Ātrās reaģēšanas policija, piemistu tik specifiskas iezīmes. Tādējādi nav pierādīts, ka tas, ka Ātrās reaģēšanas policijas darbiniekam ir regulāri jāpiešķir tiesības uz atpūtas stundām vai atpūtas dienām pēc tam, kad viņš ir nostrādājis noteiktu stundu vai darba dienu skaitu, apdraudētu to uzdevumu būtisku aspektu, kuri šim darba ņēmējam parasti ir jāpilda, pamatojoties uz to, ka šo uzdevumu izpilde tiem raksturīgo iezīmju dēļ var tikt nodrošināta tikai tad, ja to veic bez pārtraukuma un tikai šis darba ņēmējs. Jāpiebilst, ka izmaksas, kas darba devējam rodas no nepieciešamības minēto darba ņēmēju aizstāt atpūtas laikposmos, kuri viņam ir jāpiešķir saskaņā ar Direktīvu 2003/88, nevar būt pamats šīs direktīvas nepiemērošanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2003. gada 9. septembris, Jaeger,
C‑151/02
,
EU:C:2003:437
,
66.
un
67.
punkts).
Līdz ar to iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai UO veiktie uzdevumi strīdīgajā laikposmā tika veikti īpaši smagas un plaša mēroga situācijas gadījumā, kas pamato to, ka tiem tiek piemērots Direktīvas 89/391 2. panta 2. punkta pirmajā daļā paredzētais izņēmums.
Šajā ziņā šai tiesai būs jāņem vērā visi atbilstošie apstākļi, tostarp tas, ka pamatlietā aplūkotais uzdevums ilga vairākus mēnešus.
It īpaši tai būs jānosaka, vai trešo valstu valstspiederīgo pieplūdums pie Ungārijas ārējām robežām ir liedzis minēto robežu uzraudzību visā strīdīgajā laikposmā atbilstoši Ātrās reaģēšanas policijai uzticētajam uzdevumam veikt parastos apstākļos.
Šajā nolūkā iesniedzējtiesai ir jāņem vērā, pirmkārt, tas, ka atbilstoši iesniedzējtiesas nolēmumam šis dienests ir tieši izveidots, lai piedalītos ārkārtas uzdevumu izpildē, un, otrkārt, šī sprieduma 41. punktā atgādinātā Tiesas judikatūra, saskaņā ar kuru Direktīva 2003/88 ir piemērojama tiesībaizsardzības darbinieku darbībai, kas tiek veikta parastos apstākļos, atbilstoši tiem uzticētajam uzdevumam, pat ja operācijas, kas var būt saistītas ar šīm darbībām, nav paredzamas un ietver darba ņēmēju drošības vai veselības apdraudējumu.
Turklāt iesniedzējtiesai būs jāpārliecinās, ka, ņemot vērā situācijas īpašo smagumu un plašo mērogu, attiecīgo dienestu nebija iespējams organizēt tā, lai katrs tā darbinieks būtu varējis izmantot Direktīvā 2003/88 noteiktajām prasībām atbilstošu atpūtas laiku.
Šajā nolūkā tai būs jānosaka, vai vismaz no konkrēta brīža strīdīgajā laikposmā nebija iespējams paredzēt personāla rotācijas mehānismu, kas ļautu garantēt Direktīvas 2003/88 prasībām atbilstošu atpūtas laiku katram darba ņēmējam.
Visbeidzot ir jāpiebilst – pat pieņemot, ka iesniedzējtiesa secinātu, ka laikposmā no 2015. gada jūlija līdz 2017. gada aprīlim Ātrās reaģēšanas policijas darbinieku nodrošinātajiem uzdevumiem raksturīgās īpatnības pēc savas būtības nebija piemērotas darba laika plānošanai, tai būtu jāņem vērā fakts, ka Direktīvas 89/391 2. panta 2. punkta otrajā daļā ir paredzēts, ka pat šādā gadījumā kompetentajām iestādēm, cik iespējams, ir jānodrošina darba ņēmēju drošība un veselība.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 2003/88 1. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs direktīvas 2. panta 1. un 2. punkts ir piemērojams tiesībaizsardzības darbiniekiem, kuri veic uzraudzības pienākumus pie dalībvalsts ārējām robežām trešo valstu valstspiederīgo pieplūduma pie šīm robežām gadījumā, ja vien, ņemot vērā visus atbilstošos apstākļus, būtu jākonstatē, ka veiktie uzdevumi ir izpildīti saistībā ar ārkārtējiem notikumiem, kuru smaguma un plašā mēroga dēļ nepieciešams veikt neatliekamus pasākumus iedzīvotāju dzīvības, veselības un drošības aizsardzībai un kuru pienācīga īstenošana būtu apgrūtināta, ja būtu jāievēro visi minētās direktīvas noteikumi, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/88/EK (2003. gada 4. novembris) par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem 1. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs direktīvas 2. panta 1. un 2. punkts ir piemērojams tiesībaizsardzības darbiniekiem, kuri veic uzraudzības pienākumus pie dalībvalsts ārējām robežām trešo valstu valstspiederīgo pieplūduma pie šīm robežām gadījumā, ja vien, ņemot vērā visus atbilstošos apstākļus, būtu jākonstatē, ka veiktie uzdevumi ir izpildīti saistībā ar ārkārtējiem notikumiem, kuru smaguma un plašā mēroga dēļ nepieciešams veikt neatliekamus pasākumus iedzīvotāju dzīvības, veselības un drošības aizsardzībai un kuru pienācīga īstenošana būtu apgrūtināta, ja būtu jāievēro visi minētās direktīvas noteikumi, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – ungāru.