CELEX: 62021CJ0150
Преюдициално запитване
Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси
Взаимно признаване
Рамково решение 2005/214/ПВР
Изпълнение на финансови санкции
Член 1, буква а), подточка ii)
Издадено от административен орган решение за налагане на финансова санкция
Решение, което подлежи на обжалване пред прокурор, който е обвързан от указанията на министъра на правосъдието
По-нататъшно обжалване пред съд, който е компетентен и по наказателни дела

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 1, буква а), подточка ii) от Рамково решение 2005/214/ПВР на Съвета от 24 февруари 2005 година относно прилагането на принципа за взаимно признаване на финансови санкции (
ОВ L 76, 2005 г., стр. 16
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 150), изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г. (
ОВ L 81, 2009 г., стр. 24
) (наричано по-нататък „Рамково решение 2005/214“).
Запитването е отправено в рамките на производство, образувано по искане на Centraal Justitieel Incassobureau, Ministerie van Justitie en Veiligheid (Централно бюро за събиране на финансови санкции към Министерство на правосъдието и сигурността, Нидерландия) (наричано по-нататък „Централното бюро“) за признаването и изпълнението в Полша на финансовата санкция, наложена на D. B. в Нидерландия за нарушение на правилата за движение по пътищата.
Правна уредба
Правото на Съюза
Член 1 от Рамково решение 2005/214 е озаглавен „Определения“ и гласи:
„По смисъла на настоящото рамково решение:
а)
„решение“ означава влязло в сила решение за плащане на финансова санкция от страна на физическо или юридическо лице, което:
[…]
ii)
е взето от несъдебен орган на [решаващата държава] по отношение на деяние, което е наказуемо по нейното законодателство, при условие че съответното лице е имало възможността да отнесе въпроса до съд, който е компетентен и по наказателни дела;
iii)
е взето от несъдебен орган на [решаващата държава] по отношение на действия, които по нейното законодателство се наказват като правонарушения, при условие че съответното лице е имало възможността да отнесе въпроса до съд, който е компетентен и по наказателни дела;
[…]
б)
„финансова санкция“ означава задължението за плащане на:
i)
парична сума, която е наложена с решението за осъждане за престъпление;
[…]“.
Член 3 от Рамковото решение е озаглавен „Основни права“ и предвижда:
„Настоящото рамково решение не накърнява задължението за зачитане на основните права и на общите правни принципи съгласно член 6 от Договора [за ЕС]“.
Член 4 от Рамковото решение е озаглавен „Предаване на решения и включване на централния орган“ и параграф 1 от него гласи:
„Едно решение заедно с удостоверението, което е предвидено в настоящия член, може да бъде предадено на компетентните органи на държава членка, в която физическото или юридическото лице, срещу което е постановено решението, разполага с имущество или получава доходи, обичайно пребивава, респ. — в случай на юридическо лице — има регистрирано седалище“.
Член 5 от Рамковото решение е озаглавен „Приложно поле“ и параграф 1 от него гласи:
„Съгласно настоящото рамково решение следните престъпления, ако са наказуеми в решаващата държава и по начина, по който са определени в нейното право, водят до признаване и изпълнение на решенията и без проверка за съществуването на двойна наказуемост:
[…]
–
поведение, което нарушава разпоредбите за движение по пътищата, включително нарушения на разпоредбите за времетраенето на управление и почивка на МПС, както и разпоредбите относно опасни товари,
[…]“.
Член 6 от Рамково решение 2005/214 е озаглавен „Признаване и изпълнение на решения“ и гласи:
„Компетентните органи в изпълняващата държава признават решение, което е предадено в съответствие с член 4, без всякакви допълнителни формалности и незабавно предприемат необходимите действия за неговото изпълнение, освен ако компетентният орган реши да предяви някоя от причините за отказ [за] признаване или [за] изпълнение по член 7“.
Съгласно член 7 от Рамковото решение, озаглавен „Причини за отказ [за] признаване или изпълнение“:
„[…]
2.   Освен това компетентният орган на изпълняващата държава може да откаже признаването и изпълнението на решението, когато е доказано, че:
[…]
ж)
съгласно предвиденото в член 4 удостоверение в случай на писмено производство и в съответствие със законодателството на издаващата държава заинтересованото лице не е било уведомено лично или чрез упълномощен съгласно националното законодателство представител за правото си на оспорване и за предвидените за тази цел срокове;
[…]
3.   В случаите, посочени в параграф 1 и параграф 2, букви в), ж), и) и й), преди компетентният орган на изпълняващата държава да вземе решение за отказ за признаване и изпълнение на решение изцяло или частично, той се консултира по подходящ начин с компетентния орган на издаващата държава и при целесъобразност отправя искане за незабавно предоставяне на цялата необходима информация“.
Член 20, параграф 3 от Рамковото решение предвижда:
„Всяка държава членка може да откаже приемането и изпълнението на решения, когато удостоверението по член 4 дава основание да се предполага, че са нарушени основни права или общи правни принципи съгласно член 6 от Договора. В този случай се прилага процедурата по член 7, параграф 3“.
Полското право
Член 611ff, параграф 1 от Ustawa — Kodeks postępowania karnego (Наказателно-процесуален кодекс) от 6 юни 1997 г. (консолидиран текст Dz. U., 2020 г., позиция 30), гласи:
„При получаване на искане от държава — членка на Европейския съюз, наричана в тази глава „решаващата държава“, за изпълнение на влязло в сила решение, с което се налага финансова санкция, последното подлежи на изпълнение от районния съд, в чийто район извършителят притежава имущество или получава доходи, или пребивава постоянно или временно […]“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
На 22 септември 2020 г. Централното бюро сезира запитващата юрисдикция — Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (Районен съд Лодз — Лодз център, Полша), с искане за признаване и изпълнение на решение на това бюро от 17 януари 2020 г., влязло в сила на 28 февруари 2020 г., с което то налага на D. B. глоба в размер на 92 EUR за нарушение на правилата за движение по пътищата, извършено на 5 януари 2020 г. и изразяващо се в превишаване на разрешената скорост.
На 6 ноември 2020 г. запитващата юрисдикция отправя до Централното бюро въпроси относно предвидените в нидерландското право възможности за обжалване на такива решения и относно статута на органа, пред който се обжалва. Тя получава отговора на Централното бюро на 22 февруари 2021 г.
D. B. не се явява в нито едно от съдебните заседания пред запитващата юрисдикция, насрочени за 6 ноември 2020 г., 8 декември 2020 г. и 23 февруари 2021 г. D. B. не представя и писмено становище по делото.
Запитващата юрисдикция посочва, че съгласно нидерландската правна уредба налаганите от Централното бюро глоби могат да се оспорват в Нидерландия пред прокурора в шестседмичен срок. Ако прокурорът не уважи жалбата, лицето може да обжалва пред kantonrechter (кантонален съд, Нидерландия). Когато обаче делото се отнася до глоба в размер на 225 EUR или повече, жалбата се разглежда от кантоналния съд само при условие че се внесе гаранция в размер, равен на този на глобата.
При това положение запитващата юрисдикция изразява съмнения дали прокурорът по смисъла на нидерландската правна уредба може да се разглежда като „съд, който е компетентен и по наказателни дела“ по смисъла на член 1, буква а), подточка ii) от Рамково решение 2005/214.
Запитващата юрисдикция смята, че предвид член 3 и член 20, параграф 3 от Рамково решение 2005/214, а също и предвид член 6 ДЕС, що се отнася до защитата на основните права, тълкуването на член 1, буква а), подточка ii) от Рамковото решение трябва да е съобразено с член 6 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г., и с тълкуването му от Европейския съд по правата на човека (ЕСПЧ).
Тя посочва, че съгласно практиката на ЕСПЧ обаче основополагащата гаранция за справедливост на процеса е делото да се разглежда от безпристрастен съд, който няма белези на зависимост от изпълнителната власт (ЕСПЧ, 23 юни 1981 г., Le Compte, Van Leuven и De Meyer с/у Белгия, CE:ECHR:1981:0623JUD000687875, и ЕСПЧ, 29 април 1988 г., Belilos с/у Швейцария, CE:ECHR:1988:0429JUD001032883). Освен това в това отношение е съществено да няма прекомерни финансови или правни пречки, които да могат да възпрепятстват достъпа до такъв съд.
Що се отнася до тълкуването на понятието „съд, който е компетентен и по наказателни дела“, използвано в член 1, буква а), подточка iii) от Рамково решение 2005/214, запитващата юрисдикция посочва, че Съдът вече е постановил, че когато се преценява дали предвиденият в националната правна уредба орган притежава характеристиките на такъв съд, трябва да се вземат предвид съвкупност от елементи, каквито са законоустановеният характер на органа, постоянното му естество, задължителността на неговата юрисдикция, състезателността на производството пред него, прилагането от органа на правни норми, както и независимостта му (решение от 14 ноември 2013 г., Baláž,
C‑60/12
,
EU:C:2013:733
, т.
).
Колкото до изискването за независимост на съдилищата, запитващата юрисдикция отбелязва, че то има два аспекта. Първият аспект, който е външен, предполага съответният орган да упражнява функциите си напълно самостоятелно, без да е йерархично обвързан или да е подчинен на когото и да било и без да получава нареждания или инструкции от какъвто и да било вид, като по този начин е защитен от външна намеса или натиск, които могат да накърнят независимостта на преценката на членовете му и да повлияят на техните решения (решение от 25 юли 2018 г., Minister for Justice and Equality (Недостатъци на съдебна система),
C‑216/18 PPU
,
EU:C:2018:586
, т.
).
Вторият аспект, който е вътрешен, е свързан с понятието „безпристрастност“ и визира еднаквата отдалеченост от страните по спора и от съответните им интереси с оглед на предмета на спора (решение от 25 юли 2018 г., Minister for Justice and Equality (Недостатъци на съдебна система),
C‑216/18 PPU
,
EU:C:2018:586
, т.
).
Запитващата юрисдикция посочва, че Съдът се е произнасял по-конкретно по въпроса дали националният прокурор може да се разглежда като „издаващ съдебен орган“ по смисъла на член 6, параграф 1 от Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки (
ОВ L 190, 2002 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 3), изменено с Рамково решение 2009/299. Съдът е изключил тази възможност в случаите, когато при приемането на решение дали да издаде европейска заповед за арест прокуратурата на съответната държава членка е изложена на риск да получава пряко или косвено конкретни разпореждания или указания от страна на изпълнителната власт, например от министъра на правосъдието (решение от 27 май 2019 г., OG и PI (Прокуратури на Любек и на Цвикау),
C‑508/18 и C‑82/19 PPU
,
EU:C:2019:456
, т.
).
Същевременно Съдът е приел, че взетото от прокуратурата на дадена държава членка решение за издаване на европейска заповед за арест представлява „съдебно решение“ по смисъла на член 1, параграф 1 от Рамково решение 2002/584, стига тази европейска заповед за арест задължително да подлежи на одобряване от съд, който упражнява независимо и обективно контрол върху условията за издаването и пропорционалността на тази заповед (решение от 9 октомври 2019 г., NJ (Прокуратура на Виена),
C‑489/19 PPU
,
EU:C:2019:849
, т.
).
Запитващата юрисдикция смята, че предвид тази съдебна практика и предвид мястото на прокуратурата в нидерландския правопорядък въпросната прокуратура не може да се разглежда като „съд, който е компетентен и по наказателни дела“ по смисъла на член 1, буква а), подточки ii) и iii) от Рамково решение 2005/214.
В това отношение тя подчертава, че предвидената в тези разпоредби възможност за отнасяне на делото до съд, който е компетентен и по наказателни дела, е особено важна, когато решението, с което се установява вината на съответното лице и се налага санкцията, се взема напълно автоматизирано, като националният орган, който издава това решение, просто издирва данните за собственика на превозното средство и му изпраща генерирания от компютърната система документ.
Що се отнася до нидерландската правна уредба, съгласно която съответното лице може да обжалва и пред kantonrechter (кантонален съд), ако прокурорът не уважи жалбата му против решението на Централното бюро, според запитващата юрисдикция тази уредба не отговаря на изискването по член 1, буква а), подточка ii) от Рамково решение 2005/214, съгласно което решенията, вземани от несъдебен орган на решаващата държава, трябва да подлежат да обжалване пред „съд, който е компетентен и по наказателни дела“.
Всъщност според запитващата юрисдикция Рамковото решение предвижда да е възможно пряко обжалване пред съд, без необходимост първо да се изчерпи някакъв друг ред.
В това отношение тя сочи решение от 14 ноември 2013 г., Baláž (
C‑60/12
,
EU:C:2013:733
, т.
), съгласно което достъпът до съд, който е компетентен и по наказателни дела по смисъла на Рамково решение 2005/214, не трябва да бъде поставян в зависимост от условия, които го правят невъзможен или прекомерно труден.
Освен това запитващата юрисдикция констатира, че съгласно нидерландската правна уредба, когато наложената глоба е в размер на 225 EUR или повече, жалбата се разглежда от съда само при условие че съответното лице внесе гаранция в същия размер. Това процесуално условие обаче според нея може да представлява пречка, заради която даден гражданин на държава членка да се откаже от обжалване в решаващата държава членка.
При тези условия Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (Районен съд Лодз — Лодз център) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Решението за налагане на финансова санкция, издадено от нидерландския централен административен орган, определен съгласно член 2 от Рамково решение [2005/214], и подлежащо на обжалване пред прокуратурата, която е йерархично подчинена на министерството на правосъдието, отговаря ли на критериите за „решение, което подлежи на обжалване пред съд, който е компетентен по наказателни дела“ по смисъла на член 1, буква а), подточка ii) от Рамковото решение?
2)
Може ли критерият, съгласно който решението за налагане на финансова санкция трябва да подлежи на обжалване пред „съд, който е компетентен по наказателни дела“, да се смята за изпълнен, при положение че подаването на жалба до кантоналния съд е възможно едва на по-късен етап от производството, а именно след отхвърлянето ѝ от прокурора, и освен това в някои случаи е обвързано със задължение за внасяне на парична сума, равна по размер на наложената санкция?“.
По преюдициалните въпроси
С въпросите си, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи, първо, дали член 1, буква а), подточка ii) от Рамково решение 2005/214 трябва да се тълкува в смисъл, че влязлото в сила решение за налагане на финансова санкция на физическо лице, което е взето от несъдебен орган на решаващата държава членка по отношение на деяние, което е наказуемо като престъпление по нейното законодателство, представлява „решение“ по смисъла на тази разпоредба в случаите, при които правната уредба на посочената държава членка предвижда, че въпросното решение подлежи на обжалване първо пред прокурор, който е йерархично подчинен на министъра на правосъдието, а след това, ако прокурорът отхвърли жалбата, съответното лице може да обжалва пред съд, който е компетентен и по наказателни дела. Второ, запитващата юрисдикция иска да се установи дали тази разпоредба трябва да се тълкува в смисъл, че съответното лице е имало „възможността да отнесе въпроса до съд, който е компетентен и по наказателни дела“ по смисъла на посочената разпоредба, в случай че съгласно правната уредба на решаващата държава членка при глоби в размер на 225 EUR или повече жалбата се разглежда от съда само при условие че съответното лице внесе гаранция в същия размер.
В самото начало следва да се припомни, че съгласно член 5, параграф 1, тридесет и трето тире от Рамково решение 2005/214 нарушенията на разпоредбите за движение по пътищата, ако са наказуеми в решаващата държава членка и така както са определени в нейното право, водят до признаване и изпълнение на решенията съгласно това рамково решение и без проверка за съществуването на двойна наказуемост.
Член 1, буква а), подточка ii) от Рамково решение 2005/214 определя понятието „решение“ като „влязло в сила решение за плащане на финансова санкция от страна на физическо или юридическо лице, което е взето от несъдебен орган на [решаващата държава] по отношение на деяние, което е наказуемо по нейното законодателство, при условие че съответното лице е имало възможността да отнесе въпроса до съд, който е компетентен и по наказателни дела“.
Съгласно член 1, буква а), подточка iii) от Рамковото решение „решение“ е и онова „влязло в сила решение за плащане на финансова санкция от страна на физическо или юридическо лице, което е взето от несъдебен орган на [решаващата държава] по отношение на действия, които по нейното законодателство се наказват като правонарушения, при условие че съответното лице е имало възможността да отнесе въпроса до съд, който е компетентен и по наказателни дела“.
Както следва от преписката, с която разполага Съдът, и по-конкретно от удостоверението по член 4 от Рамково решение 2005/214, приложено към разглежданото в главното производство решение на Централното бюро, на D. B. е наложена глоба за деяние, което е наказуемо като престъпление съгласно законодателството на решаващата държава членка, а именно за нарушение на разпоредбите за движение по пътищата, така както те са определени в правото на тази държава членка.
При това положение в случая наистина се прилага член 1, буква а), подточка ii), а не член 1, буква а), подточка iii) от Рамково решение 2005/214, но така или иначе и двете разпоредби съдържат еднакво формулираното изискване съответното лице да е имало „възможността да отнесе въпроса до съд, който е компетентен и по наказателни дела“.
На първо място, що се отнася до въпроса дали правото на обжалване е гарантирано въпреки задължението за провеждане на предварително административно производство, преди делото да бъде разгледано от съд, който е компетентен и по наказателни дела по смисъла на Рамково решение 2005/214, Съдът вече е постановил, че член 1, буква a), подточка iii) от Рамковото решение не изисква делото да може да бъде отнесено пряко до подобен съд (вж. в този смисъл решение от 14 ноември 2013 г., Baláž,
C‑60/12
,
EU:C:2013:733
, т.
).
Доколкото Рамково решение 2005/214 се прилага и към финансовите санкции, налагани от административни органи, в зависимост от особеностите на съдебните системи на държавите членки може да се изисква първо да се проведе административна фаза на производството. Въпреки това достъпът до съд, който е компетентен и по наказателни дела по смисъла на Рамковото решение, не трябва да бъде поставян в зависимост от условия, които го правят невъзможен или прекомерно труден (решение от 14 ноември 2013 г., Baláž,
C‑60/12
,
EU:C:2013:733
, т.
и цитираната съдебна практика).
На второ място, що се отнася до обхвата и характера на контрола, осъществяван от сезирания съд, същият трябва да разполага с неограничена компетентност да разгледа делото както по отношение на правните съображения, така и относно фактическата обстановка, и трябва да има по-специално възможността да разгледа доказателствата и да установи въз основа на тях отговорността на съответното лице, както и съответствието между наказанието и нарушението (решение от 14 ноември 2013 г., Baláž,
C‑60/12
,
EU:C:2013:733
, т.
).
Както следва от акта за преюдициално запитване, при все че съгласно нидерландската правна уредба издаваните от Централното бюро решения за налагане на санкции подлежат на обжалване пред прокурор, който е йерархично подчинен на министъра на правосъдието, същата тази правна уредба предвижда, че съответното лице може да обжалва решението на прокурора пред kantonrechter (кантонален съд).
При това положение не е необходимо да се преценява дали прокурорът, овластен да разглежда жалбите против издаваните от Централното бюро решения за налагане на санкции за нарушения на правилата за движение по пътищата, е „съд, който е компетентен и по наказателни дела“ по смисъла на член 1, буква а), подточка ii) от Рамково решение 2005/214, а следва да се провери дали такъв съд е упоменатият в предходната точка kantonrechter (кантонален съд).
В това отношение следва да се припомни, че използваното в посочената разпоредба понятие „съд, който е компетентен и по наказателни дела“ е самостоятелно понятие на правото на Съюза и трябва да се тълкува в смисъл, че включва всеки съд, който се произнася в производство, обединяващо основните характеристики на наказателното производство, и по-конкретно разполага с правомощие за пълен съдебен контрол и се произнася по ред, при който се спазват съответните процесуални гаранции относно наказателните дела (вж. в този смисъл решение от 14 ноември 2013 г., Baláž,
C‑60/12
,
EU:C:2013:733
, т.
и
).
Понеже от него се изисква да предоставя полезни отговори на националния съд, Съдът е компетентен въз основа на материалите по делото в главното производство и на представените пред него становища да даде насоки, които да позволят на запитващата юрисдикция да се произнесе по конкретния спор, с който е сезирана (вж. по аналогия решение от 26 януари 2021 г., Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie,
C‑16/19
,
EU:C:2021:64
, т.
).
Видно от представените на Съда материали по делото, в настоящия случай посоченият в точка 39 от настоящото решение kantonrechter (кантонален съд) може да се произнася по правните и по фактическите въпроси, както и по пропорционалността на наложената глоба спрямо извършеното нарушение, а в производството пред него се спазват съответните процесуални гаранции относно наказателните дела. По-конкретно, тези гаранции се отнасят до начина, по който документите по делото се довеждат до знанието на съответното лице, провеждането на открито съдебно заседание с призоваване на съответното лице, възможността за правна помощ и представителство, разпита на свидетелите и вещите лица и използването на преводач.
Ето защо въпросният kantonrechter (кантонален съд) следва да се квалифицира като „съд, който е компетентен и по наказателни дела“ по смисъла на член 1, буква а), подточка ii) от Рамково решение 2005/214.
Що се отнася до посоченото от запитващата юрисдикция обстоятелство, че съгласно нидерландската правна уредба, когато наложената глоба е в размер на 225 EUR или повече, жалбата се разглежда от съда само при условие че съответното лице внесе гаранция в същия размер, то в настоящия случай това обстоятелство е без значение. Всъщност следва да се констатира, че в разглеждания в главното производство случай глобата, която Централното бюро налага на D. B., възлиза на 92 EUR.
По изложените съображения на поставените въпроси следва да се отговори, че член 1, буква а), подточка ii) от Рамково решение 2005/214 трябва да се тълкува в смисъл, че влязлото в сила решение за налагане на финансова санкция на физическо лице, което е взето от несъдебен орган на решаващата държава членка по отношение на деяние, което е наказуемо като престъпление по нейното законодателство, представлява „решение“ по смисъла на тази разпоредба в случаите, при които правната уредба на посочената държава членка предвижда, че въпросното решение подлежи на обжалване първо пред прокурор, който е йерархично подчинен на министъра на правосъдието, а след това, ако прокурорът отхвърли жалбата, съответното лице може да обжалва пред съд, който е компетентен и по наказателни дела, при условие че достъпът до този съд не зависи от условия, които го правят невъзможен или прекомерно труден.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (седми състав) реши:

Член 1, буква а), подточка ii) от Рамково решение 2005/214/ПВР на Съвета от 24 февруари 2005 година относно прилагането на принципа за взаимно признаване на финансови санкции, изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г., трябва да се тълкува в смисъл, че влязлото в сила решение за налагане на финансова санкция на физическо лице, което е взето от несъдебен орган на решаващата държава членка по отношение на деяние, което е наказуемо като престъпление по нейното законодателство, представлява „решение“ по смисъла на тази разпоредба в случаите, при които правната уредба на посочената държава членка предвижда, че въпросното решение подлежи на обжалване първо пред прокурор, който е йерархично подчинен на министъра на правосъдието, а след това, ако прокурорът отхвърли жалбата, съответното лице може да обжалва пред съд, който е компетентен и по наказателни дела, при условие че достъпът до този съд не зависи от условия, които го правят невъзможен или прекомерно труден.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: полски.