CELEX: 62021CJ0150
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Tiesiskā sadarbība krimināllietās
Savstarpējā atzīšana
Pamatlēmums 2005/214/TI
Finansiālu sankciju izpilde
1. panta a) punkta ii) apakšpunkts
Administratīvas iestādes pieņemts lēmums, ar kuru tiek uzlikta finansiāla sankcija
Lēmums, kas var tikt pārsūdzēts prokuroram, kurš ir pakļauts tieslietu ministra norādēm
Turpmāka pārsūdzība tiesā, kurai ir īpaša jurisdikcija krimināllietās

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes Pamatlēmuma 2005/214/TI (2005. gada 24. februāris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz finansiālām sankcijām (
OV 2005, L 76, 16. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes Pamatlēmumu 2009/299/TI (2009. gada 26. februāris) (
OV 2009, L 81, 24. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Pamatlēmums 2005/214”), 1. panta a) punkta ii) apakšpunkta interpretāciju.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar procesu, ko ierosinājis
Centraal Justitieel Incassobureau, Ministerie van Justitie en Veiligheid
(Centrālais tiesu piedziņas birojs, Drošības un tieslietu ministrija, Nīderlande; turpmāk tekstā – “
CJIB
”), lai panāktu, ka Polijā tiek atzīta un izpildīta finansiāla sankcija, kura ir uzlikta D. B. par Nīderlandē ceļu satiksmi regulējošo noteikumu pārkāpumu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Pamatlēmuma 2005/214 1. pantā “Definīcijas” ir noteikts:
“Šajā pamatlēmumā:
a)
“lēmums” ir galīgais lēmums, ar ko fiziskai vai juridiskai personai prasa samaksāt finansiālu sankciju, ja šo lēmumu ir pieņēmusi:
[..]
ii)
izdevējas valsts iestāde, kas nav tiesa, attiecībā uz noziedzīgu nodarījumu saskaņā ar izdevējas valsts tiesību aktiem ar nosacījumu, ka attiecīgajai personai ir bijusi iespēja iesniegt šo lietu izskatīšanai tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās;
iii)
izdevējas valsts iestāde, kas nav tiesa, attiecībā uz darbībām, kas ir sodāmas atbilstīgi izdevējas valsts tiesību aktiem, jo ir pārkāptas tiesību normas, ar nosacījumu, ka attiecīgajai personai ir bijusi iespēja iesniegt šo lietu [..] izskatīšanai tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās;
[..]
b)
“finansiāla sankcija” ir pienākums maksāt:
i)
ar lēmumu noteikto naudas summu sakarā ar notiesāšanu par nodarījumu;
[..].”
Šā pamatlēmuma 3. pantā “Pamattiesības” ir paredzēts:
“Šis pamatlēmums negroza pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību pamatprincipus, kas noteikti [ES] Līguma 6. pantā.”
Minētā pamatlēmuma 4. panta “Lēmumu pārsūtīšana un vēršanās pie centrālās iestādes” 1. punktā ir noteikts:
“Lēmumu kopā ar šajā pantā paredzētu apliecību var nosūtīt tās dalībvalsts kompetentajām iestādēm, kurā fiziskai vai juridiskai personai, pret kuru ir izvirzīts lēmums, ir īpašums vai ienākumi, kurā tai ir pastāvīgā dzīvesvieta vai, juridiskas personas gadījumā, juridiskā adrese.”
Šā paša pamatlēmuma 5. panta “Piemērošanas joma” 1. punktā ir noteikts:
“Šādi nodarījumi, ja izdevējā valstī tie ir sodāmi un kā tos definē izdevējas valsts tiesību akti, saskaņā ar šā pamatlēmuma noteikumiem un nepārbaudot nodarījuma abpusējo sodāmību, ir pamats lēmumu atzīšanai un izpildei:
[..]
–
rīcība, kas ir ceļu satiksmes noteikumu pārkāpums, tostarp tādu noteikumu neievērošana, kuri attiecas uz braukšanas un atpūtas laikposmiem un bīstamām precēm,
[..].”
Pamatlēmuma 2005/214 6. pants “Lēmumu atzīšana un izpilde” ir formulēts šādi:
“Izpildes valsts kompetentās iestādes atzīst lēmumu, kas nosūtīts saskaņā ar 4. pantu, nepieprasot izpildīt nekādas papildu formalitātes, un tūlīt veic visus tā izpildei vajadzīgos pasākumus, ja vien kompetentā iestāde nenolemj atsaukties uz kādu no 7. pantā paredzētajiem neatzīšanas vai neizpildīšanas iemesliem.”
Šā pamatlēmuma 7. pantā “Neatzīšanas un neizpildīšanas iemesli” ir noteikts:
“[..]
2.   Izpildes valsts kompetentā iestāde arī var atteikties atzīt un izpildīt lēmumu, ja tā konstatē, ka:
[..]
g)
saskaņā ar 4. pantā paredzēto apliecību attiecīgā persona – rakstiskās procedūras gadījumā – saskaņā ar izdevējas valsts tiesību aktiem nebija personīgi vai ar tā pārstāvja starpniecību, kurš ir kompetents atbilstīgi attiecīgās valsts tiesību aktiem, informēta par savām tiesībām apstrīdēt lēmumu un par šāda tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmantošanas termiņiem;
[..].
3.   Gadījumos, kas minēti 1. punktā un 2. punkta c), g), i) un j) apakšpunktā, pirms izpildes valsts kompetentā iestāde nolemj pilnīgi vai daļēji neatzīt vai neizpildīt kādu lēmumu, tā apspriežas ar izdevējas valsts kompetento iestādi, izmantojot jebkurus piemērotus līdzekļus, un attiecīgā gadījumā lūdz tai nekavējoties sniegt jebkādu vajadzīgo informāciju.”
Šā paša lēmuma 20. panta 3. punktā ir paredzēts:
“Katra dalībvalsts var nepiekrist atzīt vai izpildīt lēmumu, ja 4. pantā minētā apliecība rada aizdomas, ka varētu būt pārkāptas Līguma 6. pantā paredzētās pamattiesības vai tiesību pamatprincipi. Piemēro 7. panta 3. punktā minēto procedūru.”
Polijas tiesības
1997. gada 6. jūnija
ustawa – Kodeks postępowania karnego
(Likums par kriminālprocesa kodeksu; konsolidētā versija, 2020. gada
Dz. U
., 30. pozīcija), 611.ff panta 1. punktā ir paredzēts:
“Ja Eiropas Savienības dalībvalsts, šajā nodaļā dēvēta par “lēmuma izdevēju valsti”, pieprasa izpildīt galīgo lēmumu par finansiālām sankcijām, šis lēmums ir jāizpilda rajona tiesai, kuras apgabalā likumpārkāpējam ir īpašums vai ienākumi vai arī pastāvīgā vai pagaidu dzīvesvieta. [..]”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
2020. gada 22. septembrī
CJIB
vērsās iesniedzējtiesā,
Sąd Rejonowy dla Łodzi‑Śródmieścia w Łodzi
(Lodzas Centra rajona tiesa Lodzā, Polija), ar lūgumu atzīt un izpildīt tā 2020. gada 17. janvāra lēmumu, kurš kļuva galīgs 2020. gada 28. februārī un ar kuru D. B. tika uzlikts naudas sods 92 EUR par 2020. gada 5. janvārī izdarīto ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumu, proti, maksimālā atļautā ātruma pārsniegšanu.
2020. gada 6. novembrī iesniedzējtiesa uzdeva jautājumus
CJIB
par pārsūdzību, kas paredzēta Nīderlandes tiesiskajā regulējumā pret šādu lēmumu, kā arī par tās iestādes statusu, kura izskata šo pārsūdzību. Šī tiesa saņēma
CJIB
atbildi 2021. gada 22. februārī.
D. B. nepiedalījās nevienā no iesniedzējtiesas 2020. gada 6. novembrī un 8. decembrī, kā arī 2021. gada 23. februārī noteiktajām sēdēm. D. B. arī neiesniedza procesuālo rakstu.
Iesniedzējtiesa apgalvo, ka saskaņā ar Nīderlandes tiesisko regulējumu
CJIB
uzlikto naudas sodu sešu nedēļu laikā var pārsūdzēt pie prokurora Nīderlandē. Ja prokurors nepiekristu attiecīgās personas nostājai, tai būtu tiesības celt prasību
kantonrechter
(rajona tiesa, Nīderlande). Tomēr, ja lieta ir par naudas sodu 225 EUR vai vairāk, tiesas izskata lietu tikai tad, ja ir samaksāta drošības nauda tādā apmērā, kas atbilst piemērotajam naudas sodam.
Šādos apstākļos iesniedzējtiesa pauž šaubas, vai prokurors Nīderlandes tiesiskā regulējuma izpratnē var tikt atzīts par “tiesu, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās” Pamatlēmuma 2005/214 1. panta a) punkta ii) apakšpunkta izpratnē.
Minētā iesniedzējtiesa uzskata, ka, ņemot vērā Pamatlēmuma 2005/214 3. pantu un 20. panta 3. punktu, kā arī LES 6. pantu attiecībā uz pamattiesību aizsardzību, šā pamatlēmuma 1. panta a) punkta ii) apakšpunkta interpretācijā jāņem vērā 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. pants un tā interpretācija, ko sniegusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa.
Saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru, lai saglabātu procesa taisnīgumu, lieta jāizskata objektīvai tiesai, kas nav pakļauta izpildvarai (ECT spriedumi, 1981. gada 23. jūnijs,
Le Compte, Van Leuven
un
De Meyer
pret Beļģiju, CE:ECHR:1981:0623JUD000687875, kā arī 1988. gada 29. aprīlis,
Belilos
pret Šveici, CE:ECHR:1988:0429JUD001032883). Turklāt šajā ziņā esot būtiski, lai nebūtu pārmērīgu fiskālu vai juridisku šķēršļu, kas varētu apdraudēt piekļuvi šādai tiesai.
Par Pamatlēmuma 2005/214 1. panta a) punkta iii) apakšpunktā minētā jēdziena “tiesa, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās” interpretāciju Tiesa jau ir norādījusi – lai novērtētu, vai valsts tiesību aktos paredzētajai iestādei ir šādas tiesas raksturs, jāņem vērā faktoru kopums, piemēram, vai iestāde izveidota ar likumu, vai tā ir pastāvīga, vai tās jurisdikcijai ir obligātais raksturs, vai tajā notiek sacīkstes process, vai tā piemēro tiesību normas, kā arī vai tā ir neatkarīga (spriedums, 2013. gada 14. novembris, Baláž,
C‑60/12
,
EU:C:2013:733
,
32.
punkts).
Prasība par tiesu neatkarību ietver divus aspektus. Saskaņā ar pirmo aspektu, kam ir ārējs raksturs, attiecīgā instance veic savas funkcijas pilnībā autonomi, nav pakļauta nekādai hierarhiskai saiknei vai subordinācijai attiecībā pret kādu un nesaņem nekādas izcelsmes rīkojumus vai instrukcijas, tādējādi tā ir aizsargāta pret ārēju iejaukšanos vai spiedienu, kas varētu nelabvēlīgi ietekmēt tās locekļu tiesas spriešanas neatkarību un viņu lēmumus (spriedums, 2018. gada 25. jūlijs, Minister for Justice and Equality (Tiesu sistēmas nepilnības),
C‑216/18 PPU
,
EU:C:2018:586
,
63.
punkts).
Otrs – iekšējais – aspekts ir saistīts ar neitralitātes jēdzienu un attiecas uz to, ka tiek saglabāta vienāda attieksme pret strīda dalībniekiem un to interesēm saistībā ar strīda priekšmetu (spriedums, 2018. gada 25. jūlijs, Minister for Justice and Equality (Tiesu sistēmas nepilnības),
C‑216/18 PPU
,
EU:C:2018:586
,
65.
punkts).
Konkrētāk, Tiesa esot lēmusi par to, vai valsts prokurors var tikt atzīts par “izsniegšanas tiesu iestādi” Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (
OV 2002, L 190, 1. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Pamatlēmumu 2009/299, 6. panta 1. punkta izpratnē. Tā būtu izslēgusi šādu iespēju gadījumā, ja dalībvalsts prokuratūra ir pakļauta riskam, ka tai tieši vai netieši var tikt piemēroti atsevišķi izpildvaras, piemēram, tieslietu ministra, rīkojumi vai norādījumi saistībā ar lēmuma pieņemšanu par Eiropas apcietināšanas ordera izdošanu (spriedums, 2019. gada 27. maijs, OG un PI (Lībekas un Cvikavas prokuratūras),
C‑508/18 un C‑82/19 PPU
,
EU:C:2019:456
,
90.
punkts).
Tajā pašā laikā Tiesa esot nospriedusi, ka “tiesas nolēmums” Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 1. punkta izpratnē ir lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšanu, ko pieņēmusi dalībvalsts prokuratūra, ja vien šo Eiropas apcietināšanas orderi obligāti apstiprina tiesa, kas neatkarīgi un objektīvi pārbauda izsniegšanas nosacījumus, kā arī šī paša ordera samērīgumu (spriedums, 2019. gada 9. oktobris, NJ (Vīnes prokuratūra),
C‑489/19 PPU
,
EU:C:2019:849
,
49.
punkts).
Iesniedzējtiesa uzskata, ka, ņemot vērā šo judikatūru un prokuratūras nostāju Nīderlandes tiesību sistēmā, to nevar uzskatīt par “tiesu, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās” Pamatlēmuma 2005/214 1. panta a) punkta ii) un iii) apakšpunkta izpratnē.
Šajā ziņā tā uzsver nozīmi, kāda ir šajās tiesību normās paredzētajai iespējai nodot lietu izskatīšanai tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās, gadījumos, kad nolēmums, ar kuru ir konstatēta attiecīgās personas vaina un ar kuru ir noteikta sankcija, ir pilnībā automatizēts, jo valsts iestāde, kas pieņem šo lēmumu, aprobežojas ar transportlīdzekļa īpašnieka datu pārbaudi un informācijas sistēmas radītā dokumenta nodošanu šai personai.
Runājot par Nīderlandes tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru gadījumā, ja prokurors neapmierina attiecīgās personas celto prasību par
CJIB
lēmumu, vēlāk
kantonrechter
(rajona tiesā) var iesniegt pārsūdzību, tas neatbilst Pamatlēmuma 2005/214 1. panta a) punkta ii) apakšpunktā paredzētajai prasībai, ka izdevējas valsts iestādes, kas nav tiesa, lēmums ir pārsūdzams “tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”.
Proti, šajā pamatlēmumā esot paredzēta iespēja tieši celt prasību tiesā, un nav nepieciešams vispirms izmantot jebkādu citu procedūru.
Šajā ziņā no 2013. gada 14. novembra sprieduma Baláž (
C‑60/12
,
EU:C:2013:733
,
46.
punkts) izrietot, ka piekļuve tiesai, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās Pamatlēmuma 2005/214 izpratnē, nav jāpakļauj nosacījumiem, kas to padara neiespējamu vai pārmērīgi grūtu.
Turklāt iesniedzējtiesa konstatē, ka saskaņā ar Nīderlandes tiesisko regulējumu gadījumā, ja uzliktais naudas sods ir lielāks par vai vienāds ar 225 EUR, tiesas veiktā prasības izskatīšana ir atkarīga no tā, vai attiecīgā persona samaksā drošības naudu, kas līdzvērtīga šai summai. Taču šis procesuālais noteikums varētu būt šķērslis, kas attur dalībvalsts pilsoni no prasības celšanas izsniegšanas dalībvalstī.
Šādos apstākļos
Sąd Rejonowy dla Łodzi‑Śródmieścia w Łodzi
(Lodzas Centra rajona tiesa Lodzā) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai lēmums, ar kuru tiek piemērots naudas sods un kuru ir pieņēmusi Nīderlandes centrālā administratīvā iestāde, kas izraudzīta atbilstoši [Pamatlēmuma 2005/214] 2. pantam, un kurš ir pārsūdzams prokuratūrai, kas organizatoriski ir Tieslietu ministrijas pakļautībā, atbilst “lēmuma, kuru var pārsūdzēt tiesā, kam ir jurisdikcija krimināllietās”, kritērijiem pamatlēmuma 1. panta a) punkta ii) apakšpunkta izpratnē?
2)
Vai kritēriju, ka lēmums, ar ko tiek piemērots naudas sods, būtu pārsūdzams “tiesā, kam ir jurisdikcija krimināllietās”, var uzskatīt par izpildītu situācijā, kad pārsūdzību rajona tiesā ir iespējams iesniegt tikai vēlākā procedūras stadijā, proti, pēc tam, kad prokurors to ir noraidījis, un turklāt noteiktos gadījumos tas nozīmē, ka ir jāmaksā nodeva, kuras apmērs ir vienāds ar piemēroto naudas sodu?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Iesniedzējtiesa ar saviem jautājumiem, kas jāizskata kopā, būtībā vaicā, pirmkārt, vai Pamatlēmuma 2005/214 1. panta a) punkta ii) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka lēmums, ar kuru fiziskai personai galīgi tiek uzlikta finansiāla sankcija un kuru pieņēmusi izdevējas dalībvalsts iestāde, kas nav tiesa, par noziedzīgu nodarījumu saskaņā ar šīs dalībvalsts tiesību aktiem, ir “lēmums” šīs tiesību normas izpratnē, ja šīs dalībvalsts tiesiskais regulējums paredz, ka pārsūdzība par šo lēmumu sākotnēji jāizskata prokuroram, kas organizatoriski ir tieslietu ministra pakļautībā, un pēc tam attiecīgā persona var vērsties tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās, ja šis prokurors pieņem lēmumu, ar kuru šo pārsūdzību noraida. Otrkārt, iesniedzējtiesa jautā, vai šī tiesību norma ir jāinterpretē tādējādi, ka attiecīgajai personai “ir bijusi iespēja iesniegt šo lietu izskatīšanai tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās” šīs tiesību normas izpratnē, ja saskaņā ar izsniegšanas dalībvalsts tiesisko regulējumu gadījumā, kad uzliktais naudas sods ir lielāks par vai vienāds ar 225 EUR, prasības izskatīšana tiesā ir pakļauta nosacījumam, ka attiecīgā persona samaksā šai summai atbilstošu drošības naudu.
Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar Pamatlēmuma 2005/214 5. panta 1. punkta trīsdesmit trešo ievilkumu ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumi, ja izdevējā valstī tie ir sodāmi un kā tos definē izdevējas valsts tiesību akti, saskaņā ar šā pamatlēmuma noteikumiem un nepārbaudot nodarījuma abpusējo sodāmību, ir pamats lēmumu atzīšanai un izpildei.
Pamatlēmuma 2005/214 1. panta a) punkta ii) apakšpunktā jēdziens “lēmums” ir definēts kā “galīgais lēmums, ar ko fiziskai vai juridiskai personai prasa samaksāt finansiālu sankciju, ja šo lēmumu ir pieņēmusi izdevējas valsts iestāde, kas nav tiesa, attiecībā uz noziedzīgu nodarījumu saskaņā ar izdevējas valsts tiesību aktiem ar nosacījumu, ka attiecīgajai personai ir bijusi iespēja iesniegt šo lietu izskatīšanai tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”.
Šā pamatlēmuma 1. panta a) punkta iii) apakšpunktā ir noteikts, ka “lēmums” ir arī “galīgais lēmums, ar ko fiziskai vai juridiskai personai prasa samaksāt finansiālu sankciju, ja šo lēmumu ir pieņēmusi izdevējas valsts iestāde, kas nav tiesa, attiecībā uz darbībām, kas ir sodāmas atbilstīgi izdevējas valsts tiesību aktiem, jo ir pārkāptas tiesību normas, ar nosacījumu, ka attiecīgajai personai ir bijusi iespēja iesniegt šo lietu [..] izskatīšanai tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”.
Kā izriet no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem, un it īpaši no Pamatlēmuma 2005/214 4. pantā minētās apliecības, kas pievienota pamatprāvā izskatāmajam
CJIB
lēmumam, D. B. tika sodīts par noziedzīgu nodarījumu, kas paredzēts izdevējas dalībvalsts tiesību aktos, proti, par transportlīdzekļa vadīšanu, pārkāpjot ceļu satiksmes noteikumus, kā tie definēti šīs dalībvalsts tiesību aktos.
Lai gan šādos apstākļos šajā gadījumā jāpiemēro Pamatlēmuma 2005/214 1. panta a) punkta ii) apakšpunkts, nevis šā pamatlēmuma 1. panta a) punkta iii) apakšpunkts, tomēr šajās abās tiesību normās identiski ir prasīts, lai attiecīgajai personai būtu “iespēja iesniegt šo lietu izskatīšanai tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”.
Pirmkārt, par jautājumu, vai tiesības celt prasību tiek garantētas, lai gan ir pienākums sākotnēji ievērot administratīvo procedūru, pirms lietu izskata tiesa, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās Pamatlēmuma 2005/214 izpratnē, Tiesa jau ir nospriedusi, ka šā pamatlēmuma 1. panta a) punkta iii) apakšpunktā nav noteikta prasība, lai lieta tiktu tieši nodota šādai tiesai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 14. novembris, Baláž,
C‑60/12
,
EU:C:2013:733
,
45.
punkts).
Tā kā Pamatlēmums 2005/214 ir piemērojams arī administratīvām sankcijām, ko uzliek administratīvās iestādes, atkarībā no dalībvalstu tiesu sistēmu īpatnībām var tikt pieprasīts, lai iepriekš būtu noticis administratīvais posms. Tomēr piekļuvei tiesai, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās šā pamatlēmuma izpratnē, nav jābūt pakļautai nosacījumiem, kas padara to neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtinātu (spriedums, 2013. gada 14. novembris, Baláž,
C‑60/12
,
EU:C:2013:733
,
46.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Otrkārt, attiecībā uz tiesas, kurā var vērsties, veiktās pārbaudes apmēru un raksturu jānorāda, ka šai tiesai ir jābūt pilnībā kompetentai, lai izskatītu lietu gan no juridiskā vērtējuma, gan faktisko apstākļu aspekta, tostarp tai ir jābūt iespējai izvērtēt pierādījumus un uz šī pamata izdarīt konstatējumus par attiecīgās personas atbildību, kā arī par soda atbilstīgumu (spriedums, 2013. gada 14. novembris, Baláž,
C‑60/12
,
EU:C:2013:733
,
47.
punkts).
Kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, lai gan saskaņā ar Nīderlandes tiesisko regulējumu pārsūdzību par
CJIB
lēmumu, ar ko tiek piemērots sods, izskata prokurors, kurš ir tieslietu ministra pakļautībā, šajā tiesiskajā regulējumā ir paredzēts, ka attiecīgā persona var vērsties
kantonrechter
(rajona tiesā) ar prasību pret šī prokurora lēmumu.
Šādos apstākļos, nepastāvot nepieciešamībai izvērtēt, vai prokurors, kura kompetencē ir izskatīt prasību pret
CJIB
lēmumu, ar ko ir noteikta sankcija par ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumu, ir “tiesa, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās” Pamatlēmuma 2005/214 1. panta a) punkta ii) apakšpunkta izpratnē, ir jāpārbauda, vai iepriekšējā punktā minētā
kantonrechter
(rajona tiesa) ir šāda tiesa.
Šajā ziņā jāatgādina, ka jēdziens “tiesa, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās”, kas ietverts minētajā tiesību normā, ir autonoms Savienības tiesību jēdziens un tas ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā jēdzienā ietilpst ikviena tiesa, kura piemēro procedūru, kas ietver kriminālprocesa būtiskās īpašības, un it īpaši tai ir neierobežota kompetence un tā īsteno procesu, kurš ir pakļauts krimināltiesību jomā atbilstošām procesuālajām garantijām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 14. novembris, Baláž,
C‑60/12
,
EU:C:2013:733
,
39.
un
42.
punkts).
Tiesas, kas ir aicināta sniegt valsts tiesai lietderīgas atbildes, kompetencē, pamatojoties uz pamatlietas materiāliem un tai iesniegtajiem rakstveida un mutvārdu apsvērumiem, ir sniegt norādes, kas ļautu šai tiesai pieņemt nolēmumu konkrētajā lietā, ko tā izskata (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 26. janvāris, Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie,
C‑16/19
,
EU:C:2021:64
,
38.
punkts).
Šajā lietā, kā izriet no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem, šā sprieduma 39. punktā minētā
kantonrechter
(rajona tiesa) var lemt par tiesību un faktiskajiem jautājumiem, kā arī par uzliktā naudas soda samērīgumu saistībā ar izdarīto pārkāpumu, jo uz tiesvedību šajā tiesā attiecas atbilstošas procesuālās garantijas krimināltiesību jomā. It īpaši šīs garantijas attiecas uz veidu, kādā attiecīgajai personai tiek darīti zināmi ar lietu saistītie dokumenti, uzklausīšanu atklātā tiesas sēdē, uz kuru šī ieinteresētā persona ir uzaicināta, iespēju tikt uzaicinātai vai tikt pārstāvētai, liecinieku un ekspertu uzklausīšanu un tulka izmantošanu.
Tātad minētā
kantonrechter
(rajona tiesa) ir jākvalificē kā “tiesa, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās” Pamatlēmuma 2005/214 1. panta a) punkta ii) apakšpunkta izpratnē.
Iesniedzējtiesas norādītajam apstāklim, ka saskaņā ar Nīderlandes tiesisko regulējumu gadījumā, ja uzliktais naudas sods ir lielāks par vai vienāds ar 225 EUR, tiesas veiktā prasības izskatīšana ir pakārtota nosacījumam, ka šī ieinteresētā persona samaksā drošības naudu, kas ir līdzvērtīga šai summai, šajā lietā nav nozīmes. Jākonstatē, ka pamatlietā naudas sods, ko
CJIB
uzlicis D. B., bija 92 EUR.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Pamatlēmuma 2005/214 1. panta a) punkta ii) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka lēmums, ar kuru fiziskai personai galīgi tiek uzlikta finansiāla sankcija un kuru pieņēmusi izdevējas dalībvalsts iestāde, kas nav tiesa, par noziedzīgu nodarījumu saskaņā ar šīs dalībvalsts tiesību aktiem, ir “lēmums” šīs tiesību normas izpratnē, ja šīs dalībvalsts tiesiskais regulējums paredz, ka pārsūdzība par šo lēmumu sākotnēji ir jāizskata prokuroram, kas organizatoriski ir tieslietu ministra pakļautībā, un pēc tam attiecīgā persona var vērsties tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās, ja šis prokurors pieņem lēmumu, ar kuru šo pārsūdzību noraida, ar nosacījumu, ka piekļuve šai tiesai netiek padarīta par neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtinātu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:

Padomes Pamatlēmuma 2005/214/TI (2005. gada 24. februāris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz finansiālām sankcijām, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes Pamatlēmumu 2009/299/TI (2009. gada 26. februāris), 1. panta a) punkta ii) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka lēmums, ar kuru fiziskai personai galīgi tiek uzlikta finansiāla sankcija un kuru pieņēmusi izdevējas dalībvalsts iestāde, kas nav tiesa, par noziedzīgu nodarījumu saskaņā ar šīs dalībvalsts tiesību aktiem, ir “lēmums” šīs tiesību normas izpratnē, ja šīs dalībvalsts tiesiskais regulējums paredz, ka pārsūdzība par šo lēmumu sākotnēji ir jāizskata prokuroram, kas organizatoriski ir tieslietu ministra pakļautībā, un pēc tam attiecīgā persona var vērsties tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās, ja šis prokurors pieņem lēmumu, ar kuru šo pārsūdzību noraida, ar nosacījumu, ka piekļuve šai tiesai netiek padarīta par neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtinātu.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – poļu.