CELEX: 62015CJ0280
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Eiropas Savienības preču zīme
Regula (EK) Nr. 207/2009
9. panta 3. punkts un 102. panta 1. punkts
Eiropas Savienības preču zīmju tiesas pienākums izdot rīkojumu, ar kuru trešajai personai tiek aizliegts turpināt pārkāpumus
Lūguma izdot šādu rīkojumu neesamība
Jēdziens “īpaši iemesli” šāda aizlieguma neizdošanai
Jēdziens “atbilstoša kompensācija” par nodarījumiem, kas veikti pēc Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma publikācijas un pirms šīs preču zīmes reģistrācijas publikācijas

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2009. gada 26. februāra Regulas (EK) Nr. 207/2009 par Eiropas Savienības preču zīmi (
OV 2009, L 78, 1. lpp.
) 9. panta 3. punktu un 102. panta 1. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
I. Nikolajeva
un
Multi Protect OÜ
saistībā ar
I. Nikolajeva
celtu prasību pret šo sabiedrību par Eiropas Savienības preču zīmes pārkāpumu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Regula Nr. 207/2009
Saskaņā ar minētās Regulas Nr. 207/2009 9. pantu “Tiesības, ko piešķir ES preču zīme”:
“1.   ES preču zīme piešķir tās īpašniekam uz to ekskluzīvas tiesības. Īpašniekam ir tiesības aizliegt visām trešajām personām bez viņa piekrišanas darījumos izmantot:
a)
apzīmējumu, kas ir identisks ES preču zīmei attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas ir identiski tiem, attiecībā uz ko ir reģistrēta ES preču zīme;
b)
jebkādu apzīmējumu, kurš tā identiskuma vai līdzības ES preču zīmei dēļ un ES preču zīmes aptverto preču vai pakalpojumu un zīmes identiskuma vai līdzības dēļ varētu maldināt sabiedrību; iespēja maldināt ir asociāciju iespēja ar agrāko preču zīmi;
[..]
2.   Atbilstoši 1. punktam, cita starpā, var aizliegt:
a)
piestiprināt apzīmējumu precēm vai to iepakojumam;
b)
piedāvāt preces, laižot tās apgrozībā vai uzglabājot tās šim nolūkam ar šo apzīmējumu, vai piedāvāt ar to pakalpojumus;
c)
importēt vai eksportēt preces ar šo apzīmējumu;
d)
izmantot apzīmējumu uz darījumu dokumentiem un sludinājumos.
3.   Tiesības, ko piešķir ES preču zīme, var izmantot attiecībā uz trešajām personām kopš preču zīmes reģistrācijas publikācijas brīža. Tomēr var pieprasīt atbilstošu kompensāciju attiecībā uz jautājumiem, kas radušies pēc ES preču zīmes pieteikuma publikācijas brīža, kas vairs nav iespējams pēc pašas preču zīmes reģistrācijas publikācijas. Tiesa, kam iesniegta prasība šādā jautājumā, nevar lemt par lietas būtību pirms reģistrācijas publikācijas.”
Regulas Nr. 207/2009 14. pantā “Valsts tiesību aktu papildu piemērošana attiecībā uz pārkāpumiem” ir noteikts:
“1.   ES preču zīmju spēkā esamību nosaka tikai un vienīgi šīs regulas noteikumi. Attiecībā uz citiem jautājumiem ES preču zīmes pārkāpumus reglamentē valsts tiesību akti, kas attiecas uz attiecīgās valsts preču zīmes pārkāpumiem saskaņā ar X sadaļas noteikumiem.
2.   Šī regula neizslēdz prasības attiecībā uz ES preču zīmēm, kas celtas atbilstoši dalībvalstu tiesību aktiem, jo īpaši saistībā ar civiltiesisko atbildību un negodīgu konkurenci.
3.   Piemērojamos procesuālos noteikumus nosaka saskaņā ar X sadaļas noteikumiem.”
Saskaņā ar šīs regulas 96. pantu “Piekritība attiecībā uz pārkāpumiem un derīgumu”:
“ES preču zīmju tiesām ir izņēmuma piekritība attiecībā uz:
a)
visām prasībām sakarā ar pārkāpumiem [..];
[..]
c)
visām prasībām, kas celtas 9. panta 3. punkta otrajā teikumā minēto darbību rezultātā;
[..].”
Minētās regulas 101. pantā “Piemērojamie tiesību akti” ir paredzēts:
“1.   ES preču zīmju tiesas piemēro šīs regulas noteikumus.
2.   Attiecībā uz visiem jautājumiem, ko šī regula neaptver, ES preču zīmju tiesa piemēro savas valsts tiesību aktus, tostarp tai saistošos starptautisko privāttiesību aktus.
3.   Ja vien šajā regulā nav paredzēts citādāk, ES preču zīmju tiesa piemēro procesuālos noteikumus, kas reglamentē tā paša veida procesus saistībā ar valsts preču zīmēm tajā valstī, kur attiecīgā tiesa atrodas.”
Šīs regulas 102. pantā “Sankcijas” ir noteikts:
“1.   Ja ES preču zīmju tiesa konstatē, ka atbildētājs ir pārkāpis vai draudējis pārkāpt ES preču zīmi, ja vien nepastāv īpaši iemesli pretējai rīcībai, tā izdod rīkojumu, kas aizliedz atbildētājam turpināt darbības, kas pārkāpj vai varētu pārkāpt ES preču zīmi. Tā arī veic pasākumus saskaņā ar savas valsts likumiem, kas nodrošina pakļaušanos šim aizliegumam.
2.   Visos pārējos jautājumos ES preču zīmju tiesa piemēro tās dalībvalsts likumu, kurā pārkāpums vai pārkāpuma draudi notikuši, ieskaitot starptautiskās privāttiesības.”
Direktīva 2004/48/EK
Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/48/EK par intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu (
OV 2004, L 157, 45. lpp.
, un labojums –
OV 2004, L 195, 16. lpp.
) 13. pantā “Kompensācijas” ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka kompetentās tiesu iestādes, saņemot cietušās puses iesniegumu, piespriež pārkāpējam, kas apzināti ir iesaistījies kontrafakta darbībā vai kam ir bijis pamats apzināties, ka minētā darbība ir kontrafakta darbība, izmaksāt tiesību īpašniekam kompensāciju, kas atbilst pārkāpuma dēļ radītā kaitējuma apmēram.
Nosakot kompensācijas apjomu, tiesu iestādes:
a)
ņem vērā visus attiecīgos aspektus, piemēram, cietušajai pusei radītās negatīvās ekonomiskās sekas, tostarp zaudēto peļņu, pārkāpēja negodīgi gūto peļņu un attiecīgos gadījumos arī citus faktorus, kas nav ekonomiskie faktori, piemēram, tiesību īpašniekam pārkāpuma dēļ nodarīto morālo kaitējumu;
vai
b)
kā alternatīvu a) apakšpunktā minētajam attiecīgos gadījumos kaitējuma atlīdzinājumu nosaka kā vienreizēju maksājumu, pamatojoties uz noteiktiem faktoriem un noteikti ņemot vērā honorāru vai maksājumu summu, kas būtu saņemta, ja pārkāpējs būtu prasījis atļauju izmantot attiecīgās intelektuālā īpašuma tiesības.
2.   Ja pārkāpējs ir iesaistījies kontrafakta darbībās neapzināti vai viņam nav bijis pamats to apzināties, dalībvalstis var noteikt, ka tiesu iestādes var dot rīkojumu par peļņas vai iepriekš noteiktās kompensācijas atgūšanu.”
Igaunijas tiesības
2002. gada 22. maija Preču zīmju likuma (
kaubamärgiseadus
;
RT
I 2002, 49, 308), tā redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, 8. panta 2. punktā ir paredzēts:
“Reģistrētas preču zīmes tiesiskā aizsardzība sākas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas dienā [..] un ilgst 10 gadus no reģistrācijas dienas.”
Šī likuma 57. panta “Ekskluzīvo tiesību aizsardzība” 1. punktā ir paredzēts:
“Preču zīmes īpašnieks var celt prasību pret personu, kas pārkāpusi tā ekskluzīvās tiesības, tostarp arī pret licenciātu, kas ir pārkāpis licences līguma nosacījumus, par:
1)
tiesību pārkāpuma izbeigšanu;
2)
tīši vai aiz neuzmanības nodarīto, proti, faktisko zaudējumu, negūtās peļņas un nemateriālā kaitējuma atlīdzināšanu.
[..]”
Saskaņā ar 2005. gada 20. aprīļa Civilprocesa kodeksa (
tsiviilkohtumenetluse seadustikus
;
RT
I 2005, 26, 197), tā redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Civilprocesa kodekss”), 4. panta 2. punktu:
“Prasības tiesvedībā lietas dalībnieki nosaka strīda priekšmetu, tiesvedības norisi un lemj par pieteikumu un tiesiskās aizsardzības līdzekļu iesniegšanu.”
Šī kodeksa 5. panta “Dispozitivitātes princips” 1. punktā ir paredzēts:
“Prasība tiek izskatīta, pamatojoties uz lietas dalībnieku norādītajiem apstākļiem un iesniegtajiem pieteikumiem, ņemot vērā prasījumu.”
Minētā kodeksa 439. pantā “Prasības izskatīšanas robežas” ir paredzēts:
“Pieņemot nolēmumu, tiesa nedrīkst pārsniegt prasījuma robežas un lemt par neizvirzītu prasījumu.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
I. Nikolajeva
ir vārdiskas ES preču zīmes “HolzProf” īpašniece. Šīs preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika iesniegts 2010. gada 24. aprīlī, pēc tam, 2010. gada 31. maijā, publicēts. Minētā preču zīme tika reģistrēta 2010. gada 14. septembrī ar numuru CTM 00905381, un 2010. gada 16. septembrī šī reģistrācija tika publicēta.
2010. gada 24. aprīlī
I. Nikolajeva
noslēdza licences līgumu, saskaņā ar kuru tā piešķīra
Holz Prof OÜ
tiesības izmantot viņas preču zīmi, maksājot ikmēneša atlīdzības summu EUR 1278 apmērā.
Apgalvojot, ka
Multi Protect
laikposmā no 2010. gada 3. maija līdz 2011. gada 28. oktobrim ir prettiesiski izmantojusi viņas preču zīmi, tostarp internetā pieejamā tīmekļa vietnē kā “slēpto atslēgvārdu” izmantojot viņas preču zīmei identisku apzīmējumu,
I. Nikolajeva
cēla pret šo sabiedrību prasību
Harju Maakohus
(Harju Pirmās instances tiesa, Igaunija).
Iesniedzējtiesā
I. Nikolajeva
izvirzīja trīs prasījumus.
Pirmkārt, tā lūdza konstatēt pārkāpuma faktu,
Multi Protect
prettiesiski izmantojot viņas preču zīmi, un uzsvēra, ka šī izmantošana ir pretrunā Regulas Nr. 207/2009 9. panta 1. punkta a) apakšpunktam un 2. punkta d) apakšpunktam.
Otrkārt, viņa izvirzīja iebildumu par nepamatotu iedzīvošanos saistībā ar šo pārkāpumu, pieprasot naudas summas EUR 22791 apmērā samaksu, lai kompensētu apgalvotā pārkāpuma dēļ nepamatoti iegūto labumu, kura apmērs ir ticis aprēķināts, reizinot pārkāpuma ilgumu, proti, 17 mēnešus un 25 dienas, ar attiecīgajā licences līgumā noteikto ikmēneša atlīdzības summu.
Treškārt,
I. Nikolajeva
pieprasīja kompensāciju par viņai nodarīto nemateriālo kaitējumu apmērā, kas ir jānosaka tiesai, kura izskata lietu. Šajā ziņā viņa apgalvoja, it īpaši, ka vēršanās iesniedzējtiesā, kā arī kriminālprocess, kas tika uzsākts šo pašu pārkāpuma faktu dēļ, esot viņai radījuši morālas ciešanas. Šo pašu faktu dēļ esot pasliktinājies viņas veselības stāvoklis un attiecīgā tiesvedība esot negatīvi ietekmējusi viņas biznesa attiecības.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka pamatlietā rodas jautājums, pirmkārt, vai Regulas Nr. 207/2009 102. panta 1. punkta pirmais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka šai tiesai kā ES preču zīmju tiesai ir pienākums izdot rīkojumu, ar ko tiek aizliegta pārkāpuma darbību turpināšana, lai gan savā prasībā prasītāja nav lūgusi noteikt šādu aizliegumu un nav arī atsaukusies uz savas preču zīmes piešķirto ekskluzīvo tiesību pārkāpumu pēc 2011. gada 28. oktobra, bet ir vienīgi lūgusi konstatēt pārkāpuma darbības laikposmā pirms šī datuma.
Iesniedzējtiesa šajā ziņā norāda, ka saskaņā ar piemērojamajām valsts tiesību normām, konkrēti – dispozitivitātes principu, kas ir izklāstīts Civilprocesa kodeksa 4. panta 2. punktā, un šī kodeksa 439. pantā nostiprināto
ne ultra petita
principu valsts tiesa Regulas Nr. 207/2009 102. panta 1. punkta pirmajā teikumā minēto rīkojumu var izdot tikai tad, ja tai ir ticis iesniegts lūgums attiecīgu rīkojumu izdot.
Atsaucoties uz 2006. gada 14. decembra spriedumu Nokia (
C‑316/05
,
EU:C:2006:789
), iesniedzējtiesa uzskata, ka attiecīgā gadījumā rodas arī jautājums, vai tas, ka prasītāja pamatlietā šādu lūgumu aizliegt turpināt pārkāpumu nav iesniegusi, var būt tāds “īpašs iemesls” Regulas Nr. 207/2009 102. panta 1. punkta pirmā teikuma izpratnē, kas attaisnotu to, ka šī tiesa varētu apmierināt minētās prasītājas pirmo prasījumu, nepastāvot vajadzībai izdot rīkojumu, ar kuru tiek izteikts šis aizliegums.
Otrkārt, iesniedzējtiesai ir šaubas par minētās regulas 9. panta 3. punkta otrajā teikumā ietvertā jēdziena “atbilstoša kompensācija” nozīmi, it īpaši par to, vai šī kompensācija var tikt saņemta par nodarījumiem, kas ir veikti pirms ES preču zīmes reģistrācijas pieteikuma publikācijas, un vai ar minēto kompensāciju ir paredzēts atlīdzināt visu attiecīgās preču zīmes īpašniekam nodarīto kaitējumu, tostarp morālo kaitējumu, kas viņam ir ticis nodarīts.
Šādos apstākļos
Harju Maakohus
(Harju Pirmās instances tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai ES preču zīmju tiesa var izdot Regulas Nr. 207/2009 102. panta 1. punktā paredzēto rīkojumu arī tad, ja prasītājs savos prasījumos to nelūdz un lietas dalībnieki neapgalvo, ka atbildētājs pēc kādas konkrētas dienas pagātnē būtu pārkāpis vai draudējis pārkāpt ES preču zīmi, vai arī tas, ka šāds prasījums nav izvirzīts vai šis apstāklis nav norādīts, ir “īpašs iemesls” šī punkta pirmā teikuma izpratnē?
2)
Vai Regulas Nr. 207/2009 9. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ES preču zīmes īpašnieks no trešās personas par preču zīmei identiska apzīmējuma izmantošanu laikposmā no preču zīmes reģistrācijas pieteikuma publikācijas līdz preču zīmes reģistrācijas publikācijai var prasīt tikai atbilstošu kompensāciju, pamatojoties uz minētās regulas 9. panta 3. punkta otro teikumu, taču ne pārkāpuma rezultātā iegūtā labuma parastās vērtības un zaudējumu atlīdzināšanu, bet par laikposmu līdz preču zīmes pieteikuma iesniegšanas publikācijai viņam nav pat tiesību uz atbilstošu kompensāciju?
3)
Kāda veida izdevumi un citas kompensācijas ietilpst atbilstošajā kompensācijā saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 9. panta 3. punkta otro teikumu, un vai – un kādos apstākļos – tajā tostarp ietilpst preču zīmes īpašnieka nemateriālā kaitējuma atlīdzināšana?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 207/2009 102. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ES preču zīmju tiesai ir pienākums izdot rīkojumu, ar ko trešajai personai tiek aizliegta pārkāpuma darbību turpināšana, lai gan preču zīmes īpašnieks nav šai tiesai iesniedzis attiecīgu lūgumu.
Šī tiesa norāda, ka, piemērojot zināmus valsts tiesību principus civilprocesa organizācijas jomā, konkrēti, Civilprocesa kodeksa 4., 5. un 439. pantā nostiprinātos dispozitivitātes un
ne ultra petita
principus, tai ir aizliegts izdot tādu rīkojumu, kāds ir minēts Regulas Nr. 207/2009 102. panta 1. punktā, ja tai nav ticis iesniegts attiecīgs lūgums.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 101. panta 3. punktu, ja vien šajā regulā nav paredzēts citādāk, ES preču zīmju tiesa piemēro procesuālos noteikumus, kas reglamentē tā paša veida procesus saistībā ar valsts preču zīmēm tajā valstī, kur attiecīgā tiesa atrodas.
Tātad, ja minētajā regulā nav paredzēts citādāk, ar to nav liegts piemērot minētos dispozitivitātes un
ne ultra petita
principus.
Tādējādi ar Regulas Nr. 207/2009 102. panta 1. punktu ES preču zīmju tiesai, piemērojot šos valsts procesuālo tiesību principus, nav liegts atturēties izdot rīkojumu, ar ko trešajai personai tiek aizliegta pārkāpuma darbību turpināšana, tāpēc ka konkrētās preču zīmes īpašnieks nav šai tiesai iesniedzis attiecīgu lūgumu.
Tā kā pienākuma izdot Regulas Nr. 207/2009 102. panta 1. punktā minēto rīkojumu neesamība līdz ar to izriet no valsts tiesību procesuālo noteikumu piemērošanas, kura ar šo regulu nav liegta, nav jāaplūko jautājums, vai šī pienākuma neesamība ir pamatota ar “īpaša iemesla” esamību šīs tiesību normas izpratnē.
Katrā ziņā tas, ka ES preču zīmes īpašnieks ar savu prasību ES preču zīmju tiesā ir lūdzis vienīgi, lai tiktu konstatēts pārkāpums, bet nav lūdzis, lai tiktu izdots rīkojums par tā izbeigšanu, nevar tikt kvalificēts kā “īpašs iemesls” minētās regulas 102. panta 1. punkta izpratnē.
Faktiski šis jēdziens attiecas tikai uz izņēmuma situācijām, kurās, ņemot vērā īpašas trešajai personai pārmestās rīcības pazīmes, it īpaši to, lai tā nevarētu turpināt tai pārmestās darbības, kas izraisa vai varētu izraisīt pārkāpumu, tiesai nav pienākuma izdot rīkojumu, ar kuru trešajai personai tiek aizliegta šādu darbību turpināšana, lai gan preču zīmes īpašnieks ir šai tiesai iesniedzis attiecīgu lūgumu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2006. gada 14. decembris, Nokia,
C‑316/05
,
EU:C:2006:789
,
35.
punkts).
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 207/2009 102. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ES preču zīmju tiesai nav liegts, piemērojot zināmus valsts procesuālo tiesību principus, atturēties izdot rīkojumu, ar ko trešajai personai tiek aizliegta pārkāpuma darbību turpināšana, tāpēc ka konkrētās preču zīmes īpašnieks nav šai tiesai iesniedzis attiecīgu lūgumu.
Par otro un trešo jautājumu
Ar savu otro un trešo jautājumu, kuri ir jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, pirmkārt, vai Regulas Nr. 207/2009 9. panta 3. punkta otrais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ES preču zīmes īpašniekam ir liegta iespēja pieprasīt kompensāciju par trešo personu nodarījumiem pirms attiecīgās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma publikācijas brīža, un, otrkārt, vai attiecībā uz trešo personu nodarījumiem pēc šīs preču zīmes reģistrācijas pieteikuma publikācijas brīža, bet pirms tās reģistrācijas publikācijas šajā tiesību normā ietvertais jēdziens “atbilstoša kompensācija” ir jāsaprot kā zaudējumu atlīdzība, kuras mērķis ir kompensēt visu šim īpašniekam nodarīto kaitējumu, tostarp atgūt trešās personas gūtā labuma no minētās preču zīmes izmantošanas parasto vērtību, kā arī atlīdzināt nodarīto morālo kaitējumu.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 9. panta 3. punkta pirmo teikumu tiesības, ko piešķir ES preču zīme, var tikt izmantotas attiecībā uz trešajām personām tikai kopš attiecīgās preču zīmes reģistrācijas publikācijas brīža.
No tā izriet, ka ekskluzīvās tiesības, kas ar ES preču zīmi tiek piešķirtas tās īpašniekam un kas tam ļauj, it īpaši, atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 9. panta 1. un 2. punktam aizliegt visām trešajām personām izmantot konkrēto preču zīmi, īstenojot pārkāpuma darbību, var attiekties tikai uz trešo personu nodarījumiem pēc šīs preču zīmes reģistrācijas publikācijas brīža.
Taču, lai piešķirtu preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzējam zināmu aizsardzības līdzekli laikposmā starp pieteikuma publikācijas datumu, datumu, ar kuru sākot, tiek uzskatīts, ka trešās personas par šo pieteikumu zina, un tā reģistrācijas publikācijas datumu, Regulas Nr. 207/2009 9. panta 3. punkta otrajā teikumā ir paredzētas tiesības uz “atbilstošu kompensāciju” par nodarījumiem, kuri ir tikuši izdarīti šajā laikposmā un kuri, ja tie būtu izdarīti pēc minētās preču zīmes reģistrācijas, būtu bijuši aizliegti.
Šī aizsardzība ir izskaidrojama ar īpašumtiesību kopumu, kas ar minēto regulu ir piesaistīts ES preču zīmes reģistrācijas pieteikumam.
Faktiski atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 4. iedaļā ietvertajam 24. pantam “ES preču zīme kā īpašumtiesību objekts” ES preču zīmju reģistrācijas pieteikumi var attiekties uz vairākām juridiskām darbībām, tādām kā nodošana, tiesību
in rem
radīšana vai licencēšana, kuru kopīgā pazīme ir tāda, ka to mērķis vai sekas ir tiesību uz attiecīgo preču zīmi radīšana vai nodošana (šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 4. februāris, Hassan,
C‑163/15
,
EU:C:2016:71
,
21.
punkts).
Šajā lietā konkrētais preču zīmes reģistrācijas pieteikums, uz kuru attiecas pamatlieta, no tā iesniegšanas brīža ir bijis licences objekts.
ES preču zīmes reģistrācijas pieteikuma specifiskā ekonomiskā vērtība izriet arī no citām tiesībām, kas ir saistītas ar šādu pieteikumu. Tādējādi saskaņā ar Regulu Nr. 207/2009 pieteikuma iesniedzējam principā, sākot no tā preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma, ir prioritātes tiesības attiecībā pret vēlāk iesniegtajiem pieteikumiem.
Turklāt it īpaši šādi apsvērumi attiecībā uz īpašumtiesību kopumu, ar kuru ir saistīts preču zīmes reģistrācijas pieteikums, ir izraisījuši to, ka Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir atzinusi, ka, ņemot vērā lietas apstākļus, kas ir aplūkoti kopumā, šāds pieteikums var būt būtiska interese, kura tiek aizsargāta ar pamattiesībām uz īpašumu, kas ir nostiprinātas 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas Papildprotokola Nr. 1 1. pantā (šajā ziņā skat. ECT, 2007. gada 11. janvāris,
Anheuser-Busch Inc
. pret Portugāli, CE:ECHR:2007:0111JUD007304901, 73.–78. punkts).
Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jākonstatē, ka, tā kā Regulas Nr. 207/2009 9. panta 3. punkta otrajā teikumā ir ietverts stingri noteikts izņēmums noteikumam, saskaņā ar kuru ES preču zīme nevar tikt izmantota [attiecībā uz trešajām personām] līdz tās reģistrācijas publikācijas brīdim, saskaņā ar šo tiesību normu nevar tikt pieprasīta kompensācija par nodarījumiem, kas ir izdarīti pirms šādas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma publikācijas brīža.
Turklāt no tā, ka Regulas Nr. 207/2009 9. panta 3. punkta otrajā teikumā nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noskaidrotu tā saturu un piemērošanas jomu, saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru izriet, ka šajā tiesību normā ietvertajam jēdzienam “atbilstoša kompensācija” parasti ir piemērojama autonoma un vienveidīga interpretācija, pie kuras ir jācenšas nonākt, ņemot vērā minētās tiesību normas kontekstu un attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2006. gada 14. decembris, Nokia,
C‑316/05
,
EU:C:2006:789
,
21.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Lai nonāktu pie šīs interpretācijas, kā ir norādījusi arī iesniedzējtiesa, ir jāņem vērā tas, ka aizsardzībai, kura izpaužas kā “atbilstoša kompensācija” Regulas Nr. 207/2009 9. panta 3. punkta otrā teikuma izpratnē par šajā tiesību normā minētajiem nodarījumiem, pēc savas būtības ir jābūt ierobežotāka apmēra nekā tai, uz kuru preču zīmes īpašniekam ir tiesības saistībā ar nodarījumiem, kas tiek izdarīti pēc šīs preču zīmes reģistrācijas datuma, jo ar preču zīmes reģistrācijas pieteikumu saistītā vajadzība pēc aizsardzības ir mazāka par to, kura ir attiecināma uz preču zīmi pēc tās reģistrācijas.
Faktiski minētās regulas 9. panta 3. punkta otrajā teikumā minētie nodarījumi tiek veikti brīdī, kurā vēl nav droši zināms, vai preču zīme, par ko ir iesniegts reģistrācijas pieteikums, tiešām tiks reģistrēta, jo to daļēji vai pilnībā var nepieļaut absolūti vai relatīvi reģistrācijas atteikuma pamati.
Tādējādi ar ES preču zīmes reģistrācijas pieteikumu piešķirto tiesību raksturs pirms attiecīgās preču zīmes reģistrācijas var tikt kvalificēts kā “nosacījuma”.
Šis nosacījuma raksturs turklāt skaidri izriet no Regulas Nr. 207/2009 9. panta 3. punkta trešā teikuma, ciktāl tajā ir paredzēts, ka ar šīs regulas 9. panta 3. punkta otro teikumu pamatota prasība ES preču zīmju tiesā var tikt celta tikai pēc attiecīgās preču zīmes reģistrācijas publikācijas.
No tā izriet, ka “atbilstošai kompensācijai”, kas var tikt pieprasīta, ceļot ar Regulas Nr. 207/2009 9. panta 3. punkta otro teikumu pamatotu prasību, ir jābūt mazāka apmēra nekā zaudējumu atlīdzībai, kuru ES preču zīmes īpašnieks var pieprasīt saistībā ar kaitējumu, kas ir ticis nodarīts pārkāpuma dēļ.
Šo divu prasību veidu nošķīrums izriet arī no Regulas Nr. 207/2009 96. pantā ietvertā dažādo ES preču zīmju tiesu ekskluzīvās kompetences jomu uzskaitījuma, jo šī panta a) punktā ir atsevišķi minētas “prasīb[as] sakarā ar pārkāpumiem” un c) punktā – “vis[as] prasīb[as], kas celtas [šīs regulas] 9. panta 3. punkta otrajā teikumā minēto darbību rezultātā”.
Turklāt ir jākonstatē, ka, lai gan Regulā Nr. 207/2009 nav ietverti noteikumi attiecībā uz zaudējumu atlīdzību, ko ES preču zīmes īpašnieks var pieprasīt par pārkāpumiem, no šīs regulas 101. panta 2. punkta principā izriet, ka ES preču zīmju tiesa piemēro savas valsts tiesību aktus, tostarp tai saistošos starptautisko privāttiesību aktus, šajā jomā. No minētās regulas 14. panta 2. punkta arī izriet, ka ar to it īpaši netiek liegta valsts tiesību aktu papildu piemērošana attiecībā uz pārkāpumiem un, it īpaši, – valsts tiesību aktu saistībā ar civiltiesisko atbildību piemērošana.
Šajā kontekstā Direktīvas 2004/48 13. pantā ir paredzēti zināmi noteikumi zaudējumu atlīdzības jomā ar mērķi kompensēt pārkāpuma dēļ nodarīto kaitējumu, kas ir nošķirti atkarībā no tā, vai ir vai nav jāuzskata, ka trešā persona ir iesaistījusies kontrafakta darbībās apzināti vai tai ir bijis pamats to apzināties.
Tādējādi šīs direktīvas 13. panta 1. punktā ir paredzēta principā pilna apmēra kompensācija par faktiski nodarīto kaitējumu, kas var ietvert morālo kaitējumu par apzināti izdarītiem pārkāpumiem, kamēr šīs direktīvas 13. panta 2. punktā ir pieļauta tikai peļņas vai iepriekš noteiktās kompensācijas atgūšana, ja pārkāpumi nav veikti apzināti.
Lai gan šīs tiesību normas pašas par sevi ir piemērojamas tikai pārkāpumiem un tātad tikai darbībām, kas ir veiktas pēc attiecīgās preču zīmes reģistrācijas publikācijas brīža, nevis uz pirms šīs publikācijas veiktām darbībām, tādām kā tās, kas ir minētas Regulas Nr. 207/2009 9. panta 3. punkta otrajā teikumā, tomēr no tām var izsecināt, kā secinājumu 51. punktā būtībā ir norādījis arī ģenerāladvokāts, ka atlīdzība, kas ir maksājama kā “atbilstoša kompensācija”, nevar pārsniegt Direktīvas 2004/48 13. panta 2. punktā paredzēto samazināto kompensāciju.
Faktiski, ja Regulas Nr. 207/2009 9. panta 3. punkta otrā teikuma mērķis ir piesaistīt nosacījuma rakstura tiesības preču zīmei no tās reģistrācijas pieteikuma publikācijas un pat pirms tās reģistrācijas publikācijas brīža, “atbilstošai kompensācijai” šīs tiesību normas izpratnē ir jābūt mazāka apmēra nekā zaudējumu atlīdzībai, kuru ES preču zīmes īpašnieks var pieprasīt par pārkāpumiem, kas ir veikti pēc šīs preču zīmes reģistrācijas pieteikuma publikācijas brīža, un kuras mērķis principā ir nodrošināt kompensāciju pilnā apmērā par faktiski nodarīto kaitējumu, kas attiecīgā gadījumā var ietvert morālo kaitējumu.
Nosakot “atbilstošu kompensāciju” Regulas Nr. 207/2009 9. panta 3. punkta otrā teikuma izpratnē, līdz ar to ir jāpiemēro kritērijs, kas attiecas uz peļņas atgūšanu, un no šīs kompensācijas ir jāizslēdz tāda kaitējuma atlīdzināšana, kas ir lielāks par to, kas var būt nodarīts attiecīgās preču zīmes īpašniekam minētās preču zīmes izmantošanas dēļ un kurā var būt ietverts, konkrēti, morālais kaitējums.
Faktiski kritērijs, kas attiecas uz peļņas atgūšanu, ciktāl tas ir vērsts uz to, ka ir jāatgūst trešo personu nepamatoti gūtā peļņa no attiecīgās preču zīmes izmantošanas Regulas Nr. 207/2009 9. panta 3. punkta otrajā teikumā minētajā laikposmā, atbilst šajā tiesību normā izvirzītajam mērķim novērst to, ka trešās personas nepamatoti gūst labumu no specifiskās ekonomiskās vērtības, kura izpaužas preču zīmes reģistrācijas pieteikumā, lai gan tiek uzskatīts, ka tās ir zinājušas par šo pieteikumu pēc tā publikācijas.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz otro un trešo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 207/2009 9. panta 3. punkta otrais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ES preču zīmes īpašniekam tiek liegta iespēja pieprasīt kompensāciju par trešo personu nodarījumiem pirms preču zīmes reģistrācijas pieteikuma publikācijas brīža. Attiecībā uz trešo personu veiktiem nodarījumiem laikposmā pēc attiecīgās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma publikācijas brīža, bet pirms tās reģistrācijas publikācijas ar šajā tiesību normā ietverto jēdzienu “atbilstoša kompensācija” ir jāsaprot tās peļņas atgūšana, ko trešās personas ir faktiski guvušas no šīs preču zīmes izmantošanas minētajā laikposmā. No šī jēdziena “atbilstoša kompensācija” savukārt ir izslēgta lielāka apmēra kaitējuma atlīdzība par minētās preču zīmes īpašniekam iespējami nodarīto kaitējumu, tostarp attiecīgā gadījumā – morālo kaitējumu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:

1)
Padomes 2009. gada 26. februāra Regulas (EK) Nr. 207/2009 par Eiropas Savienības preču zīmi 102. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ES preču zīmju tiesai nav liegts, piemērojot zināmus valsts procesuālo tiesību principus, atturēties izdot rīkojumu, ar ko trešajai personai tiek aizliegta pārkāpuma darbību turpināšana, tāpēc ka konkrētās preču zīmes īpašnieks nav šai tiesai iesniedzis attiecīgu lūgumu;

2)
Regulas Nr. 207/2009 9. panta 3. punkta otrais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ES preču zīmes īpašniekam tiek liegta iespēja pieprasīt kompensāciju par trešo personu nodarījumiem pirms preču zīmes reģistrācijas pieteikuma publikācijas brīža. Attiecībā uz trešo personu veiktiem nodarījumiem laikposmā pēc attiecīgās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma publikācijas brīža, bet pirms tās reģistrācijas publikācijas ar šajā tiesību normā ietverto jēdzienu “atbilstoša kompensācija” ir jāsaprot tās peļņas atgūšana, ko trešās personas ir faktiski guvušas no šīs preču zīmes izmantošanas minētajā laikposmā. No šī jēdziena “atbilstoša kompensācija” savukārt ir izslēgta lielāka apmēra kaitējuma atlīdzība par minētās preču zīmes īpašniekam iespējami nodarīto kaitējumu, tostarp attiecīgā gadījumā – morālo kaitējumu.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – igauņu.