CELEX: 62015CJ0391
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Publiski līgumi
Pārbaudes procedūras
Direktīva 89/665/EEK
1. panta 1. punkts
2. panta 1. punkts
Līgumslēdzējas iestādes lēmums par tiesību piešķiršanu saimnieciskās darbības subjektam iesniegt piedāvājumu
Saskaņā ar piemērojamo valsts tiesisko regulējumu nepārsūdzams lēmums

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1989. gada 21. decembra Direktīvas 89/665/EEK par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām (
OV 1989, L 395, 33. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 11. decembra Direktīvu 2007/66/EK (
OV 2007, L 335, 31. lpp.
; turpmāk tekstā – “Direktīva 89/665”), 1. panta 1. punktu un 2. panta 1. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
Marina del Mediterráneo SL
u.c., īslaicīgu uzņēmumu apvienību ar nosaukumu “Marina Internacional de Marbella”, un
Agencia Pública de Puertos de Andalucía
(Andalūzijas Ostu aģentūra, turpmāk tekstā – “aģentūra”) par to, vai bija tiesisks pēdējās minētās iestādes lēmums piešķirt tiesības iesniegt piedāvājumu tās rīkotajā iepirkuma procedūrā par būvdarbu koncesiju citai īslaicīgai uzņēmumu apvienībai.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīvas 89/665 preambulas otrajā apsvērumā ir noteikts:
“pašreizējie pasākumi, kas nodrošina [publiskā iepirkuma jomā pieņemto direktīvu efektīvu] piemērošanu, gan valstīs, gan Kopienā ne vienmēr ir pietiekami, lai nodrošinātu atbilstību attiecīgiem Kopienas noteikumiem, īpaši stadijā, kad pārkāpumus var izlabot”.
Šīs direktīvas 1. panta ar nosaukumu “Darbības joma un pārskatīšanas procedūru pieejamība” 1. un 3. punktā ir noteikts:
“1.   Šo direktīvu piemēro līgumiem, kas minēti Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2004/18/EK (2004. gada 31. marts) par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras [(
OV 2004, L 134, 114. lpp.
)]], izņemot gadījumus, kad šādi līgumi ir izslēgti no minētās direktīvas piemērošanas jomas saskaņā ar tās 10. līdz 18. pantu.
Šīs direktīvas nozīmē līgumi ietver valsts līgumus, pamatnolīgumus, valsts būvdarbu koncesijas un dinamiskas iepirkuma sistēmas.
Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka attiecībā uz līgumiem, uz ko attiecas Direktīva 2004/18/EK, līgumslēdzēju iestāžu lēmumus var efektīvi un, jo īpaši, iespējami ātri pārskatīt saskaņā ar šīs direktīvas 2. līdz 2.f pantā izklāstītajiem nosacījumiem, pamatojoties uz to, ka ar šādiem lēmumiem ir pārkāpti Kopienas tiesību akti publiskā iepirkuma jomā vai attiecīgās valsts noteikumi, ar ko transponē minētos tiesību aktus.
[..]
3.   Dalībvalstis nodrošina to, ka saskaņā ar sīki izstrādātiem noteikumiem, ko dalībvalstis var pieņemt, pārskatīšanas procedūras ir pieejamas vismaz ikvienai personai, kura ir vai ir bijusi ieinteresēta iegūt konkrēta līguma slēgšanas tiesības un kurai ar varbūtējo pārkāpumu ir vai var tikt nodarīts kaitējums.”
Šīs direktīvas 2. panta ar nosaukumu “Prasības attiecībā uz pārskatīšanas procedūrām” 1. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis nodrošina to, ka pasākumos attiecībā uz 1. pantā paredzētajām pārskatīšanas procedūrām ir noteikts pilnvarojums:
a)
tiklīdz rodas izdevība un panākot vienošanos veikt pagaidu pasākumus, lai izlabotu varbūtējo pārkāpumu vai novērstu turpmāku kaitējumu attiecīgajām interesēm, tostarp pasākumus, lai apturētu valsts līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru vai nodrošinātu tās apturēšanu, vai apturētu jebkura līgumslēdzējas iestādes pieņemtā lēmuma īstenošanu;
b)
vai nu atcelt nelikumīgi pieņemtus lēmumus, vai nodrošināt to atcelšanu, tostarp atcelt diskriminējošas tehniskās, ekonomiskās vai finanšu prasības uzaicinājumā uz konkursu, līguma dokumentos vai jebkurā citā dokumentā, kas attiecas uz līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru;
c)
atlīdzināt zaudējumus personām, kam ar pārkāpumu nodarīts kaitējums.”
Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīva 2004/17/EK, ar ko koordinē iepirkumu procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta nozarē (
OV 2004, L 134, 1. lpp.
), tika atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2014. gada 26. februāra Direktīvu 2014/25/ES par iepirkumu, ko īsteno subjekti, kuri darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu nozarēs, un ar ko atceļ Direktīvu 2004/17/EK (
OV 2014, L 94, 243. lpp.
). Tās I sadaļas II nodaļas 2. iedaļā ietvertajā 3.–7. pantā bija uzskaitītas darbības, uz kurām tā attiecās.
Direktīva 2004/18 tika atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2014/24/ES par publisko iepirkumu (
OV 2014, L 94, 65. lpp.
). Tās 57. pantā ar nosaukumu “Izņēmumi no darbības jomas”, kas bija ietverts III sadaļā ar nosaukumu “Noteikumi, ko piemēro būvdarbu koncesijām”:
“Šī sadaļa neattiecas uz būvdarbu koncesijām, kuru slēgšanas tiesības piešķir:
a)
šīs direktīvas 13., 14. un 15. pantā minētajos gadījumos attiecībā uz būvdarbu valsts līgumiem;
b)
līgumslēdzējas iestādes, kas veic vienu vai vairākas no Direktīvas 2004/17/EK 3. līdz 7. pantā minētajām darbībām, ja minēto koncesiju slēgšanas tiesības piešķir, lai veiktu šīs darbības.
Tomēr šī direktīva paliek spēkā attiecībā uz būvdarbu koncesijām, kuru slēgšanas tiesības piešķir līgumslēdzējas iestādes, kas veic vienu vai vairākas no Direktīvas 2004/17/EK 6. pantā minētajām darbībām, un kuru slēgšanas tiesības piešķir šo darbību veikšanai, ciktāl attiecīgā dalībvalsts izmanto minētās direktīvas 71. panta otrajā daļā paredzēto iespēju novilcināt tās piemērošanu.”
Spānijas tiesības
1998. gada 13. jūlija
Ley 29/1998 reguladora de la Jurisdicción Contencioso-Administrativa
(Likums 29/1998, ar kuru tiek regulētas administratīvās tiesas) (1998. gada 14. jūlija
BOE
Nr. 167, 23516. lpp.) 25. panta 1. punktā prasība administratīvajā procesā tiesā un, precīzāk, pārsūdzamā administratīvā akta priekšmets ir definēts šādi:
“administratīvā prasība ir pieņemama attiecībā uz vispārēja rakstura noteikumiem, kā arī attiecībā uz valsts administrācijas tiešiem vai netiešiem aktiem, ar kuriem tiek izbeigta administratīvā lieta, ja ar tiem tieši vai netieši lieta tiek izskatīta pēc būtības, tie padara neiespējamu procesa turpināšanu vai aizstāvību vai rada neatgriezenisku kaitējumu leģitīmām tiesībām vai interesēm.”
1992. gada 26. novembra
Ley 30/1992 de Régimen Jurídico de las Administraciones Públicas y del Procedimiento Administrativo común
(Likums 30/1992 par valsts pārvaldes iestāžu un vispārējā administratīvā procesa tiesisko regulējumu) (1992. gada 27. novembra
BOE
Nr. 285, 40300. lpp.), kas grozīts ar 1999. gada 13. janvāra
Ley 4/1999
(Likums 4/1999) (1999. gada 14. janvāra
BOE
Nr. 12, 1739. lpp.) (turpmāk tekstā – “Likums 30/1992”), 107. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Ieinteresētās puses var apstrīdēt tādus lēmumus un sagatavojošos aktus, ar kuriem ir tieši vai netieši izlemta lietas būtība, kuri padara neiespējamu procesa turpināšanu vai aizstāvību vai rada neatgriezenisku kaitējumu leģitīmām tiesībām vai interesēm, to pamatojot ar jebkuru no [Likuma 30/1992] 62. un 63. pantā paredzētajiem spēkā neesamības vai atcelšanas pamatiem.
Pārējos sagatavojošos aktus ieinteresētās personas var apstrīdēt, lai tas tiktu apsvērts, pieņemot galīgo nolēmumu.”
2007. gada 30. oktobra
Ley 30/2007 de Contratos del Sector Público
(Likums 30/2007 par publiskajiem iepirkumiem) (2007. gada 31. oktobra
BOE
Nr. 261, 44336. lpp.) tika grozīts ar 2010. gada 5. augusta
Ley 34/2010
(Likums 34/2010, 2010. gada 9. augusta
BOE
Nr. 192, 69400. lpp.) (turpmāk tekstā – “Likums 30/2007”), lai tā 310.–320. pantā iekļautu tiesību normas attiecībā uz speciālo prasību publiskā iepirkuma jomā.
Likuma 30/2007 310. panta 2. punktā, kas ir specifiska tiesību norma publiskā iepirkuma jomā un ar ko tiek īstenots Likuma 30/1992 107. panta 1. punktā paredzētais vispārējais noteikums, ir noteikts:
“Prasības priekšmets var būt šādi akti:
a)
paziņojumi par konkursu, specifikācijas un līguma dokumenti, kuros ir noteikti nosacījumi, kas regulē iepirkuma procedūras kārtību;
b)
sagatavojoši akti, kas pieņemti iepirkuma procedūras laikā, ja ar tiem tieši vai netieši tiek lemts par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu, tie padara neiespējamu procedūras turpināšanu vai aizstāvību vai rada neatgriezenisku kaitējumu leģitīmām tiesībām vai interesēm. Iepirkuma komisijas akti, kuros tiek lemts par pretendentu izslēgšanu, tiek uzskatīti par sagatavojošiem aktiem, kas padara neiespējamu procedūras turpināšanu;
c)
līgumslēdzēju iestāžu pieņemti lēmumi par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
2011. gada 12. aprīlī
Marina del Mediterráneo SL
u.c. vērsās kompetentajā administratīvajā iestādē ar speciālo prasību publiskā iepirkuma jomā par iepirkuma komisijas lēmumu pielaist īslaicīgo uzņēmumu apvienību, ko veido
Nassir Bin Abdullah and Sons SL
,
Puerto Deportivo de Marbella SA
un
Ayuntamiento de Marbella
(Marbeljas pilsētas pašvaldība, Spānija) (turpmāk tekstā – “otra īslaicīgā uzņēmumu apvienība”), dalībai iepirkuma procedūrā par būvdarbu koncesiju ar nosaukumu “Marbeljas “La Bajadilla” ostas paplašināšana”.
Šo procedūru uzsāka aģentūra, kas ir
Consejería de Obras Públicas y Vivienda de la Junta de Andalucía
(Andalūzijas Publisko būvdarbu un mājokļu departaments, Spānija) ietilpstošs
ad hoc
publisko tiesību subjekts ar autonomām funkcijām un patstāvīgas juridiskas personas statusu. Iepirkuma procedūra tika uzsākta 2010. gada 27. novembrī. Saskaņā ar Tiesā sniegtajām norādēm minētā iepirkuma līguma vērtība ir EUR 77000000.
Abas īslaicīgās uzņēmumu apvienības, uz kurām attiecas pamatlieta, bija vienīgās pretendentes, kas piedalījās šajā iepirkuma procedūrā.
Savā prasībā
Marina del Mediterráneo
u.c. būtībā apgalvo, ka gan valsts tiesiskais regulējums, gan Savienības tiesiskais regulējums ir tikuši pārkāpti otrās īslaicīgās uzņēmumu apvienības dalības dēļ uzsāktajā procedūrā, jo, pirmkārt, Marbeljas pilsētas pašvaldība ir valsts pārvaldes iestāde, kas netiek uzskatīta par uzņēmēju valsts tiesiskā regulējuma izpratnē un kas nevar tikt uzskatīta par saimnieciskās darbības subjektu, neizkropļojot noteikumus par brīvu konkurenci un pretendentu vienlīdzību, un, otrkārt, šī īslaicīgā uzņēmumu apvienība neatbilst izvirzītajiem saimnieciskās un finansiālās maksātspējas nosacījumiem, ciktāl tās uzņemtie finanšu riski tiek segti no šīs pilsētas pašvaldības budžeta.
Ar 2011. gada 3. maija lēmumu Andalūzijas Ostu aģentūras izpilddirektors šo prasību noraidīja. Šajā lēmumā viņš atsaucas uz Tiesas judikatūru, konkrētāk, uz 2009. gada 23. decembra spriedumu CoNISMa (
C‑305/08
,
EU:C:2009:807
), ar kuru pretendenta statuss ir ticis piešķirts jebkurai valsts iestādei, kā arī šādu iestāžu grupai, kas tirgū piedāvā pakalpojumus, pat ja šai darbībai ir gadījuma raksturs. Turklāt minētais direktors pauž uzskatu, ka otras īslaicīgās uzņēmumu apvienības finansiālā maksātspēja tiek noteikta, ņemot vērā Marbeljas pilsētas pašvaldības budžeta ieņēmumus.
Kā izriet no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem, publiskā līguma, uz kuru attiecas pamatlieta, slēgšanas tiesības ar 2011. gada 6. jūnija lēmumu tika piešķirtas otrai īslaicīgajai uzņēmumu apvienībai. Administratīvā sūdzība, ko par šo lēmumu iesniedza
Marina del Mediterráneo
u.c., ar 2011. gada 11. jūlija lēmumu tika noraidīta.
Ar 2011. gada 5. jūlija vēstuli
Marina del Mediterráneo
u.c. cēla
Tribunal Superior de Justicia de Andalucía
(Andalūzijas Augstākā tiesa, Spānija) administratīvo prasību par aģentūras izpilddirektora 2011. gada 3. maija lēmumu. Ar šo prasību, kurā minētā apvienība atkārto šai administratīvajai iestādei saistībā ar speciālo prasību publiskā iepirkuma jomā norādītos argumentus, tā lūdz šo lēmumu atcelt un līdz ar to – atcelt pēc tās izdotos aktus, konkrēti 2011. gada 6. jūnija lēmumu par attiecīgā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu otrai īslaicīgajai uzņēmumu apvienībai.
Ar 2015. gada 19. februāra nolēmumu attiecīgā valsts tiesa pamatlietas puses informēja par iespējamu pamatu administratīvās prasības nepieņemamībai, kas izrietot no valsts tiesību akta, kurā ir definēti akti, kas var būt speciālās prasības publiskā iepirkuma jomā priekšmets. Saskaņā ar šo valsts tiesisko regulējumu prasības priekšmets var būt sagatavojoši akti, ar kuriem tieši vai netieši tiek lemts par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu, tiek padarīta neiespējama procedūras turpināšana vai aizstāvība vai tiek radīts neatgriezenisks kaitējums leģitīmām tiesībām vai interesēm.
Līdz ar to iepirkuma komisijas lēmums neizslēgt pretendentu, bet gluži pretēji – piešķirt tam tiesības iesniegt savu piedāvājumu un atļaut tam piedalīties uzsāktajā iepirkuma procedūrā nav pārsūdzams akts ar lēmuma raksturu, tomēr tas neliedz attiecīgajai personai kritizēt novērotos iespējamos pārkāpumus, lai uz tiem vēlāk atsauktos, apstrīdot aktu par attiecīgā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu, kuram ir lēmuma raksturs.
Iesniedzējtiesai ir šaubas par šī tiesiskā regulējuma saderību ar Savienības tiesību normām publiskā iepirkuma jomā, kā tās ir interpretējusi Tiesa it īpaši 2005. gada 11. janvāra spriedumā Stadt Halle un RPL Lochau (
C‑26/03
,
EU:C:2005:5
).
Ņemot vērā šos apsvērumus,
Tribunal Superior de Justicia de Andalucía
(Andalūzijas Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai, ņemot vērā lojālas sadarbības principu un direktīvu lietderīgo iedarbību, Direktīvas 89/665 1. panta 1. punkts un 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir tāds valsts tiesību akts kā [..] Likuma 30/2007 [..] 310. panta 2. punkts [..], ciktāl ar to tiek liegts celt speciālo administratīvo prasību publiskā iepirkuma jomā par tādiem līgumslēdzējas iestādes sagatavojošiem aktiem kā lēmums piešķirt pretendentam tiesības iesniegt piedāvājumu, attiecībā uz kuru tiek apgalvots, ka tajā nav ievērotas tiesību normas saistībā ar valsts un Savienības tiesiskajā regulējumā paredzēto tehniskās un ekonomiskās maksātspējas pamatojumu?
2)
Ja uz pirmo jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši, vai Direktīvas 89/665 1. panta 1. punktam un 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktam ir tieša iedarbība?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ievada apsvērumi
Vispirms, runājot par Spānijas valdības paustajām šaubām attiecībā uz lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 89/665 1. panta 1. punkta pirmo un otro daļu, tās interpretējot Direktīvas 2007/66 preambulas 2. apsvēruma gaismā, tādā kontekstā, kāds ir pamatlietā, Direktīva 89/665 attiecas vienīgi uz līgumiem, kas ietilpst Direktīvas 2004/18 darbības jomā, tomēr izņemot gadījumus, kad iepirkuma līgumi no tās ir izslēgti, piemērojot pēdējās minētās direktīvas 10.–18. pantu. Turpinājumā minētie apsvērumi tādējādi ir pamatoti ar premisu, ka iepirkuma līgumam, uz kuru attiecas pamatlieta, Direktīva 2004/18 ir piemērojama, un līdz ar to, ka Direktīva 89/665 ir piemērojama arī attiecībā uz pamatlietu, tomēr tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Par pirmo jautājumu
Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 89/665 1. panta 1. punkts un 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir valsts tiesību akts, atbilstoši kuram tāds lēmums pielaist pretendentu dalībai iepirkuma procedūrā, par ko tiek apgalvots, ka ar to ir pārkāptas Savienības tiesības publiskā iepirkuma jomā vai valsts tiesību akts, ar kuru tās ir transponētas, nepieder pie līgumslēdzējas iestādes sagatavojošiem aktiem, kas var būt patstāvīgas prasības tiesā priekšmets.
Lai gan ar Likuma 30/2007 310. panta 2. punkta b) apakšpunktu ir atļauts celt patstāvīgu prasību par sagatavojošiem aktiem, ar kuriem tieši vai netieši ir izlemts par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu, kuri padara neiespējamu procedūras turpināšanu vai aizstāvību vai rada neatgriezenisku kaitējumu leģitīmām tiesībām vai interesēm, citi sagatavojoši akti, tādi kā lēmums pielaist pretendentu dalībai procedūrā, kā izriet no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem, ir pārsūdzami tikai, ceļot prasību par lēmumu par publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu.
Ir jāatgādina, ka minētās direktīvas 1. panta 1. punktā, izmantojot formulējumu “attiecībā uz līgumiem”, ir paredzēts nosacījums, ka uz ikvienu līgumslēdzējas iestādes lēmumu, kurš attiecas uz noteikumiem, kas izriet no Savienības tiesībām publiskā iepirkuma jomā, un ar kuru tie var tikt pārkāpti, ir jāattiecina šīs pašas direktīvas 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā paredzētā pārbaude tiesā. Šajā tiesību normā tādējādi ir ietverta vispārēja atsauce uz līgumslēdzējas iestādes lēmumiem, nenošķirot šos lēmumus pēc to satura vai pieņemšanas brīža (skat. spriedumu, 2005. gada 11. janvāris, Stadt Halle un RPL Lochau,
C‑26/03
,
EU:C:2005:5
,
28.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šo jēdziena līgumslēdzējas iestādes “lēmums” plašo izpratni apstiprina fakts, ka šīs direktīvas 1. panta 1. punktā ietvertajā tiesību normā nav paredzēts nekāds ierobežojums attiecībā uz tajā minēto lēmumu raksturu un saturu. Turklāt šī jēdziena šaura interpretācija nebūtu saderīga ar Direktīvas 89/665 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā ietverto tiesību normu, ar kuru dalībvalstīm ir noteikts pienākums paredzēt pagaidu noregulējuma procedūras attiecībā uz ikvienu līgumslēdzēju iestāžu pieņemto lēmumu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2005. gada 11. janvāris, Stadt Halle un RPL Lochau,
C‑26/03
,
EU:C:2005:5
,
30.
punkts un tajā minētā judikatūra).
No minētā izriet, ka lēmums, ar ko pretendents tiek pielaists dalībai tādā iepirkuma procedūrā kā tā, uz kuru attiecas pamatlieta, ir lēmums minētās direktīvas 1. panta 1. punkta izpratnē.
Šī jēdziena “līgumslēdzēju iestāžu lēmumi”, kuri nav pārsūdzami, interpretāciju neietekmē apstāklis, ka Tiesa 2005. gada 11. janvāra sprieduma Stadt Halle un RPL Lochau (
C‑26/03
,
EU:C:2005:5
) 35. punktā ir atzinusi, ka nav pārsūdzamas darbības, kas ietilpst līgumslēdzējas iestādes iekšējā izpētē, veicot publisko iepirkumu. Proti, runājot par tādu tiesību piešķiršanu pretendentam iesniegt piedāvājumu, uz kuru attiecas pamatlieta, ir jāuzskata, ka šāds lēmums pēc sava rakstura izriet no līgumslēdzējas iestādes iekšējās izpētes jomas. Turklāt lēmums tika
Marina del Mediterráneo
u.c. paziņots.
Runājot par brīdi, no kura ir jābūt iespējai šo prasību celt, ir jāatgādina, kā izriet no Direktīvas 89/665 preambulas otrā apsvēruma, ka pēdējās minētās mērķis ir pastiprināt esošos mehānismus gan valstu, gan Savienības līmenī, lai nodrošinātu ar publisko iepirkumu saistīto direktīvu efektīvu piemērošanu, īpaši stadijā, kad pārkāpumus vēl var izlabot. Tādēļ šīs direktīvas 1. panta 1. punkta trešajā daļā dalībvalstīm ir noteikts pienākums “nodrošin[āt] to, ka [..] līgumslēdzēju iestāžu lēmumus var efektīvi un, jo īpaši, iespējami ātri pārskatīt” (skat. spriedumu, 2002. gada 12. decembris, Universale-Bau u.c.,
C‑470/99
,
EU:C:2002:746
,
74.
punkts).
Tomēr, kā Tiesa jau ir atzinusi, lai gan Direktīvā 89/665 formāli nav paredzēts brīdis, no kura pastāv tās 1. panta 1. punktā paredzētā iespēja celt prasību, atbilstoši minētās direktīvas mērķim, kas tika norādīts iepriekšējā punktā, dalībvalstīm nav atļauts tiesību celt prasību izmantošanu pakārtot apstāklim, ka attiecīgā iepirkuma procedūra ir formāli sasniegusi noteiktu stadiju (šajā ziņā skat. spriedumu, 2005. gada 11. janvāris, Stadt Halle un RPL Lochau,
C‑26/03
,
EU:C:2005:5
,
38.
punkts).
Ja nav Savienības tiesiskā regulējuma, kurā būtu noteikts brīdis, no kura būtu jāpastāv iespējai celt prasību, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts tiesībās ir jāparedz tiesvedības noteikumi, kuru mērķis ir nodrošināt, lai tiktu aizsargātas tiesības, kuras tiesību subjektam izriet no Savienības tiesībām. Šie procesuālie noteikumi tomēr nedrīkst būt nelabvēlīgāki par noteikumiem, kas attiecas uz līdzīgām prasībām, kuru mērķis ir no valsts tiesību sistēmas izrietošo tiesību aizsardzība (līdzvērtības princips), un nedrīkst padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt Savienības tiesību sistēmā piešķirto tiesību izmantošanu (efektivitātes princips) (spriedumi, 2010. gada 30. septembris, Strabag u.c.,
C‑314/09
,
EU:C:2010:567
,
34.
punkts; 2015. gada 6. oktobris, Orizzonte Salute,
C‑61/14
,
EU:C:2015:655
,
46.
punkts, kā arī 2015. gada 26. novembris, MedEval,
C‑166/14
,
EU:C:2015:779
,
32.
,
35.
un
37.
punkts).
Ar pārsūdzēšanas tiesā procesuālajiem noteikumiem, kuru mērķis ir nodrošināt to tiesību aizsardzību, kas ar Savienības tiesībām ir piešķirtas kandidātiem un pretendentiem, kuriem ar līgumslēdzēju iestāžu lēmumiem ir nodarīts kaitējums, it īpaši nedrīkst tikt apdraudēta Direktīvas 89/665 lietderīgā iedarbība (šajā ziņā skat. spriedumus, 2005. gada 3. marts, Fabricom,
C‑21/03 un C‑34/03
,
EU:C:2005:127
,
42.
punkts; 2015. gada 6. oktobris, Orizzonte Salute,
C‑61/14
,
EU:C:2015:655
,
47.
punkts, kā arī 2016. gada 15. septembris, Star Storage u.c.,
C‑439/14 un C‑488/14
,
EU:C:2016:688
,
43.
punkts).
Attiecībā konkrēti uz lēmumu, ar ko pretendents tiek pielaists dalībai tādā iepirkuma procedūrā kā tā, uz kuru attiecas pamatlieta, tas, ka valsts tiesiskajā regulējumā, uz kuru attiecas pamatlieta, katrā ziņā ir prasīts, lai pretendents nogaida attiecīgo lēmumu par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu, pirms tas var celt prasību par cita pretendenta pielaišanu, ir pretrunā Direktīvas 89/665 normām.
Šo interpretāciju neietekmē konstatējums, saskaņā ar kuru Direktīvā 89/665 izvirzītā mērķa pilnīga īstenošana būtu apdraudēta, ja kandidāti un pretendenti varētu jebkurā iepirkuma procedūras brīdī apgalvot, ka ir pārkāpti iepirkumu procedūras noteikumi, tādējādi radot līgumslēdzējai iestādei pienākumu atsākt visu procedūru no jauna, lai šos pārkāpumus novērstu (spriedums, 2015. gada 12. marts, eVigilo,
C‑538/13
,
EU:C:2015:166
,
51.
punkts un tajā minētā judikatūra). Šis konstatējums faktiski attiecas uz pamatojumu saprātīgiem prekluzīviem termiņiem prasību celšanai par pārsūdzamiem lēmumiem, nevis uz tādas no tiesiskā regulējuma, uz kuru attiecas pamatlieta, izrietošas patstāvīgas prasības nepieļaujamību par lēmumu, ar kuru pretendents tiek pielaists dalībai iepirkuma procedūrā.
Piedevām iesniedzējtiesas ziņā ir noteikt, vai ir izpildīti pārējie nosacījumi attiecībā uz Direktīvā 89/665 paredzēto pārbaudes procedūru pieejamību. Šajā ziņā ir jānorāda, ka, lai saskaņā ar minētās direktīvas 1. panta 1. punkta trešajā daļā un 3. punktā ietvertajām tiesību normām līgumslēdzējas iestādes pieņemto lēmumu pārbaudi varētu uzskatīt par efektīvu, tai ir jābūt pieejamai vismaz ikvienai personai, kas ir vai ir bijusi ieinteresēta iegūt konkrēta līguma slēgšanas tiesības un kam ar varbūtējo Savienības tiesību publiskā iepirkuma jomā vai noteikumu, ar kuriem šīs tiesības ir transponētas, pārkāpumu ir vai var tikt nodarīts kaitējums (šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 5. aprīlis, PFE,
C‑689/13
,
EU:C:2016:199
,
23.
punkts). Līdz ar to konkrētāk valsts tiesas ziņā, izskatot pamatlietu, ir noteikt, vai
Marina del Mediterráneo
u.c. ir bijuši ieinteresēti iegūt attiecīgā līguma slēgšanas tiesības un vai tiem ar aģentūras lēmumu, ar ko otrai īslaicīgajai uzņēmumu apvienībai tika piešķirtas tiesības iesniegt piedāvājumu, ir ticis vai varēja tikt nodarīts kaitējums.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 89/665 1. panta 1. punkts un 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir valsts tiesību akts, atbilstoši kuram tāds lēmums pielaist pretendentu dalībai iepirkuma procedūrā, par ko tiek apgalvots, ka ar to ir pārkāptas Savienības tiesības publiskā iepirkuma jomā, vai valsts tiesību akts, ar kuru tās ir transponētas, nepieder pie līgumslēdzējas iestādes sagatavojošiem aktiem, kas var būt patstāvīgas prasības tiesā priekšmets.
Par otro jautājumu
Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, vai Direktīvas 89/665 1. panta 1. punktam un 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktam ir tieša iedarbība.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Tiesa jau ir atzinusi, ka šīs direktīvas 1. panta 1. punktā un 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā ietvertās tiesību normas ir beznosacījuma un pietiekami precīzas, lai piešķirtu tiesības indivīdam, kas vajadzības gadījumā var uz tām atsaukties, vēršoties pret līgumslēdzēju iestādi (skat. spriedumu, 2005. gada 2. jūnijs, Koppensteiner,
C‑15/04
,
EU:C:2005:345
,
38.
lpp.).
Kā secinājumu 70. punktā norāda ģenerāladvokāts, šāds novērtējums ir spēkā arī attiecībā uz minētās direktīvas 2. panta 1. punkta a) apakšpunktu, ņemot vērā gan šīs tiesību normas skaidro un precīzo formulējumu, gan tās un 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā ietvertās tiesību normas līdzīgo mērķi.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 89/665 1. panta 1. punktam un 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktam ir tieša iedarbība.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

1)
Padomes 1989. gada 21. decembra Direktīvas 89/665/EEK par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 11. decembra Direktīvu 2007/66/EK, 1. panta 1. punkts un 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā situācijā kā tā, uz kuru attiecas pamatlieta, tiem pretrunā ir valsts tiesību akts, atbilstoši kuram tāds lēmums pielaist pretendentu dalībai iepirkuma procedūrā, par ko tiek apgalvots, ka ar to ir pārkāptas Savienības tiesības publiskā iepirkuma jomā, vai valsts tiesību akts, ar kuru tās ir transponētas, nepieder pie līgumslēdzējas iestādes sagatavojošiem aktiem, kas var būt patstāvīgas prasības tiesā priekšmets;

2)
Direktīvas 89/665, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2007/66/EK, 1. panta 1. punktam un 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktam ir tieša iedarbība.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – spāņu.