CELEX: 62006TJ0060
Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomio
22 päivänä huhtikuuta 2016

Asian tausta

Riidanalainen vapautus
Alumina (tai alumiinioksidi) on valkoista jauhetta, jota käytetään pääasiassa sulatoissa alumiinin valmistuksessa. Alumiinioksidia
valmistetaan bauksiittimalmista erityisellä jalostusmenetelmällä, jonka viimeisenä osana on hehkutus. Yli 90 prosenttia hehkutetusta
alumiinioksidista käytetään metallisen alumiinin valmistamiseen sulatoissa. Loput jatkokäsitellään ja käytetään kemiallisiin
sovelluksiin. Sulattoaluminan ja kemiallisen aluminan tuotemarkkinat ovat toisistaan erilliset. Kivennäisöljyä voidaan käyttää
polttoaineena aluminan valmistuksessa.
Irlannissa, Italiassa ja Ranskassa on kussakin ainoastaan yksi alumiinioksidin tuottaja. Italiassa alumiinioksidia tuottaa
Sardiniaan sijoittautunut Eurallumina SpA. Alumiinioksidin tuottajia on myös Saksassa, Espanjassa, Kreikassa, Unkarissa ja
Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
Italian tasavalta on vuodesta 1993 alkaen vapauttanut valmisteverosta alumiinioksidin valmistuksessa Sardiniassa käytettävät
kivennäisöljyt (jäljempänä riidanalainen vapautus). Riidanalainen vapautus otettiin Italian oikeudessa käyttöön tuotannosta
ja kulutuksesta kannettavista veroista sekä rikosoikeudellisista ja hallinnollisista seuraamuksista 26.10.1995 annetulla asetuksella
nro 504 (decreto legislativo 26 ottobre 1995, n. 504, testo unico delle disposizioni legislative concernenti le imposte sulla
produzione e sui consumi e relative sanzioni penali e amministrative; GURI nro 279, 29.11.1995, Supplemento ordinario; jäljempänä
vuoden 1995 asetus).
Riidanalaisen vapautuksen soveltaminen Sardiniassa hyväksyttiin 31.12.1994 asti luvan antamisesta tietyille jäsenvaltioille
soveltaa tai edelleen soveltaa tiettyihin erityistarkoituksiin käytettyihin kivennäisöljyihin valmisteveron alennuksia tai
vapautuksia valmisteverosta direktiivin 92/81/ETY 8 artiklan 4 kohdassa säädetyn menettelyn mukaisesti 13.12.1993 tehdyllä
neuvoston päätöksellä 93/697/EY (EYVL L 321, s. 29). Euroopan unionin neuvosto jatkoi kyseisen luvan voimassaoloa tämän jälkeen
31.12.1996 asti luvan antamisesta tietyille jäsenvaltioille soveltaa tai edelleen soveltaa tiettyihin erityistarkoituksiin
käytettyihin kivennäisöljyihin valmisteveron alennuksia tai vapautuksia valmisteverosta direktiivin 92/81/ETY 8 artiklan 4 kohdassa
säädetyn menettelyn mukaisesti 22.4.1996 tekemällään päätöksellä 96/273/EY (EYVL L 102, s. 40). Neuvosto jatkoi luvan voimassaoloa
vielä 31.12.1998 asti luvan antamisesta jäsenvaltioille soveltaa tai edelleen soveltaa tiettyihin erityistarkoituksiin käytettyihin
kivennäisöljyihin valmisteveron alennuksia tai vapautuksia valmisteverosta direktiivissä 92/81/ETY säädetyn menettelyn mukaisesti
30.6.1997 tekemällään päätöksellä 97/425/EY (EYVL L 182, s. 22). Neuvosto jatkoi luvan voimassaoloa uudestaan 31.12.1999 asti
luvan antamisesta jäsenvaltioille soveltaa tai soveltaa edelleen tiettyihin erityistarkoituksiin käytettyihin kivennäisöljyihin
alennettuja valmisteverokantoja tai vapautuksia valmisteverosta direktiivissä 92/81/ETY säädetyn menettelyn mukaisesti sekä
päätöksen 97/425 muuttamisesta 30.3.1999 tehdyllä päätöksellä 1999/255/EY (EYVL L 99, s. 26). Neuvosto jatkoi tämän jälkeen
luvan voimassaoloaikaa 31.12.2000 asti luvan antamisesta jäsenvaltioille soveltaa tai edelleen soveltaa tiettyihin erityistarkoituksiin
käytettyihin kivennäisöljyihin valmisteveron alennuksia tai vapautuksia valmisteverosta direktiivissä 92/81/ETY säädetyn menettelyn
mukaisesti 17.12.1999 tekemällään päätöksellä 1999/880/EY (EYVL L 331, s. 73).
Erityistarkoituksiin käytettäviin tiettyihin kivennäisöljyihin sovellettavista valmisteveron alennetuista määristä ja valmisteverovapautuksista
12.3.2001 tehdyllä neuvoston päätöksellä 2001/224/EY (EYVL L 84, s. 23), joka on riidanalaista vapautusta koskeva viimeinen
neuvoston päätös, mainitun luvan voimassaoloaikaa jatkettiin 31.12.2006 asti. Kyseisen päätöksen viidennessä perustelukappaleessa
todetaan, että mainitulla päätöksellä ”ei rajoiteta [EY] 87 ja [EY] 88 artiklaan perustuvien, yhteismarkkinoiden toiminnan
vääristymiin liittyvien mahdollisten menettelyjen tuloksia” ja ”sillä ei poisteta jäsenvaltioille [EY] 88 artiklan nojalla
kuuluvaa velvoitetta ilmoittaa komissiolle mahdollisesti sovellettavista valtiontuista”.

Hallinnollinen menettely
Euroopan yhteisöjen komissio pyysi 29.5.1998 päivätyllä kirjeellä Italian viranomaisilta tietoja tarkastaakseen, kuuluiko
riidanalainen vapautus EY 87 ja EY 88 artiklan soveltamisalaan. Komission 16.6.1998 päivätyn muistutuksen jälkeen Italian
tasavalta vastasi 20.7.1998 päivätyllä kirjeellä.
Komissio pyysi 17.7.2000 päivätyillä kirjeillä Italian tasavaltaa ilmoittamaan sille riidanalaisen vapautuksen. Komissio muistutti
Italian tasavaltaa 27.9.2000 päivätyllä kirjeellä pyynnöstään ja pyysi tätä toimittamaan lisätietoja. Komission 20.11.2000
päivätyn muistutuksen jälkeen Italian tasavalta vastasi 7.12.2000 päivätyllä kirjeellä.
Komissio aloitti riidanalaisen vapautuksen osalta EY 88 artiklan 2 kohdassa määrätyn menettelyn (jäljempänä muodollinen tutkintamenettely)
30.10.2001 tehdyllä päätöksellä K(2001) 3300. Kyseinen päätös annettiin tiedoksi Italian tasavallalle 5.11.2001 päivätyllä
kirjeellä ja julkaistiin 2.2.2002 Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä (EYVL C 30, s. 21).
Komissio sai 26. ja 28.2.2002 sekä 1.3.2002 päivätyillä kirjeillä huomautuksia Aughinish Alumina Ltd:ltä, Euralluminalta,
Alcan Inc:ltä ja European Aluminium Associationilta. Kyseiset huomautukset toimitettiin 26.3.2002 Italian tasavallalle.
Italian tasavalta esitti huomautuksensa 6.2.2002 päivätyllä kirjeellä.

Alumiinioksidipäätös I
Komissio teki 7.12.2005 päätöksen 2006/323/EY Gardannen alueella, Shannonin alueella ja Sardiniassa alumiinioksidin valmistuksessa
polttoaineena käytettävien kivennäisöljyjen vapauttamisesta valmisteverosta, jonka Ranska, Irlanti ja Italia ovat panneet
täytäntöön (EUVL 2006, L 119, s. 12; jäljempänä alumiinioksidipäätös I).
Alumiinioksidipäätös I koskee aikaa ennen 1.1.2004, jolloin energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan yhteisön kehyksen
uudistamisesta 27.10.2003 annettua neuvoston direktiiviä 2003/96/EY (EUVL L 283, s. 51), jolla kumottiin kivennäisöljyjen
valmisteverojen rakenteiden yhdenmukaistamisesta 19.10.1992 annettu neuvoston direktiivi 92/81/ETY (EYVL L 316, s. 12) ja
kivennäisöljyjen valmisteverojen määrien lähentämisestä 19.10.1992 annettu neuvoston direktiivi 92/82/ETY (EYVL L 316, s. 19),
alettiin soveltaa 31.12.2003 lähtien (57 perustelukappale). Päätöksessä ulotetaan kuitenkin muodollinen tutkintamenettely
koskemaan myös 31.12.2003 jälkeistä aikaa (92 perustelukappale).
Alumiinioksidipäätöksen I päätösosassa todetaan muun muassa seuraavaa:
”1 artikla
Ranskan, Irlannin ja Italian 31 päivään joulukuuta 2003 asti myöntämät vapautukset alumiinioksidin valmistuksessa käytetyn
raskaan polttoöljyn valmisteverosta ovat [EY] 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.
2 artikla
17 päivän heinäkuuta 1990 ja 2 päivän helmikuuta 2002 välisenä aikana myönnettyä tukea ei peritä takaisin siltä osin kuin
se ei sovellu yhteismarkkinoille, koska tämä olisi yhteisön oikeuden yleisperiaatteiden vastaista.
3 artikla
Edellä 1 artiklassa mainittu tuki, jota myönnettiin 3 päivän helmikuuta 2002 ja 31 päivän joulukuuta 2003 välisenä aikana,
on [EY] 87 artiklan 3 kohdan mukaisesti yhteismarkkinoille soveltuvaa tukea, jos tuensaajien maksaman veron määrä oli vähintään
13,01 euroa 1 000 kilolta raskasta polttoöljyä.
4 artikla
– – tuki, jota myönnettiin 3 päivän helmikuuta 2002 ja 31 päivän joulukuuta 2003 välisenä aikana, ei ole [EY] 87 artiklan
3 kohdan mukaisesti yhteismarkkinoille soveltuvaa tukea, jos tuensaajien maksaman veron määrä ei ollut 13,01 euroa 1 000 kilolta
raskasta polttoöljyä.
5 artikla
1.      Ranskan, Irlannin ja Italian on toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet 4 artiklassa tarkoitetun yhteismarkkinoille
soveltumattoman tuen perimiseksi takaisin tuensaajilta.
– –
5.      Ranskan, Irlannin ja Italian on kahden kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksiantamisesta velvoitettava 4 artiklassa tarkoitetun
yhteismarkkinoille soveltumattoman tuen tuensaajat maksamaan sääntöjenvastaisesti myönnetty tuki takaisin korkoineen.”

Asian käsittelyn vaiheet ja asianosaisten vaatimukset
Italian tasavalta ja Eurallumina nostivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 16. ja 23.2.2006 toimittamillaan
kannekirjelmillä nyt käsiteltävät kanteet, joka merkittiin rekisteriin asianumeroilla T-60/06 ja T-62/06.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen 2.5.1991 tehdyn työjärjestyksen 14 artiklan nojalla ja toisen jaoston ehdotuksesta
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätti asianosaisia mainitun työjärjestyksen 51 artiklan mukaisesti kuultuaan siirtää
nyt käsiteltävät asiat laajennetun jaoston käsiteltäväksi.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen laajennetun toisen jaoston puheenjohtaja yhdisti 2.5.1991 tehdyn työjärjestyksen 50 artiklan
nojalla asianosaisia kuultuaan asiat T-60/06 ja T-62/06 sekä asiat T-50/06, T-56/06 ja T-69/06 (jäljempänä alumiinioksidiasiat
I) suullista käsittelyä varten 24.5.2007 antamallaan määräyksellä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin yhdisti alumiinioksidiasiat I tuomion antamista varten, kumosi alumiinioksidipäätöksen
I ja hylkäsi asiassa T-62/06 kanteen muilta osin 12.12.2007 annetulla tuomiolla Irlanti ym. v. komissio (T-50/06, T-56/06,
T-60/06, T-62/06 ja T-69/06, EU:T:2007:383).
Komissio haki muutosta kyseiseen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomioon 26.2.2008 päivätyllä valituskirjelmällä.
Unionin tuomioistuin kumosi 2.12.2009 annetulla tuomiolla komissio v. Irlanti ym. (C‑89/08 P, Kok., EU:C:2009:742) edellä
17 kohdassa mainitun tuomion Irlanti ym. v. komissio (EU:T:2007:383) siltä osin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
oli kumonnut alumiinioksidipäätöksen I, palautti alumiinioksidiasiat I unionin yleiseen tuomioistuimeen ja määräsi oikeudenkäyntikuluista
päätettäväksi myöhemmin.
Edellä 19 kohdassa mainitun tuomion komissio v. Irlanti ym. (EU:C:2009:742) johdosta alumiinioksidiasiat I annettiin 2.5.1991
tehdyn työjärjestyksen 118 artiklan 1 kohdan nojalla laajennetun toisen jaoston käsiteltäviksi unionin yleisen tuomioistuimen
presidentin 18.12.2009 tekemällä päätöksellä.
Laajennetun toisen jaoston puheenjohtajan 1.3.2010 antamalla määräyksellä alumiinioksidiasiat I yhdistettiin kirjallista ja
suullista käsittelyä sekä tuomion antamista varten.
Unionin yleisen tuomioistuimen presidentin 20.9.2010 tekemällä päätöksellä alumiinioksidiasiat I siirrettiin laajennetun neljännen
jaoston käsiteltäviksi.
Unionin yleinen tuomioistuin kumosi 21.3.2012 annetulla tuomiolla Irlanti v. komissio (T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV,
T‑62/06 RENV ja T‑69/06 RENV, Kok., EU:T:2012:134) alumiinioksidipäätöksen I siltä osin kuin siinä todetaan tai siltä osin
kuin se perustuu toteamukseen siitä, että Ranskan tasavallan, Irlannin ja Italian tasavallan 31.12.2003 asti myöntämät vapautukset
alumiinioksidin valmistuksessa polttoaineena käytetyn raskaan polttoöljyn valmisteverosta (jäljempänä valmisteverovapautukset)
ovat EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, ja siltä osin kuin siinä määrätään Ranskan tasavalta, Irlanti ja
Italian tasavalta toteuttamaan kaikki tarpeelliset toimenpiteet näiden vapautusten perimiseksi takaisin tuensaajilta, jos
tuensaajien maksaman veron määrä ei ole ollut vähintään 13,01:tä euroa 1 000 kilolta raskasta polttoöljyä.
Komissio haki muutosta kyseiseen unionin yleisen tuomioistuimen tuomioon 1.6.2012 päivätyllä valituskirjelmällä.
Unionin tuomioistuin kumosi edellä 23 kohdassa mainitun tuomion Irlanti v. komissio (EU:T:2012:134), palautti alumiinioksidiasiat
I unionin yleiseen tuomioistuimeen ja määräsi oikeudenkäyntikuluista päätettäväksi myöhemmin 10.12.2013 antamallaan tuomiolla
komissio v. Irlanti ym. (C‑272/12 P, Kok., EU:C:2013:812).
Edellä 25 kohdassa mainitun tuomion komissio v. Irlanti ym. (EU:C:2013:812) johdosta alumiinioksidiasiat I annettiin ensimmäisen
jaoston käsiteltäviksi unionin yleisen tuomioistuimen presidentin 21.1. ja 10.3.2014 tekemillä päätöksillä.
Eurallumina ja komissio jättivät 2.5.1991 tehdyn työjärjestyksen 119 artiklan 1 kohdan nojalla kirjallisia huomautuksia sisältävät
kirjelmänsä 28.1. ja 17.3.2014. Eurallumina väitti kirjallisia huomautuksia sisältävässä kirjelmässään, ettei se halunnut
tehdä päätelmiä edellä 25 kohdassa mainitusta tuomiosta komissio v. Irlanti ym. (EU:C:2013:812), ja kehotti unionin yleistä
tuomioistuinta ottamaan kantaa kaikkiin kanteen tueksi asiassa T‑62/60 RENV II esitettyihin kanneperusteisiin. Komissio otti
tämän huomioon kirjallisia huomautuksia sisältävässä kirjelmässään. Italian tasavalta ei jättänyt kirjallisia huomautuksia
sisältävää kirjelmää.
Alumiinioksidiasiat I siirrettiin 2.5.1991 tehdyn työjärjestyksen 118 artiklan 1 kohdan nojalla laajennetun ensimmäisen jaoston
käsiteltäviksi unionin yleisen tuomioistuimen presidentin 30.9.2014 tekemällä päätöksellä.
Unionin yleinen tuomioistuin päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn ja pyysi asianosaisia
2.5.1991 tehdyn työjärjestyksen 64 artiklan 3 kohdan b alakohdan perusteella toteutetulla prosessinjohtotoimella asiassa T‑60/06 RENV
II ottamaan kantaa erääseen oikeudenkäyntiasiaa koskevaan näkökohtaan. Asianosaiset noudattivat tätä pyyntöä asetetussa määräajassa.
Nyt käsiteltävät asiat yhdistettiin suullista käsittelyä ja tuomion antamista varten laajennetun ensimmäisen jaoston puheenjohtajan
26.1.2015 antamalla määräyksellä.
Euralluminan ja komission lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin suullisiin kysymyksiin kuultiin
6.3.2015 pidetyssä istunnossa. Italian tasavalta ei sitä vastoin ollut edustettuna kyseisessä istunnossa.
Italian tasavalta vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa alumiinioksidipäätöksen I siltä osin kuin kyseisessä päätöksessä todetaan, että se on myöntänyt 3.2.2002 ja 31.12.2003
välisenä aikana valtiontukea riidanalaisen vapautuksen nojalla (jäljempänä riidanalainen tuki), ja se määrätään perimään riidanalainen
tuki takaisin
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Eurallumina vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa alumiinioksidipäätöksen I tai muuttaa sitä siltä osin kuin siinä todetaan riidanalaisen tuen olemassaolo ja määrätään
Italian tasavalta perimään se takaisin
–        kieltää komissiota määräämästä Italian tasavallalle riidanalaisen vapautuksen nojalla 31.12.2006 saakka tai ainakin 31.12.2003
saakka myönnetyn tuen takaisin perimisestä
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää nyt käsiteltävät kanteet
–        velvoittaa Italian tasavallan ja Euralluminan korvaamaan oikeudenkäyntikulut

Oikeudellinen arviointi
Aluksi on huomautettava, että kummallakin nyt käsiteltävällä kanteella pyritään alumiinioksidipäätöksen I kumoamiseen siltä
osin kuin siinä todetaan riidanalaisen tuen olemassaolo ja määrätään Italian tasavalta perimään se takaisin (jäljempänä riidanalainen
päätös). Näillä kanteilla on tältä osin sama kohde.

Tutkittavaksi ottaminen
Komissio esittää asiassa T‑60/06 RENV II oikeudenkäyntiväitteitä, jotka koskevat yhtäältä ensimmäistä kanneperustetta siltä
osin kuin se perustuu niiden EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen valtiontueksi luonnehtimisen edellytysten loukkaamiseen,
jotka koskevat ensinnäkin tuensaajalle myönnettyä etua ja toiseksi kilpailun vääristymistä ja jäsenvaltioiden väliseen kauppaan
kohdistuvaa vaikutusta, ja toisaalta kuudetta kanneperustetta siltä osin kuin se perustuu oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamiseen
siitä syystä, ettei riidanalaisessa päätöksessä ole otettu huomioon sitä, että muodollinen tutkintamenettely oli kestänyt
liian kauan. Nämä nimenomaiset väitteet on esitetty komission mukaan ensimmäistä kertaa vastauksessa ja ne ovat siis 2.5.1991
tehdyn työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja uusia perusteita, jotka on jätettävä tutkimatta.
Italian tasavalta ei vastaa näihin oikeudenkäyntiväitteisiin.
Komissio väittää asiassa T‑62/06 RENV II, että kanne on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin siinä vaaditaan muutakin kuin
riidanalaisen päätöksen kumoamista. Se katsoo lisäksi, että kanneperuste, jolla Eurallumina kiistää sen, että riidanalainen
vapautus on EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, on esitetty ensimmäistä kertaa vastauksessa ja se on siis
2.5.1991 tehdyn työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu uusi peruste, joka on jätettävä tutkimatta.
Eurallumina vaatii, että kanteen osalta asiassa T‑62/06 RENV II esitetty oikeudenkäyntiväite on hylättävä perusteettomana.
Se ei sitä vastoin vastaa oikeudenkäyntiväitteeseen, joka on esitetty uutta EY 87 artiklan 1 kohdan rikkomista koskevaa perustetta
vastaan.
Siltä osin kuin aluksi on kyse kanteen osalta asiassa T‑62/06 RENV II esitetystä oikeudenkäyntiväitteestä siltä osin kuin
kanteessa vaaditaan muutakin kuin riidanalaisen päätöksen kumoamista, on todettava, että mainitulla kanteella pyritään riidanalaisen
päätöksen kumoamisen lisäksi siihen, että unionin yleinen tuomioistuin kieltää komissiota määräämästä Italian tasavallalle
31.12.2006 saakka tai ainakin 31.12.2003 saakka myönnetyn tuen takaisin perimisestä sen vuoksi, että mainittu tuki on sääntöjenmukainen.
Kyseisellä vaatimuksella pyritään kuitenkin vain osoittamaan se, että riidanalainen päätös on lainvastainen, mikä voi oikeuttaa
sen, että riidanalaisen päätöksen kumoamista koskevan vaatimuksen tueksi esitetyt perusteet ja väitteet ja näin ollen kumoamista
koskeva vaatimus itsessään hyväksytään. Mainitulla vaatimuksella ei siis ole mitään itsenäistä ulottuvuutta suhteessa riidanalaisen
päätöksen kumoamista koskevaan vaatimukseen.
Vaikka oletetaan, kuten komissio antaa ymmärtää, että kyseisellä vaatimuksella pyritään sellaisiin muihin tarkoituksiin kuin
riidanalaisen päätöksen pelkkään kumoamiseen, kuten esimerkiksi kieltomääräyksen antamiseen tai sellaisen tuomiolauselman
vahvistamiseen, jossa komissiota kielletään toteamasta riidanalaisen tuen olemassaolo tai määräämästä sen takaisin perimisestä,
se olisi kuitenkin jätettävä tutkimatta, koska unionin yleinen tuomioistuin ei ole toimivaltainen hyväksymään sitä.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan näet unionin yleisen tuomioistuimen ei kuulu osoittaa toimielimille määräyksiä tai toimia
niiden sijasta (ks. tuomio 24.1.1995, Ladbroke Racing v. komissio, T-74/92, Kok., EU:T:1995:10, 75 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin oli etenkin EY 230 artiklaan perustuvan laillisuusvalvonnan yhteydessä siltä osin kuin EY 233 artiklan ensimmäisessä
kohdassa määrättiin nimenomaisesti, että toimielimen, jonka toimi on kumottu, on toteutettava tuomion täytäntöönpanemiseksi
tarvittavat toimenpiteet (ks. vastaavasti tuomio 24.6.1986, AKZO Chemie ja AKZO Chemie UK v. komissio, 53/85, Kok., EU:C:1986:256,
23 kohta ja em. tuomio Ladbroke Racing v. komissio, EU:T:1995:10, 75 kohta).
Tämän jälkeen on todettava oikeudenkäyntiväitteestä, joka on kohdistettu asiassa T‑62/06 RENV II kanneperusteeseen, jolla
Eurallumina kiistää sen, että riidanalainen vapautus on EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tukea, että kyseinen väite
ei perustu tosiseikkoihin ja se on näin ollen hylättävä, koska vastauskirjelmästä ei ilmene, että Eurallumina olisi esittänyt
tällaisen kanneperusteen.
Siltä osin kuin lopuksi on kyse asiassa T‑60/06 RENV II esitetyistä oikeudenkäyntiväitteistä niiden väitteiden osalta, jotka
perustuvat yhtäältä niiden EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen valtiontueksi luonnehtimisen edellytysten loukkaamiseen,
jotka koskevat ensinnäkin tuensaajalle myönnettyä etua ja toiseksi kilpailun vääristymistä ja jäsenvaltioiden väliseen kauppaan
kohdistuvaa vaikutusta, ja toisaalta oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamiseen siitä syystä, ettei riidanalaisessa päätöksessä
ole otettu huomioon sitä, että muodollinen tutkintamenettely oli kestänyt liian kauan, on huomautettava, että 2.5.1991 tehdyn
työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdan ja 48 artiklan 2 kohdan määräysten mukaan uusien perusteiden esittäminen
kanteen jättämisen jälkeen oli kiellettyä, jolleivät kyseiset perusteet perustuneet käsittelyn aikana esille tulleisiin tosiseikkoihin
tai oikeudellisiin seikkoihin. Peruste, jolla laajennetaan aikaisemmin – nimenomaisesti tai implisiittisesti – kannekirjelmässä
esitettyä perustetta ja jolla on läheinen yhteys tähän perusteeseen, oli kuitenkin otettava tutkittavaksi (ks. tuomio 15.10.2008,
Mote v. parlamentti, T-345/05, Kok., EU:T:2008:440, 85 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kanteen tueksi esitettyä väitettä
on kohdeltava samalla tavoin.
Jotta voitiin katsoa, että uusi väite merkitsee aikaisemmin esitetyn perusteen tai väitteen laajentamista, sen oli oltava
riittävän läheisessä yhteydessä kannekirjelmässä alun perin esitettyihin perusteisiin tai väitteisiin nähden siten, että sen
voitiin katsoa seuranneen oikeudenkäyntimenettelyssä käydyn näkemystenvaihdon tavanomaisesta kehityksestä (ks. vastaavasti
tuomio 26.11.2013, Groupe Gascogne v. komissio, C‑58/12 P, Kok., EU:C:2013:770, 31 kohta).
Kuten komissio huomauttaa perustellusti, käsiteltävässä asiassa edellä 45 kohdassa mainittuja väitteitä ei ole esitetty kannekirjelmässä
asiassa T‑60/06 RENV II ja ne ovat siis uusia väitteitä.
Lisäksi nämä uudet väitteet eivät perustu yhteenkään käsittelyn aikana unionin yleisessä tuomioistuimessa esille tulleeseen
tosiseikkaan tai oikeudelliseen seikkaan.
Kyseiset uudet väitteet eivät lopuksi merkitse minkään kannekirjelmässä asiassa T‑60/06 RENV II esitetyn perusteen, jotka
koskevat erilaisia oikeuskysymyksiä, laajentamista. Ne eivät erityisestikään ole läheisessä yhteydessä ensimmäiseen kanneperusteeseen,
joka perustuu EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valikoivuusedellytyksen loukkaamiseen, tai kuudenteen kanneperusteeseen,
joka perustuu oikeudelliseen argumenttiin, jonka mukaan luottamuksensuojan, oikeusvarmuuden ja laillisuusolettaman periaatteet
estävät perimästä takaisin valtiontukea, jos neuvosto on aikaisemmin hyväksynyt sen verotuksen yhdenmukaistamista koskevien
sääntöjen perusteella.
Edellä 45–49 kohdassa esitettyjen seikkojen perusteella komission asiassa T‑60/06 RENV II esittämät oikeudenkäyntiväitteet
on hyväksyttävä ja ne väitteet on siis jätettävä tutkimatta, jotka perustuvat yhtäältä niiden EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen
valtiontueksi luonnehtimisen edellytysten loukkaamiseen, jotka koskevat ensinnäkin tuensaajalle myönnettyä etua ja toiseksi
kilpailun vääristymistä ja jäsenvaltioiden väliseen kauppaan kohdistuvaa vaikutusta, ja toisaalta oikeusvarmuuden periaatteen
loukkaamiseen siitä syystä, ettei riidanalaisessa päätöksessä ole otettu huomioon sitä, että muodollinen tutkintamenettely
oli kestänyt liian kauan.

Asiakysymys
Italian tasavalta esittää kanteen tueksi asiassa T‑60/06 RENV II kuusi kanneperustetta. Ensimmäinen kanneperuste koskee EY 87 artiklan
1 kohdan rikkomista ja ristiriitaisia perusteluja. Toinen kanneperuste perustuu [EY 88] artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista
säännöistä 22.3.1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (EYVL L 83, s. 1) 1 artiklan b alakohdan ii alakohdan ja
4 artiklan sekä päätösten 93/697, 96/273, 97/425, 1999/255, 1999/880 ja 2001/224 (jäljempänä neuvoston hyväksymispäätökset)
rikkomiseen. Kolmas kanneperuste liittyy tukea ympäristönsuojelulle koskevien sääntöjen ja erityisesti valtiontuesta ympäristönsuojelulle
annettujen yhteisön suuntaviivojen (EYVL 2001, C 37, s. 3; jäljempänä valtiontukea ympäristönsuojelulle koskevat suuntaviivat)
82 kohdan toisen alakohdan a alakohdan rikkomiseen. Neljännessä kanneperusteessa on kyse EY 87 artiklan 3 kohdan ja alueellisia
valtiontukia koskevien suuntaviivojen (EYVL 1998, C 74, s. 9; jäljempänä alueellisia valtiontukia koskevat suuntaviivat) rikkomisesta.
Viides kanneperuste koskee direktiivin 2003/96 18 artiklan, kun sitä luetaan yhdessä sen liitteen II kanssa, ja päätöksen
2001/224 rikkomista. Kuudes kanneperuste perustuu luottamuksensuojan, oikeusvarmuuden ja laillisuusolettaman periaatteiden
loukkaamiseen.
Eurallumina esittää kanteen tueksi asiassa T‑62/06 RENV II neljä kanneperustetta. Ensimmäinen kanneperuste koskee luottamuksensuojan
periaatteen loukkaamista. Toinen kanneperuste perustuu oikeusvarmuuden periaatteen, toimielinten toimien pätevyysolettamaa
ja tehokasta vaikutusta koskevan periaatteen sekä lex specialis derogat legi generali ‑periaatteen loukkaamiseen. Kolmas kanneperuste
koskee hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista. Neljännessä kanneperusteessa on kyse EY 253 artiklassa vahvistetun perusteluvelvollisuuden
noudattamatta jättämisestä ja luottamuksensuojan periaatteen loukkaamisesta.
Aluksi on tutkittava kanneperuste, jolla Eurallumina riitauttaa lähinnä valtiontukisääntöjen soveltamisen riidanalaiseen vapautukseen,
eli kanteen tueksi asiassa T‑62/06 RENV II esitetty toinen kanneperuste, joka perustuu oikeusvarmuuden periaatteen, toimielinten
toimien pätevyysolettamaa ja tehokasta vaikutusta koskevan periaatteen sekä lex specialis derogat legi generali ‑periaatteen
loukkaamiseen.
Tämän jälkeen on tutkittava kanneperuste, jolla Italian tasavalta riitauttaa sen, että riidanalainen vapautus on luonnehdittu
EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi 31.12.2003 saakka kestäneen ajanjakson osalta, eli kanteen tueksi asiassa
T‑60/06 RENV II esitetty ensimmäinen kanneperuste, joka koskee EY 87 artiklan 1 kohdan rikkomista ja ristiriitaisia perusteluja.
Tämän jälkeen on tutkittava kanneperusteet, joilla Italian tasavalta arvostelee lähinnä riidanalaisen vapautuksen luonnehtimista
EY 88 artiklassa tarkoitetuksi uudeksi tueksi eikä voimassa olevaksi tueksi, eli kanteen tueksi asiassa T‑60/06 RENV II esitetyt
toinen kanneperuste, joka perustuu asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan b alakohdan ii alakohdan ja 4 artiklan sekä neuvoston
hyväksymispäätösten rikkomiseen, ja viides kanneperuste, joka perustuu direktiivin 2003/96 18 artiklan, kun sitä luetaan yhdessä
sen liitteen II kanssa, ja päätöksen 2001/224 rikkomiseen.
Seuraavaksi on tarpeen tutkia kanneperusteet, joilla Italian tasavalta arvostelee komissiota siitä, että tämä on todennut
riidanalaisen vapautuksen nojalla 31.12.2003 saakka myönnetyn tuen EY 87 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla yhteismarkkinoille
soveltumattomaksi, eli kanteen tueksi asiassa T‑60/06 RENV II esitetty kolmas kanneperuste, joka liittyy tukea ympäristönsuojelulle
koskevien sääntöjen ja erityisesti valtiontukea ympäristönsuojelulle koskevien suuntaviivojen 82 kohdan toisen alakohdan a alakohdan
rikkomiseen, sekä neljäs kanneperuste, joka koskee EY 87 artiklan 3 kohdan ja alueellisia valtiontukia koskevien suuntaviivojen
rikkomista.
Lopuksi on tutkittava kanneperusteet, joilla kantajat riitauttavat riidanalaisen tuen takaisin perimisen, eli yhtäältä kanteen
tueksi asiassa T‑60/06 RENV II esitetty kuudes kanneperuste, joka perustuu luottamuksensuojan, oikeusvarmuuden ja laillisuusolettaman
periaatteiden loukkaamiseen, ja toisaalta kanteen tueksi asiassa T‑62/06 RENV II esitetyt ensimmäinen kanneperuste, joka perustuu
luottamuksensuojan periaatteen loukkaamiseen, kolmas kanneperuste, joka perustuu hyvän hallinnon periaatteen loukkaamiseen,
ja neljäs kanneperuste, joka perustuu EY 253 artiklassa vahvistetun perusteluvelvollisuuden noudattamatta jättämiseen ja luottamuksensuojan
periaatteen loukkaamiseen.
Kanteen tueksi asiassa T‑62/06 RENV II esitetty toinen kanneperuste, joka perustuu oikeusvarmuuden periaatteen, toimielinten
toimien pätevyysolettamaa ja tehokasta vaikutusta koskevan periaatteen sekä lex specialis derogat legi generali ‑periaatteen
loukkaamiseen
Eurallumina väittää, että komissio loukkasi riidanalaisessa päätöksessä oikeusvarmuuden periaatetta, lex specialis derogat
legi generali ‑periaatetta sekä toimielinten toimien pätevyysolettamaa ja tehokasta vaikutusta koskevaa periaatetta katsoessaan,
että riidanalainen vapautus oli sääntöjenvastaista valtiontukea, joka voitiin periä takaisin 3.2.2002 ja 31.12.2003 väliseltä
ajanjaksolta. Se väittää, että edellä mainitut periaatteet estivät soveltamasta valtiontukisääntöjä riidanalaiseen vapautukseen.
–       Oikeusvarmuutta sekä toimielinten toimien pätevyysolettamaa ja tehokasta vaikutusta koskevien periaatteiden loukkaaminen
Eurallumina väittää, että komissio loukkasi riidanalaisessa päätöksessä oikeusvarmuuden periaatetta sekä toimielinten toimien
pätevyysolettamaa ja tehokasta vaikutusta koskevaa periaatetta, sellaisina kuin niitä on tulkittu oikeuskäytännössä, luonnehtiessaan
riidanalaisen vapautuksen sääntöjenvastaiseksi valtiontueksi, jonka se saattoi määrätä takaisin perittäväksi ajanjaksolta
3.2.2002–31.12.2003. Tältä osin ensinnäkin Eurallumina nojautuu siihen, että riidanalaisella päätöksellä on kyseenalaistettu
välillisesti direktiivin 2003/96, jolla korvattiin ja kumottiin direktiivit 92/81 ja 92/82, 18 artiklan ja päätöksen 2001/224,
joiden oletetaan kuitenkin olevan laillisia, sekä Italian tasavallan niiden osalta toteuttamien täytäntöönpanotoimien laillisuus.
Se vetoaa toiseksi siihen, että riidanalaisella päätöksellä on rajoitettu direktiivin 2003/96 18 artiklan ja päätöksen 2001/224
tehokasta vaikutusta siltä osin kuin se estää sen, että niillä voisi olla täysi vaikutus 31.12.2006 saakka. Eurallumina viittaa
kolmanneksi siihen, ettei komissio ole tehnyt direktiivin 92/81 8 artiklan 5 kohdan tai direktiivin 2003/96 18 artiklan nojalla
aiheellisia ehdotuksia, jotta neuvosto voisi tutkia uudelleen ennenaikaisesti luvan soveltaa riidanalaista vapautusta 31.12.2006
saakka. Se viittaa neljänneksi siihen, ettei komissio ole nostanut EY 230 artiklan nojalla kumoamiskannetta neuvoston hyväksymispäätöksistä.
Eurallumina nojautuu viidenneksi neuvoston hyväksymispäätöksiä koskeviin ehdotuksiin, joissa komissio on esittänyt aina neuvostolle,
että Italian tasavallalle annetaan lupa soveltaa tai soveltaa edelleen riidanalaista vapautusta viimeksi 31.12.2002 saakka.
Se vetoaa kuudenneksi siihen, ettei sen ole ollut mahdollista ennakoida komission asenteen muuttumista neuvoston hyväksymispäätösten
laillisuuden ja riidanalaisen vapautuksen sääntöjenmukaisuuden osalta. Se nojautuu seitsemänneksi komission ristiriitaiseen
käyttäytymiseen, koska komissio on aloittaessaan muodollisen tutkintamenettelyn jo 30.10.2001 ja määrätessään riidanalaisen
tuen takaisin perimisestä toiminut vastoin 15.11.2000 antamansa neuvoston hyväksymispäätöstä koskevan ehdotuksen, jonka nojalla
Italian tasavallan oli tarkoitus saada lupa jatkaa riidanalaisen vapautuksen soveltamista 31.12.2002 saakka, sanamuotoa ja
henkeä. Eurallumina viittaa kahdeksanneksi neuvoston hyväksymispäätöksiä koskevien ehdotusten sisältöön, joiden nojalla se
saattoi luottaa perustellusti riidanalaisen vapautuksen sääntöjenmukaisuuteen 31.12.2006 saakka.
Komissio vaatii, että nyt käsiteltävä väite on hylättävä perusteettomana.
Nyt käsiteltävässä väitteessä tuodaan esiin lähinnä kysymys siitä, onko riidanalaisella päätöksellä oikeusvaikutuksia, jotka
ovat ristiriidassa päätöksen 2001/224 ja direktiivin 2003/96 18 artiklan, joilla Italian tasavallalle on nimenomaisesti annettu
lupa soveltaa riidanalaista vapautusta edelleen 31.12.2006 saakka, oikeusvaikutusten kanssa.
Tältä osin on muistutettava, että toimielinten antamat toimet kuuluvat lähtökohtaisesti laillisuusolettaman piiriin, ja kyseisillä
toimilla on siis oikeusvaikutuksia niin kauan kuin niitä ei ole peruutettu, kumottu kumoamiskanteen johdosta tai todettu pätemättömiksi
ennakkoratkaisupyynnön tai lainvastaisuusväitteen vuoksi (ks. vastaavasti tuomio 15.6.1994, komissio v. BASF ym., C‑137/92 P,
Kok., EU:C:1994:247, 48 kohta; tuomio 8.7.1999, Chemie Linz v. komissio, C‑245/92 P, Kok., EU:C:1999:363, 93 kohta ja tuomio
5.10.2004, komissio v. Kreikka, C-475/01, Kok., EU:C:2004:585, 18 kohta).
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee lisäksi, että oikeusvarmuuden periaatteella pyritään takaamaan Euroopan unionin oikeuden
piiriin kuuluvien tilanteiden ja oikeudellisten suhteiden ennakoitavuus (tuomio 10.4.2003, Schulin, C-305/00, Kok., EU:C:2003:218,
58 kohta ja tuomio 15.9.2005, Irlanti v. komissio, C-199/03, Kok., EU:C:2005:548, 69 kohta). Tätä varten on ensisijaisen tärkeää,
että toimielimet kunnioittavat niiden toimien loukkaamattomuutta, joita ne ovat antaneet ja joilla vaikutetaan oikeussubjektien
oikeudelliseen ja aineelliseen asemaan, joten toimielimet voivat muuttaa näitä toimia ainoastaan toimivaltansa puitteissa
ja sovellettavien menettelysääntöjen mukaisesti (ks. tuomio 21.10.1997, Deutsche Bahn v. komissio, T-229/94, Kok., EU:T:1997:155,
113 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Oikeusvarmuuden periaatteen noudattaminen edellyttää myös sitä, että toimielinten
on lähtökohtaisesti vältettävä unionin oikeuden eri säännösten täytäntöönpanossa mahdollisesti ilmeneviä ristiriitaisuuksia,
ja näin on erityisesti tilanteissa, joissa näillä säännöksillä pyritään samaan päämäärään, kuten esimerkiksi vääristymättömään
kilpailuun yhteismarkkinoilla (ks. analogisesti vastaavasti tuomio 15.6.1993, Matra v. komissio, C-225/91, Kok., EU:C:1993:239,
41 ja 42 kohta sekä tuomio 31.1.2001, RJB Mining v. komissio, T-156/98, Kok., EU:T:2001:29, 112 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten komissio perustellusti korostaa, käsiteltävässä tapauksessa nyt esillä olevan väitteen taustalla olevat perustelut on
hylätty suoraan edellä 25 kohdassa mainitussa tuomiossa komissio v. Irlanti ym. (EU:C:2013:812).
Kyseisen tuomion 45–48 kohdassa unionin tuomioistuin erotti näet selvästi toisistaan neuvostolla valmisteverolainsäädäntöjen
yhdenmukaistamisessa ja komissiolla valtiontukiasioissa olevan toimivallan. Se katsoi lisäksi, että direktiivin 92/81 8 artiklan
4 kohdassa säädetyllä menettelyllä oli eri tarkoitus ja soveltamisala kuin EY 88 artiklassa käyttöön otetulla järjestelmällä.
Se päätteli tästä tuon saman tuomion 49 kohdassa, että neuvoston päätöksellä, jolla jäsenvaltiolle annetaan direktiivin 92/81
8 artiklan 4 kohdan mukaisesti lupa ottaa käyttöön valmisteverovapautus, ei voida estää komissiota käyttämästä sille EY:n
perustamissopimuksessa myönnettyä toimivaltaa, aloittamasta näin ollen EY 88 artiklassa määrättyä menettelyä sen selvittämiseksi,
onko kyseinen vapautus valtiontukea, ja tarvittaessa alumiinioksidipäätöksen I kaltaisen päätöksen tekemiseksi tämän menettelyn
päätteeksi.
Unionin tuomioistuin täsmensi vielä edellä 25 kohdassa mainitun tuomion komissio v. Irlanti ym. (EU:C:2013:812) 50 kohdassa,
että sillä seikalla, että neuvoston hyväksymispäätöksillä myönnettiin täydellisiä valmisteverovapautuksia vahvistamalla täsmällisiä
maantieteellisiä ja ajallisia edellytyksiä, joita jäsenvaltiot ovat noudattaneet tarkalleen, ei ollut merkitystä neuvoston
ja komission välisen toimivallan jaon kannalta, eikä sillä näin ollen voitu estää komissiota käyttämästä toimivaltaansa.
Se huomautti tuon saman tuomion 51 kohdassa, että lisäksi juuri kyseisen toimivallanjaon noudattamiseksi päätöksen 2001/224,
joka oli voimassa sen ajanjakson aikana, jolta riidanalainen tuki määrättiin riidanalaisessa päätöksessä takaisin perittäväksi,
viidennessä perustelukappaleessa todettiin, että kyseisellä päätöksellä ei rajoiteta EY 87 ja EY 88 artiklaan perustuvien,
mahdollisten menettelyjen tuloksia, eikä poisteta jäsenvaltioille EY 87 ja EY 88 artiklan nojalla kuuluvaa velvoitetta ˮilmoittaa
komissiolle mahdollisesti sovellettavista valtiontuistaˮ.
Edellä 25 kohdassa mainitun tuomion komissio v. Irlanti ym. (EU:C:2013:812) 52 ja 53 kohdassa unionin tuomioistuin totesi
lopuksi uudestaan, että se, että neuvoston hyväksymispäätökset oli tehty komission ehdotuksesta ja että komissio ei ollut
koskaan käyttänyt sillä olevaa direktiivin 92/81 8 artiklan 5 kohtaan tai EY 230 ja EY 241 artiklaan perustuvaa toimivaltaa
saadakseen kyseiset hyväksymispäätökset poistetuiksi tai muutetuiksi, ei voinut estää valmisteverovapautusten luonnehtimista
EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi, mikäli valtiontuen olemassaolon edellytykset täyttyivät.
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan toisen kohdan mukaan unionin yleinen tuomioistuin on palauttamistapauksessa
sidottu unionin tuomioistuimen asiassa ratkaisemiin oikeusseikkoihin. Kun otetaan huomioon edellä 25 kohdassa mainitun tuomion
komissio v. Irlanti ym. (EU:C:2013:812) perustelujen 54 kohta, on todettava, että edellä 65–69 kohdassa mainitut perustelut
ovat mainitun tuomion, jolla unionin tuomioistuin kumosi edellä 23 kohdassa mainitun tuomion Irlanti v. komissio (EU:T:2012:134)
ja palautti alumiinioksidiasiat I unionin yleiseen tuomioistuimeen, tuomiolauselman tarpeellinen tuki.
Näistä perusteluista ilmenee, että kun komissio sovelsi EY 88 artiklassa määrättyä menettelyä tutkiakseen, oliko riidanalainen
vapautus valtiontukea, ja teki kyseisen menettelyn päätteeksi alumiinioksidipäätöksen I, se vain käytti sille EY:n perustamissopimuksessa
valtiontukien alalla myönnettyä toimivaltaa, ja että se ei näin tehdessään voinut loukata toimivaltaa, joka EY:n perustamissopimuksessa
on annettu neuvostolle valmisteverolainsäädäntöjen yhdenmukaistamisessa, tai rikkoa toimia, jotka neuvosto on toteuttanut
mainitun toimivallan nojalla.
Tästä seuraa, että kun komissio sovelsi EY 88 artiklassa määrättyä menettelyä tutkiakseen, oliko riidanalainen vapautus valtiontukea,
ja teki kyseisen menettelyn päätteeksi alumiinioksidipäätöksen I, komissio ei voinut rikkoa neuvoston toteuttamia toimia,
joilla – kuten direktiivin 2003/96 18 artiklalla, kun sitä luetaan yhdessä sen liitteen II säännösten kanssa, tai päätöksen
2001/224 1 artiklan 2 kohdalla – Italian tasavallalle annettiin nimenomaisesti toimivalta soveltaa riidanalaista vapautusta
edelleen 31.12.2006 saakka. Viimeksi mainituilla luvilla saattoi näet olla vaikutuksia ainoastaan valmisteverolainsäädäntöjen
yhdenmukaistamista koskevien sääntöjen soveltamisalalla, eikä niillä rajoitettu sellaisen alumiinioksidipäätöksen I kaltaisen
mahdollisen päätöksen vaikutuksia, jonka komissio saattoi tehdä sillä valtiontukien alalla olevan toimivallan nojalla.
Edellä 25 kohdassa mainitun tuomion komissio v. Irlanti ym. (EU:C:2013:812) 52 ja 53 kohdasta, joissa unionin tuomioistuin
muistuttaa, että valtiontuen käsite liittyy objektiiviseen tilanteeseen eikä voi olla riippuvainen toimielinten toiminnasta
tai lausumista, ilmenee lisäksi, että se, että komissio oli neuvoston hyväksymispäätöksiä tehtäessä katsonut, että valmisteverovapautuksista
ei aiheutuisi kilpailun vääristymistä eikä niillä haitattaisi yhteismarkkinoiden moitteetonta toimintaa, ei voinut estää mainittujen
vapautusten luonnehtimista EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi, mikäli valtiontuen olemassaolon edellytykset
täyttyivät.
Unionin tuomioistuimen omaksumasta ratkaisusta ilmenee varsinkin, ettei komissio ollut valmisteverovapautuksia valtiontueksi
luonnehdittaessa sidottu arviointeihin, jotka neuvosto oli esittänyt valmisteverolainsäädäntöjen yhdenmukaistamisen alalla
tekemissään päätöksissä ja joiden mukaan mainitut vapautukset eivät aiheuttaisi kilpailun vääristymistä eikä niillä haitattaisi
yhteismarkkinoiden moitteetonta toimintaa.
Eurallumina ei siis voi väittää perustellusti käsiteltävässä tapauksessa, että riidanalaisella päätöksellä on oikeusvaikutuksia,
jotka ovat ristiriidassa päätöksen 2001/224 ja direktiivin 2003/96 18 artiklan oikeusvaikutusten kanssa.
Nyt käsiteltävän väitteen tueksi vedotusta oikeudellisesta argumentista, joka perustuu siihen perusteltuun luottamukseen,
joka Euralluminalla saattoi olla riidanalaisen vapautuksen sääntöjenmukaisuuteen, on todettava, että se liittyy todellisuudessa
kanteen tueksi asiassa T‑62/06 RENV II esitettyihin ensimmäiseen ja neljänteen kanneperusteeseen siltä osin kuin ne perustuvat
luottamuksensuojan periaatteen loukkaamiseen, ja se on siis tutkittava mainittujen kanneperusteiden yhteydessä.
Jollei mainitun argumentin tutkinnasta muuta johdu, väite, joka perustuu oikeusvarmuuden periaatteen sekä toimielinten toimien
pätevyysolettamaa ja tehokasta vaikutusta koskevan periaatteen loukkaamiseen, on siis hylättävä perusteettomana.
–       Lex specialis derogat legi generali ‑periaatteen loukkaaminen
Eurallumina väittää nyt käsiteltävällä väitteellä, että komissio on loukannut riidanalaisessa päätöksessä lex specialis derogat
legi generali ‑periaatetta, kun se ei ole antanut EY 93 artiklalle ja sen soveltamistoimenpiteille, joita ovat muun muassa
direktiivin 92/81 8 artiklan 4 ja 5 kohta sekä direktiivin 2003/96 18 artiklan 1 kohta, etusijaa EY 87 ja EY 88 artiklaan
nähden. Eurallumina nojautuu tältä osin ensimmäiseksi EY 87 artiklan sanamuotoon, jonka mukaan sitä sovelletaan, ”jollei [EY:n
perustamissopimuksessa] toisin määrätä”, joten sitä ei etenkään voida soveltaa silloin, kun on kyse erityisistä verotuksen
yhdenmukaistamista koskevista toimenpiteistä, jotka on toteutettu EY 93 artiklan nojalla. Se vetoaa toiseksi direktiiviin
92/81 ja direktiiviin 2003/96, jotka perustuvat EY 93 artiklaan ja jotka muodostavat erityispuitteet, joiden mukaisesti neuvosto
ja komissio toimivat yhdessä hyväksyäkseen poikkeukset kivennäisöljyjen valmisteverojen rakenteiden yhdenmukaistamiseen ja
valvoakseen niitä. Se vetoaa kolmanneksi komission neuvostolle tekemään ehdotukseen, joka koskee riidanalaisen vapautuksen
voimassaoloajan jatkamista ja joka nojautuu arviointiin, jonka mukaan kyseinen vapautus oli yhteensoveltuva EY:n perustamissopimuksen
kanssa ja erityisesti niiden sen määräysten kanssa, joilla taataan tasapuolinen kilpailu ja se, ettei yhteismarkkinoiden toiminta
vääristy. Se nojautuu neljänneksi päätöksen 2001/224 viidenteen perustelukappaleeseen, jolla komissiolle ei annettu lupaa
tehdä kyseisestä päätöksestä vaikutuksetonta ja jolle ei voida antaa etusijaa EY:n perustamissopimuksen määräyksiin tai direktiiviin
92/81 nähden.
Komissio vaatii, että nyt käsiteltävä väite on hylättävä perusteettomana.
Nyt käsiteltävässä väitteessä tuodaan siis esiin kysymys siitä, voidaanko – kuten Eurallumina väittää – EY 93 artiklaa ja
sen soveltamistoimenpiteitä, joita ovat muun muassa direktiivin 92/81 8 artiklan 4 ja 5 kohta sekä direktiivin 2003/96 18 artiklan
1 kohta, pitää erityislakina EY 87 ja EY 88 artiklaan nähden ja onko niillä näin ollen viimeksi mainittuihin määräyksiin nähden
etusija.
Tältä osin on huomautettava, että lex specialis derogat legi generali ‑periaatteen mukaan erityissäännöksillä on yleissääntöihin
nähden etusija tilanteissa, joita niillä on erityisesti tarkoitus säännellä (ks. vastaavasti tuomio 30.4.2014, Barclays Bank,
C-280/13, Kok., EU:C:2014:279, 44 kohta ja tuomio 5.11.2014, Mayaleh v. neuvosto, T-307/12 ja T-408/13, Kok., EU:T:2014:926,
198 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä tapauksessa nyt esillä olevan väitteen taustalla olevat perustelut on kumottu suoraan edellä 25 kohdassa mainitussa
tuomiossa komissio v. Irlanti ym. (EU:C:2013:812), kuten komissio perustellusti huomauttaa.
Kuten edellä 65 kohdassa on näet huomautettu, edellä 25 kohdassa mainitun tuomion komissio v. Irlanti ym. (EU:C:2013:812)
45–48 kohdassa unionin tuomioistuin erotti selvästi toisistaan neuvostolla valmisteverolainsäädäntöjen yhdenmukaistamisessa
ja komissiolla valtiontukiasioissa olevan toimivallan. Se katsoi lisäksi, että direktiivin 92/81 8 artiklan 4 kohdassa säädetyllä
menettelyllä oli eri tarkoitus ja soveltamisala kuin EY 88 artiklassa käyttöön otetulla järjestelmällä.
Tästä seuraa, että verolainsäädäntöjen yhdenmukaistamista koskevat säännöt, joihin kuuluvat muun muassa EY 93 artikla ja sen
soveltamistoimenpiteet, ja valtiontukisäännöt, joihin sisältyvät EY 87 ja EY 88 artikla, ovat kumpikin itsenäisten sääntöjen
järjestelmiä ja että ensimmäiseksi mainittuja ei voida pitää erityislakina jäljempänä mainittuihin nähden.
Nyt käsiteltävä väite, joka perustuu lex specialis derogat legi generali ‑periaatteen loukkaamiseen, on siis hylättävä perusteettomana.
Jollei edellä 76 ja 77 kohdasta muuta johdu, kanteen tueksi asiassa T‑62/06 RENV II esitetty toinen kanneperuste on siis hylätty
kokonaisuudessaan.
Kanteen tueksi asiassa T‑60/06 RENV II esitetty ensimmäinen kanneperuste, joka perustuu EY 87 artiklan 1 kohdan rikkomiseen
ja ristiriitaisiin perusteluihin
Italian tasavalta väittää, että komissio ei ole noudattanut riidanalaisessa päätöksessä yhtä EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuista
valtiontueksi luonnehtimisen edellytyksistä siltä osin kuin se on todennut virheellisesti, että riidanalainen vapautus oli
valikoiva. Tältä osin yhtäältä se vetoaa vuoden 1995 asetukseen liitetyn taulukon A 14 kohtaan, josta ilmenee, että riidanalainen
vapautus hyödytti yleisesti jokaista taloudellista toimijaa, joka käytti mineraaliöljyjä polttoaineena alumiinioksidin tuotannossa
kyseisten öljyjen käyttöpaikasta riippumatta. Toisaalta se väittää, että vaikka riidanalaista vapautusta sovellettiin Italiassa
ainoastaan Euralluminan Sardinian tehtaaseen, kyseinen olosuhde on yksinomaan tosiasiallinen ja liittyy alumiinioksidin tuotannon
omaleimaisuuteen. Italian tasavalta väittää lisäksi, että riidanalaisen vapautuksen valikoivuutta on perusteltu riidanalaisessa
päätöksessä ristiriitaisesti.
Komissio vaatii, että ensimmäinen kanneperuste hylätään perusteettomana.
Väitteestä, joka perustuu riidanalaisen päätöksen ristiriitaisiin perusteluihin EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valikoivuusedellytyksen
osalta, on todettava, että 2.5.1991 tehdyn työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan mukaan kanteessa oli oltava yhteenveto kanteen
oikeudellisista perusteista, ja tämä oli ilmaistava niin selvästi ja tarkasti, että vastaaja saattoi valmistella puolustuksensa
ja että unionin yleinen tuomioistuin saattoi antaa kanteen johdosta ratkaisun tietyissä tapauksissa jopa ilman muita tietoja.
Kanteessa oli näin ollen nimenomaisesti selitettävä, mitä kanteen perustana oleva oikeudellinen peruste sisältää, eikä pelkkä
ylimalkainen viittaaminen tähän perusteeseen täyttänyt 2.5.1991 tehdyssä työjärjestyksessä asetettuja vaatimuksia (tuomio
27.9.2012, Nynäs Petroleum ja Nynas Belgium v. komissio, T-347/06, Kok., EU:T:2012:480, 107 kohta). Kanneperusteen tueksi
esitettyä väitettä kohdellaan samalla tavoin.
Kuten komissio perustellusti väittää, ristiriitaisiin perusteluihin perustuvalla väitteellä, joka liittyy EY 87 artiklan 1 kohdassa
tarkoitettuun valikoivuusedellytykseen, ei ole käsiteltävässä tapauksessa mitään sisältöä. Italian tasavallan ensimmäisen
kanneperusteen tueksi esittämät väitteet asiassa T‑60/06 RENV II nostetussa kanteessa koskevat yksinomaan sitä, onko komissio
jättänyt riidanalaisessa päätöksessä noudattamatta EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valikoivuusedellytystä. Italian
tasavalta ei sitä vastoin selitä mitenkään syitä, joiden johdosta kyseistä edellytystä koskevat riidanalaisen päätöksen perustelut
olisivat väitetysti ristiriitaisia.
Nyt käsiteltävän riidanalaisen päätöksen ristiriitaisiin perusteluihin perustuvan väitteen kannalta kanne asiassa T‑60/06 RENV
II ei siis vastaa 2.5.1991 tehdyn työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdassa vahvistettuja täsmällisyysvaatimuksia.
Väite on näin ollen jätettävä tutkimatta.
Siltä osin kuin on kyse väitteestä, jonka mukaan riidanalaisessa päätöksessä ei ole noudatettu EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua
valikoivuusedellytystä, on tutkittava ensimmäiseksi Italian tasavallan väite, jonka mukaan vuoden 1995 asetukseen liitetyn
taulukon A 14 kohdasta ilmenee, että riidanalainen vapautus hyödytti yleisesti jokaista taloudellista toimijaa, joka käytti
mineraaliöljyjä polttoaineena alumiinioksidin tuotannossa kyseisten öljyjen käyttöpaikasta riippumatta. Kyseinen väite herättää
kysymyksen siitä, onko komissio tehnyt riidanalaisessa päätöksessä virheen arvioidessaan valikoivuusedellytystä suhteessa
valmisteverovapautukseen, sellaisena kuin neuvosto oli sen hyväksynyt direktiivin 92/81 8 artiklan 4 kohdan nojalla, eikä
suhteessa valmisteverovapautukseen, sellaisena kuin se on vahvistettu vuoden 1995 asetuksen liitteenä olevan taulukon A 14 kohdassa.
Riidanalaisen vapautuksen valikoivuus alueellisella tasolla perustuu siihen, että sitä sovelletaan ainoastaan Sardiniassa.
Kuten Italian tasavalta huomauttaa perustellusti ja kuten komissiokin myöntää alumiinioksidipäätöksen I 17 ja 63 perustelukappaleessa
ja unionin tuomioistuin edellä 25 kohdassa mainitun tuomion komissio v. Irlanti ym. (EU:C:2013:812) 50 kohdassa, juuri direktiivin
92/81 8 artiklan 4 kohdan nojalla tehdyissä neuvoston hyväksymispäätöksissä vahvistettiin täsmälliset maantieteelliset edellytykset
ja tehtiin riidanalaisesta vapautuksesta alueellisella tasolla valikoiva siltä osin kuin niillä annettiin Italian tasavallalle
lupa soveltaa mainittua vapautusta tai jatkaa sen soveltamista ainoastaan Sardiniassa.
Valtiontukisääntöihin perustuvan tutkinnan kannalta merkityksellinen toimenpide on kuitenkin nyt käsiteltävässä tapauksessa
riidanalainen vapautus, sellaisena kuin neuvosto oli sen hyväksynyt direktiivin 92/81 8 artiklan 4 kohdan nojalla, koska Italian
tasavalta on soveltanut vuoden 1995 asetuksen liitteenä olevan taulukon A 14 kohdassa vahvistettua vapautusta noudattaen niitä
täsmällisiä maantieteellisiä ja ajallisia edellytyksiä, jotka neuvosto oli asettanut hyväksymiselleen.
Komissio on siis perustellusti arvioinut valikoivuusedellytystä riidanalaisessa päätöksessä suhteessa riidanalaiseen vapautukseen,
sellaisena kuin Italian tasavalta oli sitä todellisuudessa soveltanut. Näin ollen on hylättävä perusteettomana nyt käsiteltävä
Italian tasavallan väite, joka perustuu valikoivuusedellytyksen virheelliseen arviointiin suhteessa valmisteverovapautukseen,
sellaisena kuin se on vahvistettu vuoden 1995 asetuksen liitteenä olevan taulukon A 14 kohdassa.
Toiseksi on tutkittava Italian tasavallan väite, joka perustuu virheeseen, jonka komissio on tehnyt riidanalaisen päätöksen
63 perustelukappaleessa todetessaan, että valmisteverovapautukset olivat valikoivia siltä osin kuin niitä ”sovelletaan – –
ainoastaan alumiinioksidia valmistaviin yrityksiin”, ”kussakin jäsenvaltiossa on käytännössä ainoastaan yksi kyseessä olevasta
vapautuksesta hyötyvä yritys” ja näitä yrityksiä oli ”Eurallumina Sardiniassa”, vaikka se, että pelkästään Euralluminan Sardinian
tehdas oli hyötynyt riidanalaisesta vapautuksesta, oli puhtaasti tosiasiallinen olosuhde, joka liittyy alumiinioksidin tuotannon
omaleimaisuuteen Italiassa.
Tältä osin on palautettava mieleen, että EY 87 artiklan 1 kohdassa kielletään tuet, jotka ”suosivat jotakin yritystä tai tuotannonalaa”,
eli valikoivat tuet (tuomio 15.12.2005, Italia v. komissio, C‑66/02 P, Kok., EU:C:2005:768, 94 kohta).
Valikoivuusedellytyksen arvioinnin osalta vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraa, että EY 87 artiklan 1 kohdan mukaan on
ratkaistava, onko tietyssä oikeudellisessa järjestelmässä jokin kansallinen toimenpide omiaan suosimaan ”jotakin yritystä
tai tuotannonalaa” verrattuna muihin, jotka ovat kyseisellä järjestelmällä tavoitellun päämäärän kannalta siihen rinnastettavassa
tosiasiallisessa ja oikeudellisessa tilanteessa (ks. tuomio 15.11.2011, komissio ja Espanja v. Government of Gibraltar ja
Yhdistynyt kuningaskunta, C‑106/09 P ja C‑107/09 P, Kok., EU:C:2011:732, 75 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Viitekehyksen määrittämisellä on erityistä merkitystä tilanteissa, joissa on kyse verotustoimenpiteistä, koska itse edun olemassaolo
voidaan osoittaa ainoastaan suhteessa niin sanottuun normaaliin verotukseen. Normaali verokanta on viitekehyksen muodostava
maantieteellisellä alueella voimassa oleva verokanta (tuomio 6.9.2006, Portugali v. komissio, C-88/03, EU:C:2006:511, 56 kohta).
Alumiinioksidipäätöksen 63 ja 64 perustelukappaleessa todetaan käsiteltävässä tapauksessa seuraavaa:
”(63) Tarkasteltavana olevassa tapauksessa vapautuksia sovelletaan – – ainoastaan alumiinioksidia valmistaviin yrityksiin ja kussakin
jäsenvaltiossa on käytännössä ainoastaan yksi kyseessä olevasta vapautuksesta hyötyvä yritys: – – Eurallumina Sardiniassa
– –. Niin kauan kuin neuvoston päätökset olivat sitovia, vapautukset olivat alueellisesti valikoivia, koska päätöksillä annettiin
lupa ainoastaan tietyillä alueilla myönnettäviin vapautuksiin, eivätkä muilla alueilla tapahtuvaan alumiinioksidin valmistukseen
investoimisesta kiinnostuneet mahdolliset investoijat voineet olla varmoja siitä, että heitä kohdeltaisiin samalla tavoin.
Alueiden valinnan ja kyseessä olevien kansallisten verojärjestelmien sisäisen logiikan välillä ei ole mitään yhteyttä.
(64)      Ennen kuin direktiiviä 2003/96 – – alettiin soveltaa, yhteisön lainsäädännössä edellytettiin periaatteessa, että jäsenvaltiot
kantoivat valmisteveroja kivennäisöljyistä. Näin erityisiä vapautuksia, jotka rajoittuivat johonkin tuotannonalaan ja alueeseen,
ei voitu katsoa perustelluiksi kyseisen järjestelmän luonteen ja rakenteen nojalla. Perustelut, joilla – – Italia puolusta[a]
ainoastaan alumiinioksidin tuotantoon myönnettyä vapautusta, johtuvat markkinaolosuhteista ja alumiinioksidin tuotantoon liittyvistä
olosuhteista kyseessä olevilla alueilla. Nämä perustelut eivät johdu kyseisten kansallisten verojärjestelmien luonteesta ja
johdonmukaisuudesta, koska näiden järjestelmien oli noudatettava yhteisön lainsäädännössä asetettuja vaatimuksia. Tämän vuoksi
tukea, joka myönnettiin ennen kuin direktiiviä 2003/96 – – alettiin soveltaa, ei voida katsoa perustelluksi kyseisen järjestelmän
luonteen ja rakenteen nojalla, ja se on [EY] 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.”
Toisin kuin Italian tasavalta väittää, alumiinioksidipäätöksen I 63 ja 64 perustelukappaleesta seuraa, että komissio ei ole
kyseisessä päätöksessä tekemässään riidanalaisen vapautuksen valikoivuutta koskevassa analyysissä nojautunut siihen seikkaan,
että vapautus oli käytännössä hyödyttänyt vain yhtä ainoaa Sardiniassa sijaitsevaa alumiinioksidin valmistajaa eli Euralluminaa,
vaan kahteen seikkaan eli siihen, että Italian verojärjestelmän muodostamassa viitekehyksessä riidanalainen vapautus oli alueellisesti
valikoiva, koska sillä suosittiin kaikkia Sardiniassa sijaitsevia alumiinioksidin tuottajia suhteessa potentiaalisiin sijoittajiin,
jotka haluavat investoida alumiinioksidin tuotantoon Italian muilla alueilla, ja sisällöllisesti valikoiva, koska sillä suosittiin
alumiinioksidia tuottavia yhtiöitä ja alumiinioksidin tuotantoa suhteessa muita tuotteita tai palveluja valmistaviin yhtiöihin
ja muihin tuotannonaloihin.
Tästä seuraa, että nyt käsiteltävä Italian tasavallan väite, joka perustuu alumiinioksidipäätöksen I virheelliseen tulkintaan,
ei perustu tosiseikkoihin ja se on näin ollen hylättävä.
Kanteen tueksi asiassa T-60/06 RENV II esitetty ensimmäinen kanneperuste on siis hylättävä kokonaisuudessaan.
Kanteen tueksi asiassa T‑60/06 RENV II esitetty toinen kanneperuste, joka perustuu asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan b alakohdan
ii alakohdan ja 4 artiklan sekä neuvoston hyväksymispäätösten rikkomiseen
Italian tasavalta väittää, että komissio on rikkonut asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan b alakohdan ii alakohtaa ja 4 artiklaa
sekä neuvoston hyväksymispäätöksiä siltä osin kuin se on todennut riidanalaisen päätöksen 67 perustelukappaleessa, että riidanalainen
tuki oli uutta tukea, josta oli tullut asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan f alakohdassa tarkoitettua sääntöjenvastaista tukea,
koska sitä ei ollut ilmoitettu ennen sen käyttöön ottamista. Sen mukaan riidanalainen tuki olisi pitänyt luonnehtia asetuksen
N:o 659/1999 1 artiklan b alakohdan ii alakohdassa tarkoitetuksi voimassa olevaksi tueksi. Italian tasavalta nojautuu tältä
osin ensinnäkin neuvoston hyväksymispäätöksiin, joista viimeinen on päätös 2001/224, jolla annettiin lupa soveltaa riidanalaista
vapautusta tai jatkaa sen soveltamista. Se vetoaa toiseksi siihen, että EY 93 artikla, johon neuvoston toimivalta verotuksen
yhdenmukaistamisen alalla perustuu ja joka muodostaa direktiivin 92/81 ja neuvoston hyväksymispäätösten oikeusperustan, on
erityislaki suhteessa yleislakeihin, jollaisina komission toimivallan perustan valtiontuen alalla muodostavaa EY 87 ja EY
88 artiklaa on pidettävä. Se viittaa kolmanneksi neuvostolle direktiivin 92/81 8 artiklan 4 kohdan nojalla kuuluvaan velvollisuuteen
tarkastaa, että riidanalainen vapautus oli perusteltu erityisistä poliittisista syistä, että se ei johtanut kilpailun vääristymiseen
ja ettei se haitannut yhteismarkkinoiden moitteetonta toimintaa.
Komissio vaatii, että toinen kanneperuste hylätään perusteettomana.
Nyt käsiteltävässä kanneperusteessa tuodaan esiin kysymys siitä, onko komissio tehnyt riidanalaisessa päätöksessä virheen
arvioidessaan riidanalaisen vapautuksen sääntöjenmukaisuutta uusiin tukiin sovellettavien sääntöjen kannalta, vaikka kyse
oli asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan b alakohdan ii alakohdassa tarkoitetusta voimassa olevasta tuesta, sillä se oli hyväksytty
neuvoston hyväksymispäätöksillä ja viimeksi päätöksellä 2001/224.
Tältä osin on huomautettava, että asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan b alakohdan ii alakohdassa säädetään, että ”voimassa olevalla
tuella” tarkoitetaan ”hyväksyttyjä tukia eli tukiohjelmia ja yksittäisiä tukia, jotka komissio tai neuvosto on hyväksynyt”.
EY:n perustamissopimuksessa on otettu käyttöön eri menettelyt aina sen mukaan, onko tuki voimassa olevaa tukea vai uutta tukea.
Uudet tuet on ilmoitettava ennalta komissiolle EY 88 artiklan 3 kohdan mukaisesti, eikä niitä saa toteuttaa, ennen kuin menettelyssä
on annettu lopullinen päätös, kun taas voimassa olevat tuet voidaan EY 88 artiklan 1 kohdan mukaisesti panna sääntöjen mukaisesti
täytäntöön niin kauan kuin komissio ei ole todennut niitä yhteismarkkinoille soveltumattomiksi (ks. tuomio 24.3.2011, Freistaat
Sachsen ja Land Sachsen-Anhalt v. komissio, T-443/08 ja T-455/08, Kok., EU:T:2011:117, 187 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Voimassa olevista tuista voidaan näin ollen tarvittaessa tehdä ainoastaan sellainen niiden yhteismarkkinoille soveltumattomuutta
koskeva päätös, jolla on oikeusvaikutuksia tulevaisuudessa (ks. em. tuomio Freistaat Sachsen ja Land Sachsen-Anhalt v. komissio,
EU:T:2011:117, 187 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä tapauksessa nyt esillä olevan kanneperusteen taustalla olevat perustelut on kumottu suoraan edellä 25 kohdassa
mainitussa tuomiossa komissio v. Irlanti ym. (EU:C:2013:812), kuten komissio perustellusti huomauttaa.
Unionin tuomioistuin totesi näet kyseisen tuomion 49 kohdassa, että neuvoston päätöksellä, jolla jäsenvaltiolle annetaan direktiivin
92/81 8 artiklan 4 kohdan mukaisesti lupa ottaa käyttöön valmisteverovapautus, ei voitu estää komissiota käyttämästä sille
perustamissopimuksessa myönnettyä toimivaltaa ja aloittamasta näin ollen EY 88 artiklassa määrättyä menettelyä sen selvittämiseksi,
onko kyseinen vapautus valtiontukea, ja tarvittaessa riidanalaisen päätöksen kaltaisen päätöksen tekemiseksi tämän menettelyn
päätteeksi. Unionin tuomioistuin oli todennut aikaisemmin tuon saman tuomion 47 kohdassa, että direktiivin 92/81 8 artiklan
4 kohdassa säädetyllä menettelyllä oli eri tarkoitus ja soveltamisala kuin EY 88 artiklassa käyttöön otetulla järjestelmällä,
jolla säännellään uusia ja voimassa olevia valtiontukia. Näistä perusteluista seuraa, että direktiivin 92/81 8 artiklan 4 kohdan
nojalla tehtyjä neuvoston hyväksymispäätöksiä ei voitu tarkastella millään tavalla asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan b alakohdan
ii alakohdassa tarkoitettuina tukiohjelman tai yksittäisen tuen hyväksymispäätöksinä.
Tästä seuraa, että riidanalaista vapautusta ei voida direktiivin 92/81 8 artiklan 4 kohdan nojalla tehtyjen neuvoston hyväksymispäätösten
perusteella luonnehtia käsiteltävässä tapauksessa asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan b alakohdan ii alakohdassa tarkoitetuksi
voimassa olevaksi tueksi.
Kanteen tueksi asiassa T‑60/06 RENV II esitetty toinen kanneperuste on siis hylättävä perusteettomana.
Kanteen tueksi asiassa T‑60/06 RENV II esitetty viides kanneperuste, joka perustuu direktiivin 2003/96 18 artiklan, kun sitä
luetaan yhdessä sen liitteen II kanssa, ja päätöksen 2001/224 rikkomiseen
Italian tasavalta väittää, että komissio on rikkonut riidanalaisessa päätöksessä direktiivin 2003/96 18 artiklaa, kun sitä
luetaan yhdessä sen liitteen II säännösten kanssa, ja päätöksen 2001/224 1 artiklan 2 kohtaa, joilla annettiin nimenomaisesti
lupa jatkaa riidanalaisen vapautuksen soveltamista 31.12.2006 saakka. Direktiivin 2003/96 voimaantulolla 1.1.2004 on päätetty
sen velvollisuus ilmoittaa riidanalainen tuki komissiolle, eikä komissiolla ollut mitään toimivaltaa tehdä riidanalaista päätöstä.
Komissio vaatii, että viides kanneperuste hylätään perusteettomana.
Käsiteltävässä tapauksessa nyt esillä olevan kanneperusteen taustalla olevat perustelut on kumottu suoraan edellä 25 kohdassa
mainitussa tuomiossa komissio v. Irlanti ym. (EU:C:2013:812), kuten komissio perustellusti huomauttaa.
Edellä 25 kohdassa mainitun tuomion komissio v. Irlanti ym. (EU:C:2013:812) perusteluista, jotka on esitetty edellä 65–69 kohdassa,
ilmenee, että kun komissio sovelsi EY 88 artiklassa määrättyä menettelyä tutkiakseen, oliko riidanalainen vapautus valtiontukea,
ja teki kyseisen menettelyn päätteeksi riidanalaisen päätöksen, se vain käytti sille EY:n perustamissopimuksessa valtiontukien
alalla myönnettyä toimivaltaa, ja että se ei näin tehdessään voinut loukata toimivaltaa, joka mainitussa perustamissopimuksessa
on annettu neuvostolle valmisteverolainsäädäntöjen yhdenmukaistamisessa, tai rikkoa toimia, jotka neuvosto on toteuttanut
mainitun toimivallan nojalla.
Tästä seuraa, että kun komissio sovelsi EY 88 artiklassa määrättyä menettelyä tutkiakseen, oliko riidanalainen vapautus valtiontukea,
ja teki kyseisen menettelyn päätteeksi alumiinioksidipäätöksen I, se ei voinut rikkoa neuvoston toteuttamia toimia, joilla
– kuten direktiivin 2003/96 18 artiklalla, kun sitä luetaan yhdessä sen liitteen II säännösten kanssa, tai päätöksen 2001/224
1 artiklan 2 kohdalla – Italian tasavallalle annettiin nimenomaisesti lupa soveltaa riidanalaista vapautusta edelleen 31.12.2006
saakka. Viimeksi mainituilla luvilla saattoi näet olla vaikutuksia ainoastaan valmisteverolainsäädäntöjen yhdenmukaistamista
koskevien sääntöjen soveltamisalalla, eikä niillä rajoitettu sellaisen riidanalaisen päätöksen kaltaisen mahdollisen päätöksen
vaikutuksia, jonka komissio saattoi tehdä sillä valtiontukien alalla olevan toimivallan nojalla.
Italian tasavalta ei siis voi väittää perustellusti, että riidanalaisella päätöksellä rikotaan direktiivin 2003/96 18 artiklaa,
kun sitä luetaan yhdessä sen liitteen II säännösten kanssa, ja päätöksen 2001/224 1 artiklan 2 kohtaa.
Kanteen tueksi asiassa T-60/06 RENV II esitetty viides kanneperuste on siis hylättävä perusteettomana.
Kanteen tueksi asiassa T-60/06 RENV II esitetty kolmas kanneperuste, joka perustuu tukea ympäristönsuojelulle koskevien sääntöjen
ja erityisesti valtiontukea ympäristönsuojelulle koskevien suuntaviivojen 82 kohdan toisen alakohdan a alakohdan rikkomiseen
Italian tasavalta katsoo, että komissio on rikkonut alumiinioksidipäätöksessä I tukea ympäristönsuojelulle koskevia sääntöjä
ja erityisesti valtiontukea ympäristönsuojelulle koskevien suuntaviivojen 82 kohdan toisen alakohdan a alakohtaa siltä osin
kuin se on kieltäytynyt toteamasta, että riidanalainen tuki liittyi läheisesti siihen, että Eurallumina toteutti ympäristönsuojeluun
liittyviä tavoitteita. Italian tasavalta nojautuu tältä osin ensimmäiseksi alumiinioksidin tuotannolla ympäristöön olevaan
voimakkaaseen vaikutukseen, johon liittyy tarve huolehtia turvallisesti teollisen valmistuksen aikana syntyvistä jätteistä,
mikä selittää sen, että alue, jolle Eurallumina oli sijoittautunut, oli todettu ympäristökriisien kannalta korkean riskin
alueeksi 30.11.1990 tehdyllä Italian valtioneuvoston päätöksellä. Se vetoaa toiseksi Euralluminan sellaista saasteiden vähentämistä
ja ympäristön tervehdyttämistä koskevaan suunnitelmaan, joka on hyväksytty 23.4.1993 tehdyllä Italian pääministerin päätöksellä,
sovellettaessa antamiin ympäristösitoumuksiin, jotka sen on pitänyt täyttää omalla kustannuksellaan, ja etenkin tervehdyttämisohjelmaan,
jonka Italian ympäristöministeriö on hyväksynyt 15.6.1995, ja Italian viranomaisten kanssa 12.4.1999 tehtyyn ohjelmasopimukseen.
Se nojautuu kolmanneksi Italian ympäristöministeriön Euralluminalle vuoden 1998 päätöksellä asettamaan velvoitteeseen alentaa
rikkioksidin ja pölyn päästökattoja. Italian tasavalta viittaa neljänneksi sitoumukseen, jonka Eurallumina on antanut 27.4.1999
Sardinian alueen kanssa tekemässään sopimuksessa ja jonka mukaan se rakentaa erityisen hehkutusuuneista ja lämmityskattiloista
tulevissa kaasuissa olevan rikin poistolaitoksen, ja se toteaa tässä yhteydessä, että Eurallumina on investoinut huomattavasti
sardinialaiseen tehtaaseensa, ja näitä investointeja on jatkettu vuoteen 2005 saakka ja Eurallumina on saanut niiden johdosta
ISO 14001 ‑sertifikaatin. Se nojautuu viidenneksi 6.2.2002 päivättyyn kirjeeseen, jonka se osoitti komissiolle muodollisen
tutkintamenettelyn aikana ja jossa viitataan niihin pääasiallisiin kustannuksiin, jotka Euralluminalle aiheutuivat Italian
vero- ja ympäristölainsäädännöstä ja sen antamista ympäristösitoumuksista.
Komissio vaatii, että kolmas kanneperuste osittain jätetään tutkimatta tai hylätään joka tapauksessa perusteettomana ja muilta
osin hylätään perusteettomana.
Nyt käsiteltävässä kanneperusteessa tuodaan esiin kysymys siitä, onko komissio tehnyt alumiinioksidipäätöksen I 75 perustelukappaleessa
virheen, kun se ei ole halunnut todeta, että riidanalainen tuki oli myönnetty vastikkeeksi siitä, että Eurallumina oli toteuttanut
ympäristönsuojeluun liittyviä tavoitteita, ja että kyseinen tuki oli tältä osin yhteismarkkinoille soveltuvaa valtiontukea
ympäristönsuojelulle koskevien suuntaviivojen 47–52 kohdan nojalla.
Tältä osin on huomautettava, että EYVL:ssä 3.2.2001 julkaistujen valtiontukea ympäristönsuojelulle koskevien suuntaviivojen
82 kohdassa todetaan seuraavaa:
”– –
Ilmoittamattomiin tukiin komissio soveltaa:
a)      näitä suuntaviivoja, jos tuki on myönnetty sen jälkeen kun suuntaviivat on julkaistu Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä;
– –”
Valtiontukea ympäristönsuojelulle koskevien suuntaviivojen 47–51 kohdassa todetaan lisäksi seuraavaa:
”47.      Ottaessaan käyttöön tietystä toiminnasta kannettavia ympäristöveroja jäsenvaltiot voivat pitää tarpeellisina väliaikaisten
poikkeusten myöntämistä tietyille yrityksille, etenkin yhteisön tason yhdenmukaistamisen puuttumisen vuoksi tai jos vaarana
on, että tietyt yritykset menettävät tilapäisesti kilpailukykynsä kansainvälisellä tasolla. Tällaiset poikkeukset ovat yleensä
EY:n perustamissopimuksen 87 artiklassa tarkoitettua toimintatukea. Arvioitaessa tällaisia toimenpiteitä on erityisesti tutkittava,
perustetaanko vero yhteisön päätökseen vai valtion itsenäisesti tekemään päätökseen.
– –
49.      Jos veronkanto perustuu yhteisön direktiiviin, seuraavat tapaukset voivat tulla kysymykseen:
– –
b)      Jäsenvaltio soveltaa tiettyihin tuotteisiin yhteisön direktiivissä säädettyä vähimmäisverokantaa mutta myöntää poikkeuksen
tietyille yrityksille, joilta näin ollen kannetaan vähimmäisverokantaa vähemmän veroa. Jos tällainen poikkeus ei ole kyseisen
yhteisön direktiivin nojalla sallittu, se on [EY] 87 artiklan kanssa yhteensopimatonta tukea. Jos mahdollisuudesta tällaisen
poikkeuksen myöntämiseen säädetään kyseisessä direktiivissä, komissio voi katsoa poikkeuksen olevan [EY] 87 artiklan mukainen,
jos se on välttämätön ja jos sen laajuus on suhteutettu yhteisön tavoitteisiin, joita sillä pyritään saavuttamaan. Komissio
painottaa kuitenkin, että poikkeuksen on oltava ajallisesti rajoitettu.
50.      Toteutettavien verotustoimenpiteiden on edistettävä merkittävällä tavalla ympäristönsuojelua. On varmistettava, että poikkeukset
tai verovapautukset eivät luonteensa puolesta haittaa yleisten tavoitteiden saavuttamista.
51.      Näissä poikkeuksissa voi olla kyse toimintatuesta, joiden myöntäminen voidaan hyväksyä seuraavin edellytyksin:
1)      Jos jäsenvaltio ottaa ympäristönsuojelullisista syistä käyttöön uuden veron sellaisella toimialalla tai sellaisten tuotteiden
osalta, joiden verotusta ei ole yhdenmukaistettu yhteisön tasolla, tai jos jäsenvaltion suunnittelema verokanta on yhteisön
säännöissä edellytettyä kantaa korkeampi, poikkeuspäätökset kymmenen vuoden ajaksi voidaan hyväksyä seuraavissa tapauksissa,
vaikka tuki olisi alenematon:
a)      Kun verovapautusten myöntämisen ehtona on, että kyseinen jäsenvaltio ja tuensaajayritys tekevät sopimuksen, jossa yritykset
tai yritysten yhteenliittymät sitoutuvat saavuttamaan ympäristönsuojelutavoitteet vapautuksen myöntämiskaudella, tai kun yritykset
sitoutuvat tekemään vastaavanlaisia vapaaehtoisia sopimuksia. Sopimukset voivat koskea esimerkiksi energiankulutuksen vähentämistä,
päästöjen vähentämistä tai muuta toimintaa ympäristön eduksi. Jokainen jäsenvaltio neuvottelee itse sopimusten sisällön yritysten
kanssa ja komissio arvioi sen tukihanketta koskevan ilmoituksen yhteydessä. Jäsenvaltion on valvottava järjestelmällisesti,
että yritys tai yritysten yhteenliittymä täyttää antamansa sitoumukset. Jäsenvaltion ja asianomaisten yritysten tai yritysten
yhteenliittymien välisissä sopimuksissa on vahvistettava sitoumusten noudattamatta jättämisestä aiheutuvat seuraamukset.
Näitä ehtoja sovelletaan myös, kun jäsenvaltion soveltamalla veronhuojennuksella on samanlaiset vaikutukset kuin edellä mainituilla
sopimuksilla tai sitoumuksilla.
b)      Verovapautusten myöntämisen ehtona ei saa olla jäsenvaltion ja tuensaajayrityksen välinen sopimus, jos seuraavat vaihtoehtoiset
edellytykset täyttyvät:
–        kun huojennus myönnetään yhteisön verosta, yrityksen maksaman veron määrän on oltava merkittävästi yhteisön vähimmäisverokantaa
korkeampi, jotta yrityksiä kannustettaisiin parantamaan ympäristönsuojelua,
– –
2)      Edellä 51 [kohdan 1 alakohdassa] tarkoitettuja sääntöjä voidaan soveltaa jo kannettaviin veroihin, jos molemmat seuraavat
edellytykset täyttyvät:
a)      Verolla on oltava selkeästi myönteinen vaikutus ympäristönsuojeluun.
b)      Edunsaajayrityksiin sovellettavista poikkeuksista on päätetty kyseisen veron käyttöönoton yhteydessä – –”
Komissio totesi alumiinioksidipäätöksen I 71 ja 73 perustelukappaleessa, että ”tukea, joka on myönnetty 3 päivän helmikuuta
2001 jälkeen, on arvioitava – – [valtiontukea ympäristönsuojelulle koskevien] suuntaviivojen mukaisesti siten kuin [kyseisten]
suuntaviivojen 82 kohdan [toisen alakohdan] a alakohdassa säädetään” ja tarkemmin sanottuna kyseisten suuntaviivojen 47–52 kohdan
nojalla, joissa vahvistetaan veronhuojennuksina tai verovapautuksina myönnettävään toimintatukeen sovellettavat säännöt.
Komissio huomautti tuon saman päätöksen 73–76 perustelukappaleessa lisäksi seuraavaa:
(73)      – – Kivennäisöljyjen valmisteverojen tarkoituksena ei ollut alun perin toimia ympäristöpolitiikan välineenä. Maksua voidaan
kuitenkin pitää ympäristömaksuna, jos sen veropohjalla on selkeä kielteinen vaikutus ympäristöön – – Koska kivennäisöljyjen
käytöllä on selkeä kielteinen vaikutus ympäristöön, kivennäisöljyistä kannettuja valmisteveroja voidaan pitää ympäristöveroina.
(74)      Kivennäisöljyistä kannettiin valmisteveroja ennen kyseisten vapautusten käyttöönottoa kaikissa kolmessa jäsenvaltiossa, joille
tämä päätös on osoitettu. Tämän vuoksi valmisteverot on katsottava [valtiontukea ympäristönsuojelulle koskevien] suuntaviivojen
51 [kohdan 2 alakohdan] mukaisiksi voimassa oleviksi veroiksi. Valmisteveroilla on kuitenkin 51 [kohdan 2 alakohdan] a alakohdan
mukainen selkeästi myönteinen vaikutus ympäristönsuojeluun, sillä ne toimivat huomattavana kannustimena tuottajille kivennäisöljyjen
kulutuksen vähentämiseksi. Kyseisillä valmisteveroilla ei alun perin mahdollisesti ollut nimenomaista ympäristöön liittyvää
käyttötarkoitusta ja erityisesti Irlannissa ja Italiassa verovapautuksista päätettiin jo useita vuosia sitten ja kaikissa
kolmessa jäsenvaltiossa joka tapauksessa selvästi ennen kuin [valtiontukea ympäristönsuojelulle koskevien] suuntaviivoja alettiin
soveltaa. Tämän vuoksi verovapautuksia voidaan tarkastella ikään kuin niistä olisi päätetty valmisteveron käyttöönoton yhteydessä.
Näin ollen tässä päätöksessä arvioitaviin vapautuksiin voidaan suuntaviivojen 51 [kohdan 2 alakohdan] mukaisesti soveltaa
51 [kohdan 2 alakohdan] määräyksiä.
(75)      Tuensaajat esittivät huomautuksissaan, että ne olivat tehneet huomattavia ympäristöön liittyviä investointeja vastauksena
myönnettyihin vapautuksiin. Ei ole kuitenkaan olemassa todisteita siitä, että tuensaajat olisivat tehneet kyseisten jäsenvaltioiden
kanssa sopimuksia, joiden perusteella ne olisivat sitoutuneet saavuttamaan ympäristönsuojeluun liittyviä tavoitteita verovapautusten
soveltamiskaudella. Verovapautuksiin ei sovellettu myöskään ehtoja, joilla olisi varmistettu samanlainen vaikutus kuin tällaisilla
sopimuksilla ja sitoumuksilla. Lisäksi näyttää siltä, että ympäristöön liittyvät investoinnit eivät ylittäneet sitä, mikä
oli tarpeen lainsäädännön asiaankuuluvien säännösten noudattamiseksi, tai sitä, mikä oli kaupallisesti kannattavaa ja mahdollista.
Näin ollen [valtiontukea ympäristönsuojelulle koskevien] suuntaviivojen 51 [kohdan 1 alakohdan] soveltamiselle asetetut edellytykset
eivät täyty ja tapaukseen voidaan soveltaa ainoastaan 51 [kohdan 1 alakohdan b alakohdan] määräyksiä.
(76)      Joulukuun 31 päivää 2003 edeltävän ajanjakson osalta vapautukset koskevat yhteisöveroa, joka on yhdenmukaistettu direktiivin
92/82 – – perusteella. Tämän vuoksi voidaan soveltaa [valtiontukea ympäristönsuojelulle koskevien] suuntaviivojen 51 [kohdan
1 alakohdan b alakohdan] ensimmäisen luetelmakohdan määräyksiä. Kyseisen säännöksen mukaan veronhuojennus voidaan hyväksyä,
jos tuensaajien maksaman veron määrä on huojennuksen jälkeen yhteisön vähimmäisverokantaa korkeampi. Kaikki kolme vapautusta
olivat kuitenkin täydellisiä vapautuksia. Ottaen huomioon tämän päätöksen [73 perustelu]kappaleessa – – mainitun veron myönteinen
ympäristövaikutus, kyseiset toimenpiteet voidaan julistaa yhteismarkkinoille soveltuviksi ainoastaan siinä määrin kuin tuensaajien
on maksettava veroa, jonka määrä on korkeampi kuin direktiivillä 92/82 – – vahvistettu yhteisön vähimmäisverokanta, joka kyseisenä
ajanjaksona oli 13 euroa 1 000 kilolta. Tämän vuoksi ainoastaan vapautus verosta, jonka määrä on korkeampi kuin 13,01 euroa,
voidaan katsoa yhteismarkkinoille soveltuvaksi. Vapautus verosta, jonka määrä on alhaisempi kuin 13,01 euroa, on puolestaan
yhteismarkkinoille soveltumatonta tukea.”
Alustavasti on huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan valtiontukia koskevalla erityisellä alalla komission
hyväksymät puitteet ja tiedonannot sitovat komissiota edellyttäen, ettei niillä poiketa EY:n perustamissopimuksen määräyksistä
(ks. tuomio 2.12.2010, Holland Malt v. komissio, C‑464/09 P, Kok., EU:C:2010:733, 47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Italian tasavalta ei nyt käsiteltävässä tapauksessa riitauta alumiinioksidipäätöksen 67 perustelukappaletta, josta seuraa,
ettei riidanalaista tukea ole ilmoitettu missään vaiheessa komissiolle. Siltä osin kuin mainittu tuki on myönnetty 3.2.2001
jälkeen, valtiontukea ympäristönsuojelulle koskevia suuntaviivoja sovellettiin siis kyseiseen tukeen niiden 82 kohdan mukaisesti
(ks. edellä 123 kohta).
Osoittaakseen, että riidanalainen tuki on yhteismarkkinoille soveltuva valtiontukea ympäristönsuojelulle koskevien suuntaviivojen
kannalta, Italian tasavalta toimitti kanteen liitteenä lukuisia asiakirjoja ja sopimuksia, joista ilmenee, että Euralluminan
on pitänyt saavuttaa useita ympäristönsuojeluun liittyviä tavoitteita tai se on vapaaehtoisesti sitoutunut saavuttamaan tällaiset
tavoitteet sen ajanjakson aikana, jolloin riidanalaista tukea myönnettiin.
Komissio katsoo kuitenkin, että kyseinen perustelu on jätettävä tutkimatta, koska Italian tasavalta ei ole esittänyt näitä
asiakirjoja ja sopimuksia muodollisen tutkintamenettelyn aikana.
Tältä osin on huomautettava, että siltä osin kuin Italian tasavalta vetoaa kanteen tueksi asiassa T‑60/06 RENV II tietoihin,
jotka eivät ole olleet käytettävissä riidanalaista päätöstä tehtäessä tai joita ei ole annettu komission tietoon muodollisen
tutkintamenettelyn aikana, unionin yleinen tuomioistuin ei voi ottaa kyseisiä tietoja huomioon arvioidakseen mainitun päätöksen
laillisuutta.
Kumoamiskanteen yhteydessä näet kyseessä olevan toimen laillisuutta on arvioitava niiden tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen
mukaan, jotka olivat olemassa toimen toteuttamisen ajankohtana (tuomio 14.1.2004, Fleuren Compost v. komissio, T-109/01, Kok.,
EU:T:2004:4, 50 kohta). Oikeuskäytännön mukaan tukipäätöksen laillisuutta on siten arvioitava niiden tietojen perusteella,
jotka komissiolla saattoi olla päätöstä tehdessään (ks. em. tuomio Fleuren Compost v. komissio, EU:T:2004:4, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Jäsenvaltio ei näin ollen voi vedota unionin tuomioistuimissa sellaisiin tosiseikkoihin, joita ei ole esitetty EY 88 artiklan
mukaisessa oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä (ks. em. tuomio Fleuren Compost v. komissio, EU:T:2004:4, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä tapauksessa asiakirja-aineistosta ilmenee, että Italian tasavalta on väittänyt 6.2.2002 päivätyllä kirjeellä
toimittamissaan kirjallisissa huomautuksissa muodollisessa tutkintamenettelyssä yleisesti, että riidanalaisella tuella korvattiin
osittain Euralluminalle Italian vero- ja ympäristölainsäädännössä asetetut toimintakustannukset. Se on todennut erityisesti,
että osalla riidanalaisesta tuesta oli tarkoitus korvata ympäristönsuojeluun liittyvät lisäkustannukset ja että kyseinen tuki
kuului näin ollen valtiontukea ympäristönsuojelulle koskevien suuntaviivojen soveltamisalaan. Italian tasavalta on selittänyt
tältä osin, että vuodesta 1974 lukien alueviranomaiset olivat kieltäneet polttojätteen Välimerellä; kyseinen käytäntö oli
kuitenkin sallittu edelleen Ranskassa ja Kreikassa. Tämä kielto oli merkinnyt Euralluminalle suuria kustannuksia, joiden määrä
on ollut 6 miljardia Italian liiraa (ITL) (3 miljoonaa euroa). Päästöille asetettujen tiukkojen raja-arvojen (25 prosenttia
alempi kuin rikkioksidille (SOx) asetettu kansallinen raja-arvo) vuoksi yhtiön on täytynyt investoida uuteen rikinpoistotekniikkaan
44 miljardia ITL (22 miljoonaa euroa), mikä aiheutti 6 miljardin ITL:n (3 miljoonan euron) ylimääräisen toimintakustannuksen
vuosittain, poistot mukaan luettuina. Näistä investoinneista huolimatta yhtiön oli maksettava edelleen vuosittain 1,1 miljardia
ITL (0,55 miljoonaa euroa) päästöveroja.
Komissio otti alumiinioksidipäätöksen I 56 perustelukappaleessa huomioon Italian tasavallan näin toimittamat tiedot, mutta
se katsoi tuon saman päätöksen 75 perustelukappaleessa, ettei niiden perusteella voitu katsoa, että riidanalainen vapautus
olisi riidanalaisen päätöksen kattaman ajanjakson aikana suunniteltu vastikkeeksi Italian viranomaisten ja Euralluminan välillä
tehdyistä sopimuksista, joilla Eurallumina olisi sitoutunut saavuttamaan ympäristönsuojeluun liittyvät tavoitteet tai Euralluminalle
Italian lainsäädännön perusteella kuuluvat vastaavat velvoitteet. Komissio väitti lisäksi, ettei sille ollut toimitettu mitään
näyttöä siitä, että Euralluminan toteuttamilla ympäristöinvestoinneilla olisi ylitetty se, mikä oli tarpeen Italian lainsäädännön
säännösten noudattamiseksi, tai se, mikä oli kaupallisesti kannattavaa ja mahdollista. Komissio päätteli näin ollen, että
valtiontukea ympäristönsuojelulle koskevien suuntaviivojen 51 kohdan 1 alakohdan a alakohdan soveltamisedellytykset eivät
olleet täyttyneet nyt käsiteltävässä tapauksessa.
Italian tasavallan kanteen liitteenä toimittamista asiakirjoista on todettava, ettei asiakirja-aineistosta ilmene, että ne
olisi toimitettu komissiolle muodollisen tutkintamenettelyn aikana. Italian tasavalta ei myöskään väitä vastauksena komission
väitteisiin esittämissään kirjelmissä, että ne olisi toimitettu komissiolle. Komissio on lopuksi vahvistanut suullisessa käsittelyssä
vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen esittämään suulliseen kysymykseen, että kyseessä olevia asiakirjoja ei ollut toimitettu
muodollisen tutkintamenettelyn aikana. Tämän perusteella on katsottava, että kanteen liitteenä toimitettuja asiakirjoja ei
ole toimitettu aikaisemmin. Edellä 132 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee näin ollen, että kyseisiin asiakirjoihin
sisältyviä tietoja ei voida ottaa huomioon riidanalaisen päätöksen laillisuuden arvioimiseksi, jollei niissä vain toisteta
niitä tietoja, jotka komissiolle oli jo toimitettu muodollisen tutkintamenettelyn yhteydessä muun muassa edellä mainitulla
6.2.2002 päivätyllä kirjeellä.
Pelkästään niistä tiedoista, jotka komissiolle on toimitettu 6.2.2002 päivätyllä kirjeellä, on todettava, että komissio on
katsonut perustellusti riidanalaisessa päätöksessä, ettei se voinut niiden perusteella päätellä, että riidanalaisen vapautuksen
soveltaminen edellytti sitä, että Eurallumina noudattaa velvoitteita saavuttaa tiettyjä ympäristönsuojelutavoitteita. Komissio
ei voinut myöskään kyseisten tietojen perusteella päätellä, että riidanalainen vapautus olisi suunniteltu vastikkeeksi Euralluminan
antamista sitoumuksista saavuttaa sellaiset ympäristönsuojeluun liittyvät tavoitteet, jotka ylittävät tavoitteet, jotka perustuvat
jo Italian vero- ja ympäristölainsäädäntöön ja etenkin kansallisiin sääntöihin, joilla asetetaan päästöraja ilman laatua koskevien
vaatimusten noudattamiseksi tai vahvistetaan päästömaksu, tai tehdä yhteisön suuntaviivojen 51 kohdan 1 alakohdan a alakohdassa
tarkoitettuja vastaavanlaisia vapaaehtoisia sopimuksia. Italian tasavalta on lisäksi myöntänyt 6.2.2002 päivätyssä kirjeessä,
että ”Euralluminalle myönnetyllä tuella, jonka komissio on määritellyt toimintatueksi – – korvattiin osittain yritykselle
Italian vero- ja ympäristölainsäädännössä asetetut toimintakustannukset”. Alumiinioksidipäätöksen I 45 perustelukappaleesta
ilmenee lisäksi, että Eurallumina oli muodollisen tutkintamenettelyn aikana todennut itse, että sen Sardinian tehtaalla oli
tehty ”huomattavia investointeja”, jotta ”voitaisiin varmistaa kaikkein tiukimpien sääntöjen ja alueellisten ympäristövaatimusten
noudattaminen”. Pelkästään komissiolle 6.2.2002 päivätyllä kirjeellä toimitettujen tietojen perusteella ei joka tapauksessa
voida tarkastaa, että – kuten Italian tasavalta väittää nyt käsiteltävän kanteen yhteydessä – Italian viranomaisten kanssa
tehtyjen sopimusten mukaan riidanalainen vapautus olisi todellakin ollut vastike siitä, että Eurallumina tekee investointeja
noudattaakseen sitoumuksia, jotka koskevat sellaisten ympäristönsuojeluun liittyvien tavoitteiden saavuttamista, jotka ylittävät
tavoitteet, jotka perustuvat jo Euralluminaan sovellettuun lainsäädäntöön.
Vaikka oletetaan, että Italian tasavallan kanteen liitteenä toimittamat asiakirjat ja sopimukset otetaan huomioon, niiden
perusteella ei voida kuitenkaan todeta käsiteltävässä tapauksessa, että Eurallumina olisi sitoutunut vastikkeeksi riidanalaisesta
vapautuksesta saamastaan edusta saavuttamaan ympäristönsuojelun liittyvät tavoitteet, jotka ylittävät tavoitteet, jotka seuraavat
jo Italian lainsäädännöstä, tai tekemään ulottuvuudeltaan vastaavanlaisia vapaaehtoisia sopimuksia. Muun muassa Italian viranomaisten
ja Euralluminan välillä 12.4.1999 tehdyn ohjelmasopimuksen 3 artiklasta sekä Sardinian alueen ja Euralluminan välillä 27.4.1999
tehdyn sopimuksen 2–4 artiklasta tosin ilmenee, että Eurallumina oli sitoutunut tekemään tiettyjä investointeja, joilla pyritään
saavuttamaan ympäristötavoitteet sen Portoscuson (Sardinia) tehdasta koskevan ympäristön tervehdyttämissuunnitelman yhteydessä.
Toisin kuin Italian tasavalta väittää, kyseisiä ympäristötavoitteiden saavuttamiseen tarkoitettuja investointeja ei ollut
kuitenkaan tarkoitus tehdä yksin Euralluminan kustannuksella, koska 12.4.1999 tehdyn ohjelmasopimuksen 4 artiklassa sekä 27.4.1999
tehdyn sopimuksen 4–6 artiklassa määrättiin nimenomaisesti, että jotta Eurallumina voi panna kyseiset sitoumukset täytäntöön,
Sardinian alue sitoutuisi osallistumaan Portoscuson tehtaan ympäristön tervehdyttämissuunnitelman toteuttamisen rahoittamiseen
enintään 30 prosentilla tukikelpoisiksi katsotuista kustannuksista ja joka tapauksessa enintään 17,5 miljardin ITL:n suuruisella
summalla. Näistä sopimuksista ei sitä vastoin ilmene, että riidanalainen vapautus olisi suunniteltu siten, että sillä rahoitetaan
osin myös Euralluminan tekemät ympäristöinvestoinnit. Muilta osin Italian tasavallan kanteen liitteenä toimittamat asiakirjat
ovat näyttönä vain Euralluminalle Italian vero- ja ympäristölainsäädännössä asetetuista toimintakustannuksista, joihin kuuluvat
muun muassa kustannukset, joita ilman laatua koskevien vaatimusten noudattamiseksi asetetut päästörajat tai jopa päästömaksujen
maksaminen merkitsevät.
Komissio päätteli näin ollen perustellusti alumiinioksidipäätöksen I 75 perustelukappaleessa, että valtiontukea ympäristönsuojelulle
koskevien suuntaviivojen 51 kohdan 1 alakohdan a alakohdan soveltamisedellytykset eivät olleet täyttyneet nyt käsiteltävässä
tapauksessa.
Kanteen tueksi asiassa T-60/06 RENV II esitetty kolmas kanneperuste on siis hylättävä perusteettomana.
Kanteen tueksi asiassa T‑60/06 RENV II esitetty neljäs kanneperuste, joka perustuu EY 87 artiklan 3 kohdan ja alueellisia
valtiontukia koskevien suuntaviivojen rikkomiseen
Italian tasavalta väittää, että komissio on rikkonut alumiinioksidipäätöksen I 78–80 perustelukappaleessa EY 87 artiklan 3 kohtaa
ja alueellisia valtiontukia koskevia suuntaviivoja siltä osin kuin se on katsonut, ettei riidanalaista tukea voitu pitää kyseisten
säännösten ja määräysten tarkoituksessa yhteismarkkinoille soveltuvana sillä perusteella, että sillä helpotettiin taloudellista
kehitystä Sardiniassa. Se vetoaa tältä osin ensimmäiseksi Sardinian taloudelliseen jälkeenjääneisyyteen: Sardinia on yksi
rakennerahastojen tavoitteen 1 piiriin kuuluvista epäsuotuisista alueista, joka on viimeisellä sijalla italialaisista alueista
vaurauden ja yksityistulojen osalta ja joka on myös kansallisen keskiarvon alapuolella siltä osin kuin on kyse työtätekevän
väestön ja teollisuusyritysten prosenttiosuudesta suhteessa Italiassa asuviin henkilöihin. Se viittaa toiseksi Sulcis-Iglesienten
alueen, jolle Eurallumina on sijoittanut tehtaansa Sardiniassa, taloudelliseen jälkeenjääneisyyteen, sillä kyseisen alueen
työttömyysaste on noin 21 prosenttia työkykyisten ihmisten ja noin 50 prosenttia nuorten osalta. Italian tasavalta vetoaa
kolmanneksi siihen, että Eurallumina on taannut noin 1 800 työpaikkaa suoraan Sardinian tehtaassaan ja välillisesti Alcoa
Italia SpA:n, jonka ainoa alumiinioksidin toimittaja se on, Sardinian tehtaissa. Italian tasavalta nojautuu neljänneksi komissiolle
toimitettuihin asiakirjoihin, jotka koskevat epäedullisia elinolosuhteita Sardiniassa niin väestöntiheyden kuin elintason
ja korkean työttömyysasteen kannalta katsoen. Se vetoaa viidenneksi alumiinioksidipäätöksen I 79 perustelukappaleeseen, jossa
komissio myöntää, että Sardinia voi hyötyä EY 87 artiklan 3 kohdan a alakohdassa määrätystä poikkeuksesta. Se nojautuu kuudenneksi
siihen, että käsiteltävässä tapauksessa voidaan soveltaa alueellisia valtiontukia koskevien suuntaviivojen 4.15 kohtaa, jonka
mukaan alueellisia toimintatukia voidaan myöntää alueille, joihin sovelletaan EY 87 artiklan 3 kohdan a alakohdan poikkeusta.
Italian tasavalta vetoaa seitsemänneksi siihen, ettei käsiteltävässä tapauksessa voida soveltaa suuntaviivojen 4.17 kohtaa,
jonka mukaan toimintatuen on oltava ajallisesti rajoitettua ja alenevaa, koska Sardinia on harvaanasuttu alue, johon sovelletaan
EY 87 artiklan 3 kohdan a alakohdassa määrättyä poikkeusta.
Komissio vaatii, että neljäs kanneperuste hylätään perusteettomana.
Nyt käsiteltävässä kanneperusteessa tuodaan esiin kysymys siitä, onko komissio tehnyt alumiinioksidipäätöksen I 80 perustelukappaleessa
virheen katsoessaan, että riidanalaista tukea ei voitu pitää EY 87 artiklan 3 kohdan a alakohdan ja alueellisia valtiontukia
koskevien suuntaviivojen 4.11–4.17 kohdan tarkoituksessa yhteismarkkinoille soveltuvana sillä perusteella, että sillä helpotettiin
taloudellista kehitystä Sardiniassa.
Tältä osin on huomautettava, että EY 87 artiklan 3 kohdan a alakohdassa määrätään, että yhteismarkkinoille soveltuvana voidaan
pitää tukea taloudellisen kehityksen edistämiseen alueilla, joilla elintaso on poikkeuksellisen alhainen tai joilla vajaatyöllisyys
on vakava ongelma. Oikeuskäytännön mukaan se, että EY 87 artiklan 3 kohdan a alakohdassa käytetään poikkeuksesta määrättäessä
ilmaisuja ”poikkeuksellinen” ja ”vakava”, osoittaa, että mainittu alakohta koskee vain sellaisia alueita, joilla taloudellinen
tilanne on äärimmäisen epäsuotuisa, kun sitä verrataan koko yhteisöön (tuomio 14.10.1987, Saksa v. komissio, 248/84, Kok.,
EU:C:1987:437, 19 kohta).
Alueellisia valtiontukia koskevissa suuntaviivoissa esitetään kriteerit, joita komissio noudattaa tutkiessaan alueellisten
valtiontukien soveltuvuutta yhteismarkkinoille muun muassa EY 87 artiklan 3 kohdan a alakohdan nojalla.
Kaikkia aluetukia, jotka merkitsevät ”toimintatukia”, koskevien suuntaviivojen kohtien sanamuoto on seuraava:
”4.15 Yrityksen juoksevien kustannusten alentamiseen tarkoitetut aluetuet (toimintatuet) ovat periaatteessa kiellettyjä. Poikkeuksellisesti
tämäntyyppisiä tukia voidaan kuitenkin sallia alueilla, joihin sovelletaan [EY 87 artiklan 3 kohdan a alakohdan] poikkeusta,
edellyttäen, että tuki edistää alueellista kehitystä, myöntäminen on perusteltua tuen laadun vuoksi ja että tuen taso on suhteessa
niihin haittoihin, joita sillä pyritään lievittämään. – – Jäsenvaltion on osoitettava haittojen olemassaolo ja arvioitava
niiden suuruus.
4.16 [EY 87 artiklan 3 kohdan a ja c alakohdan] poikkeuksen soveltamisalaan kuuluville syrjäisimmille alueille tai joko [EY
87 artiklan 3 kohdan a alakohdan] tai [EY 87 artiklan 3 kohdan c alakohdan] mukaisille 3.10.4 kohdassa mainitut perusteet
täyttäville harvaanasutuille alueille voidaan myöntää tukia lisäkuljetuskustannusten osittaiseen korvaamiseen – – erityisedellytyksiä
noudattaen – –. Jäsenvaltion on osoitettava mainittujen lisäkustannusten olemassaolo ja arvioitava niiden suuruus.
4.17 Lukuun ottamatta 4.16 kohdassa mainittuja tapauksia toimintatuen on oltava ajallisesti rajoitettua ja alenevaa. – –”
Komissio tutki alumiinioksidipäätöksen I 78–81 perustelukappaleessa uusien tukien yhteismarkkinoille soveltuvuuden EY 87 artiklan
3 kohdan a alakohdan ja alueellisia valtiontukia koskevien suuntaviivojen nojalla. Alumiinioksidipäätöksen I päätöksen 78–80
perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(78) [EY] 87 artiklan 3 kohdan a alakohdan mukaisesta poikkeuksesta, joka koskee taloudellisen kehityksen edistämistä alueilla,
joilla elintaso on poikkeuksellisen alhainen tai joilla vajaatyöllisyys on vakava ongelma, komissio toteaa, että vapautusten
myöntämisjakson jälkimmäiseen osaan sovelletaan vuonna 1998 annettuja alueellista tukea koskevia yhteisön suuntaviivoja. Suuntaviivojen
4.15 kohdassa todetaan, että toimintatuet voidaan poikkeuksellisesti hyväksyä alueilla, joihin sovelletaan [EY] 87 artiklan
3 kohdan a alakohdan poikkeusta edellyttäen, että tuen myöntäminen on perusteltua alueellisen kehityksen edistämisen ja tuen
luonteen vuoksi ja että tuen taso on suhteessa niihin haittoihin, joita sillä pyritään lievittämään. Jäsenvaltion on osoitettava
haittojen olemassaolo ja arvioitava niiden suuruus. Suuntaviivojen 4.17 kohdan mukaan toimintatuen on oltava ajallisesti rajoitettua
ja asteittain alenevaa. Nämä edellytykset eivät täyty tässä tapauksessa.
(79) – – Sardinia on [EY] 87 artiklan 3 kohdan a alakohdan poikkeuksen nojalla tukikelpoinen alue. – –
(80) [EY] 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun menettelyn aloittamista koskevissa päätöksissään – – komissio esitti epäilynsä
siitä, voidaanko myönnetyt tuet katsoa yhteismarkkinoille soveltuviksi [EY] 87 artiklan 3 kohdan a alakohdan nojalla. Italian
– – viranomaiset eivät esittäneet minkäänlaisia näkökohtia näiden epäilyjen hälventämiseksi. Ne eivät osoittaneet erityisten
haittojen olemassaoloa eivätkä arvioineet niiden suuruutta perustellakseen toimintatuen myöntämistä. Korkeat energian hinnat
ja kolmansista maista tapahtuvasta tuonnista johtuva kilpailu eivät erityisesti ole luonteeltaan alueellisia tekijöitä. Vaikka
se, ettei käytettävissä ole maakaasua, olisi kyseisten alueiden erityinen alueellinen haitta, mitä ei ole todistettu, – –
Italia ei – – ole arvioin[u]t minkään tällaisen haitan suuruutta perustellakseen tuen tasoa. Euralluminan mukaan lisäkustannuksia
aiheuttava Italian lainsäädäntö voi olla osittain luonteeltaan alueellinen, sillä Sardinia on julistettu ympäristökriisien
kannalta korkean riskin alueeksi, mutta tätä ei yleisesti voida pitää alueen erityisenä haittana. Joka tapauksessa näyttää
siltä, että tässä tapauksessa tarkasteltavat vapautukset eivät ole ajallisesti rajoitettuja tai asteittain alenevia, kuten
suuntaviivoissa edellytetään. Tämän vuoksi tukea ei voida katsoa yhteismarkkinoille soveltuvaksi sillä perusteella, että se
edistää tiettyjen alueiden kehitystä.”
Alustavasti on huomautettava, että vaikka suuntaviivoja ei hallinnon sisäisinä toimenpiteinä voida pitää oikeussääntöinä,
niissä vahvistetaan kuitenkin käytännesääntöjä, joissa ilmaistaan noudatettava käytäntö ja joista hallinto voi poiketa erityistapauksissa
vain sellaisin perustein, jotka ovat sopusoinnussa yhdenvertaisen kohtelun periaatteen kanssa (tuomio 9.6.2011, Diputación
Foral de Vizcaya ym. v. komissio, C‑465/09 P–C‑470/09 P, EU:C:2011:372, 120 kohta). Tällaisilla säännöillä voi olla tietyillä
edellytyksillä ja niiden sisällön mukaan oikeusvaikutuksia (em. tuomio Diputación Foral de Vizcaya ym. v. komissio, EU:C:2011:372,120 kohta).
Siitä, miten komissio on soveltanut alueellisia valtiontukia koskevien suuntaviivojen 4.15 kohtaa alumiinioksidipäätöksen
I 80 perustelukappaleessa, on huomautettava, että kyseisen 4.15 kohdan sanamuodosta ilmenee, että alueelliset toimintatuet
ovat periaatteessa kiellettyjä ja niitä voidaan poikkeuksellisesti myöntää alueilla, joihin sovelletaan EY 87 artiklan 3 kohdan
a alakohdan poikkeusta ainoastaan sillä perusteella, että tuki edistää alueellista kehitystä, sen myöntäminen on perusteltua
tuen laadun vuoksi ja tuen taso on suhteessa niihin haittoihin, joita sillä pyritään lievittämään, mikä asianomaisen jäsenvaltion
on osoitettava.
Kyseisen säännöksen mukaan muun muassa jäsenvaltion on osoitettava, että toimintatuella pyritään lievittämään erityistä alueellista
haittaa, josta tuensaajan on selviydyttävä, ja että mainitun tuen taso on suhteessa siihen, mikä on tarpeen kyseisen haitan
lievittämiseksi.
Pelkkien Italian tasavallan muodollisen tutkintamenettelyn aikana toimittamien tietojen perusteella ei voida kuitenkaan osoittaa,
että riidanalaisella tuella on tarkoitus lievittää erityistä Euralluminalle aiheutunutta alueellista haittaa ja että kyseisen
tuen taso olisi oikeassa suhteessa tuohon haittaan nähden.
Komissio viittaa muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisesta tehdyssä päätöksessä, joka julkaistiin virallisessa lehdessä
2.2.2002, siihen, että Italian viranomaiset ovat muun muassa ”korostaneet sitä, että Sardinia on hyvin epäedullisessa asemassa
oleva alue, siellä ei ole käytettävissä maakaasua ja alumiinioksidin tuotannon mahdollisella lakkauttamisella olisi työllisyyden
kannalta erittäin vakavat seuraukset alueelle”.
Tältä osin on huomautettava, että – kuten oikeuskäytännöstä ilmenee – se, että tietyllä alueella vallitseva taloudellinen
tilanne on riittävän epäedullinen, jotta kyseinen alue voi olla EY 87 artiklan 3 kohdan a alakohdan tarkoituksessa tukikelpoinen,
ei merkitse sitä, että kaikki tukiohjelmat, jotka voidaan toteuttaa mainitulla alueella, katsotaan viran puolesta tarpeellisiksi
alueen kehitykselle (ks. vastaavasti tuomio 13.6.2013, HGA ym. v. komissio, C‑630/11 P–C‑633/11 P, Kok., EU:C:2013:387, 112 kohta).
Näin ollen pelkkä vetoaminen Sardinian epäedulliseen taloudelliseen tilanteeseen etenkin vajaatyöllisyyden kannalta ei ole
käsiteltävässä tapauksessa riittävää.
Tässä yhteydessä ainoa seikka, joka voi tosiasiassa merkitä erityistä alueellista haittaa, on se Italian tasavallan esiin
tuoma tosiseikka, ettei Sardiniassa ole käytettävissä maakaasua. Kuten komissio on huomauttanut perustellusti alumiinioksidipäätöksen
I 80 perustelukappaleessa, Italian tasavalta ei ole ilmoittanut määrällisesti eikä edes pyrkinyt arvioimaan tällaisen haitan
suuruutta Euralluminalle sen Sardinian tehtaassa. Se korostaa lisäksi perustellusti tuossa samassa perustelukappaleessa, ettei
Italian tasavalta ole joka tapauksessa ilmoittanut määrällisesti tai ainakin pyrkinyt arvioimaan tällaisen haitan suuruutta
osoittaakseen, että riidanalainen tuki oli oikeassa suhteessa haittaan.
Lisäksi 6.2.2002 päivätystä kirjeestä ilmenee, että Italian tasavalta on muodollisessa tutkintamenettelyssä väittänyt uudestaan
seuraavaa:
”Ei saa unohtaa, että asianomainen yritys sijaitsee alueella, joka on yksi niistä alueista, jotka voivat kuulua [EY] 87 artiklan
3 kohdassa tarkoitettujen poikkeusten alaan siltä osin kuin sille on ominaista korkea työttömyys. Italian tasavalta päätti
aikoinaan tukea kyseisen yrityksen perustamista ja kehittämistä nimenomaan edistääkseen vaihtoehtoisia työllistymismahdollisuuksia
niille työllistymismahdollisuuksille, joita kaivosten louhinta ei enää tarjoa. Eurallumina merkitsee tältä kannalta katsoen
tärkeää mahdollisuutta, eikä sitä ole helppo korvata. Yritys työllistää tällä hetkellä 760 työntekijää, joista noin 350 työntekijää
on pitkälle erikoistunutta työvoimaa. Alumiinioksidin tuotannon päättäminen merkitsisi hyvin vakavia ja ratkaisemattomia ongelmia
heidän saamisekseen takaisin työmarkkinoille.”
Italian tasavalta ei ole näin tehdessään viitannut alueellisia valtiontukia koskevien suuntaviivojen 4.15 kohdassa edellytetyllä
tavalla mihinkään erityiseen alueelliseen haittaan, joka Euralluminalle on aiheutunut ja jota riidanalaisella tuella olisi
pyritty lievittämään. Kuten edellä 152 kohdassa on jo todettu, pelkkä viittaaminen Sardiniassa olevaan vajaatyöllisyyteen
ei riittänyt nyt käsiteltävässä tapauksessa.
Italian tasavalta on lopuksi toimittanut kanteen liitteenä asiakirjoja, joilla pyritään osoittamaan epäedulliset elinolosuhteet
Sardiniassa sellaisilla vertailevilla tiedoilla, jotka koskevat tulojen määrää ja vajaatyöllisyyden astetta. Komissio ei ole
väittänyt, että kyseessä oleviin asiakirjoihin perustuvia väitteitä ei voida ottaa tutkittavaksi sillä perusteella, ettei
mainittuja asiakirjoja ole toimitettu muodollisen tutkintamenettelyn aikana.
Vaikka myönnetään, että kyseiset asiakirjat voidaan käsiteltävässä tapauksessa ottaa huomioon riidanalaisen päätöksen laillisuuden
arvioimiseksi, niillä ei kuitenkaan osoiteta, että Sardiniassa vallitsee epäedullinen taloudellinen tilanne tulojen ja vajaatyöllisyyden
määrän kannalta, mikä on jo lisäksi tunnustettu alumiinioksidipäätöksen I 23 ja 79 perustelukappaleessa, joissa komissio on
myöntänyt, että Sardinia oli alue, johon voitiin soveltaa EY 87 artiklan 3 kohdan a alakohdassa määrättyä poikkeusta. Kuten
edellä 152 ja 155 kohdassa on jo todettu, pelkkä viittaaminen Sardiniassa vallitsevaan epäedulliseen taloudelliseen tilanteeseen
ei ole riittävää nyt käsiteltävässä tapauksessa. Kyseessä olevat asiakirjat eivät sitä vastoin osoita, että – kuten suuntaviivojen
4.15 kohdassa kuitenkin edellytetään – Euralluminalle olisi aiheutunut erityistä alueellista haittaa, jota riidanalaisella
tuella pyrittiin väitetysti lievittämään.
Komissio on siis päättänyt alumiinioksidipäätöksen I 80 perustelukappaleessa perustellusti, että Italian viranomaiset eivät
olleet esittäneet seikkoja, joiden nojalla se voisi katsoa, että riidanalainen tuki täytti alueellisia valtiontukia koskevien
suuntaviivojen 4.15 kohdassa vahvistetut edellytykset.
Kun otetaan huomioon se, että alueellisia valtiontukia koskevien suuntaviivojen 4.15 ja 4.17 kohdassa vahvistetut edellytykset
ovat kumulatiivisia, pelkästään sen perusteella, ettei yhtä niistä ollut noudatettu, voidaan todeta, että komissio saattoi
perustellusti päättää alumiinioksidipäätöksessä I, ettei riidanalaista tukea voitu hyväksyä EY 87 artiklan 3 kohdan a alakohdan,
sellaisena kuin se on pantu täytäntöön suuntaviivoissa, nojalla.
Kanteen tueksi asiassa T-60/06 RENV II esitetty neljäs kanneperuste on siis hylättävä perusteettomana.
Kanteen tueksi asiassa T‑60/06 RENV II esitetty kuudes kanneperuste, joka perustuu luottamuksensuojan, oikeusvarmuuden ja
laillisuusolettaman periaatteiden loukkaamiseen, ja kanteen tueksi asiassa T‑62/06 RENV II esitetty ensimmäinen kanneperuste,
joka perustuu luottamuksensuojan periaatteen loukkaamiseen
Italian tasavalta väittää kanteen tueksi asiassa T‑60/06 RENV II esitetyn kuudennen kanneperusteen yhteydessä, että komissio
on loukannut luottamuksensuojan, oikeusvarmuuden ja laillisuusolettaman periaatteita siltä osin kuin se on määrännyt riidanalaisen
päätöksen 5 artiklassa riidanalaisen tuen takaisin perittäväksi. Se väittää, että Eurallumina ja se itse ovat neuvoston hyväksymispäätösten
nojalla luottaneet perustellusti riidanalaisen vapautuksen sääntöjenmukaisuuteen myös valtiontukisääntöjen kannalta ja että
ne saattoivat myös olettaa, että neuvoston hyväksymispäätökset olivat laillisia. Se väittää tältä osin ensimmäiseksi, että
se saattoi neuvoston hyväksymispäätösten nojalla vuodesta 1993 lukien soveltaa riidanalaista vapautusta tai jatkaa sen soveltamista.
Se vetoaa toiseksi päätösten 93/697, 96/273 ja 97/425 perustelukappaleisiin, joissa todetaan, että riidanalainen vapautus
ei johtanut kilpailun vääristymiseen eikä haitannut yhteismarkkinoiden moitteetonta toimintaa. Se vetoaa kolmanneksi päätöksiin
1999/255 ja 1999/880, joissa viitataan komission säännöllisin väliajoin tekemiin uudelleen tarkasteluihin sen takaamiseksi,
että riidanalainen vapautus on yhteensoveltuva yhteismarkkinoiden toiminnan ja EY:n perustamissopimuksen muiden tavoitteiden
kanssa. Itävallan tasavalta huomauttaa neljänneksi, ettei päätöstä 2001/224 aikaisemmissa neuvoston hyväksymispäätöksissä
ole viitattu mahdollisiin yhtenäismarkkinoiden toiminnan vääristymiin liittyviin menettelyihin, jotka voitaisiin aloittaa
muun muassa EY 87 ja EY 88 artiklan nojalla. Se nojautuu viidenneksi päätöksen 2001/224 1 artiklan 2 kohtaan ja direktiivin
2003/96 18 artiklaan – luettuna yhdessä sen liitteessä II olevien säännösten kanssa – joiden nojalla Euralluminan mielessä
on syntynyt perusteltu luottamus riidanalaisen vapautuksen sääntöjenmukaisuuteen, minkä perusteella Eurallumina on tehnyt
2.2.2002 ja vuoden 2005 lopun välisenä aikana investointeja, jotka oli tarkoitus kuolettaa 31.12.2006. Se viittaa kuudenneksi
siihen, etteivät ne voimassa olevat säännökset olleet yksiselitteisiä, joiden nojalla Eurallumina ja se itse saattoivat luottaa
riidanalaisen vapautuksen sääntöjenmukaisuuteen 31.12.2006 saakka.
Kanteen tueksi asiassa T‑62/06 RENV II esitetyn ensimmäisen kanneperusteen yhteydessä myös Eurallumina väittää, että komissio
on loukannut riidanalaisessa päätöksessä luottamuksensuojan periaatetta siltä osin kuin se on määrännyt riidanalaisen tuen
takaisin perittäväksi siitä huolimatta, että Eurallumina oli voinut perustellusti luottaa riidanalaisen vapautuksen sääntöjenmukaisuuteen
31.12.2006 saakka tai ainakin siihen, ettei mainitun vapautuksen perusteella myönnettyä tukea ollut mahdollista periä takaisin
kyseiseen päivämäärään saakka.
Eurallumina vetoaa ensimmäiseksi tältä osin yhtäältä siihen päätökseen 2001/224 liittyvään laillisuusolettamaan, jolla Italian
tasavallalle annetaan lupa soveltaa riidanalaista vapautusta 31.7.2006 saakka, ja toisaalta komission toimittamiin neuvoston
hyväksymispäätöksiä koskeviin ehdotuksiin, joiden mukaan riidanalainen vapautus oli tarkoitus poistaa tai kumota yksinomaan
asteittain ja tulevaisuuden osalta.
Eurallumina vetoaa toiseksi neuvoston hyväksymispäätösten ja komission ehdotusten sisältöön tai komission käyttäytymiseen,
sillä niistä ei ole ilmennyt missään vaiheessa nimenomaisesti, että riidanalainen tuki saattoi olla EY 87 artiklan 3 kohdassa
tarkoitettua yhteismarkkinoille soveltumatonta valtiontukea. Se huomauttaa tältä osin ensimmäiseksi, ettei päätöksen 2001/224
viides perustelukappale ole täsmällinen, koska siinä vain todetaan, että eräät kyseisellä päätöksellä hyväksytyistä lukuisista
vapautuksista saattaisivat olla EY 87 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla yhteismarkkinoille soveltumattomia. Eurallumina
vetoaa toiseksi 15.11.2000 annettuun ehdotukseen neuvoston päätökseksi, jolla Italian tasavallalle annetaan lupa soveltaa
riidanalaista vapautusta 31.12.2002 saakka ja jolla syrjäytettiin komission 17.7.2000 päivätty ilmoittamispyyntö. Se viittaa
kolmanneksi siihen, ettei komission esiin tuomista valtiontukiongelmista ole käyty keskusteluja sellaisissa neuvoston hyväksymispäätöksiä
koskevissa komission ehdotuksissa, kuten 29.11.1999 annetussa ehdotuksessa, ja ettei näitä ongelmia ole mainittu neuvoston
hyväksymispäätöksissä. Se nojautuu neljänneksi neuvoston hyväksymispäätösten sisältöön, josta ilmenee, että neuvosto ei ole
milloinkaan myöntänyt, että riidanalaisen vapautuksen nojalla myönnetty tuki oli sääntöjenvastaista tukea, ja näin on, vaikka
direktiivin 92/81, jolla pyritään samaan tavoitteeseen kuin valtiontukisäännöillä, nojalla neuvoston oli tarkastettava, etteivät
komission kyseisen direktiivin 8 artiklan 4 kohdan nojalla ehdottamat toimenpiteet johda kilpailun vääristymiseen. Eurallumina
tukeutuu viidenneksi päätökseen 2001/224, jolla neuvosto antoi Italian tasavallalle luvan soveltaa riidanalaista vapautusta,
jonka sisältö on vahvistettu direktiivin 2003/96 18 artiklan 1 kohdalla, 31.12.2006 saakka. Se vetoaa kuudenneksi 27.10.2003
päivättyyn komission lehdistötiedotteeseen (IP/03/1456), jossa komissio antaa tunnustusta direktiivin 2003/96 antamiselle
ja toteaa, että sillä vähennetään olemassa olevaa kilpailun vääristymistä jäsenvaltioiden välillä. Se viittaa seitsemänneksi
siihen, että komissio on viivytellyt tehdessään alumiinioksidipäätöksen I, joka tehtiin vasta 7.12.2005, vaikka vuoden 2002
helmikuussa muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista koskeva päätös oli julkaistu ja asianosaisten viimeiset huomautukset
oli jätetty, minkä johdosta se on voinut luottaa perustellusti riidanalaisen vapautuksen sääntöjenmukaisuuteen.
Eurallumina väittää kolmanneksi, että päätöksen 2001/224, – joka on vahvistettu direktiivin 2003/96 18 artiklan 1 kohdalla,
kun sitä luetaan yhdessä sen liitteen II kanssa, – jolla Italian tasavallalle annettiin lupa jatkaa riidanalaisen vapautuksen
soveltamista 31.12.2006 saakka, vaikutukset on otettava huomioon. Sen mukaan on niin, että vaikka komissio saattoi kyseenalaistaa
luvan laillisuuden tai keston turvautumalla direktiivin 92/81 8 artiklan 5 kohdassa säädettyyn menettelyyn tai nostamalla
EY 230 artiklaan perustuvan kanteen, komissio ei voinut kuitenkaan riitauttaa luvan laillisuutta tai kestoa välillisesti EY
87 ja EY 88 artiklaan perustuvan menettelyn yhteydessä. Eurallumina vetoaa lisäksi direktiivin 2003/96 johdanto-osan 32 perustelukappaleeseen,
jossa mainitaan vain EY 87 ja EY 88 artiklan mukaisesti ”toteutettav[at]” valtiontukia koskevat menettelyt, mistä voidaan
päätellä, että ennen kyseisen direktiivin antamista aloitetuilla valtiontukimenettelyillä ei voinut olla vaikutusta direktiivillä
hyväksyttyihin vapautuksiin.
Eurallumina vetoaa neljänneksi siihen, että direktiivin 2003/96 18 artikla osoittaa, että kun kyseistä direktiiviä ehdotettiin
ja se hyväksyttiin, komissio ja neuvosto eivät katsoneet, että riidanalainen vapautus oli osittain EY 87 artiklan 3 kohdassa
tarkoitetulla tavalla yhteismarkkinoille soveltumaton. Tämä saa vahvistuksen komission lehdistötiedotteesta, jonka mukaan
kyseisen direktiivin antamisella voidaan parantaa yhteismarkkinoiden toimintaa, ja neuvoston hyväksymispäätöksistä, joissa
todettiin päätöksen 2001/224 tekemiseen saakka nimenomaisesti, että riidanalainen vapautus oli tasapuolisen kilpailun mukainen
eikä sillä haitattu yhteismarkkinoiden toimintaa.
Eurallumina väittää viidenneksi, että muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisesta tehdyn päätöksen julkaisemisella ei ole
voitu horjuttaa sillä riidanalaisen vapautuksen sääntöjenmukaisuuteen ollutta perusteltua luottamusta. Se nojautuu tältä osin
ensimmäiseksi muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisesta tehdyn päätöksen julkaisemisen kohteeseen, joka oli pelkkä asianomaisille
kolmansille osapuolille esitetty lausumien toimittamista koskeva kehotus, jolla ei otettu etukäteen kantaa siihen, minkä suuntainen
tuleva päätös olisi. Se vetoaa toiseksi siihen, että se on luottanut perustellusti siihen, että muodollinen tutkintamenettely
olisi yksinomaan tulevaisuuteen suuntautuva eli että se koskisi ainoastaan luvan voimassaolon päättymisen jälkeen eli 31.12.2006
jälkeen myönnettyä tukea. Se huomauttaa kolmanneksi, että Italian tasavallalle muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista
koskevan päätöksen julkaisemisen jälkeen myönnetty lupa soveltaa riidanalaista vapautusta edelleen 31.12.2006 saakka on vahvistettu
direktiivin 2003/96 18 artiklan 1 kohdalla, kun sitä luetaan yhdessä sen liitteen II kanssa. Eurallumina nojautuu neljänneksi
siihen, että komissio on ilmoittanut, että jos riidanalainen vapautus johtaa kilpailun vääristymiseen, se otettaisiin pois
käytöstä asteittain perimättä takaisin sen perusteella myönnettyä tukea.
Eurallumina väittää kuudenneksi, että on otettava huomioon ne pitkän aikavälin investoinnit, joiden suuruus on 81 miljoonaa
euroa ja jotka se on tehnyt vilpittömässä mielessä Sardinian tehtaallaan sen perusteella, että se on voinut perustellusti
luottaa riidanalaisen vapautuksen sääntöjenmukaisuuteen 31.12.2006 saakka tai ainakin siihen, ettei mainitun vapautuksen nojalla
viimeksi mainittuun ajankohtaan saakka myönnettyä tukea voida periä laillisesti takaisin. Olettaen, että unionin yleinen tuomioistuin
katsoo, ettei perusteltua luottamusta ollut enää 2.2.2002, Eurallumina väittää, että se on hyväksynyt noin 11,6 miljoonan
euron suuruiset pääomakulut 12.3.2001–2.2.2002 välisen ajanjakson aikana.
Komissio vaatii, että asiassa T‑60/06 RENV II esitetty kuudes kanneperuste on osittain jätettävä tutkimatta ja muilta osin
hylättävä. Se vaatii myös asiassa T‑62/06 RENV II esitetyn ensimmäisen kanneperusteen hylkäämistä perusteettomana.
Nyt käsiteltävissä kanneperusteissa ja väitteissä tuodaan esiin kysymys siitä, onko komissio loukannut eräitä unionin oikeuden
yleisiä periaatteita, kuten luottamuksensuojan periaatetta, oikeusvarmuuden periaatetta ja laillisuusolettaman periaatetta,
kun se on vaatinut riidanalaisessa päätöksessä riidanalaisen tuen takaisin perimistä.
Tältä osin on huomautettava, ettei komissio voi asetuksen N:o 659/1999 14 artiklan 1 kohdan mukaan vaatia valtiontuen takaisin
perimistä, jos tämä olisi unionin lainsäädännön jonkin yleisen periaatteen vastaista.
Siltä osin kuin ensimmäiseksi on kyse laillisuusolettaman periaatteen loukkaamista koskevasta väitteestä, johon on vedottu
kanteen tueksi asiassa T‑60/06 RENV II esitetyn kuudennen kanneperusteen yhteydessä, on todettava, että kyseinen väite perustuu
lähinnä siihen, että riidanalaisella päätöksellä on oikeusvaikutuksia, jotka ovat ristiriidassa niiden vaikutusten kanssa,
jotka aiheutuivat neuvoston hyväksymispäätöksistä, joilla Italian tasavallalle annettiin nimenomaisesti lupa soveltaa riidanalaista
vapautusta edelleen 31.12.2006 saakka.
Edellä 62 kohdassa jo mainitun oikeuskäytännön mukaan toimielinten antamat toimet kuuluvat lähtökohtaisesti laillisuusolettaman
piiriin, ja kyseisillä toimilla on siis oikeusvaikutuksia niin kauan kuin niitä ei ole peruutettu, kumottu kumoamiskanteen
johdosta tai todettu pätemättömiksi ennakkoratkaisupyynnön tai lainvastaisuusväitteen vuoksi.
Käsiteltävässä tapauksessa on kuitenkin edellä 71–75 kohdassa esitetyistä syistä, jotka itsessään perustuvat edellä 25 kohdassa
mainitun tuomion komissio v. Irlanti ym. (EU:C:2013:812) perusteluihin, jotka on esitetty edellä 65–69 kohdassa, todettava,
että komissio ei ole riidanalaisen päätöksen tehdessään voinut rikkoa neuvoston toteuttamia toimia, joilla Italian tasavallalle
annettiin nimenomaisesti lupa soveltaa riidanalaista vapautusta edelleen 31.12.2006 saakka, koska mainituilla luvilla ei voinut
olla vaikutuksia valmisteverolainsäädäntöjen yhdenmukaistamista koskevien sääntöjen soveltamisalan ulkopuolella eikä niillä
rajoitettu sellaisen alumiinioksidipäätöksen I kaltaisen mahdollisen päätöksen vaikutuksia, jonka komissio saattoi tehdä valtiontukia
koskevan toimivaltansa nojalla.
Kuten edellä 73 ja 74 kohdassa on jo todettu, edellä 25 kohdassa mainitun tuomion komissio v. Irlanti ym. (EU:C:2013:812)
52 ja 53 kohdasta ilmenee, että komissio voi valtiontukien alalla aina muuttaa arviointiaan siitä, ovatko tuen olemassaolon
edellytykset täyttyneet, kunhan se tekee siitä kaikki päätelmät yhteismarkkinoille soveltumattoman tuen takaisin perimistä
koskevan velvollisuuden osalta ottamalla huomioon luottamuksensuojan ja oikeusvarmuuden periaatteet, joten komissiota eivät
riidanalaisessa päätöksessä sitoneet arvioinnit, jotka neuvosto oli esittänyt valmisteverolainsäädäntöjen yhdenmukaistamista
koskevissa päätöksissään ja joiden mukaan riidanalainen vapautus ei johtanut kilpailun vääristymiseen eikä haitannut yhteismarkkinoiden
moitteetonta toimintaa.
Näin ollen väite, joka koskee laillisuusolettaman periaatteen loukkaamista ja johon on vedottu kanteen tueksi asiassa T‑60/06 RENV
II esitetyn kuudennen kanneperusteen yhteydessä, on hylättävä perusteettomana.
Siltä osin kuin toiseksi on kyse luottamuksensuojan ja oikeusvarmuuden periaatteiden loukkaamista koskevista väitteistä, joihin
on vedottu kanteen tueksi asiassa T‑60/06 RENV II esitetyn kuudennen kanneperusteen yhteydessä ja kanteen tueksi asiassa T‑62/06 RENV
II esitetyn ensimmäisen kanneperusteen yhteydessä, on todettava, että ne perustuvat siihen, että neuvoston hyväksymispäätökset
ja direktiivin 2003/96 18 artikla, luettuna yhdessä sen liitteen II säännösten kanssa, ovat synnyttäneet Euralluminan mielessä
perustellun luottamuksen riidanalaisen vapautuksen sääntöjenmukaisuuteen tai joka tapauksessa luoneet moniselitteisen tilanteen,
joka komission olisi pitänyt selventää ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä.
Tässä yhteydessä on aluksi huomautettava, että luottamuksensuojan periaatteen, joka on unionin oikeuden perusperiaate (tuomio
14.10.1999, Atlanta v. Euroopan yhteisö, C‑104/97 P, Kok., EU:C:1999:498, 52 kohta), mukaan kyseiseen periaatteeseen voi vedota
jokainen taloudellinen toimija, jolle toimielin on synnyttänyt perusteltuja odotuksia (tuomio 11.3.1987, Van den Bergh en
Jurgens ja Van Dijk Food Products (Lopik) v. ETY, 265/85, Kok., EU:C:1987:121, 44 kohta; tuomio 24.3.2011, ISD Polska ym.
v. komissio, C‑369/09 P, Kok., EU:C:2011:175, 123 kohta ja tuomio 27.9.2012, Producteurs de légumes de France v. komissio,
T-328/09, EU:T:2012:498, 18 kohta). Silloin, kun huolellinen ja asiantunteva taloudellinen toimija voi ennakoida, että toimielimet
toteuttavat toimen, joka voi vaikuttaa sen etuihin, se ei kuitenkaan voi vedota kyseiseen periaatteeseen, kun tällainen toimenpide
toteutetaan (ks. tuomio 1.2.1978, Lührs, 78/77, Kok., EU:C:1978:20, 6 kohta ja tuomio 25.3.2009, Alcoa Trasformazioni v. komissio,
T-332/06, EU:T:2009:79, 102 kohta). Oikeus vedota luottamuksensuojaan edellyttää kolmen kumulatiivisen edellytyksen täyttymistä.
Asianomaisen toimielimen on ensiksikin täytynyt antaa asianomaiselle täsmällisiä, ehdottomia ja yhtäpitäviä vakuutteluja,
jotka on saatu toimivaltaisilta ja luotettavilta tahoilta. Näiden vakuuttelujen on toiseksi oltava sellaisia, että ne saavat
aikaan perustellun odotuksen sen henkilön mielessä, jolle ne on osoitettu. Annettujen vakuuttelujen on kolmanneksi oltava
sovellettavien oikeussääntöjen mukaisia (ks. em. tuomio Producteurs de légumes de France v. komissio, EU:T:2012:498, 19 kohta
oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämän jälkeen on huomautettava erityisesti luottamuksensuojan periaatteen sovellettavuudesta valtiontukien alalla, että jäsenvaltio,
jonka viranomaiset ovat myöntäneet tuen rikkoen EY 88 artiklassa määrättyjä menettelysääntöjä, voi vedota tuensaajayrityksen
perusteltuun luottamukseen riitauttaakseen unionin tuomioistuimissa sen komission päätöksen pätevyyden, jolla kyseinen jäsenvaltio
on määrätty perimään tuki takaisin, muttei välttyäkseen velvollisuudelta toteuttaa kyseisen päätöksen täytäntöönpanon edellyttämät
toimenpiteet (ks. tuomio 14.1.1997, Espanja v. komissio, C-169/95, Kok., EU:C:1997:10, 48 ja 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Oikeuskäytännöstä ilmenee lisäksi, että kun otetaan huomioon ilmoitusvelvollisuudella oleva perustavanlaatuinen merkitys siinä,
että komissio voi harjoittaa tehokkaasti valtiontukien valvontaa, joka on pakottava, tuensaajat voivat lähtökohtaisesti perustellusti
luottaa mainitun tuen sääntöjenmukaisuuteen ainoastaan silloin, kun tukea myönnettäessä on noudatettu EY 88 artiklassa määrättyä
menettelyä, ja huolellisen taloudellisen toimijan on yleensä voitava varmistua siitä, että mainittua menettelyä on noudatettu.
Erityisesti silloin, kun tuki on pantu täytäntöön ilman, että siitä olisi ilmoitettu ensin komissiolle, jolloin se on EY 88 artiklan
3 kohdan nojalla sääntöjenvastainen, tuensaajalla ei voi kyseisenä ajankohtana olla perusteltua luottamusta sen myöntämisen
säännönmukaisuuteen (ks. vastaavasti edellä 178 kohdassa mainittu tuomio Producteurs de légumes de France v. komissio, EU:T:2012:498,
20 ja 21 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), jollei kyse ole poikkeuksellisista olosuhteista (tuomio 20.9.1990, komissio
v. Saksa, C-5/89, Kok., EU:C:1990:320, 16 kohta; ks. myös tuomio 29.4.2004, Italia v. komissio, C‑298/00 P, Kok., EU:C:2004:240,
86 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 30.11.2009, Ranska v. komissio, T-427/04 ja T-17/05, Kok., EU:T:2009:474,
263 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On vielä muistutettava, että se, että hallinnollinen menettely toimitetaan kohtuullisessa ajassa, on unionin oikeuden yleinen
periaate (tuomio 27.11.2003, Regione Siciliana v. komissio, T-190/00, Kok., EU:T:2003:316, 136 kohta). Lisäksi oikeusvarmuutta
koskeva perustavanlaatuinen vaatimus, joka estää sen, että komissio voisi viivyttää loputtomasti toimivaltansa käyttöä, johtaa
tuomioistuimen tutkimaan, paljastaako hallinnollisen menettelyn kulku tämän toimielimen toiminnan viivästyneen kohtuuttomasti
(tuomio 24.9.2002, Falck ja Acciaierie di Bolzano v. komissio, C‑74/00 P ja C‑75/00 P, Kok., EU:C:2002:524, 140 ja 141 kohta
sekä edellä 132 kohdassa mainittu tuomio Fleuren Compost v. komissio, EU:T:2004:4, 145–147 kohta).
Se, että komissiolla kestää jonkin aikaa päättää, että tuki on sääntöjenvastainen ja että jäsenvaltion on poistettava se ja
perittävä se takaisin, voi tietyissä olosuhteissa synnyttää mainitun tuen saajissa perustellun luottamuksen, joka voi estää
sen, että komissio velvoittaa mainitun jäsenvaltion määräämään kyseisen tuen palautettavaksi (tuomio 24.11.1987, RSV v. komissio,
223/85, Kok., EU:C:1987:502, 17 kohta). Silloin kun on kyse ilmoittamattomista valtiontuista, tällainen viivytys voidaan kuitenkin
katsoa komissiosta johtuvaksi vasta siitä lähtien, kun se on saanut tietää yhteismarkkinoille soveltumattomien tukien olemassaolosta
(edellä 179 kohdassa mainittu tuomio Italia v. komissio, EU:C:2004:240, 91 kohta).
Pelkästään se, että asetuksessa N:o 659/1999 ei lukuun ottamatta sitä kymmenen vuoden vanhentumisaikaa (tuen myöntämisestä
lukien), jonka päätyttyä tukea ei voida enää määrätä takaisin perittäväksi, säädetä mistään ohjeellisestakaan määräajasta
komission sääntöjenvastaisesta tuesta mainitun asetuksen 13 artiklan 2 kohdan nojalla, jonka mukaan saman asetuksen 7 artiklan
6 kohdassa asetettu määräaika ei sido komissiota, tekemälle tutkinnalle, ei ole esteenä sille, että unionin tuomioistuimet
tarkastavat, onko komissio jättänyt toimimatta kohtuullisessa ajassa tai onko se viivytellyt liikaa (ks. vastaavasti ja analogisesti
viitteellisen määräajan osalta tuomio 15.6.2005, Regione autonoma della Sardegna v. komissio, T-171/02, Kok., EU:T:2005:219,
57 kohta; tuomio 9.9.2009, Diputación Foral de Álava ym., T-230/01–T-232/01 ja T-267/01–T-269/01, EU:T:2009:316, 338 ja 339 kohta
sekä tuomio 9.9.2009, Diputación Foral de Álava ym. v. komissio, T-30/01–T-32/01 ja T-86/02–T-88/02, Kok., EU:T:2009:314,
259 ja 260 kohta).
Lopuksi on huomautettava, että oikeuskäytännön mukaan oikeusvarmuuden periaate edellyttää, että silloin kun komissio on sille
kuuluvan huolellisuusvelvoitteen vastaisesti luonut moniselitteisen tilanteen sen vuoksi, että se on saanut aikaan epävarmuustekijöitä
ja että sovellettava säännöstö ei ole selkeä, yhdistettynä siihen, ettei komissio ole reagoinut asiassa pitkään aikaan, vaikka
se on ollut tietoinen asianomaisista tuista, sen tehtävänä on selventää mainittu tilanne ennen kuin se ryhtyy mihinkään toimiin
määrätäkseen jo maksetut tuet palautettaviksi (ks. vastaavasti tuomio 9.7.1970, komissio v. Ranska, 26/69, Kok., EU:C:1970:67,
28–32 kohta).
Kantajien väitteitä, jotka perustuvat siihen, että kyse on poikkeuksellisista olosuhteista, joiden nojalla Eurallumina on
voinut luottaa perustellusti riidanalaisen vapautuksen ja näin ollen riidanalaisen tuen sääntöjenmukaisuuteen, on tarkasteltava
edellä 178–183 kohdassa mieleen palautettujen sääntöjen valossa.
Käsiteltävässä tapauksessa on aluksi korostettava sitä, että Italian tasavalta (ks. edellä 128 kohta) ja Eurallumina eivät
riitauta riidanalaisen päätöksen 67 perustelukappaletta, josta seuraa, ettei riidanalaista tukea ole ilmoitettu milloinkaan
komissiolle. On siis katsottava, että kyseinen tuki on myönnetty EY 88 artiklan 3 kohtaa rikkoen ilmoittamatta siitä ensin
komissiolle.
Toisin kuin kantajat väittävät, muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisesta tehdyn päätöksen julkaiseminen EYVL:ssä on ollut
omiaan johtamaan siihen, ettei Eurallumina voinut enää luottaa perustellusti riidanalaisen vapautuksen sääntöjenmukaisuuteen,
kun otetaan huomioon neuvoston komission ehdotuksesta antamien hyväksymispäätösten – mukaan lukien päätöksen 2001/224, joka
oli voimassa riidanalaisessa päätöksessä kyseessä olevan ajanjakson aikana – sanamuodolla aikaisemmin luotu moniselitteinen
tilanne.
Unionin tuomioistuin katsoi edellä 25 kohdassa mainitun tuomion komissio v. Irlanti ym. (EU:C:2013:812), joka sitoo Euroopan
unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan toisen kohdan mukaan unionin yleistä tuomioistuinta, 52 ja 53 kohdassa, että
se, että neuvoston hyväksymispäätökset tehtiin komission ehdotuksesta ja että komissio ei ole koskaan käyttänyt sillä olevia
direktiivin 92/81 8 artiklan 5 kohtaan tai EY 230 ja EY 241 artiklaan perustuvia toimivaltuuksia saadakseen hyväksymispäätökset
poistetuiksi tai muutetuiksi, oli otettava huomioon arvioitaessa yhteismarkkinoille soveltumattoman tuen takaisinperimisvelvollisuutta
luottamuksensuojan ja oikeusvarmuuden periaatteiden kannalta, kuten komissio oli alumiinioksidipäätöksessä I tehnytkin jättäessään
määräämättä takaisin perittäväksi tukia, jotka oli myönnetty 2.2.2002 saakka, jolloin EYVL:ssä julkaistiin päätökset EY 88 artiklan
2 kohdassa määrätyn menettelyn aloittamisesta. Kyseinen perustelu oli ratkaiseva sille unionin tuomioistuimen edellä 25 kohdassa
mainitun tuomion komissio v. Irlanti ym. (EU:C:2013:812) 54 kohdassa esittämälle toteamukselle, jonka mukaan saman tuomion
39–44 kohdassa esitetyt perustelut eivät voineet olla oikeudellisena perustana unionin yleisen tuomioistuimen johtopäätökselle
siitä, että alumiinioksidipäätöksellä I kyseenalaistetaan neuvoston hyväksymispäätösten pätevyys ja loukataan näin oikeusvarmuuden
periaatetta ja toimielinten toimien laillisuusolettamaa koskevaa periaatetta, eikä näihin samoihin perusteluihin nojautuvalle
johtopäätökselle siitä, että komissio oli asiassa T-62/06 RENV loukannut hyvän hallinnon periaatetta.
Luottamuksensuojan ja oikeusvarmuuden periaatteista ilmenevien vaatimusten kannalta neuvoston komission ehdotuksesta tekemien
hyväksymispäätösten sanamuodolla luotu moniselitteinen tilanne esti ainoastaan perimästä takaisin riidanalaisen vapautuksen
nojalla myönnetyn tuen siihen saakka, kunnes EY 88 artiklan 2 kohdassa määrätyn menettelyn aloittamisesta tehty päätös julkaistiin
EYVL:ssä. Mainitusta julkaisemisesta lähtien sitä vastoin Euralluminan piti tietää, että jos riidanalainen vapautus on valtiontukea,
komission olisi hyväksyttävä se EY 88 artiklan mukaisesti.
Tästä seuraa, että muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisesta tehdyn päätöksen julkaiseminen johti siihen, ettei Eurallumina
voinut enää luottaa perustellusti, kuten se oli aikaisemmin voinut, riidanalaisen vapautuksen sääntöjenmukaisuuteen neuvoston
komission ehdotuksesta aikaisemmin tekemien hyväksymispäätösten nojalla.
Komissio on siis ottanut alumiinioksidipäätöksen I 98 perustelukappaleessa perustellusti huomioon sen, että tapauksen olosuhteet
olivat poikkeukselliset, sillä komission neuvostolle esittämät ehdotukset synnyttivät osin epäselvän tilanteen ja ylläpitivät
sitä, ja sen, että siltä osin kuin se ei voinut määrittää, olivatko – ja mahdollisesti milloin – jäsenvaltiot tosiasiassa
ilmoittaneet eri tuensaajille sen päätöksestä aloittaa muodollinen tutkintamenettely, ei voitu sulkea pois sitä mahdollisuutta,
että tuensaajat olivat oikeutettuja vetoamaan luottamuksensuojan periaatteeseen 2.2.2002 asti, jolloin komission päätökset
EY 88 artiklan 2 kohdassa määrätyn menettelyn aloittamisesta valmisteverovapautusten osalta julkaistiin EYVL:ssä, kunhan pidetään
mielessä, että ilmoituksen julkaiseminen poisti viimeistään neuvoston hyväksymispäätösten sanamuotoon liittyvän epävarmuuden
siitä, että komission olisi hyväksyttävä kyseessä olevat toimenpiteet EY 88 artiklan mukaisesti, jos ne olivat valtiontukea.
Tällaisen ratkaisun oikeellisuutta ei kyseenalaisteta kantajien esittämillä muilla väitteillä.
Niistä väitteistä, jotka kantajat esittävät direktiivin 2003/96 perusteella, on todettava, että sillä, että kyseisen direktiivin
18 artiklan 1 kohdassa, kun sitä luetaan yhdessä sen 28 artiklan 2 kohdan kanssa, Italian tasavallalle annettiin lupa jatkaa
riidanalaisen vapautuksen soveltamista 1.1.2003 alkaen, ei ole merkitystä sen kannalta, onko Eurallumina voinut mahdollisesti
luottaa perustellusti riidanalaisen vapautuksen sääntöjenmukaisuuteen valtiontukisääntöjen kannalta. Ajankohtana, jolloin
direktiivin 2003/96 18 artiklan 1 kohtaa alettiin soveltaa, eli 1.1.2003, Euralluminan piti näet olla tietoinen vireillä olevasta
riidanalaista vapautusta koskevasta muodollisesta tutkintamenettelystä ja siitä, että jos riidanalainen vapautus on valtiontukea,
komission olisi hyväksyttävä se EY 88 artiklan mukaisesti. Kyseistä tilannetta ei ole voitu muuttaa sillä, että direktiivi
2003/96 annettiin 27.10.2003 ja se tuli voimaan 31.10.2003; kyseisen direktiivin johdanto-osan 32 perustelukappaleessa todetaan
nimenomaisesti, että direktiivi ”ei rajoita [EY] 87 ja [EY] 88 artiklan mukaisesti toteutettavien valtion tukia koskevien
menettelyjen soveltamista” (ks. vastaavasti ja analogisesti edellä 25 kohdassa mainittu tuomio komissio v. Irlanti ym., EU:C:2013:812,
51 kohta). Direktiivin 2003/96 18 artiklan 1 kohta ei siten ollut omiaan synnyttämään muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisesta
tehdyn päätöksen julkaisemisen jälkeen Euralluminan mielessä perusteltua luottamusta riidanalaisen vapautuksen sääntöjenmukaisuuteen
valtiontukisääntöjen kannalta.
Siitä Euralluminan väitteestä, että komissio viivytteli tehdessään alumiinioksidipäätöstä I, on huomautettava, ettei kyseinen
seikka ole poikkeuksellinen olosuhde, joka on omiaan synnyttämään Euralluminan mielessä perustellun luottamuksen riidanalaisen
vapautuksen sääntöjenmukaisuuteen, ja näin on kaikista jäljempänä 194–217 kohdassa esitetyistä syistä.
Ensinnäkin on tutkittava, onko muodolliseen tutkintamenettelyyn käytetty käsiteltävässä tapauksessa kohtuuttoman paljon aikaa.
Tässä yhteydessä on todettava, että edellä 181 kohdassa mainitussa tuomiossa RSV v. komissio (EU:C:1987:502), johon Eurallumina
vetoaa, on katsottu, että sillä, että komissiolta kului 26 kuukautta päätöksensä tekemiseen, ylitettiin kohtuuden rajat.
Lisäksi on huomautettava, että asetuksen N:o 659/1999 7 artiklan 6 kohdan mukaan muodollisen tutkintamenettelyn päätökseen
saattamiselle asetettu viitteellinen määräaika on ilmoitettujen valtiontukien yhteydessä 18 kuukautta. Kyseistä määräaikaa
on, vaikka sitä ei asetuksen N:o 659/1999 13 artiklan 2 kohdan mukaan sovelletakaan sääntöjenvastaisiin tukiin (ks. edellä
182 kohta), pidettävä hyödyllisenä lähtökohtana arvioitaessa sellaisen muodollisen tutkintamenettelyn keston kohtuullisuutta,
joka koskee, kuten käsiteltävässä tapauksessa, toimenpidettä, jota ei ole ilmoitettu.
Nyt käsiteltävässä tapauksessa on todettava, että komissio pyysi 17.7.2000 Ranskan tasavaltaa, Irlantia ja Italian tasavaltaa
ilmoittamaan valmisteverovapautukset valtiontukisäännösten nojalla. Se sai vastaukset, joita ei voida pitää ilmoituksena,
vuoden 2000 syyskuussa, lokakuussa ja joulukuussa. Se aloitti tämän jälkeen muodollisen tutkintamenettelyn 30.10.2001 tekemällään
päätöksellä, joka annettiin asianomaisten jäsenvaltioiden tiedoksi 5.11.2001 ja julkaistiin EYVL:ssä 2.2.2002. Komissio sai
tämän jälkeen Aughinish Aluminan (26.2. ja 1.3.2002 päivätyt kirjeet), Euralluminan (28.2.2002 päivätyt kirjeet), Alcanin
(1.3.2002 päivätty kirje) ja European Aluminium Associationin (26.2.2002 päivätty kirje) lausumat. Kyseiset huomautukset toimitettiin
Irlannille, Italian tasavallalle ja Ranskan tasavallalle 26.3.2002. Irlanti esitti lausumansa muodollisen tutkintamenettelyn
aloittamisesta tehdystä päätöksestä 8.1.2002. Komissio pyysi 18.2.2002 Irlannilta lisätietoja, ja tämä vastasi 26.4.2002 pyydettyään
ensin vastauksen antamiseksi asetetun määräajan pidennystä. Pyydettyään samalla tavalla 21.11.2001 vastauksen antamiseksi
asetetun määräajan pidennystä, Ranskan tasavalta lausui aloittamispäätöksestä 12.2.2002. Italian tasavalta esitti lausumansa
6.2.2002.
Alumiinioksidipäätös I tehtiin 7.12.2005.
Muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista koskevan päätöksen tekemisen ja alumiinioksidipäätöksen I tekemisen välillä kului
siis vähän yli 49 kuukautta.
Tällainen ajanjakso, joka on lähes kaksi kertaa pidempi kuin se ajanjakso, joka otettiin huomioon edellä 181 kohdassa mainitussa
tuomiossa RSV v. komissio (EU:C:1987:502), ja vähän yli kaksi kertaa pidempi kuin se ajanjakso, josta asetuksen N:o 659/1999
7 artiklan 6 kohdassa säädetään muodollisen tutkintamenettelyn päätökseen saattamiselle ilmoitettujen valtiontukien yhteydessä,
näyttää ensi näkemältä kohtuuttomalta. Oikeuskäytännön mukaan on silti tutkittava, voitiinko kyseinen ajanjakso oikeuttaa
käsiteltävän tapauksen olosuhteiden kannalta.
Käsiteltävässä tapauksessa 49 kuukauden pituista tutkinta-aikaa ei voida kuitenkaan perustella niillä seikoilla, joihin komissio
vetoaa.
Kyseisessä ajanjaksossa otetaan tosin huomioon yhtäältä jäsenvaltioille ja tuensaajille asetettu määräaika esittää huomautuksensa
ja toisaalta se, että Ranskan, Irlannin ja Italian hallitukset ovat pyytäneen määräaikojen pidennystä voidakseen esittää huomautuksensa
ja vastauksensa muodollisen tutkintamenettelyn yhteydessä. Kun otetaan huomioon se, että käsiteltävässä tapauksessa valmisteverovapautukset
liittyvät kiinteästi toisiinsa, koska kyse on samankaltaisista toimenpiteistä, jotka hyväksyttiin rinnakkain toteutettujen
menettelyjen päätteeksi samalla neuvoston päätöksellä, on otettava huomioon kaikki kyseessä olevissa asioissa esitetyt menettelyyn
liittyvät asiakirjat ja erityisesti se, että Irlanti vastasi 26.4.2002 viimeiseen komission lähettämään lisätietopyyntöön.
Tämän viimeksi mainitun päivämäärän jälkeen on kuitenkin kulunut vähän yli 43 kuukautta ennen kuin komissio teki alumiinioksidipäätöksen
I. Tällainen kyseessä olevien asioiden tutkimiseen kulunut aika ei kuitenkaan ole kaikkien asianomaisten valtioiden ja asianomaisten
osapuolten toimittamien huomautusten valossa oikeutettavissa nyt käsiteltävän tapauksen olosuhteissa.
Ensimmäiseksi on todettava asioiden väitetystä vaikeudesta, ettei sitä ole näytetty toteen, ja, vaikka näin olisikin, sillä
ei voitaisi perustella sitä, että asian tutkinta on kestänyt niinkin pitkään kuin nyt käsiteltävässä tapauksessa. Minkään
seikan perusteella ei näet voida päätellä, että komissiolla olisi ollut erityisen merkittäviä oikeudellisia ongelmia, koska
alumiinioksidipäätös I on lisäksi pituudeltaan kohtuullinen (112 perustelukappaletta) eikä sen perusteluista ilmene mitään
ilmeistä vaikeutta. Tämän jälkeen on huomautettava, että komissio oli tietoinen valmisteverovapautuksista paljon ennen muodollisen
tutkintamenettelyn aloittamista, koska ensimmäiset vapautuspyynnöt tehtiin Irlannin osalta vuonna 1992, Italian tasavallan
osalta vuonna 1993 ja Ranskan tasavallan osalta vuonna 1997. Lisäksi juuri komissio on toimittanut valmisteverovapautusten
hyväksymispäätöksiä koskevat peräkkäiset ehdotukset neuvostolle saatuaan niitä koskevat pyynnöt Ranskan tasavallalta, Irlannilta
ja Italian tasavallalta. Lopuksi on todettava, että komissio on valtiontukia koskevissa kertomuksissaan ilmoittanut Maailman
kauppajärjestölle (WTO) Irlannissa sovellettavasta vapautuksesta.
Komissio on lisäksi itse todennut, että se katsoi vuodesta 1999 alkaen valmisteverovapautusten olevan ristiriidassa valtiontukisääntöjen
kanssa. Se on siis kyseisestä ajankohdasta lukien voinut tarkastella yksityiskohtaisemmin mainittujen vapautusten sääntöjenmukaisuutta
kyseistä alaa koskevien sääntöjen kannalta.
Lisäksi se, ettei komissio ole enää pyytänyt mitään lisätietoja Ranskan tasavallalta, Irlannilta tai Italian tasavallalta
niiden 43 kuukauden kuluessa, jotka edelsivät alumiinioksidipäätöksen I tekemistä, osoittaa, että sillä oli jo kyseisenä ajankohtana
käytettävinään kaikki seikat, joita se tarvitsi tehdäkseen valmisteverovapautuksia koskevan päätöksensä.
Lopuksi on todettava kivennäisöljyjen verotusta koskevan yhteisön järjestelmän kehittymisestä ja etenkin direktiivin 2003/96
antamisesta seuranneista väitetyistä vaikeuksista, ettei komissio voi vedota niihin perustellusti. Alumiinioksidipäätös I
koskee näet oikeudellista tilannetta, jota ei säännelty direktiiviin 2003/96, jota alettiin soveltaa vasta 1.1.2004 alkaen,
perustuvalla kivennäisöljyjen verotusta koskevalla uudella järjestelmällä vaan aikaisemmin sovelletulla kivennäisöljyjen verotusta
koskevalla järjestelmällä. Yhteisön säännöstön kehittymisellä, johon komissio vetoaa, ei siis ole mitään vaikutusta nyt käsiteltävässä
tapauksessa. Tämä saa vahvistuksen siitä, että komissio aloitti alumiinioksidipäätöksessä I uuden muodollisen tutkintamenettelyn
Gardannen alueella, Shannonin alueella ja Sardiniassa alumiinioksidin valmistuksessa polttoaineena käytettyjä kivennäisöljyjä
koskevista valmisteverovapautuksista 1.1.2004 – jolloin direktiiviin 2003/96 perustuvaa kivennäisöljyjen verotusta koskevaa
uutta järjestelmää alettiin soveltaa – alkaneen ajanjakson osalta. On joka tapauksessa korostettava sitä, että alumiinioksidipäätös
I tehtiin lähes kaksi vuotta direktiivin 2003/96 antamisen jälkeen. Komission vetoama pelkkä tarve ottaa alumiinioksidipäätöksessä
I huomioon direktiiviin 2003/96 perustuva kivennäisöljyjen verotusta koskeva uusi järjestelmä ei voinut riittää oikeuttamaan
sitä, että asian tutkimiseen kului niinkin pitkä aika kuin nyt käsiteltävässä tapauksessa.
Tämän perusteella komissiolla oli hyvät tiedot valmisteverovapautuksiin liittyvästä oikeudellisia seikkoja ja tosiseikkoja
koskevasta kehyksestä eikä sillä ollut mitään ilmeisiä vaikeuksia tutkia niitä valtiontukisääntöjen kannalta.
Toiseksi komission väittämistä käytännön vaikeuksista ja kielellisistä vaikeuksista on todettava, että vaikka ne näytettäisiinkin
toteen, niillä ei voida oikeuttaa sitä, että asian tutkinta on kestänyt niinkin kauan kuin nyt käsiteltävässä tapauksessa.
Komissiolla oli joka tapauksessa käytettävinään yksiköitä, joiden avulla se voi selvitä vetoamistaan kielellisistä vaikeuksista
ja valmisteverovapautusten rinnakkaisesta tutkinnasta paljon lyhyemmässä ajassa kuin nyt käsiteltävässä tapauksessa etenkin
sen ansiosta, että sen yksiköiden toiminta on sovitettu hyvin yhteen.
Riidanalaisen tuen tutkinta on siis kestänyt nyt käsiteltävässä tapauksessa kohtuuttoman kauan.
Toiseksi on tutkittava, onko se, että komissio viivytteli riidanalaisen päätöksen tekemisessä, johtanut siihen, että Eurallumina
on voinut kohtuudella olettaa, että komissiolla ei ollut enää epäilyjä ja että riidanalaista vapautusta ei vastustettaisi,
ja saattoiko kyseinen viivyttely estää komissiota vaatimasta 3.2.2002 ja 31.12.2003 välisenä aikana myönnetyn tuen takaisin
perimistä, kuten edellä 181 kohdassa mainitussa tuomiossa RSV v. komissio (EU:C:1987:502, 16 kohta) on katsottu.
Viimeksi mainitussa tuomiossa tosin katsottiin, että se 26 kuukauden pituinen aika, joka komissiolta oli kulunut päätöksensä
tekemiseen, oli saattanut synnyttää kantajana olevan tuensaajan mielessä sellaisen perustellun luottamuksen, joka oli omiaan
estämään toimielintä velvoittamasta kyseessä olevia kansallisia viranomaisia määräämään, että kyseinen tuki oli palautettava.
Vaikka yksityisten intressejä suojaavan oikeusvarmuuden vaatimuksia on noudatettava, nämä vaatimukset on kuitenkin myös saatettava
tasapainoon sellaisten yleisten etujen suojaamisen vaatimusten kanssa, joihin kuuluu valtiontukien alalla yleinen etu välttää
se, että kilpailulle vahingolliset valtion tuet vääristävät markkinoiden toimintaa, mikä edellyttää vakiintuneen oikeuskäytännön
mukaan sitä, että sääntöjenvastaiset tuet palautetaan aikaisemman tilanteen ennalleen saattamiseksi (ks. tuomio 5.8.2003,
P & O European Ferries (Vizcaya) ja Diputación Foral de Vizcaya v. komissio, T-116/01 ja T-118/01, Kok., EU:T:2003:217, 207
ja 208 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Oikeuskäytännössä on siis tulkittu edellä 181 kohdassa mainittua tuomiota RSV v. komissio (EU:C:1987:502) siten, että kyseisen
tuomion taustalla olevan asian konkreettisilla olosuhteilla on ollut ratkaiseva merkitys yhteisöjen tuomioistuimen asennoitumiselle
(ks. vastaavasti edellä 179 kohdassa mainittu tuomio Italia v. komissio, EU:C:2004:240, 90 kohta; tuomio 29.4.2004, Italia
v. komissio, C-372/97, Kok., EU:C:2004:234, 119 kohta; edellä 182 kohdassa mainittu tuomio Diputación Foral de Álava ym. v.
komissio, EU:T:2009:314, 286 kohta ja edellä 182 kohdassa mainittu tuomio Diputación Foral de Álava ym., EU:T:2009:316, 344 kohta).
Erityisesti on otettu huomioon se, että tuki, josta edellä 181 kohdassa mainitussa tuomiossa RSV v. komissio (EU:C:1987:502)
oli kyse, oli myönnetty ennen kuin komissio aloitti sitä koskevan muodollisen tutkintamenettelyn. Siitä oli tehty lisäksi
– tosin vasta sen maksamisen jälkeen – virallinen ilmoitus komissiolle. Tuki perustui lisäksi komission hyväksymiin tukiin
liittyviin lisäkustannuksiin ja koski alaa, jolle oli vuodesta 1977 lukien myönnetty komission hyväksymiä tukia. Lopuksi on
todettava, että tuen soveltuvuuden tutkinta ei edellyttänyt yksityiskohtaista tutkimusta.
Nyt käsiteltävässä asiassa ei kuitenkaan ole olemassa kaikkia edellä 181 kohdassa mainitun tuomion RSV v. komissio (EU:C:1987:502)
taustalla olevan asian poikkeuksellisia olosuhteita. Kuten edellä 181 kohdassa mainitun tuomion RSV v. komissio (EU:C:1987:502)
taustalla olevassa asiassa, komissio oli tosin jo sillä hetkellä, kun se näyttää olleen toimeton, tietoinen riidanalaisesta
vapautuksesta ja se oli siis saattanut muotoilla kantansa kyseisen vapautuksen sääntöjenmukaisuudesta valtiontukisääntöjen
kannalta, joten sen ei tältä osin tarvinnut enää suorittaa yksityiskohtaista tutkimusta. Nyt käsiteltävästä tapauksesta puuttuvat
kuitenkin muut edellä 181 kohdassa mainitussa tuomiossa RSV v. komissio (EU:C:1987:502) huomioon otetut olennaiset seikat.
Nyt käsiteltävässä asiassa on erityisesti niin, että riidanalainen tuki on myönnetty sen jälkeen, kun komissio aloitti riidanalaista
vapautusta koskevan muodollisen tutkintamenettelyn.
Tämä erottaa edellä 181 kohdassa mainitussa tuomiossa RSV v. komissio (EU:C:1987:502) taustalla olleen tapauksen konkreettiset
olosuhteet olennaisesti nyt käsiteltävän asian taustalla olevista olosuhteista. Eurallumina ei siis voi hyödyllisesti vedota
nyt käsiteltävässä tapauksessa edellä 181 kohdassa mainittuun tuomioon RSV v. komissio (EU:C:1987:502).
Lisäksi on otettava huomioon se, että 11.11.2004 annetun tuomion Demesa ja Territorio Histórico de Álava v. komissio (C-183/02 P
ja C-187/02 P, Kok., EU:C:2004:701) 52 kohdassa katsottiin poikkeuksellisista olosuhteista, joiden perusteella sääntöjenvastaisen
tuen saaja saattaa perustellusti luottaa tuen sääntöjenmukaisuuteen, että komission ilmeisellä toimimattomuudella ei ole merkitystä
silloin, kun tukiohjelmaa ei ole ilmoitettu sille. Nyt käsiteltävässä tapauksessa komission 43 kuukautta kestäneellä ilmeisellä
toimimattomuudella sen jälkeen, kun Irlanti antoi vastauksen komission viimeiseen lisätietopyyntöön (ks. edellä 203 kohta)
– vaikka se onkin ristiriidassa kohtuullisessa ajassa toimimista koskevan periaatteen kanssa – ei ole kuitenkaan erityistä
merkitystä sovellettaessa valtiontukisääntöjä riidanalaiseen tukeen, jota ei ole ilmoitettu komissiolle sääntöjenmukaisesti.
Pelkästään kyseisen toimimattomuuden perusteella ei siis voida todeta, että kyse on sellaisista poikkeuksellisista olosuhteista,
jotka voivat synnyttää Euralluminan mielessä perustellun luottamuksen riidanalaisen tuen sääntöjenmukaisuuteen valtiontukisääntöjen
kannalta. Tästä seuraa, että pelkästään se, että nyt käsiteltävässä tapauksessa on loukattu kohtuullisessa ajassa toimimista
koskevaa periaatetta alumiinioksidipäätöstä I tehtäessä, ei estänyt komissiota määräämästä kyseisessä päätöksessä riidanalaista
tukea takaisin perittäväksi.
Kohtuullisessa ajassa toimimista koskevan vaatimuksen noudattamatta jättämiseen perustuva Euralluminan väite on siten hylättävä.
Kantajan väitteistä, jotka perustuvat Euralluminan Sardinian tehtaallaan tekemiin investointeihin sen ajanjakson aikana, jolloin
se on saanut riidanalaista tukea, on todettava, ettei niillä ole merkitystä arvioitaessa sitä, onko Euralluminalla ollut perusteltu
luottamus mainitun tuen sääntöjenmukaisuuteen valtiontukisääntöjen kannalta, koska – kuten edellä 136 ja 137 kohdasta ilmenee
– ei ole osoitettu, että Euralluminan piti tehdä tällaisia investointeja Italian viranomaisille vapaaehtoisesti annettujen
sitoumusten täyttämiseksi tai niiden velvoitteiden noudattamiseksi, jotka Italian viranomaiset olivat asettaneet vastikkeena
Euralluminan riidanalaisesta tuesta saamasta edusta.
Kaikkien edellä esitettyjen seikkojen perusteella on todettava, että kantajat eivät ole nyt käsiteltävässä tapauksessa osoittaneet,
että olisi olemassa sellaisia poikkeuksellisia olosuhteita, joiden perusteella Eurallumina on voinut kohtuudella olettaa,
että komissiolla ei ollut enää epäilyjä ja että riidanalaista vapautusta ei vastustettaisi, ja jotka olisivat voineet estää
komissiota määräämästä alumiinioksidipäätöksen I viidennessä perustelukappaleessa riidanalaisen tuen takaisin perittäväksi.
Luottamuksensuojan ja oikeusvarmuuden periaatteiden loukkaamista koskevat väitteet, joihin on vedottu kanteen tueksi asiassa
T‑60/06 RENV II esitetyn kuudennen kanneperusteen yhteydessä ja kanteen tueksi asiassa T‑62/06 RENV II esitetyn ensimmäisen
kanneperusteen yhteydessä, on siis hylättävä kokonaisuudessaan perusteettomina.
Tästä seuraa, että kanteen tueksi asiassa T‑60/06 RENV II esitetty kuudes kanneperuste ja kanteen tueksi asiassa T‑62/06 RENV
II esitetty ensimmäinen kanneperuste on hylättävä kokonaisuudessaan perusteettomina.
Kanteen tueksi asiassa T‑62/06 RENV II esitetty kolmas kanneperuste, joka perustuu hyvän hallinnon periaatteen loukkaamiseen
Eurallumina väittää, että komissio on loukannut riidanalaisessa päätöksessä hyvän hallinnon periaatetta, kun se on velvoittanut
Italian tasavallan perimään riidanalaisen tuen takaisin. Se vetoaa tältä osin ensimmäiseksi hyvän hallinnon periaatteeseen,
jonka mukaan sillä oli oikeus odottaa komissiolta, ettei tämä ehdota neuvostolle sellaisten päätösten tekemistä, joilla sallitaan
sääntöjenvastaisen valtiontuen myöntäminen, ja neuvostolta, ettei tämä tee tällaisia päätöksiä. Se viittaa toiseksi päätöksen
2001/224 sisältöön, jota – olettaen, että riidanalainen vapautus luonnehditaan EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi
– on pidettävä nimenomaisena lupana myöntää mainittu tuki tai ainakin esteenä kyseisen tuen takaisin perimiselle 31.12.2006
saakka. Eurallumina huomauttaa kolmanneksi, ettei komissio ole kyseenalaistanut suoraan neuvoston hyväksymispäätösten laillisuutta
käyttämällä direktiivin 92/81 8 artiklan 5 kohtaan perustuvaa toimivaltaansa tai nostamalla EY 230 artiklaan perustuvan kumoamiskanteen.
Komissio vaatii, että kolmas kanneperuste hylätään perusteettomana.
Nyt käsiteltävässä kanneperusteessa tuodaan esiin kysymys sitä, onko komissio tutkinut riidanalaisessa päätöksessä huolellisesti
ja puolueettomasti kaikki käsiteltävänä olevan tapauksen kannalta merkitykselliset seikat ja erityisesti, onko se ottanut
huomioon ne keskenään ristiriitaiset oikeusvaikutukset, jotka riidanalaisella päätöksellä ja niillä komission ehdotuksesta
tehdyillä neuvoston hyväksymispäätöksillä on väitetysti ollut, joita komissio ei ole tämän jälkeen missään vaiheessa kyseenalaistanut
sillä direktiivin 92/81 8 artiklan 5 kohdan tai EY 230 ja EY 241 artiklan perusteella olevan toimivaltansa nojalla.
Tältä osin on huomautettava, että tapauksissa, joissa toimielimillä on harkintavaltaa, unionin oikeusjärjestyksessä annettujen
takeiden noudattamisella hallinnollisissa menettelyissä on vieläkin perustavanlaatuisempi merkitys (tuomio 21.11.1991, Technische
Universität München, C‑269/90, Kok., EU:C:1991:438, 14 kohta). Näihin takeisiin kuuluu muun muassa hyvän hallinnon periaate,
johon liittyy toimivaltaisen toimielimen velvollisuus tutkia huolellisesti ja puolueettomasti kaikki käsiteltävänä olevan
tapauksen kannalta merkitykselliset seikat (ks. tuomio 29.3.2012, komissio v. Viro, C‑505/09 P, Kok., EU:C:2012:179, 95 kohta
oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 23.9.2009, Viro v. komissio, T-263/07, Kok., EU:T:2009:351, 99 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä tapauksessa on korostettava, että Eurallumina esittää nyt esillä olevan kanneperusteen tueksi lähinnä väitteitä,
jotka muistuttavat niitä väitteitä, joihin se vetoaa toisen kanneperusteensa yhteydessä. Samoista edellä 65–75 kohdassa esitetyistä
syistä, jotka itsessään perustuvat edellä 25 kohdassa mainitun tuomion komissio v. Irlanti ym. (EU:C:2013:812) 45–48 kohtaan,
Eurallumina ei voi perustellusti väittää, että riidanalaisella päätöksellä on oikeusvaikutuksia, jotka ovat ristiriidassa
päätöksen 2001/224 ja direktiivin 2003/96 18 artiklan oikeusvaikutusten kanssa.
Kuten edellä 25 kohdassa mainitun tuomion komissio v. Irlanti ym. (EU:C:2013:812) 53 kohdasta ilmenee, se, että neuvoston
hyväksymispäätökset tehtiin komission ehdotuksesta, oli luottamuksensuojan ja oikeusvarmuuden periaatteiden nojalla otettava
huomioon siltä osin kuin on kyse velvollisuudesta periä takaisin yhteismarkkinoille soveltumaton tuki. Kuten tuossa samassa
kohdassa kuitenkin huomautetaan, näin tehtiinkin, kun komissio jätti riidanalaisessa päätöksessä määräämättä takaisin perittäväksi
tuet, jotka oli myönnetty ennen kuin EYVL:ssä julkaistiin päätökset EY 88 artiklan 2 kohdassa määrätyn menettelyn aloittamisesta.
Ei siis ole osoitettu, että komissio olisi riidanalaisessa päätöksessä jättänyt tutkimatta huolellisesti ja puolueettomasti
kaikki käsiteltävänä olevan tapauksen kannalta merkitykselliset seikat.
Kaikista edellä esitetyistä syistä kanteen tueksi asiassa T‑62/06 RENV II esitetty kolmas kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
Kanteen tueksi asiassa T‑62/06 RENV II esitetty neljäs kanneperuste, joka perustuu EY 253 artiklassa vahvistetun perusteluvelvollisuuden
noudattamatta jättämiseen ja luottamuksensuojan periaatteen loukkaamiseen
Eurallumina väittää, että komissio on riidanalaisessa päätöksessä laiminlyönyt EY 253 artiklassa vahvistetun perusteluvelvollisuuden
ja loukannut luottamuksensuojan periaatetta siltä osin kuin se ei ole oikeuskäytännön vaatimusten vastaisesti ottanut huomioon
Euralluminan Sardinian tehtaallaan sen perustellun luottamuksen nojalla, joka sillä oli riidanalaisen vapautuksen sääntöjenmukaisuuteen
31.12.2006 saakka, tekemien investointien määrää, aikataulua ja kuoletusaikaa. Luottamuksensuojan periaatteen loukkaamiseen
perustuvan ensimmäisen kanneperusteen tueksi jo esitettyjen väitteiden (ks. edellä 162–168 kohta) lisäksi Eurallumina vetoaa
ensimmäiseksi sen seikan merkityksettömyyteen, että komissio pyrki vuodesta 1995 alkaen rajoittamaan riidanalaisen vapautuksen
määrän valmisteveron siihen osaan, joka ylitti direktiivillä 92/82 vahvistetun enimmäismäärän, siltä kannalta, oliko komissio
kyseisenä ajankohtana ollut huolissaan sääntöjenvastaisen valtiontuen myöntämisestä kyseisen vapautuksen perusteella. Eurallumina
huomauttaa toiseksi, että komissio oli tietoinen olleensa huolissaan valtiontukiongelmista vasta vuoden 1999 marraskuusta
eikä vuodesta 1995 alkaen. Se viittaa kolmanneksi ensinnäkin vuoden 2000 heinäkuussa esitettyyn riidanalaisen vapautuksen
ilmoittamista koskevaan pyyntöön, toiseksi vuoden 2000 marraskuussa annettuun päätösehdotukseen ja kolmanneksi päätöksen 2001/224
viidenteen perustelukappaleeseen, jonka nojalla ei voida automaattisesti tulla siihen lopputulokseen, että komissio aikoi
aloittaa muodollisen tutkintamenettelyn riidanalaisen vapautuksen osalta tai että riidanalainen vapautus oli sääntöjenvastaista
tukea, joka voitiin periä takaisin, ja näin on etenkin, kun otetaan huomioon päätöksen 2001/224 sisältö, joka vahvistettiin
tämän jälkeen direktiivin 2003/96 18 artiklan 1 kohdalla.
Komissio vaatii, että nyt käsiteltävä kanneperuste hylätään perusteettomana.
Nyt käsiteltävässä kanneperusteessa tuodaan esiin kysymys siitä, onko komissio yhtäältä laiminlyönyt riidanalaisessa päätöksessä
sille EY 253 artiklan nojalla kuuluvan perusteluvelvollisuutensa ja toisaalta loukannut luottamuksensuojan periaatetta, kun
se on määrännyt riidanalaisen tuen takaisin perimisestä ottamatta huomioon sitä ajanjaksoa, jonka Eurallumina olisi tarvinnut
saadakseen Sardinian tehtaalleen tekemänsä investoinnit kannattamaan, kun otetaan huomioon se, että Eurallumina on väitetysti
voinut luottaa perustellusti riidanalaisen vapautuksen sääntöjenmukaisuuteen 31.12.2006 saakka.
Euralluminan nyt käsiteltävän kanneperusteen yhteydessä esiin tuoma laiminlyönti ja loukkaus ovat kaksi toisistaan erillistä
väitettä, joihin voidaan vedota EY 230 artiklassa tarkoitetun kanteen yhteydessä (tuomio 2.4.1998, komissio v. Sytraval ja
Brink’s France, C‑367/95 P, Kok., EU:C:1998:154, 67 kohta). Ensimmäinen väite, joka koskee perustelujen puuttumista tai riittämättömyyttä,
kohdistuu tässä määräyksessä tarkoitettuun olennaisen menettelymääräyksen rikkomiseen, kun taas jälkimmäinen väite, joka koskee
riidanalaisen päätöksen aineellista laillisuutta, kohdistuu samassa EY 230 artiklassa tarkoitettuun perustamissopimuksen soveltamista
koskevan oikeussäännön rikkomiseen (ks. em. tuomio komissio v. Sytraval ja Brink’s France, EU:C:1998:154, 67 kohta).
Perusteluvelvollisuuden noudattamatta jättämistä koskevasta väitteestä on ensimmäiseksi huomautettava, että EY 253 artiklan
mukaan komission tekemät päätökset perustellaan. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on lisäksi niin, että EY 253 artiklassa
edellytettyjen perustelujen on oltava kyseessä olevan toimenpiteen luonteen mukaisia, ja niistä on selkeästi ja yksiselitteisesti
ilmettävä toimenpiteen tehneen toimielimen päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt, ja että
unionin tuomioistuimet voivat tutkia toimenpiteen laillisuuden. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä
tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevia yksityiskohtia, koska tutkittaessa sitä, täyttävätkö toimenpiteen perustelut
EY 253 artiklan vaatimukset, on otettava huomioon sen sanamuodon lisäksi myös asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt
(edellä 234 kohdassa mainittu tuomio komissio v. Sytraval ja Brink’s France, EU:C:1998:154, 63 kohta; tuomio 12.12.2002, Belgia
v. komissio, C-5/01, Kok., EU:C:2002:754, 68 kohta ja tuomio 11.9.2003, Belgia v. komissio, C-197/99, Kok., EU:C:2003:444,
72 kohta).
Komissio on alumiinioksidipäätöksen I 75 perustelukappaleessa muun muassa kieltäytynyt ottamasta huomioon Euralluminan huomautuksia,
jotka on palautettu mieleen tuon saman päätöksen 37 ja 45 perustelukappaleessa ja joiden mukaan Eurallumina oli tehnyt huomattavia
ympäristöinvestointeja Sardinian tehtaallaan vastikkeena riidanalaisesta vapautuksesta, sillä perusteella, ettei ollut mitään
näyttöä siitä, että Eurallumina olisi tehnyt Italian viranomaisten kanssa sopimuksia sitoutuakseen saavuttamaan ympäristönsuojeluun
liittyvät tavoitteet riidanalaisen vapautuksen soveltamisajanjakson aikana, ja ettei mainittuun vapautukseen liittynyt myöskään
ehtoja, joilla olisi ollut sama vaikutus kuin tällaisilla sopimuksilla ja sitoumuksilla. Tuon perustelukappaleen nojalla voidaan
ymmärtää, että vaikka komissio ei ole riidanalaisessa päätöksessä ottanut huomioon Euralluminan Sardinian tehtaallaan tekemien
investointien kuoletusaikaa, näin oli sen vuoksi, ettei sen mielestä ollut osoitettu, että Euralluminan riidanalaisesta vapautuksesta
saama hyöty oli vastike mainittujen investointien tekemisestä. Tämä selittää sen, miksi komissio ei ole ottanut alumiinioksidipäätöksen
I 98 perustelukappaleessa huomioon sitä, että – kuten Eurallumina käsiteltävässä tapauksessa väittää – Eurallumina saattoi
perustellusti luottaa siihen, että sen Sardinian tehtaalla tekemät investoinnit voitaisiin kuolettaa etenkin sen hyödyn avulla,
jonka se saisi riidanalaisesta vapautuksesta 31.12.2006 saakka.
Vaikka alumiinioksidipäätöksen I perustelut ovat lyhyet, ne ovat kuitenkin käsiteltävässä tapauksessa riittävät, jotta voidaan
ymmärtää komission tältä osin noudattama päättely ja jotta niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt ja jotta unionin
tuomioistuimet voivat tutkia toimenpiteen laillisuuden.
Riidanalaisen päätöksen perusteluilla ei näin ollen ole laiminlyöty EY 253 artiklassa vahvistettua perusteluvelvollisuutta,
sellaisena kuin sitä on tulkittu edellä 235 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä. Näin ollen väite, joka koskee perusteluvelvollisuuden
noudattamatta jättämistä, on hylättävä perusteettomana.
Toiseksi on huomautettava väitteestä, joka perustuu luottamuksensuojan periaatteen loukkaamiseen, että Eurallumina arvostelee
kyseisellä väitteellä komissiota lähinnä siitä, ettei se ole ottanut riidanalaisessa päätöksessä huomioon sitä, että Eurallumina
saattoi luottaa perustellusti siihen, että sen Sardinian tehtaalla tehdyt investoinnit saatettiin kuolettaa etenkin sen hyödyn
avulla, jonka se saisi riidanalaisesta vapautuksesta 31.12.2006 saakka.
Kuten edellä 136, 137 ja 219 kohdassa on jo huomautettu, asiakirja-aineistoon sisältyvien seikkojen perusteella nyt käsiteltävässä
tapauksessa ei voida todeta, että Euralluminan Sardinian tehtaallaan tekemien investointien vastikkeena olisi ollut Euralluminan
riidanalaisesta vapautuksesta saama hyöty. Ei siis ole osoitettu, että Eurallumina olisi tehnyt kyseiset investoinnit sen
vuoksi, että se oli luottanut perustellusti siihen, että mainitut investoinnit saatettiin kuolettaa etenkin sen hyödyn avulla,
jonka se saisi riidanalaisesta vapautuksesta 31.12.2006 saakka.
Komissio on siis jättänyt riidanalaisessa päätöksessä oikeutetusti ottamatta huomioon sen, että – kuten Eurallumina käsiteltävässä
tapauksessa väittää – Eurallumina saattoi perustellusti luottaa siihen, että sen Sardinian tehtaalla tekemät investoinnit
voitaisiin kuolettaa etenkin sen hyödyn avulla, jonka se saisi riidanalaisesta vapautuksesta 31.12.2006 saakka. Myös luottamuksensuojan
periaatteen loukkaamista koskeva väite on siis hylättävä perusteettomana.
Tästä seuraa, että kanteen tueksi asiassa T‑62/06 RENV II esitetty neljäs kanneperuste on hylättävä kokonaisuudessaan.
Koska kaikki nyt käsiteltävien kanteiden tueksi esitetyt kanneperusteet ja väitteet on jätetty tutkimatta tai hylätty perusteettomina,
mainitut kanteet on itsessään hylättävä kokonaisuudessaan.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 219 artiklan mukaan ratkaisuissa, jotka unionin yleinen tuomioistuin tekee
sinne ratkaisun kumoamisen jälkeen palautetussa asiassa, unionin yleinen tuomioistuin päättää oikeudenkäyntikuluista, jotka
ovat aiheutuneet yhtäältä asian käsittelystä unionin yleisessä tuomioistuimessa ja toisaalta muutoksenhakuasian käsittelystä
unionin tuomioistuimessa. Siltä osin kuin unionin tuomioistuin on edellä 19 kohdassa mainitussa tuomiossa komissio v. Irlanti
ym. (EU:C:2009:742) ja edellä 25 kohdassa mainitussa tuomiossa komissio v. Irlanti ym. (EU:C:2013:812) määrännyt, että oikeudenkäyntikuluista
päätetään myöhemmin, unionin yleisen tuomioistuimen on päätettävä tässä tuomiossa myös kyseisten muutoksenhakuasioiden käsittelystä
aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista.
Työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut,
jos vastapuoli on sitä vaatinut. Työjärjestyksen 135 artiklan 1 kohdan mukaan on kuitenkin niin, että kohtuuden niin vaatiessa
unionin yleinen tuomioistuin voi poikkeuksellisesti päättää, että hävinnyt asianosainen vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan
mutta tämä velvoitetaan korvaamaan vastapuolen oikeudenkäyntikulut vain osittain. Saman työjärjestyksen 135 artiklan 2 kohdan
mukaan unionin yleinen tuomioistuin voi lisäksi velvoittaa myös voittaneen asianosaisen korvaamaan oikeudenkäyntikulut osittain
tai kokonaan, jos se katsotaan perustelluksi kyseisen asianosaisen menettelyn takia, ottaen huomioon myös tämän menettely
ennen asian vireilletuloa. Unionin yleinen tuomioistuin voi erityisesti velvoittaa toimielimen, jonka päätöstä ei ole kumottu,
korvaamaan oikeudenkäyntikulut siitä syystä, että mainittu päätös on ollut puutteellinen, mikä on voinut johtaa siihen, että
kantaja on nostanut kanteen (ks. analogisesti tuomio 9.9.2010, Evropaïki Dynamiki v. komissio, T-387/08, EU:T:2010:377, 177 kohta
oikeuskäytäntöviittauksineen).
Asiassa T‑60/06 RENV II Italian tasavallan vaatimukset eivät ole menestyneet. Italian tasavalta on siis velvoitettava korvaamaan
oikeudenkäyntikulut asioissa T-60/06, T‑60/06 RENV I ja T‑60/06 RENV II sekä vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja
korvaamaan yhden viidesosan komissiolle aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista asioissa C‑89/08 P ja C‑272/12 P komission vaatimusten
mukaisesti.
Asiassa T‑62/06 RENV II Euralluminan vaatimukset eivät ole menestyneet. Kyseisessä asiassa nostettua kannetta tutkittaessa
edellä 210 kohdassa on kuitenkin todettu, että komissio on loukannut kohtuullisessa ajassa toimimista koskevaa periaatetta
riidanalaista päätöstä tehdessään, mikä on voinut rohkaista Euralluminaa nostamaan kanteen mainitun loukkaamisen toteamiseksi.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoo tässä tilanteessa, että asioiden T-62/06, T-62/06 RENV I ja T-62/06 RENV II osalta on
oikeutettua ja kohtuullista velvoittaa Eurallumina vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan kolme neljäsosaa
komissiolle aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista ja velvoittaa komissio vastaamaan yhdestä neljäsosasta omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Asioiden C-89/08 P ja C-272/12 P osalta – siltä osin kuin komission vastapuolina on kussakin niistä ollut viisi osapuolta
– Eurallumina on asioissa T-62/06, T-62/06 RENV I ja T-62/06 RENV II vahvistetun jakoperusteen mukaisesti velvoitettava vastaamaan
omista oikeudenkäyntikuluistaan ja kolmesta kahdeskymmenesosasta eli yhdestä viidesosasta kolmesta neljäsosasta komissiolle
aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista ja velvoitettava komissio vastaamaan yhdestä viidesosasta omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu ensimmäinen jaosto)
on ratkaissut asiat seuraavasti:
1)
Kanteet hylätään.
2)
Italian tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut asioissa T-60/06, T‑60/06 RENV I ja T‑60/06 RENV II sekä vastaamaan
omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan yhden viidesosan Euroopan komissiolle aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista asioissa
C‑89/08 P ja C‑272/12 P.
3)
Eurallumina SpA velvoitetaan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan kolme neljäsosaa komissiolle aiheutuneista
oikeudenkäyntikuluista asioissa T-62/06, T-62/06 RENV I ja T-62/06 RENV II sekä kolme kahdeskymmenesosaa komissiolle aiheutuneista
oikeudenkäyntikuluista asioissa C‑89/08 P ja C‑272/12 P.
4)
Komissio velvoitetaan vastaamaan yhdestä neljäsosasta omista oikeudenkäyntikuluistaan asioissa T-62/06, T‑62/06 RENV I ja
T‑62/06 RENV II sekä yhdestä viidesosasta omista oikeudenkäyntikuluistaan asioissa C‑89/08 P ja C‑272/12 P.
Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Gervasoni

Madise
Julistettiin Luxemburgissa 22 päivänä huhtikuuta 2016.
Allekirjoitukset
Sisällys
Asian tausta
Riidanalainen vapautus
Hallinnollinen menettely
Alumiinioksidipäätös I
Asian käsittelyn vaiheet ja asianosaisten vaatimukset
Oikeudellinen arviointi
Tutkittavaksi ottaminen
Asiakysymys
Kanteen tueksi asiassa T‑62/06 RENV II esitetty toinen kanneperuste, joka perustuu oikeusvarmuuden periaatteen, toimielinten
toimien pätevyysolettamaa ja tehokasta vaikutusta koskevan periaatteen sekä lex specialis derogat legi generali ‑periaatteen
loukkaamiseen
– Oikeusvarmuutta sekä toimielinten toimien pätevyysolettamaa ja tehokasta vaikutusta koskevien periaatteiden loukkaaminen
– Lex specialis derogat legi generali ‑periaatteen loukkaaminen
Kanteen tueksi asiassa T‑60/06 RENV II esitetty ensimmäinen kanneperuste, joka perustuu EY 87 artiklan 1 kohdan rikkomiseen
ja ristiriitaisiin perusteluihin
Kanteen tueksi asiassa T‑60/06 RENV II esitetty toinen kanneperuste, joka perustuu asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan b alakohdan
ii alakohdan ja 4 artiklan sekä neuvoston hyväksymispäätösten rikkomiseen
Kanteen tueksi asiassa T‑60/06 RENV II esitetty viides kanneperuste, joka perustuu direktiivin 2003/96 18 artiklan, kun sitä
luetaan yhdessä sen liitteen II kanssa, ja päätöksen 2001/224 rikkomiseen
Kanteen tueksi asiassa T-60/06 RENV II esitetty kolmas kanneperuste, joka perustuu tukea ympäristönsuojelulle koskevien sääntöjen
ja erityisesti valtiontukea ympäristönsuojelulle koskevien suuntaviivojen 82 kohdan toisen alakohdan a alakohdan rikkomiseen
Kanteen tueksi asiassa T‑60/06 RENV II esitetty neljäs kanneperuste, joka perustuu EY 87 artiklan 3 kohdan ja alueellisia
valtiontukia koskevien suuntaviivojen rikkomiseen
Kanteen tueksi asiassa T‑60/06 RENV II esitetty kuudes kanneperuste, joka perustuu luottamuksensuojan, oikeusvarmuuden ja
laillisuusolettaman periaatteiden loukkaamiseen, ja kanteen tueksi asiassa T‑62/06 RENV II esitetty ensimmäinen kanneperuste,
joka perustuu luottamuksensuojan periaatteen loukkaamiseen
Kanteen tueksi asiassa T‑62/06 RENV II esitetty kolmas kanneperuste, joka perustuu hyvän hallinnon periaatteen loukkaamiseen
Kanteen tueksi asiassa T‑62/06 RENV II esitetty neljäs kanneperuste, joka perustuu EY 253 artiklassa vahvistetun perusteluvelvollisuuden
noudattamatta jättämiseen ja luottamuksensuojan periaatteen loukkaamiseen
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikielet: italia ja englanti.