CELEX: 62015TJ0175
Bendra užsienio ir saugumo politika
Ribojamosios priemonės, taikomos tam tikriems asmenims ir subjektams atsižvelgiant į padėtį Tunise
Priemonės, taikomos asmenims, atsakingiems už valstybės lėšų pasisavinimą, ir su jais susijusiems asmenims ir subjektams
Lėšų įšaldymas
Asmenų, subjektų ir įstaigų, kurių lėšos įšaldytos, sąrašas
Ieškovo pavardės palikimas sąraše
Nepakankamas faktinis pagrindas
Akivaizdi vertinimo klaida
Teisės klaida
Teisė į nuosavybę
Gero administravimo principas
Bylos išnagrinėjimas per protingą terminą
Nekaltumo prezumpcija
Pareiškimas dėl patikslinimo
Patvirtinamasis aktas
Nepriimtinumas

Ginčo ir faktinės aplinkybės
Po 2010 m. gruodžio mėn. ir 2011 m. sausio mėn. politinių įvykių Tunise Europos Sąjungos Taryba, remdamasi ESS 29 straipsniu, 2011 m. sausio 31 d. priėmė Sprendimą 2011/72/BUSP dėl ribojamųjų priemonių, taikytinų tam tikriems asmenims ir subjektams atsižvelgiant į padėtį Tunise (
OL L 28, 2011, p. 62
).
Sprendimo 2011/72 1 ir 2 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(1)
2011 m. sausio 31 d. Taryba dar kartą patvirtino, kad ji visiškai solidarizuojasi su Tunisu ir jo žmonėmis bei visapusiškai remia jų pastangas sukurti stabilią demokratiją, teisinę valstybę, užtikrinti demokratinį pliuralizmą ir visapusišką pagarbą žmogaus teisėms bei pagrindinėms laisvėms.
(2)
Be to, Taryba nusprendė priimti ribojamąsias priemones, taikytinas už Tuniso valstybės lėšų pasisavinimą atsakingiems asmenims, kurie taip elgdamiesi neleidžia Tuniso žmonėms pasinaudoti jų ekonomikos ir visuomenės tvaraus vystymosi teikiama nauda bei kenkia demokratijos vystymuisi jų šalyje.“
Sprendimo 2011/72 1 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.   Įšaldomos visos priede išvardytiems už Tuniso valstybės lėšų pasisavinimą atsakingiems asmenims ir su jais susijusiems fiziniams ar juridiniams asmenims ar subjektams priklausančios, jų nuosavybe esančios, jų valdomos ar kontroliuojamos lėšos ir ekonominiai ištekliai.
2.   Neleidžiama priede išvardytiems fiziniams ar juridiniams asmenims arba subjektams arba jų naudai tiesiogiai ar netiesiogiai naudotis lėšomis ar ekonominiais ištekliais.“
Sprendimo 2011/72 2 straipsnyje nustatyta:
„1.   Valstybės narės arba Sąjungos vyriausiojo įgaliotinio užsienio reikalams ir saugumo politikai pasiūlymu Taryba nustato priede pateiktą sąrašą ir jį iš dalies keičia.
2.   Taryba tiesiogiai, jei adresas žinomas, arba viešai paskelbdama pranešimą, atitinkamam asmeniui arba subjektui praneša apie savo sprendimą, įskaitant įtraukimo į sąrašą priežastis, suteikdama tokiam asmeniui ar subjektui galimybę pateikti savo pastabas.
3.   Jeigu pateikiama pastabų arba naujų esminių įrodymų, Taryba peržiūri savo sprendimą ir atitinkamai informuoja atitinkamą asmenį arba subjektą.“
Sprendimo 2011/72 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Priede nurodomi asmenų ir subjektų įtraukimo į sąrašą motyvai.“
Pirminėje Sprendimo 2011/72 5 straipsnio versijoje buvo nustatyta:
„Šis sprendimas taikomas 12 mėnesių. Jis nuolat peržiūrimas. Prireikus jis atnaujinamas ar iš dalies keičiamas, jei Taryba mano, kad jame numatyti tikslai nepasiekti.“
Sprendimo 2011/72 priede esančiame sąraše nurodytas tik buvęs Tuniso Respublikos prezidentas Zine el‑Abidine Ben Hamda Ben Ali ir jo sutuoktinė Leïla Bent Mohammed Trabelsi.
Vadovaudamasi Sprendimo 2011/72 2 straipsnio 1 dalimi ir ESS 31 straipsnio 2 dalimi Taryba priėmė 2011 m. vasario 4 d. Įgyvendinimo sprendimą 2011/79/BUSP, kuriuo įgyvendinamas Sprendimas 2011/72 (
OL L 31, 2011, p. 40
). Šio įgyvendinimo sprendimo 1 straipsnyje numatyta, kad Sprendimo 2011/72 priedas pakeičiamas šio įgyvendinimo sprendimo priede išdėstytu tekstu. Šiame priede nurodyti 48 fiziniai asmenys, tarp kurių iš pradžių pirmu ir antru numeriu įrašyti abu šio sprendimo 7 punkte nurodyti fiziniai asmenys, o dvidešimt aštuntu numeriu – ieškovas Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabrouk. Būtent šio priedo dvidešimt aštuntu numeriu pažymėtoje skiltyje „Tapatybės nustatymo informacija“ nurodyta: „Tunisietis, gimęs 1972 m. kovo 11 d. Tunise, Jaouida El BEJI sūnus, Sirine BEN ALI sutuoktinis, bendrovės vykdomasis direktorius, gyvenamosios vietos adresas: 8 rue du Commandant Béjaoui – Carthage – Tunis, nacionalinės tapatybės kortelės Nr. 04766495“, o skiltyje „Įtraukimo į sąrašą motyvai“ patikslinta: „Asmuo, kurio atžvilgiu Tuniso valdžios institucijos vykdo teisminį tyrimą dėl nekilnojamojo ir kilnojamojo turto įsigijimo, banko sąskaitų atidarymo ir lėšų laikymo keliose valstybėse – veiklos, kuri yra pinigų plovimo operacijų dalis“.
Pirmas ieškovo pavardės įtraukimas į Sprendimo 2011/72, iš dalies pakeisto Įgyvendinimo sprendimu 2011/79, priedą vėliau pratęstas 2012 m. sausio 27 d. Tarybos sprendimu 2012/50/BUSP (
OL L 27, 2012, p. 11
), 2013 m. sausio 13 d. Tarybos sprendimu 2013/72/BUSP (
OL L 32, 2013, p. 20
) ir 2014 m. sausio 30 d. Tarybos sprendimu 2014/49/BUSP (
OL L 28, 2014, p. 38
).
Atsižvelgdama į 2013 m. gegužės 28 d. sprendimus Trabelsi ir kt. / Taryba (
T‑187/11
,
EU:T:2013:273
), Chiboub / Taryba (
T‑188/11
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2013:274
) ir Al Matri / Taryba (
T‑200/11
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2013:275
) Taryba iš dalies pakeitė Sprendimo 2011/72, iš dalies pakeisto Įgyvendinimo sprendimu 2011/79, priede nurodytų asmenų pavardžių įtraukimo į sąrašą motyvus. Kiek tai susiję su ieškovu, jo pavardės įtraukimo motyvai buvo iš dalies pakeisti Sprendimu 2014/49 ir suformuluoti taip: „Asmuo, kurio atžvilgiu Tuniso valdžios institucijos vykdo teisminius tyrimus dėl bendrininkavimo valstybės pareigūnui neteisėtai pasisavinant valstybės lėšas, bendrininkavimo valstybės pareigūnui piktnaudžiaujant tarnyba taip, kad buvo suteiktas nepagrįstas pranašumas trečiajam asmeniui ir padaryta žala administracijai, ir bendrininkavimo darant neteisėtą įtaką valstybės pareigūnui siekiant tiesiogiai ar netiesiogiai gauti naudos kitam asmeniui“.
2015 m. sausio 12 d. raštu Taryba pranešė ieškovui apie savo ketinimą dar kartą pratęsti jam nustatytų ribojamųjų priemonių taikymą. Prie šio rašto ji pridėjo 2014 m. gruodžio 19 d. Tuniso valdžios institucijų išduotą pažymą apie Tunise vykdomą su ieškovu susijusią teisminę procedūrą. 2015 m. sausio 15 d. raštu ieškovas pateikė savo pastabas ir paprašė, kad Taryba jį išbrauktų iš Sprendimo 2011/72, iš dalies pakeisto Sprendimu 2014/49, priede esančio sąrašo dėl šiame rašte nurodytų priežasčių.
2015 m. sausio 30 d. Taryba priėmė Sprendimą (BUSP) 2015/157, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2011/72 (
OL L 26, 2015, p. 29
). Šio sprendimo 1 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad Sprendimo 2011/72 5 straipsnis keičiamas taip: „Šis sprendimas taikomas iki 2016 m. sausio 31 d. Jis nuolat peržiūrimas. Prireikus jis gali būti atnaujinamas arba iš dalies keičiamas, jei Taryba mano, kad jame numatyti tikslai nepasiekti“. Ieškovo pavardė ir jos įtraukimo motyvai buvo palikti Sprendimo 2011/72, iš dalies pakeisto Sprendimu 2014/49, priede esančiame sąraše.
2015 m. vasario 4 d. raštu Taryba atsakė į 2015 m. sausio 15 d. ieškovo pastabas. Ji iš esmės nusprendė, kad dėl šiame rašte nurodytų priežasčių ieškovui taikomos ribojamosios priemonės turi toliau galioti, ir prie šio rašto pridėjo Sprendimo 2015/157 kopiją. Vis dėlto atsižvelgdama į ieškovo pastabas dėl Tunise jo atžvilgiu vykdomo teisminio tyrimo eigos ji nurodė, kad iki 2015 m. liepos 31 d. ji peržiūrės šias ribojamąsias priemones.
Savo pastabas ieškovas pateikė 2015 m. vasario 18 d., gegužės 29 d. ir rugsėjo 7 d. Taryba į šias pastabas atsakė 2015 m. lapkričio 16 d. raštu. Pirma, Taryba atmetė ieškovo prašymą leisti susipažinti su jo bylos medžiaga, pateiktą 2015 m. vasario 18 d. rašte, teigdama, kad pažyma, nurodyta šio sprendimo 11 punkte, yra pagrindas, kuriuo remdamasi ji nusprendė pratęsti ieškovui nustatytų priemonių taikymą, ir kad ji neturi kitų dokumentų. Antra, Taryba nurodė, kad prie savo rašto prideda dviejų dokumentų, gautų 2015 m. gegužės 11 d. iš Tuniso valdžios institucijų, dėl su ieškovu susijusių teisminių procedūrų išrašus. Trečia, atsakiusi į ieškovo argumentus, pateiktus 2015 m. gegužės 29 d. pastabose, ir atmetusi jo prašymą būti išklausytam Taryba nurodė, kad turi būti toliau taikomos jam nustatytos ribojamosios priemonės.
2015 m. lapkričio 30 d. ieškovas dar kartą pateikė pastabas, į kurias Taryba atsakė 2015 m. gruodžio 18 d. raštu. Šio rašto pabaigoje Taryba nurodė ketinanti pratęsti ribojamųjų priemonių ieškovui taikymą, o jo pavardės įtraukimo motyvus iš dalies pakeisti taip: „Asmuo, kurio atžvilgiu Tuniso valdžios institucijos vykdo teisminius tyrimus dėl bendrininkavimo valstybės pareigūnui neteisėtai pasisavinant valstybės lėšas, bendrininkavimo valstybės pareigūnui piktnaudžiaujant tarnyba taip, kad buvo suteiktas nepagrįstas pranašumas trečiajam asmeniui ir padaryta žala administracijai, darant neteisėtą įtaką valstybės pareigūnui siekiant tiesiogiai ar netiesiogiai gauti naudos kitam asmeniui“. 2016 m. sausio 5 d. atsakydamas į šį raštą ieškovas pateikė naujas pastabas.
2016 m. sausio 28 d. Taryba priėmė Sprendimą (BUSP) 2016/119, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2011/72 (
OL L 23, 2016, p. 65
); pagal šio sprendimo 1 straipsnio 1 dalį Sprendimo 2011/72 galiojimas pratęsiamas iki 2017 m. sausio 31 d. Pagal šio sprendimo 1 straipsnio 2 dalį Sprendimo 2011/72 priedas pakeičiamas šio sprendimo priede pateiktu tekstu. Šiame naujame priede dvidešimt aštuntu numeriu įrašyta ieškovo pavardė. Atitinkamų įtraukimo motyvų formuluotė yra tokia pati kaip ir 2015 m. gruodžio 18 d. ieškovui adresuotame Tarybos rašte. Kaip Taryba nurodė savo 2016 m. sausio 29 d. rašte ieškovui, ši nauja formuluotė grindžiama 2015 m. spalio 20 d. Tuniso valdžios institucijų pažyma, pridėta prie šio rašto.
Procesas ir šalių reikalavimai
2015 m. balandžio 10 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo šį ieškovo ieškinį.
2015 m. liepos 2 d. Taryba pateikė atsiliepimą į ieškinį.
Dublikas ir triplikas buvo atitinkamai pateikti 2015 m. rugsėjo 14 d. ir 2016 m. sausio 8 d.
2016 m. sausio 25 d. ieškovas, remdamasis Bendrojo Teismo procedūros reglamento 86 straipsniu, pateikė pirmąjį pareiškimą dėl ieškinio patikslinimo, siekdamas išplėsti ieškinio reikalavimus įtraukiant 2015 m. lapkričio 16 d. Tarybos sprendimą, kuriuo ji atmetė ieškovo 2015 m. gegužės 29 d. prašymą išbraukti jo pavardę iš Sprendimo 2011/72 priede esančio sąrašo. 2016 m. balandžio 4 d. ieškovas pateikė antrąjį pareiškimą dėl ieškinio patikslinimo, kuriame prašė išplėsti ieškinio reikalavimus įtraukiant Sprendimą 2016/119.
2016 m. kovo 30 d. Taryba pateikė savo pastabas dėl pirmojo pareiškimo dėl ieškinio patikslinimo, o 2016 m. gegužės 4 d. – pastabas dėl antrojo pareiškimo dėl ieškinio patikslinimo.
Pasikeitus Bendrojo Teismo kolegijų sudėčiai, 2016 m. spalio 3 d. sprendimu ši byla perduota penktajai kolegijai.
Atsižvelgdamas į teisėjo pranešėjo siūlymą Bendrasis Teismas nusprendė pradėti žodinę proceso dalį.
2016 m. gruodžio 14 d. vykusiame teismo posėdyje šalys buvo išklausytos ir atsakė į Bendrojo Teismo klausimus.
Ieškovas Bendrojo Teismo prašo:
–
panaikinti Sprendimą 2015/157, kiek jis su juo susijęs, 2015 m. lapkričio 16 d. Tarybos sprendimą, kuriuo ši atmetė ieškovo 2015 m. gegužės 29 d. prašymą išbraukti jo pavardę iš Sprendimo 2011/72 priede esančio sąrašo, ir Sprendimą 2016/119, kiek jis su juo susijęs,
–
priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
Taryba Bendrojo Teismo prašo:
–
atmesti visą ieškinį,
–
priteisti iš ieškovo bylinėjimosi išlaidas.
Dėl teisės
Dėl ieškinio reikalavimų panaikinti Sprendimą 2015/157
Grįsdamas savo ieškinį ieškovas formaliai pateikia šešis pagrindus. Pateikdamas pirmąjį pagrindą, iš esmės susijusį su teisės klaida, ieškovas tvirtina, kad jo atžvilgiu Tunise vykdomas teisminis tyrimas nėra pakankamas faktinis pagrindas, kuriuo remiantis jo pavardę būtų galima palikti Sprendimo 2011/72 priede. Šį pirmąjį pagrindą sudaro dvi dalys; pirma dalis siejama su Tarybos neatsižvelgimu į teigiamus pokyčius įvairiose su ieškovu susijusiose teisminėse procedūrose Tunise, o antra dalis – su šios institucijos neatsižvelgimu į tai, kad per teisminį tyrimą buvo pažeistas bylos išnagrinėjimo per protingą terminą principas. Antrasis pagrindas susijęs su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsnio pažeidimu, nes Taryba pati pažeidė bylos išnagrinėjimo per protingą terminą principą. Pateikdamas trečiąjį pagrindą ieškovas tvirtina, kad Sprendimas 2015/157 neteko savo dalyko. Pirma šio pagrindo dalis siejama su akivaizdžiomis vertinimo klaidomis dėl demokratinio proceso pažangos Tunise ir dėl būtinybės šios trečiosios valstybės piliečiams, laikomiems atsakingais už valstybės lėšų pasisavinimą, taikyti ribojamąsias priemones. Subsidiariai ieškovas remiasi motyvų stoka. Antra šio pagrindo dalis siejama su teisės klaida, kai Taryba nusprendė, kad Tuniso valdžios institucijų pateikta informacija įrodo ieškovo patraukimą atsakomybėn. Ieškinio ketvirtąjį pagrindą sudaro dvi dalys, susijusios, pirma, su Chartijos 48 straipsnio pažeidimu ir, antra, su jos 41 straipsnio 1 dalies pažeidimu. Pirmoje šio pagrindo dalyje ieškovas remiasi nekaltumo prezumpcijos pažeidimu dėl 2011 m. sausio 31 d. Tarybos pranešimo spaudai. Antroje šio pagrindo dalyje ieškovas remiasi gero administravimo principo, ypač teisės į nešališką nagrinėjimą, pažeidimu. Tuo atveju, jei nurodyti ieškinio pagrindai būtų atmesti, ieškovas subsidiariai pateikia ieškinio penktąjį pagrindą, susijusį su „akivaizdžia vertinimo klaida“, nes Sprendime 2015/157 Taryba nepakankamai atsižvelgė į „baudžiamosios teisės aspektą“. Ieškinio šeštasis pagrindas susijęs su teisės į nuosavybę ir Chartijos 17 straipsnio pažeidimu.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad trečiojo pagrindo antrą dalį, susijusią su Tarybos klaida vertinant Tuniso valdžios institucijų pateiktų įrodymų pakankamumą, iš tikrųjų galima priskirti prie pirmojo pagrindo. Taigi ją reikia laikyti to pagrindo trečia dalimi. Be to, visas ketvirtasis pagrindas iš tikrųjų priskirtinas prie antrojo pagrindo, nes yra susijęs su ieškovo pagrindinių teisių pažeidimu vykstant procedūrai, lėmusiai Sprendimo 2015/157 priėmimą. Todėl reikia laikyti, kad antrąjį pagrindą sudaro trys dalys, susijusios su Tarybos padarytais Chartijos 47, 48 straipsnių ir 41 straipsnio 1 dalies pažeidimais. Galiausiai iš to, kas išdėstyta, aišku, kad atitinkamai penktąjį ir šeštąjį pagrindus reikia laikyti ketvirtuoju ir penktuoju pagrindais.
Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su teisės klaida, kai Taryba nepagrįstai nusprendė, kad ieškovo atžvilgiu Tunise vykdomas teisminis tyrimas yra pakankamas faktinis pagrindas
Pirmajame pagrinde ieškovas iš esmės teigia, kad Sprendimo 2015/157 priėmimo dieną jo atžvilgiu Tunise vykdomas teisminis tyrimas nebegalėjo būti laikomas pagrindu toliau taikyti Tarybos jam nustatytas ribojamąsias priemones. Jo nuomone, ši institucija padarė teisės klaidą, kai neatsižvelgė į su šiuo klausimu susijusias aplinkybes. Kaip išdėstyta šio pagrindo pradžioje, ieškovas sutinka, kad pagal 2015 m. kovo 5 d. Sprendimo Ezz ir kt. / Taryba (
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
)
–
punktus Taryba turi pagrindo priimti ribojamąsias priemones bendros užsienio ir saugumo politikos (BUSP) srityje, kai vyksta teisminė procedūra dėl valstybės lėšų pasisavinimo. Todėl jis mano, kad tokios teisminės procedūros eiga ir jos nepagrįstumas yra reikšmingi vertinant aptariamų priemonių tolesnio taikymo teisėtumą.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti, kad 2014 m. vasario 27 d. Sprendime Ezz ir kt. / Taryba (
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
), kuris patvirtintas apeliacine tvarka 2015 m. kovo 5 d. Sprendimu Ezz ir kt. / Taryba (
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
), buvo pasirinkta plačiai aiškinti 2011 m. kovo 21 d. Tarybos sprendime 2011/172/BUSP dėl ribojamųjų priemonių, taikytinų tam tikriems asmenims, subjektams ir organizacijoms atsižvelgiant į padėtį Egipte (
OL L 76
), 1 straipsnio 1 dalyje nustatytus kriterijus (2014 m. vasario 27 d. Sprendimo Ezz ir kt. / Taryba,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
punktas, patvirtintas apeliacine tvarka 2015 m. kovo 5 d. Sprendimo Ezz ir kt. / Taryba,
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
,
,
,
ir
punktais).
Be kita ko, reikia priminti, kad įvairiuose spendimuose, kurie buvo priimti bylose dėl Tarybos nustatytų ribojamųjų priemonių atsižvelgiant į padėtį Tunise panaikinimo, Bendrasis Teismas taikė tą patį plataus aiškinimo principą, kai aiškino Sprendimo 2011/72 1 straipsnio 1 dalį, kuri suformuluota beveik taip pat, kaip Sprendimo 2011/172 1 straipsnio 1 dalis (2016 m. balandžio 14 d. Sprendimo Ben Ali / Taryba,
T‑200/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:216
,
punktas; 2016 m. birželio 30 d. Sprendimo CW / Taryba,
T‑224/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:375
,
punktas; 2016 m. birželio 30 d. Sprendimo Al Matri / Taryba,
T‑545/13
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:376
,
punktas ir 2016 m. birželio 30 d. Sprendimo CW / Taryba,
T‑516/13
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:377
,
punktas).
Šiuo klausimu, kaip matyti iš Sprendimo 2011/72 1 straipsnio 1 dalies, juo siekiama įšaldyti už Tuniso valstybės lėšų pasisavinimą atsakingų asmenų ir su jais susijusių asmenų, kurių pavardės nurodytos šio sprendimo priede, lėšas. Iš tikrųjų toks valstybės lėšų pasisavinimas, trukdantis Tuniso viešųjų valdžios institucijų ir joms pavaldžių įstaigų veikimui, „neleidžia“, kaip nurodyta šio sprendimo 2 konstatuojamojoje dalyje, „Tuniso žmonėms pasinaudoti jų ekonomikos ir visuomenės tvaraus vystymosi teikiama nauda bei kenkia demokratijos vystymuisi jų šalyje“.
Be kita ko, pagal jurisprudenciją iš Sprendimo 2011/72 1 straipsnio 1 dalies, siejamos su 1 ir 2 konstatuojamosiomis dalimis, matyti, kad šiame sprendime numatytu lėšų įšaldymu nesiekiama nubausti už nurodytų asmenų nusikalstamus veiksmus ar kokiais nors suvaržymais atgrasyti nuo tokių veiksmų padarymo. Vienintelis šio lėšų įšaldymo tikslas – padėti Tuniso valdžios institucijoms konstatuoti valstybės lėšų pasisavinimą ir užtikrinti galimybę šioms institucijoms lengviau susigrąžinti dėl tokio pasisavinimo gautas pajamas. Todėl pagal savo pobūdį jis laikytinas apsaugos priemone, neturinčia baudžiamojo aspekto (2016 m. balandžio 14 d. Sprendimo Ben Ali / Taryba,
T‑200/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:216
,
ir
punktai ir 2016 m. birželio 30 d. Sprendimo Al Matri / Taryba,
T‑545/13
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:376
,
ir
punktai; taip pat šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2014 m. vasario 27 d. Sprendimo Ezz ir kt. / Taryba,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
,
ir
punktus).
Atsižvelgiant visų pirma į Sprendimo 2011/72 tikslus, už Tuniso valstybės lėšų pasisavinimą atsakingų asmenų sąvoka, kaip ji suprantama pagal šio sprendimo 1 straipsnio 1 dalį, turi apimti ne tik asmenis, kurie teismo pripažinti atsakingais už tokias veikas, bet ir tuos asmenis, kurių atžvilgiu vykdomas teisminis tyrimas dėl tokios atsakomybės nustatymo (2016 m. balandžio 14 d. Sprendimo Ben Ali / Taryba,
T‑200/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:216
,
punktas; 2016 m. birželio 30 d. Sprendimo CW / Taryba,
T‑224/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:375
,
punktas; 2016 m. birželio 30 d. Sprendimo Al Matri / Taryba,
T‑545/13
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:376
,
punktas ir 2016 m. birželio 30 d. Sprendimo CW / Taryba,
T‑516/13
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:377
,
punktas).
Taigi, remiantis tokiu Sprendimo 2011/72 1 straipsnio 1 dalies aiškinimu, kurio šiuo atveju ieškovas neginčija (žr. šio sprendimo 29 punktą), reikia nagrinėti skirtingas pirmojo pagrindo dalis. Taip pat reikia atkreipti dėmesį į tai, kad, nepaisant tam tikrų ieškinyje vartojamos terminijos skirtumų, šis pagrindas turi būti laikomas susijusiu su klaidingu teisiniu veiksnių, sudarančių faktinį ginčijamų ribojamųjų priemonių pagrindą, vertinimu, o ne su teisinio pagrindo nustatant šias priemones nebuvimu.
– Dėl pirmojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su Tarybos neatsižvelgimu į teigiamus pokyčius įvairiose su ieškovu susijusiose teisminėse procedūrose Tunise
Pirmojo pagrindo pirmoje dalyje ieškovas iš esmės tvirtina, kad dėl jam naudingų teisminių pokyčių tampa mažai tikėtina, kad jis bus nuteistas per teismo procesą. Grįsdamas šiuos argumentus jis nurodo tris aspektus. Pirma, jis remiasi 2014 m. liepos 1 d. Tuniso kasacinio teismo sprendimu, kuriame nuspręsta, kad lėšas, kurias paveldėjo iš savo tėvo pagal 2011 m. gegužės 31 d. Dekretą-įstatymą Nr. 2011-47, sudarė iš šių lėšų gaunamos pajamos ir jų reinvestavimas. Jo teigimu, šiuo sprendimu patvirtinamas jo lėšų Tunise teisėtumas. Antra, jis remiasi trimis Tuniso teismų sprendimais, priimtais atitinkamai 2013 m. gegužės 28 d., 2014 m. rugpjūčio 21 d. ir 2014 m. gruodžio 17 d., kuriais buvo panaikinti jam nustatyti draudimai išvykti iš Tuniso. Trečia, jis tvirtina, kad nėra kaltinimas neteisėtų lėšų turėjimu už Tuniso ribų. Dublike jis priduria, kad Taryba privalėjo įsitikinti pagrįstai egzistuojančia teismo proceso tikimybe ir, jeigu tokios tikimybės nėra, panaikinti ginčijamas ribojamąsias priemones, nes priešingu atveju laikytina, kad ji prisideda prie Tuniso valdžios institucijų piktnaudžiavimo veiksmų, kuriais siekiama, kaip jis teigia, neribotam laikui pratęsti su juo susijusias teismines procedūras.
Atsikirsdama Taryba visų pirma nurodo, kad 2014 m. liepos 1 d. Tuniso kasacinio teismo sprendime, priešingai, nei teigia ieškovas, nepripažįstama, kad jo visos Tunise turimos lėšos yra teisėtos. Taip pat Taryba teigia, kad ieškovo argumentai, pirma, dėl jam nustatytų draudimų keliauti į užsienį panaikinimo ir, antra, dėl nesančio ryšio tarp jam pateiktų kaltinimų ir jo ne Tunise turimų lėšų neturi reikšmės. Be to, Tarybos teigimu, ieškovas klaidingai prilygina ginčijamas ribojamąsias priemones teisminės pagalbos priemonėms.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad, atsižvelgiant į šio sprendimo 33 ir 34 punktuose primintą jurisprudenciją, su šia dalimi susijusius ieškovo argumentus galima tik atmesti.
Iš tikrųjų šioje byloje Taryba turi patikrinti ar, pirma, jos turimi įrodymai leidžia nustatyti, kad ieškovo atžvilgiu vyksta viena arba kelios teisminės procedūros dėl veikų, galinčių būti pripažintomis valstybės lėšų pasisavinimu, ir, antra, ar dėl šios arba šių procedūrų ieškovas gali būti pripažintas atsakingu už valstybės lėšų pasisavinimą arba susijusiu su atsakingu asmeniu, kaip tai suprantama pagal sprendimo [2011/72] 1 straipsnio 1 dalį (šiuo klausimu žr. 2016 m. balandžio 14 d. Sprendimo Ben Ali / Taryba,
T‑200/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:216
,
punktą ir 2016 m. birželio 30 d. Sprendimo Al Matri / Taryba,
T‑545/13
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:376
,
punktą).
Kaip nustatyta tame sprendime, Taryba iš principo neturi pati nagrinėti ir vertinti įrodymų, pagrindžiančių teismines procedūras, vykdomas šio sprendimo priede įtrauktų asmenų atžvilgiu, tikslumo ir svarbos. Iš tiesų, kaip nurodyta šio sprendimo 33 punkte, priimdama šį ir paskesnius sprendimus Taryba siekia ne pati nubausti už Tuniso valdžios institucijų tiriamą valstybės lėšų pasisavinimą, bet užtikrinti galimybę šioms valdžios institucijoms konstatuoti, kad toks lėšų pasisavinimas buvo įvykdytas, ir susigrąžinti dėl to gautas pajamas. Taigi, šios kompetentingos valdžios institucijos turi patikrinti minėtus įrodymus ir nustatyti tinkamas dėl jų kylančias pasekmes (šiuo klausimu žr. 2016 m. balandžio 14 d. Sprendimo Ben Ali / Taryba,
T‑200/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:216
,
punktą ir 2016 m. birželio 30 d. Sprendimo Al Matri / Taryba,
T‑545/13
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:376
,
punktą). Taip pat Taryba arba Bendrasis Teismas iš principo privalo patikrinti ne tokių procedūrų pagrįstumą, o tik sprendimo dėl lėšų įšaldymo atsižvelgiant į Tuniso valdžios institucijų pateiktus įrodymus pagrįstumą (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2015 m. kovo 5 d. Sprendimo Ezz ir kt. / Taryba,
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
,
punktą).
Žinoma, bet kuriuo atveju Taryba negali patvirtinti išvadų, padarytų Tuniso valdžios institucijų jai pateiktuose dokumentuose. Iš tikrųjų iš jurisprudencijos matyti, kad ji privalo kruopščiai ir nešališkai patikrinti jai kompetentingų valdžios institucijų, kaip šioje byloje – Tuniso valdžios institucijų, pateiktus įrodymus, ypač atsižvelgdama į ieškovo pateiktas pastabas ir galimus jo kaltę paneigiančius įrodymus. Ši pareiga taip pat kyla iš Chartijos 41 straipsnyje įtvirtinto gero administravimo principo (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2013 m. liepos 18 d. Sprendimo Komisija ir kt. / Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
,
ir
punktus; 2016 m. balandžio 14 d. Sprendimo Ben Ali / Taryba,
T‑200/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:216
,
ir
punktus ir 2016 m. birželio 30 d. Sprendimo Al Matri / Taryba,
T‑545/13
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:376
,
ir
punktus).
Vis dėlto iš tos pačios jurisprudencijos matyti, kad Taryba, siekdama įvykdyti savo pareigą kruopščiai ir nešališkai nagrinėti, atsižvelgdama į ieškovo pateiktas pastabas ir faktus turi įvertinti būtinybę prašyti kompetentingų valdžios institucijų suteikti papildomos informacijos arba įrodymų. Konkrečiai kalbant, nors Taryba negali užimti Tuniso teisminių institucijų vietos vertinant ieškovo atžvilgiu vykdomo teisminio tyrimo pagrįstumo, negalima atmesti to, kad šiai institucijai gali tekti prašyti paaiškinti aplinkybes, kurių pagrindu buvo pradėtas tyrimas (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2013 m. liepos 18 d. Sprendimo Komisija ir kt. / Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
,
punktą ir 2016 m. birželio 30 d. Sprendimo Al Matri / Taryba,
T‑545/13
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:376
,
punktą).
Šioje byloje reikia priminti, kad, kaip nurodyta šio sprendimo 11 punkte, Taryba, siekdama pratęsti ieškovo pavardės įtraukimą į Sprendimo 2011/72 priede esantį sąrašą, rėmėsi Tuniso valdžios institucijų 2014 m. gruodžio 19 d. pažyma dėl ieškovo atžvilgiu vykdomo teisminio tyrimo. Ši ieškinio priede esanti pažyma buvo gauta iš Tuniso pirmosios instancijos teismo ir pasirašyta pirmojo ikiteisminio tyrimo teisėjo sekretoriaus (kabinetas Nr. 1). Joje patvirtinta, kad „byla, kurioje vykdomas tyrimas Nr. 19592/1 dėl Zine El Abidine Ben Haj Hamda Ben Haj Hassen Ben Ali ir bendrininkų, yra susijusi su Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabrouk, kuris, be kita ko, kaltinamas bendrininkavimu valstybės pareigūnui neteisėtai pasisavinant valstybės lėšas, bendrininkavimu valstybės pareigūnui piktnaudžiaujant tarnyba taip, kad buvo suteiktas nepagrįstas pranašumas trečiajam asmeniui ir padaryta žala administracijai, ir bendrininkavimu darant neteisėtą įtaką valstybės pareigūnui siekiant tiesiogiai ar netiesiogiai gauti naudos kitam asmeniui“.
Ieškovas neginčija to, jog šios pažymos pakanka siekiant įrodyti, kad jo atžvilgiu Tunise vykdomas teisminis tyrimas, kuris yra skirtas nustatyti jo dalyvavimui vykdant veikas, kvalifikuotinas kaip valstybės lėšų pasisavinimas. Iš tiesų ieškovo pateiktais kaltę paneigiančiais įrodymais tik siekiama įrodyti, kad, kaip jis pats nurodo, nėra pagrįstos tikimybės, jog atlikus šį tyrimą įvyks teismo procesas. Kitaip tariant, ieškovas mano, kad per šį tyrimą prieš jį surinktų įrodymų sumažės arba jie visiškai išnyks. Tačiau jis visiškai netvirtina galintis įrodyti, kad Tuniso teisminės institucijos šį tyrimą užbaigė, nes nėra pagrindo jo teisti už tokias veikas, kuriomis įtariamas.
Priešingai, nei tvirtina ieškovas, kadangi šis teisminis tyrimas nebuvo užbaigtas, net jei būtų įrodyta, kad egzistuoja teisminių pokyčių, susijusių su prieš ieškovą surinktų įrodymų sumažėjimu, tai neįpareigotų Tarybos, sužinojus apie tai, išbraukti jo pavardę iš Sprendimo 2011/72 priede esančio sąrašo.
Iš tikrųjų, kaip nurodyta šio sprendimo 40 punkte, ne Taryba, o kompetentingos Tuniso valdžios institucijos turi patikrinti įrodymus, kuriais grindžiamas teisminis tyrimas, ir nustatyti dėl jų kylančias pasekmes, susijusias su šio tyrimo rezultatais. Priešingu atveju būtų taip, kad Taryba turėtų padaryti išankstines išvadas dėl tokio tyrimo pagrįstumo, kurios galėtų skirtis nuo pačių Tuniso valdžios institucijų padarytų išvadų. Tokia situacija privestų prie paradoksalaus rezultato, kai tuo metu, kai atitinkamas asmuo būtų nuteistas ir prireikus šių institucijų pripažintas atsakingu už valstybės lėšų pasisavinimą, Europos Sąjungoje nebeegzistuotų jo lėšų įšaldymo, leidžiančio susigrąžinti pajamas dėl tokio pasisavinimo, kuriuo jis kaltinamas. Akivaizdu, kad tokiu atveju nebūtų užtikrintas Sprendimo 2011/72 veiksmingumas (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2016 m. balandžio 14 d. Sprendimo Ben Ali / Taryba,
T‑200/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:216
,
punktą ir 2016 m. birželio 30 d. Sprendimo Al Matri / Taryba,
T‑545/13
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:376
,
punktą).
Be to, pagal jurisprudenciją, nors kilus ginčui būtent kompetentinga Sąjungos institucija turi įrodyti motyvų, pateiktų dėl atitinkamo asmens, pagrįstumą, o ne šis asmuo turi pateikti šių motyvų pagrįstumą paneigiančių įrodymų, siekiant įvertinti įrodymų, kurių iš Tarybos gali būti pareikalauta, pobūdį, būdą ir apimtį, reikia atsižvelgti į ribojamųjų priemonių pobūdį ir specifinę taikymo sritį, taip pat jų tikslą (šiuo klausimu žr. 2013 m. liepos 18 d. Sprendimo Komisija ir kt. / Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
,
punktą; 2013 m. lapkričio 28 d. Sprendimo Taryba / Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
,
–
punktus ir 2016 m. birželio 30 d. Sprendimo Al Matri / Taryba,
T‑545/13
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:376
,
ir
punktus).
Kadangi šioje byloje Taryba pateikė įrodymų, kad vykdomas su ieškovu susijęs teisminis tyrimas, o jų patikimumas neginčijamas, ieškovas turi konkrečiai nurodyti, kuo jis remiasi ginčydamas to tyrimo pagrįstumą (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2016 m. birželio 30 d. Sprendimo Al Matri / Taryba,
T‑545/13
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:376
,
punktą). Tiesa, kaip dublike nurodo ieškovas, Tarybos pareiga atlikti patikrinimus gali būti pateisinta tuo, kad ji privalo vengti prisidėti prie galimo Tuniso valdžios institucijų piktnaudžiavimo, kai toks tyrimas tęsiamas neribotą laiką, nors prieš ieškovą nėra jokių įrodymų. Vis dėlto tai įmanoma tik tada, jei nėra konkrečių įrodymų, galinčių sukelti Tarybai pagrįstų abejonių dėl šio tyrimo neužbaigimo priežasčių.
Taigi, priešingai, nei tvirtina ieškovas, jo kaltę paneigiantys įrodymai nesukelia pagrįstų abejonių dėl tikimybės, kad užbaigus jo atžvilgiu vykdomą teisminį tyrimą įvyks teismo procesas, arba dėl šio tyrimo neužbaigimo priežasčių.
Pirma, ieškovas nepateikė jokių įrodymų, kurie leistų suprasti, kaip 2014 m. liepos 1 d. Tuniso kasacinio teismo sprendimas galėtų turėti įtakos vertinant jo dalyvavimą padarant nusikalstamas veikas, dėl kurių vykdomas su juo susijęs teisminis tyrimas.
Šiuo klausimu, kaip nurodo 2014 m. rugsėjo 2 d. rašte, pridėtame prie šio ieškinio, ieškovui Tunise atstovaujantis advokatas, 2014 m. liepos 1 d. sprendime Tuniso kasacinis teismas nusprendė, kad paveldėtą turtą, kuris dėl šios priežasties nebuvo konfiskuotas pagal 2011 m. gegužės 31 d. Dekretą-įstatymą Nr. 2011-47, sudarė ne tik paveldėjimo būdu įgytas turtas, bet ir pajamos, gautos iš šio turto ir visų formų reinvestavimo. Šiame rašte ieškovui Tunise atstovaujantis advokatas, remdamasis tuo sprendimu, padarė išvadą, kad „vadovavimasis [juo] turėtų lemti tai, kad [ieškovo] turtas nepatektų į dekreto-įstatymo dėl konfiskavimo taikymo sritį, nes šis turtas įgytas jį tiesiogiai paveldėjus iš tėvo arba iš paveldėjimo būdu įgyto turto reinvestavimo ir iš to gautų pajamų“.
Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad remiantis vien aptartomis 2014 m. liepos 1 d. Tuniso kasacinio teismo sprendimo išvadomis visiškai negalima paneigti, kad per ieškovo atžvilgiu vykdomą teisminį tyrimą nustatyta jo atsakomybė už Tuniso valstybės lėšų pasisavinimą.
Iš tikrųjų remiantis šiais samprotavimais galima tik daryti išvadą, kad ieškovo pajamos, gautos iš paveldėjimo būdu įgyto turto ir iš jo reinvestavimo, negali būti konfiskuotos pagal 2011 m. gegužės 31 d. Dekretą-įstatymą Nr. 2011-47. Tačiau negalima daryti jokios išvados dėl aptariamo teisminio tyrimo užbaigimo. Net jeigu būtų įrodytas ieškovo tvirtinimas, kad po to, kai buvo priimtas minėtas sprendimas, jis galėjo laisvai disponuoti savo Tunise turimomis lėšomis, tai neturėtų jokios įtakos šio tyrimo pabaigai, nes, atsižvelgiant į nagrinėjamas aplinkybes, yra galimybė, kad bus paneigtas tam tikrų ieškovo turimų lėšų teisėtumas.
Be to, ieškovas negalėjo paaiškinti ryšio tarp, viena vertus, minėto dekreto ir civilinės bylos, kurioje 2014 m. liepos 1 d. priimtas Tuniso kasacinio teismo sprendimas, ir, kita vertus, aptariamo teisminio tyrimo. Apie tai paklaustas per teismo posėdį jis tik patvirtino, kad 2011 m. gegužės 31 d. Dekretas-įstatymas Nr. 2011-47 taikytinas ne tik jam, bet ir tam tikram skaičiui asmenų, kurių atžvilgiu vykdomi analogiški teisminiai tyrimai, ir kad įmanoma, jog byla, kurioje priimtas tas sprendimas, buvo susijusi ne tik su juo, bet ir su kai kuriais iš tų asmenų. Todėl tai, kad tuo pačiu metu, kai ieškovo ir kitų asmenų atžvilgiu buvo vykdomi teisminiai tyrimai, Tuniso valdžios institucijos prieš juos ėmėsi administracinių turto konfiskavimo priemonių, kurių taikymo sritis buvo susiaurinta dėl Tuniso kasacinio teismo sprendimo, nėra pakankama, kad galėtų kilti pagrįstų abejonių dėl šių teisminių tyrimų pagrindo.
Antra, neatrodo, kad dėl ieškovui nustatyto draudimo išvykti iš Tuniso panaikinimo po to, kai 2013 m. gegužės 28 d., 2014 m. rugpjūčio 21 d. ir 2014 m. gruodžio 17 d. buvo priimti trys Tuniso teismų sprendimai, galėtų kilti tokių abejonių. Iš tikrųjų iš ieškovo tvirtinimų ir bylos medžiagos matyti, kad tie sprendimai buvo priimti bylose, kurios skiriasi nuo baudžiamosios bylos, kurioje pradėtas šis Sprendimo 2015/157 priėmimo dieną vis dar vykdomas tyrimas. Ieškovas, be kita ko, visiškai netvirtina, kad tie sprendimai buvo priimti nagrinėjant bylas, kaip nors susijusias su šiuo tyrimu. Be to, aplinkybė, kad priėmus tuos sprendimus ieškovas gali nevaržomai išvykti iš Tuniso, net jei būtų įrodyta, yra visiškai nereikšminga.
Tiesa, pirmame iš minėtų sprendimų, kuriuo panaikintas draudimas išvykti iš Tuniso teritorijos, nuspręsta, kaip matyti iš bylos medžiagos, ieškovą išteisinti byloje, kurioje jis buvo teisiamas dėl veikų, panašių į tas, dėl kurių vykdomas su juo susijęs aptariamas teisminis tyrimas. Tačiau neįrodyta, ir netgi nebuvo tvirtinama, kad dėl to, jog ieškovas buvo išteisintas toje byloje, jis galėtų būti išteisintas ir byloje, kurioje vyksta šis tyrimas, arba kad tai būtų laikoma jo kaltę šioje byloje paneigiančiu įrodymu.
Trečia, kalbant apie ieškovo argumentą, kad jis nėra „kaltinamas“ dėl neteisėtų lėšų ne Tunise turėjimu, reikia priminti, kad tai, jog aptariamas teisminis tyrimas vykdomas dėl veikų, kvalifikuotinų kaip valstybės lėšų pasisavinimas, yra pakankamas faktinis pagrindas, leidžiantis pateisinti jo lėšų Sąjungoje įšaldymą. Kaip nurodyta šio sprendimo 33 punkte, vienintelis šios priemonės tikslas – padėti Tuniso valdžios institucijoms konstatuoti valstybės lėšų pasisavinimą ir užtikrinti galimybę šioms institucijoms lengviau susigrąžinti pajamas, gautas dėl tokio pasisavinimo. Taigi, ji nėra skirta nustatyti pažeidimui, susijusiam su neteisėtų lėšų ne Tunise, konkrečiau kalbant – Sąjungoje, turėjimu. Be kita ko, neginčijama, kad aplinkybės, dėl kurių pradėtas šis tyrimas, visų pirma bendrininkavimas valstybės pareigūnui neteisėtai pasisavinant valstybės lėšas, yra tiesiogiai ir akivaizdžiai susijusios su valstybės lėšų pasisavinimo sąvoka, kaip ji suprantama pagal Sprendimo 2011/72 1 straipsnio 1 dalį. Vadinasi, neturi reikšmės tai, kad 2014 m. gruodžio 19 d. Tuniso valdžios institucijų pažymoje, kuria remdamasi Taryba grindžia ir ieškovo pavardės įtraukimo motyvus, neatkreipiama dėmesio į neteisėtų lėšų ne Tunise, būtent Sąjungoje, turėjimą (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2016 m. birželio 30 d. Sprendimo Al Matri / Taryba,
T‑545/13
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:376
,
punktą).
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad pirmojo pagrindo pirma dalis yra atmestina.
– Dėl pirmojo pagrindo antros dalies, susijusios su Tarybos neatsižvelgimu į bylos išnagrinėjimo per protingą terminą principo pažeidimą per teisminį tyrimą ieškovo atžvilgiu
Pirmojo pagrindo antroje dalyje ieškovas teigia, kad jo atžvilgiu Tunise vykdant teisminį tyrimą nepaisoma bylos išnagrinėjimo per protingą terminą principo. Šiuo klausimu jis pabrėžia, kad šis principas buvo įtvirtintas 1981 m. birželio 27 d. Nairobyje (Kenija) pasirašytos Afrikos žmogaus ir tautų teisių chartijos (toliau – Afrikos chartija), kurią ratifikavo Tuniso Respublika, 7 straipsnio 1 dalies d punkte. Jis taip pat tvirtina, kad nagrinėjamu atveju šis tyrimas truko ilgiau nei ketverius metus, nesant jokios užbaigimo tikimybės. Jis priduria, kad dėl šio laikotarpio yra kaltos tik Tuniso valdžios institucijos. Galiausiai jis daro išvadą, kad, atsižvelgiant į šio tyrimo trukmę ir pokyčius ieškovo naudai, buvo padaryta klaida, kai nuspręsta jo neužbaigti. Šiuos argumentus patvirtina 2012 m. gegužės 3 d. EŽTT sprendimas
Masár prieš Slovakiją
(CE:ECHR:2012:0503JUD006688209). Dublike ieškovas iš esmės patikslina, kad Tarybai atlikus privalomą patikrinimą dėl, kaip jis teigia, teisminės procedūros Tunise teisėtumo, jo pavardė turėjo būti išbraukta iš Sprendimo 2011/72 priede esančio sąrašo dėl šios procedūros tęsimo viršijant protingą terminą.
Savo ruožtu Taryba atsako, kad privalo vertinti ne trečiųjų valstybių elgesį, o tik tokių valstybių valdžios institucijų pateiktų įrodymų reikšmingumą ar pakankamumą. Jos teigimu, vadovaudamasi būtent šiais principais 2015 m. vasario 4 d. rašte, adresuotame ieškovui, ji nurodė, kad atsižvelgė į jo argumentus ir kad savo sprendimą persvarstys iki 2015 m. liepos mėn. Triplike Taryba priduria turinti įrodymų, kad ieškovo atžvilgiu Tunise vis dar tebevyksta teisminė procedūra ir kad šios procedūros trukmė yra protinga atsižvelgiant į visų susijusių bylų sudėtingumą. Tripliko priede ji pateikia tai įrodančius dokumentus.
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją Sąjungos akto teisėtumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į jo priėmimo momentu susiklosčiusias faktines ir teisines aplinkybes (žr. 2015 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo Inuit Tapiriit Kanatami ir kt. / Komisija,
C‑398/13 P
,
EU:C:2015:535
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2015 m. rugsėjo 4 d. Sprendimo NIOC ir kt. / Taryba,
T‑577/12
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2015:596
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Šiuo atveju šioje pagrindo dalyje nurodyti ieškovo argumentai turi būti nagrinėjami atsižvelgiant tik į aplinkybes, susiklosčiusias po Sprendimo 2015/157 priėmimo. Būtent taip yra, kiek tai susiję su 2015 m. vasario 4 d. Tarybos raštu, adresuotu ieškovui, ir šiame rašte minimu Tarybos įsipareigojimu vėliau peržiūrėti ieškovo padėtį. Be to, prie tripliko pridėti dokumentai, kuriais Taryba remiasi tam, kad įrodytų, jog ieškovo atžvilgiu Tunise vykstančios teisminės procedūros trukmė yra protinga, Tuniso valdžios institucijų parengti 2015 m. gegužės 11 d. Tačiau Sprendimo 2015/157 priėmimo dieną šie dokumentai nebuvo žinomi Tarybai, todėl Bendrasis Teismas neturi į juos atsižvelgti.
Iš esmės, kaip šioje pagrindo dalyje tvirtina ieškovas, kadangi jo atžvilgiu vykstanti teisminė procedūra iš principo neatitinka bylos išnagrinėjimo per protingą terminą principo, todėl yra neteisėta, Taryba, remdamasi šia procedūra, negalėjo palikti jo pavardės Sprendimo 2011/72 priede. Vadinasi, nagrinėdamas šią pagrindo dalį Bendrasis Teismas turi tik patikrinti, ar Taryba teisėtai nusprendė, kad šios teisminės procedūros trukmė nelaikytina priežastimi, leidžiančia nutraukti ribojamųjų priemonių taikymą ieškovui.
Šiuo klausimu dėl tų pačių priežasčių, kaip nurodytosios šio sprendimo 46 punkte, reikia pažymėti, kad būtent Tuniso teismai turi priimti sprendimą dėl galimo bylos išnagrinėjimo per protingą terminą principo pažeidimo per ieškovo atžvilgiu vykstančią teisminę procedūrą. Konkrečiai kalbant, kaip pažymi pats ieškovas, Tuniso Respublika yra prisijungusi prie Afrikos chartijos, o šios tarptautinės konvencijos 7 straipsnio 1 dalies d punkte įtvirtinta teisė į nešališko teismo atliekamą bylos išnagrinėjimą per protingą terminą. Todėl būtent Tuniso teismai, prireikus nagrinėjantys ieškovo ieškinį, turi nustatyti, ar per minėtą teisminę procedūrą buvo laikytasi šio straipsnio nuostatų. Tačiau nei Sąjunga, nei valstybės narės nėra prisijungusios prie Afrikos chartijos, todėl Taryba ir Bendrasis Teismas neturėtų aiškinti šios tarptautinės konvencijos ar jos taikyti (šiuo klausimu žr. 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Air Transport Association of America ir kt.,
C‑366/10
,
EU:C:2011:864
,
ir
punktus).
Iš tiesų, remiantis jurisprudencija, teisinės valstybės principo ir žmogaus teisių bei žmogaus orumo Sąjunga turi paisyti imdamasi bet kokių veiksmų, įskaitant BUSP sritį, kaip matyti iš kartu aiškinamų ESS 21 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos, 2 dalies b punkto ir 3 dalies, taip pat ESS 23 straipsnio nuostatų (šiuo klausimu žr. 2016 m. birželio 14 d. Sprendimo Parlamentas / Taryba,
C‑263/14
,
EU:C:2016:435
,
punktą). Ypač reikia pažymėti, jog ESS 21 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad savo veiksmais tarptautinėje arenoje Sąjunga siekia visame pasaulyje skatinti, be kita ko, teisinę valstybę, žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių visuotinumą, nedalomumą ir tarptautinės teisės laikymąsi. Taigi, bylos išnagrinėjimo per protingą terminą principas yra teisės į teisingą bylos nagrinėjimą dalis, kurios apsauga užtikrinama įvairių teisiškai privalomų tarptautinės teisės aktų nuostatomis, būtent 1966 m. gruodžio 16 d. Jungtinių Tautų Generalinės Asamblėjos priimto Tarptautinio pilietinių ir politinių teisių pakto, prie kurio prisijungė visos valstybės narės ir Tuniso Respublika, 14 straipsnio 3 dalies c punktu. Be to, kaip matyti iš Sprendimo 2011/72 1 konstatuojamosios dalies, šis sprendimas ir vėlesni sprendimai priimti įgyvendinant paramos Tunisui politiką, visų pirma grindžiamą ESS 21 straipsnio 2 dalies b punkte nustatytais tikslais – pagarbos žmogaus teisėms ir teisinės valstybės skatinimu.
Taigi negalima atmesti galimybės, kad, esant objektyvių, patikimų, tikslių ir nuoseklių įrodymų, galinčių kelti teisėtų abejonių dėl to, ar nebuvo pažeista ieškovo teisė į bylos išnagrinėjimą per protingą terminą per su juo susijusį teisminį tyrimą, kuriuo grindžiamas jo lėšų Sąjungoje įšaldymas, Taryba turi atlikti reikalingus patikrinimus.
Vis dėlto ši pirmojo pagrindo dalis grindžiama prielaida, kad, atsižvelgiant į pernelyg ilgą minėto teisminio tyrimo, kuris, kaip teigia ieškovas, jau turėjo būti užbaigtas, trukmę ir į šio tyrimo neteisėtumą, Taryba privalėjo nedelsdama nutraukti jo lėšų Sąjungoje įšaldymą. Tokiai prielaidai negalima pritarti.
Iš tikrųjų, pirma, reikia pažymėti, kad nebuvo nei nenustatyta, nei teigta, kad pagal Tuniso teisę bylos išnagrinėjimo per protingą terminą principo nesilaikymas baudžiamajame procese lemia tokio proceso pabaigą arba panaikinimą.
Be kita ko, ieškovas remiasi Europos Žmogaus Teisių Teismo (toliau – EŽTT) jurisprudencija dėl bylos išnagrinėjimo per protingą terminą principo, įtvirtinto Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK), pasirašytos 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje, 6 straipsnio 1 dalyje, taikymu baudžiamuosiuose procesuose. Iš tikrųjų ši jurisprudencija yra reikšmingas palyginimo elementas šioje byloje, nes šio principo apsauga panašiai užtikrinama tiek EŽTK 6 straipsnio 1 dalyje, tiek Tarptautinio pilietinių ir politinių teisių pakto 14 straipsnio 3 dalies c punkte ar Afrikos chartijos 7 straipsnio 1 dalies c punkte. Vis dėlto reikia konstatuoti, jog šioje jurisprudencijoje EŽTT nenusprendė, kad vadovaujantis šiuo principu nacionalinės valdžios institucijos įpareigojamos nutraukti pernelyg ilgai trunkantį baudžiamąjį procesą (šiuo klausimu žr.2016 m. birželio 28 d. EŽTT sprendimo
O’Neill ir Lauchlan prieš Jungtinę Karalystę
, CE:ECHR:2016:0628JUD004151610, 87 punktą).
Galiausiai reikia pažymėti, kad net vadovaudamasis EŽTK 5 straipsnio 3 dalimi, pagal kurią keliama asmens kardomojo kalinimo ar prevencinio sulaikymo sąlyga dėl bylos išnagrinėjimo per protingą terminą, EŽTT nemano, kad šio reikalavimo pažeidimas lemtų aptariamo teisminio tyrimo baigtį. Jo nuomone, tokiu atveju atitinkamo asmens bylos išnagrinėjimas reikalautų ypatingos skubos. Vis dėlto jis taip pat mano, kad sulaikytojo, kuriam pareikšti kaltinimai, teisė į ypatingą skubą nagrinėjant jo bylą neturėtų trukdyti teisėjams tinkamai atlikti savo užduotis (2007 m. gruodžio 11 d. EŽTT sprendimo
Pecheur prieš Liuksemburgą
, CE:ECHR:2007:1211JUD001630802, 62 punktas ir 2009 m. lapkričio 5 d. Sprendimo
Shabani prieš Šveicariją
, CE:ECHR:2009:1105JUD002904406, 65 punktas).
Vadinasi, nėra nieko, kas leistų manyti, kad galimas ieškovo teisės į bylos išnagrinėjimą per protingą terminą pažeidimas per Tunise vykstančią su juo susijusią teisminę procedūrą turėtų lemti šios procedūros pabaigą arba panaikinimą.
Antra, reikia pažymėti, kad pagal EŽTT jurisprudenciją toks teisės į bylos išnagrinėjimą per protingą terminą laikymasis, koks įtvirtintas tarptautinėje teisėje, turi būti nagrinėjamas vadovaujantis bylos aplinkybėmis, kurias reikia vertinti bendrai, visų pirma atsižvelgiant į kriterijus, susijusius su bylos sudėtingumu, su ieškovo ir kompetentingų valdžios institucijų elgesiu (žr. 2016 m. birželio 28 d. EŽTT sprendimo
O’Neill ir Lauchlan prieš Jungtinę Karalystę
, CE:ECHR:2016:0628JUD004151610, 86 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Sąjungos teismų jurisprudencijoje taikomi vienodi principai, kai nagrinėjama, ar buvo laikytasi Chartijos 47 straipsnyje įtvirtintos teisės į bylos išnagrinėjimą per protingą terminą (šiuo klausimu žr. 2013 m. lapkričio 26 d. Sprendimo Groupe Gascogne / Komisija,
C‑58/12 P
,
EU:C:2013:770
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Net darant prielaidą, kad atsižvelgdama į bylos aplinkybes Taryba galėtų atlikti tokį bendrą vertinimą, tai reikštų, kad dėl to ji būtinai turėtų prašyti Tuniso valdžios institucijų jai suteikti papildomos informacijos, susijusios su teismine procedūra. Iš tikrųjų, kaip matyti iš šio sprendimo 43–45 punktų, tam, kad ieškovo pavardė būtų palikta įtraukta į Sprendimo 2011/172 priedą, Taryba tik privalo surinkti įrodymus, kad vyksta su ieškovu susijusi teisminė procedūra dėl veikų, kvalifikuotinų kaip valstybės lėšų pasisavinimas. Tačiau atsižvelgiant į šio sprendimo 71 punkte nurodytus reikalavimus akivaizdu, kad tokių įrodymų neturėtų pakakti vertinant, ar per tokią procedūrą buvo galimai pažeista ieškovo teisė į bylos išnagrinėjimą per protingą terminą. Be kita ko, net jei ieškovo pateikti įrodymai galėtų kelti teisėtų abejonių dėl šios teisės paisymo, bet kuriuo atveju jų neturėtų pakakti, kad Taryba nuspręstų, jog ta teisė buvo pažeista.
Taigi tinkamai nepatikrinusi Tuniso valdžios institucijų pateiktos informacijos Taryba negalėjo išbraukti ieškovo pavardės iš Sprendimo 2011/72 priedo.
Konkrečiai reikia pažymėti, kad būtent savo 2015 m. sausio 15 d. pastabose ieškovas Tarybai pateikė įrodymų, kuriais jis remiasi šiame ieškinyje, tvirtindamas, kad Tuniso valdžios institucijos pažeidė jo teisę į bylos išnagrinėjimą per protingą terminą. Tačiau pagal Sprendimo 2014/49 1 straipsnio 1 dalį šiuo sprendimu ieškovui nustatytas ribojamųjų priemonių taikymas pratęsiamas iki 2015 m. sausio 31 d. Be kita ko, tą pačią dieną įsigaliojo Sprendimas 2015/157. Todėl, net darant prielaidą, kad remdamasi minėtais įrodymais Taryba galėtų pateisinti Tuniso valdžios institucijų pateiktos informacijos patikrinimą, negalima reikalauti, kad ši institucija tokius patikrinimus ir išvadas padarytų per laikotarpį, turėtą iki Sprendimo 2014/49 pasekmių ieškovui pasibaigimo ir iki naujo analogiško sprendimo priėmimo, t. y. per dvi savaites.
Taigi iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad ieškovas klaidingai tvirtina, jog Taryba, remdamasi vien šiais įrodymais, privalėjo išbraukti jo pavardę iš Sprendimo 2011/172 priedo.
Bet kuriuo atveju šie įrodymai nesukelia Tarybai teisėtų abejonių, pateisinančių papildomus Tuniso valdžios pateiktos informacijos patikrinimus.
Iš tikrųjų aptariamos teisminės procedūros trukmė, kuri yra, kaip teigia ieškovas, ketveri metai, iš pirmo žvilgsnio neatrodo akivaizdžiai per ilga, nes ši byla, kaip matyti iš ieškinio priede pateiktų dokumentų, yra susijusi su tyrimu dėl valstybės lėšų pasisavinimo ir kitomis susijusiomis teisminėmis procedūromis, į kurias įtraukta daug kitų asmenų ir kuriose reikia atlikti tyrimus užsienyje. Be kita ko, ieškovo paminėtas pavyzdys, kuriuo jis grindžia savo argumentus, dėl Tuniso valdžios institucijų nagrinėjamo prašymo atskirti jo bylą nuo kitų asmenų bylų, neturėtų būti savaime laikomas reikšmingu įrodymu, kad visa ikiteisminio tyrimo procedūra truko per ilgai. Reikia pridurti, kad, kaip 2015 m. sausio 15 d. pastabose nurodė ieškovas, veikų, kurias tiria Tuniso valdžios institucijos, kvalifikavimas, kiek tai susiję su ieškovu, buvo pakeistas vykstant ikiteisminiam tyrimui. Tokia aplinkybė gali būti laikoma papildomu konteksto elementu, paaiškinančiu šios procedūros trukmę. Be to, priešingai, nei teigia ieškovas, įvairūs jam naudingi teisminiai pokyčiai, kuriais jis remiasi šio pagrindo pirmoje dalyje, dėl šio sprendimo 49–58 punktuose nurodytų priežasčių neatrodo galintys pagrįsti šios procedūros nutraukimą.
2012 m. gegužės 3 d. EŽTT sprendimu
Masár prieš Slovakiją
(CE:ECHR:2012:0503JUD006688209), kuriuo ieškovas remiasi grįsdamas šią pagrindo dalį, negali būti paneigta tai, kas išdėstyta pirma. Iš tikrųjų ši byla susijusi su baudžiamuoju procesu dėl veikų, visiškai nepanašių į tas, dėl kurių Tunise vyksta su ieškovu susijęs teisminis tyrimas. Taigi, neturi reikšmės tai, kad tame sprendime EŽTT nusprendė, jog nagrinėjamo baudžiamojo proceso trukmė, kuri buvo panaši į šio tyrimo trukmę, neatitiko bylos išnagrinėjimo per protingą terminą principo, įtvirtinto EŽTK 6 straipsnio 1 dalyje. Šis samprotavimas taip pat taikomas to paties teismo sprendimams, kuriuos ieškovas nurodė per teismo posėdį.
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad pirmojo pagrindo antrą dalį galima tik atmesti.
– Dėl pirmojo pagrindo trečios dalies, susijusios su Tarybos padaryta teisės klaida, kai ši klaidingai nusprendė, kad Tuniso valdžios institucijų pateikta informacija įrodo ieškovo patraukimą atsakomybėn
Grįsdamas šią pagrindo dalį ieškovas teigia, kad Taryba klaidingai nusprendė, jog 2014 m. gruodžio 19 d. Tuniso valdžios institucijų pateikta pažyma įrodo jo patraukimą atsakomybėn, nors šioje pažymoje tik daroma nuoroda į Tunise vykstantį ikiteisminį tyrimą. Šioje pažymoje taip pat nepateikiama pakankamo Sprendimo 2015/157 faktinio pagrindo.
Tokį argumentavimą galima tik atmesti.
Iš tikrųjų, pirma, ieškovo argumentai yra susiję su 2015 m. vasario 4 d. Tarybos raštu, kuriame ji nurodo, kad 2014 m. gruodžio 19 d. Tuniso valdžios institucijų pažymoje patvirtinamas ieškovo patraukimas atsakomybėn už valstybės lėšų pasisavinimą pagal Tuniso baudžiamojo kodekso 32, 87, 96 ir 99 straipsnius. Taigi, viena vertus, kalbama apie dokumentą, priimtą vėliau nei Sprendimas 2015/157. Kita vertus, ieškovo pavardės įtraukimo į Sprendimo 2011/72, iš dalies pakeisto Sprendimu 2014/49 ir atnaujinto Sprendimu 2015/157, priedą motyvuose neminima, kad ieškovas patrauktas atsakomybėn, o tik tai, kad vykdomas su juo susijęs teisminis tyrimas. Tolesnis Sprendime 2015/157 nustatytas ribojamųjų priemonių ieškovui taikymas nėra grindžiamas tuo, kad ieškovas buvo patrauktas atsakomybėn dėl šiuose įtraukimo motyvuose nurodytų veikų.
Antra, kaip nurodyta šio sprendimo 34 punkte ir kaip šiame pagrinde pripažįsta pats ieškovas, tai, kad vyksta teisminės procedūros dėl valstybės lėšų pasisavinimo, kuriuo grindžiami įtraukimo motyvai, iš esmės yra pakankamas pagrindas nustatyti ribojamąsias priemones. Šiomis aplinkybėmis, net jei Taryba būtų klaidingai nusprendusi, kad 2014 m. gruodžio 19 d. Tuniso valdžios institucijų pateikta pažyma leidžia įrodyti ieškovo patraukimą atsakomybėn, tokia klaida neturėtų reikšmės.
Bet kuriuo atveju reikia pažymėti, kad šioje pažymoje, kurią pats ieškovas pridėjo prie ieškinio, minimas ieškovo patraukimas atsakomybėn. Iš tiesų šioje prancūzų kalba parengtoje pažymoje nurodyta, kad „byloje Nr. 19592/1 <…> vykdomas ikiteisminis tyrimas dėl Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabrouk bendrininkavimo valstybės pareigūnui neteisėtai pasisavinant valstybės lėšas, bendrininkavimo valstybės pareigūnui piktnaudžiaujant tarnyba taip, kad buvo suteiktas nepagrįstas pranašumas trečiajam asmeniui ir padaryta žala administracijai, ir bendrininkavimo darant neteisėtą įtaką valstybės pareigūnui siekiant tiesiogiai ar netiesiogiai gauti naudos kitam asmeniui“. Vadinasi, faktinė prielaida, kuria grindžiama šio pagrindo dalis, yra klaidinga.
Taigi pirmojo pagrindo trečią dalį, o kartu ir visą pirmąjį pagrindą, galima tik atmesti.
Dėl antrojo pagrindo, susijusio su pagrindinių ieškovo teisių pažeidimu vykstant procedūrai, lėmusiai Sprendimo 2015/157 priėmimą
– Dėl antrojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su Chartijos 47 straipsnio pažeidimu, kai pati Taryba nesilaikė bylos išnagrinėjimo per protingą terminą principo
Grįsdamas antrojo pagrindo pirmą dalį ieškovas iš esmės tvirtina, kad Chartijos 47 straipsnis taikytinas šioje byloje, nes Tarybos ieškovui nustatytos ribojamosios priemonės buvo susijusios su teismine procedūra. Siekdamas įrodyti bylos išnagrinėjimo per protingą terminą principo pažeidimą jis remiasi savo argumentais, išdėstytais pirmajame pagrinde. Chartijos 47 straipsnyje įtvirtinta Tarybos pareiga laikytis bylos išnagrinėjimo per protingą terminą principo buvo patvirtinta Teisingumo Teismo jurisprudencijoje. Atsakydamas į Tarybos argumentus dublike ieškovas teigia, kad nėra svarbu, jog šioje byloje Taryba nesiėmė veiksmų pagal teisminę kompetenciją. Be kita ko, nėra svarbu, ar Tarybos peržiūros procedūra atitinka Chartijos 47 straipsnio reikalavimus, nes Taryba nėra nešališkas ir nepriklausomas teismas.
Savo ruožtu Taryba atsikerta, kad šioje byloje nevykdė teisminių funkcijų, nes pagal Sąjungos institucinę sistemą tokios funkcijos priklauso Europos Sąjungos Teisingumo Teismui. Be kita ko, kaip Bendrasis Teismas jau yra nusprendęs, tokios priemonės, kokios yra ginčijamos ribojamosios priemonės, nėra teisminio pobūdžio. Be to, Taryba mano, kad net jeigu jai būtų taikytinas Chartijos 47 straipsnyje įtvirtintas bylos išnagrinėjimo per protingą terminą principas, šios institucijos vykdomos procedūros trukmė atitiko protingo termino reikalavimą, nes kiekvienais metais buvo peržiūrima, ar ieškovo pavardę reikia palikti Sprendimo 2011/72 priede esančiame sąraše.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad šiame pagrinde pateikti ieškovo argumentai negali būti nagrinėjami atsižvelgiant į Chartijos 47 straipsnį.
Šiuo klausimu reikia priminti, jog pagal Chartijos 47 straipsnio 2 dalies pirmą sakinį kiekvienas asmuo turi teisę, kad jo bylą per kuo trumpesnį laiką viešai ir teisingai išnagrinėtų pagal įstatymą įsteigtas nepriklausomas ir nešališkas teismas. Be kita ko, taip pat reikia priminti, kad pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį Chartija skirta Sąjungos institucijoms, įstaigoms ir organams, o valstybėms narėms – tik tais atvejais, kai šios įgyvendina Sąjungos teisę. Be to, pagal šio straipsnio 2 dalį Chartija neišplečia Sąjungos teisės taikymo srities už Sąjungai suteiktų įgaliojimų ribų, nesukuria Sąjungai naujų įgaliojimų ar užduočių ir nepakeičia tų, kurie nustatyti Sutartyse.
Taigi, atsižvelgiant į Chartijos 51 straipsnio 1 ir 2 dalis, jos 47 straipsnio nuostatas reikia aiškinti taip, kad jose įtvirtinama teisė į veiksmingą teisminę gynybą tik vykstant procedūroms, per kurias kyla pavojus Sąjungos teisės garantuojamoms teisėms ir laisvėms (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2016 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
,
punktą).
Šioje byloje Chartijos 47 straipsnis taikomas ta prasme, kad pagal jį ieškovui užtikrinama, kad dėl ginčijamo lėšų įšaldymo Bendrasis Teismas atliks veiksmingą teisminę kontrolę, o tai būtent reiškia patikrinimą, ar sprendimas dėl šių priemonių taikymo yra pagrįstas pakankamai svariomis faktinėmis aplinkybėmis (šiuo klausimu žr. 2013 m. liepos 18 d. Sprendimo Komisija ir kt. / Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
,
punktą). Taigi tokia patikrinimo pareiga pagal Chartijos 47 straipsnį tenka Bendrajam Teismui, o ne Tarybai.
Vis dėlto Chartijos 47 straipsnio nuostatos neturi būti taikomos ieškovo teisei į veiksmingą teisminę gynybą per jo atžvilgiu Tunise, kuris yra trečioji valstybė, vykstančią teisminę procedūrą. Be kita ko, tai, kad sprendimas dėl ribojamųjų priemonių taikymo ieškovui grindžiamas šia teismine procedūra, negali pagrįsti jo teisėtumo kontrolės atsižvelgiant į šias nuostatas. Iš tikrųjų, pirma, šį sprendimą priėmė Sąjungos institucija, kuriai pagal Sutartis nesuteikta įgaliojimų vykdyti teismines funkcijas. Antra, toks BUSP srityje priimtas sprendimas nėra teisminio pobūdžio, juo nesiekiama priimti sprendimo dėl skundo ar išspręsti ginčo (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2011 m. kovo 24 d. Nutarties Bengtsson,
C‑344/09
,
EU:C:2011:174
,
–
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Šio aiškinimo nepaneigia 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland / Komisija (
C‑385/07 P
,
EU:C:2009:456
)
–
ir
punktai, kuriuos ieškovas nurodo grįsdamas šią pagrindo dalį. Iš tikrųjų iš šių punktų, konkrečiai iš 188 punkto, aiškiai matyti, kad Teisingumo Teismas taikė bylos išnagrinėjimo per protingą terminą principą, numatytą Chartijos 47 straipsnio 2 dalies pirmame sakinyje, tik skundo nagrinėjimui Bendrajame Teisme vykstančiame procese, ir neketino šio principo pritaikyti kitoms Sąjungos institucijoms, neturinčioms teisminės kompetencijos (šiuo klausimu žr. 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland / Komisija,
C‑385/07 P
,
EU:C:2009:456
,
–
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Žinoma, reikia pažymėti, kad Taryba privalo išnagrinėti asmenų, kuriems taikomos jos nustatytos ribojamosios priemonės, bylas per protingą laikotarpį, remdamasi Chartijos 41 straipsnio 1 dalimi, kurioje įtvirtinta kiekvieno asmens teisė į gerą administravimą.
Vis dėlto, net jeigu, nepaisant ieškovo argumentų, ši pagrindo dalis galėtų būti aiškinama kaip susijusi su tuo, kad Taryba pažeidė Chartijos 41 straipsnio 1 dalį, iš šio sprendimo 62–78 punktuose išdėstytų įrodymų matyti, kad bet kuriuo atveju tokį aiškinimą reikėtų atmesti kaip nepagrįstą.
Iš tikrųjų, pirma, dėl šio sprendimo 66–75 punktuose išdėstytų priežasčių, net ir tuo atveju, jei šie įrodymai galėtų pateisinti Tarybos patikrinimus, susijusius su Tuniso valdžios institucijų vykdomo su ieškovu susijusio teisminio tyrimo eiga, minėti įrodymai negalėtų jos priversti nutraukti jo lėšų Sąjungoje įšaldymą. Antra, kaip išdėstyta šio sprendimo 76–78 punktuose, ieškovo įrodymai, pateikti prieš priimant Sprendimą 2015/157, nesukelia teisėtų abejonių dėl to, ar Tuniso valdžios institucijos laikėsi bylos išnagrinėjimo per protingą terminą principo. Galiausiai reikia pridurti, kad dėl tų pačių priežasčių, priešingai, nei teigia ieškovas, negalima Tarybos kaltinti tuo, kad ši Tuniso valdžios institucijų neinformavo apie lėšų Sąjungoje įšaldymui taikomas ribas ir greito ikiteisminio tyrimo reikalingumą.
Taigi, kaip matyti iš pačių ieškinio ir dubliko tekstų, pateikdamas šį pagrindą ieškovas Tarybą kaltina tik tuo, kad ši pažeidė jo teisę į bylos išnagrinėjimą per protingą terminą, kai nesiėmė jos kompetencijai priklausančių priemonių, kad būtų išvengta, jog Tunise vykstančios su juo susijusios teisminės procedūros trukmė viršytų protingą terminą.
Kadangi iš ieškovo Tarybai pateiktų įrodymų neaišku, ar per šią teisminę procedūrą buvo padarytas toks pažeidimas, tai neturi jokios įtakos ieškovo lėšų Sąjungoje įšaldymo trukmei.
Be kita ko, ieškovas netvirtina, kad iki 2015 m. sausio 15 d. Tarybai pateikė įrodymų, galinčių pagrįsti šios institucijos veiksmus, kurių ji būtų turėjusi imtis, siekdama įsitikinti, kad per su ieškovu susijusį teisminį tyrimą Tuniso valdžios institucijos paisė jo teisės į bylos išnagrinėjimą per protingą terminą. Vadinasi, ieškovas neturi Tarybai priekaištauti dėl to, kad prieš gaudama 2015 m. sausio 15 d. raštą ji šiuo klausimu elgėsi nerūpestingai.
Remiantis visu tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad antrojo pagrindo pirmą dalį galima tik atmesti.
– Dėl antrojo pagrindo antros dalies, susijusios su nekaltumo prezumpcijos pažeidimu dėl 2011 m. sausio 31 d. Tarybos pranešimo spaudai
Grįsdamas antrojo pagrindo antrą dalį ieškovas tvirtina, kad 2011 m. sausio 31 d. Tarybos pranešimu spaudai buvo pažeista nekaltumo prezumpcija, nes juo visuomenė buvo skatinama manyti, kad šiame pranešime spaudai nurodyti asmenys yra kalti dėl valstybės lėšų pasisavinimo. Ieškinio 126 punkte jis Bendrojo Teismo prašo „pripažinti, kad nesilaikant Chartijos 48 straipsnio šiuo pranešimu pažeidžiama jo nekaltumo prezumpcija“. Dublike atsakydamas į atsiliepime į ieškinį Tarybos pateiktus argumentus jis teigia, kad tai, jog šis pranešimas spaudai yra dokumentas, kuris skiriasi nuo Sprendimo 2015/157, nėra pagrindas abejoti pažeidimo buvimu, „net jei turi būti priimamas atskiras teismo sprendimas“. Be to, tai, kad nėra ieškinio dėl minėto pranešimo spaudai panaikinimo, nepakeičia to pranešimo pasekmių. Galiausiai tai, kad aptariamas pranešimas spaudai buvo paskelbtas likus ketveriems metams iki minėto sprendimo priėmimo, neturi reikšmės, nes šiame sprendime numatyta toliau taikyti ribojamąsias priemones, kurios buvo nustatytos tą pačią dieną, kai paskelbtas tas pranešimas spaudai. Ieškovas priduria, kad minėtas nekaltumo prezumpcijos pažeidimas gali kliudyti teisingam bylos Tunise nagrinėjimui, nes tai gali paveikti Tuniso valdžios institucijų elgesį jo atžvilgiu.
Savo ruožtu atsikirsdama Taryba tvirtina, kad priimdama Sprendimą 2015/157 ji pati nepripažino ieškovo kaltu dėl valstybės lėšų pasisavinimo ir nepadarė įtakos kompetentingo Tuniso teismo atliekamam faktinių aplinkybių vertinimui. Ji priduria, kad pranešimas spaudai, kuriuo ieškovas argumentuoja šią pagrindo dalį, nėra susijęs su minėtu sprendimu ir kad dėl jo negali būti pateikta ieškinio dėl panaikinimo. Ji priduria, kad bet kuriuo atveju teisinis pranešimo spaudai pobūdis skiriasi nuo minėto sprendimo teisinio pobūdžio ir kad jų teisėtumas turi būti nagrinėjamas atskirai. Triplike ji iš esmės tvirtina, kad bendrame šio panešimo spaudai kontekste vertinamas sakinys, kurį ieškovas cituoja grįsdamas savo argumentus, negali būti laikomas pažeidžiančiu nekaltumo prezumpciją.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad prie ieškinio pridėtas dokumentas, dėl kurio pateikta ši antrojo pagrindo dalis, yra 2011 m. sausio 31 d. Tarybos pranešimas spaudai (5881/1/2011 REV 1), kuriame Taryba viešai paskelbė tos pačios dienos Užsienio reikalų tarybos posėdyje padarytas išvadas. Pirmame šio dokumento puslapyje pateiktos dalies antroje pastraipoje pareiškiama:
„Taryba taip pat aptarė įvykius Tunise ir priėmė išvadas, kuriose pareiškiamas ES pasirengimas remti perėjimą prie demokratijos, visų pirma pasirengimą rinkimams. Ji taip pat patvirtino ribojamąsias priemones, kuriomis įšaldomas asmenų, atsakingų už Tuniso valstybės lėšų pasisavinimą, turtas.“
Be kita ko, šio sprendimo 103 punkte minimo pranešimo spaudai 8 puslapyje esančiame 6 punkte Taryba nurodo, kad, „pasikonsultavusi su Tuniso valdžios institucijomis, [ji] nustatė ribojamąsias priemones asmenims, kurie atsakingi už valstybės lėšų pasisavinimą“.
Būtent dėl šių dviejų pareiškimų ieškovas mano, kad buvo pažeista nekaltumo prezumpcija. Iš tikrųjų, ieškovo nuomone, pirmasis iš šių pareiškimų suformuotas taip, kad sudarytų įspūdį, jog atitinkami asmenys jau buvo pripažinti kaltais dėl valstybės lėšų pasisavinimo. Nors dėl antrojo pareiškimo ieškovas sutinka, kad, kaip Bendrasis Teismas jau yra nusprendęs, tokie pareiškimai neturi įtakos kompetentingo Tuniso teismo atliekamam faktinių aplinkybių vertinimui (2014 m. vasario 27 d. Sprendimo Ezz ir kt. / Taryba,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
punktas), jis Tarybą iš esmės kaltina tuo, kad žodžių junginiui „asmenys, atsakingi už valstybės lėšų pasisavinimą“ ji suteikė „absoliutų“ pobūdį ir net nepatikslino, kad rėmėsi procedūromis, per kurias dar nebuvo nustatyta šių asmenų baudžiamoji atsakomybė.
Visų pirma reikia pažymėti, kad per posėdį atsakydamas į Bendrojo Teismo pateiktą klausimą ieškovas patikslino, kad ieškinio 126 punkte teikiamu prašymu siekiama, kad Bendrasis Teismas pripažintų, jog abu aptariami pareiškimai pažeidė nekaltumo prezumpciją, todėl šis prašymas nelaikytinas atskiru ir su Sprendimo 2015/157 panaikinimu nesusijusiu reikalavimu, o turi būti aiškinamas kaip pagrindžiantis pastarąjį reikalavimą. Taigi, reikia daryti išvadą, kad, ieškovo nuomone, tariamas jo teisės į nekaltumo prezumpcijos paisymą pažeidimas dėl šių pareiškimų turi įtakos Sprendimo 2015/157 teisėtumui.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, kaip iš esmės tvirtina Taryba, ginčijamas pranešimas spaudai laikytinas aktu, kuris skiriasi nuo sprendimų 2011/72 ir 2015/157 ir kuriuo nesiekiama informuoti visuomenės apie tų sprendimų turinį. Be to, tai nėra aktas, kuris buvo priimtas per procedūrą, lėmusią vieno ar kito iš šių sprendimų priėmimą. Galiausiai ieškovas neginčija, kad patys šie sprendimai nepažeidžia jo nekaltumo prezumpcijos. Todėl jis negali pagrįstai remtis tariamu šios nekaltumo prezumpcijos pažeidimu dėl ginčijamame pranešime spaudai esančių pareiškimų, siekdamas ginčyti Sprendimo 2015/157 teisėtumą (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2006 m. balandžio 5 d. Sprendimo Degussa / Komisija,
T‑279/02
,
EU:T:2006:103
,
ir
punktus). Taigi ši antrojo pagrindo dalis yra nereikšminga.
Bet kuriuo atveju ši antrojo pagrindo dalis grindžiama abiejų pareiškimų, nurodytų šio sprendimo 103 ir 104 punktuose, pažodiniu aiškinimu, neatsižvelgiant į jų kontekstą.
Iš tikrųjų, atsižvelgiant į aptariamo pranešimo spaudai turinį, galima tvirtinti, kad, kaip nurodyta jo pavadinime, juo siekiama informuoti visuomenę apie 2011 m. sausio 31 d. Užsienio reikalų tarybos posėdyje padarytas išvadas, konkrečiau kalbant, apie Sprendimo 2011/72 priėmimą.
Vadinasi, abu aptariami pareiškimai turi būti aiškinami atsižvelgiant į Sprendimo 2011/72 turinį. Šiuo klausimu reikia priminti, kad to sprendimo 1 straipsnio 1 dalyje numatyta įšaldyti už Tuniso valstybės lėšų pasisavinimą atsakingiems asmenims ir su jais susijusiems fiziniams ar juridiniams asmenims ar subjektams priklausančias lėšas. Tačiau, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 34 punkte, sąvoka „asmenys, atsakingi už Tuniso valstybės lėšų pasisavinimą“, kaip ji suprantama pagal minėto sprendimo 1 straipsnio 1 dalį, turi apimti ne tik asmenis, kurie jau buvo pripažinti kaltais dėl tokių veikų, bet ir asmenis, kurių atžvilgiu vykdomi teisminiai tyrimai, skirti jų atsakomybei nustatyti.
Be kita ko, šiuos pareiškimus taip pat reikėtų aiškinti atsižvelgiant į asmenų pavardžių įtraukimo į Sprendimo 2011/72 priede esantį sąrašą motyvus. Taigi, šiuose motyvuose, kiek jie susiję su ieškovu, aiškiai nurodoma, kad nuo tada, kai jo pavardė buvo pirmą kartą įtraukta į minėtą sąrašą, jo atžvilgiu vyksta teisminiai tyrimai dėl veikų, kvalifikuotinų kaip valstybės lėšų pasisavinimas.
Taigi ieškovas klaidingai tvirtina, kad šiais pareiškimais visuomenė skatinama manyti, jog asmenys, kurių pavardės įtrauktos į Sprendimo 2011/72 priede esantį sąrašą, yra kalti, nes juose daroma nuoroda į minėtą sprendimą, kuriame, kaip ką tik buvo pažymėta, ieškovas nurodomas ne kaip asmuo, pripažintas kaltu dėl Tuniso valstybės lėšų pasisavinimo, bet kaip asmuo, kurio atžvilgiu pradėtas teisminis tyrimas dėl tokio pasisavinimo. Dėl tų pačių priežasčių neturėtų būti laikoma, kad šie pareiškimai gali paveikti kompetentingas Tuniso valdžios institucijas ar daryti įtaką kompetentingo teismo atliekamam faktinių aplinkybių vertinimui. Taigi, bet kuriuo atveju negalima laikyti, kad jais pažeidžiamas nekaltumo prezumpcijos principas.
Remiantis visu tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad antrojo pagrindo antra dalis turi būti atmesta.
– Dėl antrojo pagrindo trečios dalies, susijusios su teisės į gerą administravimą ir ypač į nešališką jo bylos nagrinėjimą pažeidimu pagal Chartijos 41 straipsnio 1 dalį
Grįsdamas šią dalį ieškovas remiasi įvairiomis aplinkybėmis, kurios, kaip jis mano, įrodo, kad Taryba jo bylos nenagrinėjo nešališkai. Pirma, savo „pirminiame viešai paskelbtame pareiškime“ Taryba tvirtino, kad visi asmenys, kurių pavardės įtrauktos į Sprendimo 2011/72 priede esantį sąrašą, yra kalti dėl valstybės lėšų pasisavinimo, kuris „nebuvo niekaip apibūdintas“. Antra, dabartiniai ieškovo pavardės įtraukimo į šį sąrašą motyvai nebelaikomi aktualiais „Sąjungos lygmeniu“, todėl turėjo būti nutrauktas aptariamas lėšų įšaldymas. Trečia, atsakydama į ieškovo kaltę paneigiančius įrodymus Taryba nepagrįstai atsisakė patikrinti ginčijamų faktinių aplinkybių tikslumą. Ketvirta, Sprendimas 2015/157 buvo priimtas, nepaisant Tuniso teisminių valdžios institucijų neveikimo, lėmusio tai, kad procedūra truko ketverius metus. Penkta, šį sprendimą Taryba priėmė neatsižvelgusi į įrodymus, patvirtinančius Tuniso grįžimą prie demokratijos. Galiausiai, šešta, šį sprendimą Taryba priėmė visų pirma nepatikrinusi prieštaravimo, kad šiuo aktu pažeidžiama ieškovo teisė į bylos išnagrinėjimą per protingą terminą.
Savo ruožtu Taryba ginčija visus šiuos argumentus ir bendrai nurodo, kad Tarybos nepritarimas ieškovo nuomonei dėl faktinių ir teisinių aplinkybių, kurias šis pateikia kaip savo kaltę paneigiančius įrodymus, vertinimo neturėtų būti laikomas jos šališkumo stoka.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad siekdama nustatyti ribojamąsias priemones Taryba privalo laikytis Chartijos 41 straipsnyje įtvirtinto gero administravimo principo, kuris pagal suformuotą jurisprudenciją glaudžiai siejamas su kompetentingos institucijos pareiga kruopščiai ir nešališkai ištirti visas svarbias bylos aplinkybes (žr. 2016 m. birželio 30 d. Sprendimo Al Matri / Taryba,
T‑545/13
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:376
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šioje byloje reikia pažymėti, kad grįsdamas šią antrojo pagrindo dalį ieškovas iš esmės pakartoja įvairius argumentus, kuriuos nurodė ieškinio pirmajame ir trečiajame pagrinduose, taip pat kitose antrojo pagrindo dalyse. Taigi, dėl priežasčių, nurodytų nagrinėjant šiuos pagrindus ir šias dalis, šiuos argumentus galima tik atmesti.
Pirma, net darant prielaidą, kad ieškovas, vartodamas terminą „pirminis viešai paskelbtas pareiškimas“, turi omenyje pranešimą spaudai, kurio teisėtumas ginčijamas šio pagrindo antroje dalyje, iš šio sprendimo 107–112 punktų matyti, kad ieškovo argumentus, susijusius su tariamu nekaltumo prezumpcijos pažeidimu dėl šio pranešimo spaudai, galima tik atmesti.
Antra, dėl šio sprendimo 39 ir 57 punktuose išdėstytų priežasčių tai, kad ieškovo pavardės įtraukimo į Sprendimo 2011/72 priede esantį sąrašą motyvai negrindžiami Sąjungoje susiklosčiusiomis aplinkybėmis, neturi reikšmės, nes šie motyvai grindžiami teisminiu tyrimu dėl veikų, kvalifikuotinų kaip valstybės lėšų pasisavinimas.
Trečia, dėl šio sprendimo 49–57 punktuose išdėstytų priežasčių ieškovo kaltę paneigiantys įrodymai, kuriais visų pirma siekiama įrodyti, kad nėra su juo susijusio teismo proceso tikimybės, neįpareigoja Tarybos atlikti papildomų patikrinimų dėl Tunise jo atžvilgiu vykdomo teisminio tyrimo eigos.
Ketvirta, dėl šio sprendimo 63–78 punktuose nurodytų priežasčių ieškovo įrodymai, kad Tuniso valdžios institucijos pažeidė jo teisę į bylos išnagrinėjimą per protingą terminą, negalėtų pateisinti jo lėšų Sąjungoje įšaldymo nutraukimo.
Penkta, dėl nagrinėjant trečiąjį pagrindą šio sprendimo 127–134 punktuose nurodytų priežasčių Taryba nepadarė klaidos, kai nusprendė toliau taikyti ribojamąsias priemones, nepaisant demokratinio proceso pažangos Tunise. Galiausiai dėl nagrinėjant antrojo pagrindo pirmą dalį šio sprendimo 88–96 punktuose išdėstytų priežasčių šeštą argumentą dėl to, kad pati Taryba nepaisė ieškovo teisės į bylos išnagrinėjimą per protingą terminą, galima tik atmesti.
Vadinasi, remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad ieškovas klaidingai tvirtina, jog Taryba pažeidė gero administravimo principą ir ypač nešališkumo principą. Todėl ši dalis, o kartu ir visas antrasis pagrindas, turi būti atmesti.
Dėl trečiojo pagrindo, susijusio su Sprendimo 2015/157 dalyko nebuvimu, atsižvelgiant į demokratizacijos proceso pažangą Tunise
Grįsdamas trečiąjį pagrindą ieškovas teigia, kad Taryba padarė akivaizdžių vertinimo klaidų dėl demokratizacijos proceso pažangos Tunise ir būtinybės Tuniso piliečiams, atsakingiems už valstybės lėšų pasisavinimą, taikyti ribojamąsias priemones. Pirma, jo nuomone, nuo 2011 m. sausio 31 d. tam tikras skaičius įvykių, susijusių su teismų, Konstitucijos ir rinkimų reformomis, liudija apie perėjimo prie demokratijos proceso Tunise pabaigą. Todėl tai, kad atsižvelgusi į „padėtį Tunise“, kaip teigiama Sprendime 2011/72, Taryba nusprendė toliau taikyti ginčijamas ribojamąsias priemones, reiškia, kad ji klaidingai įvertino tokią pažangą arba išvis į ją neatsižvelgė. Antra, ieškovas mano, kad net jeigu Taryba būtų nusprendusi, kad Tunisas perėjo prie demokratijos, ji nebūtų galėjusi toliau remtis siekiu apsaugoti demokratizacijos procesą, kad pateisintų tolesnį aptariamų ribojamųjų priemonių taikymą. Papildomai jis tvirtina, kad nenurodydama priežasčių, dėl kurių ginčijamos ribojamosios priemonės buvo toliau taikomos, nepaisant demokratinio proceso pažangos Tunise, Taryba nepakankamai motyvavo Sprendimą 2015/157.
Atsikirsdama Taryba teigia, kad ieškovo argumentai grindžiami klaidinga prielaida, kad perėjimo prie demokratijos procesas Tunise yra užbaigtas. Todėl ji atkreipia dėmesį, kad, kaip visų pirma matyti iš 2015 m. sausio 19 d. pateiktų pastabų, ji nusprendė, kad Sprendimo 2015/157 priėmimo dieną šis procesas vis dar nebuvo užbaigtas.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad, nors ieškovas aiškiai nenurodo SESV 277 straipsnio, šį pagrindą reikia aiškinti kaip susijusį su Sprendimo 2011/72, atnaujinto Sprendimu 2015/157, 1 straipsnio 1 dalies neteisėtumu grindžiamu prieštaravimu. Iš tikrųjų šiame pagrinde nurodytos tariamos akivaizdžios vertinimo klaidos susijusios ne su pačiu ieškovo pavardės palikimu Sprendimo 2011/72 priede, bet bendrai su šio sprendimo 1 straipsnio 1 dalyje nustatytu asmenų, atsakingų už Tuniso valstybės lėšų pasisavinimą, taip pat su jais susijusių asmenų turto įšaldymo palikimu galioti (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2014 m. vasario 27 d. Sprendimo Ezz ir kt. / Taryba,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
punktą). Ieškovas taip pat ginčija Tarybos galimybę ir toliau taikyti visas Sprendime 2011/72 nustatytas ribojamąsias priemones, atsižvelgiant į šio sprendimo tikslus ir demokratijos proceso pažangą Tunise.
Šiuo klausimu visų pirma reikia priminti, kad, kaip matyti iš Sprendimo 2011/72 1 konstatuojamosios dalies, grindžiamos ESS 29 straipsniu, šiuo sprendimu siekiama remti „[Tuniso žmonių] pastangas sukurti stabilią demokratiją, teisinę valstybę, užtikrinti demokratinį pliuralizmą ir visapusišką pagarbą žmogaus teisėms bei pagrindinėms laisvėms“. Pagal 2 konstatuojamąją dalį šiuo sprendimu siekiama, be kita ko, padėti Tuniso valdžios institucijoms kovoti su valstybės lėšų savinimusi, įšaldant asmenų, „atsakingų“ už valstybės lėšų pasisavinimą, turtą, nes dėl tokio pasisavinimo Tuniso žmonėms neleidžiama naudotis šalies ekonomikos ir visuomenės tvaraus vystymosi teikiamomis galimybėmis ir kenkiama valstybės demokratijos pažangai.
Taigi, kaip jau buvo nuspręsta, Sprendimas 2011/72 buvo priimtas bendrame Sąjungos politikos remti Tuniso valdžios institucijas, skirtos stabilizuoti tiek Tuniso politinę, tiek ekonominę padėtį, kontekste ir siekiant BUSP tikslų, konkrečiai nustatytų ESS 21 straipsnio 2 dalies b ir d punktuose, pagal kuriuos Sąjunga įgyvendina tarptautinį bendradarbiavimą tam, kad, pirma, įtvirtintų ir remtų demokratiją, teisinę valstybę, žmogaus teises ir tarptautinės teisės principus ir, antra, prisidėtų prie tvarios, ypač ekonominės, raidos besivystančiose šalyse (žr. 2016 m. birželio 30 d. Sprendimo Al Matri / Taryba,
T‑545/13
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:376
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2016 m. birželio 30 d. Sprendimo CW / Taryba,
T‑516/13
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:377
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Pagal suformuotą jurisprudenciją BUSP srityje Tarybai suteikta plati diskrecija srityse, kurios reikalauja jos politinio, ekonominio ir socialinio pobūdžio sprendimų ir kuriose ji turi atlikti sudėtingus vertinimus, todėl tik akivaizdžiai netinkamas tose srityje nustatytos priemonės pobūdis, palyginti su kompetentingos institucijos siekiamu tikslu, gali turėti įtakos tokios priemonės teisėtumui (žr. 2013 m. lapkričio 28 d. Sprendimo Taryba / Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šioje byloje, kaip darydama nuorodą į 2015 m. sausio 19 d. savo pateiktas pastabas teigia Taryba, ji nenusprendė, priešingai, nei teigia ieškovas, kad perėjimo prie demokratijos procesas Tunise buvo užbaigtas Sprendimo 2015/157 priėmimo momentu. Todėl ieškovo įvardijama įvairi pažanga teismų, Konstitucijos ir rinkimų srityse neįrodo, kad Taryba, vertindama šį procesą, padarė akivaizdžią vertinimo klaidą. Iš tikrųjų, nors ši pažanga reiškia progresą, ja remiantis negalima daryti neginčijamos išvados dėl šio proceso baigties, nes jis, kaip minėtose pastabose nurodo Taryba, visų pirma siejamas su teisinės valstybės įtvirtinimu ir naujosios Tuniso Konstitucijos demokratijos laimėjimais.
Bet kuriuo atveju šis pagrindas implicitiškai (bet neabejotinai) grindžiamas klaidinga prielaida, kad perėjimo prie demokratijos Tunise užbaigimas turėtų lemti Tarybos sprendimą nutraukti Sprendime 2011/72 nustatytų ribojamųjų priemonių taikymą. Iš tikrųjų, kaip priminta šio sprendimo 33 punkte, vienintelis lėšų įšaldymo, numatyto Sprendimo 2011/72 1 straipsnio 1 dalyje, siejamoje su 1 ir 2 konstatuojamosiomis dalimis, tikslas – padėti Tuniso valdžios institucijoms nustatyti valstybės lėšų pasisavinimą ir užtikrinti galimybę šioms institucijoms lengviau susigrąžinti dėl tokio pasisavinimo gautas pajamas. Todėl galimas šių priemonių panaikinimas gali priklausyti tik nuo teisminių procedūrų, kuriomis jos grindžiamos, baigties, o ne nuo perėjimo prie demokratijos proceso Tunise baigties, nes šio proceso rėmimas yra politikos, kurią įgyvendinant vykdomas minėtas lėšų įšaldymas, galutinis tikslas, o ne papildoma tolesnio šio įšaldymo taikymo sąlyga (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2014 m. vasario 27 d. Sprendimo Ezz ir kt. / Taryba,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
punktą).
Reikia pridurti, kad net jeigu šis perėjimo prie demokratijos procesas būtų užbaigtas, toks lėšų įšaldymas, priešingai, nei teigia ieškovas, nebūtų laikomas „teisės aktų leidėjo“ kišimusi į bylas, priklausančias teismų jurisdikcijai.
Iš tikrųjų, neatsižvelgiant į tai, kad pagal ESS 24 straipsnį Taryba nepriima teisės aktų BUSP srityje, perėjimo prie demokratijos proceso Tunise baigtis, kaip nurodyta šio sprendimo 131 punkte, negalėtų įpareigoti Tarybos nutraukti Sprendime 2011/72 nustatytų ribojamųjų priemonių taikymo. Iš tikrųjų šių priemonių panaikinimas prieš užbaigiant vykstantį teisminį tyrimą galėtų kliudyti Tuniso valdžios institucijoms nustatyti padarytą valstybės lėšų pasisavinimą ir susigrąžinti pajamas dėl tokio pasisavinimo, o tai keltų grėsmę šiame sprendime numatytam tikslui, t. y. stiprinti ir remti demokratiją ir teisinę valstybę Tunise. Be to, tolesnis šių priemonių taikymas, kuris, kaip priminta šio sprendimo 33 punkte, yra apsauginio, o ne baudžiamojo pobūdžio, gali būti ir toliau pateisinamas atsižvelgiant į BUSP tikslus. Todėl, nors ieškovo argumentą reikia suprasti kaip susijusį su tokios politinės institucijos, kokia yra Taryba, kišimusi į bylas, priklausančias tik Tuniso teismų jurisdikcijai, reikia konstatuoti, kad tolesnis šių priemonių taikymas nelaikytinas tokiu kišimusi.
Taigi ieškinio pagrindą, susijusį su akivaizdžia Tarybos vertinimo klaida dėl politinės padėties Tunise pokyčių, galima tik atmesti.
Dėl papildomai pateikto ieškinio pagrindo, susijusio su motyvų stoka, pakanka konstatuoti, kad iš šio sprendimo 127–133 punktų matyti, jog po Sprendimo 2011/72 priėmimo Tunise įvykę politinės padėties pokyčiai nepateisina konkrečių motyvų toliau pagal Sprendimą 2015/157 taikyti ribojamąsias priemones, nustatytas Sprendime 2011/72, atsižvelgiant į minėtus pokyčius. Taigi šį pagrindą taip pat reikia atmesti.
Remiantis visu tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad trečiąjį pagrindą galima tik atmesti.
Dėl ketvirtojo pagrindo, pateikto subsidiariai, susijusio su „akivaizdžia vertinimo klaida“, nes Sprendime 2015/157 Taryba nepakankamai atsižvelgė į „baudžiamosios teisės aspektą“
Grįsdamas ketvirtąjį pagrindą ieškovas teigia, kad Taryba objektyviai neįvertino argumentų, kuriuos jis pateikė 2015 m. sausio 15 d. rašte, remdamasis „baudžiamosios teisės požiūriu“. Šiuo klausimu jis teigia, kad Taryba atmetė jo aiškinimus, susijusius su prieš jį Tunise surinktais sumažėjusiais įrodymais, remdamasi abstrakčiais ir vien BUSP tikslais paremtais svarstymais. Taryba taip pat nenagrinėjo jo, kaip asmens, kurio atžvilgiu vykdomas teisminis tyrimas, teisių pagal Sąjungos teisę. Dublike jis teigia, kad Sprendimui 2015/157 būdingas baudžiamasis aspektas ar bent jau juo siekiama baudžiamosios teisės pasekmių arba baudžiamojo tikslo, nes šis sprendimas turi tokį patį poveikį kaip ir baudžiamųjų bylų teismo skirta teisminės pagalbos priemonė pagal 2003 m. spalio 31 d. Jungtinių Tautų Generalinės Asamblėjos priimtą Jungtinių Tautų konvenciją prieš korupciją.
Atsikirsdama Taryba teigia, kad Sprendimas 2015/157 buvo priimtas remiantis vieninteliu galimu teisiniu pagrindu, t. y. ESS 29 straipsniu, ir kad jam nėra būdingas joks baudžiamasis aspektas.
Laikytina, kad pateikdamas šį pagrindą ieškovas iš esmės rėmėsi teisės klaida, nes priimdama Sprendimą 2015/157 Taryba peržiūrėjo tolesnį ieškovui nustatytų ribojamųjų priemonių taikymą, atsižvelgdama tik į BUSP tikslus, todėl netaikė reikalavimų ir garantijų, kurie yra privalomi vykstant baudžiamajam procesui. Vis dėlto šis pagrindas yra akivaizdžiai nepagrįstas.
Pirma, dėl šio sprendimo 127 ir 128 punktuose išdėstytų priežasčių Sprendimas 2011/72, taigi ir jį pratęsiantis Sprendimas 2015/157, atitinka BUSP tikslus, nustatytus ESS 21 straipsnio 2 dalies b ir d punktuose. Antra, kaip nurodyta šio sprendimo 33 punkte, ieškovo lėšų Sąjungoje įšaldymas, kuriuo nesiekiama jo nubausti už veiksmus Tunise, nėra baudžiamojo pobūdžio. Taigi priimdama Sprendimą 2015/157 Taryba pagrįstai pasistengė patikrinti tik tai, ar atsižvelgiant į Sprendimo 2011/72 tikslus, susijusius su BUSP, jos turimi įrodymai buvo pakankamas pagrindas toliau taikyti lėšų įšaldymą. Ji taip pat neprivalėjo šio sprendimo dėl tolesnio taikymo nagrinėti pagal baudžiamosios teisės reikalavimus ir suteikti ieškovui tokias pačias garantijas, kaip numatytosios baudžiamajame procese.
Dublike pateikti ieškovo argumentai, kuriais siekiama įrodyti ginčijamo lėšų įšaldymo baudžiamąjį pobūdį, negali paneigti šios išvados.
Pirma, ginčijamo lėšų įšaldymo apsauginis pobūdis ir tai, kad tolesnis jo taikymas priklauso nuo baudžiamojo proceso Tunise baigties, jam šitaip nesuteikia baudžiamojo pobūdžio.
Iš tikrųjų, kaip matyti iš šio sprendimo 33, 127 ir 128 punktų, vykdydama paramos Tuniso valdžios institucijoms politiką, skirtą remti demokratijai ir teisinės valstybės stabilizavimui, grindžiamą ESS 29 straipsniu, Taryba gali imtis priemonių, skirtų prisidėti prie veiksmingo Tunise iškeltų baudžiamųjų bylų dėl valstybės lėšų pasisavinimo išnagrinėjimo. Kaip pagrįstai nurodo Taryba, Tunise iškeltos baudžiamosios bylos laikytinos ne teisiniu ginčijamo lėšų įšaldymo pagrindu, o tik faktiniu pagrindu, kuriuo jis paremtas. Be kita ko, kaip patvirtina ieškovo pavardės įtraukimo į Sprendimo 2011/72 priedą motyvai, susiję su ieškovo atžvilgiu vykdomais teisminiais tyrimais, Taryba nepriėmė Sprendimo 2015/157, remdamasi įsitikinimu, kad ieškovas pasisavino valstybės lėšas.
Antra, ieškovo pateiktas jo lėšų įšaldymo pasekmių ir tarptautinio teisminio bendradarbiavimo baudžiamosiose bylose priemonės pasekmių palyginimas nėra įtikinamas.
Iš tiesų Tarybos nustatytu ieškovo lėšų įšaldymu pasiektas konkretus rezultatas – minėtų lėšų Sąjungoje blokavimas, yra panašus į tą, kurį galėtų lemti nacionalinės teisminės institucijos skirtas lėšų įšaldymas vykstant tarptautiniam bendradarbiavimui baudžiamojoje byloje. Vis dėlto tai nepaneigia to, kad šios abi priemonės skiriasi savo pobūdžiu.
Pirma, ieškovo lėšų įšaldymas, nustatytas remiantis ESS 29 straipsniu, yra autonominė priemonė, kuria siekiama įgyvendinti BUSP tikslus, o ne priemonė, kuria siekiama patenkinti Tuniso valdžios institucijų prašymą dėl teisminės pagalbos (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2015 m. spalio 26 d. Sprendimo Portnov / Taryba,
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
,
punktą).
Antra, šioje byloje Tarybos kompetencija pagal ESS 21 straipsnio 2 dalies b ir d punktus ir 29 straipsnį apsiriboja vien atitinkamų asmenų lėšų įšaldymu, kaip apsaugine priemone, kuri iš esmės yra laikina ir atšaukiama. Tačiau vykstant tarptautiniam bendradarbiavimui baudžiamosiose bylose kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos nebūtinai apsiriboja tokių priemonių patvirtinimu.
Remiantis visu tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad ketvirtąjį pagrindą galima tik atmesti.
Dėl penktojo pagrindo, susijusio su teisės į nuosavybę ir Chartijos 17 straipsnio pažeidimu
Grįsdamas ieškinio penktąjį pagrindą ieškovas tvirtina, jog atsižvelgiant į tai, kad Sprendimas 2015/157 yra nepagrįstas ir neteisėtas, ieškovo teisės į nuosavybę apribojimai taip pat nėra pagrįsti ir jais pažeidžiamas Chartijos 17 straipsnis. Taryba ginčija šiuos argumentus.
Šiuo klausimu reikia priminti, jog tam, kad atitiktų Sąjungos teisę, nuosavybės teisės įgyvendinimo apribojimas turi atitikti tris sąlygas. Pirma, apribojimas turi būti „numatytas įstatymo“. Kitaip tariant, nagrinėjama priemonė turi turėti teisinį pagrindą. Antra, apribojimu turi būti siekiama Sąjungos pripažinto bendrojo intereso tikslo. Trečia, apribojimas negali būti per didelis. Viena vertus, jis turi būti būtinas ir proporcingas siekiamam tikslui. Kita vertus, negali būti pažeista nagrinėjamos teisės arba laisvės esmė (žr. 2014 m. vasario 27 d. Sprendimo Ezz ir kt. / Taryba,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
–
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją ir 2016 m. birželio 30 d. Sprendimo CW / Taryba,
T‑516/13
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:377
,
–
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Pateikdamas šį pagrindą ieškovas tik teigia, kad ankstesniuose pagrinduose jis įrodė neteisėtą ir nepagrįstą jo lėšų įšaldymo Sąjungoje pobūdį, todėl šis jo teisės į nuosavybę apribojimas taip pat nėra pagrįstas. Taigi, jis ginčija tik tai, kad šis apribojimas netenkina dviejų pirmų sąlygų, nurodytų šio sprendimo 150 punkte. Tačiau iš šio sprendimo 36–148 punktų matyti, kad ankstesniuose pagrinduose ieškovui nepavyko įrodyti nei minėto lėšų įšaldymo neteisėtumo, nei jo nepagrįstumo. Vadinasi, jis taip pat neįrodė, kad šiuo lėšų įšaldymu nustatyti jo teisės į nuosavybę apribojimai neturi teisinio pagrindo arba nėra pateisinami atsižvelgiant į Sprendimo 2011/72 ir BUSP tikslus. Taigi šis ieškinio pagrindas turi būti atmestas.
Remiantis visu tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad nė vienas ieškinio pagrindas nėra pagrįstas, todėl reikalavimai panaikinti Sprendimą 2015/157 turi būti atmesti.
Dėl pirmajame pareiškime dėl ieškinio patikslinimo pateiktų reikalavimų panaikinti 2015 m. lapkričio 16 d. Tarybos „sprendimą“, kuriuo ji atmetė 2015 m. gegužės 29 d. ieškovo prašymą išbraukti jo pavardę iš Sprendimo 2011/72 priede esančio sąrašo
Pagal Procedūros reglamento 86 straipsnio 1 dalį tuo atveju, kai aktas, kurį prašoma panaikinti, visiškai ar iš dalies pakeičiamas kitu aktu, kurio dalykas tas pats, prieš pasibaigiant žodinei proceso daliai arba prieš Bendrajam Teismui priimant sprendimą nagrinėti bylą nerengiant žodinės proceso dalies ieškovas gali patikslinti ieškinį, kad atsižvelgtų į šią naują aplinkybę. Pagal minėto reglamento 86 straipsnio 2 dalį toks patikslinimas atliekamas per SESV 263 straipsnio šeštoje pastraipoje nustatytą terminą pateikiant atskirą dokumentą, kuriame gali būti prašoma panaikinti aktą, dėl kurio tikslinamas ieškinys.
Be kita ko, iš jurisprudencijos matyti, kad ieškinys gali būti tikslinamas dėl akto, dėl kurio gali būti pareikštas ieškinys dėl panaikinimo, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnį, t. y. dėl akto, sukeliančio privalomų teisinių pasekmių, kurios turi įtakos ieškovo interesams ir gali aiškiai pakeisti jo teisinę situaciją (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2014 m. liepos 3 d. Sprendimo Alchaar / Taryba,
T‑203/12
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2014:602
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją). Šiuo klausimu pažymėtina, kad pagal suformuotą jurisprudenciją tokiu aktu nelaikytinas aktas, kuriuo tik patvirtinamas ankstesnis aktas, t. y. aktas, kuriame, palyginti su ankstesniu aktu, nėra pateikta jokios naujos informacijos ir kuriame neperžiūrėta suinteresuoto asmens padėtis (žr. 2004 m. gruodžio 7 d. Nutarties Internationaler Hilfsfonds / Komisija,
C‑521/03 P
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2004:778
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2009 m. birželio 29 d. Nutarties Cofra / Komisija,
C‑295/08 P
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2009:407
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Pagal jurisprudenciją aktas nelaikytinas tik patvirtinančiu aktu, jeigu priimtas po to, kai buvo atlikta ankstesnio akto peržiūra, būtina dėl atsiradusių naujų ir esminių faktinių aplinkybių. Aplinkybė turi būti laikoma, pirma, nauja, jeigu ji neegzistavo akto priėmimo momentu arba į ją nebuvo atsižvelgta jį priimant, ir, antra, esmine, jeigu ji iš esmės pakeičia ankstesnio akto priėmimo momentu susidariusią ieškovo teisinę padėtį; dėl tokios aplinkybės kyla abejonių dėl minėto akto pagrįstumo (šiuo klausimu žr. 2014 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Komisija / Ispanija,
T‑481/11
,
EU:T:2014:945
,
–
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Kalbant apie ribojamąsias priemones, pirma, iš jurisprudencijos matyti, kad ieškovui iš esmės leidžiama iš dalies pakeisti ieškinio, pareikšto dėl jo atžvilgiu priimto sprendimo įšaldyti lėšas, reikalavimus ir pagrindus, kiek tai susiję su vėlesnio sprendimo, kuriuo pratęsiamas minėtas lėšų įšaldymas, priėmimu. Iš tikrųjų šiuo atveju šiuo vėlesniu sprendimu neapsiribojama tik ankstesnio sprendimo patvirtinimu, nes juo suinteresuotojo asmens atžvilgiu nustatytas lėšų įšaldymas pratęsiamas dar vienam laikotarpiui, pasibaigus ankstesniu sprendimu nustatytam terminui ir peržiūrėjus to asmens padėtį (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2005 m. vasario 15 d. Nutarties PKK ir KNK /Taryba,
T‑229/02
,
EU:T:2005:48
,
punktą, per apeliacinį procesą patvirtintą 2007 m. sausio 18 d. Sprendimo PKK ir KNK / Taryba,
C‑229/05 P
,
EU:C:2007:32
, 103 punktu).
Antra, kaip matyti iš Sprendimo 2011/72 2 straipsnio 3 dalies ir 5 straipsnio 6 dalies, Taryba gali bet kuriuo momentu peržiūrėti sprendimą įtraukti asmens pavardę į šio sprendimo priedą, jeigu jai pateikiama naujų esminių įrodymų arba pastabų, todėl šis įtraukimas yra nuolat peržiūrimas. Šiomis nuostatomis siekiama užtikrinti, kad asmenys, kurie nebetenkina įtraukimo į tokio sprendimo priedą kriterijų, būtų iš jo išbraukti ne tik tada, kai užbaigiama kiekvienais metais atliekama reguliari peržiūra, bet ir, jei reikia, nedelsiant (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2012 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Al-Aqsa / Taryba ir Nyderlandai / Al-Aqsa,
C‑539/10 P ir C‑550/10 P
,
EU:C:2012:711
,
punktą). Todėl Tarybos sprendimas neišbraukti ieškovo pavardės iš Sprendimo 2011/72 priedo, priimtas atlikus jo padėties peržiūrą, pagrįstą naujomis ir esminėmis faktinėmis aplinkybėmis, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 155 punkte primintą jurisprudenciją, nelaikytinas tik patvirtinančiu aktu, net jeigu šiuo sprendimu nepratęsiamas minėtas įtraukimas, o tik nusprendžiama toliau taikyti ankstesnį sprendimą (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2014 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Komisija / Ispanija,
T‑481/11
,
EU:T:2014:945
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šioje byloje, viena vertus, reikia pažymėti, kad 2015 m. lapkričio 16 d. Tarybos sprendimu, kuris ginčijamas pirmame pareiškime dėl ieškinio patikslinimo, nebuvo iš dalies ar visiškai pakeistas Sprendimas 2015/157, dėl kurio pareikštas ieškinys. Iš tikrųjų savo 2015 m. lapkričio 16 d. rašte Taryba tik atmeta ieškovo prašymą, kuriuo jis iš esmės siekia, kad Sprendimas 2015/157 būtų panaikintas tiek, kiek yra su juo susijęs. Taigi, jame nėra naujos informacijos, kaip ji suprantama pagal šio sprendimo 154 punkte primintą jurisprudenciją.
Kita vertus, šis atsisakymas nebuvo priimtas užbaigus peržiūrą, pagrįstą ir naujomis, ir esminėmis faktinėmis aplinkybėmis, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 155 punkte primintą jurisprudenciją.
Iš tikrųjų, pirma, 2015 m. gegužės 29 d. ir rugsėjo 7 d. ieškovo pateiktose pastabose iš esmės remiamasi faktinėmis aplinkybėmis, susiklosčiusiomis prieš priimant Sprendimą 2015/157, ir jo 2015 m. sausio 15 d. pastabose jau pateiktais klausimais, vadinasi, informacija, kuri nėra nauja.
Be kita ko, vienintelės šiose pastabose nurodytos po Sprendimo 2015/157 priėmimo susiklosčiusios faktinės aplinkybės, t. y. 2015 m. vasario 25 d. Tuniso apeliacinio teismo sprendimas ir 2015 m. kovo 30 d. Tuniso administracinio teismo, sprendusio klausimą dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo, priimti trys sprendimai, nėra esminės aplinkybės, t. y. aplinkybės, galinčios iš esmės pakeisti ieškovo padėtį dėl ribojamųjų priemonių, kurių taikymas buvo pratęstas Sprendimu 2015/157.
Šiuo klausimu pasakytina, kad, kaip jau buvo daug kartų nurodyta, šios ribojamosios priemonės grindžiamos ieškovo atžvilgiu vykdomu teisminiu tyrimu dėl aplinkybių, kvalifikuotinų kaip valstybės lėšų pasisavinimas. Tačiau, pirma, nors iš 2015 m. balandžio 24 d. ieškovui Tunise atstovaujančio advokato rašto matyti, kad 2015 m. vasario 25 d. Tuniso apeliacinio teismo sprendimu buvo patenkintas ieškovo prašymas dėl šio tyrimo dalies – ikiteisminio tyrimo baudžiamojoje byloje – atskyrimo, pati ikiteisminio tyrimo pažanga neatrodo galinti pakenkti šio tyrimo eigai. Kita vertus, iš ieškovui Tunise atstovaujančio advokato rašto, pridėto prie 2015 m. gegužės 29 d. ieškovo pastabų, matyti, kad trys teismo sprendimai, priimti 2015 m. kovo 30 d. dėl trijų administracinių sprendimų dėl ieškovo turto konfiskavimo vykdymo sustabdymo, yra akivaizdžiai nesusiję su teisminiu tyrimu, kuriuo grindžiamas ieškovo lėšų Sąjungoje įšaldymas.
Antra, iš bylos medžiagos matyti, kad 2015 m. gegužės 11 d. iš Tuniso valdžios institucijų gauti dokumentai, kuriais Taryba remiasi savo 2015 m. lapkričio 16 d. rašte, tik patvirtina, kad ieškovo atžvilgiu Tunise vykdomas teisminis tyrimas ir kad Taryba juos pateikė tik dėl to, kad atsakytų į ieškovo argumentus, kuriais siekiama ginčyti šio tyrimo pagrindą. Vis dėlto šie dokumentai, kurie tikrai pateikti kaip nauji įrodymai, neturėtų būti laikomi esminiais. Iš tikrųjų juose nėra nieko, kas įrodytų esminį ieškovo padėties pasikeitimą, palyginti su padėtimi, kurioje jis buvo Sprendimo 2015/157 priėmimo dieną.
Šio vertinimo nepaneigia tai, kad šiuos dokumentus Taryba pateikė atlikusi patikrinimus, kuriuos, kaip ji nurodė savo 2015 m. vasario 4 d. rašte, ji ketino atlikti gavusi ieškovo pastabas.
Iš tikrųjų Sprendimo 2011/72 2 straipsnio 3 dalimi ir 5 straipsnio 6 dalimi Tarybai suteikiama plati diskrecija nuspręsti, ar būtina atlikti Tuniso valdžios institucijų arba ieškovo pateiktų įrodymų patikrinimus, visų pirma tam, kad sužinotų apie su ieškovu susijusios teisminės procedūros eigą. Todėl bet koks naujas faktas, gautas po to, kai Taryba
ex officio
arba ieškovui paprašius atliko patikrinimus, nebūtinai yra esminė faktinė aplinkybė, kuria galima pagrįsti ieškovo pavardės įtraukimo į minėto sprendimo priedą peržiūrą ir kuri lemtų asmeniui nepalankaus sprendimo priėmimą, jei būtų pritarta tokiam įtraukimui.
Nagrinėjamu atveju iš bylos medžiagos matyti, kad savo 2015 m. vasario 4 d. rašte Taryba iš esmės nurodė, kad atsižvelgusi į ieškovo pastabas dėl jo atžvilgiu Tunise vykstančio teisminio tyrimo eigos ji nusprendė, jog ieškovo pavardės palikimas Sprendimo 2011/72 priede yra pagrįstas, ir įsipareigojo iki 2015 m. liepos 31 d. dar kartą peržiūrėti ieškovui nustatytas ribojamąsias priemones. Paaiškėjo, kad po to, kai buvo išsiųstas šis raštas, Taryba taip pat atsižvelgė į 2015 m. vasario 18 d., gegužės 29 d. ir rugsėjo 7 d. ieškovo pateiktas pastabas ir į jas atsakė 2015 m. lapkričio 16 d. raštu, kuriuo informavo ieškovą apie jos patikrinimų, per tą laiką atliktų Tuniso valdžios institucijų atžvilgiu, rezultatus, ir jam pateikė šio sprendimo 163 punkte nurodytus dokumentus. Šitaip, t. y. manydama, kad verta atlikti patikrinimus, Taryba tik pasinaudojo jai šio sprendimo 157 ir 165 punktuose nurodytomis nuostatomis suteikta diskrecija, tačiau neatliko ieškovo situacijos peržiūros, būtinos dėl atsiradusių faktinių aplinkybių, galinčių iš esmės pakeisti šią situaciją.
Be to, savo 2015 m. lapkričio 16 d. rašte nurodydama, kad ieškovui nustatytos ribojamosios priemonės turi būti ir toliau jam taikomos, Taryba nepriėmė naujo sprendimo, kuris skirtųsi nuo Sprendimo 2015/157, o tik jį patvirtino. Taigi, šis raštas, kiek juo atmetamas ieškovo prašymas išbraukti jo pavardę iš Sprendimo 2011/72 priedo, yra tik patvirtinantis aktas, kuris ieškovui nesukelia neigiamų pasekmių. Todėl pirmajame pareiškime dėl ieškinio patikslinimo pateiktus reikalavimus dėl šio akto panaikinimo reikia atmesti kaip nepagrįstus.
Ieškovo argumentai, kuriais siekiama įrodyti šio pareiškimo dėl ieškinio patikslinimo priimtinumą, negali paneigti šios išvados.
Pirma, ieškovo aiškinimas, pagal kurį 2015 m. lapkričio 16 d. Tarybos sprendimu iš dalies pakeistas Sprendimas 2015/157 taip, kad pastarasis iš „sąlyginio sprendimo“ virto „besąlyginiu sprendimu“, yra nepagrįstas. Iš tiesų, viena vertus, kaip Taryba iš esmės nurodo savo pastabose dėl šio pareiškimo dėl ieškinio patikslinimo, šie argumentai grindžiami klaidinga prielaida, kad 2015 m. vasario 4 d. Tarybos raštu, kuriame ši institucija teigė peržiūrėsianti ieškovo situaciją iki 2015 m. liepos 31 d., Sprendimui 2015/157 suteiktas sąlyginis pobūdis. Kita vertus, pagal Sprendimo 2011/72 nuostatas, nurodytas šio sprendimo 157 punkte, Tarybai suteikiama galimybė peržiūrėti tuo sprendimu nustatytas ribojamąsias priemones, kad prireikus jos būtų panaikintos arba iš dalies pakeistos, visiškai nereiškia, kad taip šioms priemonėms suteikiamas „sąlyginis“ pobūdis. Dėl to, kad savo 2015 m. lapkričio 16 d. rašte Taryba nurodė, jog ieškovui nustatytos ribojamosios priemonės turi būti ir toliau jam taikomos, Sprendimas 2015/157 tikrai negalėjo virsti besąlyginiu aktu. Šiuo atveju reikia pažymėti, kad, atsižvelgiant į Tarybai pateiktas galimai atsiradusias naujas ir esmines faktines aplinkybes, ji minėtas priemones galėjo panaikinti arba iš dalies pakeisti vėliau, nei parengtas šis 2015 m. lapkričio 16 d. raštas.
Antra, priešingai, nei tvirtina ieškovas, šio pareiškimo dėl ieškinio patikslinimo priimtinumas neturėtų būti grindžiamas būtinybe, laikantis procesinio lygiateisiškumo principo, jam suteikti galimybę pateikti pastabų dėl triplike Tarybos nurodytų aplinkybių.
Iš tikrųjų, viena vertus, šioje byloje procesinio lygiateisiškumo principas negalėtų lemti Sprendimo 2015/157 apskundimo termino atnaujinimo. Šiuo atveju galimybė apskųsti aktą turi būti nustatoma tik objektyviai įvertinus jo esmę, o ne laikantis procesinio lygiateisiškumo principo (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2012 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Prancūzija / Komisija,
T‑154/10
,
EU:T:2012:452
,
–
punktus).
Kita vertus, bet kuriuo atveju ieškovas turėjo galimybę per 2016 m. gruodžio 14 d. vykusį teismo posėdį pateikti savo pastabas dėl triplike Tarybos nurodytų aplinkybių. Be to, kaip matyti iš šio sprendimo 61 punkto, Bendrasis Teismas nusprendė, kad į aplinkybes, kurios yra vėlesnės už Sprendimą 2015/157, negalėjo būti atsižvelgta vertinant to sprendimo teisėtumą. Todėl atmetus pirmajame pareiškime dėl ieškinio patikslinimo pateiktus reikalavimus kaip nepriimtinus, nebūtų pažeistas procesinis lygiateisiškumas.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad reikia atmesti šiuos reikalavimus kaip nepagrįstus.
Dėl antrajame pareiškime dėl ieškinio patikslinimo pateiktų reikalavimų panaikinti Sprendimą 2016/119
Antrajame pareiškime dėl ieškinio patikslinimo, susijusiame su Sprendimu 2016/119, ieškovas iš esmės nurodo penkis pagrindus. Pirmasis pagrindas susijęs su nekaltumo prezumpcijos ir gero administravimo principo pažeidimu, antrasis – su pakankamai svarių faktinių aplinkybių, kuriomis grindžiamos ginčijamos priemonės, nebuvimu, trečiasis – su tuo, kad nebėra minėto sprendimo dalyko, ketvirtasis – su protingo termino principo pažeidimu ir penktasis – su Tarybos akivaizdžiai neproporcingu ieškovo teisės į nuosavybę apribojimu.
Pirmiausia reikia priminti, kad, kaip nurodyta šio sprendimo 16 punkte, pagal Sprendimą 2016/119 Sprendimo 2011/72 taikymas pratęstas iki 2017 m. sausio 31 d. ir iš dalies pakeisti ieškovo pavardės įtraukimo į šio sprendimo priede esantį sąrašą motyvai, remiantis 2015 m. spalio 20 d. Tuniso valdžios institucijų pateikta pažyma, nurodyta šio sprendimo 16 punkte. Pakeitimas susijęs su tuo, kad įrašas apie bendrininkavimą darant neteisėtą įtaką valstybės pareigūnui siekiant tiesiogiai ar netiesiogiai gauti naudos kitam asmeniui buvo pakeistas į įrašą apie neteisėtą įtaką valstybės pareigūnui siekiant tiesiogiai ar netiesiogiai gauti naudos kitam asmeniui.
Be kita ko, vadovaujantis šio sprendimo 156 punkte priminta jurisprudencija, reikia pažymėti, kad antrajame pareiškime dėl ieškinio patikslinimo pateikti reikalavimai panaikinti Sprendimą 2016/119, kuriuo dar kartą pratęsiamas Sprendime 2015/157 nustatytas Sprendimo 2011/72 galiojimo terminas, yra priimtini.
Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su nekaltumo prezumpcijos ir gero administravimo principo pažeidimu
Pateikdamas pirmąjį pagrindą ieškovas iš esmės remiasi tais pačiais argumentais, kurie buvo nurodyti ieškinio antrojo pagrindo antroje ir trečioje dalyse ir kurie susiję su tariamu nekaltumo prezumpcijos pažeidimu. Grįsdamas šiuos argumentus jis remiasi, pirma, 2016 m. sausio 25 d. nevyriausybinės organizacijos „Transparency International“ pateiktu pranešimu spaudai, kuriame nurodyta, kad 48 asmenims Tunise buvo nustatytas lėšų įšaldymas, „remiantis įrodymais, kad šie asmenys pasisavino valstybės lėšas ir piktnaudžiavo tarnybine padėtimi“. Antra, ji taip pat remiasi 2016 m. sausio 15 d. Tuniso valdžios institucijų raštu, kuriuo atsakoma į Tarybos prašymus pateikti paaiškinimų dėl ieškovo padėties ir kuris įrodo, kad, kaip teigia ieškovas, „į tai iš esmės nebuvo atsižvelgta“ per Tunise vykstantį su juo susijusį teisminį tyrimą.
Savo ruožtu Taryba iš esmės ginčija šių naujų įrodymų reikšmingumą.
Reikia konstatuoti, kad samprotavimu, pateiktu šio sprendimo 107–112 ir 118 punktuose nagrinėjant ieškinio antrojo pagrindo antrą ir trečią dalis, galima remtis ir šiuo atveju. Iš tikrųjų, pirma, 2011 m. sausio 31 d. Tarybos pranešimas spaudai, nurodytas šio sprendimo 103 punkte, laikytinas aktu, kuris skiriasi nuo sprendimų 2011/72 ir 2016/119 ir kuris nebuvo parengtas vykstant šių sprendimų priėmimo procedūrai. Kadangi ieškovas neginčija, kad šiais abiem sprendimais savaime nepažeidžiama nekaltumo prezumpcija, jis negali pagrįstai remtis tokiu pažeidimu, padarytu, kaip jis pats teigia, dėl minėto pranešimo spaudai, tam, kad užginčytų jų teisėtumą. Kita vertus, bet kuriuo atveju šis argumentas grindžiamas pažodiniu to paties pranešimo spaudai aiškinimu, nors turėtų būti aiškinamas remiantis Sprendimo 2011/72, apie kurio priėmimą visuomenei pirmiausia buvo pranešta šiuo pranešimu, turiniu. Tačiau, kadangi į pastarojo sprendimo priedo turinį ieškovas įtrauktas ne kaip asmuo, pripažintas atsakingu už Tuniso valstybės lėšų pasisavinimą, bet kaip asmuo, kurio atžvilgiu vykdomi teisminiai tyrimai dėl tokių veikų, negalima laikyti, kad minėto pranešimo spaudai turiniu, kuriame tai nurodoma, pažeidžiama ieškovo teisė į nekaltumo prezumpcijos paisymą.
Taigi, net darant prielaidą, kad šio sprendimo 177 punkte nurodytame „Transparency International“ pranešime spaudai padarytais pareiškimais buvo pažeista ieškovo teisė į nekaltumo prezumpcijos paisymą, šis pažeidimas neturėtų būti susietas su minėtu 2011 m. sausio 31 d. Tarybos pranešimu spaudai ir bet kuriuo atveju negalėtų turėti įtakos Sprendimo 2016/119 teisėtumui.
Kalbant apie 2016 m. sausio 15 d. Tuniso valdžios institucijų raštą, reikia pažymėti, kad bet kuriuo atveju ieškovo tvirtinimai šiuo klausimu yra visiškai abstraktūs. Iš tikrųjų šiame rašte tik nurodomos procesinio pobūdžio priežastys, dėl kurių tyrimą byloje atliekantis teisėjas neatskyrė ieškovo bylos nuo su kitais asmenimis susijusių bylų. Taigi, iš šio rašto visiškai neaišku, kokias išvadas, remdamosi su ieškovu susijusiu teisminiu tyrimu, padarys Tuniso valdžios institucijos, ar kad galimas ryšys tarp jame išdėstytų aplinkybių ir aptariamo Tarybos pranešimo spaudai.
Taigi pirmąjį pagrindą reikia atmesti.
Dėl antrojo pagrindo, susijusio su pakankamai svarių faktinių aplinkybių, kuriomis grindžiamos ginčijamos priemonės, nebuvimu
Antrąjį pagrindą iš esmės sudaro keturios dalys: pirma dalis susijusi su pernelyg neaiškiais teiginiais, kuriais grindžiamas ieškovo pavardės palikimas Sprendimo 2011/72 priede, antra dalis – su Tuniso teisminių institucijų atskiro jo bylos nagrinėjimo nebuvimu, dėl kurio, kaip jis teigia, susidaro svarių faktinių aplinkybių buvimo įspūdis, trečia dalis – su reikšmingų veiksmų neatlikimu per teisminę procedūrą Tunise, kiek jie susiję su ieškovu, ir ketvirta dalis – su nepakankamu minėtų teiginių tikslumo lygiu, kiek tai susiję su ieškovui inkriminuotais veiksmais ir jo individualia atsakomybe.
Savo ruožtu Taryba ginčija aplinkybių, kurias ieškovas nurodė remdamasis 2016 m. balandžio 14 d. Sprendimu Ben Ali / Taryba (
T‑200/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:216
), reikšmingumą.
– Dėl antrojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su pernelyg neaiškiais teiginiais, kuriais grindžiamas ieškovo pavardės palikimas Sprendimo 2011/72 priede
Pirmiausia pažymėtina, kad antrojo pagrindo pirma dalis grindžiama nauju argumentu, kuris nebuvo pateiktas ieškinyje, visų pirma jo pirmajame pagrinde. Be to, šio argumento negalima laikyti vieno iš argumentų, jau pateiktų minėtame pagrinde, išplėtimu (žr. 2006 m. kovo 15 d. Sprendimo Italija / Komisija,
T‑226/04
,
EU:T:2006:85
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją). Vis dėlto ieškovas turi teisę pirmą kartą šį argumentą pateikti prašydamas patikslinti minėtą pirmąjį pagrindą, atsižvelgiant į Sprendime 2016/119 nurodytus naujus jo pavardės įtraukimo motyvus ir į 2015 m. spalio 20 d. Tuniso valdžios institucijų pažymą, t. y. į naujas aplinkybes (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2013 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Anbouba / Taryba,
T‑563/11
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2013:429
,
punktą).
Vis dėlto dėl šio sprendimo 187 ir 195 punktuose išdėstytų priežasčių šis pagrindas nėra pagrįstas.
Pirma, ieškovas atkreipia dėmesį, viena vertus, į skirtumus tarp 2015 m. spalio 20 d. Tuniso valdžios institucijų pažymos ir jo pavardės įtraukimo į Sprendimo 2011/72, iš dalies pakeisto Sprendimu 2016/119, priedą motyvų, kiek jie susiję su minėtų nusikalstamų veikų pobūdžiu, ir, kita vertus, į nepakankamai išsamius patikslinimus, susijusius su šiomis nusikalstamomis veikomis ir su konkrečiu jas įrodyti leidžiančių aplinkybių trūkumu.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, nors ieškovo pavardės įtraukimo į Sprendimo 2011/72, iš dalies pakeisto Sprendimu 2016/119, priedą motyvuose, kuriuos nurodė Taryba, aiškiau išdėstomos nusikalstamos veikos, dėl kurių Tunise vykdomas su ieškovu susijęs teisminis tyrimas, nei jos išdėstomos aptariamoje Tuniso valdžios institucijų pažymoje, tarp šių motyvų ir šios pažymos nėra jokio reikšmingo skirtumo. Šiuo atveju neturėtų būti reikalaujama, kad ieškovo pavardės įtraukimo motyvuose Taryba pakartotų tuos motyvus pagrindžiančius įrodymus, jeigu, be kita ko, ji tuos įrodymus pateikė ieškovui (šiuo klausimu žr. 2016 m. birželio 30 d. Sprendimo Al Matri / Taryba,
T‑545/13
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:376
,
ir
punktus).
Antra, reikia pažymėti, kad, nors aptariamoje pažymoje konkrečiai nenurodomos aplinkybės, susijusios su nagrinėjamomis nusikalstamomis veikomis, joje pakankamai tiksliai įvardijamos minėtos nusikalstamos veikos ir nurodomas manomas ieškovo, kaip vykdytojo ar bendrininko, dalyvavimo vykdant šias nusikalstamas veikas laipsnis, o tai Tarybai leidžia nustatyti, ar ieškovas tenkina Sprendimo 2011/72 1 straipsnio 1 dalyje apibrėžtus bendruosius kriterijus (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2016 m. birželio 30 d. Sprendimo Al Matri / Taryba,
T‑545/13
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:376
,
punktą).
Be to, kaip visų pirma matyti iš ieškovo daromos nuorodos į
actus reus
sąvoką, jo argumentai grindžiami klaidinga prielaida, kad įrodymuose, kuriais remiasi Taryba, turėtų būti pateikta patikslinimų, būtinų siekiant nustatyti jo atsakomybę už minėtas nusikalstamas veikas. Tačiau ieškovas, be kita ko, neginčija, kad Taryba turi galimybę remtis vykdomais teisminiais tyrimais, susijusiais su šiomis nusikalstamomis veikomis, t. y. baudžiamosios bylos etapu, per kurį iš esmės turi būti nustatytos aplinkybės, leidžiančios šią atsakomybę įrodyti arba, priešingai, ją paneigti (šiuo klausimu žr. 2016 m. birželio 30 d. Sprendimo Al Matri / Taryba,
T‑545/13
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:376
,
–
punktus).
Dėl tų pačių priežasčių neturi reikšmės tai, kad, išskyrus ieškovą, nebuvo įvardyti kiti asmenys, kurie įtariami dalyvavę vykdant minėtas nusikalstamas veikas ir apie kuriuos kalbama ieškovo įtraukimo į sąrašą motyvuose ir 2015 m. spalio 20 d. Tuniso valdžios institucijų pažymoje. Iš tikrųjų, kaip nurodyta šio sprendimo 189 punkte, pakanka, kad šioje pažymoje būtų pakankamai aiškiai įvardytos minėtos nusikalstamos veikos ir nurodytas manomas ieškovo dalyvavimo vykdant šias nusikalstamas veikas laipsnis. Tą patį galima pasakyti apie tai, kad šioje pažymoje nenurodoma nei aptariamų nusikalstamų veikų įvykdymo laiko, nei vietos.
Taip pat neturi reikšmės tariamai neteisingas buvusio Tuniso Respublikos prezidento laikymas valstybės pareigūnu. Iš tikrųjų pakanka konstatuoti, kad apie šį asmenį nekalbama nei šio sprendimo 16 punkte nurodytoje pažymoje, nei ieškovo pavardės įtraukimo į Sprendimo 2011/72, iš dalies pakeisto Sprendimu 2016/119, priedą motyvuose. Šiuo atveju reikia pažymėti, kad jeigu pareigos, kurias tas asmuo vykdė, gali būti siejamos su valstybės lėšų valdymu, bet kuriuo atveju jas galima prilyginti valstybės pareigūno vykdomoms pareigoms, siekiant nustatyti pažeidimą, kvalifikuotiną kaip valstybės lėšų pasisavinimas, kaip tai suprantama pagal Sprendimo 2011/72 1 straipsnio 1 dalį (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2016 m. balandžio 14 d. Sprendimo Ben Ali / Taryba,
T‑200/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:216
,
ir
punktus).
Trečia, ieškovas mano, kad, nepaisant iki Sprendimo 2016/119 priėmimo Tarybos pateiktų naujų aplinkybių, ypač 2016 m. sausio 18 d. Dokumento Nr. MD 7/16 EXT 1 RELEX, pridėto prie 2016 m. sausio 29 d. Tarybos rašto, ši institucija neturi ir niekada neturėjo įrodymų, galinčių pagrįsti su juo susijusius tvirtinimus. Dėl minėto dokumento ieškovas pirmiausia nurodo, kad šiame dokumente tik daroma nuoroda į tarptautinius teismo pavedimus, tačiau jame nėra jokių patikslinimų, reikalingų siekiant nustatyti šių pavedimų tikslą, kitus su jais susijusius asmenis ir jų adresatus.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia pažymėti, kad ieškovas, ginčydamas Sprendimą 2016/119, negali pagrįstai teigti, kad iki Dokumento Nr. MD 7/16 EXT 1 RELEX parengimo dienos, t. y. iki 2016 m. sausio 18 d., Taryba neturėjo jokio įrodymo dėl jo dalyvavimo vykdant nusikalstamas veikas, dėl kurių Tunise atliekami su juo susiję teisminiai tyrimai. Iš tikrųjų, kaip buvo priminta šio sprendimo 61 punkte, Sąjungos akto teisėtumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į priimant atitinkamą aktą buvusias faktines ir teisines aplinkybes. Todėl Sprendimo 2016/119 teisėtumą reikia vertinti atsižvelgiant būtent į tuos įrodymus, kuriuos Taryba turėjo jo priėmimo momentu, t. y. 2016 m. sausio 28 d.
Be kita ko, ieškovas nepateikia jokių įrodymų, galinčių sukelti abejonių dėl Dokumente Nr. MD 7/16 EXT 1 RELEX nurodytų aplinkybių faktinio tikslumo, būtent dėl jo 3 punkte nurodytų su ieškovu susijusių penkių tarptautinių teismo pavedimų, atliktų 2011 m. sausio 19 d., 2011 m. sausio 21 d., 2012 m. sausio 10 d., 2013 m. spalio 22 d. ir 2015 m. gegužės 5 d. Bet kuriuo atveju, kadangi 2015 m. spalio 20 d. Tuniso valdžios institucijų pažymoje nustatyta, kad vykdomi su ieškovu susiję teisminiai tyrimai dėl veikų, kvalifikuotinų kaip valstybės lėšų pasisavinimas, ši pažyma laikytina pakankamu įrodymu, kuriuo Taryba galėjo remtis, kai nusprendė palikti ieškovo pavardę Sprendimo 2011/72 priede. Taigi, net darant prielaidą, kad minėta nuoroda į tarptautinius teismo pavedimus nėra pakankamai tiksli, ši aplinkybė nėra lemiama.
Vadinasi, antrojo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti.
– Dėl antrojo pagrindo antros dalies, susijusios su Tuniso teisminių institucijų atskiro ieškovo bylos nagrinėjimo nebuvimu
Grįsdamas šią pagrindo dalį ieškovas tvirtina, kad Tuniso teisminių institucijų atliekamas ikiteisminis tyrimas jo byloje turėjo būti atskirtas nuo kitų asmenų bylų, ir ginčija ikiteisminio tyrimo teisėjo sprendimą, kuriuo, kaip matyti iš 2016 m. sausio 15 d. Tuniso valdžios institucijų rašto, nuspręsta, kad toks atskyrimas nereikalingas, nepaisant 2015 m. vasario 25 d. Tuniso apeliacinio teismo sprendimo.
Vis dėlto šios aplinkybės negali daryti poveikio Sprendimo 2016/119 teisėtumui. Iš tikrųjų dėl šių aplinkybių kyla su Tuniso proceso teise susijusių klausimų, į kuriuos gali atsakyti tik Tuniso teismai, prireikus nagrinėdami naują ieškovų skundą dėl minėto ikiteisminio tyrimo teisėjo sprendimo. Šiuo atveju minėtame rašte Tuniso valdžios institucijų pateikti paaiškinimai, atsakant į Tarybos prašymus pateikti paaiškinimų, patvirtina, kad klausimą dėl ieškovo bylos atskyrimo šios institucijos nagrinėjo remdamosi tik teisiniais argumentais ir kad nebuvo jokių įrodymų, galinčių sukelti teisėtų abejonių dėl galimo šių institucijų įgaliojimų viršijimo, dėl kurių būtų galima ginčyti tolesnį ribojamųjų priemonių taikymą ieškovui.
Be kita ko, aplinkybė, kad pats ieškovas neturi giminystės ryšių su buvusio Tuniso Respublikos prezidento sutuoktine, yra nereikšminga šioje byloje. Iš tikrųjų ieškovo pavardė buvo įtraukta į Sprendimo 2011/72, iš dalies pakeisto Sprendimu 2016/119, priede esantį sąrašą ne dėl šių giminystės ryšių, bet dėl Tuniso valdžios institucijų vykdomo teisminio tyrimo, susijusio su veikomis, kvalifikuotinomis kaip valstybės lėšų pasisavinimas, prie kurių padarymo jis asmeniškai prisidėjo.
Be to, nors ieškovas stengiasi įrodyti, kad, kitaip, nei kitų asmenų, dėl kurių vyksta susiję teisminiai tyrimai, atveju, Tuniso teismai jį laipsniškai atleido nuo suvaržymo priemonių, nustatytų per su juo susijusį teisminį tyrimą, tačiau jo pateikti tai patvirtinantys įrodymai yra nereikšmingi. Iš tikrųjų, kaip iš esmės buvo nurodyta šio sprendimo 49–56 punktuose, įvairūs teismo sprendimai panaikinti draudimus išvykti iš Tuniso valstybės teritorijos ir sprendimus dėl ieškovo turto konfiskavimo negali iš anksto nulemti galutinio Tuniso teismų sprendimo baudžiamosiose bylose, kuriomis remiasi Taryba. Vis dėlto ieškovas nepaaiškino, koks ryšys yra tarp šių įvairių teismo sprendimų ir aptariamų baudžiamųjų bylų. Šiomis aplinkybėmis Taryba nepadarė klaidų, kai vertino Tuniso valdžios institucijų pateiktus įrodymus, ir neprisidėjo prie jų „neteisėtų veiksmų“, kai nusprendė, kad remiantis minėtais įrodymais galima pratęsti ieškovui nustatytų ribojamųjų priemonių taikymą.
Taigi reikia atmesti antrojo pagrindo antrą dalį.
– Dėl antrojo pagrindo trečios dalies, susijusios su reikšmingų veiksmų neatlikimu per teisminę procedūrą Tunise, kiek jie susiję su ieškovu
Ieškovas teigia, kad 2015 m. gruodžio 10 d. pateiktas Dokumentas Nr. MD 745/15 ADD 1 EXT 1, kuriame pateikiama Tuniso valdžios institucijų pažyma, parengta nurodant pagrindinius su juo susijusioje byloje Nr. 19592/1 esančius įrodymus, atskleidžia Tuniso valdžios institucijų veiksmų, susijusių su ikiteisminiu tyrimu šioje byloje, nebuvimą.
Tokiems argumentams negalima pritarti.
Iš tikrųjų, pirma, aptariamoje pažymoje nurodoma, kad tirdamas bylą Nr. 19592/1 ikiteisminio tyrimo teisėjas 2014 m. gegužės 14 d. atliko ieškovo apklausą; ieškovas to neneigia. Be kita ko, kaip matyti iš 2016 m. vasario 4 d. ieškovui Tunise atstovaujančio advokato rašto, pridėto prie antrojo pareiškimo dėl ieškinio patikslinimo, prieš tai toje pačioje byloje 2012 m. vasario 15 d. ir 2012 m. vasario 21 d. buvo atliktos dar dvi ieškovo apklausos.
Antra, iš aptariamos pažymos aišku, kad byla Nr. 19592/1 susijusi ne tik su ieškovu, bet ir su visais kitais asmenimis, kurie buvo apskųsti dėl naudojimosi giminystės arba svainystės ryšiais su buvusiu Tuniso Respublikos prezidentu, siekiant fiktyvių sutarčių arba neteisėtų viešųjų pirkimų sudarymo. Iš šios pažymos taip pat matyti, kad nuo 2014 m. gegužės 14 d. iki 2015 m. kovo 4 d. šią bylą tiriantis (-ys) kompetentingas (-i) teisėjas (-ai) atliko daug ikiteisminio tyrimo veiksmų. Be to, šioje pažymoje visiškai nenurodyta, kad nė vieno ikiteisminio veiksmo nebuvo atlikta ir kitu laikotarpiu.
Taigi, atsižvelgiant į visas šias aplinkybes, vien to, kad šioje byloje ieškovo atžvilgiu atliktas ir šioje pažymoje nurodytas paskutinis ikiteisminio tyrimo veiksmas įvyko 2014 m. gegužės 14 d., nepakanka, kad būtų įrodytas šios bylos vilkinimas ir Tuniso valdžios institucijų nerūpestingumas. Bet kuriuo atveju, net darant prielaidą, jog taip yra iš tikrųjų, dėl šio sprendimo 67–75 punktuose nurodytų priežasčių Taryba vien dėl to neprivalo nutraukti ieškovui nustatyto lėšų įšaldymo. Taigi antrojo pagrindo trečią dalį reikia atmesti.
– Dėl antrojo pagrindo ketvirtos dalies, susijusios su pagal jurisprudenciją reikalaujamo tikslumo trūkumu, kiek tai susiję su ieškovui inkriminuotais veiksmais ir jo individualia atsakomybe
Grįsdamas šią dalį ieškovas remiasi 2015 m. spalio 26 d. Sprendimo Portnov / Taryba (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
) 44 punktu ir 2016 m. sausio 28 d. Sprendimo Stavytskyi / Taryba (
T‑486/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:45
)
ir
punktais, teigdamas, kad Taryba privalo ne tik tiksliai nurodyti pažeidimus, kuriais įtariamas asmuo, kurio pavardė įtraukta į aptariamą sąrašą, bet ir pateikti daugiau informacijos apie jo individualią atsakomybę padarant šiuos pažeidimus. Šie kriterijai nėra tenkinami šioje byloje. Be to, pagal šias bylas Taryba negalėtų tiesiog nuspręsti, kad ji gali Sąjungoje įšaldyti trečiosios valstybės piliečio lėšas vien dėl to, kad atitinkamoje trečiojoje valstybėje jis patrauktas atsakomybėn. Galiausiai, ieškovo teigimu, dėl nesančios pažangos su juo susijusioje baudžiamojoje byloje negalima laikyti, kad jis patrauktas baudžiamojon atsakomybėn.
Šiuo klausimu primintina, kad 2015 m. spalio 26 d. Sprendimas Portnov / Taryba (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
) ir 2016 m. sausio 28 d. Sprendimas Stavytskyi / Taryba (
T‑486/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:45
) yra susiję su ieškiniais, pareikštais dėl 2014 m. kovo 5 d. Tarybos sprendimo 2014/119/BUSP dėl ribojamųjų priemonių, taikytinų tam tikriems asmenims, subjektams ir įstaigoms atsižvelgiant į padėtį Ukrainoje (
OL L 66, 2014, p. 26
).
2015 m. spalio 26 d. Sprendimo Portnov / Taryba (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
)
punkte ir 2016 m. sausio 28 d. Sprendimo Stavytskyi / Taryba (
T‑486/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:45
)
punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad vienintelis įrodymas, kuriuo grindžiamos ginčijamos ribojamosios priemonės, gautas iš trečiosios valstybės aukštos teisėsaugos institucijos, t. y. Ukrainos generalinės prokuratūros, yra tik vienas bendro pobūdžio ir visai asmenų grupei taikomas teiginys, kuriame ieškovų pavardė, paminėta kaip viena iš kitų buvusių aukšto rango pareigūnų pavardžių, susieta su tyrimu, kuriuo siekta patikrinti, ar egzistuoja toks valstybės lėšų pasisavinimas. Be kita ko, tuose pačiuose punktuose Bendrasis Teismas nusprendė, kad, nors rašte buvo nurodytas pažeidimas, kurio padarymu įtariami ieškovai pagal Ukrainos baudžiamąjį kodeksą, t. y. pagal šio kodekso 191 straipsnį baudžiamas Ukrainos valstybės lėšų pasisavinimas, jame nepateikiama jokio paaiškinimo dėl faktų, kurie buvo tikrinami per Ukrainos valdžios institucijų vykdomą tyrimą, nustatymo ir juo labiau dėl individualios, nors tik preziumuojamos, ieškovo atsakomybės.
Be to, kaip Bendrasis Teismas nusprendė 2016 m. sausio 28 d. Sprendimo Stavytskyi / Taryba (
T‑486/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:45
)
punkte, kad ir kokia buvo proceso dėl ieškovo stadija, Taryba negalėjo nustatyti jam ribojamųjų priemonių, nežinodama, kokiomis konkrečiai valstybės lėšų pasisavinimo veikomis jį kaltino Ukrainos valdžios institucijos, nes tik turėdama duomenų apie šias veikas Taryba galėjo nustatyti, kad, pirma, jos galėjo būti kvalifikuojamos kaip valstybės lėšų pasisavinimas ir, antra, jos kėlė pavojų Ukrainos teisinei valstybei, kurią įtvirtinti ir remti siekiama nustatant aptariamas ribojamąsias priemones (2016 m. sausio 28 d. Sprendimo Stavytskyi / Taryba,
T‑486/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:45
,
punktas).
Neatsižvelgiant į tai, ar Sprendime 2014/119 nustatytos ribojamosios priemonės yra panašios į nustatytąsias Sprendime 2011/72, pakanka konstatuoti, kad, kaip matyti iš 2015 m. spalio 26 d. Sprendimo Portnov / Taryba (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
)
punkto ir 2016 m. sausio 28 d. Sprendimo Stavytskyi / Taryba (
T‑486/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:45
)
ir
punktų, faktinės aplinkybės, nagrinėtos bylose, kuriose priimti minėti sprendimai, aiškiai skiriasi nuo šios bylos aplinkybių.
Iš tikrųjų, pirma, aplinkybės šioje byloje yra tokios, kad dėl ieškovo vykdomas teisminis tyrimas, kurį įrodo iš šį tyrimą vykdančio teismo gautos pažymos su aiškiai pateiktomis nuorodomis į nagrinėjamą bylą ir nurodomas tikslus nusikalstamų veikų, dėl kurių vyksta šis tyrimas, pobūdis bei preziumuojamas ieškovo dalyvavimo jas darant laipsnis. Todėl, priešingai, nei teigia ieškovas, jam nustatytos ribojamosios priemonės grindžiamos konkrečiomis faktinėmis aplinkybėmis, susijusiomis su nusikalstamomis veikomis, kurių padarymu jis yra įtariamas, ir su preziumuojama jo individualia atsakomybe už šių veikų padarymą. Šiuo atveju iš bylos medžiagos matyti, kad, be šių pažymų, Taryba Sprendimo 2016/119 priėmimo momentu taip pat turėjo dokumentus, gautus iš Tuniso valdžios institucijų, kuriuose pateikiama papildomų paaiškinimų dėl faktų, tikrinamų per su ieškovu susijusį tyrimą, pobūdžio ir dėl šio tyrimo eigos (žr. šio sprendimo 193 ir 202 punktuose nurodytus dokumentus).
Antra, kaip Bendrasis Teismas nusprendė 2015 m. spalio 26 d. Sprendimo Portnov / Taryba (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
)
punkte ir 2016 m. sausio 28 d. Sprendimo Stavytskyi / Taryba (
T‑486/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:45
)
punkte, šiose bylose nagrinėtos ribojamosios priemonės buvo grindžiamos vien Ukrainos generalinės prokuratūros raštu ir jame buvo tik vienas bendro pobūdžio ir visai asmenų grupei taikomas teiginys, kuriame ieškovų pavardė, paminėta kaip viena iš kitų buvusių aukšto rango pareigūnų pavardžių, susieta su tyrimu, kuriuo siekta patikrinti, ar egzistuoja toks valstybės lėšų pasisavinimas, ir nepateikta jokio papildomo paaiškinimo.
Taigi ieškovas negali teigti, kad priimdama Sprendimą 2016/119 Taryba nesilaikė 2015 m. spalio 26 d. Sprendime Portnov / Taryba (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
) ir 2016 m. sausio 28 d. Sprendime Stavytskyi / Taryba (
T‑486/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:45
) nustatytų reikalavimų.
Kalbant apie ieškovo argumentą, kad nebuvo galima laikyti, jog Tuniso valdžios institucijos jį patraukė atsakomybėn, pasakytina, kad toks argumentas, remiantis šio sprendimo 82–84 punktuose nurodytomis priežastimis, yra nepagrįstas.
Iš viso to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad antrojo pagrindo ketvirtą dalį, o kartu ir visą pagrindą, galima tik atmesti.
Dėl trečiojo pagrindo, susijusio su tuo, kad Sprendimas 2016/119 neteko dalyko
Pateikdamas šį pagrindą dėl Sprendimo 2016/119 ieškovas tiesiog remiasi tais pačiais argumentais, kurie buvo pateikti ieškinio trečiajame pagrinde ir kurie iš esmės grindžiami teiginiu, jog dėl demokratinio proceso pažangos Tunise išnyko to sprendimo teisinis pagrindas. Taigi, dėl tų pačių priežasčių, išdėstytų šio sprendimo 127–133 punktuose, šiuos argumentus galima tik atmesti.
Dėl ketvirtojo pagrindo, grindžiamo bylos išnagrinėjimo per protingą terminą principo pažeidimu
Pateikdamas šį ketvirtąjį pagrindą ieškovas remiasi tais pačiais argumentais dėl bylos išnagrinėjimo per protingą terminą, kuriuos pateikė grįsdamas ieškinio pirmojo pagrindo antrą dalį ir antrojo pagrindo pirmą dalį. Jo nuomone, triplike Tarybos pateikti argumentai, kad Tuniso valdžios institucijų vykdomų teisminių tyrimų trukmė yra pateisinama dėl tiriamų nusikalstamų veikų pobūdžio ir dėl egzistuojančių teisminės pagalbos procedūrų, nepagrįsti jokiomis su juo susijusiomis faktinėmis aplinkybėmis. Be kita ko, tolesnis ribojamųjų priemonių taikymas grindžiamas „cikliškumo trūkumu“. Iš tikrųjų Tuniso valdžios institucijos yra suinteresuotos, kad nebūtų paspartintas su ieškovu susijęs baudžiamasis procesas, nes taip ieškovo lėšų Sąjungoje įšaldymui būtų suteiktas „maksimalus baudžiamasis poveikis“, o šio lėšų įšaldymo trukmę Taryba galėtų pateisinti nurodydama baudžiamojo proceso trukmę Tunise.
Savo pastabose dėl antrojo pareiškimo dėl ieškinio patikslinimo Taryba atsikerta, kad veikia nepriklausomai nuo Tuniso valdžios institucijų ir kad vertindama ieškovo padėtį neprivalo remtis Tuniso teisminių institucijų sprendimu, nors ir turi tokią galimybę. Dėl to ji daro išvadą, kad šioje byloje nėra „trūkumo dėl cikliškumo“ ir kad ieškovo nurodytas 2010 m rugsėjo 9 d. Sprendimas Al-Aqsa / Taryba (
T‑348/07
,
EU:T:2010:373
) šiuo atžvilgiu nėra reikšmingas.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad atmetant ieškinio pirmojo pagrindo antrą dalį šio sprendimo 61–75 punktuose buvo nurodyta, kad, pirma, net jei ieškovo įrodymai, pateikti prieš priimant Sprendimą 2015/157, būtų pateisinę Tarybos patikrinimus, susijusius su jo atžvilgiu vykdomų teisminių tyrimų eiga, šie įrodymai nebūtų įpareigoję Tarybos nutraukti jo lėšų Sąjungoje įšaldymo. Antra, kaip išdėstyta šio sprendimo 77–78 punktuose, šie įrodymai nesukelia teisėtų abejonių dėl to, ar Tuniso valdžios institucijos galimai pažeidė jo bylos išnagrinėjimo per protingą terminą principą. Šio sprendimo 96 punkte Bendrasis Teismas rėmėsi būtent šiuo samprotavimu, kad atmestų ieškinio antrojo pagrindo pirmą dalį.
Be kita ko, reikia pažymėti, kad, kaip savo triplike teigia Taryba, ji mano turinti įrodymų, kad teismo procesas Tunise nėra nepateisinamai vilkinamas ir kad šis procesas susijęs su ypač sudėtinga byla, kurioje įtariama daug asmenų. Tai grindžiama dokumentais Nr. MD 2015/552 EXT 2 ir Nr. MD 2015/553 EXT 2, kuriuose atitinkamai pateikiama 2015 m. gegužės 11 d. Tuniso valdžios institucijų ataskaita dėl teisminių tyrimų pažangos ir tos pačios dienos ataskaita, susijusi su byla Nr. 19592/1, kurią parengė
Tribunal de grande instance de Tunis
(Tuniso pirmosios instancijos teismas) pirmasis ikiteisminio tyrimo teisėjas.
Taigi reikia konstatuoti, kad šio sprendimo 221 punkte nurodytais dokumentais siekiama pabrėžti, kad tiriant bylą, susijusią su ieškovu, egzistuoja veiksmingi procesiniai veiksmai ir reikalingos tyrimo priemonės, ypač tarptautiniai teismo pavedimai.
Nors tiesa, kad šiuose dokumentuose yra nedaug nuorodų į asmeninę ieškovo padėtį, vis dėlto jis negali teigti, kad Tarybos argumentai šiuo klausimu nėra pagrįsti jokia su juo susijusia faktine aplinkybe. Iš tikrųjų, kadangi tyrimas, susijęs su nusikalstamomis veikomis, kurių padarymu jis įtariamas, yra daug didesnio tyrimo, apimančio daug kitų asmenų ir atliekamo tarptautiniu mastu, dalis, šio ikiteisminio tyrimo sudėtingumas galėtų daryti įtaką proceso, susijusio būtent su ieškovu, trukmei. Tai patvirtina 2015 m. gruodžio 10 d. Dokumentas Nr. MD 745/15 ADD 1 EXT 1, nurodytas šio sprendimo 202 punkte. Šiomis aplinkybėmis iš bylos medžiagos nematyti, kad Taryba padarė klaidą vertindama, ar Tuniso valdžios institucijos laikėsi bylos išnagrinėjimo per protingą terminą principo.
Bet kuriuo atveju iš visų šių dokumentų matyti, kad prieš priimdama Sprendimą 2016/119 Taryba atsižvelgė į ieškovo pastabas ir nuodugniai patikrino su juo susijusio teisminio tyrimo eigą, todėl negalima jai priekaištauti dėl to, kad neatsižvelgė į klausimą dėl baudžiamųjų procedūrų Tunise trukmės. Be to, dėl šio sprendimo 61–75 punktuose išdėstytų priežasčių, net jei būtų daroma prielaida, kad šios procedūros buvo nepagrįstai vilkinamos, kiek tai susiję su ieškovo atvejo nagrinėjimu, šis vilkinimas nebūtinai galėtų įpareigoti Tarybą nutraukti ieškovo lėšų Sąjungoje įšaldymą.
Ieškovo argumentas, susijęs su tariamu trūkumu dėl cikliškumo, atsiradusiu dėl ikiteisminių procedūrų Tunise ir dėl jo lėšų Sąjungoje įšaldymo, negali paneigti šios išvados.
Iš tikrųjų šis argumentas grindžiamas prielaida, kad Tuniso valdžios institucijos tyčia ims vilkinti su ieškovu susijusį teisminį tyrimą tam, kad siekiant baudžiamojo tikslo būtų pratęstas jo lėšų Sąjungoje įšaldymas, ir kad Taryba sąmoningai prisidės prie tokio piktnaudžiavimo. Tačiau, viena vertus, pažymėtina, kad šiuo klausimu ieškovas nepateikia nieko, kuo remiantis būtų galima įrodyti tokį Tuniso valdžios institucijų ketinimą arba Tarybos pritarimą tokiam piktnaudžiavimui. Kita vertus, ieškovo lėšų Sąjungoje įšaldymas negali būti baudžiamojo pobūdžio, nes neturi baudžiamojo aspekto ir jam taikomi tam tikri apribojimai. Iš tikrųjų reikia priminti, kad šiam lėšų įšaldymui, kuris pagal savo pobūdį yra laikinas ir atšaukiamas, taikoma daug išimčių pagal Sprendimo 2011/72 1 straipsnio 3 ir 4 dalis, o pagal to paties spendimo 5 dalį ieškovas nepraranda galimybės naudotis pajamomis, atsiradusiomis iš jo sąskaitų arba iš mokėjimų pagal sutartis, susitarimus ar įsipareigojimus, kurie buvo sudaryti iki minėto lėšų įšaldymo. Šio lėšų įšaldymo pasekmės ieškovui nėra lygiavertės baudžiamosios sankcijos pasekmėms. Taigi, argumentas yra visiškai spekuliatyvus.
Vadinasi, ketvirtąjį pagrindą reikia atmesti.
Dėl penktojo pagrindo, susijusio teisės į nuosavybę pažeidimu
Pateikdamas penktąjį pagrindą ieškovas patikslina ieškinio penktąjį pagrindą ir teigia, jog, atsižvelgiant į tai, kad nėra jo lėšų Sąjungoje įšaldymą pagrindžiančio faktinio pagrindo ir kad šis įšaldymas viršijo protingą terminą, jį reikia laikyti akivaizdžiai neproporcingu jo teisės į nuosavybę apribojimu.
Savo ruožtu Taryba ginčija šiuos argumentus.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad, kaip nuspręsta šio sprendimo 151 punkte, pateikdamas ieškinio penktąjį pagrindą ieškovas kėlė klausimą tik dėl to, ar jo lėšų Sąjungoje įšaldymas atitiko dvi pirmas naudojimosi teise į nuosavybę apribojimo sąlygas, apibrėžtas jurisprudencijoje, t. y. pirma, dėl to, ar šis apribojimas turi teisinį pagrindą, ir, antra, ar jis atitinka Sąjungos pripažintus bendrojo intereso tikslus. Tačiau pateikdamas šį pagrindą ieškovas taip pat kelia klausimą dėl to, ar tenkinama trečioji iš šių sąlygų, t. y. tokio apribojimo būtinumo ir proporcingumo juo siekiamam tikslui sąlyga. Tačiau šis paskutinis argumentas, kurio negalima laikyti ieškinio penktajame pagrinde pateiktų argumentų išplėtojimu ir kuris yra naujas, nėra grindžiamas naujomis aplinkybėmis, susiklosčiusiomis iki Sprendimo 2016/119 priėmimo (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2013 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Anbouba / Taryba,
T‑563/11
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2013:429
,
ir
punktus). Vadinasi, bet kuriuo atveju šis argumentas yra nepagrįstas.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad sprendime, priimtame remiantis BUSP nuostatomis, nurodytų asmenų lėšų įšaldymas neturi būti, atsižvelgiant į siekiamą tikslą, neproporcingas ir netoleruotinas kišimasis, pažeidžiantis pačią teisės į nuosavybę esmę (šiuo klausimu žr. 2013 m. lapkričio 28 d. Sprendimo Taryba / Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją). Be kita ko, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad asmenų, kuriems taikomos tokios ribojamosios priemonės, kaip šioje byloje nagrinėjamas lėšų įšaldymas, teisės į nuosavybę apribojimai siejami ne tik su aptariamos priemonės bendru pobūdžiu, bet ir prireikus su faktiniu jos taikymo laikotarpiu (šiuo klausimu žr. 2013 m. liepos 18 d. Sprendimo Komisija ir kt. / Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Be to, laikotarpio, kuriuo tokia ribojamoji priemonė taikoma, trukmė yra vienas iš aspektų, į kuriuos turi atsižvelgti Sąjungos teismas, nagrinėdamas tokios priemonės proporcingumą (2016 m. birželio 30 d. Sprendimo CW / Taryba,
T‑516/13
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:377
,
punktas).
Kadangi šioje byloje ieškovas šį pagrindą grindžia vien tariamu ginčijamo lėšų įšaldymo faktinio pagrindo nebuvimu ir pernelyg ilga jo trukme, pakanka konstatuoti, kad, kaip matyti iš išvadų, padarytų, pirma, šio sprendimo 186–216 punktuose nagrinėjant antrojo pagrindo pirmą dalį, ir, antra, 220–226 punktuose nagrinėjant ketvirtąjį pagrindą, ieškovo lėšų įšaldymas grindžiamas pakankamu faktiniu pagrindu ir nebuvo taikomas per pernelyg ilgą laikotarpį. Vadinasi, tai neturi įtakos šios priemonės proporcingumui.
Taigi penktąjį pagrindą galima tik atmesti. Nė vienas iš antrajame pareiškime dėl ieškinio patikslinimo pateiktų pagrindų nėra pagrįstas, todėl ieškovo reikalavimas panaikinti Sprendimą 2016/119, o kartu visas ieškinys, turi būti atmesti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
Kadangi ieškovas pralaimėjo bylą, jis turi padengti Tarybos patirtas bylinėjimosi išlaidas pagal jos pateiktus reikalavimus.

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (penktoji kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabrouk padengia savo ir Europos Sąjungos Tarybos patirtas bylinėjimosi išlaidas.

Gratsias
Labucka
Ulloa Rubio
Paskelbta 2017 m. spalio 5 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys

Ginčo ir faktinės aplinkybės

Procesas ir šalių reikalavimai

Dėl teisės

Dėl ieškinio reikalavimų panaikinti Sprendimą 2015/157

Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su teisės klaida, kai Taryba nepagrįstai nusprendė, kad ieškovo atžvilgiu Tunise vykdomas teisminis tyrimas yra pakankamas faktinis pagrindas

– Dėl pirmojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su Tarybos neatsižvelgimu į teigiamus pokyčius įvairiose su ieškovu susijusiose teisminėse procedūrose Tunise

– Dėl pirmojo pagrindo antros dalies, susijusios su Tarybos neatsižvelgimu į bylos išnagrinėjimo per protingą terminą principo pažeidimą per teisminį tyrimą ieškovo atžvilgiu

– Dėl pirmojo pagrindo trečios dalies, susijusios su Tarybos padaryta teisės klaida, kai ši klaidingai nusprendė, kad Tuniso valdžios institucijų pateikta informacija įrodo ieškovo patraukimą atsakomybėn

Dėl antrojo pagrindo, susijusio su pagrindinių ieškovo teisių pažeidimu vykstant procedūrai, lėmusiai Sprendimo 2015/157 priėmimą

– Dėl antrojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su Chartijos 47 straipsnio pažeidimu, kai pati Taryba nesilaikė bylos išnagrinėjimo per protingą terminą principo

– Dėl antrojo pagrindo antros dalies, susijusios su nekaltumo prezumpcijos pažeidimu dėl 2011 m. sausio 31 d. Tarybos pranešimo spaudai

– Dėl antrojo pagrindo trečios dalies, susijusios su teisės į gerą administravimą ir ypač į nešališką jo bylos nagrinėjimą pažeidimu pagal Chartijos 41 straipsnio 1 dalį

Dėl trečiojo pagrindo, susijusio su Sprendimo 2015/157 dalyko nebuvimu, atsižvelgiant į demokratizacijos proceso pažangą Tunise

Dėl ketvirtojo pagrindo, pateikto subsidiariai, susijusio su „akivaizdžia vertinimo klaida“, nes Sprendime 2015/157 Taryba nepakankamai atsižvelgė į „baudžiamosios teisės aspektą“

Dėl penktojo pagrindo, susijusio su teisės į nuosavybę ir Chartijos 17 straipsnio pažeidimu

Dėl pirmajame pareiškime dėl ieškinio patikslinimo pateiktų reikalavimų panaikinti 2015 m. lapkričio 16 d. Tarybos „sprendimą“, kuriuo ji atmetė 2015 m. gegužės 29 d. ieškovo prašymą išbraukti jo pavardę iš Sprendimo 2011/72 priede esančio sąrašo

Dėl antrajame pareiškime dėl ieškinio patikslinimo pateiktų reikalavimų panaikinti Sprendimą 2016/119

Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su nekaltumo prezumpcijos ir gero administravimo principo pažeidimu

Dėl antrojo pagrindo, susijusio su pakankamai svarių faktinių aplinkybių, kuriomis grindžiamos ginčijamos priemonės, nebuvimu

– Dėl antrojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su pernelyg neaiškiais teiginiais, kuriais grindžiamas ieškovo pavardės palikimas Sprendimo 2011/72 priede

– Dėl antrojo pagrindo antros dalies, susijusios su Tuniso teisminių institucijų atskiro ieškovo bylos nagrinėjimo nebuvimu

– Dėl antrojo pagrindo trečios dalies, susijusios su reikšmingų veiksmų neatlikimu per teisminę procedūrą Tunise, kiek jie susiję su ieškovu

– Dėl antrojo pagrindo ketvirtos dalies, susijusios su pagal jurisprudenciją reikalaujamo tikslumo trūkumu, kiek tai susiję su ieškovui inkriminuotais veiksmais ir jo individualia atsakomybe

Dėl trečiojo pagrindo, susijusio su tuo, kad Sprendimas 2016/119 neteko dalyko

Dėl ketvirtojo pagrindo, grindžiamo bylos išnagrinėjimo per protingą terminą principo pažeidimu

Dėl penktojo pagrindo, susijusio teisės į nuosavybę pažeidimu

Dėl bylinėjimosi išlaidų
(
*1
)	Proceso kalbos: anglų ir prancūzų.