CELEX: 62017CJ0109
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Direktīva 2005/29/EK
Uzņēmēju negodīga komercprakse pret patērētājiem
Hipotekārā aizdevuma līgums
Tiesvedība par piedziņas vēršanu uz hipotēku
Nekustama īpašuma novērtēšana pirms tā pārdošanas izsolē
Izpilddokumenta spēkā esamība
11. pants
Adekvāti un efektīvi līdzekļi pret negodīgu komercpraksi
Aizliegums valsts tiesai novērtēt negodīgas komercprakses esamību
Neiespējamība apturēt piedziņas vēršanas uz hipotēku procedūru
2. un 10. pants
Labas rīcības kodekss
Šā kodeksa juridiski saistoša rakstura neesamība

Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2005/29/EK (2005. gada 11. maijs), kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (
OV 2005, L 149, 22. lpp.
), 11. pantu.
Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar tiesvedību starp
Bankia SA
, no vienas puses, un
Juan Carlos Marí Merino
un
Juan Pérez Gavilán
, kā arī
María de la Concepción Marí Merino
, no otras puses, par piedziņas vēršanu uz hipotēku.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 93/13/EEK
Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (
OV 1993, L 95, 29. lpp.
) 4. panta 1. punktā ir noteikts:
“Neskarot 7. pantu, līguma noteikuma negodīgumu novērtē, ņemot vērā preču vai pakalpojumu raksturu, attiecībā uz ko līgums noslēgts, un atsaucoties uz visiem apstākļiem līguma slēgšanas brīdī, kas ar to bijuši saistīti, kā arī visiem pārējiem līguma noteikumiem vai citu līgumu, no kā tas ir atkarīgs.”
Šīs direktīvas 6. panta 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis nosaka, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši savas valsts tiesību aktiem nav saistoši patērētājam un ka līgums ar tādiem pašiem noteikumiem turpina pusēm būt saistošs, ja tas var pastāvēt bez negodīgajiem noteikumiem.”
Minētās direktīvas 7. panta 1. punkts ir izteikts šādā redakcijā:
“Dalībvalstis nodrošina, ka patērētāju un konkurentu interesēs pastāv adekvāti un efektīvi līdzekļi, lai novērstu negodīgu noteikumu ilgstošu izmantošanu pārdevēju vai piegādātāju ar patērētājiem noslēgtos līgumos.”
Par Direktīvu 2005/29
Direktīvas 2005/29 9., 20. un 22. apsvērumā ir teikts:
“(9)
Šī direktīva neskar atsevišķas prasības, ko ceļ personas, kam kāda negodīga komercprakse ir radījusi kaitējumu. Tā arī neskar Kopienas un valsts tiesību aktus, kas attiecas uz līgumtiesībām [..]
[..]
(20)
Ir pareizi paredzēt vietu rīcības kodeksam, kas dotu tirgotājiem iespēju efektīvi piemērot šīs direktīvas principus konkrētās ekonomikas jomās. Nozarēs, kur tirgotāju rīcību reglamentē īpašas obligātas prasības, ir pareizi, ka šajos kodeksos arī dod norādījumus par prasībām attiecībā uz profesionālas rūpības ievērošanu šādās nozarēs. Kontrole, ko par kodeksu atbildīgās personas veic valstu vai Kopienas līmenī, lai novērstu negodīgu komercpraksi, var novērst vajadzību iesniegt prasības administratīvās iestādēs vai tiesā, un tādēļ tā būtu jāveicina. Lai sasniegtu augsta līmeņa patērētāju aizsardzību, varētu informēt patērētāju organizācijas un iesaistīt tās rīcības kodeksu izstrādē.
[..]
(22)
Dalībvalstīm ir jānosaka sankcijas par šīs direktīvas noteikumu pārkāpumiem un jānodrošina to izpilde. Sodiem jābūt efektīviem, samērīgiem un preventīviem.”
Šīs direktīvas 2. pantā ir paredzēts:
“Šajā direktīvā:
[..]
d)
“uzņēmēja komercprakse attiecībā pret patērētājiem” (turpmāk arī – “komercprakse”) ir jebkura tirgotāja veikta darbība, noklusējums, uzvedība vai apgalvojums, komerciāls paziņojums, tostarp reklāma un tirgdarbība, kas ir tieši saistīta ar produkta popularizēšanu, pārdošanu vai piegādi patērētājiem”;
[..]
f)
“rīcības kodekss” ir vienošanās vai tādu noteikumu kopums, kas nav ietverts dalībvalsts normatīvos vai administratīvos tiesību aktos un kas nosaka to tirgotāju uzvedību, kuri uzņemas kodeksā minētos pienākumus attiecībā uz vienu vai vairākiem komercprakses paveidiem vai uzņēmējdarbības nozarēm;
[..].”
Minētās direktīvas 3. panta 2. punktā ir paredzēts:
“Šī direktīva neskar līgumtiesības un jo īpaši noteikumus par līguma spēkā esamību, tā veidošanu vai sekām.”
Šīs pašas direktīvas 5. panta 1. un 2. punkts ir izteikti šādā redakcijā:
“1.   Negodīga komercprakse ir aizliegta.
2.   Komercprakse ir negodīga, ja:
a)
tā ir pretrunā profesionālās rūpības prasībām,
un
b)
tā attiecībā uz produktu būtiski kropļo vai var būtiski kropļot tā vidusmēra patērētāja saimniecisko rīcību, kuru produkts sasniedz vai kuram tas adresēts, vai vidusmēra grupas pārstāvja saimniecisko rīcību attiecībā uz produktu, ja komercprakse ir vērsta uz īpašu patērētāju grupu.”
Direktīvas 2005/29 10. pantā ir paredzēts:
“Šī direktīva pieļauj negodīgas komercprakses kontroli, ko dalībvalstis var veicināt un ko veic par rīcības kodeksu atbildīgās personas, un 11. pantā minēto personu vai organizāciju vēršanās pie tādām struktūrām, ja lietu izskatīšana šādās struktūrās ir paredzēta papildus lietu izskatīšanai tiesā vai administratīvās iestādēs, kā minēts tajā pantā.
Vēršanos šādās kontroles struktūrās nedrīkst uzskatīt par līdzvērtīgu tiesu vai administratīvās pārsūdzības līdzekļiem, kas noteikti 11. pantā.”
Atbilstoši šīs direktīvas 11. pantam:
“1.   Dalībvalstis nodrošina piemērotus un efektīvus līdzekļus, lai apkarotu negodīgu komercpraksi nolūkā nodrošināt šīs direktīvas prasību ievērošanu patērētāju interesēs.
Tādi līdzekļi ietver tiesību normas, saskaņā ar ko tādas personas vai organizācijas, kurām saskaņā ar attiecīgo valstu tiesību aktiem ir likumīgas intereses apkarot negodīgu komercpraksi, tostarp konkurenti, var:
a)
celt prasību tiesā pret šādu negodīgu komercpraksi
un/vai
b)
ierosināt šādas negodīgas komercprakses izskatīšanu administratīvā iestādē, kas ir kompetenta vai nu pieņemt lēmumus par sūdzībām, vai ierosināt attiecīgu tiesvedību.
Katra dalībvalsts nosaka, kuru no šīm iespējām izmantot, kā arī to, vai dot iespēju tiesām vai administratīvām iestādēm pieprasīt, lai pirms lietas ierosināšanas būtu izmantoti citi noteikti līdzekļi sūdzību izskatīšanai, tostarp 10. pantā minētie līdzekļi. Šīs iespējas ir pieejamas neatkarīgi no tā, vai ietekmētie patērētāji atrodas dalībvalsts teritorijā, kur atrodas tirgotājs, vai citā dalībvalstī.
Katra dalībvalsts nosaka:
a)
vai šos tiesiskos līdzekļus var vērst atsevišķi vai kopā pret vairākiem tirgotājiem vienā un tajā pašā tautsaimniecības nozarē;
un
b)
vai šos tiesiskos līdzekļus var vērst pret par kodeksu atbildīgo personu, ja attiecīgais kodekss veicina tiesisko prasību neievērošanu.
2.   Saskaņā ar 1. punktā minētajām tiesību normām dalībvalstis tiesām vai administratīvām iestādēm piešķir pilnvaras, kas ļauj gadījumos, kad tās uzskata šādus pasākumus par vajadzīgiem, ņemot vērā visu iesaistīto intereses, it sevišķi sabiedrības intereses:
a)
likt pārtraukt negodīgu komercpraksi vai ierosināt attiecīgu tiesvedību, lai panāktu negodīgas komercprakses pārtraukšanu, vai
vai
b)
aizliegt negodīgu komercpraksi vai ierosināt attiecīgu tiesvedību, lai panāktu negodīgas komercprakses aizliegšanu, ja negodīga komercprakse vēl nav sākusies, bet tās īstenošana ir paredzama,
pat nepierādot tirgotāja faktiski nodarītos zaudējumus vai kaitējumu, nodomu vai nolaidību.
[..]”
Minētās direktīvas 13. pants ir izteikts šādā redakcijā:
“Dalībvalstis nosaka sankcijas gadījumiem, kad tiek pārkāpti šīs direktīvas piemērošanai pieņemtie valsts noteikumi, un veic visus vajadzīg[o]s pasākumus, lai nodrošinātu šo sankciju piemērošanu. Sodiem jābūt efektīviem, samērīgiem un preventīviem.”
Spānijas tiesības
Civilprocesa likums
Ley de Enjuiciamiento Civil
(Civilprocesa likums) 695. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Šajā nodaļā minētajās procedūrās personas, pret kuru ir vērsta izpilde, iebildumi tiek pieņemti tikai tad, ja tie ir pamatoti ar kādu no šādiem pamatiem:
1)   nodrošinājuma vai nodrošinātā prasījuma dzēšana [..],
2)   kļūda pieprasītās summas aprēķinā, ja nodrošinātais parāds ir beigu bilance kreditora, kas prasa izpildi, un personas, pret kuru ir vērsta izpilde, savstarpējo saistību aprēķinā [..],
3)   ja izpilde ir vērsta pret kustamu īpašumu, kas apgrūtināts ar hipotēku, vai kustamu īpašumu, kas bijis ķīla bez nodošanas valdījumā, minētā īpašuma atkārtotu ieķīlāšanu, apgrūtināšanu ar nekustamu vai kustamu hipotēku vai pirms apgrūtinājuma noteiktu arestu, kas ir tiesvedības pamatā [..],
4)   līguma noteikuma, kas ir pamats izpildei vai kas ir ļāvis noteikt pieprasāmo summu, negodīgais raksturs.”
Civilprocesa likuma 698. panta 1. punktā ir noteikts:
“Jebkurš parādnieka, parādnieka, kurš ir trešā persona, vai citu iesaistīto personu izvirzīts prasījums, kas nav ietverts iepriekšējos pantos, tostarp prasījumi, kas saistīti ar dokumenta, no kura izriet parāds, spēkā neesamību, kā arī prasījuma tiesību iestāšanos, prasījuma noteiktību, dzēšanu vai parāda apmēru, tiek izskatīti, pieņemot atbilstošu nolēmumu un neapturot vai neapgrūtinot šajā sadaļā paredzēto tiesas procesu.”
Karaļa dekrētlikums 6/2012
2012. gada 9. marta
Real Decreto‑ley
6/2012
de medidas urgentes de protección de deudores hipotecarios sin recursos
(Karaļa dekrētlikums 6/2012 par steidzamības pasākumiem hipotekāro parādnieku, kam nav līdzekļu, aizsardzībai) 1. pantā ir precizēts, ka tā mērķis ir noteikt pienācīgus pasākumus, lai veicinātu parādnieku, kas sava parāda atmaksā nonākuši ārkārtas grūtībās, hipotekārā parāda restrukturizāciju, kā arī piedziņas vēršanas uz hipotēku mehānismu vienkāršošanu.
Šī karaļa dekrētlikuma 5. panta ir paredzēts:
“1.   Šajā pielikumā iekļautajam labās prakses kodeksam kredītiestādes vai visas citas organizācijas, kas profesionālā kārtā piešķir aizdevumus vai hipotekāros kredītus, pievienojas brīvprātīgi.
[..]
4.   Jebkurai kredītiestādei, kas pievienojas labas prakses kodeksam, ir obligāti saistoši tās noteikumi, ja parādnieks pierāda, ka parāds ir zem izslēgšanas sliekšņa.
[..]
9.   Iestādēm, kas ir pievienojušās labas prakses kodeksam, ir pienācīgi jāinformē savi klienti par iespēju atsaukties uz kodeksam noteikumiem [..].”
Šī paša karaļa dekrētlikuma 6. pantā ir noteikts:
“1.   To, kā iestādes, kas ir pievienojušās labas prakses kodeksam, ievēro to, uzrauga šim nolūkam izveidotā kontroles komisija.
[..]
4.   Kontroles komisija saņem un pārbauda informāciju, ko tai nodod Spānijas Banka atbilstoši 5. un 6. punktam, un reizi pusgadā publicē ziņojumu par labas prakses kodeksa ievērošanas pakāpi.
[..]
6.   Spānijas Bankai var iesniegt sūdzības par to, ka kredītiestādes neievēro kodeksu. Šīs sūdzības izskata tāpat kā citas sūdzības, kas ir Spānijas Bankas kompetencē.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
2006. gada 30. janvārī
J. C
.
Marí Merino
un
J. P
.
Gavilán
, kā arī
M. de la C. Marí Merino
noslēdza ar
Bankia
aizdevumu līgumu ar hipotekāro garantiju par 166000 EUR kapitālu, kas atmaksājams 25 gados. Šajā līgumā ar hipotēku apgrūtinātā nekustamā īpašuma vērtība tika noteikta ar “sākumcenu”195900 EUR, proti, īpašuma sākotnējā vērtība, ja to pārdotu izsolē atbilstoši Spānijas tiesībām.
Pēc pirmās pagarināšanas 2009. gada 29. janvārī šis līgums tika pagarināts ar notariālu aktu 2013. gada 18. oktobrī. Pagarinot otrreiz, attiecīgā nekustamā īpašuma sākumcena tika samazināta līdz 57689 EUR un atlikušā maksājamā kapitāla 102750 EUR atmaksas termiņš tika pagarināts līdz 40 gadiem. Turklāt tika atļauts pārdot īpašumu, nevēršoties tiesā, un no tā brīža līgumā ir norādīts, ka šis īpašums ir parastais mājoklis
J. C. Marí Merino
un
J. P. Gavilán
, kā arī
M. de la C. Marí Merino
.
Šādi pagarinātam aizdevuma līgumam ar hipotekāro garantiju esot par izpilddokumentu,
Bankia
uzsāka hipotekārās piedziņas procedūru.
J. C. Marí Merino
un
J. P. Gavilán
, kā arī
M. de la C. Marí Merino
2016. gada 8. martā cēla iebildumus par šo procedūru, pamatojot ar to, ka šajā līgumā ir negodīgi noteikumi. Proti, pirmkārt, sākumcena esot tikusi samazināta, tiem kaitējot, atmaksas termiņa pagarinājums esot bijis vienīgi pamudinājums aizdevuma ņēmējiem pieņemt šā līguma pagarināšanu.
Bankia
esot rīkojusies pretēji profesionālai rūpībai, gūstot labumu no parāda restrukturizācijas, lai grozītu attiecīgā nekustamā īpašuma novērtējumu. Otrkārt, neesot tikuši izpildīti nosacījumi, kas ļautu aizdevuma ņēmējiem izvairīties no piedziņas un atbrīvoties no parāda, nododot mājokli kā maksājumu, vienlaicīgi paliekot tajā kā īrniekiem, atbilstoši banku labas prakses kodeksam; tā kā šis kodekss ir saistošs
Bankia
, tai esot bijis jāpieņem atbildētāju pamatlietā piedāvātais
datio in solutum
.
Iesniedzējtiesa šaubās par to, vai
Bankia
rīcība ir negodīga komerprakse Direktīvas 2005/29 izpratnē.
Šajā ziņā šī tiesa precizē, ka atbilstoši valsts tiesībām iebildumus pret hipotekārās piedziņas procedūru var pamatot vienīgi ar kādu no motīviem, kas izsmeļoši paredzēti Civillikuma 695. pantā. Taču, lai gan negodīga noteikuma esamība līgumā, ko izmanto kā izpilddokumentu, ir viens no šādiem pamatiem, negodīgas komercprakses esamība tiek pārbaudīta ar atsevišķu prasību. Tomēr šādas prasības celšana neaptur hipotekārās piedziņas procedūru, jo tiesnesis, kurš izskata lietu pēc būtības, nav kompetents to apturēt, atbilstoši Civilprocesa likuma 698. pantam.
Šādā kontekstā iesniedzējtiesa uzskata – ja Savienības tiesības tai ļautu pārbaudīt tirgotāju negodīgu komercpraksi piedziņas vēršanas uz hipotēku procedūrā, kā tai ļauj to darīt Direktīva 93/13 attiecībā uz negodīgiem noteikumiem, tā varētu novērtēt aizdevuma līguma ar hipotekāro garantiju atjaunināšanas, kas tika veikta 2013. gada 18. oktobrī, spēkā esamību. Turklāt, ja banku labas prakses kodekss ir saistošs kredītiestādēm, kas tam ir pievienojušās, atbildētāji pamatlietā varētu reāli pieprasīt pieņemt
datio in solutum
, kas izbeigtu piedziņas vēršanu uz hipotēku, kā arī viņu personisko atbildību.
Šādos apstākļos
Juzgado de Primera Instancia n
o
5 de Cartagena
(Kartahenas pirmās instances tiesa Nr. 5, Spānija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumos:
“1)
Vai Direktīva 2005/29 ir jāinterpretē tādējādi, ka tās 11. pantam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pašlaik spēkā esošais Spānijas regulējums par piedziņas vēršanu uz hipotēkas objektu – proti, Civilprocesa likuma 695. un nākamie panti, aplūkojot tos kopsakarā ar 552. panta 1. punktu, – kurā nav paredzēts tiesai veikt negodīgas komercprakses pārbaudi nedz pēc savas ierosmes, nedz pēc kādas puses lūguma, jo tiesiskais regulējums apgrūtina vai neļauj veikt līgumu vai aktu, kuros var būt iekļauta negodīga komercprakse, pārbaudi?
2)
Vai Direktīva 2005/29 ir jāinterpretē tādējādi, ka tās 11. pantam ir pretrunā tāds valsts regulējums kā Spānijas tiesiskais regulējums, kurā nav nodrošināta rīcības kodeksa faktiska izpilde, ja piedzinējs izvēlas to nepiemērot ([Karaļa dekrētlikuma 6/2012] 5. un 6. pants, aplūkojot tos kopsakarā ar tā 15. pantu)?
3)
Vai Direktīvas 2005/29 11. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā ir tāds Spānijas valsts tiesiskais regulējums ([Karaļa dekrētlikuma 6/2012] pielikuma 3. punkts, ar kuru piedziņas vēršanas uz hipotēkas objektu procedūrā patērētājam nav atļauts lūgt piemērot rīcības kodeksu, konkrēti, attiecībā uz atmaksu ar īpašuma nodošanu un parāda dzēšanu?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2005/29 11. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, par kādu ir pamatlieta, ar ko tiesai, kas izskata lietu par piedziņas vēršanu uz hipotēku, aizliedz pārbaudīt pēc savas ierosmes vai pēc pušu lūguma izpilddokumenta spēkā esamību attiecībā pret negodīgas komercprakses esamību un katrā ziņā liedz tiesai, kas ir kompetenta lemt pēc būtības par šādas prakses esamību, noteikt tādus pagaidu noregulējuma pasākumus kā piedziņas vēršanas uz hipotēku apturēšana.
Uzreiz ir jānorāda, kā uzskata
Bankia
, ka ar hipotēku apgrūtinātā īpašuma vērtējuma samazinājums neesot jāuzskata par “komercpraksi” Direktīvas 2005/29 2. panta d) punkta izpratnē, ņemot vērā to, ka tā nav “tieši saistīta” ar produkta vai pakalpojuma popularizēšanu, pārdošanu vai piegādi patērētājam. Katrā ziņā šāds samazinājums neesot “negodīgs” šīs direktīvas 5. panta 2. punkta izpratnē. Šādos apstākļos, tā kā Direktīva 2005/29 neesot piemērojama šajā gadījumā, uz pirmo prejudiciālo jautājumu neesot jāatbild.
Šajā ziņā ir vienīgi jākonstatē, ka tikai tad, ja iesniedzējtiesa varētu pārbaudīt vai tai būtu jāpārbauda izpilddokumenta spēkā esamība, ņemot vērā Direktīvu 2005/29, kas ir tieši atkarīgs no atbildes uz šīs tiesas uzdoto pirmo jautājumu, tai būtu jāpārbauda, vai minētā direktīva ir piemērojama pamatlietas faktiem.
Tādēļ uz pirmo prejudiciālo jautājumu nav jāatbild.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Direktīvas 2005/29 mērķis ir nodrošināt augstu patērētāju aizsardzības līmeni, pilnībā saskaņojot normas par negodīgu komercpraksi (skat. šajā ziņā spriedumu, 2015. gada 16. aprīlis, UPC Magyarország,
C‑388/13
,
EU:C:2015:225
,
32.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tieši tādēļ, lai nodrošinātu šādu patērētāju augstu aizsardzības līmeni, ar Direktīvu 2005/29 tiek ieviests vienots vispārējs aizliegums tādai negodīgai komercpraksei, kas maina patērētāju saimniecisko rīcību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 19. decembris, Trento Sviluppo un Centrale Adriatica,
C‑281/12
,
EU:C:2013:859
,
31.
un
32.
punkts).
Tomēr pastāvīgā judikatūra arī ir tāda, ka šī direktīva vienīgi nosaka 5. panta 1. punktā, ka negodīga komercprakse “ir aizliegta”, un tādēļ tā atstāj dalībvalstu ziņā izvēlēties nacionālos līdzekļus, kas atbilstoši šīs pašas direktīvas 11. un 13. pantam ir paredzēti cīņai ar šādu praksi, ar nosacījumu, ka līdzekļi ir piemēroti un efektīvi, un ka paredzētās sankcijas ir efektīvas, samērīgas un atturošas (skat. šajā ziņā spriedumu, 2015. gada 16. aprīlis, UPC Magyarország,
C‑388/13
,
EU:C:2015:225
,
56.
un
57.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Turklāt atbilstoši Direktīvas 2005/29 9. apsvērumam tā neskar atsevišķas prasības, ko ceļ personas, kam kāda negodīga komercprakse ir radījusi kaitējumu, kā arī Savienības un valsts tiesību normas, kas attiecas uz līgumtiesībām, tajā skaitā, kā izriet no šīs direktīvas 3. panta 2. punkta, normas par līguma spēkā esamību, tā veidošanu vai sekām.
Tādēļ līgums, kas ir par pamatu izpilddokumentam, nevar tikt atzīts par spēkā neesošu, pamatojot vienīgi ar to, ka tajā ir noteikumi, kuri ir pretrunā vispārējam negodīgas komercprakses aizliegumam, kas izteikts minētās direktīvas 5. panta 1. punktā.
No tā izriet, ka Direktīvas 2005/29 lietderīgā iedarbība neprasa, lai dalībvalstis ļautu piedziņas vēršanas uz hipotēku procedūras tiesai kontrolēt, vai nu pēc savas ierosmes vai pēc pušu lūguma, izpilddokumenta spēkā esamību, ņemot vērā negodīgas komercprakses esamību.
Šādā kontekstā iesniedzējtiesa, atsaucoties tostarp uz 2013. gada 14. marta spriedumu Aziz (
C‑415/11
,
EU:C:2013:164
), šaubās arī par to, vai šīs direktīvas 11. pants, kurā prasīts tostarp, ka nacionālie līdzekļi, kas paredzēti cīņai ar negodīgu komercpraksi, ir piemēroti un efektīvi, nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir Civilprocesa likuma 695. un 698. pantā, atbilstoši kuram patērētājs ne tikai nevar iebilst pret piedziņas vēršanas uz hipotēku procedūru, atsaucoties uz negodīgas komercprakses esamību, kas ir pamatā izpilddokumentam, un izpildprocedūras tiesa nav pilnvarota veikt šādu kontroli, bet arī šādā nolūkā tam ir jāceļ prasības pēc būtības citā tiesā, kas nevar apturēt šo piedziņas vēršanas uz hipotēku procedūru.
Taču pretēji tam, ko apgalvo tostarp Eiropas Komisija, Tiesas izdarītais secinājums minētajā spriedumā, kas pasludināts attiecībā uz Direktīvu 93/13, nav attiecināms uz Direktīvu 2005/29, ņemot vērā to, ka, lai gan abu direktīvu mērķis ir nodrošināt patērētāju augstu aizsardzības līmeni, tās tomēr īsteno šo mērķi atšķirīgā kārtībā.
Proti, Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktā ir skaidri izteikts, ka negodīgi noteikumi patērētājam nav saistoši.
Tā kā šī obligātā norma cenšas aizstāt formālo līdzsvaru, ko līgums nodibina starp līgumslēdzēju tiesībām un pienākumiem, ar reālu līdzsvaru, lai atjaunotu līdzsvaru starp tām, valsts tiesai ir jānovērtē, pat pēc savas ierosmes, Direktīvas 93/13 piemērošanas jomā ietilpstoša noteikuma negodīgais raksturs un, šādi rīkojoties, jānovērš nelīdzsvarotība, kas pastāv starp patērētāju un tirgotāju (skat. šajā ziņā spriedumu, 2012. gada 14. jūnijs, Banco Español de Crédito,
C‑618/10
,
EU:C:2012:349
,
40.
un
42.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tieši ņemot vērā šo judikatūru, 2013. gada 14. marta sprieduma Aziz (
C‑415/11
,
EU:C:2013:164
) 59. punktā Tiesa uzskatīja, ka procesuālo tiesību sistēma, kas izriet no Civilprocesa likuma 695. un 698. panta, – ciktāl atbilstoši tai tiesai, kura izskata lietu pēc būtības un kurā patērētājs ir cēlis iebildumus par līguma noteikuma, kas ir izpilddokumenta pamatā, negodīgo raksturu atbilstoši Direktīvai 93/13, nav iespējas noteikt pagaidu pasākumus, lai apturētu piedziņas vēršanas uz hipotēkas objektu procedūru vai to izbeigtu, ja šādu pasākumu noteikšana ir nepieciešama, lai nodrošinātu tās galīgā nolēmuma pilnīgu efektivitāti, – var apdraudēt šajā direktīvā paredzētās aizsardzības efektivitāti.
Citādi ir attiecībā uz Direktīvu 2005/29.
Proti, kā tika norādīts šā sprieduma 32. un 33. punktā, šī direktīva aprobežojas ar to, ka aizliedz negodīgu komercpraksi.
Turklāt, pirmkārt, Direktīvas 2005/29 11. pants aprobežojas ar to, ka prasa dalībvalstīm raudzīties, lai pastāvētu piemēroti un efektīvi līdzekļi, lai apkarotu negodīgu komercpraksi. Šādi līdzekļi var būt vēršanās tiesā pret šādu praksi vai administratīva prasība, ko papildina tiesas pārbaude; šo prasību mērķis ir šādas prakses izbeigšana. Otrkārt, atbilstoši šīs direktīvas 13. pantam dalībvalstīm ir jānosaka pienācīgs sankciju režīms attiecībā uz tirgotājiem, kas izmanto negodīgu komercpraksi.
No tā izriet, ka, pamatojoties vienīgi uz šīs direktīvas noteikumiem, līguma noteikums nav atzīstams par spēkā neesošu, pat ja līgumpuses par to vienojušās uz negodīgas komercprakses pamata.
Šādos apstākļos tādu pagaidu noregulējuma pasākumu noteikšana kā hipotekārās piedziņas procedūras apturēšana, ko veic tiesa, kas izskata lietu pēc būtības par šādas prakses esamību, Direktīvā 2005/29 nav prasīta, lai nodrošinātu šīs tiesas galīgā nolēmuma pilnu iedarbību. Proti, katrā ziņā vienīgi uz šīs direktīvas pamata tas nevar ietekmēt attiecīgā līguma spēkā esamību un
a fortiori
izpilddokumenta spēkā esamību.
Šā paša iemesla dēļ, ja valsts tiesiskais regulējums, kas neatbilst Direktīvas 93/13 7. panta 1. punkta prasībām, neparedz iespēju apturēt piedziņas vēršanas uz hipotēku procedūru, kādēļ visos gadījumos, kad piedziņa tiek vērsta pret ar hipotēku apgrūtinātu nekustamo īpašumu pirms tiesas, kas izskata lietu pēc būtības, nolēmuma, ar ko atzīst līguma noteikuma, kas ir hipotēkas pamatā, negodīgo raksturu un tādējādi par izpildes procedūras spēkā neesamību, ar šo nolēmumu patērētājam varētu nodrošināt aizsardzību
a posteriori
vienīgi kā atlīdzinājumu (spriedums, 2013. gada 14. marts, Aziz,
C‑415/11
,
EU:C:2013:164
,
60.
punkts), attiecībā uz Direktīvas 2005/29 11. panta prasībām ir citādi.
Proti, kā tika atgādināts šā sprieduma 32. punktā, tā kā šī direktīva ir piemērojama, neskarot individuālas prasības, ko cēlušas personas, kam nodarīts kaitējums ar negodīgu komercpraksi, un Savienības un nacionālās normas par līgumtiesībām, atlīdzinoša aizsardzība var tikt uzskatīta par vienu no piemērotiem un efektīviem līdzekļiem cīņai ar negodīgu komercpraksi, kas ir prasīta šajā noteikumā.
Tādēļ tāds tiesiskais regulējums, par kādu ir pamatlieta, neaizskar Direktīvā 2005/29 prasītās aizsardzības efektivitāti.
Paturot šo prātā, ir jāuzsver, ka tad, kad tiesa, kurā norisinās piedziņas vēršanas uz hipotēku procedūra, veic izpilddokumenta pārbaudi, ņemot vērā Direktīvu 93/13, vai pēc savas ierosmes vai, kā, šķiet, tas varētu būt šajā gadījumā, pēc pušu lūguma, veicot šo kontroli, tā varēs pārbaudīt komercprakses, uz kuras pamata ir izdots šis izpilddokuments, negodīgumu.
Proti, lai gan komercprakses negodīguma konstatēšana automātiski un pati par sevi nekonstatē līguma noteikuma negodīgo raksturu, tas ir viens no elementiem, uz kuriem tiesa var balstīt savu līguma noteikumu negodīguma vērtējumu, kurā atbilstoši Direktīvas 93/13 4. panta 1. punktam ir jāņem vērā visi atbilstošās lietas apstākļi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 15. marts, Pereničová un Perenič,
C‑453/10
,
EU:C:2012:144
,
43.
un
44.
punkts).
Tādējādi secinājums par komercprakses negodīgo raksturu tieši neietekmē jautājumu par to, vai līgums ir spēkā atbilstoši Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktam. (spriedums, 2012. gada 15. marts, Pereničová un Perenič,
C‑453/10
,
EU:C:2012:144
,
46.
punkts).
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2005/29 11. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, par kādu ir pamatlieta, kas aizliedz piedziņas vēršanas uz hipotēku tiesvedības tiesai kontrolēt pēc savas ierosmes vai pēc pušu lūguma izpilddokumenta spēkā esamību attiecībā uz negodīgas komercprakses esamību un katrā ziņā tiesai, kas ir kompetenta izskatīt lietu pēc būtības par šādas prakses esamību, noteikt tādus pagaidu pasākumus kā hipotekārās piedziņas procedūras apturēšana.
Otrais un trešais jautājums
Ar otro un trešo jautājumu, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2005/29 11. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, kas nepiešķir juridiski saistošu spēku tādam rīcības kodeksam, kāds ir minēts šīs direktīvas 10. pantā.
Bankia
un Spānijas valdība uzskata, ka uz šiem jautājumiem nav jāatbild, ņemot vērā to, ka katrā ziņā banku labas prakses kodekss, kas aplūkots pamatlietā, nav rīcības kodekss Direktīvas 2005/29 10. panta izpratnē.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka Tiesai nav jākonstatē, vai banku labas prakses kodekss ietilpst rīcības kodeksa definīcijā, ko sniedz šīs direktīvas 2. panta f) punkts.
Šajā ziņā norādītās šaubas turklāt nav tādas, kuras apvērstu pieņēmumu par nozīmi, kas piešķirama katram prejudiciālajam jautājumam (spriedums, 2017. gada 20. septembris, Andriciuc u.c.,
C‑186/16
,
EU:C:2017:703
,
20.
punkts).
Šādā nolūkā ir jāatgādina, ka minētā 2. panta f) punktā “rīcības kodekss” ir definēts kā “vienošanās vai tādu noteikumu kopums, kas nav ietverts dalībvalsts normatīvos vai administratīvos tiesību aktos un kas nosaka [..] tirgotāju uzvedību”.
Taču, kā izriet no Direktīvas 2005/29 20. apsvēruma, ar šo direktīvu šiem kodeksiem piešķirtā loma ir tāda, lai ļautu pašiem tirgotājiem efektīvi piemērot šīs direktīvas principus konkrētās saimnieciskajās nozarēs, ievērot prasības par profesionālo rūpību un izvairītos no prasībām administratīvās iestādēs vai tiesā.
Protams, Direktīvas 2005/29 6. panta 2. punkta b) apakšpunktā ir noteikts, ka tas, ka tirgotājs neievēro rīcības kodeksu, var būt negodīga komercprakse. Tomēr šī direktīva neliek dalībvalstīm paredzēt tiešas sekas tirgotājiem tikai tādēļ vien, ka tie nav ievērojuši rīcības kodeksu, kam pirms tam ir pievienojušies.
Šādos apstākļos uz otro un trešo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2005/29 11. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar ko rīcības kodeksam, kāds ir minēts šīs direktīvas 10. pantā, netiek noteikts juridiski saistošs raksturs.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2005/29/EK (2005. gada 11. maijs), kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004, 11. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, par kādu ir pamatlieta, kas aizliedz piedziņas vēršanas uz hipotēku tiesvedības tiesai kontrolēt pēc savas ierosmes vai pēc pušu lūguma izpilddokumenta spēkā esamību attiecībā uz negodīgas komercprakses esamību un katrā ziņā tiesai, kas ir kompetenta izskatīt lietu pēc būtības par šādas prakses esamību, noteikt tādus pagaidu pasākumus kā hipotekārās piedziņas procedūras apturēšana.

2)
Direktīvas 2005/29 11. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar ko rīcības kodeksam, kāds ir minēts šīs direktīvas 10. pantā, netiek noteikts juridiski saistošs raksturs.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – spāņu.