CELEX: 62021CJ0401
Appel
Samhørighedsfonden og Den Europæiske Fond for Regionaludvikling (EFRU)
forordning nr. 1303/2013
den anvendelige medfinansieringssats
ændring af satsen mellem indgivelsen af den endelige ansøgning om en mellemliggende betaling og godkendelse af regnskaberne
princippet om regnskabsmæssig etårighed og princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft

Med sin appel har Rumænien nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 14. april 2021, Rumænien mod Kommissionen (T-543/19, herefter »den appellerede dom«,
EU:T:2021:193
), hvorved Retten frifandt Kommissionen for den af sagsøgeren nedlagte påstand om delvis annullation af Kommissionens afgørelse C(2019) 4027 final af 23. maj 2019 (herefter »den omtvistede afgørelse«) om godkendelse af regnskaber og beregning af beløb med udgiftsvirkning for Samhørighedsfonden og Den Europæiske Fond for Regionaludvikling (EFRU) for regnskabsåret 2017/2018 og det operationelle program CCI 2014RO16M1OP001 for »stor infrastruktur« ved at anvende en medfinansieringssats på 75% og ikke 85% for prioritetsakserne 1 og 2 i dette operationelle program.
Retsforskrifter
Artikel 1 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1303/2013 af 17. december 2013 om fælles bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond, Samhørighedsfonden, Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne og Den Europæiske Hav- og Fiskerifond og om generelle bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond, Samhørighedsfonden og Den Europæiske Hav- og Fiskerifond og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 1083/2006 (
EUT 2013, L 347, s. 320
, berigtiget i
EUT 200, L 2016, s. 140
) som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU, Euratom) 2018/1046 af 18. juli 2018 (
EUT 2018, L 193, s. 1
) (herefter »forordning nr. 1303/2013«) bestemmer følgende:
»Ved denne forordning fastsættes fælles bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling (EFRU), Den Europæiske Socialfond (ESF), Samhørighedsfonden, Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) og Den Europæiske Hav- og Fiskerifond (EHFF), som fungerer under en fælles ramme (»de europæiske struktur- og investeringsfonde« eller »ESI-fondene«). […]
Tredje del fastsætter generelle bestemmelser for EFRU og ESF (herefter »strukturfondene«) og Samhørighedsfonden for så vidt angår strukturfondenes og Samhørighedsfondens (herefter »fondene«) opgaver, prioriterede mål og organisation, kriterierne, som medlemsstaterne og regionerne skal opfylde for at være berettiget til at modtage støtte fra fondene, samt de disponible finansielle midler og kriterierne for deres fordeling.
Fjerde del fastsætter generelle bestemmelser for fondene og EHFF for så vidt angår forvaltning og kontrol, finansiel forvaltning, regnskaber, og finansielle korrektioner.
[…]«
Denne forordnings artikel 2, nr. 4), bestemmer:
»I denne forordning forstås ved:
4)
»fondsspecifikke regler«: de bestemmelser, der er fastsat i, eller som fastsættes på grundlag af tredje eller fjerde del i nærværende forordning, eller en forordning om en eller flere af ESI-fondene, der er omhandlet eller anført i artikel 1, stk. 4.«
Nævnte forordnings artikel 120 med overskriften »Fastlæggelse af medfinansieringssatser« bestemmer:
»1.   [Europa-]Kommissionens afgørelse om vedtagelse af et operationelt program fastsætter medfinansieringssatsen og den maksimale støtte fra fondene for hver prioritetsakse. Når en prioritetsakse vedrører mere end én regionskategori eller mere end én fond, skal Kommissionens beslutning om nødvendigt fastsætte medfinansieringssatsen efter regionskategori og fond.
2.   For hver prioritetsakse fastsættes det i Kommissionens afgørelse, om medfinansieringssatsen for prioritetsaksen finder anvendelse på:
a)
de samlede støtteberettigede udgifter, inklusive offentlige og private udgifter, og
b)
offentlige støtteberettigede udgifter.
3.   Medfinansieringssatsen for hver prioritetsakse og, hvor det er relevant, efter regionskategori og fond, for operationelle programmer under målet om investeringer i vækst og beskæftigelse må højst udgøre:
a)
85% for Samhørighedsfonden
[…]
Kommissionen gennemfører en revision med henblik på at vurdere begrundelsen for at opretholde denne medfinansieringssats, der er omhandlet i andet afsnit, efter den 30. juni 2017 og fremlægger om nødvendigt et lovgivningsmæssigt forslag inden den 30. juni 2016.
[…]«
Samme forordnings artikel 130 med overskriften »Fælles regler for beregning af mellemliggende betalinger og betaling af den endelige saldo« bestemmer i stk. 1:
»Kommissionen refunderer som mellemliggende betalinger 90% af det beløb, der fremkommer ved at anvende medfinansieringssatsen for hver prioritet, der er fastsat i afgørelsen om godkendelse af det operationelle program, på de støtteberettigede udgifter til prioriteten inkluderet i betalingsansøgningen. Kommissionen fastsætter de resterende beløb, der skal refunderes som mellemliggende betalinger eller inddrives i overensstemmelse med artikel 139.«
Artikel 131, stk. 1, i forordning nr. 1303/2013 har følgende ordlyd:
»Betalingsansøgninger omfatter for hver prioritet:
a)
de samlede støtteberettigede udgifter, som modtagerne har afholdt og betalt i forbindelse med gennemførelsen af operationerne, som angivet i attesteringsmyndighedens regnskabssystem
b)
de samlede offentlige udgifter anvendt i forbindelse med gennemførelsen af operationerne, som angivet i attesteringsmyndighedens regnskabssystem.
[…]«
Denne forordnings artikel 135 med overskriften »Frister for indgivelse af ansøgninger om mellemliggende betaling og for betaling« har følgende ordlyd:
»1.   Attesteringsmyndigheden sender regelmæssigt en ansøgning om mellemliggende betaling i overensstemmelse med artikel 131, stk. 1, som dækker beløb opført i dens regnskabssystem i regnskabsåret. Attesteringsmyndigheden kan imidlertid, hvis den finder det nødvendigt, lade sådanne beløb indgå i betalingsansøgninger, der forelægges i efterfølgende regnskabsår.
2.   Attesteringsmyndigheden fremlægger den endelige ansøgning om en mellemliggende betaling senest den 31. juli efter afslutningen af det foregående regnskabsår og under alle omstændigheder inden den første ansøgning om mellemliggende betaling for det næste regnskabsår.
3.   Den første ansøgning om mellemliggende betaling må ikke finde sted, før Kommissionen er underrettet om udpegelsen af forvaltningsmyndighederne og attesteringsmyndighederne i overensstemmelse med artikel 124.
4.   Der må ikke foretages mellemliggende betalinger til et operationelt program, medmindre den årlige gennemførelsesrapport er blevet tilsendt Kommissionen i overensstemmelse med de fondsspecifikke regler.
5.   Forudsat at der er midler til rådighed, foretager Kommissionen de mellemliggende betalinger senest 60 dage efter, at betalingsansøgningen er registreret hos Kommissionen.«
Nævnte forordnings artikel 137, som omhandler udarbejdelse af regnskaber, bestemmer:
»1.   Det i […] artikel 63, stk. 5, litra a), og artikel 63, stk. 6, [i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU, Euratom) nr. 966/2012 af 25. oktober 2012 om de finansielle regler vedrørende Unionens almindelige budget og om ophævelse af Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1605/2002) (
EUT 2012, L 298, s. 1
)] omhandlede regnskab skal forelægges Kommissionen for hvert operationelt program. Regnskaberne dækker regnskabsåret og omfatter for hver prioritet og, hvis det er relevant, fonde og regionskategorier:
a)
de samlede støtteberettigede udgifter, der er opført i attesteringsmyndighedens regnskabssystemer, som er medtaget i betalingsansøgninger indgivet til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 131 og artikel 135, stk. 2, senest den 31. juli efter afslutningen af regnskabsåret, de samlede modsvarende offentlige udgifter anvendt i forbindelse med gennemførelsen af operationerne og det samlede beløb for tilsvarende betalinger til støttemodtagere under artikel 132, stk. 1
[…]
d)
en afstemning mellem de udgifter, der er angivet i henhold til litra a), og de udgifter, der er anmeldt for samme regnskabsår i betalingsansøgninger, ledsaget af en redegørelse for eventuelle afvigelser.
2.   Hvis en medlemsstat udelader udgifter, der tidligere var medtaget i en ansøgning om mellemliggende betaling for regnskabsåret, fra regnskabet, på grund af en løbende vurdering af disse udgifters lovlighed og formel rigtighed, kan en del af eller alle disse udgifter, som efterfølgende findes lovlige og formelt rigtige, medtages i en ansøgning om mellemliggende betaling, der vedrører et efterfølgende regnskabsår.
[…]«
Under overskriften »Gennemgang og godkendelse af regnskaber« bestemmer samme forordnings artikel 139:
»1.   Kommissionen foretager en gennemgang af de dokumenter, som er forelagt af medlemsstaterne i henhold til artikel 138. På anmodning af Kommissionen opgiver medlemsstaterne alle nødvendige supplerende oplysninger, som Kommissionen behøver for at fastlægge, om regnskaberne er fuldstændige, nøjagtige og korrekte inden for fristen i artikel 84.
2.   Kommissionen godkender regnskaberne, hvis den kan konkludere, at regnskaberne er fuldstændige, nøjagtige og korrekte. Kommissionen kan konkludere dette, når revisionsmyndigheden har fremsat en revisionserklæring uden forbehold vedrørende regnskabernes fuldstændighed, nøjagtighed og pålidelighed, medmindre Kommissionen specifikt kan dokumentere, at revisionserklæringen vedrørende regnskaberne er upålidelig.
[…]
6.   Kommissionen beregner på grundlag af godkendte regnskaber beløbet med udgiftsvirkning for fondene og EHFF for regnskabsåret og deraf følgende tilpasninger i forhold til betalinger til medlemsstaten. Kommissionen tager følgende i betragtning:
a)
de beløb i regnskabet omhandlet i artikel 137, stk. 1, litra a), og for hvilke medfinansieringssatsen for hver prioritet skal anvendes
b)
de samlede betalinger foretaget af Kommissionen i løbet af det pågældende regnskabsår bestående af:
i)
de mellemliggende betalinger foretaget af Kommissionen i henhold til artikel 130, stk. 1, og artikel 24 og
ii)
den årlige forfinansiering udbetalt i henhold til artikel 134, stk. 2.
7.   Kommissionen afslutter den respektive årlige forfinansiering og betaler eventuelle yderligere beløb, der forfalder inden for 30 dage efter godkendelsen af regnskabet, efter beregningen i stk. 6. Hvis der er et beløb, der skal inddrives fra medlemsstaten, gøres det til genstand for en indtægtsordre fra Kommissionen, som, når det er muligt, skal udføres ved modregning af beløb, der skal betales til medlemsstaten i forbindelse med senere betalinger til samme operationelle program. En sådan inddrivelse udgør ikke en finansiel korrektion og reducerer ikke støtten fra fondene og EHFF til det operationelle program. Det inddrevne beløb udgør formålsbestemte indtægter i henhold til […] artikel 177, stk. 3[, i forordning nr. 966/2012].
[…]«
Sagens baggrund
Sagens baggrund er gennemgået af Retten i den appellerede doms præmis 1-10 og kan med henblik på nærværende sag sammenfattes som følger.
Ved gennemførelsesafgørelse C(2015) 4823 final af 9. juli 2015 (herefter »gennemførelsesafgørelsen af 2015«), der blev vedtaget på grundlag af artikel 29, stk. 4, og artikel 96, stk. 10, i forordning nr. 1303/2013 godkendte Kommissionen visse elementer i det operationelle program CCI 2014RO16M1OP001 »Stor infrastruktur« om støtte fra EFRU og Samhørighedsfonden på grundlag af formålet vedrørende investeringer i vækst og beskæftigelse i Rumænien for perioden fra den 1. januar 2014 til den 31. december 2020 (herefter »det operationelle program«). Dette program omfattede otte prioritetsakser.
Artikel 4, stk. 3, i gennemførelsesafgørelsen af 2015, sammenholdt med bilag II hertil, fastsatte medfinansieringssatsen for de to prioritetsakser i det operationelle program til 75% og præciserede, at denne sats skulle anvendes på støtteberettigede offentlige udgifter.
Den 6. juli 2018 fremsendte de rumænske myndigheder den endelige ansøgning om en mellemliggende betaling vedrørende det operationelle program for regnskabsåret 2017/2018 til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 135, stk. 2, i forordning nr. 1303/2013.
Ved gennemførelsesafgørelse C(2018) 8890 final af 12. december 2018 (herefter »gennemførelsesafgørelsen af 2018«), der blev vedtaget på grundlag af artikel 96, stk. 10, i forordning nr. 1303/2013, ændrede Kommissionen navnlig bilag II til gennemførelsesafgørelsen af 2015, hvorved medfinansieringssatsen for prioritetsakserne 1 og 2 i det operationelle program blev forøget til 85%.
Under et møde afholdt den 15. januar 2019 mellem de rumænske myndigheder og Kommissionen, anmodede disse myndigheder om at anvende medfinansieringssatsen på 85% for regnskabsåret 2017/2018 for prioritetsakserne 1 og 2 i det operationelle program, som fastsat i gennemførelsesafgørelsen af 2018, i stedet for den i gennemførelsesafgørelsen af 2015 fastsatte medfinansieringssats på 75%. Som svar på denne anmodning anførte Kommissionen, at retningslinjerne i dokumentet med overskriften »Vejledning til medlemsstaterne om udarbejdelse, gennemgang og godkendelse af regnskaber«, som udarbejdet af Kommissionen den 3. december 2018, var til hinder for anvendelsen af den i gennemførelsesafgørelsen af 2018 fastsatte medfinansieringssats på 85% for det pågældende regnskabsår.
Den 15. februar 2019 fremsendte de rumænske myndigheder regnskaberne for det operationelle program for regnskabsåret 2017/2018 til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 138, litra a), i forordning nr. 1303/2013.
Ved skrivelser af 8. marts og 13. maj 2019 gentog de rumænske myndigheder over for Kommissionen deres anmodning om anvendelse af medfinansieringssatsen på 85% for prioritetsakserne 1 og 2 i det operationelle program for regnskabsåret 2017/2018.
Ved skrivelse af 17. maj 2019 bekræftede Kommissionen over for de rumænske myndigheder, at medfinansieringssatsen på 85% for prioritetsakserne 1 og 2 i det operationelle program ikke gjaldt for regnskabsåret 2017/2018. Navnlig forklarede Kommissionen, at inden for programmeringsperioden 2014-2020 og i overensstemmelse med retningslinjerne i den vejledning, der er nævnt i denne doms præmis 15, gælder enhver ændring af en medfinansieringssats kun for aktuelle og kommende regnskabsår i henhold til princippet om regnskabsmæssig etårighed.
Den 23. maj 2019 vedtog Kommissionen den omtvistede afgørelse, hvorved denne institution for det første godkendte regnskaberne for det operationelle program for regnskabsåret 2017/2018 i overensstemmelse med artikel 139, stk. 2 og 3, i forordning nr. 1303/2013, og for det andet beregnede den på grundlag af de godkendte regnskaber beløbet med udgiftsvirkning for Samhørighedsfonden og EFRU for det nævnte regnskabsår, i overensstemmelse med forordningens artikel 139, stk. 6. Det fremgår af bilaget til denne afgørelse, at Kommissionen ved beregningen af dette beløb anvendte medfinansieringssatsen på 75% for prioritetsakserne 1 og 2 i det operationelle program, som fastsat i gennemførelsesafgørelsen af 2015.
Sagsbehandlingen for Retten og den appellerede dom
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 30. juli 2019 nedlagde Rumænien påstand om delvis annullation af den omtvistede afgørelse, for så vidt som Kommissionen anvendte en medfinansieringssats på 75% og ikke på 85% for prioritetsakserne 1 og 2 i det operationelle program.
Til støtte for sit søgsmål har Rumænien fremsat to anbringender, hvoraf det første vedrører en tilsidesættelse af artikel 120, stk. 3, og artikel 139, stk. 6, i forordning nr. 1303/2013 samt af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, og det andet vedrører en tilsidesættelse af begrundelsespligten i henhold til artikel 296, stk. 2, TEUF og af princippet om god forvaltningsskik.
Ved den appellerede dom frifandt Retten Kommissionen i det hele, idet den fandt, at disse anbringender var ugrundede.
Hvad navnlig angår det første anbringendes første led om tilsidesættelse af artikel 120, stk. 3, og artikel 139, stk. 6, i forordning nr. 1303/2013 forkastede Retten dette led, idet den i den appellerede doms præmis 29-51 først foretog en ordlyds-, sammenhængs- og formålsfortolkning af denne sidstnævnte bestemmelse, og ved dernæst i den appellerede doms præmis 53-71 at undersøge de argumenter, som Rumænien havde fremført til støtte for det synspunkt, at den medfinansieringssats, der gælder i henhold til artikel 139, stk. 6, litra a), i forordning nr. 1303/2013, var den, der var gældende på tidspunktet for godkendelsen af regnskaberne.
Parternes påstande
Ved sin appel har Rumænien nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Der træffes endelig afgørelse i sagen ved Retten, idet den omtvistede afgørelse annulleres delvist, for så vidt som Kommissionen har anvendt en medfinansieringssats på 75% og ikke 85% for prioritetsakserne 1 og 2 i det operationelle program og subsidiært hjemvises sagen til Retten med henblik på, at denne træffer afgørelse.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes.
–
Rumænien tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Om appellen
Appellanten har til støtte for appellen fremsat tre anbringender, hvoraf det første vedrører en retlig fejl ved fortolkningen og anvendelsen af artikel 139, stk. 6, litra a), i forordning nr. 1303/2013, sammenholdt med denne forordnings artikel 137, stk. 1, litra a) og d), og artikel 137, stk. 2, artikel 131, artikel 135, stk. 2, og artikel 139, stk. 1, 2 og 7, for det andet en retlig fejl ved fortolkningen og anvendelsen af princippet om regnskabsmæssig etårighed og for det tredje en retlig fejl ved fortolkningen og anvendelsen af princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft.
Det første anbringende
Parternes argumentation
Med det første anbringende har Rumænien i det væsentlige foreholdt Retten at have foretaget en fejlagtig fortolkning og anvendelse af artikel 139, stk. 6, litra a), i forordning nr. 1303/2013, sammenholdt med samme forordnings artikel 137, stk. 1, litra a) og d), og artikel 137, stk. 2, artikel 131, artikel 135, stk. 2, og artikel 139, stk. 1, 2 og 7, da den fastslog, at den medfinansieringssats, der finder anvendelse ved beregningen af beløbet med udgiftsvirkning for Samhørighedsfonden og EFRU for et bestemt regnskabsår, er den sats, der er gældende på tidspunktet for den pågældende medlemsstats indgivelse af den endelige ansøgning om en mellemliggende betaling svarende til dette regnskabsår, eftersom for det første alle de støtteberettigede udgifter, som Kommissionen har taget hensyn til i forbindelse med beregningen af beløbet med udgiftsvirkning for disse fonde, er dem, der fremlægges i den endelige ansøgning om en mellemliggende betaling, og for det andet de støtteberettigede udgifter og den medfinansieringssats, som gælder for de pågældende udgifter, er to elementer, der er uløseligt forbundet med hinanden, på grundlag af hvilke beløbet med udgiftsvirkning for de pågældende fonde beregnes.
Navnlig har appellanten for det første kritiseret Retten for i den appellerede doms præmis 38, 39, 60 og 68 at have fastslået, at størrelsen af udgifterne i den endelige ansøgning om mellemliggende betaling udgør grundlaget for beregningen af beløbet med udgiftsvirkning for Samhørighedsfonden og EFRU, mens det efter appellantens opfattelse kun er størrelsen af de udgifter, der fremgår af de godkendte regnskaber, der gør det muligt at fastsætte det nævnte beløb, eftersom disse regnskaber er de eneste, der udtømmende og endeligt afspejler de støtteberettigede udgifter.
Retten sidestillede således med urette det samlede beløb for de støtteberettigede udgifter, der er anført i den endelige ansøgning om mellemliggende betaling svarende til et regnskabsår, og det samlede beløb for de støtteberettigede udgifter, der fremgår af de godkendte regnskaber for dette regnskabsår, selv om disse to beløb er forskellige, og Kommissionen i overensstemmelse med artikel 139, stk. 6, i forordning nr. 1303/2013 beregner beløbet med udgiftsvirkning for Samhørighedsfonden og EFRU på grundlag af godkendte regnskaber.
Den omstændighed, at udgifter, der tidligere er anført i en ansøgning om mellemliggende betalinger, der er indgivet for et bestemt regnskabsår, i henhold til artikel 137, stk. 2, i forordning nr. 1303/2013 kan udelades fra regnskabet af en medlemsstat på grund af en løbende vurdering af disse udgifters lovlighed og formelle rigtighed, viser, at den endelige ansøgning om mellemliggende betaling og de regnskaber, som Kommissionen har godkendt, kan afspejle forskellige udgifter.
For det andet har appellanten gjort gældende, at den sidestilling, som Retten foretog, er i strid med princippet om forsvarlig økonomisk forvaltning, med bestemmelserne i forordning nr. 1303/2013 om overførsel og godkendelse af regnskaber samt med de processuelle garantier, der er knyttet til den fase, der vedrører godkendelse af regnskaberne med henblik på at sikre integriteten af Samhørighedsfonden og EFRU.
Appellanten har i denne forbindelse anfægtet Rettens vurdering i den appellerede doms præmis 59, hvorefter proceduren for udarbejdelse, revision og godkendelse af regnskaber for et bestemt regnskabsår er af »formel« karakter.
For det tredje har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 40 at anføre, at Kommissionen ved beregningen af det udestående beløb ligeledes tager hensyn til de samlede betalinger foretaget af Kommissionen i løbet af regnskabsåret, som bl.a. omfatter de samlede mellemliggende betalinger, som institutionen har foretaget i henhold til artikel 130, stk. 1, i forordning nr. 1303/2013.
For det første er det udestående beløb således et samlet beløb, der udgør hele støtten fra Samhørighedsfonden og EFRU for et regnskabsår, der beregnes ved at anvende den gældende medfinansieringssats på de samlede udgifter, der er attesteret i regnskaberne og godkendt af Kommissionen, således at fastsættelsen af det udestående beløb forudsætter en ny beregning, der er fuldstændig uafhængig af de betalinger, der er foretaget tidligere i regnskabsåret. For det andet udgør de mellemliggende betalinger udelukkende et af de forhold, der skal tages hensyn til ved fastsættelsen af det skyldige beløb. De betalinger, der er foretaget i løbet af regnskabsåret, herunder de mellemliggende betalinger, fratrækkes således det samlede skyldige beløb, hvilket gør det muligt at fastslå det beløb, som Samhørighedsfonden og EFRU skylder medlemsstaterne, eller som medlemsstaterne skylder disse fonde.
Kommissionen har bestridt sagsøgerens argumentation.
Domstolens bemærkninger
Det skal for det første præciseres, at Retten i den appellerede doms præmis 37, som appellanten ikke har bestridt, efter at have konstateret, at den endelige ansøgning om mellemliggende betaling skal fremsættes efter afslutningen af et bestemt regnskabsår, fastslog, at nævnte ansøgning »udgør grundlaget for udarbejdelsen af regnskaberne og beregningen af beløbet med udgiftsvirkning for Samhørighedsfonden og EFRU«.
Det fremgår af ordlyden af denne præmis og navnlig af udtrykket »nemlig«, der følger efter denne erklæring, at den er baseret på Rettens vurdering i nævnte præmis’ andet punktum, nemlig at den endelige ansøgning om mellemliggende betaling udgør grundlaget for fastsættelsen af såvel de udgifter, som Kommissionen skal tage i betragtning i henhold til artikel 139, stk. 6, litra a), i forordning nr. 1303/2013, som det samlede beløb for de mellemliggende betalinger, som Kommissionen har taget i betragtning i henhold til litra b) i nævnte stk. 6.
Som det fremgår af den appellerede doms præmis 38-41, indeholder dommens præmis 38 og 39, som appellanten har anfægtet, de begrundelser, der ligger til grund for bedømmelsen, hvorefter den endelige ansøgning om mellemliggende betaling udgør grundlaget for fastsættelsen af de udgifter, som Kommissionen skal tage i betragtning i henhold til artikel 139, stk. 6, litra a), i forordning nr. 1303/2013. I disse sidstnævnte præmisser fortolkede Retten navnlig denne bestemmelse i forhold til den sammenhæng, hvori den indgår.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at Kommissionen i henhold til artikel 139, stk. 6, litra a), i forordning nr. 1303/2013 med henblik på beregningen af beløbet med udgiftsvirkning for Samhørighedsfonden og EFRU for regnskabsåret tager hensyn til de beløb, der er opført i de regnskaber, der er omhandlet i denne forordnings artikel 137, stk. 1, litra a), på hvilke satsen for medfinansiering anvendes for hver prioritet.
Artikel 137, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1303/2013 bestemmer, at regnskaberne, der dækker regnskabsåret, bl.a. omfatter de samlede støtteberettigede udgifter, der er opført i attesteringsmyndighedens regnskabssystemer, som er medtaget i betalingsansøgninger indgivet til Kommissionen i overensstemmelse med forordningens artikel 131 og artikel 135, stk. 2, senest den 31. juli efter afslutningen af regnskabsåret.
Forordningens artikel 131, stk. 1, bestemmer, at betalingsansøgninger for hver prioritet omfatter for det første de samlede støtteberettigede udgifter, som modtagerne har afholdt og betalt i forbindelse med gennemførelsen af operationerne, som angivet i attesteringsmyndighedens regnskabssystem, og for det andet de samlede offentlige udgifter anvendt i forbindelse med gennemførelsen af operationerne, som angivet i attesteringsmyndighedens regnskabssystem.
Artikel 135 i forordning nr. 1303/2013 fastsætter i henholdsvis stk. 1 og 2 dels, at attesteringsmyndigheden regelmæssigt sender en ansøgning om mellemliggende betaling i overensstemmelse med forordningens artikel 131, stk. 1, som dækker beløb opført i dens regnskabssystem i regnskabsåret, dels, at denne myndighed fremlægger den endelige ansøgning om en mellemliggende betaling senest den 31. juli efter afslutningen af det foregående regnskabsår og under alle omstændigheder inden den første ansøgning om mellemliggende betaling for det næste regnskabsår.
Det følger for det første af de bestemmelser, der er nævnt i denne doms præmis 39-42, at regnskaberne for et bestemt regnskabsår kun kan omfatte de støtteberettigede udgifter, der er blevet udbetalt og registreret i attesteringsmyndighedens regnskabssystem i løbet af regnskabsåret, og som er blevet anmeldt af denne myndighed ved hjælp af ansøgninger om mellemliggende betalinger indgivet til Kommissionen.
For det andet skal hver ansøgning om mellemliggende betalinger fra starten gentage beregningen af de støtteberettigede udgifter, der er blevet betalt og registreret i attesteringsmyndighedens regnskabssystem i regnskabsåret, således at den endelige ansøgning om en mellemliggende betaling, som kan indgives senest den 31. juli efter afslutningen af dette regnskabsår, konsoliderer det samlede beløb for de støtteberettigede udgifter, der er anmeldt i løbet af dette regnskabsår, således som Retten fastslog i den appellerede doms præmis 38 og 68, og som appellanten selv har anerkendt i appelskriftet.
For det tredje afslutter den endelige ansøgning erklæringen af de støtteberettigede udgifter svarende til det pågældende regnskabsår, for så vidt som den pågældende medlemsstat efter indgivelsen af denne ansøgning ikke længere kan anmelde støtteberettigede udgifter til betaling på grundlag af dette regnskabsår, således som Retten ligeledes konstaterede i den appellerede doms præmis 38. Det følger heraf, at alle de skyldige udgifter svarende til et regnskabsår, der kan indgå i de godkendte regnskaber for dette regnskabsår, på grundlag af hvilke beløbet med udgiftsvirkning for Samhørighedsfonden og EFRU for det pågældende regnskabsår beregnes, er dem, der fremgår af den endelige ansøgning om mellemliggende betaling.
Det følger derfor af artikel 139, stk. 6, litra a), i forordning nr. 1303/2013, sammenholdt med denne forordnings artikel 131, stk. 1, artikel 135, stk. 1 og 2, og artikel 137, stk. 1, litra a), at den endelige ansøgning om mellemliggende betaling udgør grundlaget for fastlæggelsen af de udgifter, som Kommissionen skal tage hensyn til i henhold til forordningens artikel 139, stk. 6, litra a), og følgelig ved beregningen af beløbet med udgiftsvirkning for Samhørighedsfonden og EFRU, således som Retten konstaterede i den appellerede doms præmis 37, for så vidt som de samlede støtteberettigede udgifter i den endelige ansøgning om mellemliggende betaling svarende til et bestemt regnskabsår udgør et »udgangspunkt« med henblik på beregningen af beløbet med udgiftsvirkning for disse fonde for dette regnskabsår.
En samlet læsning af den appellerede doms præmis 37-41 gør det imidlertid muligt at fastslå, at dette netop er den konklusion, som Retten nåede frem til i denne doms præmis 39, da den fastslog, at en læsning af artikel 139, stk. 6, litra a), i forordning nr. 1303/2013, sammenholdt med denne forordnings artikel 137, stk. 1, litra a), og artikel 135, stk. 2, som successivt henviser til hinanden, viser, at de støtteberettigede udgifter, som Kommissionen har taget hensyn til i forbindelse med beregningen af beløbet med udgiftsvirkning for Samhørighedsfonden og EFRU, er dem, som er opført i attesteringsmyndighedens regnskabssystem i det pågældende regnskabsår og fremlagt i den endelige ansøgning om en mellemliggende betaling
Appellanten har i øvrigt ligeledes redegjort for denne konstatering i appelskriftets punkt 46, hvori medlemsstaten anførte, at »[f]or at fastsætte beløbet med udgiftsvirkning for [Samhørighedsfonden og EFRU], skal der først foretages beregning af det samlede beløb for de udgifter, der er opført i attesteringssmyndighedens regnskabssystem, og som er medtaget i de ansøgninger om mellemliggende betalinger, der er indgivet til Kommissionen«, og at »[d]a hver endelig ansøgning om mellemliggende betaling fra starten skal gentage beregningen af de udgifter, der er registreret i attesteringssmyndighedens regnskabssystem i regnskabsåret, skal den endelige ansøgning om mellemliggende betaling afspejle alle de udgifter, der er anmeldt i løbet af regnskabsåret«. Appellanten er således af de samme grunde som Retten selv af den opfattelse, at den endelige ansøgning om mellemliggende betaling udgør udgangspunktet for beregningen af beløbet med udgiftsvirkning for Samhørighedsfonden og EFRU, uden at dette dog indebærer, at de udgifter, der fremgår af denne ansøgning, skal sidestilles med de udgifter, der fremgår af de godkendte regnskaber.
Endelig bemærkes, at Retten ved at støtte sig på den omstændighed, at samtlige støtteberettigede udgifter vedrørende et givent regnskabsår blev fastlagt på tidspunktet for den endelige ansøgning om en mellemliggende betaling vedrørende dette regnskabsår, i den appellerede doms præmis 39 konkluderede, at det er i overensstemmelse med opbygningen af forordning nr. 1303/2013, at fastlæggelsen af den medfinansieringssats, der gælder for de nævnte udgifter, følger den samme logik, således at denne sats er den sats, der var gældende senest på tidspunktet for indgivelsen af den endelige ansøgning om en mellemliggende betaling.
Rettens hensyntagen til datoen for indgivelsen af den endelige ansøgning om mellemliggende betaling med henblik på fastsættelsen af den anvendelige medfinansieringssats følger således udelukkende af de konstateringer, som Retten med rette har foretaget, hvorefter for det første den endelige ansøgning om mellemliggende betaling fastlægger det samlede beløb af de støtteberettigede udgifter, som er opført i attesteringsmyndighedens regnskabssystem i det pågældende regnskabsår og forelagt til betaling i forbindelse med dette regnskabsår, og for det andet, at den pågældende ansøgning afslutter erklæringen af de støtteberettigede udgifter svarende til dette regnskabsår, således at den pågældende medlemsstat efter indgivelsen af denne ansøgning ikke længere kan anmelde støtteberettigede udgifter til betaling på grundlag af dette regnskabsår.
I denne sammenhæng skal det fremhæves, at den omstændighed, at visse støtteberettigede udgifter, der fremgår af den endelige ansøgning om mellemliggende betalinger, eventuelt kan udelukkes fra regnskaberne, bl.a. på grund af dens manglende forskriftsmæssighed, ikke ændrer de konstateringer, der fremgår af denne doms foregående præmis, og som Retten støttede sig på for at nå frem til den konklusion, der er anført i den appellerede doms præmis 39, således som Retten med rette fastslog i den appellerede doms præmis 68.
I modsætning til, hvad appellanten har gjort gældende, gør de begrundelser, der fremgår af den appellerede doms præmis 38, 39 og 68, det derfor ikke muligt at fastslå, at Retten sidestillede de samlede støtteberettigede udgifter i den endelige ansøgning om en mellemliggende betaling svarende til et bestemt regnskabsår med de samlede støtteberettigede udgifter i de godkendte regnskaber for dette regnskabsår, og at den således implicit tillagde det samlede beløb for de støtteberettigede udgifter i ansøgningen en endelig karakter. Det kan heller ikke udledes af disse grunde, at Retten for at nå til den konklusion, at det relevante tidspunkt for fastsættelsen af den medfinansieringssats, der skal anvendes for et bestemt regnskabsår, er datoen for indgivelsen af den endelige ansøgning om mellemliggende betaling svarende til dette regnskabsår, støttede sig på en sådan sidestilling. Det samme gør sig gældende for så vidt angår den appellerede doms præmis 60, som gengiver konklusionen i denne doms præmis 39.
Følgelig er appellantens argumentation, således som den er sammenfattet i denne doms præmis 28-30, ugrundet.
For det andet er appellantens argument om, at en hensyntagen til datoen for indgivelsen af den endelige ansøgning om mellemliggende betaling med henblik på fastsættelsen af den medfinansieringssats, der skal anvendes, bringer procedurerne vedrørende udarbejdelse, overførsel, revision og godkendelse af regnskaber og proceduremæssige garantier i forbindelse med godkendelse af regnskaber med henblik på at sikre integriteten af Samhørighedsfonden og EFRU i fare, også ugrundet.
Det er således tilstrækkeligt at bemærke, at disse procedurer under alle omstændigheder skal gennemføres i overensstemmelse med bestemmelserne i forordning nr. 1303/2013 og princippet om forsvarlig økonomisk forvaltning, og at det derfor er uden betydning, om den dato, der er lagt til grund med henblik på de anførte formål, er datoen for den endelige ansøgning om mellemliggende betaling eller datoen for godkendelsen af regnskaberne.
I modsætning til, hvad appellanten har anført, undervurderede Retten i øvrigt på ingen måde vigtigheden af proceduren for udarbejdelse, revision og godkendelse af regnskaberne for et bestemt regnskabsår med henblik på beregningen af beløbet med udgiftsvirkning for Samhørighedsfonden og EFRU ved at tillægge denne procedure en formel karakter.
Ud over den omstændighed, at Retten i den appellerede doms præmis 58 udtrykkeligt anerkendte, at denne procedure har en »afgørende« betydning i denne forbindelse, idet den, som appellanten har gjort gældende, gør det muligt for Kommissionen at efterprøve, om de af den pågældende medlemsstat fremlagte regnskaber er fuldstændige, nøjagtige og korrekte, således som det fremgår af den appellerede doms præmis 59, at den »formelle« karakter, som Retten har tillagt denne procedure, udelukkende er knyttet til den omstændighed, som Retten med rette har fastslået, at denne procedure består i en efterfølgende verificering af de støtteberettigede udgifter i de regnskaber, som medlemsstaterne har udarbejdet på grundlag af ansøgningerne om mellemliggende betalinger indgivet til Kommissionen, således at den pågældende procedure ikke kan føre til bogføring af udgifter, som ikke har været genstand for sådanne ansøgninger.
Hvad for det tredje og endelig angår appellantens argument, der tilsigter at anfægte den appellerede doms præmis 40, skal det fastslås, at eftersom denne præmis blot henviser til indholdet af artikel 139, stk. 6, litra b), i forordning nr. 1303/2013 og denne forordnings artikel 130, stk. 1, er dette argument ikke behæftet med nogen retlig fejl.
Under disse omstændigheder bør det første anbringende forkastes.
Det andet anbringende
Parternes argumentation
Med det andet anbringende har appellanten i det væsentlige gjort gældende, at Retten ved i den appellerede doms præmis 50 at fastslå, at en anvendelse af en medfinansieringssats, der er vedtaget efter den endelige ansøgning om en mellemliggende betaling på udgifter, der er afholdt i et regnskabsår, og som er angivet i et regnskabssystem, således i det væsentlige er ensbetydende med en tilsidesættelse af princippet om regnskabsmæssig etårighed, foretog en fejlagtig fortolkning og anvendelse af dette princip.
Appellanten har gjort gældende, at anvendelsen for et bestemt regnskabsår af en medfinansieringssats, der er fastsat efter datoen for den endelige ansøgning om mellemliggende betaling svarende til dette regnskabsår, men inden afslutningen af regnskaberne for det pågældende regnskabsår, såsom den medfinansieringssats, der er fastsat i gennemførelsesafgørelsen af 2018, overholder princippet om regnskabsmæssig etårighed.
Ifølge appellanten skal udgifterne, selv om de anmeldes i rater gennem ansøgninger om mellemliggende betalinger, kumuleres på tidspunktet for fremsendelsen af regnskaberne med henblik på godkendelse af regnskaberne og beregningen af beløbet med udgiftsvirkning for Samhørighedsfonden og EFRU, og som vedrører de samlede støtteberettigede udgifter, der er opført i et regnskabsår, hvilket gør det muligt at ajourføre medfinansieringssatsen til enhver tid indtil datoen for godkendelsen af regnskaberne og beregningen af det udestående beløb, uden at anvendelsen af den ajourførte medfinansieringssats medfører, at der skal foretages nye beregninger af mellemliggende betalinger, som allerede er effektueret af Kommissionen.
Kommissionen har bestridt sagsøgerens argumentation.
Domstolens bemærkninger
Som Retten fastslog i den appellerede doms præmis 34 og 35, som appellanten ikke har bestridt, er den ordning med delt forvaltning af de europæiske struktur- og investeringsfonde, der blev indført ved forordning nr. 1303/2013, baseret på princippet om regnskabsmæssig etårighed, hvilket bl.a. indebærer, at de procedurer, der er fastsat i denne forordning, der både vedrører den økonomiske forvaltning af de udgifter, som finansieres af Samhørighedsfonden og EFRU, og udarbejdelse, revision og godkendelse af regnskaber, er baseret på dette princip, således at de har udelukkende har regnskabsåret som referenceperiode.
Anvendelsen af princippet om regnskabsmæssig etårighed kræver derfor, at de elementer, der skal tages i betragtning ved beregningen af beløbet med udgiftsvirkning for Samhørighedsfonden og EFRU for et bestemt regnskabsår, dvs. i overensstemmelse med artikel 139, stk. 6, litra a) og b), i forordning nr. 1303/2013, de støtteberettigede udgifter, den gældende medfinansieringssats og de betalinger, der foretages af Kommissionen, skal vedrøre dette regnskabsår, medmindre EU-lovgiver har fastsat en undtagelse.
Det er således i overensstemmelse med princippet om regnskabsmæssig etårighed, at kun de støtteberettigede udgifter, der er opført i attesteringsmyndighedens regnskabssystemer, »i [det pågældende] regnskabsår«, og som er blevet forelagt Kommissionen til betaling ved ansøgninger om mellemliggende betaling, kan tages i betragtning med henblik på beregningen af beløbet med udgiftsvirkning for Samhørighedsfonden og EFRU for dette regnskabsår, således som det fremgår af artikel 139, stk. 6, litra a), i forordning nr. 1303/2013, sammenholdt med forordningens artikel 137, stk. 1, litra a), artikel 131, stk. 1, og artikel 135. For det andet er det kun de betalinger, der er foretaget »i det pågældende regnskabsår«, der skal tages i betragtning med henblik på disse formål, således som det fremgår af forordningens artikel 139, stk. 6, litra b).
Hvad angår den gældende medfinansieringssats skal det bemærkes, at denne sats i sidste ende henviser til procentdelen af de samlede støtteberettigede udgifter, som den pågældende medlemsstat har afholdt i et regnskabsår, som Unionen skal stå for.
Selv om forordning nr. 1303/2013 ganske vist ikke præciserer, hvilken medfinansieringssats der finder anvendelse ved beregningen af beløbet med udgiftsvirkning for Samhørighedsfonden og EFRU for et bestemt regnskabsår i tilfælde af ændring af den fastsatte medfinansieringssats, der er foretaget efter indgivelsen af den endelige ansøgning om mellemliggende betaling svarende til dette regnskabsår, men inden godkendelsen af regnskaberne for samme regnskabsår, forholder det sig ikke desto mindre således, at den gældende medfinansieringssats i overensstemmelse med det princip om regnskabsmæssig etårighed, der ligger til grund for forordning nr. 1303/2013, kun kan være den sats, der var gældende i regnskabsåret, dvs. i det foreliggende tilfælde den medfinansieringssats, der blev fastsat i gennemførelsesafgørelsen af 2015.
Den omstændighed, at beløbet med udgiftsvirkning for Samhørighedsfonden og EFRU for et bestemt regnskabsår beregnes efter godkendelsen af regnskaberne for dette regnskabsår og dermed efter afslutningen heraf, har derfor ingen indvirkning på fastsættelsen af den medfinansieringssats, der finder anvendelse for det pågældende regnskabsår, ligesom dette ikke har nogen indflydelse på fastlæggelsen af de støtteberettigede udgifter og de af Kommissionen foretagne betalinger, hvortil der skal tages hensyn med henblik på denne beregning.
En sådan omstændighed følger nemlig af det forhold, at Kommissionen i overensstemmelse med de forpligtelser, der påhviler den som ansvarlig for gennemførelsen af Unionens budget, skal sikre sig, at de europæiske strukturfonde og investeringsfonde anvendes lovligt og retmæssigt af medlemsstaterne, og at den ikke kan forpligte disse fonde uden først at undersøge, om de betingelser, som den støtte, der ydes af de nævnte fonde, er underlagt, som fastsat i forordning nr. 1303/2013, er opfyldt. Disse kontrolforanstaltninger kan imidlertid efter selve deres art først finde sted efter afslutningen af det pågældende regnskabsår inden for rammerne af proceduren vedrørende undersøgelse og godkendelse af regnskaber for det pågældende regnskabsår.
Konklusionen i denne doms præmis 68 gælder så meget desto mere, som de refusioner, som Kommissionen har foretaget til fordel for medlemsstaten som mellemliggende betalinger foretaget i regnskabsåret efter ansøgninger om mellemliggende betaling, som det fremgår af artikel 130, stk. 1, i forordning nr. 1303/2013, beregnes ved på de støtteberettigede udgifter i disse ansøgninger at anvende den medfinansieringssats, der var gældende på tidspunktet for disse ansøgninger, hvilket sagsøgeren ikke har bestridt.
Det ville imidlertid være inkonsekvent at beregne beløbet med udgiftsvirkning for Samhørighedsfonden og EFRU for et regnskabsår ved på de støtteberettigede udgifter, som den pågældende medlemsstat har afholdt i løbet af dette regnskabsår, at anvende en anden medfinansieringssats end den, der blev anvendt i hele dette regnskabsår ved beregningen af de mellemliggende betalinger vedrørende disse udgifter, som Kommissionen allerede har udbetalt.
Det var derfor uden at begå en retlig fejl, at Retten i den appellerede doms præmis 50 fastslog, at en anvendelse af en medfinansieringssats, der er vedtaget efter den endelige ansøgning om en mellemliggende betaling, på udgifter, der er afholdt i et regnskabsår, og som er angivet i et regnskabssystem, i det væsentlige er ensbetydende med en tilsidesættelse af princippet om regnskabsmæssig etårighed.
Følgelig må det andet anbringende forkastes som ugrundet.
Det tredje anbringende
Parternes argumentation
Med det tredje anbringende har appellanten i det væsentlige foreholdt Retten, at den har fortolket og anvendt princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft fejlagtigt, da den i den appellerede doms præmis 65 fastslog, at anvendelsen af den medfinansieringssats, der var fastsat i gennemførelsesafgørelsen af 2018 for regnskabsåret 2017/2018, ville medføre, at afgørelsen fik tilbagevirkende kraft.
I denne forbindelse har appellanten for det første, idet medlemsstaten anerkender, at regnskabsåret 2017/2018 ophørte den 30. juni 2018, og at den endelige ansøgning om mellemliggende betaling blev fremsendt i begyndelsen af juli 2018, gjort gældende, at Rumæniens retsstilling i modsætning til, hvad Retten fastslog, ikke kan anses for endeligt fastlagt den 12. december 2018, som er datoen for gennemførelsesafgørelsen af 2018, idet denne situation tværtimod stadig kan undergå ændringer indtil datoen for godkendelsen af regnskaberne.
Dette fremgår af den omstændighed, at de administrative procedurer vedrørende et regnskabsår fortsætter efter den periode, der omfatter et sådant regnskabsår, og potentielt kan ændre det retsforhold, der er etableret mellem medlemsstaten og Kommissionen på grundlag af den endelige ansøgning om mellemliggende betaling, og dette indtil tidspunktet for godkendelsen af regnskaberne.
For det andet har appellanten ud fra en antagelse af, at forelæggelsen af regnskaber og godkendelsen deraf udgør efterfølgende virkninger for ansøgningerne om mellemliggende betaling, gjort gældende, at selv såfremt det lægges til grund, at en medlemsstats retsstilling opstår på tidspunktet for indgivelsen af den endelige ansøgning om mellemliggende betaling, kræver gennemførelsen af princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft, at den nye medfinansieringssats anvendes, eftersom en ny retsregel i overensstemmelse med dette princip finder øjeblikkelig anvendelse på de fremtidige virkninger af en retstilstand, der er opstået, mens den tidligere lov var gældende.
For det tredje har appellanten gjort gældende, at en anvendelse med tilbagevirkende kraft af medfinansieringssatsen i realiteten indebærer en beregning af de beløb, der skal udbetales, for regnskabsår, hvis regnskaber allerede er afsluttet, og som ikke længere er berørt af administrativ forvaltning, der kan ændre retsforholdet mellem medlemsstaten og Kommissionen, hvilket ikke er tilfældet i den foreliggende sag.
Kommissionen har bestridt sagsøgerens argumentation.
Domstolens bemærkninger
Det skal bemærkes, at Retten efter at have fastslået, at det fremgår af en ordlyds-, sammenhængs- og formålsfortolkning af forordning nr. 1303/2013, at den medfinansieringssats, som gælder ved beregningen af beløbet med udgiftsvirkning for Samhørighedsfonden og EFRU for et bestemt regnskabsår, i overensstemmelse med forordningens artikel 139, stk. 6, litra a), er den sats, der var gældende på tidspunktet for den pågældende medlemsstats indgivelse af den endelige ansøgning om en mellemliggende betaling svarende til det pågældende regnskabsår, i den appellerede doms præmis 52-71 behandlede og forkastede de argumenter, som Rumænien havde fremført til støtte for påstanden om, at den medfinansieringssats, der finder anvendelse i henhold til artikel 139, stk. 6, litra a), i forordning nr. 1303/2013, er den, der var gældende på tidspunktet for godkendelsen af regnskaberne.
Navnlig behandlede Retten i den appellerede doms præmis 57-65 argumentet om, at procedurerne vedrørende et bestemt regnskabsår fortsat var uafsluttede indtil tidspunktet for godkendelsen af regnskaberne og beregningen af beløbet med udgiftsvirkning for Samhørighedsfonden og EFRU.
I denne forbindelse forkastede Retten i den appellerede doms præmis 58-60 dette argument, idet den i dommens præmis 59 konstaterede, at uanset hvor betydningsfuld etapen i proceduren vedrørende godkendelse af regnskaberne end er, tilsigter den imidlertid kun gennemførelsen af en efterfølgende verificering af de udgifter, som den pågældende medlemsstat har medtaget i sine ansøgninger om mellemliggende betalinger for et regnskabsår og gengivet i den endelige ansøgning om en mellemliggende betaling, således at denne etape ikke kan føre til bogføring af udgifter, der ikke fremgår af denne sidstnævnte ansøgning.
Retten tilføjede i den appellerede doms præmis 60, at dette er grunden til, at de støtteberettigede udgifter, som Kommissionen har taget hensyn til i forbindelse med beregningen af beløbet med udgiftsvirkning for Samhørighedsfonden og EFRU, er dem, som er angivet i attesteringsmyndighedens regnskabssystem i det pågældende regnskabsår og fremlagt i den endelige ansøgning om en mellemliggende betaling. Retten konkluderede således, at den medfinansieringssats, der gælder for de nævnte udgifter, således skal følge den samme logik, når der ikke foreligger yderligere præciseringer i denne henseende fra EU-lovgivers side. Med andre ord skal den anvendelige medfinansieringssats være den sats, der var gældende på tidspunktet for indgivelsen af den endelige ansøgning om mellemliggende betaling, således som Retten fastslog i den appellerede doms præmis 39.
Det følger imidlertid af en læsning af den appellerede doms præmis 61-65 og navnlig af udtrykket »i øvrigt«, der er indeholdt i dommens præmis 61, at begrundelsen i disse præmisser, der har til formål at understøtte den konklusion, der fremgår af samme doms præmis 60, er overflødig i forhold til den begrundelse, der fremgår af samme doms præmis 58-60.
Eftersom det første og det andet anbringende er blevet forkastet, og den appellerede doms præmis 39, 59 og 60 følgelig er blevet stadfæstet, skal det tredje anbringende forkastes som irrelevant.
Da ingen af appellantens anbringender til støtte for appellen er blevet tiltrådt, skal appellen forkastes i sin helhed.
Sagsomkostninger
I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen ikke tages til følge.
Ifølge procesreglementets artikel 138, stk. 1, som i medfør af dets artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og appellanten har tabt sagen, bør det pålægges denne at bære sine egne omkostninger og betale Kommissionens omkostninger.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Syvende Afdeling):

1)
Appellen forkastes.

2)
Rumænien bærer sine egne omkostninger og betaler de af Europa-Kommissionen afholdte omkostninger.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: rumænsk.