CELEX: 62015CJ0098
Преюдициално запитване
Директива 97/81/ЕО
Рамково споразумение на Съюза на конфедерациите на индустриалците и на работодателите в Европа (UNICE), Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) и Европейската конфедерация на профсъюзите (ЕКП) за работа при непълно работно време
Клауза 4
Работници от мъжки и от женски пол
Равно третиране в областта на социалното осигуряване
Директива 79/7/ЕИО
Член 4
Работник на „вертикално“ непълно работно време
Обезщетение за безработица
Национална правна уредба, която за целите на изчисляване на продължителността на изплащане на обезщетението изключва осигурителните периоди, съответстващи на дните, през които не е полаган труд

Преюдициалното запитване се отнася, от една страна, до тълкуването на клауза 4 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време, сключено на 6 юни 1997 г. (наричано по-нататък „Рамковото споразумение“), което се съдържа в приложението към Директива 97/81/ЕО на Съвета от 15 декември 1997 година относно Рамково споразумение за работа при непълно работно време, сключено между Съюза на конфедерациите на индустриалците и на работодателите в Европа (UNICE), Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) и Европейската конфедерация на профсъюзите (ЕКП) (
ОВ L 14, 1998 г., стр. 9
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 35), и от друга страна, на член 4 от Директива 79/7/ЕИО на Съвета от 19 декември 1978 година относно постепенното прилагане на принципа на равното третиране на мъжете и жените в сферата на социалното осигуряване (
ОВ L 6, 1979 г., стр. 24
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 192).
Запитването е отправено в рамките на спор между г‑жа María Begoña Espadas Recio и Servicio Público de Empleo Estatal (SPEE) (Държавна служба по заетостта, Испания) по повод на определянето на основата за изчисляване на продължителността на изплащане на обезщетението за безработица на работници на „вертикално“ непълно работно време.
Правна уредба
Правото на Съюза
Съображение 4 от Рамковото споразумение има следното съдържание:
„като има предвид, че заключенията от заседанията на Европейския съвет в Есен подчертаха необходимостта да се вземат мерки за насърчаване на заетостта и на равните възможности за жените и мъжете, и призоваха за вземане на мерки за увеличаване на интензивността на заетостта на растежа, по-специално чрез по-гъвкава организация на работата, които да отговарят както на желанията на работниците, така и на изискванията на конкуренцията“.
Съгласно клауза 1, буква а) от Рамковото споразумение то има за предмет „да се осигури премахване [на] дискриминацията спрямо работниците на непълно работно време и да се подобри качеството на работата при непълно работно време“.
Съгласно клауза 2, точка 1 от Рамковото споразумение то „се прилага за работници на непълно работно време, които имат трудов договор или трудово правоотношение, определени от закона, колективен трудов договор или практика, която е в сила във всяка държава членка“.
В клауза 3, точка 1 от Рамковото споразумение се съдържа определение на термина „работник на непълно работно време“, който се отнася до работник или служител, чиито нормални работни часове, изчислени на седмична основа или осреднени за времето на заетост до една година, са по-малко от нормалните работни часове на сравним работник на пълно работно време.
Клауза 4, параграфи 1 и 2 от Рамковото споразумение гласи:
„1.
По отношение на условията за наемане на работа, работниците на непълно работно време не трябва да се третират по по-неблагоприятен начин, отколкото работниците на пълно работно време, които са взети за сравнение, само поради това, че те работят на непълно работно време, освен ако различното отношение не е оправдано от обективни причини.
2.
При необходимост, се прилага принципът pro rata temporis“.
Клауза 5, точка 1, буква а) от Рамковото споразумение предвижда:
„В контекста на клауза 1 от настоящото споразумение и на принципа на недискриминация между работниците на непълно работно време и тези на пълно работно време:
а)
държавите членки, след консултации със социалните партньори в съответствие с националното законодателство или практика, трябва да определят и да прегледат пречките от правно или административно естество, които могат да ограничат възможностите за работа при непълно работно време и, при необходимост, да ги отстранят“.
Съгласно член 2 от Директива 79/7 последната се прилага по отношение на работниците, които са прекъснали дейността си поради принудителна безработица.
Съгласно член 3 от тази директива в нейното приложно поле попадат и законно установените схеми, които осигуряват закрила срещу безработица.
Член 4, параграф 1 от същата директива гласи:
„Принципът на равното третиране означава, че не се допуска каквато и да е дискриминация, основана на пола, пряко или косвено, в частност чрез позоваване на брачното или семейното положение, особено що се отнася до:
–
приложното поле на схемите и условията за достъп до тях;
–
задължението за внасяне на осигурителните вноски и изчисляването на вноските;
–
изчисляването на обезщетенията, включително и увеличенията, дължими за съпрузи и на издържани лица и условията, които определят продължителността и запазването на правото на обезщетение“.
Испанското право
Членове 203—234 от Ley General de la Seguridad Social (Общ закон за социалното осигуряване), в неговата редакция, приета с Real Decreto Legislativo 1/1994 (Кралски законодателен декрет 1/1994) от 20 юни 1994 г. (BOE № 154 от 29 юни 1994 г., стр. 20658) (наричан по-нататък „LGSS“), уреждат закрилата при безработица.
Съгласно член 204, параграф 1 от LGSS закрилата при безработица е на две равнища: едното равнище е основано на вноски, а второто е основано на помощи, като и в двата случая закрилата е публична и има задължителен характер. Делото по главното производство се отнася до равнището, основано на вноски.
Член 204, параграф 2 от LGSS дава определение на равнището, основано на вноски, като „[имащо] за цел да предоставя обезщетения, които да заместят трудовото възнаграждение, което лицето е престанало да получава вследствие на загубване на работа или на намаляване на работното време“.
Що се отнася до продължителността на получаване на обезщетението за безработица, което е основано на вноски, член 210, параграф 1 от LGSS има следният текст:
„Продължителността на изплащане на обезщетенията за безработица се определя в зависимост от времетраенето на трудовата заетост, за която са внасяни осигурителни вноски през шестте години, предшестващи настъпването на законоустановеното състояние на безработица или момента, в които е преустановено задължението за внасяне на осигурителни вноски, както следва:
Период на осигуряване (в дни) Период на изплащане на обезщетение (в дни)
От 360 до 539 — 120;
От 540 до 719 — 180;
От 720 до 899 — 240;
От 900 до 1079 — 300;
От 1089 до 1259 — 360;
От 1260 до 1439 — 420;
От 1440 до 1619 — 480;
От 1620 до 1799 — 540;
От 1800 до 1979 — 600;
От 1980 до 2159 — 660;
От 2160 — 720“.
Подзаконовите разпоредби относно работниците на непълно работно време се съдържат в Real Decreto 625/1985 por el que se desarrolla la Ley 31/1984, de 2 de agosto, de Protección por Desempleo (Кралски декрет 625/1985 за прилагане на Закон 31/1984 от 2 август 1984 г. за закрила при безработица) от 2 април 1985 г. (BOE № 109 от 7 май 1985 г., стр. 12699, наричан по-нататък „RD 625/1985“).
В член 3, параграф 4 от RD 625/1985 се посочва, че когато направените осигурителни вноски съответстват на работа при непълно работно време или на работа при намалено работно време, всеки отработен ден се счита за един ден осигурителен стаж, независимо от продължителността на работното време.
Обстоятелствата в спора по главното производство и преюдициалните въпроси
Г‑жа Espadas Recio е работила без прекъсване на непълно работно време като чистачка в периода от 23 декември 1999 г. до 29 юли 2013 г. Режимът ѝ на работа е бил следният: тя е работила по два часа и половина всеки понеделник, сряда и четвъртък, както и четири часа всеки първи петък от месеца.
След прекратяване на нейното трудово правоотношение г‑жа Espadas Recio подава молба за получаване на обезщетение за безработица. С решение на SPEE от 30 септември 2013 г. ѝ е отпуснато обезщетение за срок от 120 дни.
Тъй като счита, че има право на обезщетение за безработица за срок от 720 дни, а не само за 120 дни, г‑жа Espadas Recio подава жалба по административен ред срещу това решение.
С решение от 9 декември 2013 г. SPEE признава на г‑жа Espadas Recio право на обезщетение за безработица за период от 420 дни. За да определи тази продължителност от 420 дни, SPEE се основава на обстоятелството, че съгласно член 210 от LGSS във връзка с член 3, параграф 4 от RD 625/1985 при работа на непълно работно време, макар продължителността на получаване на обезщетението за безработица да се определя в зависимост от осигурителния стаж през предходните шест години, следва да се вземат предвид единствено действително отработените дни, в конкретния случай 1387, а не целите шест години, през които са плащани осигурителни вноски.
Тъй като счита, че е платила осигурителни вноски за целите шест последни години, г‑жа Espadas Recio подава жалба пред Juzgado de lo Social n
o
33 de Barcelona (Съд по трудови и осигурителни спорове № 33 на Барселона, Испания), в рамките на която оспорва изготвените от SPEE индивидуални справки.
Жалбата на г‑жа Espadas Recio се отнася до определената ѝ от SPEE продължителност на изплащане на обезщетението за безработица. Тя счита, че след като е работила през шест последователни години и е плащала осигурителни вноски за 30 или 31 дни за всеки месец (или общо за 2160 дни), тя има право на обезщетение за безработица за период от 720 дни, а не за признатите ѝ 420 дни (т.е. за три пети от максималния период). Според нея обстоятелството, че за целите на изчисляване на обезщетението за безработица се изключват дните, през които не е полаган труд, води до установяване на различно третиране в ущърб на работниците на „вертикално“ непълно работно време. Работа при „вертикално“ непълно работно време е налице, когато лицето, което я извършва, съсредоточава работните си часове в рамките на няколко работни дни от седмицата, а при „хоризонтално“ непълно работно време съответното лице работи през всички работни дни от седмицата. В конкретния случай г‑жа Espadas Recio е съсредоточила работните си часове основно в рамките на три дни седмично.
Запитващата юрисдикция посочва, че заинтересованото лице е доказало, че е плащало осигурителни вноски през целия шестгодишен период, предхождащ преустановяването на неговото трудово правоотношение, и че месечните вноски са били изчислени въз основа на трудовото възнаграждение, получено за цял месец (т.е. за 30 или за 31 дни), а не за отработените часове или дни. При все това същата юрисдикция констатира, че в хипотезата на работник на „вертикално“ непълно работно време, какъвто е жалбоподателят, разглежданата в главното производство национална правна уредба позволява да се вземат предвид единствено отработените дни, а не целият шестгодишен период, през който са плащани осигурителни вноски. Поради това задължителният осигурителен стаж не се взема предвид изцяло за целите на определяне на продължителността на получаване на обезщетението за безработица.
Според посочената юрисдикция в действителност тази категория работници е двойно санкционирана, тъй като в хипотезата на работата на „вертикално“ непълно работно време принципът pro rata temporis се прилага два пъти. На първо място, заплатата, която е по-ниска с оглед на непълното работно време, води до получаване на пропорционално по-малко обезщетение за безработица. На второ място, продължителността на изплащане на това обезщетение е намалена, тъй като се вземат предвид единствено отработените дни, независимо че периодът на осигуряване е по-дълъг.
Обратно на това, на другите работници, които работят на „хоризонтално“ непълно работно време (т.е. полагат труд през всички работни дни) или на пълно работно време (независимо от разпределението на работните часове през седмицата) се признава правото на обезщетение за безработица за срок, изчислен въз основа на целия осигурителен стаж.
Според запитващата юрисдикция е доказано, че разглежданата в главното производство правна уредба засяга много повече жени, отколкото мъже.
При тези условия Juzgado de lo Social № 33 de Barcelona (Съд по трудови и осигурителни спорове № 33 на Барселона) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
[Следва ли] в съответствие с практиката, установена с [решение на Съда от 10 юни 2010 г., Bruno и др.,
C‑395/08 и C‑396/08
,
EU:C:2010:329
], да се приеме, че клауза 4 от [Рамковото споразумение] е приложима по отношение на обезщетение за безработица, основано на вноски, като предвиденото в член 210 от [LGSS], което се финансира изключително от вноските, направени от работника и предприятията, за които е полагал труд, и се изчислява в зависимост от осигурителния стаж през шестте години, предшестващи настъпването на законоустановеното състояние на безработица?
2)
При утвърдителен отговор на предходния въпрос, [следва ли] в съответствие с практиката на Съда, установена с [решение на Съда от 10 юни 2010 г., Bruno и др.,
C‑395/08 и C‑396/08
,
EU:C:2010:329
], клауза 4 от [Рамковото споразумение] да се тълкува в смисъл, че не допуска национална разпоредба като съдържащата се в член 3, параграф 4 от [RD 625/1985], към който препраща седма допълнителна разпоредба, параграф 1, четвърто предложение от [LGSS], съгласно която разпоредба при „вертикалното“ непълно работно време (само три дни седмично) дните, през които не е полаган труд, не се вземат предвид при изчисляване на продължителността на изплащане на обезщетението за безработица, независимо че за същите са платени осигурителни вноски, което води до намаляване на продължителността на изплащане на обезщетението?
3)
[Следва ли] забраната за пряка или непряка дискриминация, основана на пола, съдържаща се в член 4 от [Директива 79/7], да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която, подобно на член 3, параграф 4 от [RD 625/1985], в случаите на работа при „вертикално“ непълно работно време (само три дни седмично) не отчита като осигурителен стаж дните, през които не е полаган труд, което води до намаляване на продължителността на изплащане на обезщетението за безработица?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска да установи по същество дали клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение е приложима по отношение на обезщетение за безработица като разглежданото в главното производство, което е основано на вноски.
В това отношение съгласно постоянната практика на Съда в клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение се съдържа забрана, що се отнася до условията за заетост, работниците на непълно работно време да бъдат третирани по по-неблагоприятен начин от сходните работници на пълно работно време, само поради това че работят на непълно работно време, освен ако различното третиране не е оправдано от обективни причини (решение от 13 юли 2017 г., Kleinsteuber,
C‑354/16
,
EU:C:2017:539
, т.
).
Освен това Съдът е приел, от една страна, че съгласно преамбюла на Рамковото споразумение то се отнася до „условията за наемане на работа на работници на непълно работно време, като се отчита, че въпросите, които се отнасят до установеното със закон [социално] осигуряване, се решават от държавите членки“ (решение от 14 април 2015 г., Cachaldora Fernández,
C‑527/13
,
EU:C:2015:215
, т.
).
От друга страна, Съдът е приел, че понятието „условия за наемане на работа“ по смисъла на посоченото рамково споразумение включва пенсиите, които зависят от трудовото правоотношение между работник и работодател, с изключение на пенсиите по законоустановените схеми на социално осигуряване, които се определят не толкова от това правоотношение, колкото от съображения от социално естество (решения от 22 ноември 2012 г., Elbal Moreno,
C‑385/11
,
EU:C:2012:746
, т.
и от 14 април 2015 г., Cachaldora Fernández,
C‑527/13
,
EU:C:2015:215
, т.
).
В конкретния случай от преписката, предоставена на Съда, се установява, че макар разглежданото по главното производство обезщетение да се финансира изключително с вноските, направени от работника и работодателя, тези вноски се плащат въз основа на националното законодателство и поради това не се определят от трудовия договор, сключен между работника и работодателя. Както посочва генералният адвокат в точка 38 от заключението си, такова уреждане е по-близко до администрирана от държавата схема за социално осигуряване по смисъла на цитираната в предходната точка съдебна практика. Следователно посочените вноски не могат да бъдат отнесени към понятието „условие за наемане на работа“.
Поради това на първия въпрос следва да се отговори, че клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение не е приложима по отношение на обезщетение за безработица, основано на вноски, каквото е разглежданото в главното производство.
По втория въпрос
С оглед на отговора на първия въпрос не е необходимо да се отговаря на втория въпрос.
По третия въпрос
С третия си въпрос запитващата юрисдикция иска да установи по същество дали член 4, параграф 1 от Директива 79/7 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска правна уредба на държава членка, която за целите на изчисляването на осигурителния стаж при работа на„вертикално“ непълно работно време изключва дните, през които не е полаган труд, и по този начин намалява периода, през който се изплаща обезщетението за безработица, когато е установено, че по-голямата част от работниците на „вертикално“ непълно работно време, които са неблагоприятно засегнати от тези национални мерки, са жени.
За да се отговори на посочения въпрос, следва да се напомни, че макар да е безспорно, че правото на Съюза не засяга компетентността на държавите членки да уреждат системите си за социална сигурност и че при липса на хармонизиране на равнището на Съюза законодателството на всяка държава членка трябва да определи условията за предоставяне на обезщетения в областта на социалната сигурност, е вярно също така, че при упражняването на тази компетентност държавите членки трябва да спазват правото на Съюза (решения от 16 май 2006 г., Watts,
C‑372/04
,
EU:C:2006:325
, т.
и цитираната съдебна практика, както и от 5 ноември 2014 г., Сомова,
C‑103/13
,
EU:C:2014:2334
, т.
—
и цитираната съдебна практика).
Що се отнася до това дали правна уредба като разглежданата в главното производство води, както намеква запитващата юрисдикция, до непряка дискриминация спрямо жените, от постоянната практика на Съда следва, че непряка дискриминация е налице, когато прилагането на национална мярка, макар и формулирана неутрално, всъщност поставя в неблагоприятно положение много по-голям брой жени, отколкото мъже (решения от 20 октомври 2011 г., Brancher,
C‑123/10
,
EU:C:2011:675
, т.
и цитираната съдебна практика, както и от 22 ноември 2012 г., Elbal Moreno,
C‑385/11
,
EU:C:2012:746
, т.
).
В конкретния случай следва да се посочи, че разглежданата в главното производство национална разпоредба се отнася до групата на работниците на непълно работно време, която съгласно констатациите на запитващата юрисдикция е съставена почти изцяло от жени. Следователно на поставения въпрос следва да се даде отговор въз основа на тези констатации.
В това отношение е от значение да се посочи, че разглежданото в главното производство дело се различава от това, по което е постановено решение от 14 април 2015 г., Cachaldora Fernández (
C‑527/13
,
EU:C:2015:215
), в което Съдът е направил извод, че съответното законодателство, отнасящо се до определянето на основата за изчисляване на пенсия за трайна пълна инвалидност, не води до дискриминация по смисъла на член 4, параграф 1 от Директива 79/7. Всъщност в това решение Съдът е приел, от една страна, че не разполага с безспорна статистическа информация относно броя на работниците на непълно работно време, които са прекъснали плащането на своите осигурителни вноски, или информация, която сочи, че тази група работници се състои основно от жени (вж. в този смисъл решение от 14 април 2015 г., Cachaldora Fernández,
C‑527/13
,
EU:C:2015:215
, т.
). От друга страна, Съдът е приел, че разглежданата мярка има случайни последици, тъй като някои работници на непълно работно време, за чиято група се твърди, че посочената мярка е предизвикала неблагоприятни последици, са можели дори да бъдат поставени в по-благоприятно положение посредством прилагането на същата тази мярка.
В конкретния случай обаче, освен обстоятелството, че предоставените от запитващата юрисдикция статистически данни не са оспорени, от предоставената на Съда преписка личи ясно, че всички работници на „вертикално“ непълно работно време, които попадат в приложното поле на разглежданата в делото по главното производство национална мярка, са отрицателно засегнати от нея, тъй като поради прилагането ѝ периодът, през който те могат да се ползват от обезщетение за безработица, е по-малък, в сравнение с този, който е определен за работниците на „хоризонтално“ непълно работно време. Установено е също така, че нито един работник, който е част от групата на работещите на „вертикално“ непълно работно време, не може да извлече преимущество от прилагането на подобна мярка.
Освен това в делото по главното производство запитващата юрисдикция се е постарала да уточни, че статистическите данни относно работата при непълно работно време се отнасят до всички работници на непълно работно време, независимо дали тяхното работно време е структурирано хоризонтално или вертикално. Така според запитващата юрисдикция 70—80 % от работниците на „вертикално“ непълно работно време са жени, като същата пропорция е налице и по отношение на работниците на „хоризонтално“ непълно работно време. Тази информация позволява да се направи извод, че много по-голям брой жени, отколкото мъже, са отрицателно засегнати от националната мярка, разглеждана по делото в главното производство.
При тези условия се налага изводът, че мярка като разглежданата в главното производство съставлява разлика в третирането в ущърб на жените по смисъла на съдебната практика, напомнена в точка 38 от настоящото решение.
Подобна мярка обаче противоречи на член 4, параграф 1 от Директива 79/7, освен ако тази мярка не е обоснована от обстоятелства, които са обективни и не съдържат никаква дискриминация, основана на пола. Такъв е случаят, когато избраните средства съответстват на определена правомерна цел на социалната политика, могат да достигнат преследваната чрез него цел и с оглед на това са необходими (вж. в този смисъл решение от 22 ноември 2012 г., Elbal Moreno,
C‑385/11
,
EU:C:2012:746
, т.
).
В конкретния случай следва да се приеме, че макар в преюдициалното запитване да не се споменава каква е целта на разглежданата в главното производство мярка, Кралство Испания посочва в съдебното заседание, че принципът на „допринасяне към системата на обществено осигуряване“ обосновава съществуването на установената разлика в третирането. Така, понеже правото на обезщетение за безработица и продължителността на получаване на това обезщетение зависели единствено от периода, през който работникът е полагал труд или е бил регистриран в системата на обществено осигуряване, с оглед на спазване на принципа на пропорционалност трябвало да се вземат предвид единствено реално отработените дни.
В това отношение, независимо от обстоятелството, че в крайна сметка националната юрисдикция следва да прецени дали целта, която преследва националният законодател, е именно тази, е достатъчно да се посочи, че не изглежда разглежданата в главното производство национална мярка да може да осигури взаимовръзката, която според испанското правителство трябва да съществува между вноските, направени от работника, и правата, които той може да претендира в областта на обезщетението за безработица.
Всъщност, както посочва генералният адвокат в точка 59 от заключението си, работник на „вертикално“ непълно работно време, който е платил вноски за всеки ден от всеки месец от годината, получава обезщетение за безработица за по-кратък период отколкото работник на пълно работно време, който е платил същите вноски. Спрямо първия от тези двама работници изтъкнатата от испанското правителство взаимовръзка явно не е гарантирана.
Както обаче посочва генералният адвокат в точка 58 от заключението си, тази взаимовръзка би могла да се осигури, ако по отношение на работниците на „вертикално“ непълно работно време националните органи отчитаха други фактори, като например периода, през който тези работници и техните работодатели са правили вноски, общия размер на тези вноски или сбора от работните часове, като съгласно обясненията, предоставени от запитващата юрисдикция, тези елементи са взети предвид за всички работници, чието работно време е структурирано „хоризонтално“, независимо дали работят на пълно или на непълно работно време.
С оглед на изложените съображения на третия въпрос следва да се отговори, че член 4, параграф 1 от Директива 79/7 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска правна уредба на държава членка, която за целите на изчисляването на осигурителния стаж при работа на „вертикално“ непълно работно време изключва дните, през които не е полаган труд, и по този начин намалява периода, през който се изплаща обезщетението за безработица, когато е установено, че по-голямата част от работниците на „вертикално“ непълно работно време, които са неблагоприятно засегнати от тези национални мерки, са жени.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

1)
Клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време, сключено на 6 юни 1997 г., което се съдържа в приложението към Директива 97/81/ЕО на Съвета от 15 декември 1997 година относно Рамково споразумение за работа при непълно работно време, сключено между Съюза на конфедерациите на индустриалците и на работодателите в Европа (UNICE), Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) и Европейската конфедерация на профсъюзите (ЕКП), не е приложима по отношение на обезщетение за безработица, основано на вноски, каквото е разглежданото в главното производство.

2)
Член 4, параграф 1 от Директива 79/7/ЕИО на Съвета от 19 декември 1978 година относно постепенното прилагане на принципа на равното третиране на мъжете и жените в сферата на социалното осигуряване трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска правна уредба на държава членка, която за целите на изчисляването на осигурителния стаж при работа на „вертикално“ непълно работно време изключва дните, през които не е полаган труд, и така намалява периода, през който се изплаща обезщетението за безработица, когато е установено, че по-голямата част от работниците на „вертикално“ непълно работно време, които са неблагоприятно засегнати от тези национални мерки, са жени.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: испански.