CELEX: 62014TJ0691
Tržišno natjecanje
Zabranjeni sporazumi
Zlouporaba vladajućeg položaja
Tržište izvorne i generičke verzije perindoprila, lijeka namijenjenog liječenju kardiovaskularnih bolesti
Odluka kojom se utvrđuje povreda članaka 101. i 102. UFEU‑a
Načelo nepristranosti
Savjetovanje sa Savjetodavnim odborom za pitanja ograničavajućih djelovanja i vladajućih položaja
Pravo na djelotvoran pravni lijek
Kratak rok za podnošenje tužbe s obzirom na duljinu pobijane odluke
Sporazumi o nagodbama u sporovima o patentima
Sporazumi o licenciji
Sporazumi o stjecanju tehnologije
Sporazum o isključivoj kupnji
Potencijalno tržišno natjecanje
Ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj
Ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu
Usklađivanje prava tržišnog natjecanja i patentnog prava
Kvalifikacija zasebnih povreda ili jedinstvene povrede
Utvrđivanje mjerodavnog tržišta na razini molekule predmetnog lijeka
Novčane kazne
Kumuliranje novčanih kazni na temelju članaka 101. i 102. UFEU‑a
Načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni
Vrijednost prihoda od prodaje
Načini izračuna u slučaju kumuliranja povreda na istim tržištima

)
I.

Okolnosti spora
A.

Tužitelji
Grupa Servier, koju među ostalim čine Servier SAS, njezino društvo majka sa sjedištem u Francuskoj, Laboratoires Servier SAS i Servier Laboratories Ltd (u daljnjem tekstu zasebno ili zajedno: Servier ili tužitelji), uključuje farmaceutska društva na svjetskoj razini. Isključivu kontrolu nad upravljanjem društvom majkom grupe provodi Stichting FIRS, neprofitna zaklada nizozemskog prava.
B.

Perindopril i njegovi patenti
1.

Perindopril
Servier je razvio perindopril, lijek koji se upotrebljava u kardiovaskularnoj medicini, najprije namijenjen liječenju hipertenzije i zatajenja srca, s pomoću mehanizma inhibicije angiotenzin‑konvertirajućeg enzima (u daljnjem tekstu: ACE).
Aktivni farmaceutski sastojak (u daljnjem tekstu: AFS) perindoprila, odnosno biološki aktivna kemijska tvar koja proizvodi terapeutske učinke, jest u obliku soli. Prvotno korištena sol bila je erbumin (ili terc‑butilamin) koja je u kristalnom obliku zbog postupka koji Servier primjenjuje za njegovu sintezu.
2.

Patent koji se odnosi na molekulu
Patent koji se odnosi na molekulu perindoprila (patent EP0049658, u daljnjem tekstu: patent 658) podnesen je Europskom patentnom uredu (EPO) 29. rujna 1981. Patent 658 trebao je isteći 29. rujna 2001., ali je njegova zaštita u više država članica Europske unije, među kojima i u Ujedinjenoj Kraljevini, produljena do 22. lipnja 2003., kao što je dopušteno Uredbom Vijeća (EEZ) br. 1768/92 od 18. lipnja 1992. o uvođenju svjedodžbe o dodatnoj zaštiti za lijekove (
SL 1992., L 182, str. 1
.) U Francuskoj je zaštita patenta 658 produljena do 22. ožujka 2005., a u Italiji do 13. veljače 2009.
3.

Sekundarni patenti
K tomu, Servier je 1988. EPO‑u podnio više patenata koji se odnose na postupke proizvodnje molekule perindoprila koji su istekli 16. rujna 2008.; patenti EP0308339, EP0308340, EP0308341 i EP0309324 (u daljnjem tekstu, redom, patent 339, patent 340, patent 341 i patent 324).
Servier je 2001. EPO‑u podnio nove patente u pogledu erbumina i njegovih proizvodnih postupaka, među kojima su patent EP1294689 (takozvani „patent beta”, u daljnjem tekstu: patent 689), patent EP1296948 (takozvani „patent gama”, u daljnjem tekstu: patent 948) i patent EP1296947 (takozvani „patent alfa”, u daljnjem tekstu: patent 947).
Patent 947, koji se odnosi na alfa‑kristalni oblik erbumina i na njegov postupak pripreme, podnesen je 6. srpnja 2001. te ga je EPO priznao 4. veljače 2004.
Servier je također podnio prijave nacionalnih patenata u više država članica Unije prije nego što su postale strane Konvencije o priznavanju europskih patenata, koja je potpisana u Münchenu 5. listopada 1973. te je stupila na snagu 7. listopada 1977. (u daljnjem tekstu: EKP). Servier je, na primjer, podnio patentne prijave koji odgovaraju patentu 947 u Bugarskoj (BG 107532), u Češkoj Republici (PV2003‑357), u Estoniji (P200300001), u Mađarskoj (HU225340), u Poljskoj (P348492) i u Slovačkoj (PP0149‑2003). Sve predmetne patentne prijave podnesene su istog datuma, odnosno 6. srpnja 2001. Patenti su priznati 16. svibnja 2006. u Bugarskoj, 17. kolovoza 2006. u Mađarskoj, 23. siječnja 2007. u Češkoj Republici, 23. travnja 2007. u Slovačkoj i 24. ožujka 2010. u Poljskoj.
4.

Perindopril druge generacije
Od 2002. Servier je započeo razvijati perindopril druge generacije, proizveden od arginina, soli koja nije erbumin. Taj perindopril arginin bio je poboljšan u pogledu roka trajanja, koji je produljen s dvije na tri godine, stabilnosti, pri čemu je omogućena samo jedna vrsta pakiranja za sve klimatske zone, i skladištenja, koje ne zahtijeva nikakav poseban uvjet.
Servier je 17. veljače 2003. podnio prijavu europskog patenta za perindopril arginin (patent EP1354873B, u daljnjem tekstu: patent 873). Patent 873 priznat je 17. srpnja 2004., pri čemu je datum isteka utvrđen na 17. veljače 2023. Uvođenje perindoprila arginina na tržišta Unije započelo je 2006.
C.

Sporovi koji se odnose na perindopril
1.

Sporovi pred EPO‑om
Deset proizvođača generičkih lijekova, među kojima Niche Generics Ltd (u daljnjem tekstu: Niche), Krka Tovarna Zdravil d.d. (u daljnjem tekstu: Krka), Lupin Ltd i Norton Healthcare Ltd, društvo kći društva Ivax Europe (u daljnjem tekstu: Ivax), koje se kasnije spojilo s društvom Teva Pharmaceuticals Ltd (u daljnjem tekstu, pojedinačno ili s drugim društvima grupe Teva: Teva), podnijeli su prigovor protiv patenta 947 pred EPO‑om u 2004., kako bi ga se u potpunosti opozvalo, pozivajući se na razloge koji se temelje na manjku novosti i inventivne razine te na nedovoljno obrazloženom izumu.
Odjel za prigovore EPO‑a potvrdio je 27. srpnja 2006. valjanost patenta 947, nakon manjih izmjena Servierovih prvotnih zahtjeva (u daljnjem tekstu: odluka EPO‑a od 27. srpnja 2006.). Sedam društava podnijelo je pritužbu protiv te odluke. Niche se povukao iz postupka povodom prigovora 9. veljače 2005., Krka 11. siječnja 2007., a Lupin 5. veljače 2007. Odlukom od 6. svibnja 2009., tehničko vijeće za pritužbe EPO‑a poništilo je odluku EPO‑a od 27. srpnja 2006. te je opozvalo patent 947. Prijedlog za ponavljanje postupka koji je Servier podnio protiv te odluke odbijen je 19. ožujka 2010.
Niche je također EPO‑u 11. kolovoza 2004. podnio prigovor protiv patenta 948, ali se on povukao iz postupka 14. veljače 2005.
Teva je 13. travnja 2005. pokrenula postupak povodom prigovora protiv patenta 873. Odjel za prigovore odbio je taj prigovor, uz obrazloženje da Teva nije dokazala nedovoljnu inventivnu razinu tog patenta. Teva je podnijela pritužbu protiv te odluke 22. prosinca 2008., nakon čega ju je povukla 8. svibnja 2012.
2.

Sporovi pred nacionalnim sudovima
K tomu, proizvođači generičkih lijekova osporavali su valjanost patenta 947 pred sudovima određenih država članica, među ostalim u Nizozemskoj i Ujedinjenoj Kraljevini.
a)

Spor između Serviera, s jedne strane, i Nichea i Matrixa, s druge strane
U Ujedinjenoj Kraljevini Servier je 25. lipnja 2004. podnio tužbu zbog povrede pred High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents court) (Visoki sud, Engleska i Wales, Odjel
Chancery
, Patentni sud, Ujedinjena Kraljevina), protiv Nichea, upućujući na njegove patente 339, 340 i 341, pri čemu je Niche podnio zahtjeve za odobrenje stavljanja lijeka u promet (OSP) u Ujedinjenoj Kraljevini za generičku verziju perindoprila, razvijenog u suradnji s društvom Matrix Laboratories Ltd (u daljnjem tekstu: Matrix) na temelju sporazuma sklopljenog 26. ožujka 2001. (u daljnjem tekstu: sporazum Niche – Matrix). Niche je 9. srpnja 2004. obavijestio Servier o protutužbi za proglašenje patenta 947 ništavim.
Rasprava pred High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents court) (Visoki sud, Engleska i Wales, Odjel
Chancery
, Patentni sud), koja se odnosila na utemeljenost navodne povrede, konačno je utvrđena za 7. i 8. veljače 2005., ali je trajala samo pola dana zbog nagodbe koju su Servier i Niche sklopili 8. veljače 2005., kojom je okončan spor između tih dviju stranaka.
Niche je obavještavao Matrix o odvijanju tog spora te je potonje društvo u njega također bilo uključeno davanjem iskaza pred High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents court) (Visoki sud, Engleska i Wales, Odjel
Chancery
, Patentni sud), u ime Nichea. Osim toga, Servier je 7. veljače 2005. Matrixu poslao službeno pismo upozorenja, u kojem mu je prigovorio da je povrijedio patente 339, 340 i 341 te mu je prijetio da će podnijeti tužbu zbog povrede.
U jesen 2004., Servier je, osim toga, počeo planirati stjecanje Nichea. Servier je u tu svrhu uspostavio prethodnu reviziju, čija je prva faza okončana 10. siječnja 2005., kad je podnio neobvezujuću preliminarnu ponudu za stjecanje kapitala Nichea u iznosu između 15 i 45 milijuna funta sterlinga. Nakon druge faze prethodne revizije, koja se odvila 21. siječnja 2005., Servier je 31. siječnja 2005. usmeno obavijestio Nichea da više ne želi provesti njegovo stjecanje.
b)

Sporovi između Serviera, s jedne strane, i Ivaxa i Teve, s druge strane
U Ujedinjenoj Kraljevini Ivax je 9. kolovoza 2005. zatražio opoziv patenta 947 pred High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) (Visoki Sud, Engleska i Wales, Odjel
Chancery
, Patentni sud). Servier i Ivax ipak su u listopadu 2005. odlučili prekinuti postupak do donošenja konačne odluke u postupku povodom prigovora pred EPO‑om. Zauzvrat, Servier se obvezao, prema Ivaxu, njegovim stjecateljima licencije i njegovim klijentima, da u trajanju prekida u i u Ujedinjenoj Kraljevini, neće pokretati kaznene progone, zahtijevati povrat dobiti ili financijsku naknadu koja nije razumna naknada za svaki čin povrede patenta 947 i da neće nastojati dobiti zabranu sudskim nalogom ni odgodu isporuke proizvoda. Servier se također obvezao da će pažljivo nastaviti postupak pred EPO‑om i da neće pokušati ishoditi privremeni sudski nalog u okviru tužbe zbog povrede nakon zatvaranja postupka pred EPO‑om.
U Nizozemskoj, Pharmachemie BV, društvo kći Teve, podnijelo je 15. kolovoza 2007. pred Rechtbank Den Haag (Sud u Haagu, Nizozemska) zahtjev za opoziv patenta 947, koji je proglašen valjanim u Nizozemskoj, zbog nedostatka novosti inventivne razine te njegove nemogućnosti reproduciranja. Rechtbank Den Haag (Sud u Haagu) prihvatio je taj zahtjev 11. lipnja 2008. Servier je 7. listopada 2008. podnio žalbu protiv te presude, ali zatim nije istaknuo nikakve prigovore.
c)

Sporovi između Serviera i Krke
Servier je 30. svibnja 2006. u Mađarskoj podnio zahtjev za izdavanje privremenog sudskog naloga da se zabrani komercijalizacija generičke verzije perindoprila koji stavlja na tržište Krka, zbog povrede patenta 947. Taj je zahtjev odbijen u rujnu 2006.
U Ujedinjenoj Kraljevini Servier je 28. srpnja 2006. pred High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) (Visoki Sud, Engleska i Wales, Odjel
Chancery
, Patentni sud) podnio tužbu zbog povrede patenta 340 protiv Krke. Također je 2. kolovoza 2006. podnio tužbu zbog povrede patenta 947 protiv Krke, kao i zahtjev za izdavanje privremenog sudskog naloga. Krka je 1. rujna 2006. podnijela protutužbu za poništenje patenta 947, a 8. rujna 2006. drugu protutužbu za poništenje patenta 340. High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) (Visoki Sud, Engleska i Wales, Odjel
Chancery
, Patentni sud) prihvatio je 3. listopada 2006. Servierov zahtjev za izdavanje privremenog sudskog naloga te je odbio zahtjev za skraćeni postupak (
motion of summary judgment
) koji je Krka podnijela 1. rujna 2006. u svrhu proglašenja patenta 947 nevaljanim. Postupak u tijeku obustavljen je 1. prosinca 2006. nakon što su stranke sklopile nagodbu te je ukinut privremeni sudski nalog.
d)

Spor između Serviera i Lupina
Lupin je 18. listopada 2006. pred High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) (Visoki Sud, Engleska i Wales, Odjel
Chancery
, Patentni sud) podnio tužbu za proglašenje patenta 947 nevaljanim, koji je proglašen valjanim u Ujedinjenoj Kraljevini, i za utvrđivanje nepostojanja povrede navedenog patenta generičkom verzijom perindoprila koji je namjeravao stavljati na tržište u toj zemlji.
e)

Sporovi između Serviera i Apotexa
U Ujedinjenoj Kraljevini Servier je 1. kolovoza 2006. pred High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) (Visoki Sud, Engleska i Wales, Odjel
Chancery
, Patentni sud) podnio tužbu zbog povrede protiv društva Apotex Inc., pri čemu se pozvao na povredu patenta 947 jer je potonje društvo 28. srpnja 2006. pustilo u prodaju generičku verziju perindoprila. Apotex je podnio protutužbu za poništenje tog patenta. Privremeni sudski nalog kojim se Apotexu zabranjuje da uvozi, nudi na prodaju ili prodaje perindopril izdan je 8. kolovoza 2006. High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents court) (Visoki Sud, Engleska i Wales, Odjel
Chancery
, Patentni sud) presudio je 6. srpnja 2007. da je patent 947 nevaljan zbog nedostatka novosti i inventivne razine u odnosu na patent 341. Prema tome, sudski nalog odmah je ukinut te je Apotex mogao ponovno prodavati svoju generičku verziju perindoprila na tržištu u Ujedinjenoj Kraljevini. Court of Appeal (England & Wales) (Civil division) (Žalbeni sud, Engleska i Wales, Građanski odjel, Ujedinjena Kraljevina) odbio je 9. svibnja 2008. tužbu koju je Servier podnio protiv presude High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents court) (Visoki Sud, Engleska i Wales, Odjel
Chancery
, Patentni sud).
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents court) (Visoki Sud, Engleska i Wales, Odjel
Chancery
, Patentni sud) dodijelio je 9. listopada 2008. naknadu štete Apotexu u iznosu od 17,5 milijuna funta sterlinga zbog prihoda koji je izgubio tijekom provedbe naloga. High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents court) (Visoki Sud, Engleska i Wales, Odjel
Chancery
, Patentni sud) ipak je 29. ožujka 2011. od Apotexa zatražio da vrati taj iznos društvu Servier na temelju načela
ex turpi causa
jer je molekula perindoprila bila zaštićena valjanim kanadskim patentom do 2018., a Apotex je proizvodio i prodavao svoj lijek u Kanadi. Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud, Engleska i Wales, Građanski odjel) ipak je ukinuo tu odluku presudom od 3. svibnja 2012. Supreme Court of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine) odbio je 29. listopada 2014. žalbu koju je Servier podnio protiv presude Court of Appeala (England & Wales) (Civil division) (Žalbeni sud, Engleska i Wales, Građanski odjel).
U Nizozemskoj Katwijk Farma BV, društvo kći Apotexa, podnio je 13. studenoga 2007. pred Rechtbank Den Haag (Sud u Haagu) zahtjev za poništenje patenta 947, koji je proglašen valjanim u Nizozemskoj. Servier je 7. prosinca 2007. podnio zahtjev za izdavanje privremenog sudskog naloga protiv društva Katwijk Farma, koji je Rechtbank Den Haag (Sud u Haagu) odbio 30. siječnja 2008. Nakon što je Rechtbank Den Haag (Sud u Haagu) u Nizozemskoj 11. lipnja 2008. poništio patent 947 u okviru tužbe koju je podnio Pharmachemie, Servier i Katwijk Farma povukli su se iz postupaka u tijeku.
D.

Nagodbe u sporovima o patentima
Servier je sklopio niz sporazuma o nagodbi u pogledu patenata s više proizvođača generičkih lijekova s kojima je vodio sporove o patentima. Međutim, nije sklopio nagodbu s Apotexom.
1.

Sporazumi koje je Servier sklopio s Nicheom i Unichemom te s Matrixom
Servier je 8. veljače 2005. sklopio dva sporazuma o nagodbi, jedan s Nicheom i njegovim društvom majkom, Unichem Laboratories Ltd (u daljnjem tekstu: Unichem), i drugi s Matrixom. Niche je istog dana sklopio sporazum o licenciji i o isporuci s Biogaranom, društvom kćeri u stopostotnu vlasništvu društva Laboratoires Servier.
Sporazum koji je Servier sklopio s Nicheom i Unichemom (u daljnjem tekstu: sporazum Niche) obuhvaćao je sve zemlje u kojima su postojali patenti 339, 340, 341 i 947 (članak 3.).
U skladu sa sporazumom Niche, Niche i Unichem obvezali su se da neće proizvoditi, dati proizvoditi, držati, uvoziti, isporučivati, nuditi na isporuku ili raspolagati generičkim perindoprilom proizvedenim u skladu s postupkom koji je razvio Niche i za koji je Servier smatrao da povređuje patente 339, 340 i 341, koji su proglašeni valjanima u Ujedinjenoj Kraljevini, u skladu s bitno sličnim postupkom ili bilo kojim drugim postupkom kojim se mogu povrijediti patenti 339, 340 i 341 (u daljnjem tekstu: sporni postupak) do lokalnog isteka tih patenata (članak 3.). Suprotno tomu, sporazumom Niche određivalo se da su nakon isteka navedenih patenata ta društva slobodna komercijalizirati perindopril proizveden spornim postupkom a da se ne povrijede ti patenti (članci 4. i 6.). K tomu, Niche je bio dužan poništiti, raskinuti ili obustaviti, do datuma isteka patenata, sve svoje već sklopljene ugovore koji se odnose na perindopril proizveden spornim postupkom, kao i zahtjeve za izdavanje OSP‑a za taj perindopril (članak 11.). Osim toga, Niche i Unichem obvezali su se da neće podnositi nikakav zahtjev za izdavanje OSP‑a za perindopril proizveden spornim postupkom i da neće pomagati nijednoj trećoj osobi da ishodi takav OSP (članak 10.). Naposljetku, nisu smjeli poduzimati nikakve radnje za proglašenje nevaljanosti ili utvrđivanje nepostojanja povrede protiv patenata 339, 340, 341, 947, 689 i 948 do njihova isteka, osim u slučaju obrane u okviru tužbe zbog povrede patenta (članak 8.). K tomu, Niche je pristao povući svoje prigovore protiv patenata 947 i 948 pred EPO‑om (članak 7.).
Zauzvrat, Servier se obvezao, s jedne strane, da neće podnijeti tužbu zbog povrede protiv Nichea ili njegovih klijenata i Unichema, na temelju patenata 339, 340, 341 i 947, u pogledu navodne povrede nastale sklapanjem sporazuma Niche (članak 5.) i, s druge strane, da će Nicheu i Unichemu isplatiti iznos od 11,8 milijuna funta sterlinga u dva obroka (članak 13.). Taj je iznos predstavljao naknadu za obveze Nichea i Unichema te za „znatne troškove i moguće odgovornosti koje bi Niche i Unichem mogli snositi zbog prestanka njihova programa razvoja perindoprila proizvedenog u skladu [sa spornim] postupkom”.
Usto, Niche je 8. veljače 2005. sklopio sporazum o licenciji i isporuci s Biogaranom (u daljnjem tekstu: sporazum Biogaran), koji se odnosi na prijenos, s jedne strane, svih informacija i podataka kojima Niche raspolaže u pogledu triju lijekova i koji su potrebni za dobivanje OSP‑ova te, s druge strane, njegova francuskog OSP‑a za jedan od tih lijekova. Zauzvrat, Biogaran je morao Nicheu isplatiti nepovratan iznos od 2,5 milijuna funta sterlinga, čak i u slučaju da Biogaran ne dobije OSP‑ove. K tomu, Biogaran je morao naručiti predmetne proizvode od Nichea nakon dobivenih OSP‑ova. Ako ne dobije OSP‑ove u roku od 18 mjeseci od datuma stupanja sporazuma na snagu, sporazum se automatski raskida (članak 14.4.) a da nijedna strana nema pravo na naknadu štete (članak 14.5.).
Sporazum koji je Servier sklopio s Matrixom (u daljnjem tekstu: sporazum Matrix) obuhvaćao je sve zemlje u kojima su postojali patenti 339, 340, 341 i 947, osim država koje nisu članice Europskog gospodarskog prostora (EGP) (odjeljak 1. točka 1. podtočka xiii. sporazuma Matrix).
U skladu sa sporazumom Matrix, Matrix se obvezao da neće proizvoditi, dati proizvoditi, držati, uvoziti, isporučivati, nuditi na isporuku ili raspolagati perindoprilom proizvedenim u skladu sa spornim postupkom do lokalnog isteka tih patenata (članci 1. i 2.). Suprotno tomu, sporazumom se određivalo da je Matrix nakon isteka navedenih patenata slobodan komercijalizirati perindopril proizveden spornim postupkom a da se ne povrijede ti patenti(članak 4.). K tomu, Matrix je bio dužan poništiti, raskinuti ili obustaviti, do datuma isteka patenata, sve svoje već sklopljene ugovore koji se odnose na perindopril proizveden spornim postupkom, kao i zahtjeve za izdavanje OSP‑a za taj perindopril, najkasnije do 30. lipnja 2005. (članci 7. i 8.). Osim toga, on se obvezao da neće podnositi nikakav zahtjev za izdavanje OSP‑a za perindopril proizveden spornim postupkom i da neće pomagati nijednoj trećoj osobi da ishodi takav OSP (članak 6.). Naposljetku, Matrix nije smio poduzimati nikakve radnje za proglašenje nevaljanosti ili utvrđivanje nepostojanja povrede protiv patenata 339, 340, 341, 947, 689 i 948 do njihova isteka, osim u slučaju obrane u okviru tužbe zbog povrede patenta (članak 5.).
Zauzvrat, Servier se obvezao, s jedne strane, da neće podnijeti tužbu zbog povrede protiv Matrixa, na temelju patenata 339, 340, 341 i 947, u pogledu navodne povrede nastale sklapanjem sporazuma Matrix (članak 3.) i, s druge strane, da će Matrixu isplatiti iznos od 11,8 milijuna funta sterlinga u dva obroka (članak 9.). Taj je iznos predstavljao naknadu za obveze Matrixa te za „znatne troškove i moguće odgovornosti koje bi Matrix mogao snositi zbog prestanka njegova programa razvoja perindoprila proizvedenog u skladu [sa spornim] postupkom”.
2.

Sporazum koji je Servier sklopio s Tevom
Servier je 13. lipnja 2006. s Tevom sklopio sporazum o nagodbi i isključivoj kupnji (u daljnjem tekstu: sporazum Teva). Perindopril iz sporazuma Teva bio je perindopril erbumin (članak 1.12.).
Na temelju klauzula koje se odnose na nagodbu, Teva se obvezala da se će uništiti sav perindopril koji posjeduje ili koji je pod njezinim nadzorom i koji je bio namijenjen prodaji u Ujedinjenoj Kraljevini (članak 2.2.). K tomu, Teva nije smjela u Ujedinjenoj Kraljevini proizvoditi, dati proizvoditi, držati, uvoziti, isporučivati, nuditi na isporuku ili raspolagati generičkim perindoprilom proizvedenim u skladu sa spornim postupkom koji je ona razvila i za koji je Servier smatrao da povređuje patente 947 i 339 do 341, koji su proglašeni valjanima u Ujedinjenoj Kraljevini, ili kojim se povređuju ti patenti do raskida ili isteka sporazuma Teva ili isteka navedenih patenata (članak 2.3.). Osim toga, Teva se obvezala da neće osporavati gore navedene patente u Ujedinjenoj Kraljevini tijekom trajanja sporazuma Teva, pri čemu se pojašnjava da joj nije zabranjeno nastaviti postupak povodom prigovora protiv spornih patenata pred EPO‑om (članak 2.4.).
U zamjenu za obveze Teve, Servier se obvezao da u pogledu Teve neće pokretati nikakve postupke zbog eventualne povrede spornih patenata u Ujedinjenoj Kraljevini koja je prethodila stupanju na snagu sporazuma Teva (članak 2.1.).
Na temelju klauzula o obvezi isključive kupnje, Teva se obvezala da će sav generički perindopril namijenjen distribuciji u Ujedinjenoj Kraljevini tijekom trajanja sporazuma Teva nabavljati isključivo od Serviera (članci 3.1. i 1.14.). U slučaju da Servier ne isporuči proizvod, Teva nije imala nikakvo pravo na pravno sredstvo ili raskid sporazuma, nego pravo na isplatu paušalne novčane naknade od 500000 funta sterlinga mjesečno (članci 1.8. i 3.8.3.).
Na temelju općih odredbi sporazuma Teva, potonji je sporazum bio sklopljen na tri godine te se mogao produljiti na dodatne dvije godine (članci 8.1. i 8.2.). Osim toga, Servier je Tevi, po potpisivanju sporazuma Teva, trebao isplatiti na temelju „odgovarajućeg računa” iznos od 5 milijuna funta sterlinga kao „naknadu za troškove koje je Teva snosila zbog pripreme sklapanja ovog sporazuma, uključujući bez ograničenja troškove povezane s raskidom njezinih postojećih ugovora o isporuci za Ujedinjenu Kraljevinu” (članak 10.).
Servier i Teva sklopili su 23. veljače 2007. dodatak sporazumu Teva (u daljnjem tekstu: dodatak sporazumu Teva), kojim se potvrđuje stvarna provedba obveza isključive kupnje određivanjem datuma na koji Teva može početi distribuirati generički perindopril koji isporučuje Servier. Taj je datum trebao jednostrano utvrditi Servier, odnosno trebao je odgovarati datumu opoziva ili isteka patenta 947 ili datumu na koji Apotex počinje distribuirati generički perindopril u Ujedinjenoj Kraljevini nakon rješavanja spora sa Servierom.
3.

Sporazumi koje je Servier sklopio s Krkom
Servier je 27. listopada 2006. s Krkom sklopio sporazum o nagodbi i sporazum o licenciji koji je dopunjen dodatkom sklopljenim 2. studenoga 2006.
U sporazumu o nagodbi sklopljenom s Krkom, predviđeno je da patent 947 također obuhvaća odgovarajuće nacionalne patente (Prilog B).
Na temelju sporazuma o nagodbi sklopljenog s tim društvom, na snazi do isteka ili opoziva patenta 947 ili 340, Krka se obvezala da će odustati od svih postojećih postupaka protiv patenta 947 u svijetu i protiv patenta 340 u Ujedinjenoj Kraljevini te da u budućnosti nijedan od tih patenata neće osporavati nigdje u svijetu (članak I. točka ii.). Usto, Krki i njezinim društvima kćerima nije bilo odobreno pustiti u prodaju ili komercijalizirati generičku verziju perindoprila kojom se povređuje patent 947 tijekom trajanja valjanosti potonjeg patenta i u zemlji u kojoj je već bio valjan, osim uz izričito odobrenje Serviera (članak V.). Jednako tako, Krka nije smjela nijednoj trećoj osobi isporučiti generičku verziju perindoprila kojom se povređuje patent 947, osim uz izričito odobrenje Serviera (članak V. stavak 2.). Zauzvrat, Servier je bio dužan odustati od postupaka koji su se u svijetu vodili protiv Krke na temelju povreda patenata 947 i 340, uključujući njegove zahtjeve za izdavanje privremenog sudskog naloga (članak I. točka i.).
Na temelju sporazuma o licenciji koji je s društvom Krka sklopljen na trajanje koje odgovara valjanosti patenta 947 (članak 5.), Servier je Krki ustupio „isključivu” i neopozivu licenciju za patent 947 u svrhu upotrebe, proizvodnje, prodaje, ponude na prodaju, oglašavanja i uvoza vlastitih proizvoda koji sadržavaju alfa‑kristalni oblik erbumina (članak 2.) u Češkoj Republici, Latviji, Litvi, Mađarskoj, Poljskoj, Sloveniji i Slovačkoj (članak 1.). Zauzvrat, Krka je bila dužna Servieru isplatiti naknadu od 3 % neto iznosa njezine prodaje na svim tim državnim područjima (članak 3.). Servieru je bilo odobreno, u tim istim državama, izravno ili neizravno (odnosno za jednu od svojih društava kćeri ili za samo jednu treću osobu po zemlji) upotrebljavati patent 947 (članak 2.).
Servier je, k tomu, 5. siječnja 2007. s Krkom sklopio sporazum o ustupanju i licenciji.
Na temelju sporazuma o ustupanju i licenciji, Krka je prenijela dvije patentne prijave na Servier, jednu za postupak sinteze perindoprila (WO 2005 113500) i drugu za pripremu pripravaka na bazi perindoprila (WO 2005 094793) (članak 1.). Tehnologija zaštićena tim patentnim prijavama upotrebljavala se u proizvodnji perindoprila Krke.
Krka se obvezala da neće osporavati valjanost patenata priznatih na temelju predmetnih prijava (članak 3.).
U zamjenu za to ustupanje, Servier je Krki isplatio iznos od 15 milijuna eura za svaku od predmetnih prijava (članak 2.).
Servier je Krki također ustupio neisključivu, neopozivu, neustupivu licenciju oslobođenu naknada, bez prava na ustupanje podlicencija (osim svojim društvima kćerima), za prijave ili patente koji iz njih proizlaze, pri čemu ta licencija nije ograničena vremenski, prostorno ili u pogledu mogućih upotreba (članak 4.).
4.

Sporazum koji je Servier sklopio s Lupinom
Servier je 30. siječnja 2007. s Lupinom sklopio sporazum o nagodbi (u daljnjem tekstu: sporazum Lupin).
Obje su stranke tako odlučile između sebe okončati sporove u pogledu perindoprila (članci 1.1., 1.2. i 1.4.).
Usto, Lupin se obvezao da neće izravno ili neizravno pokušavati pomagati ili povjeriti trećoj osobi opoziv, proglašenje nevaljanosti ili osporavanje patenta 947 ili bilo kojeg patenta koji posjeduje Servier ili njegova društva kćeri i kojima je zaštićen perindopril, u svim zemljama, osim u državama koje nisu članice EGP‑a (članak 1.3.). Lupin i njegova društva kćeri, k tomu, nisu smjela prodati ili nuditi na prodaju nijedan farmaceutski proizvod koji kao AFS sadržava „perindopril[‑]erbumin […] i svaku njegovu sol”, u svim zemljama, osim u državama koje nisu članice EGP‑a (članak 1.6.). Lupinu je ipak bilo odobreno komercijalizirati proizvode koje je isporučio Servier ili vlastiti perindopril u zemljama u kojima je bila na tržištu generička verzija perindoprila koju je odobrio Servier ili u slučaju isteka svih relevantnih Servierovih patenata ili u zemljama u kojima je treća osoba stavila na tržište generičku verziju perindoprila i u kojima Servier nije podnio nijedan zahtjev za izdavanje sudskog naloga za zabranu njezine prodaje (članci 1.6. i 4.1.).
Osim toga, Servier i Lupin također su u okviru sporazuma Lupin sklopili sporazum o ustupanju pravâ intelektualnog vlasništva i sporazum o licenciji.
Naime, Servier je stekao tri patente prijave za postupak perindoprila koje je podnio Lupin:
–
prijavu W0 2004/075889 (EP1603558 B1) u pogledu novog postupka pripreme perindoprila i njegovih soli, za iznos od 20 milijuna eura;
–
prijavu W0 2006/097941 (EP1861367 A) u pogledu novog poboljšanog postupka purifikacije perindoprila, za iznos od 10 milijuna eura;
–
prijavu W0 2005/037788 (EP1675827 A 1) u pogledu novog postupka pripreme perindoprila „kristalnog erbumina”, za iznos od 10 milijuna eura.
Servier je Lupinu također ustupio neisključivu, neprenosivu, besplatnu, trajnu i neopozivu licenciju, koja se nije mogla podlicencirati, za te tri patentne prijave u svrhu proizvodnje perindoprila u zemljama obuhvaćenima predmetnim prijavama (članak 3.1.).
Sporazumom Lupin predviđalo se, naposljetku, sklapanje ugovora o isporuci između strana u roku od četiri tjedna, koji ipak nije sklopljen.
E.

Stjecanje razvojnih tehnologija
Tužitelji su 3. rujna 2001. s Rolabom, SL sklopili sporazum o prodaji patentne prijave koju je potonje društvo podnijelo 24. srpnja 2001. u pogledu AFS‑a perindoprila i kemijske dokumentacije o AFS‑u perindoprila, za iznos od 10 milijuna američkih dolara.
Tužitelji su 9. studenoga 2004. s društvom Azad Pharmaceutical Ingredients AG (u daljnjem tekstu: Azad) sklopili sporazum o ustupanju patentne prijave koju je potonje društvo podnijelo u pogledu dva nova polimorfa perindoprila, delta i epsilon, te u pogledu odgovarajućeg znanja i iskustva za cijeli svijet, za iznos od 13374243 eura.
Tužitelji su 15. listopada 2007. sklopili memorandum o razumijevanju s društvom Sandoz AG kojim se predviđalo da će tužitelji steći tehnologiju AFS‑a perindoprila koji je razvio Sandoz ako se pokaže da ta tehnologija nije zaštićena patentima te da je na industrijskoj razini održiv izvor tržišnog natjecanja, za iznos koji može premašiti 50 milijuna američkih dolara. Pregovori su se nastavili do srpnja 2008., ali naposljetku nije sklopljen nikakav sporazum.
F.

Sektorsko istraživanje
Komisija Europskih zajednica odlučila je 15. siječnja 2008. pokrenuti istraživanje farmaceutskog sektora na temelju odredbi članka 17. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101.] i [102. UFEU‑a] (
SL 2003., L 1, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak
SL 2016., L 173, str. 108
.) u svrhu utvrđivanja, s jedne strane, uzroka smanjenja inovacija u navedenom sektoru, koje se mjere brojem novih lijekova koji ulaze na tržište i, s druge strane, razloga kasnog ulaska na tržište određenih generičkih lijekova.
Komisija je 28. studenoga 2008. objavila preliminarno izvješće o rezultatima svojeg istraživanja, nakon čega je uslijedilo javno savjetovanje. Komisija je 8. srpnja 2009. donijela komunikaciju u kojoj je sažela svoje izvješće o istraživanju farmaceutskog sektora. Komisija je u toj komunikaciji osobito navela da valja nastaviti nadzirati nagodbe u sporovima o patentima sklopljene između proizvođača izvornih lijekova i proizvođača generičkih lijekova radi boljeg razumijevanja upotrebe tih sporazuma i prepoznavanja sporazuma kojima se odgađa ulazak generičkih lijekova na tržište na štetu potrošača Unije i koji mogu predstavljati povrede pravila tržišnog natjecanja. Komisija je zatim donijela šest godišnjih izvješća o nadzoru sporazuma o nagodbi povezanih s patentima.
G.

Upravni postupak i pobijana odluka
Komisija je 24. studenoga 2008. provela nenajavljene pretrage, osobito u prostorijama Serviera. Komisija je u siječnju 2009. više društava, među kojima i Servieru, uputila zahtjeve za pružanje informacija. Komisija je 2. srpnja 2009. donijela odluku o pokretanju postupka.
Komisija je u kolovozu 2009., a zatim od prosinca 2009. do svibnja 2012. uputila Servieru nove zahtjeve za pružanje informacija. Budući da je Servier odbio odgovoriti na određene dijelove zahtjeva za pružanje informacija od 7. veljače i 11. travnja 2011. u pogledu sporazuma Biogaran, Komisija je donijela odluku na temelju odredbi članka 18. stavka 3. Uredbe br. 1/2003. Servier je 7. studenoga 2011. dostavio zatražene informacije.
Servier je od 2009. do 2012. bio pozvan da sudjeluje na više sastanaka o činjeničnom stanju.
Komisija je 27. srpnja 2012. donijela obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, upućenu više društava, među kojima i Servieru, koji je na nju odgovorio 14. siječnja 2013.
Nakon saslušanja predmetnih društava 15., 16., 17. i 18. travnja 2013., održani su novi sastanci o činjeničnom stanju te su Servieru poslani novi zahtjevi za pružanje informacija.
Komisija je 18. prosinca 2013. Servieru dala pristup dokazima koji su prikupljeni ili otkriveni široj javnosti nakon obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku te je dostavila dopis o činjenicama, na koji je Servier odgovorio 31. siječnja 2014. Službenik za usmene rasprave izdao je 7. srpnja 2014. svoje završno izvješće.
Komisija je 9. srpnja 2014. donijela Odluku C(2014) 4955
final
u vezi s postupkom u skladu s člancima 101. i 102. UFEU‑a (Predmet AT.39612 – Perindopril (Servier)) (u daljnjem tekstu: pobijana odluka), koja je tužiteljima dostavljena 11. srpnja 2014.
Komisija je smatrala da su tužitelji povrijedili, s jedne strane, članak 101. UFEU‑a time što su sudjelovali u pet sporazuma o nagodbi u pogledu patenata u zamjenu za plaćanje za odgodu ulaska na tržište (članci 1. do 5. pobijane odluke) i, s druge strane, članak 102. UFEU‑a, time što su na temelju stjecanja tehnologije i tih pet sporazuma o nagodbi osmislili i provodili strategiju isključenja koja obuhvaća tržište pripravaka na bazi perindoprila u Francuskoj, Nizozemskoj, Poljskoj i Ujedinjenoj Kraljevini te tržište tehnologije AFS‑a perindoprila (članak 6. pobijane odluke).
Za povrede članka 101. UFEU‑a Komisija je tužiteljima izrekla sljedeće novčane kazne u ukupnom iznosu od 289727200 eura (članak 7. stavci 1. do 5. pobijane odluke):
–
na temelju sporazuma Niche: 131532600 eura, solidarno s Biogaranom;
–
na temelju sporazuma Matrix: 79121700 eura;
–
na temelju sporazuma Teva: 4309000 eura;
–
na temelju sporazuma sklopljenih s Krkom: 37661800 eura;
–
na temelju sporazuma Lupin: 37102100 eura.
Za povredu članka 102. UFEU‑a Komisija je tužiteljima izrekla novčanu kaznu od 41270000 eura (članak 7. stavak 6. pobijane odluke).
II.

Postupak i zahtjevi stranaka
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 21. rujna 2014. tužitelji su pokrenuli ovaj postupak.
Tužitelji od Općeg suda zahtijevaju da:
–
u cijelosti ili djelomično poništi članke 1. do 8. pobijane odluke u dijelu u kojem se odnose na njih;
–
podredno, poništi novčane kazne koje su im izrečene ili znatno smanji njihov iznos;
–
im odobri ostvarivanje koristi od svakog potpunog ili djelomičnog poništenja pobijane odluke povodom tužbi koje su Biogaran i drugi adresati podnijeli protiv te odluke;
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu;
–
naloži tužiteljima snošenje troškova.
Aktom podnesenim 2. veljače 2015. European Federation of Pharmaceutical Industries and Associations (Europska federacija farmaceutske industrije i njezinih udruga, u daljnjem tekstu: EFPIA ili intervenijent) zatražila je intervenciju u spor u potporu zahtjevu tužitelja.
Tužitelji i Komisija zatražili su povjerljivo postupanje, u odnosu na EFPIA‑u, u pogledu određenih elemenata sadržanih u tužbi, u odgovoru na tužbu, u replici, u odgovoru na repliku, u odgovoru na određene mjere upravljanja postupkom, u očitovanjima na te odgovore i u očitovanjima tužiteljâ na intervencijski podnesak.
Rješenjem predsjednika drugog vijeća Općeg suda od 14. listopada 2015. EFPIA‑i je dopušteno intervenirati u ovaj postupak u potporu zahtjevu tužiteljâ. Budući da EFPIA‑ini zahtjevi za povjerljivo postupanje nisu osporavani, Opći sud nije odlučivao o njihovoj osnovanosti.
Intervenijent od Općeg suda zahtijeva da:
–
poništi pobijanu odluku u dijelu u kojem se odnosi na tužitelje;
–
naloži Komisiji snošenje intervenijentovih troškova.
U okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih u članku 89. stavku 3. točkama (a) i (d) Poslovnika Općeg suda, Komisija je pozvana da pisanim putem odgovori na pitanja, kao i da predoči dokumente koji se, među ostalim, odnose na savjetovanje sa Savjetodavnim odborom za pitanja ograničavajućih djelovanja i vladajućih položaja, na izračun iznosa novčane kazne i na podatke o sporazumima sklopljenima s Krkom koji su povjerljivi u pobijanoj odluci. Svoje je odgovore dostavila u određenim rokovima.
Budući da je izmijenjen sastav vijećâ Općeg suda, izvjestitelj je dodijeljen devetom vijeću, kojemu je stoga dodijeljen ovaj predmet.
Opći sud na prijedlog devetog vijeća i u skladu s člankom 28. Poslovnika odlučio je uputiti predmet proširenom sastavu suda.
Na prijedlog suca izvjestitelja, Opći sud odlučio je otvoriti usmeni dio postupka te je u okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih u članku 89. stavku 3. točki (a) Poslovnika postavio strankama pisana pitanja, pozivajući ih da na njih odgovore na raspravi.
Opći sud je 24. veljače 2017. pozvao stranke da sudjeluju na neslužbenom sastanku, na temelju članka 89. stavka 3. točke (e) Poslovnika, pred predsjednikom proširenog devetog vijeća Općeg suda i sucem izvjestiteljem u svrhu iznošenja pravila odvijanja rasprave, kao i povjerljivog postupanja s određenim podacima. Tužitelji i Komisija sudjelovali su na tom sastanku koji se održao 3. svibnja 2017. pred Općim sudom.
Izlaganja stranaka i njihovi odgovori na pisana i usmena pitanja koja je postavio Opći sud saslušani su na raspravi održanoj 6. do 9. lipnja 2017.
III.

Pravo
A.

Dopuštenost
1.

Dopuštenost trećeg dijela zahtjeva
a)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
b)

Ocjena Općeg suda
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, pretpostavke za dopuštenost tužbe apsolutna su zapreka vođenju postupka na koju sud Unije u slučaju potrebe može i mora upozoriti po službenoj dužnosti (presude od 21. ožujka 2002., Joynson/Komisija,
T‑231/99
,
EU:T:2002:84
, t.
154.
i od 14. prosinca 2005., Honeywell/Komisija,
T‑209/01
,
EU:T:2005:455
, t.
53.
). Prema tome, iako Komisija u svojim pismenima nije osporavala dopuštenost trećeg dijela zahtjeva tužiteljâ, nego samo na raspravi u odgovoru na pitanje Općeg suda, na Općem sudu je da po službenoj dužnosti ispita njegovu dopuštenost.
Na temelju članka 21. prvog stavka Statuta Suda Europske unije, primjenjivog na postupak pred Općim sudom u skladu s člankom 53. prvim stavkom tog statuta, i članka 44. stavka 1. točaka (c) i (d) Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991., primjenjivog u trenutku podnošenja tužbe, svaka tužba treba sadržavati predmet spora, tužbeni zahtjev i kratak opis razloga na kojima se temelji tužba. Tim se zahtjevom nastoji postići cilj dobivanja dovoljno jasnih i preciznih informacija kako bi se tuženiku omogućilo da se učinkovito brani, a sudu Unije da izvrši sudski nadzor, po potrebi, bez dodatnih informacija (presude od 29. lipnja 1995., ICI/Komisija,
T‑37/91
,
EU:T:1995:119
, t.
42.
; od 24. veljače 2000., ADT Projekt/Komisija,
T‑145/98
,
EU:T:2000:54
, t.
66.
i od 16. ožujka 2004., Danske Busvognmænd/Komisija,
T‑157/01
,
EU:T:2004:76
, t.
45.
). Stoga, kao što je Komisija tvrdila na raspravi, opće upućivanje u tužbi na tužbene razloge i argumente istaknute u potporu tužbi podnesenoj u okviru povezanog predmeta ne odgovara na taj zahtjev (presuda od 24. ožujka 2011., Legris Industries/Komisija,
T‑376/06
, neobjavljena,
EU:T:2011:107
, t.
32.
).
Međutim, valja istaknuti da je sud Unije mogao prihvatiti da se tužbeni razlozi koji nisu izričito izneseni u tužbi mogu smatrati valjano istaknutima kad se upućuje na tužbene razloge istaknute u drugom predmetu u slučaju u kojem se tužitelj poziva na vlastita pismena u drugom predmetu (vidjeti presudu od 14. prosinca 2005., Honeywell/Komisija,
T‑209/01
,
EU:T:2005:455
, t.
61.
i
62.
i navedenu sudsku praksu). Ti slučajevi obuhvaćaju situacije u kojima su stranke bile iste, kao i agenti i odvjetnici koji su ih zastupali. U obrnutom slučaju, Opći sud smatra da bi se priznavanjem dopuštenosti tužbenih razloga koji nisu izričito izneseni u tužbi, uz obrazloženje da ih je treća osoba iznijela u drugom predmetu na koji se upućuje u tužbi, omogućilo zaobilaženje važnih zahtjeva iz članka 21. Statuta Suda Europske unije i članka 44. stavka 1. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991. (vidjeti u tom smislu presude od 14. prosinca 2005., Honeywell/Komisija,
T‑209/01
,
EU:T:2005:455
, t.
63.
i
64.
; od 27. rujna 2012., Dura Vermeer Infra/Komisija,
T‑352/06
, neobjavljenu,
EU:T:2012:483
, t.
25.
i
26.
; od 27. rujna 2012., Koninklijke BAM Groep/Komisija,
T‑355/06
, neobjavljenu,
EU:T:2012:486
, t.
26.
i
27.
i od 27. rujna 2012., Heijmans/Komisija,
T‑360/06
, neobjavljenu,
EU:T:2012:490
, t.
25.
i 26). Naposljetku valja podsjetiti da je svaka stranka jedina odgovorna za sadržaj postupovnih akata koje podnosi, pri čemu je to pravilo, među ostalim, propisano člankom 43. stavkom 1. Poslovnika od 2. svibnja 1991. (vidjeti u tom smislu presude od 29. lipnja 1995., ICI/Komisija,
T‑37/91
,
EU:T:1995:119
, t.
46.
i od 14. prosinca 2005, Honeywell/Komisija,
T‑209/01
,
EU:T:2005:455
, t.
66.
). Međutim, u ovom je slučaju nesporno da se tužitelji žele pozvati na eventualno poništenje koje je dobila treća osoba i da, prema tome, nisu istovjetne ni stranke ni njihovi zastupnici.
Osim toga, valja podsjetiti da odluku donesenu u području tržišnog natjecanja u pogledu nekoliko poduzetnika, iako je sastavljena i objavljena kao jedna, treba analizirati kao skupinu pojedinačnih odluka kojima se u pogledu svakog od poduzetnika kojima je upućena utvrđuje povreda ili povrede za koje se tereti i kojima mu se, ovisno o slučaju, izriče novčana kazna (vidjeti u tom smislu presude od 14. rujna 1999., Komisija/AssiDomän Kraft Products i dr.,
C‑310/97 P
,
EU:C:1999:407
, t.
49.
i od 15. listopada 2002., Limburgse Vinyl Maatschappij i dr./Komisija,
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P do C‑252/99 P i C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
, t.
100.
). Sud je presudio da, ako adresat odluke odluči podnijeti tužbu za poništenje, pred sudom Unije vodit će se postupak samo o elementima odluke koji se odnose na njega, dok oni koji se odnose na ostale adresate ne ulaze u predmet spora koji sud Unije mora riješiti (presude od 14. rujna 1999., Komisija/AssiDomän Kraft Products i dr.,
C‑310/97 P
,
EU:C:1999:407
, t.
53.
; od 29. ožujka 2011, ArcelorMittal Luxembourg/Komisija i Komisija/ArcelorMittal Luxembourg i dr.,
C‑201/09 P i C‑216/09 P
,
EU:C:2011:190
, t.
142.
i od 11. srpnja 2013., Team Relocations i dr./Komisija,
C‑444/11 P
, neobjavljena,
EU:C:2013:464
, t.
66.
). Prema tome, Sud smatra da se, u načelu, valjanost razloga presude o poništenju ne može primijeniti na situaciju osoba koje nisu bile stranke u postupku i u pogledu kojih se tom presudom nije ništa odlučilo (presuda od 14. rujna 1999., Komisija/AssiDomän Kraft Products i dr.,
C‑310/97 P
,
EU:C:1999:407
, t.
55.
). Stoga, poništenje pojedinačne odluke ima učinak
erga omnes
te obvezuje svakoga, međutim, ono nije u korist svih, za razliku od poništenja akta opće primjene (vidjeti presudu od 15. srpnja 2015., Emesa‑Trefilería i Industrias Galycas/Komisija,
T‑406/10
,
EU:T:2015:499
, t.
126.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, Sud je uveo ograničenje tog načela u presudi od 22. siječnja 2013., Komisija/Tomkins (
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
, t.
43.
do
49.
), u kojoj je smatrao da, ako odgovornost društva majke proizlazi isključivo iz odgovornosti njezina društva kćeri ili ako su društvo majka i njezino društvo kći usporedno podnijela tužbe koje imaju isti predmet, Opći sud nije odlučio
ultra petita
uzimajući u obzir ishod tužbe koju je podnijelo društvo kći kako bi se poništila sporna odluka za predmetno razdoblje u pogledu društva majke, iako potonje društvo nije osporavalo postojanje povrede za cijelo razdoblje koje osporava njezino društvo kći. Međutim, Sud smatra da je potrebno, kako bi se takvo rješenje moglo primijeniti na novčanu kaznu izrečenu društvu majci čija odgovornost isključivo proizlazi iz odgovornosti njezina društva kćeri, da budu ispunjene posebne okolnosti te, osobito, da oba društva istaknu tužbene razloge „koji imaju isti predmet” i da se društvo majka tužitelj poziva na takve okolnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 11. srpnja 2013., Team Relocation/Komisija,
C‑444/11 P
, neobjavljenu,
EU:C:2013:464
, t.
66.
).
Sud ipak nije definirao taj pojam „isti predmet” te je izmijenio svoje stajalište o pitanju jesu li se posebne okolnosti, kao što su one o kojima je riječ u presudi od 22. siječnja 2013., Komisija/Tomkins (
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
), odnosile na javni poredak te je li ih sud trebao istaknuti po službenoj dužnosti. Tako je najprije to rješenje primijenila kad oba društva osporavaju trajanje povrede i kad je barem jedan dio osporavanog razdoblja isti (presuda od 22 siječnja 2013., Komisija/Tomkins,
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
, t.
43.
i
44.
). Međutim, također je potvrdila presudu Općeg suda u kojoj se na taj način postupilo kad je društvo kći dobilo smanjenje iznosa novčane kazne koja mu je izrečena na temelju nepravilnog uzimanja u obzir njegove suradnje u okviru pokajničkog programa s obzirom na to da je u predmetnom slučaju društvo majka podredno zahtijevalo smanjenje iznosa novčane kazne izrečene njegovu društvu kćeri i solidarno njemu te da su neki od njegovih tužbenih razloga „osobito imali za predmet opravdati odobrenje takvog smanjenja” (presuda od 26. rujna 2013., Alliance One International/Komisija,
C‑679/11 P
, neobjavljena,
EU:C:2013:606
, t.
103.
do
107.
). Naposljetku, u presudi od 17. rujna 2015., Total/Komisija (
C‑597/13 P
,
EU:C:2015:613
, t.
31.
do
42.
), Sud je ukinuo presudu Općeg suda jer u presudi o društvu majci nije uzeo u obzir smanjenje iznosa novčane kazne koje je njegovu društvu kćeri odobreno u drugoj presudi donesenoj istog dana zbog metode koju je Komisija upotrijebila pri izračunu iznosa novčane kazne za utvrđivanje množitelja koji odgovara trajanju povrede. Društvo majka ipak nije ni istaknulo takav tužbeni razlog (suprotno tomu, osporavalo je trajanje povrede) niti je od Općeg suda tražilo da mu se odobri smanjenje iznosa novčane kazne koja mu je izrečena, ako njegovo društvo kći dobije takvo smanjenje.
U ovom slučaju, Biogaran, društvo kći Serviera, također je podnio tužbu (predmet u kojem je donesena današnja presuda, Biogaran/Komisija (T‑677/14)) protiv članaka 1., 7. i 8. pobijane odluke. Međutim, kao što je to Komisija podsjetila na raspravi, predmetne okolnosti razlikuju se od okolnosti u predmetu u kojem je donesena presuda od 22. siječnja 2013., Komisija/Tomkins (
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
), i u kasnijoj sudskoj praksi, osobito jer odgovornost tužitelja ne proizlazi isključivo iz odgovornosti njihova društva kćeri Biogaran (uvodne izjave 3006. do 3013. pobijane odluke). K tomu, u svakom slučaju, budući da je tužba koju je Biogaran podnio u predmetu u kojem je donesena današnja presuda, Biogaran/Komisija (T‑677/14), odbijena tom presudom, zahtjev tužitelja da ostvare korist od poništenja proglašenog u prilog društva Biogaran ne može se prihvatiti.
Tužitelji također tvrde da bi trebali moći ostvariti koristi od eventualnog poništenja koje dobije drugi adresat pobijane odluke „kako bi se izbjeglo svako različito postupanje u pravno i činjenično jednakim situacijama”. Taj pristup treba primijeniti zbog načela jednakog postupanja, kao i zbog „opće dužnosti dosljednosti”.
U tom pogledu valja podsjetiti da je načelo jednakog postupanja opće načelo prava Unije, propisano u člancima 20. i 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, kojim se zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano (vidjeti presudu od 14. rujna 2010., Akzo Nobel Chemicals i Akcros Chemicals/Komisija i dr.,
C‑550/07 P
,
EU:C:2010:512
, t.
54.
i
55.
i navedenu sudsku praksu). Međutim, odluku donesenu u području tržišnog natjecanja u pogledu nekoliko poduzetnika, iako je sastavljena i objavljena kao jedna, treba analizirati kao skupinu pojedinačnih odluka kojima se u pogledu svakog od poduzetnika kojima je upućena utvrđuje povreda ili povrede za koje se tereti i kojima mu se, ovisno o slučaju, izriče novčana kazna (vidjeti točku 92. ove presude). Stoga se ti poduzetnici
a priori
i bez iznimke nalaze u različitim situacijama. Prema tome, načelo jednakog postupanja ne omogućuje sudu Unije da odstupa od postupovnih pravila kojima se uređuje dopuštenost zahtjeva time da poduzetniku koji je adresat odluke u području prava tržišnog natjecanja ostvari koristi od poništenja koje je drugi adresat dobio za navedenu odluku na temelju tužbenih razloga koje je istaknuo samo potonji adresat.
K tomu, obveza Općeg suda da obrazloži svoje presude ne može se proširiti do te mjere da mora opravdati rješenje doneseno u jednom predmetu u odnosu na rješenje doneseno u drugom predmetu koji se vodio pred njime, čak i ako se odnosilo na istu odluku (vidjeti u tom smislu presudu od 11. srpnja 2013., Team Relocation/Komisija,
C‑444/11 P
, neobjavljenu,
EU:C:2013:464
, t.
66.
).
Iz prethodno navedenog proizlazi da je nedopušten treći dio tužbenog zahtjeva tužitelja da ostvare korist od eventualnog poništenja koje dobiju drugi adresati pobijane odluke na temelju tužbenih razloga koje su istaknuli. Pod pretpostavkom da je taj dio zahtjeva dopušten, treba ga uostalom odbiti kao neosnovanog jer se tužitelji, kao što proizlazi iz točaka 92. do 98. ove presude, ne mogu u svoju korist valjano pozvati na rješenje doneseno u korist drugih adresata pobijane odluke.
2.

Dopuštenost određenih priloga tužbi
a)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
b)

Ocjena Općeg suda
Najprije, Komisija tvrdi da su prilozi A 2 i A 3 tužbi nedopušteni na temelju načela
iura novit curia
. Naime, prilozi, koji imaju isključivo dokaznu i pomoćnu funkciju, ne mogu se upotrijebiti za utvrđivanje ili produbljivanje pitanja prava Unije, što je u isključivoj nadležnosti Općeg suda. Poziva se na presude od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM (
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
, t.
53.
) i od 20. ožujka 2013., El Corte Inglés/OHIM – Chez Gerard (CLUB GOURMET) (
T‑571/11
,
EU:T:2013:145
, t.
35.
), u skladu s kojima se načelo
iura novit curia
primjenjuje samo na pravo Unije, a ne i na nacionalno pravo. Valja podsjetiti da to načelo znači da je utvrđivanje smisla zakona isključivo na sudu, a ne na strankama. U sudskoj praksi to se načelo primjenjuje kako bi se naglasilo da sud, iako mora odlučiti samo o zahtjevu stranaka, na kojima je da odrede okvir spora, ne može biti obvezan samo argumentima koje su one istaknule u prilog svojim zahtjevima jer u protivnom može biti prisiljen, od slučaja do slučaja, temeljiti svoju odluku na pogrešnim pravnim razmatranjima (rješenja od 27. rujna 2004., UER/M6 i dr.,
C‑470/02 P
, neobjavljeno,
EU:C:2004:565
, t.
69.
i od 13. lipnja 2006., Mancini/Komisija,
C‑172/05 P
,
EU:C:2006:393
, t.
41.
; presude od 21. rujna 2010., Švedska i dr./API i Komisija,
C‑514/07 P, C‑528/07 P i C‑532/07 P
,
EU:C:2010:541
, t.
65.
i od 8. srpnja 2010., Komisija/Putterie‑De‑Beukelaer,
T‑160/08 P
,
EU:T:2010:294
, t.
65.
). Usto, na temelju tog načela, utvrđivanje smisla zakona nije obuhvaćeno područjem primjene načela slobodne dispozicije stranaka u sporu te sud Unije stoga nije dužan otkriti strankama koje tumačenje namjerava primijeniti kako bi im omogućio da zauzmu stajalište o tom pitanju (vidjeti presudu od 5. listopada 2009., Komisija/Roodhuijzen,
T‑58/08 P
,
EU:T:2009:385
, t.
36.
i navedenu sudsku praksu), pod uvjetom da sud poštuje obvezu da strankama omogući da se upoznaju s činjeničnim i pravnim elementima koji su odlučujući za ishod postupka te da o njima mogu kontradiktorno raspravljati (presuda od 2. prosinca 2009., Komisija/Irska i dr.,
C‑89/08 P
,
EU:C:2009:742
, t.
56.
). Međutim, to načelo ne može značiti da su prilozi tužbi koji se odnose na tumačenje prava Unije nedopušteni.
K tomu, čini se da je nedopuštenost koju ističe Komisija obrazložena činjenicom da oba predmetna priloga sadržavaju pravne savjete koji su u korist tužiteljâ dali Sir F. Jacobs i F. Macken, u svojstvu odvjetnika, ali čije je svojstvo bivših članova Suda Europske unije poznato, te da se tužitelji pozivaju na to potonje svojstvo. Kad je na raspravi Komisiji postavljeno pitanje o tome je li osporavanjem dopuštenosti tako iznesenih pravnih savjeta htjela uputiti na to da su bivši članovi Suda povrijedili obveze koje imaju na temelju Kodeksa ponašanja članova Suda Europske unije (
SL 2007., C 223, str. 1
.), osobito članka 6. tog kodeksa ponašanja koji se odnosi na angažman članova nakon prestanka njihovih funkcija, Komisija je odgovorila da to nije bila njezina namjera. Opći sud to je zabilježio u zapisnik s rasprave.
Podredno, Komisija tvrdi da je, prema sudskoj praksi, pravni savjet priložen tužbi dopušten samo kako bi se potkrijepili i nadopunili bitni elementi koje mora sadržavati tužba, pod uvjetom da se relevantni odlomci priloženih dokumenata navedu i da se na njih upućuje u tužbi. Međutim, u ovom slučaju, što se tiče određenih tužbenih razloga, tekstovi i argumenti iz priloga A 2 i A 3 tužbi u bitnome ili čak u potpunosti sadržavaju argumentaciju tužiteljâ.
U tom pogledu valja podsjetiti da, prema sudskoj praksi navedenoj u točki 90. ove presude, na temelju članka 21. Statuta Suda Europske unije i članka 44. stavka 1. točke (c) Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991., primjenjivog u trenutku podnošenja tužbe, svaka tužba treba sadržavati predmet spora i sažeti prikaz tužbenih razloga te, da bi tužba bila dopuštena, nužno je da bitni činjenični i pravni elementi na kojima se temelji proizlaze, barem sažeto, ali dosljedno i razumljivo, iz teksta same tužbe.
Iako se tekst tužbe u pogledu nekih pitanja može potkrijepiti i nadopuniti upućivanjem na određene odlomke dokumenata priloženih tužbi, općenitim upućivanjem na druge dokumente, pa čak i priložene tužbi, ne može se nadoknaditi nepostojanje bitnih elemenata pravne argumentacije, koje tužba, na temelju gore navedenih odredbi, mora sadržavati. K tomu, Opći sud nije dužan u prilozima tražiti i identificirati tužbene razloge na kojima može smatrati da se tužba temelji, s obzirom na to da prilozi imaju isključivo dokaznu i pomoćnu funkciju (vidjeti presudu od 17. rujna 2007., Microsoft/Komisija,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
, t.
94.
i navedenu sudsku praksu). Prema tome, u ovom slučaju, Opći sud može uzeti u obzir priloge A 2 i A 3 tužbi samo u dijelu u kojima se njima potkrjepljuju ili nadopunjuju tužbeni razlozi ili argumenti koje su tužitelji izričito iznijeli u tekstu tužbe i ako Opći sud može točno utvrditi koji od elemenata koje ti prilozi sadržavaju potkrjepljuju ili nadopunjuju navedene tužbene razloge ili argumente (presuda od 17. rujna 2007., Microsoft/Komisija,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
, t.
99.
).
Konkretnije, što se tiče priloga A 2 tužbi, valja utvrditi, suprotno onomu što tvrdi Komisija, da je bitan dio argumentacije tužiteljâ sadržan u tekstu tužbe i da elementi navedeni u tom prilogu itekako potkrjepljuju i nadopunjuju, u pogledu nekih pitanja, tužbene razloge i argumente iz teksta tužbe te da ih Opći sud može lako utvrditi.
Stoga su tužitelji u točki 103. tužbe utvrdili da se pobijanom odlukom potvrdilo da nagodbe u sporovima o patentu između konkurenata općenito imaju legitiman cilj i da određene države članice potiču sklapanje nagodbi. U točki 24. priloga A 2 tužbi, na koju se upućuje u točki 103. tužbe, jednako tako, navodi se da su nagodbe u sporovima u velikom javnom interesu, da brojni nacionalni pravni sustavi potiču ili čak nalažu postizanje nagodbe prije mogućnosti podnošenja pravnog lijeka i da se pobijana odluka, time što se njome ograničava pravo na sklapanje nagodbe u sporu, protivi toj politici i ima za učinak uvođenje nepotrebnih troškova za stranke i sudove. Budući da su tužitelji u točki 24. priloga A 2 tužbi iznijeli argumente kojima su samo potkrijepili i nadopunili elemente koji su izričito navedeni u tekstu tužbe, ti su argumenti dopušteni.
Što se tiče točki 29. i 818. tužbe, u pogledu kojih Komisija tvrdi da su tužitelji samo uputili na pravni savjet Sir F. Jacobsa, valja istaknuti da su tužitelji u točkama 816. do 822. tužbe detaljno iznijeli razloge iz kojih im Komisija nije mogla, prema njihovu mišljenju, izreći novčanu kaznu jer je njezino stajalište bilo novo i nepredvidivo te da točke 70. i 76. priloga A 2 tužbi ne sadržavaju argumente ili nova razmatranja u tom pogledu.
Što se tiče točke 147. tužbe, u kojoj tužitelji navode da je pristup koji predlažu za utvrđivanje nagodbi koje su protivne odredbama članka 101. UFEU‑a u skladu sa stajalištem zauzetim u presudi Supreme Courta of the United States (Vrhovni sud Sjedinjenih Američkih Država) od 17. lipnja 2013., Federal Trade Commission protiv Actavisa (570 U. S. (2013.), u daljnjem tekstu: presuda Actavis), valja utvrditi da se u bilješci 153. iz te točke upućuje na točke 32. i 33. priloga A 2. Međutim, u točki 32. tog priloga, tužitelji samo potkrjepljuju taj argument i u točki 33. tog priloga samo tvrde da se doseg presude Actavis ne može ograničiti na nacionalni kontekst koji nije povezan s pravom Unije i da stajalište Supreme Courta of the United States (Vrhovni sud Sjedinjenih Američkih Država) zaslužuje posebno poštovanje s obzirom na njegov ugled i iskustvo u pravu tržišnog natjecanja. Stoga su ti argumenti dopušteni.
Što se tiče priloga A 3 tužbi, valja utvrditi, kao što tvrdi Komisija, da, iako u točki 11. tužbe tužitelji tvrde da Komisijino ponašanje u pogledu pravâ intelektualnog vlasništva nije neutralno, ipak samo upućuju na točke 8., 15., 31., 34. i 41. priloga A 3 tužbi, u kojima F. Macken iznosi argumente o tome da je potrebno razlikovanje između različitih područja intelektualnog vlasništva, da je dodjela monopola nad patentima zamjena za otkrivanje izuma javnosti, da je Komisija u pobijanoj odluci pogrešno upotrijebila pojam „trgovinska isključivost” te da je pogrešno protumačila EPK. Prema tome, ti argumenti nisu dopušteni, osim argumenta koji se odnosi na činjenicu da je dodjela monopola nad patentima zamjena za otkrivanje izuma javnosti. Naime, u točki 67. tužbe, tužitelji upućuju na to da je Komisija „u potpunosti zanemarila taj ključni aspekt patenata koji je njihova objava u svrhu širenja izuma”.
Usto, u točki 68. tužbe, tužitelji tvrde da je Komisija pristrano citirala izjave suda Court of Appeala (England & Wales) (Civil division) (Žalbeni sud, Engleska i Wales, Građanski odjel) sadržane u presudi od 9. svibnja 2008. kojom je odbijena tužba koju je Servier podnio protiv presude High Courta of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents court) (Visoki Sud, Engleska i Wales, Odjel
Chancery
, Patentni sud) te prigovaraju Komisiji da nije uzela u obzir izvješće profesora S. koje su u tom pogledu priložili svojem odgovoru na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku. K tomu, upućuju na točke 113. do 117. priloga A 3 tužbi. Međutim, u tim točkama, F. Macken nije samo nadopunila ili potkrijepila te argumente, nego iznosi argumente koji se odnose na to da je Komisija pogrešno upotrijebila dokaze koji bi joj omogućili da zaključi da je patent 947 bio nevaljan. Stoga iznosi argumente čiji je cilj dovesti u pitanje Komisijino tumačenje izjave tužiteljeve direktorice za patente, koja se navodi u uvodnim izjavama 127. i 185. pobijane odluke, izjave Krkina pravnog savjetnika iz uvodne izjave 883. te odluke i izjave Krkina direktora prodaje za zapadnu Europu koja se navodi u uvodnoj izjavi 895. te odluke. Slijedom toga, ti argumenti nisu dopušteni.
Što se tiče točke 76. tužbe, također valja utvrditi, kao što ističe Komisija, da, iako su tužitelji u bilješci 79. tužbe naveli da je slanje pisama opomene bilo legitimno, ipak su samo uputili na točke 58. do 67. priloga A 3 tužbi kako bi iznijeli razloge na temelju kojih se može utvrditi da su takva upućivanja bila legitimna. Stoga argumenti koji su u prilogu A 3 tužbi izneseni u tom pogledu nisu dopušteni.
U točki 103. tužbe tužitelji su samo utvrdili da se pobijanom odlukom potvrdilo da nagodbe u sporovima o patentu između konkurenata općenito imaju legitiman cilj i da određene države članice potiču sklapanje nagodbi. Suprotno tomu, u točkama 50. do 54. priloga A 3 tužbi, u kojima se upućuje na točku 103. tužbe (bilješka 113.), Komisiji se prigovara da nije dovoljno ocijenila prakse sklapanja nagodbi koje se upotrebljavaju u svijetu, koje su detaljno iznesene.
Što se tiče točke 46. replike, tužitelji tvrde da je tvrdnja da bi bilo poželjno da se u svim sporovima donese presuda „protivna trenutačnim razmatranjima o sudskom postupku”, pri čemu upućuju na točku 112. priloga A 3 tužbi u kojoj se navodi da je Komisijin pristup protivan Direktivi 2008/52/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. svibnja 2008. o nekim aspektima mirenja u građanskim i trgovačkim stvarima (
SL 2008., L 136, str. 3
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 9., str. 281.). Ti su argumenti nedopušteni jer se njima samo ne potkrjepljuju ili nadopunjuju elementi koji se izričito navode u tekstu tužbe.
Naposljetku, u točki 262. tužbe, tužitelji su naveli da je ključno da je za Tevu bilo ključno da na tržište Ujedinjene Kraljevine uđe među prvim proizvođačima generičkih lijekova , pri čemu su uputili na točku 90. priloga A 3 tužbi. Međutim, suprotno onomu što tvrdi Komisija, u toj točki priloga A 3 tužbi, tužitelji su samo potkrijepili i nadopunili tu tvrdnju navođenjem razloga iz kojih proizvođač generičkih lijekova ima interes da uđe na tržište samo ako je među prvim proizvođačima koji ulaze na tržište. Stoga su dopušteni argumenti koji su u prilogu A 3 tužbi izneseni u tom pogledu.
B.

Meritum
1.

Povreda načela nepristranosti i prava na dobru upravu
a)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
b)

Ocjena Općeg suda
Uvodno, valja napomenuti da se među jamstvima koja u upravnim postupcima pruža pravo Unije nalazi načelo dobre uprave utvrđeno u članku 41. Povelje o temeljnim pravima, na koje se nadovezuje obveza nadležnog tijela da brižljivo i nepristrano ispita sve relevantne elemente pojedinog slučaja (presude od 30. rujna 2003., Atlantic Container Line i dr./Komisija,
T‑191/98 i T‑212/98 do T‑214/98
,
EU:T:2003:245
, t.
404.
i od 27. rujna 2012., Shell Petroleum i dr./Komisija,
T‑343/06
,
EU:T:2012:478
, t.
170.
). Takva obveza nepristranosti obuhvaća, s jedne strane, subjektivnu nepristranost, u smislu da nijedan član institucije u pitanju koji je zadužen za predmet ne smije pokazati pristranosti ili osobne predrasude te, s druge strane, objektivnu nepristranost, u smislu da institucija mora pružiti dovoljno jamstva da isključi svaku legitimnu dvojbu u tom pogledu (vidjeti presudu od 11. srpnja 2013., Ziegler/Komisija,
C‑439/11 P
,
EU:C:2013:513
, t.
155.
i navedenu sudsku praksu). Također je važno podsjetiti da se Komisija ne može smatrati „sudom” u smislu članka 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), i da stoga članak 41. Povelje o temeljenim pravima, a ne njezin članak 47., uređuje upravni postupak pred Komisijom u području zabranjenih sporazuma (vidjeti presudu od 11. srpnja 2013., Ziegler/Komisija,
C‑439/11 P
,
EU:C:2013:513
, t.
154.
i navedenu sudsku praksu).
Tužitelji se pozivaju na dvije presude Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP). Kao prvo, tužitelji se pozivaju na presudu ESLJP‑a od 25. ožujka 2008., Vitan protiv Rumunjske (CE:ECHR:2008:0325JUD 004208402), koja se odnosi na pretpostavku nedužnosti, predviđenu u članku 6. stavku 2. EKLJP‑a, i u kojoj je ESLJP utvrdio povredu te odredbe jer je državni odvjetnik zadužen za kaznenu istragu protiv tužitelja na tiskovnoj konferenciji tvrdio da je tužitelj bio kriv za trgovanje utjecajem, dok njegova krivnja još nije bila zakonski utvrđena i jer nije „pažljivo birao riječi niti se potrudio staviti ih u kontekst postupka koji se vodio protiv tužitelja” (točke 70. i 71.). U tom je pogledu važno podsjetiti da, prema sudskoj praksi ESLJP‑a, povredu pretpostavke nedužnosti može počiniti sud, ali i druga tijela javne vlasti, da valja istaknuti važnost toga da državni dužnosnici biraju riječi u izjavama koje daju prije nego što je osoba osuđena i proglašena krivom za povredu te da je za primjenu članka 6. stavka 2. EKLJP‑a važan stvaran smisao predmetnih izjava, a ne njihov doslovan oblik (vidjeti ESLJP, 15. ožujka 2011., Begu protiv Rumunjske, CE:ECHR:2011:0315JUD 002044802, t. 126. i navedenu sudsku praksu). ESLJP ipak priznaje da se člankom 6. stavkom 2. EKLJP‑a ne može, s obzirom na njegov članak 10. kojim se štiti sloboda izražavanja, spriječiti tijela da javnost obavještavaju o kaznenim istragama koje se vode, nego se njime zahtijeva da to čine u potpunoj diskreciji i suzdržanosti koje zahtijeva poštovanje pretpostavke nedužnosti (ESLJP, 10. veljače 1995., Allenet de Ribemont protiv Francuske,
CE
:ECHR:1995:0210JUD 001517589, t. 38.).
Kao drugo, tužitelji se pozivaju na presudu ESLJP‑a od 16. rujna 1999., Buscemi protiv Italije (CE:ECHR:1999:0916JUD 002956995), u kojoj je ESLJP utvrdio povredu članka 6. stavka 1. EKLJP‑a i prava svake osobe da neovisni i nepristrani sud pravično ispita njezin slučaj jer je predsjednik suda javno upotrijebio izraze koji podrazumijevaju negativnu ocjenu tužiteljeva slučaja prije zasjedanja sudskog tijela koje odlučuje o njegovu predmetu (točke 68. i 69.). U toj presudi ESLJP je osim toga podsjetio da je najveća diskrecija potrebna kada sudska tijela donose presudu, kako bi se zajamčio njihov ugled nepristranih sudova, i da se zbog te diskrecije ne bi smjeli služiti medijima, čak ni kako bi odgovorili na provokacije (točka 67.). Valja ipak podsjetiti da se, u sudskoj praksi Unije, Komisija ne može smatrati „sudom” u smislu članka 6. EKLJP‑a (vidjeti točku 119. ove presude).
K tomu, tužitelji se pozivaju na presudu od 8. srpnja 2008., Franchet i Byk/Komisija (
T‑48/05
,
EU:T:2008:257
, t.
210.
do
219.
) u kojoj je Opći sud u okviru tužbe za naknadu štete utvrdio da je Europski ured za borbu protiv prijevara (OLAF) povrijedio načela pretpostavke nedužnosti i dobre uprave te svoju obvezu povjerljivosti time što je prouzročio otkrivanje u medijima osjetljivih elemenata istraga u tijeku i naveo da su tužitelji mogli izvesti „veliku organiziranu krađu sredstava [Unije]” (točka 216.).
Osim toga, Opći sud već je pojasnio obvezu nepristranosti i poštovanja načela dobre uprave kojom je Komisija obvezana u predmetima prava tržišnog natjecanja. Stoga je Opći sud u presudi od 20. ožujka 2002., ABB Asea Brown Boveri/Komisija (
T‑31/99
,
EU:T:2002:77
, t.
99.
do
107.
) odbio tužbeni razlog koji se temelji na povredi načela dobre uprave u slučaju u kojem je u pogledu tužitelja, tijekom njegova saslušanja pred Komisijom, dužnosnik Komisije zadužen za predmet u kojem je donesena pobijana odluka iznio pogrdnu primjedbu u pogledu njegova ugleda te niz pristranih pitanja o činjenicama koje tužitelj više nije osporavao te u kojem je isti dužnosnik, na konferenciji o pitanjima prava tržišnog natjecanja koja se održala prije nego što je Komisija donijela odluku, izrazio upotrebom navoda kojim su diskreditirane tužiteljeve djelatnosti. Naime, iako je priznao da te primjedbe upućuju na nepromišljeno ponašanje i jezik člana tima zaduženog za predmet te je podsjetio da se glavni direktor Glavne uprave za tržišno natjecanje Komisije ispričao tužitelju nakon primjedbe iznesene na konferenciji, Opći sud smatrao je da zbog te primjedbe nisu mogla nastati dvojba u pogledu razine pažnje i nepristranosti s kojom je Komisija provela istragu o predmetnoj povredi i da neprikladno ponašanje člana tima zaduženog za predmet samo po sebi ne dovodi u pitanje zakonitost odluke koju je donio kolegij članova Komisije.
Što se tiče toga da Komisija istodobno izvršava istražne ovlasti i ovlasti izricanja kazni za povrede pravila tržišnog natjecanja, Sud je presudio da to samo po sebi nije protivno članku 6. EKLJP‑a kako ga tumači ESLJP (vidjeti u tom smislu presudu od 18. srpnja 2013., Schindler Holding i dr./Komisija,
C‑501/11 P
,
EU:C:2013:522
, t.
33.
i
34.
) te je Opći sud smatrao da to ne predstavlja povredu zahtjeva nepristranosti (vidjeti u tom smislu presudu od 27. lipnja 2012., Bolloré/Komisija,
T‑372/10
,
EU:T:2012:325
, t.
65.
do
67.
). Činjenica da istražne ovlasti i ovlasti izricanja kazni u službama Komisije nisu odvojene ipak znači da članovi te institucije imaju posebnu odgovornost, osobito član Komisije zadužen za tržišno natjecanje, odnosno da moraju biti posve nepristrani tijekom istrage i provedbe postupaka zbog povrede jer u okviru navedenih postupaka imaju ovlast kažnjavanja predmetnih poduzetnika.
Osim toga, Opći sud smatra da Komisijina izjava da je odlučna u tome da sudionici u protutržišnim zabranjenim sporazumima ne izbjegnu, iz postupovnih razloga, kazne prava Unije ne predstavlja povredu načela nepristranosti, nego je samo izjava jasne volje, koja je potpuno u skladu s Komisijinom zadaćom da u svakom slučaju zasebno rješava utvrđene postupovne nepravilnosti kako se ne bi smanjila učinkovitost prava tržišnog natjecanja Unije (presuda od 27. lipnja 2012., Bolloré/Komisija,
T‑372/10
,
EU:T:2012:325
, t.
73.
i
74.
).
K tomu, valja podsjetiti da je sud Unije, kako bi odbio tužbeni razlog koji se temelji na povredi prava na pošteno suđenje ili načela dobre uprave, zbog javnih zauzimanja stajališta Komisije ili jednog od njezinih dužnosnika iznesenih tijekom upravnog postupka, već oslonio na obrazloženje da ni na temelju jednog elementa spisa nije moguće pretpostaviti da pobijana odluka ne bi bila donesena ili da bi imala drukčiji sadržaj da sporne izjave nisu iznesene (vidjeti u tom smislu presude od 16. prosinca 1975., Suiker Unie i dr./Komisija,
40/73 do 48/73, 50/73, 54/73 do 56/73, 111/73, 113/73 i 114/73
,
EU:C:1975:174
, t.
91.
i od 7. srpnja 1994., Dunlop Slazenger/Komisija,
T‑43/92
,
EU:T:1994:79
, t.
29.
). Prema sudskoj praksi, tužitelj je stoga dužan iznijeti barem indicije koje potkrjepljuju takav zaključak (presuda od 15. ožujka 2006., BASF/Komisija,
T‑15/02
,
EU:T:2006:74
, t.
606.
).
Također je važno podsjetiti da je rad Komisije uređen načelom kolegijalnosti koje proizlazi iz članka 250. UFEU‑a, koje se temelji na jednakosti članova Komisije pri sudjelovanju u donošenju odluke te osobito podrazumijeva, s jedne strane, da se o odlukama raspravlja zajednički i, s druge strane, da su svi članovi kolegija na političkom planu kolektivno odgovorni za sve donesene odluke. To je konkretno slučaj s aktima, koji se izričito smatraju odlukama, koje Komisija treba donijeti u pogledu poduzetnika radi poštovanja pravilâ tržišnog natjecanja i čiji je cilj utvrditi povredu tih pravila, izdati naloge u pogledu tih poduzetnika te im izreći novčane kazne. Budući da izreka i obrazloženje odluke čine neodvojivu cjelinu, isključivo je na kolegiju, na temelju načela kolegijalnosti, da istodobno donesu oboje (presuda od 27. rujna 2012., Heijmans Infrastructuur/Komisija,
T‑359/06
, neobjavljena,
EU:T:2012:489
, t.
126.
i
127.
). Uostalom, Opći sud presudio je, u području državnih potpora, da se iznošenje mišljenja člana Komisije zaduženog za pitanja tržišnog natjecanja o postupku koji je u tijeku, pod uvjetom da je strogo osobno i suzdržano, može pripisati samo tom članu i da ne dovodi u pitanje stajalište koje će kolegij članova Komisije donijeti po završetku postupka (presuda od 8. srpnja 1999., Vlaamse Televisie Maatschappij/Komisija,
T‑266/97
,
EU:T:1999:144
, t.
49.
i
54.
). K tomu, ne može se pretpostaviti da je sloboda ocjenjivanja koju imaju članovi Komisije uvjetovana osjećajem neprimjerene solidarnosti prema njihovu kolegi zaduženom za predmete tržišnog natjecanja (presuda od 15. ožujka 2006., BASF/Komisija,
T‑15/02
,
EU:T:2006:74
, t.
610.
).
Što se tiče objektivne nepristranosti, koja se odnosi na činjenicu da institucija mora pružiti dovoljno jamstva da isključi svaku legitimnu dvojbu, valja istaknuti da je Komisija, kao što je pojasnila na raspravi u odgovoru na pitanje Općeg suda, donijela više internih tekstova kojima je obvezana na poštovanje određenih pravila u komunikaciji s javnošću. Konkretno, Kodeks ponašanja povjerenika (C(2011) 2904), donesen 2011., predviđa u svojem članku 1.7. da, na temelju načela kolegijalnosti, članovi Komisije ne smiju davati komentare koji bi doveli u pitanje odluku koju je donijela Komisija i nije im dopušteno ni otkrivati sadržaj rasprava na sastancima Komisije. Usto, u prilogu Odluci Komisije 2000/633/EZ, EZUČ, Euratom od 17. listopada 2000. o izmjeni njezina Poslovnika (
SL 2000., L 267, str. 63
.), naslovljenom „Kodeks o dobrom ponašanju za osoblje Europske komisije u odnosima s javnosti”, navodi se, u njegovim odredbama, da „[k]valitetna usluga znači da su Komisija i njeno osoblje uljudni, objektivni i nepristrani” [neslužbeni prijevod] te, u njegovoj točki 2., koja se odnosi na objektivnost i nepristranost, da „[o]soblje u radu uvijek mora postupati objektivno i nepristrano te u interesu [Unije] i za javno dobro” i da „[č]lanovi osoblja djeluju neovisno unutar okvira politike koju je utvrdila Komisija i njihovi postupci nikad ne smiju biti vođeni osobnim ili nacionalnim interesima ili političkim pritiskom” [neslužbeni prijevod]. K tomu, Kodeks etike i integriteta Glavne uprave za tržišno natjecanje, donesen 28. lipnja 2010., predlaže svojem osoblju, u pogledu slobode izražavanja, da izbjegava sve rasprave o predmetu u pogledu kojeg Komisija još nije donijela službeno stajalište i, kad je riječ o obraćanju medijima, da izbjegava govoriti o predmetu koji je još pod istragom i za koji Komisija nije donijela službeno stajalište.
Tužitelji tvrde da je Ombudsman već utvrdio slučaj nepravilnosti u djelovanju u pogledu istog člana Komisije zaduženog za tržišno natjecanje koji je bio na dužnosti tijekom donošenja pobijane odluke jer je, kao i u ovom predmetu, javno davao izjave kojima je dao naslutiti da je ishod istrage poznat i prije nego što je završila.
U tom pogledu, valja podsjetiti da zaključci Ombudsmana kojima se utvrđuje postojanje „nepravilnosti u djelovanju” ne obvezuju sud Unije i mogu biti samo naznaka toga da je predmetna institucija povrijedila načelo dobre uprave. Naime, postupak pred Ombudsmanom, koji nema ovlast donošenja obvezujućih odluka, alternativni je izvansudski postupak za građane Unije za razliku od postupka pred sudom Unije, koji odgovara specifičnim kriterijima i koji nema nužno isti cilj kao sudski postupak (presuda od 25. listopada 2007., Komninou i dr./Komisija,
C‑167/06 P
, neobjavljena,
EU:C:2007:633
, t.
44.
).
A fortiori
, tumačenja prava Unije koja provodi Ombudsman ne mogu obvezivati sud Unije.
U ovom slučaju, što se tiče subjektivne nepristranosti, koja se odnosi na činjenicu da nijedan član institucije u pitanju koji je zadužen za predmet ne smije pokazati pristranosti ili osobne predrasude, tužitelji prigovaraju dvama članovima Komisije koji su uzastopno bili zaduženi za tržišno natjecanje, N. Kroes i J. Almunia, da su tijekom upravnog postupka tri put javno dali izjave o ishodu istrage koja se na njih odnosila. Kao što su tužitelji istaknuli na raspravi, ta su dva člana Komisije još bili na dužnosti u Komisiji tijekom donošenja pobijane odluke, sudjelovali su u tom donošenju te su u različitim razdobljima bili izravno zaduženi za istragu u predmetu. Uostalom, pobijanu odluku potpisao je J. Almunia.
Kao prvo, iz spisa proizlazi da je N. Kroes na tiskovnoj konferenciji u pogledu iznošenja zaključaka iz izvješća o istraživanju farmaceutskog sektora, navela da, „[n]ažalost, izvješće potvrđuje da u farmaceutskom sektoru postoje problemi tržišnog natjecanja”, da su „prakse poduzetnika važan čimbenik u tom pogledu” i da je, „[k]onkretno, u izvješću utvrđeno da su proizvođači izvornih lijekova aktivno pokušavali odgoditi ulazak generičkih lijekova na njihova tržišta” (govor objavljen na stranici Glavne uprave za tržišno natjecanje). Tužitelji navode da je N. Kroes k tomu dodala da se, „[n]aime, općenito može zaključiti da je nešto trulo u državi” (odlomak sa stranice internetskih novina
EU Observer
). Komisija u odgovoru na repliku tvrdi da je o tim izjavama izvijestio samo jedan novinar i da članak potvrđuje da se riječ „trulo” odnosila na sektorsko istraživanje, a ne na tužitelje. Na istoj tiskovnoj konferenciji, ista je članica Komisije zadužena za tržišno natjecanje uputila, u drugom dijelu naslovljenom „Predmeti tržišnog natjecanja i nadzor”, na pokretanje postupka protiv tužiteljâ i određenih proizvođača generičkih lijekova, pri čemu je pojasnila da je „riječ o navodnim povredama pravila [UFEU‑a] koja se odnose na ograničavajuće trgovinske prakse (članak [101. UFEU‑a]) i na zlouporabu vladajućeg položaja na tržištu (članak [102. UFEU‑a])”, da „[će se,] [u] okviru tog predmeta, ispitati sporazumi sklopljeni između Serviera i određenog broja proizvođača generičkih lijekova” te da „[su] [t]i ugovori utjecali na ulazak na tržište konkurenata koji proizvode generičku verziju perindoprila, ključnog lijeka u liječenju bolesti srca i povišenog krvnog tlaka”. Članica Komisije zadužena za tržišno natjecanje stoga je itekako razlikovala ishode sektorskog istraživanja od odluke o pokretanju postupka protiv tužiteljâ. Što se tiče potonjeg postupka, članica Komisije zadužena za tržišno natjecanje pojasnila je da je bila riječ o mogućim povredama pravilâ tržišnog natjecanja. Sama okolnost da je u sljedećoj rečenici spomenula činjenicu da su predmetni sporazumi utjecali na ulazak generičkih lijekova na tržište ne može značiti da je smatrala da postoji povreda pravilâ tržišnog natjecanja, s obzirom na kontekst iznesen u prethodnoj rečenici. Članica Komisije zadužena za tržišno natjecanje tako je na toj tiskovnoj konferenciji samo obavijestila javnost o istrazi koja je bila u tijeku, uz diskreciju i suzdržanost koje zahtijeva poštovanje pretpostavke nedužnosti.
Kao drugo, J. Almunia je 8. listopada 2012., tijekom rasprave o podnošenju Europskom parlamentu Komisijina programa djelovanja u području tržišnog natjecanja za razdoblje 2013. – 2014., osobito spomenuo postupak u pogledu spornih sporazuma, pri čemu je naveo da su, „[u] farmaceutskom sektoru, […] i Servier prije ljeta obaviješteni […] o činjenicama koje je utvrdila [Komisija]”, da „[se boji] da su ta društva zlouporabila svoje patente kako bi spriječila pristup povoljnijih generičkih lijekova na tržište” i da „[se nada] da će odluke koje će se donijeti, idealno 2013., imati za učinak promjenu trenutačnih praksi određenih dionika u sektoru, koje imaju mnogo prostora za poboljšanje” (govor objavljen na stranici Glavne uprave za tržišno natjecanje). Time što je naveo da je Komisija tužiteljima i drugim poduzetnicima dostavila obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku u ovom i u još jednom predmetu te da će se odluke donijeti 2013., član Komisije ipak nije povrijedio svoju obvezu nepristranosti te je samo obavijestio Parlament o istrazi koja je bila u tijeku, uz diskreciju i suzdržanost koje zahtijeva poštovanje pretpostavke nedužnosti. Naime, valja podsjetiti na preliminarnu prirodu obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, što je funkcija tog dokumenta, kako je definirana uredbama Unije, koja obuhvaća da se poduzetnicima pruže svi potrebni elementi kako bi mogli učinkovito izložiti svoju obranu prije nego što Komisija donese konačnu odluku (vidjeti presudu od 27. rujna 2012., Koninklijke Wegenbouw Stevin/Komisija,
T‑357/06
,
EU:T:2012:488
, t.
43.
i navedenu sudsku praksu). Iako Komisija stoga mora, u skladu s člankom 27. stavkom 1. Uredbe br. 1/2003, donijeti konačnu odluku temeljenu samo na činjenicama za koje je strankama omogućeno da se izjasne, Komisija ipak nije dužna preuzeti sve elemente navedene u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, osobito ako je očito da su ti elementi nedovoljni. Stoga je svojstveno prirodi obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku da je privremena i podložna izmjenama tijekom ocjene koju Komisija kasnije provodi na temelju napomena koja joj stranke podnesu u odgovoru, kao i drugih činjeničnih utvrđenja (presuda od 10. srpnja 2008., Bertelsmann i Sony Corporation of America/Impala,
C‑413/06 P
,
EU:C:2008:392
, t.
63.
). Usto, nakon obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, u kojoj Komisija u okviru prve analize smatra da je povreda počinjena, dužnost suzdržanosti člana Komisije zaduženog za tržišno natjecanje više ne treba biti toliko široka, pri čemu taj član u javnim izjavama može uz sav potreban oprez, kad je riječ o privremenoj ocjeni, iznijeti ono što se poduzetniku stavlja na teret u toj fazi postupka.
Naposljetku, kao treće, iz spisa proizlazi da je J. Almunia 12. travnja 2013., u govoru pred američkom odvjetničkom komorom u Washingtonu prenesenom u medijima, iznio da će „Komisija […] u nadolazećim mjesecima odlučiti o zakonitosti sporazuma sklopljenih između farmaceutskih društava čiji je cilj odgoditi ulazak na tržište povoljnijih generičkih lijekova” i da će „ishodi sektorskog istraživanja biti preobličeni u odluke u predmetima […] i Servier” (odlomak s internetske stranice MLex). Valja istaknuti da se u tom članku o govoru člana Komisija izvješćuje samo neizravno. Usto, pod pretpostavkom da taj govor stvarno obvezuje člana Komisije zaduženog za tržišno natjecanje, ne može ga se tumačiti kao da znači da je postojala mogućnost da se u tom predmetu donese odluka (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 8. srpnja 1999., Vlaamse Televisie Maatschappij/Komisija,
T‑266/97
,
EU:T:1999:144
, t.
53.
). Stoga je član Komisije zadužen za tržišno natjecanje samo obavijestio javnost o istrazi koja je bila u tijeku, uz diskreciju i suzdržanost koje zahtijeva poštovanje pretpostavke nedužnosti. U svakom slučaju, važno je podsjetiti da je taj govor samo izraz mišljenja člana Komisije zaduženog za tržišno natjecanje o postupku koji je u tijeku i koji se može pripisati samo tom članu i ne dovodi u pitanje stajalište koje je kolegij članova Komisije donio po završetku postupka (vidjeti točku 127. ove presude).
Prema tome, nije potrebno ispitati argument tužiteljâ prema kojem bi pobijana odluka bila drukčija da članovi Komisije nisu dali te izjave.
U potporu tom tužbenom razlogu, tužitelji k tomu prigovaraju članu Komisije zaduženom za tržišno natjecanje i njegovu uredu da nisu bili prisutni na većini saslušanja. Međutim, na temelju činjenice, koju su na raspravi naglasili tužitelji, da J. Almunia nije sudjelovao na njihovu saslušanju pred Komisijom i da ga je zastupao član njegova ureda ne može se utvrditi da je odluka o izricanju kazne u načelu već bila donesena čak i prije tog saslušanja. Usto, nijednom se odredbom ne predviđa da je sudjelovanje člana Komisije ili člana njegova ureda na saslušanju obvezno. Doista, sud Unije smatra da se načelo dobre uprave ne može pretvoriti u obvezu jer ga zakonodavac nije smatrao obvezom (vidjeti u tom smislu presudu od 27. rujna 2012., Koninklijke Wegenbouw Stevin/Komisija,
T‑357/06
,
EU:T:2012:488
, t.
242.
).
Osim toga, tužitelji prigovaraju Komisiji da je povrijedila pravila i primjenjive standarde dokazivanja time što je uputila na nekoliko uvodnih izjava pobijane odluke koje tužitelji osporavaju u drugim tužbenim razlozima (iskrivljavanje činjenica, pogreška u pogledu pravnog kriterija primjenjivog za kvalifikaciju povrede s obzirom na cilj, preširoko tumačenje pojma potencijalnog tržišnog natjecanja itd.). U replici, tužitelji tvrde da je cilj tih primjera utvrditi pristranost u istrazi. Kao što tvrdi Komisija, ta argumentacija tužiteljâ ipak se preklapa s pitanjem jesu li činjenična utvrđenja iz pobijane odluke uredno potkrijepljena dokazima koje je podnijela institucija i je li Komisija u analizi počinila pogreške koje se tiču prava (vidjeti u tom smislu presudu od 24. listopada 1991., Atochem/Komisija,
T‑3/89
,
EU:T:1991:58
, t.
39.
). Prema tome, ti će se argumenti kasnije ispitati u okviru tužbenih razloga koji se odnose na meritum. U svakom slučaju, valja istaknuti da ti argumenti proizlaze iz pukih tvrdnji te se njima ne može dokazati da je Komisija svojom pristranošću stvarno dovela u pitanje ishod upravnog postupka ili istrage (vidjeti u tom smislu presudu od 6. srpnja 2000., Volkswagen/Komisija,
T‑62/98
,
EU:T:2000:180
, t.
272.
).
Naposljetku, tužitelji tvrde da činjenica da unutarnji odbor Glavne uprave za tržišno natjecanje nije dodatno ispitao predmet upućuje na pristranost pobijane odluke i opravdava njezino poništenje zbog povrede načela pretpostavke nedužnosti i članka 41. Povelje o temeljnim pravima. Međutim, važno je istaknuti da se nijednom regulatornom odredbom ni Komisijinim internim pravilom Komisiju ne obvezuje da organizira da unutarnji odbor dodatno ispita sve predmete te podsjetiti da se načelo dobre uprave ne može pretvoriti u obvezu jer ga zakonodavac nije smatrao obvezom (vidjeti točku 136. ove presude). Točno je da je u Glavnoj upravi za tržišno natjecanje 2004. uspostavljen sustav istorazinske kontrole. Međutim, iz dokumenta koji je u rujnu 2011. objavila Komisija, naslovljenog „Postupak primjene članaka 101. i 102. UFEU‑a: ključni dionici i ravnoteža ovlasti”, proizlazi da je glavni direktor Glavne uprave za tržišno natjecanje odlučio, u dogovoru s članom Komisije zaduženim za tržišno natjecanje, o predmetima u kojima se uspostavlja taj unutarnji odbor, da odluka o održavanju takvog odbora i njegovu sastavu neće biti javno objavljena i da istorazinska ocjena predmeta ni u kojem slučaju ne uključuje stranke postupka ili bilo koju treću stranku. Glavna uprava za tržišno natjecanje stoga ne treba takvo dodatno ispitivanje provesti u svim predmetima, tako da se Komisiji ne može prigovoriti da nije provela takvo dodatno ispitivanje u ovom slučaju.
Stoga ovaj tužbeni razlog treba odbiti.
2.

Nepostojanje stvarnog savjetovanja sa Savjetodavnim odborom za pitanja ograničavajućih djelovanja i vladajućih položaja
a)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
b)

Ocjena Općeg suda
Članak 14. Uredbe br. 1/2003, iz poglavlja IV. koje se odnosi na suradnju između, s jedne strane, Komisije i, s druge strane, tijela država članica nadležnih za tržišno natjecanje i sudova država članica, predviđa, u stavku 1., da će se „Komisija […] za pomoć obratiti Savjetodavnom odboru za pitanja ograničavajućih djelovanja i vladajućih položaja prije donošenja bilo koje odluke iz članaka 7., 8., 9., 10., 23., te članka 24. stavka 2. i članka 29. stavka 1.” te uredbe. Člankom 14. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003 određuje se da će se „[u] svrhu rješavanja pojedinačnih predmeta Savjetodavni odbor sastojat[i] […] od predstavnika tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje”. Člankom 14. stavkom 3. Uredbe br. 1/2003 pojašnjava se da Savjetodavni odbor sastavlja pisano mišljenje o preliminarnom nacrtu odluke Komisije te se člankom 14. stavkom 5. te uredbe pojašnjava da „Komisija mora u potpunosti uzeti u obzir mišljenje koje izrazi Savjetodavni odbor” i pritom „[ga] obavijestiti o načinu na koji je uzela u obzir njegovo mišljenje”. Usto, „[n]a zahtjev jednog ili nekoliko članova, stavovi navedeni u mišljenju moraju biti obrazloženi” (članak 14. stavak 3. Uredbe br. 1/2003). U točki 58. Obavijesti Komisije o suradnji u okviru Mreže tijela za zaštitu tržišnog natjecanja (
SL 2004., C 101, str. 43
. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 231.), u daljnjem tekstu: Obavijest o suradnji u okviru Mreže tijela za zaštitu tržišnog natjecanja) određuje se, k tomu, da je „Savjetodavni odbor […] forum na kojem stručnjaci iz različitih tijela nadležnih za tržišno natjecanje raspravljaju o pojedinačnim predmetima i općim pitanjima iz prava tržišnog natjecanja [Unije]”.
Na postupovnom planu, člankom 14. stavkom 3. Uredbe br. 1/2003 predviđa se da se konzultacije sa Savjetodavnim odborom „mogu održati na sastanku koji saziva i kojem predsjedava Komisija, a koji se može održati najranije 14 dana nakon slanja poziva za taj sastanak, uz koji mora biti priložen sažetak predmetnog slučaja, te upućivanje na najvažnije dokumente i preliminarni nacrt odluke”. Međutim, „[a]ko Komisija šalje obavijest o sazivanju sastanka u roku kraćem od gore navedenih, sastanak se može održati predloženog dana ako se nijedna država članica tome ne protivi”. U točki 66. Obavijesti o suradnji u okviru Mreže tijela za zaštitu tržišnog natjecanja također se pojašnjava da je „[u]redbom Vijeća dopušteno […] i kraće razdoblje između dostave poziva i održavanja sastanka o kojem se države članice mogu dogovoriti”. Člankom 14. stavkom 3. Uredbe br. 1/2003 predviđa se, k tomu, da Savjetodavni odbor „[m]ože izdati mišljenje čak i ako su neki članovi odsutni, ili ako ih nitko ne predstavlja”. Člankom 14. stavkom 4. Uredbe br. 1/2003 određuje se, naposljetku, da se „[k]onzultacije […] mogu obaviti i pismenim putem”, ali da će, „na zahtjev bilo koje države članice, Komisija […] sazvati sastanak”. U skladu s tom odredbom, „[u] slučaju pismenog postupka, Komisija će odrediti rok u trajanju od najmanje 14 dana, unutar kojeg države članice moraju dati svoje primjedbe na uvid svim drugim državama članicama”.
U dokumentu naslovljenom „Odredbe o metodama rada Savjetodavnog odbora” od 19. prosinca 2008., koji je Komisija podnijela 6. studenoga 2015. nakon mjere upravljanja postupkom, pojašnjavaju se različite faze koje prethode savjetovanju sa Savjetodavnim odborom i, konkretno, faze u kojima se nacionalna tijela nadležna za tržišno natjecanje mogu upoznati sa spisom kako se odvija istraga u predmetu.
Kao prvo, u tom pogledu valja podsjetiti da, u skladu s odredbama članka 11. stavka 2. Uredbe br. 1/2003, „Komisija dostavlja tijelima država članica nadležnim za tržišno natjecanje primjerke najvažnijih dokumenata koje je prikupila u svrhu primjene članaka 7., 8., 9., 10. i članka 29. stavka 1.” navedene uredbe i da, „[n]a zahtjev tijela države članice nadležnog za tržišno natjecanje, Komisija mu dostavlja primjerke drugih postojećih dokumenata neophodnih za donošenje ocjene u predmetu”. Člankom 11. stavkom 6. Uredbe br. 1/2003 predviđa se, k tomu, da, „[a]ko Komisija pokrene postupak za donošenje odluke sukladno Poglavlju III., time tijelima država članica nadležnim za tržišno natjecanje prestaje nadležnost za primjenu članaka [101. i 102. UFEU‑a]” i da, „[a]ko je tijelo države članice nadležno za tržišno natjecanje već pokrenulo postupak i radi na predmetu, Komisija će pokrenuti postupak samo nakon što se o tome konzultira s nacionalnim tijelom nadležnim za tržišno natjecanje”. U skladu s tim odredbama, Komisija nacionalnim tijelima nadležnima za tržišno natjecanje prosljeđuje, odmah nakon što ih dostavi predmetnom poduzetniku ili nakon njihova primitka, prvotnu odluku o pokretanju postupka, obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku upućenu navedenom poduzetniku, njegov odgovor na taj dokument i ostale najvažnije dokumente predmeta (vidjeti točke 6. i 7. Odredbi o metodama rada Savjetodavnog odbora).
Kao drugo, u točkama 33. do 36. Odredbi o metodama rada Savjetodavnog odbora predviđa se da, za svaki predmet u kojem Komisija poduzetniku uputi obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, Komisija u roku od 45 dana nakon što dotičnim strankama dostavi obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku imenuje jedno od nacionalnih tijela nadležnih za tržišno natjecanje izvjestiteljem u predmetu (u daljnjem tekstu: NTZTN izvjestitelj), prema redoslijedu rotirajućeg predsjedništva Vijeća Europske unije, osim ako treba odabrati drugo nacionalno tijelo nadležno za tržišno natjecanje radi objektivnosti, u kojem slučaju Komisija može, uz suglasnost prvog nacionalnog tijela nadležnog za tržišno natjecanje, odabrati sljedeće tijelo na tom popisu rotirajućih predsjedništava (točke 28., 33. i 34.). NTZTN izvjestitelj, koji je zadužen za to da ostala nacionalna tijela nadležna za tržišno natjecanje razumiju predmet i da ih obavještava o glavnim fazama istrage u predmetu, u tu svrhu blisko surađuje s Komisijom (točke 40. i 42.). Odredbama o metodama rada Savjetodavnog odbora također se NTZTN‑u izvjestitelju preporučuje da pošalje popis glavnih pitanja u predmetu najmanje pet dana prije sastanka Savjetodavnog odbora (točka 44. podtočka i.) te da predstavi predmet i njegove izazove na početku sastanka Savjetodavnog odbora (točka 44. podtočka ii.).
Kao treće, u skladu s člankom 11. stavkom 1. Uredbe Komisije (EZ) br. 773/2004 od 7. travnja 2004. o postupcima koje Komisija vodi na temelju članaka [101. i 102. UFEU‑a] (
SL 2004., L 123, str. 18
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 298.), „Komisija pruža strankama kojima je uputila obavijest o utvrđenim činjenicama mogućnost očitovanja prije savjetovanja sa Savjetodavnim odborom iz članka 14. stavka 1. Uredbe […] br. 1/2003”. K tomu, člankom 14. stavkom 3. Uredbe br. 773/2004 određuje se da „Komisija poziva tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje da sudjeluju u saslušanju” i da „[t]akođer može pozvati dužnosnike i službenike drugih tijela država članica”. U točki 12. Odredbi o metodama rada Savjetodavnog odbora pojašnjava se da je sudjelovanje nacionalnih tijela nadležnih za tržišno natjecanje u saslušanju korisno za učinkovito funkcioniranje Savjetodavnog odbora. Suprotno tomu, nijednom se odredom ne predviđa da NTZTN izvjestitelj ima posebnu ulogu na saslušanju.
Prema sudskoj praksi koja se odnosi na odgovarajuće odredbe Uredbe Vijeća br. 17 od 6. veljače 1962., Prve uredbe o provedbi članaka [101. i 102. UFEU‑a] (
SL 1962., 13, str. 204
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 3.), koja je izmijenjena Uredbom br. 1/2003, savjetovanje sa Savjetodavnim odborom bitan je postupovni zahtjev čija povreda utječe na zakonitost Komisijine konačne odluke ako se utvrdi da je nepoštovanje pravila o savjetovanju spriječilo Savjetodavni odbor da bude u potpunosti upoznat s činjenicama pri donošenju svojeg mišljenja. Sadržaj i bitna ili nebitna priroda obveza koje proizlaze iz odredbi kojima se uređuje savjetovanje sa Savjetodavnim odborom stoga treba ocijeniti, u svakom predmetnom slučaju, u skladu s tom svrhom, odnosno kako bi se odboru omogućilo da pri izvršavanju svojih savjetodavnih dužnosti bude u potpunosti upoznat s činjenicama (vidjeti u tom smislu presude od 10. srpnja 1991., RTE/Komisija,
T‑69/89
,
EU:T:1991:39
, t.
21.
i
23.
i od 15. ožujka 2000., Cimenteries CBR i dr./Komisija,
T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 do T‑32/95, T‑34/95 do T‑39/95, T‑42/95 do T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 do T‑65/95, T‑68/95 do T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 i T‑104/95
,
EU:T:2000:77
, t.
742.
).
U tom se pogledu, što se tiče dokumenata koje treba proslijediti Savjetodavnom odboru, smatralo da, iako se savjetovanje provodi u okviru suradnje između Komisije i država članica te njegov cilj nije provođenje kontradiktornog postupka u pogledu predmetnih poduzetnika, Savjetodavni odbor mora osobito biti u potpunosti objektivno obaviješten o stajalištu i ključnim argumentima koje su predmetni poduzetnici iznijeli u svojim napomenama o činjenicama koje je Komisija u pogledu njih utvrdila po završetku istrage. Stoga je, među ostalim, zapisnik sa saslušanja u načelu dio najvažnijih dokumenata u smislu članka 10. stavka 5. Uredbe br. 17 te ga stoga treba proslijediti Savjetodavnom odboru tijekom njegova saziva. Međutim, prosljeđivanje zapisnika sa saslušanja bitan je postupovni zahtjev samo ako se pokaže da je potreban u određenom slučaju kako bi Savjetodavni odbor mogao biti u potpunosti upoznat s činjenicama pri donošenju svojeg mišljenja, odnosno kako ga netočne ili izostavljene informacije ne bi navele na pogrešan zaključak u pogledu ključnog pitanja. To nije slučaj kada zapisnik sa saslušanja ne sadržava važne elemente ocjene, koji su novi u odnosu na pisane odgovore predmetnog poduzetnika na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, koji su priloženi sazivu Savjetodavnog odbora. Naime, u takvom slučaju, činjenica da Komisija nije proslijedila zapisnik sa saslušanja Savjetodavnom odboru prilikom njegova saziva ne povređuje prava obrane predmetnog poduzetnika i nema nikakav utjecaj na ishod savjetodavnog postupka. Stoga takvo neprosljeđivanje ne može štetno utjecati na cijeli upravni postupak i tako dovesti u pitanje zakonitost konačne odluke (presuda od 10. srpnja 1991., RTE/Komisija,
T‑69/89
,
EU:T:1991:39
, t.
21.
do
23.
).
K tomu, presuđeno je da činjenica da Komisija Savjetodavnom odboru nije priopćila točan iznos predložene novčane kazne ne predstavlja povredu bitnog postupovnog zahtjeva jer su mu dostavljeni svi ključni elementi potrebni za sastavljanje mišljenja o novčanim kaznama. Savjetodavni odbor treba samo biti obaviješten o kriterijima predviđenim za izricanje novčane kazne (vidjeti u tom smislu presudu od 15. ožujka 2000, Cimenteries CBR i dr./Komisija,
T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 do T‑32/95, T‑34/95 do T‑39/95, T‑42/95 do T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 do T‑65/95, T‑68/95 do T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 i T‑104/95
,
EU:T:2000:77
, t.
747.
i
748.
). U točki 23. Odredbi o metodama rada Savjetodavnog odbora podsjeća se tako na potrebu da se osigura povjerljivost razmjene podnesaka unutar odbora, osobito u pogledu iznosa novčane kazne. Točkom 24. istih odredbi predviđa se u pogledu utvrđivanja iznosa novčane kazne da Komisija na sastanku Savjetodavnog odbora dostavlja dokument u kojem se objašnjava primijenjena metoda izračuna, pri čemu upućuje upravo na Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003 (
SL 2006., C 210, str. 2
. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 58.), u daljnjem tekstu: Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni), za koji članovi Savjetodavnog odbora mogu zatražiti dodatno vrijeme kako bi ispitali taj dokument i koji se po završetku sastanka vraća Komisiji.
U ovom slučaju, kao prvo, tužitelji tvrde da se Komisija nije stvarno savjetovala sa Savjetodavnim odborom zbog toga što se nisu proslijedili dio preliminarnog nacrta odluke o novčanim kaznama i odgovori poduzetnika na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, zbog kratkog roka u kojem je preliminarni nacrt pobijane odluke proslijeđen njegovim članovima, nedostataka u sažetku preliminarnog nacrta odluke koji je proslijeđen nacionalnim tijelima nadležnima za tržišno natjecanje i nedostatnosti obrazloženja mišljenja Savjetodavnog odbora. Te različite argumente valja ispitati s obzirom na sadržaj spisa i osobito na činjenična pojašnjenja koja je Komisija dostavila 6. studenoga 2015. u odgovoru na gore navedenu mjeru upravljanja postupkom i na raspravi.
Što se tiče argumenta tužiteljâ koji se odnosi na to da se nije proslijedio dio preliminarnog nacrta odluke o novčanim kaznama, tužitelji su na raspravi odustali od njega, što je zabilježeno u zapisniku s rasprave. Iako su na raspravi tužitelji ipak tvrdili da nacionalna tijela nadležna za tržišno natjecanje nisu primila obavijest o metodi izračuna iznosa novčane kazne tijekom sastanaka Savjetodavnog odbora, ta kritika nije potkrijepljena činjenicama jer iz spisa proizlazi da je Komisija nacionalnim tijelima nadležnima za tržišno natjecanje 3. srpnja 2014. poslala poglavlje 10., koje se odnosi na novčane kazne i koje sadržava objašnjenje glavnih elemenata te metode i podsjetnik na poziv na drugi sastanak Savjetodavnog odbora od 7. srpnja 2014. U tom pogledu, valja istaknuti da su nacionalna tijela nadležna za tržišno natjecanje prethodno primila 23. srpnja 2013. odgovore poduzetnikâ na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, kao i 19. prosinca 2013. dopis o činjenicama te 13. veljače 2014. odgovore poduzetnikâ na taj dopis. Naposljetku, Komisija im je 20. svibnja 2014. proslijedila dopis o činjenicama u pogledu pripisivanja odgovornosti za povrede, kao i odgovore Mylana, Nichea i Unichema na taj dopis.
Što se tiče roka u kojem je proslijeđen preliminarni nacrt pobijane odluke, iz spisa proizlazi da ga je Komisija nacionalnim tijelima država članica nadležnim za tržišno natjecanje prosljeđivala u tri faze: poglavlja 1. do 4. poslana su im 12. lipnja 2014. uz poziv na prvi sastanak Savjetodavnog odbora od 30. lipnja 2014., poglavlja 5. do 9. poslana su im 20. lipnja 2014. uz sažetak preliminarnog nacrta odluke te im je poglavlje 10. koje se odnosi na novčane kazne (ne uključujući točan iznos tih kazni) bilo poslano 3. srpnja 2014. uz podsjetnik na poziv, poslan 30. lipnja 2014., na drugi sastanak Savjetodavnog odbora od 7. srpnja 2014., koji se trebao odnositi na cijeli preliminarni nacrt odluke. U tom pogledu, važno je istaknuti da, iako se, kao što tvrde tužitelji, u točki 10. na stranici 109. Odredbi priručnika za postupak u području politike tržišnog natjecanja Glavne uprave za tržišno natjecanje navodi da se općenito održavaju dva sastanka tog odbora, pri čemu se jedan odnosi na bit predmeta, a drugi na iznos novčanih kazni, njima se ipak ne nalaže da tu organizacijsku shemu sustavno treba poštovati. Usto, iz spisa proizlazi da je Komisija u ovom slučaju u pozivu na drugi sastanak poslanom 30. lipnja 2014, kao i u poruci elektroničke pošte od 3. srpnja 2014. izričito navela da je dnevni red sastanka od 7. srpnja 2014. obuhvaćao raspravu o predmetu u cijelosti.
Točno je da takvo postupno slanje dokumenata, pri čemu se u određenim slučajevima povrijedio rok od četrnaest dana, upućuje na određenu užurbanost koja je vjerojatno povezana s činjenicom da je Komisija od slanja poziva na sastanak od 30. lipnja 2014. nacionalnim tijelima nadležnima za tržišno natjecanje najavila da odluku namjerava donijeti 9. srpnja 2014., te zbog tog postupnog slanja članovi odbora nisu imali najbolje uvjete za zauzimanje stajališta. Međutim, valja utvrditi da se nijedno nacionalno tijelo nadležno za tržišno natjecanje nije protivilo datumima tih sastanaka, iako bi, na temelju članka 14. stavka 3. Uredbe br. 1/2003, takva protivljenja spriječila održavanje predmetnih sastanaka. K tomu, iz spisa proizlazi da je Komisija nacionalnim tijelima nadležnima za tržišno natjecanje 6. srpnja 2009. proslijedila prvotnu odluku o pokretanju postupka, 31. srpnja 2012. obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku upućenu predmetnim poduzetnicima, 23. srpnja 2013. odgovore poduzetnikâ na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, 19. prosinca 2013. dopis o činjenicama, 13. veljače 2014. odgovore poduzetnikâ na taj dopis i 20. svibnja 2015. dopis o činjenicama u pogledu pripisivanja odgovornosti za povrede, kao i odgovore Mylana, Nichea i Unichema na taj dopis. Usto, Komisija im je 25. lipnja 2014. uputila preliminarni nacrt zapisnika sa saslušanja koji je sastavio službenik za usmene rasprave.
Prema tome, iako se može smatrati neprimjerenim, da je konkretno Komisija nacionalnim tijelima država članica nadležnim za tržišno natjecanje poslala poglavlja 5. do 9. preliminarnog nacrta odluke, s obzirom na njihovu duljinu (gotovo 600 stranica) i složenost, samo deset dana prije održavanja prvog sastanka Savjetodavnog odbora, valja istaknuti, uzimajući u obzir sve elemente navedene u točkama 153. i 154. ove presude, da su članovi Savjetodavnog odbora bili dovoljno obaviješteni o biti spisa i sadržaju preliminarnog nacrta odluke i da je stoga odbor mogao biti u potpunosti upoznat s činjenicama pri donošenju svojeg mišljenja.
K tomu, valja pojasniti da se, suprotno onomu što tvrde tužitelji, ni odredbama članka 14. stavka 3. Uredbe br. 1/2003 ni odredbama točke 66. Obavijesti o suradnji u okviru Mreže tijela za zaštitu tržišnog natjecanja Komisiji ne nalaže da dobije izričitu prethodnu suglasnost tijela država članica nadležnih za tržišno natjecanje kako bi odstupila od predviđenog roka od četrnaest dana između slanja poziva članovima Savjetodavnog odbora i njihova sastanka. Naime, iz članka 14. stavka 3. Uredbe br. 1/2003 proizlazi da je, ako Komisija šalje obavijest o sazivanju sastanka u roku kraćem od gore navedenih, na državama članicama da izraze eventualno protivljenje u tom pogledu, a u suprotnom se sastanak održava na datum koji je utvrdila Komisija. Usto, što se tiče navodne povrede načela dobre uprave, važno je podsjetiti da se to načelo ne može pretvoriti u obvezu jer ga zakonodavac nije smatrao obvezom (vidjeti točku 136. ove presude).
Što se tiče mišljenja koje je donio Savjetodavni odbor, važno je podsjetiti, s jedne strane, da se u skladu s člankom 14. stavkom 6. Uredbe br. 1/2003 ono ne objavljuje sustavno, pri čemu se u sudskoj praksi čak smatra da njegovo neprosljeđivanje predmetnim poduzetnicima nije protivno načelu poštovanja prava obrane (vidjeti u tom smislu presudu od 7. lipnja 1983., Musique Diffusion française i dr./Komisija,
100/80 do 103/80
,
EU:C:1983:158
, t.
35.
i
36.
), i, s druge strane, da se odredbama članka 14. stavka 3. Uredbe br. 1/2003 predviđa da stavovi navedeni u tom mišljenju moraju biti obrazloženi samo na zahtjev najmanje jednog člana navedenog odbora, što ovdje nije bio slučaj. Usto, člankom 27. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003 predviđa se da stranke u postupku koji Komisija vodi na temelju članka 101. UFEU‑a nemaju uvid u korespondenciju između Komisije i tijela država članica nadležnih za tržišno natjecanje ili između potonjih tijela, uključujući i dokumente iz članaka 11. i 14. navedene uredbe. K tomu, na temelju članka 28. stavka 2. Uredbe br. 1/2003, službene osobe i zaposlenici Komisije i tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje ne smiju otkriti informacije koje su pribavili ili razmijenili u skladu s navedenom uredbom te koje su obuhvaćene obvezom čuvanja poslovne tajne te se ta obveza također odnosi na sve predstavnike i stručnjake država članica koji prisustvuju sastancima Savjetodavnog odbora u skladu s člankom 14. Uredbe br. 1/2003. Prema tome, tužitelji ne mogu valjano tvrditi da je mišljenje koje je donio Savjetodavni odbor nedostatno obrazloženo. K tomu, s obzirom na primjenjive odredbe, okolnost da je mišljenje kratko i nije dovoljno detaljno ne može značiti da Savjetodavni odbor nije imao na raspolaganju sve elemente na temelju kojih je mogao pri odlučivanju biti u potpunosti upoznat s činjenicama niti znači da navedeni odbor pri odlučivanju nije bio u potpunosti upoznat s činjenicama, i to čak i ako je donio sažetu odluku.
Naposljetku, tužitelji tvrde da, s obzirom na to da je sažetak preliminarnog nacrta odluke koji je Komisija poslala članovima Savjetodavnog odbora bio djelomičan i nepotpun, odbor nije mogao pri odlučivanju biti u potpunosti upoznat s činjenicama. Valja ipak podsjetiti, kao što tvrdi Komisija, da cilj tog sažetka nije bio popisati argumente obrane predmetnog poduzetnika, nego olakšati raspravu unutar Savjetodavnog odbora o tekstu preliminarnog nacrta odluke. U svakom slučaju, u ovom predmetu, iz odgovora Komisije na mjeru upravljanja postupkom proizlazi da je Komisija, u svojem sažetku priloženom preliminarnom nacrtu odluke, iznijela glavne elemente potonje odluke, pri čemu je istaknula najosjetljivije aspekte svoje analize (kriterije na temelju kojih se može utvrditi postojanje ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj, utvrđivanje tržišta, primjenu članka 102. UFEU‑a). Sama okolnost da u tom sažetku nije navela stanje svih sporova u pogledu patenta 947, tumačenje dosega određenih odredbi sporazumâ o nagodbi, činjenice koje su uslijedile nakon što je EPO proglasio patent 947 nevaljanim ili razlike između stjecanja tehnologije Rolaboa i tehnologije drugog društva ne može dovesti do zaključka da Savjetodavni odbor, koji je, osim toga, raspolagao velikim brojem dokumenata o predmetu i osobito argumentima koje su tužitelji iznijeli u svojim napomenama na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku i na dopis o činjenicama (vidjeti točke 152. i 154. ove presude), nije mogao biti u potpunosti upoznat s činjenicama pri donošenju svojeg mišljenja.
Kao drugo, tužitelji tvrde da se nije redovno savjetovalo sa Savjetodavnim odborom jer je samo mali broj njegovih članova bio prisutan na sastancima i da NTZTN izvjestitelj o predmetu, koji je nepravodobno imenovan, nije bio prisutan na saslušanju stranaka i na drugom sastanku Savjetodavnog odbora.
Tužitelji prigovaraju Komisiji da nije imenovala NTZTN‑a izvjestitelja u roku od 45 dana nakon slanja obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku i da je namjerno odabrala nacionalno tijelo nadležno za tržišno natjecanje koje nije bilo prisutno na saslušanju.
Nesporno je da se odredbama o metodama rada Savjetodavnog odbora predviđa da se NTZTN‑a izvjestitelja načelno imenuje u roku od 45 dana nakon što se poduzetnicima pošalje obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku i u skladu s objektivnim kriterijem, odnosno, načelno, prema redoslijedu rotirajućeg predsjedništva Vijeća (vidjeti točku 146. ove presude). U ovom slučaju, iz spisa proizlazi da je postupak imenovanja NTZTN‑a izvjestitelja započeo 7. svibnja 2014. i da je Bundeswettbewerbsbehörde (Savezno tijelo nadležno za tržišno natjecanje, Austrija, u daljnjem tekstu BWB) imenovan NTZTN‑om izvjestiteljem 3. lipnja 2014., odnosno nakon saslušanja, ali puno prije sastanaka Savjetodavnog odbora i da je imenovan u skladu s objektivnim kriterijem, odnosno prema redoslijedu rotirajućeg predsjedništva Vijeća. Međutim, u ovom se slučaju ne može smatrati da je sama povreda roka od 45 dana za imenovanje NTZTN‑a izvjestitelja, koju je Komisija priznala na raspravi, spriječila Savjetodavni odbor da pri izvršavanju svojih dužnosti bude u potpunosti upoznat s činjenicama. Naime, uloga NTZTN‑a izvjestitelja u tome da nacionalna tijela nadležna za tržišno natjecanje razumiju predmet i da o njemu budu obaviještena osobito je važna samo u fazi pripreme sastanaka Savjetodavnog odbora (vidjeti točku 164. ove presude) te je, u ovom slučaju, u toj fazi postupka NTZTN izvjestitelj bio imenovan. Osim toga, što se tiče imenovanja BWB‑a kao NTZTN‑a izvjestitelja, važno je istaknuti da tužitelji nisu iznijeli nikakav element na temelju kojeg se može utvrditi da je to imenovanje bilo povezano s time da to nacionalno tijelo nadležno za tržišno natjecanje nije bilo prisutno na sastancima od 15., 16., 17. i 18. travnja 2013. te da je, u svakom slučaju, ono bilo provedeno u skladu s isključivo objektivnim kriterijem, odnosno prema redoslijedu rotirajućeg predsjedništva Vijeća.
Tužitelji također tvrde da Savjetodavni odbor nije mogao biti u potpunosti upoznat s činjenicama pri donošenju odluke jer NTZTN izvjestitelj nije sudjelovao ni na saslušanju stranaka 15., 16., 17. i 18. travnja 2013. ni na sastanku Savjetodavnog odbora od 7. srpnja 2014. Komisija tvrdi da se nijednim tekstom ne predviđa obvezno sudjelovanje NTZTN‑a izvjestitelja na saslušanju te podsjeća da je osam država članica bilo prisutno na saslušanju.
Važno je istaknuti da, iako se u točki 12. Odredbi o metodama rada Savjetodavnog odbora pojašnjava da je sudjelovanje nacionalnih tijela nadležnih za tržišno natjecanje na saslušanjima korisno za učinkovito funkcioniranje Savjetodavnog odbora, nijednom se odredbom, suprotno tomu, NTZTN‑u izvjestitelju ne nalaže da sudjeluje na saslušanju, uzimajući u obzir da se člankom 14. stavkom 3. Uredbe br. 773/2004 predviđa samo da su tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje pozvana da sudjeluju u saslušanju, i to tim više što se svim nacionalnim tijelima nadležnima za tržišno natjecanje šalje kopija zapisnika sa saslušanja. Uostalom, može se istaknuti, kao što tvrdi Komisija, da su nacionalna tijela nadležna za tržišno natjecanje uredno pozvana da sudjeluju u saslušanju te su osam od tih tijela stvarno bila zastupana (vidjeti, u pogledu slučaja u kojem nacionalna tijela nadležna za tržišno natjecanje nisu pozvana na saslušanje, presudu od 21. rujna 2017., Feralpi/Komisija,
C‑85/15 P
,
EU:C:2017:709
, t.
38.
do
44.
). K tomu, valja podsjetiti da je uloga NTZTN izvjestitelja u tome da NTZTN‑ovi razumiju predmet i da o njemu budu obaviješteni osobito važna pred Savjetodavnim odborom, a ne u fazi saslušanja. Odredbama o metodama rada Savjetodavnog odbora tako se NTZTN‑u izvjestitelju preporučuje da pošalje popis glavnih pitanja u predmetu najmanje pet dana prije sastanka Savjetodavnog odbora, čiji je cilj, osobito, saznati mogu li NTZTN‑ovi postići opći dogovor prije preliminarnog nacrta odluke, imaju li napomene o određenim aspektima i žele li da se mišljenje objavi (točka 44. podtočka i.), te da predstavi predmet i njegove izazove na početku prvog sastanka Savjetodavnog odbora (točka 44. podtočka ii.). Doista, iz spisa proizlazi da je BWB itekako raspravljao s Komisijom kako bi se sastavio popis pitanja koji je Komisija poslala na ispitivanje članovima Savjetodavnog odbora te da je sudjelovao na prvom sastanku Savjetodavnog odbora, tijekom kojeg je iznio svoje izvješće, te tužitelji nisu osporavali da je on tom prilikom u potpunosti odradio svoju ulogu NTZTN‑a izvjestitelja. Osim toga, sama okolnost da je Komisija drugim tijelima nadležnima za tržišno natjecanje proslijedila popis glavnih pitanja u predmetu ujutro 26. lipnja 2014., odnosno četiri dana prije prvog sastanka Savjetodavnog odbora, iako se Odredbama o metodama rada Savjetodavnog odbora preporučuje da taj rok bude pet dana, ne može biti dovoljna kako bi se zaključilo da Savjetodavni odbor nije mogao biti u potpunosti upoznat s činjenicama pri donošenju odluke. Suprotno onomu što tvrde tužitelji, Komisija k tomu nije bila dužna imenovati drugog NTZTN‑a izvjestitelja, s obzirom na to da se u točki 38. Odredbi o metodama rada Savjetodavnog odbora predviđa samo mogućnost da se po potrebi fizičku osobu koja zastupa nacionalno tijelo nadležno za tržišno natjecanje zamijeni drugom fizičkom osobom istog tijela. Prema tome, činjenica da BWB u ovom slučaju nije sudjelovao na saslušanju stranaka 15., 16., 17. i 18. travnja 2013. ni, nažalost, na drugom sastanku Savjetodavnog odbora od 7. srpnja 2015. nije spriječila Savjetodavni odbor da bude u potpunosti upoznat s činjenicama pri donošenju odluke.
Što se tiče prigovora koji se temelji na prisutnosti malog broja država članica na sastancima Savjetodavnog odbora, iz spisa proizlazi da je na sastanku od 30. lipnja 2014. bilo zastupano samo pet nacionalnih tijela nadležnih za tržišno natjecanje (tijela Kraljevine Španjolske, Talijanske Republike, Republike Austrije, Republike Finske i Kraljevine Švedske) te da su na sastanku od 7. srpnja 2014. bila zastupana samo dva nacionalna tijela nadležna za tržišno natjecanje (tijela Savezne Republike Njemačke i Republike Finske). Iz toga zaista proizlazi da je mali broj zastupnika država članica sudjelovao u mišljenju koje je Savjetodavni odbor donio u ovom slučaju jer se u skladu s točkama 20. i 21. Odredbi o metodama rada Savjetodavnog odbora samo komentari i napomene koje iznesu članovi prisutni na sastanku uzimaju u obzir u mišljenju koje donosi Savjetodavni odbor. Kad joj je na raspravi postavljeno pitanje o razlozima tako slabog sudjelovanja i mogućnosti odgode sastanaka Savjetodavnog odbora, Komisija je iznijela da je znala za štrajk željezničara te da je kontaktirala članove Odbora kako bi saznala imaju li posebnih komentara, ali da nije namjeravala odgoditi sastanke.
Iako je točno da bi u takvim okolnostima bilo prikladno da Komisija odgodi sastanke Savjetodavnog odbora, ipak se zbog malog broja zastupnika država članica na sastancima ne može zaključiti da je Komisija u ovom slučaju povrijedila bitan postupovni zahtjev savjetovanja sa Savjetodavnim odborom.
Naime, najprije valja utvrditi da, iako se može činiti da je to neuobičajeno i da nije u skladu s pojmom dobre uprave, nijednom se odredbom ne predviđa pravilo o postojanju kvoruma pri donošenju mišljenja Savjetodavnog odbora. Usto, člankom 14. stavkom 3. Uredbe br. 1/2003 izričito se predviđa da Savjetodavni odbor „[m]ože izdati mišljenje čak i ako su neki članovi odsutni, ili ako ih nitko ne predstavlja”. Nadalje, važno je podsjetiti da je Komisija dužna omogućiti tijelima država članica nadležnim za tržišno natjecanje da sudjeluju u Savjetodavnom odboru i da je, u ovom slučaju, poduzela sve mjere potrebne u tu svrhu jer im je poslala pozive na sastanke Savjetodavnog odbora od 30. lipnja i 7. srpnja 2014., kao i sve potrebne dokumente od pokretanja postupka (vidjeti točke 153. i 154. ove presude) i jer nije bilo protivljenja u pogledu datuma tih sastanaka (vidjeti točku 154. ove presude). Naposljetku, valja istaknuti da Savjetodavni odbor može činiti forum koji osigurava dosljednu primjenu propisa o tržišnom natjecanju Unije, kao što se predviđa uvodnom izjavom 19. Uredbe br. 1/2003, samo pod uvjetom da su tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje spremna u njemu učinkovito surađivati, uzimajući u obzir da Komisija u tom pogledu nema nikakvu ovlast prisile.
Stoga ovaj tužbeni razlog treba odbiti.
3.

Povreda prava na djelotvoran pravni lijek, prava obrane i načela jednakosti oružja
a)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
b)

Ocjena Općeg suda
Valja podsjetiti da je načelo djelotvorne sudske zaštite opće načelo prava Unije koje je danas izraženo u članku 47. Povelje o temeljnim pravima (presuda od 8. prosinca 2011., Chalkor/Komisija,
C‑386/10 P
,
EU:C:2011:815
, t.
52.
). To se načelo sastoji od različitih elemenata koji, među ostalim, obuhvaćaju prava obrane, načelo jednakosti oružja, pravo na pristup sudovima, kao i pravo na savjetovanje, obranu i zastupanje (presuda od 6. studenoga 2012., Otis i dr.,
C‑199/11
,
EU:C:2012:684
, t.
48.
). Načelo jednakosti oružja, koje proizlazi iz samog pojma pravičnog suđenja uključuje obvezu da se svakoj stranci pruži razumna mogućnost da iznese svoje stajalište, uključujući dokaze, u uvjetima koji je u odnosu na protivnu stranu ne stavljaju u znatno slabiji položaj (presude od 6. studenoga 2012., Otis i dr.,
C‑199/11
,
EU:C:2012:684
, t.
71.
i od 12. studenoga 2014., Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija,
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
, t.
31.
).
Tužitelji tvrde da su ih ograničenja koja su se na njih primijenila pri podnošenju tužbe stavila u znatno slabiji položaj u odnosu na Komisiju, na koju se nisu primijenila nikakva ograničenja u pogledu vremena ili duljine pri sastavljanju pobijane odluke. Valja ipak podsjetiti da iz sudske prakse ESLJP‑a u pogledu tumačenja članka 6. stavka 1. EKLJP‑a, na koji valja uputiti u skladu s člankom 52. stavkom 3. Povelje o temeljnim pravima, proizlazi da pravo na pristup sudu nije apsolutno. Ostvarivanje tog prava podliježe ograničenjima, osobito u odnosu na uvjete dopuštenosti pravnog lijeka (presuda od 28. veljače 2013., Preispitivanje Arango Jaramillo i dr./EIB,
C‑334/12 RX‑II
,
EU:C:2013:134
, t.
43.
). Iako zainteresirane osobe moraju očekivati da se pravila o dopuštenosti pravnog lijeka primijene, njihova primjena ipak ne može spriječiti stranke da se koriste dostupnim pravnim sredstvom (presuda od 28. veljače 2013., Réexamen Arango Jaramillo i dr./EIB,
C‑334/12 RX‑II
,
EU:C:2013:134
, t.
43.
). ESLJP stoga smatra da ta ograničenja ne mogu ograničiti pristup koji ima osoba na način ili do mjere da je time povrijeđena sama bit njezina prava na pristup sudu i da su ta ograničenja u skladu s člankom 6. stavkom 1. EKLJP‑a samo ako je njihov cilj legitiman i ako postoji razuman odnos proporcionalnosti između primijenjenih sredstava i postavljenog cilja (vidjeti ESLJP, 6. prosinca 2011., Anastasakis protiv Grčke, CE:ECHR:2011:1206JUD 004195908, t. 24. i navedenu sudsku praksu).
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, stroga primjena propisa Unije koji se odnose na postupovne rokove odgovara zahtjevu pravne sigurnosti i nužnosti izbjegavanja svake diskriminacije i arbitrarnog postupanja u radu pravosuđa (vidjeti presudu od 15. siječnja 1987., Misset/Vijeće,
152/85
,
EU:C:1987:10
, t.
11.
i navedenu sudsku praksu i rješenje od 8. studenoga 2007., Belgija/Komisija,
C‑242/07 P
,
EU:C:2007:672
, t.
16.
i navedenu sudsku praksu) i uopće ne utječe na pravo na djelotvornu sudsku zaštitu (vidjeti u tom smislu rješenje od 17. svibnja 2002., Njemačka/Parlament i Vijeće,
C‑406/01
,
EU:C:2002:304
, t.
20.
). Kao što tvrdi Komisija, načelo jednakosti oružja ne nalaže da upravni postupak i rok za podnošenje tužbe za poništenje moraju jednako trajati. Naime, cilj je upravnog postupka omogućiti Komisiji da provede istragu kako bi utvrdila treba li donijeti odluku kojom se utvrđuje povreda članaka 101. i 102. UFEU‑a te poduzetnicima da osiguraju svoju obranu. U tom pogledu valja podsjetiti da poštovanje prava obrane zahtijeva da se zainteresiranom poduzetniku tijekom upravnog postupka omogući da učinkovito izrazi svoje stajalište o postojanju i važnosti činjenica i navedenih okolnosti kao i o dokumentima koje je Komisija priložila u prilog svojoj tvrdnji postojanja povrede Ugovora (presude od 7. lipnja 1983., Musique Diffusion française i dr./Komisija,
100/80 do 103/80
,
EU:C:1983:158
, t.
10.
i od 7. siječnja 2004., Aalborg Portland i dr./Komisija,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P i C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
, t.
66.
). U tom smislu, Uredbom br. 1/2003 predviđa se slanje obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku u kojoj se moraju jasno navesti svi ključni elementi na koje se Komisija oslanja u toj fazi postupka. Međutim, ti se elementi mogu sažeto navesti i odluka ne mora biti identična obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku jer je ta obavijest pripremni dokument koji sadržava činjenične i pravne ocjene koje imaju tek privremenu prirodu. Iz tog razloga Komisija može, pa čak i mora, uzeti u obzir elemente koji proizlaze iz upravnog postupka kako bi, osobito, odustala od preliminarno utvrđenih činjenica za koje se utvrdi da su neosnovane (presuda od 7. siječnja 2004., Aalborg Portland i dr./Komisija,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P i C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
, t.
67.
).
U ovom slučaju, valja utvrditi da, iako su u skladu s odredbama članka 263. šestog stavka UFEU‑a i članka 102. stavka 2. Poslovnika od 2. svibnja 1991. tužitelji imali rok od dva mjeseca i deset dana za podnošenje tužbe protiv pobijane odluke od njezine dostave i iako je zbog tog roka zadaća sastavljanja tužbe bila osobito teška, s obzirom na iznimnu duljinu pobijane odluke, koja je usto dostavljena u ljeto, ipak su imali priliku opsežno raspravljati s Komisijom o predmetu tijekom upravnog postupka. Komisija je tako tužiteljima uputila zahtjeve za pružanje informacija u siječnju i kolovozu 2009. te potom od prosinca 2009. do svibnja 2012. K tomu, tužitelji se pozvalo da sudjeluju na nekoliko sastanaka o činjeničnom stanju od 2009. do 2012. Komisija je 27. srpnja 2012. donijela obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, na koju su tužitelji odgovorili 14. siječnja 2013. Zatim su tužitelji saslušani 15., 16., 17. i 18. travnja 2013., održani su novi sastanci o činjeničnom stanju te su tužiteljima poslani novi zahtjevi za pružanje informacija. Komisija je 18. prosinca 2013. tužiteljima dala pristup dokazima koji su prikupljeni ili otkriveni široj javnosti nakon obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku te je dostavila dopis o činjenicama, na koji su tužitelji odgovorili 31. siječnja 2014. Usto, važno je podsjetiti da su tužitelji u pisanom dijelu postupka pred Općim sudom mogli iskoristiti sva produljenja rokova koja su zatražila i stoga općenito u ovom postupku, unatoč posebnim ograničenjima koja su se na njim primijenila pri podnošenju tužbe, nisu bili stavljeni u znatno slabiji položaj u odnosu na Komisiju.
Što se tiče duljine tužbe, valja podsjetiti da prema sudskoj praksi ESLJP‑a propis o postupovnim zahtjevima koji treba poštovati pri podnošenju tužbe ima za cilj osigurati dobro sudovanje i da zainteresirane osobe moraju očekivati da se ta pravila primijene (ESLJP, 6. prosinca 2011., Anastasakis protiv Grčke, CE:ECHR:2011:1206JUD 004195908, t. 24.). Što se tiče postupka pred Općim sudom, važno je istaknuti da je na temelju točke 15. Praktičnih uputa za stranke pred Općim sudom od 24. siječnja 2012. (
SL 2012., L 68, str. 23
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 12., str. 66.), koje su bile na snazi na datum podnošenja tužbe, duljina tužbe načelno ograničena na 50 stranica, ali se i dalje određuje ovisno o pravnoj i činjeničnoj složenosti konkretnog predmeta (vidjeti u tom smislu rješenje od 10. travnja 2014., Langguth Erben/OHIM,
C‑412/13 P
, neobjavljeno,
EU:C:2014:269
, t.
63.
). Doista, u ovom slučaju, tužitelji su se pozvali na pravnu složenost ovog predmeta te im je Opći sud odobrio da podnesu tužbu od 186 stranica, sastavljenu sa smanjenim proredom, uz 10158 stranica priloga. Iako je točno da je pobijana odluka osobito duga i da se određeni dijelovi ponavljaju, to je ipak objašnjeno, kao što tvrdi Komisija, brojem povreda koje se stavljaju na teret tužiteljima i koje imaju određena zajednička obilježja, kao i standardima dokazivanja koji se zahtijevaju sudskom praksom Unije u području povreda članaka 101. i 102. UFEU‑a. Usto, kao što podsjeća Komisija, tužitelji su imali priliku odgovoriti na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku od 755 stranica, pri čemu su podnijeli dokument dulji od 600 stranica. Duljina tužbe i broj istaknutih tužbenih razloga uostalom dokazuju da su tužitelji imali vremena, iako nedvojbeno uz znatne napore, pripremiti svoju argumentaciju. Prema tome, ne mogu tvrditi da su bili suočeni s nesavladivim poteškoćama u pristupu Općem sudu i da su stavljeni u znatno slabiji položaj u odnosu na Komisiju.
Što se tiče argumenta o ponavljanjima i o Komisijinim upućivanjima u pobijanoj odluci, valja podsjetiti da je na Komisiji, u skladu s odredbama članka 296. UFEU‑a, da na jasan i nedvosmislen način iznese svoje rasuđivanje kako bi zainteresiranim osobama omogućila da se upoznaju s opravdanjima poduzete mjere, a nadležnom sudu da izvrši svoj nadzor. Taj zahtjev obrazloženosti treba ocijeniti s obzirom na okolnosti predmetnog slučaja, osobito sadržaj akta, prirodu navedenih razloga i interes koji adresati mjere ili druge osobe na koje se akt izravno i osobno odnosi mogu imati za dobivanje objašnjenja. U obrazloženju nije potrebno točno navesti sve relevantne činjenične i pravne elemente jer pitanje udovoljava li obrazloženje nekog akta zahtjevima iz članka 296. UFEU‑a treba ocijeniti uzimajući u obzir ne samo njegov tekst, nego i njegov kontekst i ukupnost pravnih pravila koja uređuju pitanje o kojemu je riječ (vidjeti presudu od 27. rujna 2012., Heijmans Infrastructuur/Komisija,
T‑359/06
, neobjavljenu,
EU:T:2012:489
, t.
133.
i navedenu sudsku praksu). Suprotno onomu što tvrde tužitelji, sama okolnost da je Komisija u više navrata u pobijanoj odluci navela iste interne dokumente i da je mnogo puta uputila na druge dijelove pobijane odluke nije dovoljna kako bi se utvrdilo da se na temelju pobijane odluke nisu mogli upoznati s opravdanjima poduzete mjere ili da Opći sud nije mogao izvršiti svoj nadzor.
Što se tiče argumenta koji se temelji na nepostojanju jasnog pravnog kriterija, tužitelji su naveli da je odgovarao drugim tužbenim razlozima iz njihove tužbe. Prema tome, odgovor na taj argument bit će iznesen u okviru odgovarajućih tužbenih razloga.
Naposljetku, ne mogu se prihvatiti ni argumenti koje tužitelji temelje na presudama ESLJP‑a od 27. listopada 1993., Dombo Beheer B. V. protiv Nizozemske (CE:ECHR:1993:1027JUD 001444888), od 15. srpnja 2003., Ernst i drugi protiv Belgije (CE:ECHR:2003:0715JUD 003340096) i od 18. travnja 2006., Vezon protiv Francuske (CE:ECHR:2006:0418JUD 006601801). Naime, činjenični i pravni elementi tih predmeta bili su vrlo različiti od ovog predmeta. Stoga, u predmetu u kojem je donesena presuda ESLJP‑a od 27. listopada 1993., Dombo Beheer B. V. protiv Nizozemske (CE:ECHR:1993:1027JUD 001444888), u kojoj je ESLJP utvrdio povredu članka 6. EKLJP‑a, bila je riječ o sporu između dvije privatne osobe u kojem je jedna od stranaka bila stavljena u znatno slabiji položaj u odnosu na drugu stranku, koja je jedina mogla dati iskaz. U predmetu u kojem je donesena presuda ESLJP‑a od 15. srpnja 2003., Ernst i drugi protiv Belgije (CE:ECHR:2003:0715JUD 003340096), u kojoj je ESLJP smatrao da nije povrijeđen članak 6. EKLJP‑a, bila je riječ o tome je li država mogla tužitelju pružiti pristup sudu koji je ograničen na preliminarno pitanje dopuštenosti jer je njegova tužba bila usmjerena protiv suca koji ima privilegij nadležnog suda. Naposljetku, u predmetu u kojem je donesena presuda ESLJP‑a od 18. travnja 2006.,Vezon protiv Francuske (CE:ECHR:2006:0418JUD 006601801), bila je riječ o povredi prava na pošteno suđenje zbog zakonodavne intervencije kojom je konačno i retroaktivno uređen meritum sporova u tijeku pred nacionalnim sudovima a da to pritom nije opravdano dovoljnim razlogom u općem interesu.
Iz toga proizlazi da tužbeni razlog, u svakom slučaju, nije osnovan, čak i pod pretpostavkom da nije bespredmetan u potporu kritike zakonitosti pobijane odluke.
4.

Iskrivljavanje činjenica
a)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
b)

Ocjena Općeg suda
Komisija osporava dopuštenost tog tužbenog razloga na temelju odredbi članka 44. stavka 1. točke (c) Poslovnika od 2. svibnja 1991., koji je primjenjiv u ovom slučaju, u skladu s kojim tužba mora sadržavati predmet spora i sažeti prikaz tužbenih razloga. Ti elementi moraju biti dovoljno jasni i precizni da tuženiku omoguće pripremu obrane, a Općem sudu donošenje odluke o tužbi, ako je potrebno i bez drugih informacija. Kako bi se zajamčila pravna sigurnost i dobro sudovanje nužno je, da bi tužba bila dopuštena, s obzirom na gore navedene odredbe, da bitni činjenični i pravni elementi na kojima se tužba temelji proizlaze, barem sažeto, ali dosljedno i razumljivo, iz teksta same tužbe (rješenje od 28. travnja 1993., De Hoe/Komisija,
T‑85/92
,
EU:T:1993:39
, t.
20.
). Konkretnije, Sud je presudio da, iako valja priznati da izlaganje tužbenih razloga za podnošenje tužbe nije povezano s terminologijom i nabrajanjem predviđenima u članku 263. drugom stavku UFEU‑a, iznošenje tih tužbenih razloga prema njihovoj biti, umjesto prema njihovoj pravnoj kvalifikaciji, može biti dovoljno, ipak pod uvjetom da je iz tužbe dovoljno jasno koji se od tužbenih razloga iz Ugovora ističe (presuda od 15. prosinca 1961., Fives Lille Cail i dr./Visoka vlast,
19/60, 21/60, 2/61 i 3/61
,
EU:C:1961:30
, str. 588.).
U ovom slučaju, tužitelji u biti prigovaraju Komisiji da nije objektivno iznijela određene činjenice i da je navela činjenice koje nisu relevantne za utvrđivanje postojanja povrede. Međutim, iako taj tužbeni razlog kvalificiraju kao „iskrivljavanje činjeničnog konteksta na kojem se temelje prakse koje su predmet odluke”, tužitelji nisu izričito naveli na povredi kojeg se pravnog pravila koju je počinila Komisija može temeljiti tužba i informacije koje ističu u svojoj tužbi nisu dovoljno jasne i precizne kako bi Komisija mogla odgovoriti na navedene argumente i Opći sud mogao izvršiti sudski nadzor. Naime, argumenti koje iznose mogu biti obuhvaćeni tužbenim razlogom koji se temelji na pogrešci koja se tiče činjenica, pogrešci u pravnoj kvalifikaciji činjenica, povredi načela nepristranosti ili obveze dužne pažnje, zlouporabi ovlasti ili pak na narušavanju ugleda kojim se može opravdati podnošenje tužbe za naknadu štete.
Stoga taj tužbeni razlog treba proglasiti nedopuštenim.
Podredno, Komisija tvrdi da je taj tužbeni razlog također nedopušten jer se tužiteljima nanosi šteta samo njihovim ponašanjima koja se u izreci pobijane odluke smatraju povredama članaka 101. i 102. UFEU‑a te se ona mogu osporavati u okviru sudskog postupka.
Prema sudskoj praksi, samo izreka odluke može proizvoditi pravne učinke i nanositi štetu, dok se na ocjene iznesene u obrazloženju, kao takve, ne može odnositi tužba za poništenje. Te ocjene mogu podlijegati nadzoru zakonitosti koji provodi sud Unije samo ako, kao obrazloženje akta koji nanosi štetu, čine potreban temelj izreke tog akta (rješenje od 28. siječnja 2004., Nizozemska/Komisija,
C‑164/02
,
EU:C:2004:54
, t.
21.
i presuda od 17. rujna 1992., NBV i NVB/Komisija,
T‑138/89
,
EU:T:1992:95
, t.
31.
) i ako, konkretnije, to obrazloženje može promijeniti bit onoga što je odlučeno u izreci predmetnog akta (vidjeti presudu od 12. listopada 2007., Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse/Komisija,
T‑474/04
,
EU:T:2007:306
, t.
73.
i navedenu sudsku prasku). U tom je pogledu važno podsjetiti da pri određivanju onoga što je utvrđeno u izreci treba uzeti u obzir sadržaj obrazloženja akta (presude od 15. svibnja 1997., TWD/Komisija,
C‑355/95 P
,
EU:C:1997:241
, t.
21.
i od 20. studenoga 2002., Lagardère i Canal+/Komisija,
T‑251/00
,
EU:T:2002:278
, t.
67.
).
U ovom slučaju, stoga valja utvrditi jesu li elementi koje kritiziraju tužitelji i koji se navode u točki 4. pobijane odluke potreban temelj njezine izreke i mogu li te ocjene promijeniti bit onoga što je odlučeno u navedenoj izreci.
Važno je istaknuti da je Komisija u uvodnim izjavama 85. i 110. pobijane odluke, koje se odnose na iznošenje različitih sastavnih elemenata strategije tužiteljâ protiv generičkih lijekova (osobito uspostava „patent thicketa” s pomoću „papirnatih” patenata i postupni prijelaz na sol arginina), navela da opis praksi koje nisu ispitane u točki 5. (ispitivanje nagodbi s obzirom na članak 101. UFEU‑a) i točki 8. (ispitivanje stjecanja tehnologije i nagodbi s obzirom na članak 102. UFEU‑a) pobijane odluke ne dovodi u pitanje njihovu zakonitost s obzirom na pravo tržišnog natjecanja. Usto, u uvodnoj izjavi 2764. pobijane odluke, Komisija je pojasnila da se nijedan od elemenata opće strategije tužiteljâ „ne može u biti kvalificirati kao problematičan s obzirom na pravo tržišnog natjecanja Unije”. K tomu, u uvodnim izjavama 2917. i 2960., Komisija je podsjetila da je, „u pogledu zlouporabe vladajućeg položaja, predmet te odluke opća povreda članak 102. UFEU‑a, koja istodobno obuhvaća niz sporazuma o nagodbi u pogledu patenata i o stjecanju Azadove tehnologije”. Osim toga, sami su tužitelji od Općeg suda tražili da u odnosu na intervenijenta proglase povjerljivima brojne ulomke pobijane odluke koji se odnose na njihovu strategiju protiv generičkih lijekova jer ti činjenični elementi i njihovo tumačenje nisu obuhvaćeni činjenicama koje je u pogledu njih utvrdila Komisija i da bi im njihovo otkrivanje javnosti ozbiljno naštetilo time što bi narušili pretpostavku nedužnosti i njihov ugled. Sastavni elementi strategije tužiteljâ protiv generičkih lijekova koje Komisija nije kvalificirala kao povredu nisu se, prema tome, uzeli u obzir pri utvrđivanju i sankcioniranju povreda iz izreke pobijane odluke.
Tužitelji ipak tvrde da je u uvodnoj izjavi 2766. pobijane odluke, koja se nalazi u točki 8. pobijane odluke, Komisija navela da će se pri ispitivanju sankcioniranih praksi u slučaju članka 102. UFEU‑a „uzeti u obzir ukupan činjenični okvir, uključujući druge prakse koje proizlaze iz te strategije za koje u ovoj odluci nije utvrđen doprinos učinku isključenja”. Usto, u uvodnoj izjavi 2772. pobijane odluke Komisija je navela da su strategija tužiteljâ protiv generičkih lijekova, opisana u točki 4. navedene odluke, i osobito uspostava
patent thicketa
„važni činjenični elementi na temelju kojih se može objasniti, na primjer tijekom ispitivanja protutržišnih isključujućih učinaka Servierova ponašanja, zašto je razina (potencijalnog) tržišnog natjecanja za nabavu generičkog perindoprila bila osobito ograničena”.
U svojem odgovoru na tužbu, Komisija tvrdi da je bila dužna u pobijanoj odluci iznijeti prakse obuhvaćene strategijom tužiteljâ protiv generičkih lijekova, koje ipak nisu kvalificirane kao povrede članaka 101. i 102. UFEU‑a, kako bi se povrede mogle ispitati u njihovu pravnom, gospodarskom i činjeničnom kontekstu. Na raspravi Komisija je ustrajala na važnosti te točke 4. pobijane odluke za razumijevanje ukupne Servierove strategije u pogledu proizvođača generičkih lijekova i dosega njegovih praksi na tržištu, pri čemu je razlikovala činjenični kontekst tih praksi, koji je osobito pojašnjen u navedenoj točki 4., od njihove protupravne prirode. Ta je razlika jasno istaknuta u uvodnoj izjavi 2766. pobijane odluke.
Točno je da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, kako bi se ocijenilo sadržava li određeni sporazum među poduzetnicima dovoljan stupanj štetnosti kako bi se smatrao ograničenjem tržišnog natjecanja s obzirom na cilj u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a, valja uzeti u obzir gospodarski i pravni kontekst u koji je smješten (vidjeti presudu od 16. srpnja 2015., ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:484
, t.
33.
i navedenu sudsku praksu). Za ocjenu predmetnog sporazuma važno ga je smjestiti u gospodarski i pravni kontekst s obzirom na koji su ga stranke sklopile a da se to ne može smatrati neopravdanim miješanjem u pravne akte ili okolnosti koje nisu predmet postupka pred Komisijom (presuda od 13. srpnja 1966., Consten i Grundig/Komisija,
56/64 i 58/64
,
EU:C:1966:41
, str. 497.). U okviru te ocjene pravnog i gospodarskog konteksta valja uzeti u obzir prirodu obuhvaćene robe ili usluga, kao i stvarne uvjete funkcioniranja i strukture jednog ili više predmetnih tržišta (vidjeti presude od 11. rujna 2014., CB/Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, t.
53.
i navedenu sudsku praksu od 19. ožujka 2015., Dole Food i Dole Fresh Fruit Europe/Komisija,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
, t.
117.
i navedenu sudsku praksu).
Usto, u okviru njezina ispitivanja ponašanja poduzetnika u vladajućem položaju i radi utvrđivanja eventualne zlouporabe tog položaja, Komisija je dužna razmotriti sve relevantne činjenične okolnosti navedenog ponašanja (vidjeti u tom smislu presude od 15. ožujka 2007., British Airways/Komisija,
C‑95/04 P
,
EU:C:2007:166
, t.
67.
i od 27. ožujka 2012., Post Danmark,
C‑209/10
,
EU:C:2012:172
, t.
26.
). Osim toga, u tom pogledu valja napomenuti da, kada Komisija provodi ocjenu ponašanja poduzetnika u vladajućem položaju jer je to ispitivanje neophodno za zaključak o postojanju zlouporabe takvog položaja, ona nužno mora ocijeniti poslovnu strategiju koju slijedi navedeni poduzetnik. U tom okviru, normalno je da Komisija iznosi čimbenike subjektivne prirode, kao što su motivi na kojima se temelji predmetna poslovna strategija (presuda od 19. travnja 2012., Tomra Systems i dr./Komisija,
C‑549/10 P
,
EU:C:2012:221
, t.
19.
).
Iz točaka 193. i 194. ove presude proizlazi da, iako je Komisija dužna uzeti u obzir kontekst ponašanja poduzetnika pri ispitivanju njegove usklađenosti s člancima 101. i 102. UFEU‑a, to uzimanje u obzir ipak ne može dovesti do zaključka ili potvrde utvrđivanja povrede na temelju drukčijeg ponašanja koje se smatra protivnim ili neusklađenim s pravom tržišnog natjecanja, a da pritom to ponašanje samo po sebi nije kvalificirano kao povreda.
U ovom slučaju, iz pobijane odluke (vidjeti točku 190. ove presude) proizlazi da sastavne elemente strategije tužiteljâ protiv generičkih lijekova, navedene u točki 4. pobijane odluke i koji negativno prikazuju Servierova ponašanja, Komisija nije kvalificirala kao povredu te se nisu uzeli u obzir kako bi se prakse koje je sankcionirala novčanom kaznom kvalificirale kao povreda. Da ih je Komisija stvarno uzela u obzir pri kvalifikaciji sankcioniranih praksi kao povrede, prigovorilo bi joj se što je povrede utvrdila djelomično na temelju sumnji ili tvrdnji koje proizlaze iz drugih ponašanja koja nisu same prakse koje je odlučila sankcionirati. Takav bi pristup mogao dovesti do toga da se navodni loš ugled poduzetnika, koji je zaključen iz samih tvrdnji ili činjenica koje nisu jasno utvrđene, analizira kao parametar ispitivanja protutržišnih praksi koje mu se stavljaju na teret. Međutim, nepristranost i objektivnost na kojima se mora temeljiti Komisijina kvalifikacija povreda i njihovo sankcioniranje, kao i pravo na poštovanje pretpostavke nedužnosti načelno isključuju tu vrstu pretpostavki. Dvosmislenost koju je Komisija zadržala u pogledu dosega tih vrlo kritičnih elemenata Servierova ponašanja, iznesenih u točki 4. pobijane odluke, za koje istodobno tvrdi da su važni u njezinoj analizi i da se ne mogu osporavati pred sudom, upućuje na dvojbe koje mogu nastati zbog tog obrazloženja pobijane odluke.
Naposljetku, važno je pojasniti da, čak i pod pretpostavkom da su različiti aspekti ukupne strategije tužiteljâ protiv generičkih lijekova dio sastavnih elemenata konteksta povreda utvrđenih u pobijanoj odluci, te ocjene ipak ne mogu promijeniti bit izreke pobijane odluke. Naime, valja podsjetiti da uzimanje u obzir konteksta pri utvrđivanju protutržišnog cilja ne može nadomjestiti nepostojanje djelotvornog utvrđivanja protutržišnog cilja (mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu CB/Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:1958
, t.
44.
). Usto, što se tiče članka 102. UFEU‑a, iako je Komisija dužna razmotriti sve relevantne činjenične okolnosti predmetnog ponašanja radi utvrđivanja eventualne zlouporabe vladajućeg položaja, postojanje eventualne protutržišne namjere ipak je samo jedna od činjeničnih okolnosti koje se mogu uzeti u obzir u svrhu utvrđivanja zlouporabe takvog položaja (vidjeti u tom smislu presudu od 19. travnja 2012., Tomra Systems i dr./Komisija,
C‑549/10 P
,
EU:C:2012:221
, t.
18.
do
20.
).
Stoga taj tužbeni razlog, u svakom slučaju, treba odbiti kao bespredmetan jer je usmjeren protiv obrazloženja pobijane odluke koje se ne odnosi na ponašanja i prakse tužiteljâ koji čine povrede prava tržišnog natjecanja i koji su sankcionirani navedenom odlukom. Ipak valja istaknuti da su brojni činjenični elementi koje kritiziraju tužitelji u okviru tog tužbenog razloga (osobito stjecanje alternativnih tehnologija i nagodbe u sporovima o patentima) izravno povezani s praksama koje je Komisija kvalificirala kao povredu te su također preuzeti u drugim tužbenim razlozima, kao što Komisija tvrdi u svojem odgovoru na tužbu. Ti će se elementi, koji stoga mogu biti relevantni, ispitati u analizi navedenih tužbenih razloga.
5.

Pogreške koje se tiču prava u pogledu definicije pojma ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj
[
omissis
]
U okviru tog tužbenog razloga, tužitelji i intervenijent tvrde da je Komisija počinila pogreške koje se tiču prava time što je sporazume o nagodbi u sporovima o patentima kvalificirala kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj i što je povrijedila doseg pravâ intelektualnog vlasništva na temelju patenata. Prema tome, na Općem sudu je da utvrdi mogu li i pod kojim uvjetima sporazumi o nagodbi ograničavati tržišno natjecanje s obzirom na cilj te da pritom ispita je li Komisija u svojoj analizi povrijedila doseg patenata.
U tom pogledu valja podsjetiti da je Komisija u pobijanoj odluci analizirala način na koji, prema njezinu mišljenju, sporazume o nagodbi u sporovima o patentima treba ocijeniti s obzirom na odredbe članka 101. stavka 1. UFEU‑a i, konkretno, mogućnost kvalifikacije takvih sporazuma kao ograničenja s obzirom na cilj (uvodne izjave 1102. do 1155. pobijane odluke).
Komisija je u biti smatrala, pri čemu je općenito priznala pravo poduzetnikâ na sklapanje nagodbi u sporovima, uključujući kad se odnose na patente (uvodna izjava 1118. pobijane odluke), da sporazumi o nagodbi u pogledu patenata trebaju poštovati pravo tržišnog natjecanja Unije i, konkretnije, odredbe članka 101. stavka 1. UFEU‑a (vidjeti osobito uvodne izjave 1119., 1122. i 1123. pobijane odluke).
Komisija je također uzela u obzir poseban kontekst u kojem se u farmaceutskom sektoru odvija tržišno natjecanje između proizvođačâ izvornih lijekova i proizvođačâ generičkih lijekova. Konkretno je istaknula važnost osporavanja patenata u tom sektoru (uvodne izjave 1125. do 1132. pobijane odluke).
S obzirom na te elemente, Komisija je smatrala da je za strane opravdano sklopiti sporazum o nagodbi kojim se okončava spor i čak da u taj sporazum uključe klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta (uvodne izjave 1133. i 1136. pobijane odluke).
Međutim, Komisija je smatrala da, ovisno o posebnim okolnostima predmeta, sporazum o nagodbi u pogledu patenata kojim proizvođač generičkih lijekova pristaje na ograničenja svojih kapaciteta i poticanja na rivalstvo sa svojim konkurentima u zamjenu za prijenos vrijednosti u obliku plaćanja znatnog novčanog iznosa ili drugog znatnog poticanja, može predstavljati ograničenje s obzirom na cilj koje je protivno članku 101. UFEU‑a (uvodna izjava 1134. pobijane odluke). Naime, u takvom slučaju, do odricanja proizvođača generičkih lijekova od svojih neovisnih napora u svrhu ulaska na tržište ne dolazi zato što su strane ocijenile patent utemeljenim, nego zbog prijenosa vrijednosti s proizvođača izvornog lijeka na proizvođača generičkih lijekova (uvodna izjava 1137. pobijane odluke) i stoga zbog plaćanja za isključenje koje čini kupnja konkurenata (uvodna izjava 1140. pobijane odluke).
Prema tome, Komisija je najavila da će, kako bi ocijenila predstavljaju li predmetni sporazumi o nagodbi ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj, u svakom slučaju zasebno provesti analizu činjenica koje se odnose na svaki od tih sporazuma. U tu svrhu, pojasnila je da će se konkretnije posvetiti utvrđivanju, kao prvo, toga jesu li „proizvođač generičkog lijeka i proizvođač izvornog lijeka bili barem potencijalni konkurenti”, kao drugo, je li „proizvođač generičkog lijeka uključen u sporazuma kojim se, tijekom trajanja sporazuma, ograničavaju njegovi neovisni napori u svrhu ulaska s generičkim proizvodom na jedno ili više tržišta [Unije]” i, kao treće, je li „sporazum bio povezan s prijenosom vrijednosti s proizvođača izvornog lijeka, koji je predstavljao znatno poticanje kojim se osjetno smanjuju poticanja proizvođača generičkog lijeka da nastavi svoje neovisne napore za ulazak s generičkim proizvodom na jedno ili više tržišta [Unije]” (uvodna izjava 1154. pobijane odluke).
Komisija je zatim primijenila tri kriterija navedena u točki 217. ove presude na svaki od predmetnih sporazuma o nagodbi te je za svaki od tih sporazuma zaključila da su ta tri kriterija ispunjena i da, prema tome, navedene sporazume treba kvalificirati, među ostalim, kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj.
a)

Ograničavajuća priroda s obzirom na cilj sporazumâ o nagodbi u pogledu patenata
1)

Ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj
Člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a određuje se da, budući da su nespojivi s unutarnjim tržištem, zabranjuju se: svi sporazumi među poduzetnicima, odluke udruženja poduzetnika i usklađeno djelovanje koji imaju „za cilj ili posljedicu” sprečavanje, ograničivanje ili narušavanje tržišnog natjecanja na unutarnjem tržištu. Prema ustaljenoj sudskoj praksi iz presude od 30. lipnja 1966., (
56/65
,
EU:C:1966:38
, str. 359.), alternativnost te pretpostavke, označena uporabom veznika „ili”, dovodi ponajprije do nužnosti razmatranja samog cilja sporazuma, uzimajući u obzir gospodarski kontekst u kojem se treba primijeniti. Međutim, u slučaju kad analiza sadržaja sporazuma ne otkriva dovoljan stupanj štetnosti za tržišno natjecanje, valja ispitati njegove posljedice i radi njegove zabrane zahtijevati postojanje elemenata koji dokazuju da je tržišno natjecanje zapravo bilo na znatan način spriječeno, ograničeno ili narušeno (vidjeti presude od 19. ožujka 2015., Dole Food i Dole Fresh Fruit Europe/Komisija,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
, t.
116.
i navedenu sudsku praksu i od 16. srpnja 2015., ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:484
, t.
30.
i navedenu sudsku praksu). Suprotno tomu, ne treba ispitati učinke sporazuma na tržišno natjecanje ako je utvrđen njegov protutržišni cilj (vidjeti presudu od 20. siječnja 2016., Toshiba Corporation/Komisija,
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
, t.
25.
i navedenu sudsku praksu). Stoga je Komisija u pobijanoj odluci pravilno podsjetila, s jedne strane, da su protutržišni cilj i učinak sporazuma alternativni, a ne kumulativni uvjeti za ocjenu toga je li sporazum obuhvaćen zabranom iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a (uvodna izjava 1109.) i, s druge strane, da ne treba dokazati konkretne protutržišne učinke ponašanja ako je utvrđen njegov protutržišni cilj (uvodna izjava 1112.).
Pojam ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj može se primijeniti samo na određene vrste koordinacije među poduzetnicima koje, po samoj svojoj prirodi, pokazuju dovoljan stupanj štetnosti za dobro funkcioniranje normalnog tržišnog natjecanja kako bi se moglo smatrati da ispitivanje njihovih učinaka nije potrebno (vidjeti u tom smislu presude od 30. lipnja 1966., LTM,
56/65
,
EU:C:1966:38
, str. 359.; od 11. rujna 2014., CB/Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, t.
49.
,
50.
i
58.
i navedenu sudsku praksu; od 16. srpnja 2015., ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:484
, t.
31.
i od 26. studenoga 2015., Maxima Latvija,
C‑345/14
,
EU:C:2015:784
, t.
20.
).
Prema sudskoj praksi Suda, kako bi se ocijenilo sadržava li određeni sporazum među poduzetnicima dovoljan stupanj štetnosti kako bi se smatrao ograničenjem tržišnog natjecanja s obzirom na cilj u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a, valja uzeti u obzir sadržaj njegovih odredbi, ciljeve koje želi postići te gospodarski i pravni kontekst u koji je smješten (vidjeti presudu od 16. srpnja 2015., ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:484
, t.
33.
i navedenu sudsku praksu). U okviru ocjene pravnog i gospodarskog konteksta valja uzeti u obzir prirodu obuhvaćene robe ili usluga, kao i stvarne uvjete funkcioniranja i strukture jednog ili više predmetnih tržišta (vidjeti presudu od 19. ožujka 2015., Dole Food i Dole Fresh Fruit Europe/Komisija,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
, t.
117.
i navedenu sudsku praksu). Međutim, važno je podsjetiti da na temelju ispitivanje stvarnih uvjeta funkcioniranja i strukture predmetnog tržišta Opći sud ne može ocijeniti učinke predmetne koordinacije (vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2014., CB/Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, t.
72.
do
82.
) jer bi se u suprotnom izgubio koristan učinak razlikovanja koje je predviđeno odredbama članka 101. stavka 1. UFEU‑a.
K tomu, iako namjera strana ne predstavlja element potreban za utvrđivanje ograničavajuće prirode određene vrste koordinacije među poduzetnicima, ništa ne brani tijelima nadležnima za zaštitu tržišnog natjecanja ili nacionalnim sudovima ili sudovima Unije da to uzmu u obzir (vidjeti presudu od 19. ožujka 2015., Dole Food i Dole Fresh Fruit Europe/Komisija,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
, t.
118.
i navedenu sudsku praksu). Međutim, sama okolnost da sporazum ima također legitimne ciljeve ne može biti dovoljna kako bi se spriječila njegova kvalifikacija kao ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj (presuda od 20. studenoga 2008., Beef Industry Development Society i Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
, t.
21.
; vidjeti u tom smislu i presude od 8. studenoga 1983., IAZ International Belgium i dr./Komisija,
96/82 do 102/82, 104/82, 105/82, 108/82 i 110/82
,
EU:C:1983:310
, t.
25.
i od 6. travnja 2006., General Motors/Komisija,
C‑551/03 P
,
EU:C:2006:229
, t.
64.
).
Tužitelji prigovaraju Komisiji da je počinila pogrešku koja se tiče prava time što je smatrala da je sama činjenica da sporazum može imati negativan utjecaj na tržišno natjecanje dovoljna da ga se kvalificira kao ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj. Točno je da je Komisija u uvodnoj izjavi 1111. pobijane odluke tvrdila, pri čemu je navela sudsku praksu Suda (presude od 4. lipnja 2009., T‑Mobile Netherlands i dr.,
C‑8/08
,
EU:C:2009:343
, t.
31.
i od 14. ožujka 2013., Allianz Hungária Biztosító i dr.,
C‑32/11
,
EU:C:2013:160
, t.
35.
do
38.
), da je, „[k]ako bi imao protutržišni cilj, dovoljno […] da sporazum može imati negativan utjecaj na tržišno natjecanje” i da, „[d]rugim riječima, sporazum samo mora u konkretnom slučaju i uzimajući u obzir pravni i gospodarski okvir u kojem se nalazi moći spriječiti, ograničiti ili narušiti tržišno natjecanje na unutarnjem tržištu”.
U tom pogledu, najprije valja istaknuti da je Komisija u pobijanoj odluci pravilno podsjetila na sudsku praksu koja se odnosi na utvrđivanje ograničenjâ tržišnog natjecanja s obzirom na cilj, navedenu u točkama 219. do 222. ove presude. Naime, iz uvodnih izjava 1109. i 1110., 1112. do 1117. i 1211. pobijane odluke proizlazi da Komisija nije počinila pogrešku koja se tiče prava kad je podsjetila na tu sudsku praksu i primijenila je u analizi svakog sporazuma (vidjeti osobito uvodne izjave 1369. do 1375., 1475. do 1481., 1622. do 1627., 1763., 1804. do 1810. i 1994. do 2000. pobijane odluke). Nije važno što Komisija u pobijanoj odluci nije upotrijebila pojam „dovoljan stupanj štetnosti” jer iz navedene odluke proizlazi da je pravilno upotrijebila pojam ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj. Konkretno, u uvodnim izjavama 1110. i 1113. navedene odluke navela je da ta ograničenja, „po samoj svojoj prirodi, mogu biti štetna za dobro funkcioniranje normalnog tržišnog natjecanja”, da „za ocjenu toga predstavlja li sporazum ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj valja uzeti u obzir,
inter alia
, sadržaj njegovih odredbi, ciljeve koje želi postići te gospodarski i pravni kontekst u koji je smješten” i da „za utvrđivanje tog konteksta također valja uzeti u obzir prirodu obuhvaćene robe ili usluga, kao i stvarne uvjete funkcioniranja i strukture jednog ili više predmetnih tržišta”. Također je pravilno podsjetila da, „iako namjera strana ne predstavlja element potreban za utvrđivanje ograničavajuće prirode tržišnog natjecanja s obzirom na cilj, ništa ne brani Komisiji ili sudovima Unije da to uzmu u obzir” (uvodna izjava 1113. pobijane odluke),
Zatim je važno istaknuti da, u točki 31. presude od 4. lipnja 2009., T‑Mobile Netherlands i dr. (
C‑8/08
,
EU:C:2009:343
), koja je preuzeta u točki 38. presude od 14. ožujka 2013., Allianz Hungária Biztosító i dr. (
C‑32/11
,
EU:C:2013:160
), Sud nije namjeravao utvrditi da sporazum koji nije jako štetan i koji stoga eventualno može imati negativan utjecaj na tržišno natjecanje može predstavljati ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj, nego samo, s jedne strane, da utvrđivanje konkretnih učinaka sporazuma na tržišno natjecanje nije relevantno u analizi ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj i da, s druge strane, sama okolnost da sporazum nije proveden ne može spriječiti da ga se kvalificira kao ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj. Naime, tumačenje točke 31. presude od 4. lipnja 2009., T‑Mobile Netherlands i dr. (
C‑8/08
,
EU:C:2009:343
), provedenog osobito s obzirom na točke 29. i 30. te presude i na točku 46. mišljenja nezavisne odvjetnice J. Kokott u tom predmetu, na koju se izričito upućuje u presudi, i točke 47. tog mišljenja omogućuje da ga se postavi u kontekst razlikovanja između ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu i onog s obzirom na cilj.
Prema tome, valja odbiti argumente tužiteljâ prema kojima je Komisija u uvodnoj izjavi 1111. pobijane odluke počinila pogrešku koja se tiče prava.
Tužitelji i intervenijent k tomu tvrde, pri čemu se pozivaju na presudu od 11. rujna 2014., CB/Komisija (
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
), da pojam povrede s obzirom na cilj treba usko tumačiti, protivno pristupu koji je Komisija primijenila u pobijanoj odluci.
U tom pogledu, najprije je važno podsjetiti da je Sud u presudi od 11. rujna 2014., CB/Komisija (
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, t.
58.
), utvrdio da se pojam ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj može primijeniti samo na određene vrste koordinacije među poduzetnicima koje pokazuju dovoljan stupanj štetnosti za tržišno natjecanje da se može smatrati da ispitivanje njihovih učinaka nije potrebno, a ne na sporazume za koje uopće nije utvrđeno jesu li, po samoj svojoj prirodi, štetni za dobro funkcioniranje normalnog tržišnog natjecanja. Prema tome, Sud je zbog pogreške koja se tiče prava odbio tvrdnju Općeg suda prema kojoj ne treba usko tumačiti pojam povrede s obzirom na cilj. Sud ipak nije doveo u pitanje sudsku praksu prema kojoj vrste sporazuma predviđene u članku 101. stavku 1. točkama (a) do (e) UFEU‑a ne čine iscrpan popis zabranjenih tajnih sporazuma (presude od 20. studenoga 2008., Beef Industry Development Society i Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
, t.
23.
; vidjeti u tom smislu također presudu od 11. rujna 2014., CB/Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, t.
58.
), pri čemu to utvrđenje proizlazi iz upotrebe pojma „osobito” u članku 101. stavku 1. UFEU‑a (mišljenje nezavisne odvjetnice V. Trstenjak u predmetu Beef Industry Development Society i Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:467
, t.
46.
).
Zatim valja istaknuti da je Komisija u ovom slučaju primijenila pristup koji je u skladu s presudom od 11. rujna 2014., CB/Komisija (
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
), tako što je sporne sporazume analizirala s obzirom na kriterije navedene u točkama 219. do 222. ove presude (vidjeti točku 224. ove presude), koji su sami po sebi ograničavajući, jer podrazumijevaju utvrđivanje dovoljnog stupnja štetnosti. Suprotno onomu što tvrde tužitelji i intervenijenti, Komisijina analiza ne smije
a priori
biti uvjetovana pristupom koji je više ograničavajući od pristupa obuhvaćenog kriterijima u pogledu pojma ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj, nego podrazumijeva utvrđivanje ograničenja tržišnog natjecanja koje sadržava dovoljan stupanj štetnosti ili, ako se to ne utvrdi, analizu konkretnih protutržišnih učinaka spornih sporazuma.
Osim toga, tužitelji tvrde da nepostojanje presedana sprečava svaku kvalifikaciju ograničenja s obzirom na cilj i navode da je bivši načelnik odjela zadužen za predmet javno potvrdio da je ta kvalifikacija nova, kao što je Komisija priznala u samoj pobijanoj odluci. Važno je ipak podsjetiti da prakse navedene u članku 101. stavku 1. točkama (a) do (e) UFEU‑a ne čine iscrpan popis zabranjenih tajnih sporazuma (presuda od 20. studenoga 2008., Beef Industry Development Society i Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
, t.
23.
) i da, čak i ako stečeno iskustvo potvrđuje prirodu koja je u biti štetna za tržišno natjecanje, (presuda od 11. rujna 2014., CB/Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, t.
51.
), činjenica da Komisija nije u prošlosti utvrđivala da određene vrste sporazuma predstavljaju, po samom svojem cilju, ograničenje tržišnog natjecanja ne sprečava ju, sama po sebi, da to utvrđuje u budućnosti na temelju pojedinačnog i detaljnog ispitivanja spornih mjera (vidjeti presudu od 8. rujna 2016., Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:449
, t.
438.
i navedenu sudsku praksu).
Usto, suprotno onomu što tvrde tužitelji, sama okolnost da je pojedinačan pristup potreban za utvrđivanje ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj ne sprečava da se utvrdi takva kvalifikacija. Naime, sudska praksa ne zahtijeva da se sporazum
prima facie
ili nedvojbeno, a da Komisija ili sud Unije ne provede pojedinačno i konkretno ispitivanje njegova sadržaja, svrhe, pravnog i gospodarskog konteksta, smatra dovoljno štetnim za tržišno natjecanje kako bi se klasificirao kao ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presude od 14. ožujka 2013., Allianz Hungária Biztosító i dr.,
C‑32/11
,
EU:C:2013:160
, t.
51.
i od 8. rujna 2016., Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:449
, t.
775.
).
Osim toga, tužitelji i intervenijent prigovaraju da pobijana odluka sadržava proturječno obrazloženje jer se u njezinoj uvodnoj izjavi 2764. navodi da same nagodbe u pogledu patenata nisu protutržišne s obzirom na članak 102. UFEU‑a. Iz sporne rečenice u uvodnoj izjavi 2764. pobijane odluke ipak jasno proizlazi da je Komisija uputila na same prakse koje su u pobijanoj odluci opisane kao dio opće strategije tužiteljâ protiv generičkih lijekova, ali koje u pobijanoj odluci nisu kvalificirane kao povrede prava tržišnog natjecanja. Prema tome, ta se rečenica ne odnosi na nagodbe koje su sklopili tužitelji. Osim toga, iz pobijane odluke i osobito iz njezine točke 8.3. proizlazi da je Komisija smatrala da nagodbe koje su sklopili tužitelji predstavljaju zlouporabu koja pridonosi jedinstvenoj i trajnoj strategiji općeg isključenja koje čini povreda odredbi članka 102. UFEU‑a. Pobijana odluka stoga ne sadržava navodno proturječno obrazloženje.
Nakon tog pregleda uvjeta primjene pojma ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj i ispitivanja prigovora tužiteljâ kojima se kritizira tumačenje tog pojma, valja istaknuti da je u ovom slučaju cilj spornih sporazuma, prema tvrdnji tužiteljâ, bio nagoditi se u sporovima između ugovornih strana te su ti sporazumi sklopljeni u posebnom kontekstu patentnog prava, s obzirom na to da se predmetni sporovi odnose na patente tužiteljâ. Međutim, budući da utvrđivanje postojanja ograničenja s obzirom na cilj podrazumijeva ispitivanje sadržaja predmetnog sporazuma, njegovih ciljeva te gospodarskog i pravnog konteksta u koji je smješten (vidjeti točku 221. ove presude), u ovom slučaju valja analizirati klauzule o neosporavanju patenata i klauzule o zabrani komercijalizacije proizvoda kojima se povređuju ti patenti koje nagodbe općenito sadržavaju i konkretno sporni sporazumi s obzirom na njihov cilj sklapanja nagodbi u sporovima o patentima i na poseban kontekst, koji obuhvaća patente, kako bi se provjerilo je li Komisija pravilno i u skladu s odgovarajućim pravnim kriterijima te sporazume kvalificirala kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj.
2)

Prava intelektualnog vlasništva i konkretno patenti
Poseban je cilj dodjele patenta osigurati da njegov nositelj, kako bi se nagradila kreativnost izumitelja, ima isključivo pravo korištenja izumom u svrhu proizvodnje industrijskog proizvoda i njegova prvog stavljanja u promet, izravno ili odobravanjem licencija trećim stranama, kao i pravo suprotstavljanja povredama (presuda od 31. listopada 1974., Centrafarm i de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
, t.
9.
). Kad ga javno tijelo dodijeli, obično se smatra da je patent valjan te se smatra da je poduzetnik njegov legitimni nositelj. Sama činjenica da poduzetnik ima takvo isključivo pravo obično za posljedicu ima udaljavanje konkurenata, s obzirom na to da su ti konkurenti dužni poštovati, na temelju javnog propisa, to isključivo pravo (presuda od 1. srpnja 2010., AstraZeneca/Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, t.
362.
).
Ostvarivanje prava koja proizlaze iz patenta koji je dodijeljen u skladu sa zakonodavstvom države članice ipak samo po sebi ne podrazumijeva povredu pravila tržišnog natjecanja utvrđenih Ugovorom (presuda od 29. veljače 1968., Parke, Davis and Co.,
24/67
,
EU:C:1968:11
, str. 109.). Pravila u području intelektualnog vlasništva čak su ključna za održavanje nenarušenog tržišnog natjecanja na unutarnjem tržištu (presuda od 16. travnja 2013., Španjolska i Italija/Vijeće,
C‑274/11 i C‑295/11
,
EU:C:2013:240
, t.
22.
). Naime, s jedne strane, nagrađivanjem kreativnog nastojanja izumitelja, patentno pravo pridonosi poticanju okruženja pogodnog za izume i ulaganja te, s druge strane, ima za cilj objaviti načine funkcioniranja izuma i tako omogućiti ostvarivanje drugih napredaka. U točki 7. Smjernica iz 2004. o sporazumima o transferu tehnologije, čije su odredbe u potpunosti preuzete u točki 7. Smjernica iz 2014. o sporazumima o prijenosu tehnologije, stoga se potvrđuje sljedeće:
„[S]ukob između prava intelektualnog vlasništva i pravila tržišnog natjecanja Zajednice [nije] sam po sebi razumljiv. [U skladu s tim odredbama,] [o]bje grane prava dijele isti osnovni cilj promicanja dobrobiti potrošača i učinkovite raspodjele sredstava. Inovacija je bitna i dinamična komponenta gospodarstva koje je otvoreno za tržišno natjecanje. Prava intelektualnog vlasništva promiču dinamično tržišno natjecanje na način da potiču poduzetnike da investiraju u razvoj novih ili poboljšanih proizvoda i proizvodnih procesa. To isto čini i tržišno natjecanje na način da izvršava pritisak na poduzetnike da uvode inovacije. Stoga su i prava intelektualnog vlasništva i tržišno natjecanje potrebni kako bi poticali inovaciju i osigurali njezino iskorištavanje u duhu tržišnog natjecanja.”
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, pravo vlasništva, koje obuhvaća prava intelektualnog vlasništva, opće je načelo prava Unije (presuda od 29. siječnja 2008., Promusicae,
C‑275/06
,
EU:C:2008:54
, t.
62.
; vidjeti u tom smislu i presudu od 12. srpnja 2005., Alliance for Natural Health i dr.,
C‑154/04 i C‑155/04
,
EU:C:2005:449
, t.
126.
i navedenu sudsku praksu).
Pravo intelektualnog vlasništva i osobito patentno pravo ipak nije apsolutno pravo, nego ga treba razmotriti u odnosu na njegovu funkciju u društvu i valja ga uskladiti s drugim temeljnim pravima te se u pogledu njega mogu uvesti ograničenja kako bi odgovarao ciljevima u općem interesu koje je postavila Unija a da ta ograničenja, s obzirom na cilj koji se želi postići, ipak ne predstavljaju nerazmjeran i neprihvatljiv zahvat kojim se povređuje sama bit tako zajamčenog prava (vidjeti presudu od 12. srpnja 2005., Alliance for Natural Health i dr.,
C‑154/04 i C‑155/04
,
EU:C:2005:449
, t.
126.
i navedenu sudsku praksu). Na primjer, Sud je u sporovima o tumačenju Uredbe (EZ) br. 469/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. svibnja 2009. o svjedodžbi o dodatnoj zaštiti za lijekove (
SL 2009., L 152, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 64., str. 166.) smatrao da treba uspostaviti ravnotežu između interesâ farmaceutske industrije i nositelja patenata te interesâ javnog zdravlja (vidjeti u tom smislu presudu od 12. ožujka 2015., Actavis Group PTC i Actavis UK,
C‑577/13
,
EU:C:2015:165
, t.
36.
i navedenu sudsku praksu).
Također valja podsjetiti da se člankom 3. stavkom 3. UEU‑a pojašnjava da Unija uspostavlja unutarnje tržište, koje, u skladu s Protokolom br. 27 o unutarnjem tržištu i tržišnom natjecanju, priloženim Ugovoru iz Lisabona (
SL 2010., C 83, str. 309
.), koji, na temelju članka 51. UEU‑a, ima istu vrijednost kao Ugovori, uključuje sustav kojim se osigurava nenarušavanje tržišnog natjecanja. Međutim, članci 101. i 102. UFEU‑a dio su pravila tržišnog natjecanja koja su, kao što su pravila iz članka 3. stavka 1. točke (b) UFEU‑a, potrebna za funkcioniranje navedenog unutarnjeg tržišta. Naime, cilj je takvih pravila upravo izbjeći narušavanje tržišnog natjecanja na štetu općeg interesa, pojedinačnih poduzetnika i potrošača, čime se pridonosi dobrobiti u Uniji (presuda od 17. veljače 2011., TeliaSonera Sverige,
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
, t.
20.
do
22.
).
Iako se u Ugovorima nikad nije izričito predvidjelo usklađivanje između prava intelektualnog vlasništva i prava tržišnog natjecanja, člankom 36. UEZ‑a, čije su odredbe preuzete u članku 36. UFEU‑a, ipak se predviđa usklađivanje pravâ intelektualnog vlasništva s načelom slobodnog kretanja robe, pri čemu se navodi da odredbe Ugovora koje se odnose na zabranu količinskih ograničenja među državama članicama ne isključuju ograničenja uvoza, izvoza ili provoza robe koji su opravdani, među ostalim, razlozima zaštite industrijskog i trgovačkog vlasništva te se pojašnjava da ta ograničenja ne smiju biti sredstvo proizvoljne diskriminacije ili prikrivenog ograničivanja trgovine među državama članicama. Sud smatra da se člankom 36. UEZ‑a tako namjeravala utvrditi razlika između postojanja prava priznatog zakonodavstvom države članice u području zaštite umjetničkog ili intelektualnog vlasništva, na koje ne mogu utjecati odredbe Ugovora, i njegova izvršenja, koje može predstavljati prikriveno ograničavanje trgovine među državama članicama (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 1982., Coditel i dr.,
262/81
,
EU:C:1982:334
, t.
13.
).
Osim toga, zakonodavac Unije imao je priliku podsjetiti na potrebu takvog usklađivanja. Stoga se u Direktivi 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva (
SL 2004., L 157, str. 45
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 2., str. 74.), čiji je cilj usklađivanje nacionalnih zakonodavnih sustava radi osiguravanja visoke, jednake i istovrsne razine zaštite na unutarnjem tržištu (uvodna izjava 10.) te „nastoji osigurati puno poštovanje intelektualnog vlasništva, u skladu s člankom 17. stavkom 2. […] Povelje [o temeljnim pravima]” (uvodna izjava 32.), pojašnjava da „ne bi trebala utjecati na primjenu pravila tržišnog natjecanja, a posebno na članke [101.] i [102. UFEU‑a]” i da „[m]jere predviđene ovom Direktivom ne bi se trebale koristiti za nepropisno ograničavanje tržišnog natjecanja na način koji je suprotan Ugovoru” (uvodna izjava 12.).
Sud je razvio sudsku praksu koja se odnosi na različite vrste prava intelektualnog vlasništva kojom se nastoje uskladiti pravila tržišnog natjecanja s ostvarivanjem tih prava a da se pritom ne našteti njihovoj biti, primjenom istog rasuđivanja kao što je ono na temelju kojeg može uskladiti ta prava sa slobodnim kretanjem robe. Stoga Sud sankcionira neuobičajenu upotrebu pravâ intelektualnog vlasništva, a ne njihova legitimnog ostvarivanja, koje definira na temelju njihove posebne svrhe, pojam koji je u sudskoj praksi Suda upotrijebljen kao sinonim za pojam same biti tih prava i ključnih ovlaštenja nositelja tih prava. Prema mišljenju Suda, korištenje ovlaštenjima koja su dio posebne svrhe prava intelektualnog vlasništva stoga se odnosi na postojanje tog prava (vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika C. C. Gulmanna u predmetu RTE i ITP/Komisija,
C‑241/91 P
,
EU:C:1994:210
, t.
31.
i
32.
i navedenu sudsku praksu). Međutim, Sud smatra da to što nositelj ostvaruje svoje isključivo pravo može, u iznimnim okolnostima, također dovesti do ponašanja koje je protivno pravilima tržišnog natjecanja (presuda od 6. travnja 1995., RTE i ITP/Komisija,
C‑241/91 P i C‑242/91 P
,
EU:C:1995:98
, t.
50.
; vidjeti u tom smislu i presudu od 17. rujna 2007., Microsoft/Komisija,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
, t.
691.
).
Što se tiče patenata, Sud je odlučio da nije isključeno da se odredbe članka 101. UFEU‑a mogu primijeniti na pravo intelektualnog vlasništva ako upotreba jednog ili više patenata, dogovorena među poduzetnicima, dovede do situacije koja se može obuhvatiti pojmovima sporazuma među poduzetnicima, odluka udruženja poduzetnika ili usklađenih djelovanja u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a (presuda od 29. veljače 1968., Parke, Davis and Co.,
24/67
,
EU:C:1968:11
, str. 110.). Ponovno je 1974. smatrao da, iako članak 101. UFEU‑a ne utječe na postojanje prava priznatih zakonodavstvom države članice u području intelektualnog vlasništva, okolnosti u kojima se ta prava izvršavaju ipak mogu biti obuhvaćena zabranama uspostavljenima u tom članku i da je to moguće svaki put kada korištenje takvim pravom predstavlja cilj, sredstvo ili posljedicu zabranjenog sporazuma (presuda od 31. listopada 1974., Centrafarm i de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
, t.
39.
i
40.
).
Valja podsjetiti da, u nedostatku usklađenosti patentnog prava na razini Unije koje je primjenjivo u ovom predmetu, opseg zaštite koju dodjeljuje patent koji je priznao nacionalni ured za patente ili EPO može se odrediti jedino s obzirom na pravila koja ne proizlaze iz prava Unije, nego iz nacionalnog prava ili prava EPO‑a (vidjeti u tom smislu presude od 16. rujna 1999., Farmitalia,
C‑392/97
,
EU:C:1999:416
, t.
26.
i od 24. studenoga 2011., Medeva,
C‑322/10
,
EU:C:2011:773
, t.
22.
i
23.
). Prema tome, kad u okviru tužbe za poništenje usmjerene protiv Komisijine odluke, sud Unije treba provesti ispitivanje sporazuma o nagodbi u sporu koji se odnosi na patent, uređen pravilima koja nisu pravila prava Unije, nije na njemu da utvrdi doseg navedenog patenta ili da odluči o njegovoj valjanosti. Uostalom, valja istaknuti da Komisija u pobijanoj odluci, iako je u uvodnim izjavama 113. do 123. navela strategiju tužitelja da uspostave „patent thicket” i „papirnate patente”, ipak nije odlučila o valjanosti spornih patenata u trenutku sklapanja sporazuma.
Iako nije ni na Komisiji ni na Općem sudu da odluče o valjanosti patenta, postojanje patenta ipak treba uzeti u obzir u analizi koja se provodi u okviru pravila tržišnog natjecanja Unije. Naime, Sud je već utvrdio da, iako nije na Komisiji da odredi doseg patenta, ta se institucija ipak ne može suzdržati od svih mjera kad je doseg patenta relevantan za ocjenu postojanja povrede članaka 101. i 102. UFEU‑a uzimajući u obzir, čak i u slučaju u kojem je stvaran doseg patenta predmet spora pred nacionalnim sudovima, da Komisija mora moći izvršiti svoje ovlasti u skladu s odredbama Uredbe br. 1/2003, da utvrđenja koja Komisija može iznijeti uopće ne dovode u pitanje ocjene nacionalnih sudova u sporovima o patentnim pravima koji su pred njima pokrenuti i da Komisijina odluka podliježe nadzoru suda Unije (presuda od 25. veljače 1986., Windsurfing International/Komisija,
193/83
,
EU:C:1986:75
, t.
26.
i
27.
).
Naposljetku, važno je istaknuti da su prava intelektualnog vlasništva zaštićena Poveljom o temeljnim pravima. U skladu s člankom 17. stavkom 1. Povelje o temeljnim pravima, kojoj se Ugovorom iz Lisabona daje ista pravna snaga kao i Ugovorima (članak 6. stavak 1. UEU‑a), „[s]vatko ima pravo na vlasništvo nad svojom na zakonit način stečenom imovinom, koristiti je, njome raspolagati i ostaviti je u nasljedstvo”, „[v]lasništvo nikome ne može biti oduzeto, osim u javnom interesu u slučajevima i pod uvjetima koje propisuje zakon, ako se pravodobno isplati pravična naknada za gubitak vlasništva” i „[u]živanje prava vlasništva može biti uređeno zakonom u mjeri u kojoj je to potrebno radi općeg interesa”. Člankom 17. stavkom 2. Povelje o temeljnim pravima pojašnjava se, k tomu, da je„[i]ntelektualno vlasništvo zaštićeno […]”. Prema tome, jamstva predviđena u članku 17. stavku 1. Povelje o temeljnim pravima primjenjuju se i na intelektualno vlasništvo. Međutim, Sud smatra da priznavanje prava intelektualnog vlasništva u Povelji o temeljnim pravima podrazumijeva zahtjev za visoku zaštitu tih prava i da treba odvagnuti, s jedne strane, očuvanje slobodnog tržišnog natjecanja, na temelju čega primarno pravo te osobito članci 101. i 102. UFEU‑a zabranjuju zabranjene sporazume i zlouporabu vladajućeg položaja i, s druge strane, nužno osiguranje prava intelektualnog vlasništva koje proizlazi iz članka 17. stavka 2. Povelje o temeljnim pravima (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2015., Huawei Technologies,
C‑170/13
,
EU:C:2015:477
, t.
42.
i
58.
).
3)

Nagodbe u sporovima o patentima
Uvodno, valja pojasniti da se razmatranja u nastavku ne odnose na slučajeve patenata dobivenih prijevarom, „fiktivnim” sporovima ili neslaganjima koja nisu dovela do sudskog postupka. Naime, Komisija je u uvodnoj izjavi 1170. pobijane odluke potvrdila da su u trenutku sklapanja sporazuma o nagodbi svi tužitelji i proizvođači generičkih lijekova bili stranke ili zainteresirane stranke u sporu pred nacionalnim sudom ili EPO‑om koji se odnosi na valjanost određenih patenata tužiteljâ ili na povređujuću prirodu proizvoda koji je razvio proizvođač generičkih lijekova.
Najprije, važno je istaknuti da je
a priori
legitimno da stranke u sporu o patentu sklope sporazum o nagodbi umjesto da nastave spor pred sudom. Kao što je Komisija u uvodnoj izjavi 1102. pravilno navela, poduzetnicima je općenito dopušteno sklapanje nagodbe u sporovima, uključujući u sporovima o patentima, pri čemu te nagodbe često pogoduju objema strankama i omogućuju učinkovitiju raspodjelu sredstava, nego da se spor nastavi do donošenja presude. Naime, tužitelj nije dužan nastaviti spor koji je slobodno pokrenuo. Valja dodati da se sudsko rješavanje sporova, uz to što uzrokuje troškove za sve stranke, ne može smatrati povlaštenim ili idealnim načinom rješavanja sukoba. Gomilanje sporova pred sudovima može biti odraz poteškoća ili nedostataka koji se mogu riješiti na druge načine ili koji se mogu prikladno spriječiti. Pod pretpostavkom da u nacionalnim sustavima za priznavanje patenata ili EPO‑ovu sustavu za izdavanje patenta postoje takve poteškoće, na primjer preliberalna zaštita neinovativnih postupaka, tim se problemima ne može opravdati obveza, pa čak ni poticanje poduzetnika da nastave sporove patentima do sudskog ishoda.
Usto, u točkama 204. i 209. Smjernica iz 2004. o sporazumima o transferu tehnologije, koje se primjenjuju barem na sporazume o licenciranju tehnologije, potvrđuje se mogućnost sklapanja sporazuma o utvrđivanju prava potraživanja i sporazuma o nepozivanju na prava koja uključuju sporazum o licenciji te se u njima navodi da se klauzule o neosporavanju prava u takvom sporazumu o utvrđivanju prava potraživanja i sporazumu o nepozivanju na prava u pravilu nisu obuhvaćene zabranom iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a. U točki 235. Smjernica iz 2014. o sporazumima o prijenosu tehnologije, koje su zamijenile Smjernice iz 2004., također se navodi da su „[s]porazumi o namiri u kontekstu sporova o tehnologiji u načelu […], kao u mnogim drugim područjima trgovačkih sporova, legitiman način za pronalazak obostrano prihvatljivog kompromisa pravnom sporu u dobroj vjeri”. U toj se točki, k tomu, pojašnjava da „[s]udionici mogu odlučiti prekinuti spor ili parnicu jer je preskupa, dugotrajna i/ili jer nije siguran njezin ishod” i da „[n]amire također mogu rasteretiti sudove i/ili nadležna upravna tijela i omogućiti koristi koje pogoduju dobrobiti”.
Sama Komisija uostalom provodi upravni postupak u pogledu zabranjenih sporazuma koji je u određenim aspektima sličan nagodbi. Naime, postupak nagodbe, koji je uspostavljen Uredbom Komisije (EZ) br. 622/2008 od 30. lipnja 2008. o izmjeni Uredbe (EZ) br. 773/2004 o provođenju postupaka nagodbe u kartelnim predmetima (
SL 2008., L 171, str. 3
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 243.), ima za cilj pojednostavniti i ubrzati upravne postupke, kao i smanjiti broj tužbi podnesenih pred sudom Unije kako bi se Komisiji omogućilo da istim sredstvima vodi više predmeta (presuda od 20. svibnja 2015., Timab Industries i CFPR/Komisija,
T‑456/10
,
EU:T:2015:296
, t.
59.
i
60.
).
K tomu, prema sudskoj praksi, mogućnost ostvarivanja vlastitih prava sudskim postupkom i sudski nadzor koji taj postupak podrazumijeva, izraz je općeg načela prava na kojem se temelje ustavne tradicije zajedničke državama članicama i koje je zajamčeno člancima 6. i 13. EKLJP‑a. Budući da je pristup sudu temeljno pravo i opće načelo kojim se jamči poštovanje prava, samo u zaista iznimnim okolnostima pokretanje sudskog postupka može predstavljati povredu prava tržišnog natjecanja (presuda od 17. srpnja 1998., ITT Promedia/Komisija,
T‑111/96
,
EU:T:1998:183
, t.
60.
). Kao što ga je naveo Sud, zahtjev za visoku zaštitu prava intelektualnog vlasništva podrazumijeva da se njihovu nositelju načelno ne može uskratiti mogućnost pokretanja sudskih postupaka kojima se može osigurati djelotvorno poštovanje njegovih isključivih prava (presuda od 16. srpnja 2015., Huawei Technologies,
C‑170/13
,
EU:C:2015:477
, t.
58.
). Jednako tako, činjenica da je poduzetnik odlučio odustati od sudskog postupka kako bi spor riješio izvan suda samo je izraz iste slobode izbora sredstava osiguravanja obrane vlastitih prava i u pravilu ne može predstavljati povredu prava tržišnog natjecanja.
Iako je pristup sudu temeljno pravo, ipak se ne može smatrati da predstavlja obvezu, čak i ako pridonosi poboljšanju tržišnog natjecanja među gospodarskim subjektima. Naime, s jedne strane, važno je podsjetiti da, unatoč raznovrsnosti postupaka i sustava za priznavanje patenata koji su u trenutku nastanka predmetnih činjenica postojali u različitim državama članicama Unije i pred EPO‑om, obično se pretpostavlja da je pravo intelektualnog vlasništva, koje dodijeli javno tijelo, valjano te se smatra da je poduzetnik njegov legitimni nositelj (presuda od 1. srpnja 2010., AstraZeneca/Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, t.
362.
). S druge strane, iako je točno da je u javnom interesu da se uklone sve prepreke gospodarskoj aktivnosti koje mogu nastati ako se patent pogrešno prizna (vidjeti u tom smislu presudu od 25. veljače 1986., Windsurfing International/Komisija,
193/83
,
EU:C:1986:75
, t.
92.
i
93.
) i iako je u pravilu dopušteno da javni proračuni, osobito oni namijenjeni pokrivanju troškova zdravstva, podliježu znatnim ograničenjima i da tržišno natjecanje, konkretno ono koje predstavljaju generički lijekovi koje su razvili proizvođači generičkih lijekova, može učinkovito pridonijeti kontroli tih proračuna, također je važno podsjetiti, kao što je Komisija pravilno navela u uvodnoj izjavi 1201. pobijane odluke, da je svaki poduzetnik i dalje slobodan podnijeti ili ne podnijeti tužbu protiv patenata za izvorne lijekove čiji su nositelji proizvođači izvornog lijeka. K tomu, takva odluka o podnošenju ili nepodnošenju tužbe ili okončanju spora nagodbom u pravilu ne sprečava druge poduzetnike da odluče osporavati navedene patente.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da, kako bi se patentno pravo uskladilo s pravom tržišnog natjecanja u posebnom okviru sklapanja nagodbi između stranaka u sporu o patentu, valja pronaći ravnotežu između, s jedne strane, potrebe da se poduzetnicima omogući da sklapaju nagodbe čiji razvoj pogoduje zajednici i, s druge strane, potrebe da se spriječi rizik od zlouporabe sporazuma o nagodbi, protivne pravu tržišnog natjecanja, koja dovodi do zadržavanja patenata koji su posve nevaljani i, konkretno u sektoru lijekova do neopravdanog financijskog terećenja javnih proračuna.
4)

Usklađivanje između sporazumâ o nagodbi u pogledu patenata i prava tržišnog natjecanja
Valja podsjetiti da upotreba nagodbe u postupku o patentima ne oslobađa stranke od primjene prava tržišnog natjecanja (vidjeti u tom smislu presude od 27. rujna 1988., Bayer i Maschinenfabrik Hennecke,
65/86
,
EU:C:1988:448
, t.
15.
i od 8. rujna 2016., Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:449
, t.
118.
; vidjeti po analogiji presudu od 30. siječnja 1985., BAT Cigaretten‑Fabriken/Komisija,
35/83
,
EU:C:1985:32
, t.
33.
; vidjeti i točku 204. Smjernica iz 2004. o sporazumima o transferu tehnologije, kao i točku 237. Smjernica iz 2014. o sporazumima o prijenosu tehnologije).
Sud je stoga konkretno presudio da klauzula o neosporavanju patenta, uključujući kad je unesena u sporazum čiji je cilj okončati spor koji je u tijeku pred sudom, može, s obzirom na pravni i gospodarski kontekst, ograničiti tržišno natjecanje u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a (presuda od 27. rujna 1988., Bayer i Maschinenfabrik Hennecke,
65/86
,
EU:C:1988:448
, t.
14.
do
16.
).
Prema tome, valja utvrditi relevantne elemente na temelju kojih se može zaključiti da klauzula o neosporavanju patenta i, šire, sporazum o nagodbi u pogledu patenata ograničavaju tržišno natjecanje s obzirom na cilj, pri čemu valja podsjetiti da utvrđivanje postojanja ograničenja s obzirom na cilj podrazumijeva ispitivanje sadržaja predmetnog sporazuma, ciljeva koje želi postići te gospodarskog i pravnog konteksta u koji je smješten (vidjeti točku 221. ove presude).
Uvodno, valja istaknuti da je moguće da sporazum o nagodbi u sporu o patentnima nema nikakav negativan utjecaj na tržišno natjecanje. Na primjer, to je slučaj ako se stranke slažu da sporni patent nije valjan i stoga predvide neposredan ulazak proizvođača generičkih lijekova na tržište.
Budući da sporovi o kojima je riječ u ovom slučaju nisu obuhvaćeni tom kategorijom jer sadržavaju klauzule o neosporavanju patenata i o zabrani komercijalizacije proizvodâ, koje same po sebi ograničavaju tržišno natjecanje. Naime, klauzula o neosporavanju patenta šteti javnom interesu da se uklone sve prepreke gospodarskoj aktivnosti koje mogu nastati ako se patent pogrešno prizna (vidjeti u tom smislu presudu od 25. veljače 1986., Windsurfing International/Komisija,
193/83
,
EU:C:1986:75
, t.
92.
), a klauzula o zabrani komercijalizacije dovodi do isključenja s tržišta jednog od konkurenata nositelja patenta.
Međutim, uvođenje takvih klauzula može biti legitimno, ali samo ako se temelji na tome da strane priznaju valjanost predmetnog patenta (i, dodatno, da predmetni generički proizvodi predstavljaju povredu).
Naime, s jedne strane, klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenata nužne su za sklapanje nagodbi u određenim sporovima o patentima. Kad se stranke u sporu ne bi mogle koristiti takvim klauzulama, nagodba u sporu izgubila bi svaki interes u sporovima u kojima se obje stranke slažu da je patent valjan. Uostalom, u tom je pogledu važno podsjetiti da je Komisija u točki 209. Smjernica iz 2004. o sporazumima o transferu tehnologije navela da je „[nagodbama] svojstveno da se na temelju njih sudionici dogovaraju da
ex post
neće osporavati prava intelektualnog vlasništva koja su obuhvaćena sporazumom [jer je u]pravo […] i smisao takvog sporazuma da se riješe postojeća sporna pitanja te da se izbjegne njihovo pojavljivanje u budućnosti”. Međutim, također je u svrhu ostvarivanja tog cilja potrebno da se stranke slože da se ne može komercijalizirati nijedan proizvod koji predstavlja povredu.
S druge strane, unošenjem klauzula o zabrani komercijalizacije djelomično se samo ojačavaju već postojeći pravni učinci patenta čiju valjanost stranke priznaju eksplicitno ili implicitno. Naime, patent obično ima za posljedicu, u korist njegova nositelja, sprečavanje konkurenata da komercijaliziraju proizvod koji je predmet patenta ili proizvod dobiven postupkom koji je predmet patenta (vidjeti točku 234. ove presude). Doista, time što je pristao da se na njega primijeni klauzula o zabrani komercijalizacije proizvođač generičkih lijekova obvezuje se da neće prodavati proizvode koji mogu predstavljati povredu predmetnog patenta. Ta klauzula, iako je ograničena na područje primjene spornih patenata, stoga se može smatrati kao da u biti preuzima učinke tog patenta jer se temelji na priznavanju njegove valjanosti. Što se tiče klauzula o neosporavanju patenata, patent se ne može tumačiti na način da pruža zaštitu od tužbi kojima se osporava valjanost patenta (presuda od 25. veljače 1986., Windsurfing International/Komisija,
193/83
,
EU:C:1986:75
, t.
92.
). Učinci tih klauzula stoga se ne preklapaju s učincima patenta. Međutim, u slučaju donošenja klauzule o neosporavanju patenta u okviru nagodbe u stvarnom sporu u kojem je konkurent već imao priliku osporavati valjanost predmetnog patenta te je konačno priznao tu valjanost, ne može se smatrati da takva klauzula, u takvom kontekstu, šteti javnom interesu da se uklone sve prepreke gospodarskoj aktivnosti koje mogu nastati ako se patent pogrešno prizna (vidjeti točku 257. ove presude).
Sama je Komisija navela u pobijanoj odluci da su klauzule o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije u pravilu svojstvene svakoj nagodbi. Stoga je smatrala da je „malo vjerojatno da nagodba sklopljena u okviru spora o patentima na temelju ocjene svake stranke u sporu povređuje pravo tržišnog natjecanja, čak i ako se sporazumom predviđa obveza proizvođača generičkih lijekova da izum obuhvaćen patentom ne upotrebljava tijekom razdoblja njegove zaštite (na primjer klauzulom o zabrani komercijalizacije) i/ili da predmetni patent ne osporava pred sudovima (na primjer klauzulom o neosporavanju patenta)” (uvodna izjava 1136. pobijane odluke).
Stoga, sama činjenica da u sporazumima o nagodbi postoje klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta čiji je doseg ograničen na doseg predmetnog patenta ne može, unatoč tome što su te klauzule same po sebi ograničavajuće (vidjeti točku 257. ove presude), dovesti do zaključka da postoji ograničenje tržišnog natjecanja čiji je stupanj štetnosti dovoljan kako bi ga se kvalificiralo kao ograničenje s obzirom na cilj kad se ti sporazumi temelje na tome da strane priznaju valjanost predmetnog patenta (i, dodatno, da predmetni generički proizvodi predstavljaju povredu).
Suprotno tomu, postojanje klauzula o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta čiji je doseg ograničen na doseg predmetnog patenta problematično je kad je očito da pristanak proizvođača generičkih lijekova da se na njega primijene te klauzule nije utemeljen na njihovu priznavanju valjanosti patenta. Kao što Komisija pravilno tvrdi, „čak i ako ograničenja sadržana u sporazumu u pogledu poslovne autonomije proizvođača generičkih lijekova ne prekoračuje materijalno područje primjene patenta, ta ograničenja predstavljaju povredu članka 101. [UFEU‑a] kad se ne mogu opravdati i ne proizlaze iz ocjene koju su stranke provele u pogledu utemeljenosti samog isključivog prava” (uvodna izjava 1137. pobijane odluke).
U tom pogledu, valja istaknuti da je postojanje „plaćanja za odgodu ulaska na tržište”, odnosno plaćanje koje proizvođač izvornog lijeka provodi u korist proizvođača generičkih lijekova, dvostruko sumnjivo u okviru sporazuma o nagodbi. Naime, kao prvo, važno je istaknuti da je cilj patenta nagraditi kreativnost izumitelja na način da mu se omogući da od svojeg ulaganja ostvari poštenu dobit (vidjeti točku 234. ove presude) i da valjani patent stoga u pravilu mora omogućiti prijenos vrijednosti na svojeg nositelja, na primjer, putem sporazuma o licenciji, a ne obrnuto. Kao drugo, postojanje plaćanja za odgodu ulaska na tržište navodi na sumnju u činjenicu da se nagodba temelji na tome da strane sporazuma priznaju valjanost predmetnog patenta.
Međutim, samo postojanje plaćanja za odgodu ulaska na tržište ne može dovesti do zaključka da postoji ograničenje s obzirom na cilj. Naime, nije isključeno da određena plaćanja za odgodu ulaska na tržište, kad su svojstvena nagodbi u predmetnom sporu, mogu biti opravdana (vidjeti točke 277. do 280. ove presude). Suprotno tomu, ako pri sklapanju nagodbe dođe do neopravdanog plaćanja za odgodu ulaska na tržište, stoga treba smatrati da je proizvođač generičkih lijekova tim plaćanjem bio potaknut da pristane da se na njega primjene klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta te valja zaključiti da postoji ograničenje s obzirom na cilj. U tom slučaju, ograničenja tržišnog natjecanja uvedena klauzulama o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta više nisu povezana s patentom i nagodbom, nego su objašnjena plaćanjem naknade koja proizvođača generičkih lijekova navodi da odustane od svojih konkurentnih napora.
Valja istaknuti da, iako ni Komisija ni sud Unije nisu nadležni za odlučivanje o valjanosti patenta (vidjeti točke 243. i 244. ove presude), te institucije ipak mogu, u okviru svojih nadležnosti i da pritom ne odlučuju o samoj valjanosti patenta, utvrditi postojanje njegove neuobičajene upotrebe, koja nije povezana s njegovim posebnim ciljem (vidjeti u tom smislu presude od 29. veljače 1968., Parke, Davis and Co.,
24/67
,
EU:C:1968:11
, str. 109. i 110. i od 31. listopada 1974., Centrafarm i de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
, t.
7.
i
8.
; vidjeti po analogiji također presude od 6. travnja 1995., RTE i ITP/Komisija,
C‑241/91 P i C‑242/91 P
,
EU:C:1995:98
, t.
50.
i od 4. listopada 2011., Football Association Premier League i dr.,
C‑403/08 i C‑429/08
,
EU:C:2011:631
, t.
104.
do
106.
).
Međutim, činjenica da se konkurenta potiče da prihvati klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta, u smislu opisanom u točki 265. ove presude, ili njezina posljedica, činjenica da je pristao da se na njega primijene takve klauzule zbog poticanja, predstavlja neuobičajenu upotrebu patenta.
Kao što je Komisija pravilno navela u uvodnoj izjavi 1137. pobijane odluke, „patentno pravo ne predviđa pravo na plaćanje svojim stvarnim ili potencijalnim konkurentima kako bi ostali izvan tržišta ili kako ne bi osporavali patent prije ulaska na tržište”. Usto, prema Komisijinoj tvrdnji, „nositeljima patenata nije dopušteno plaćati proizvođačima generičkih lijekova kako bi ih zadržali izvan tržišta i smanjili rizike tržišnog natjecanja, bilo u okviru sporazuma o nagodbi u pogledu patenata ili na drugi način” (uvodna izjava 1141. pobijane odluke). Naposljetku, Komisija je pravilno dodala da „plaćanje ili poticanje na drugi način potencijalnih konkurenata da ostanu izvan tržišta nije dio nijednog prava povezanog s patentima i ne odgovara nijednom sredstvu koje je patentnim pravom predviđeno za poštovanje patenata” (uvodna izjava 1194. pobijane odluke).
Kad se utvrdi postojanje poticanja, strane se više ne mogu pozvati na svoje priznavanje valjanosti patenta u okviru nagodbe. Činjenica da je sudsko ili upravno tijelo potvrdilo valjanost patenta u tom je pogledu nevažna.
Stoga treba smatrati da je poticanje, a ne činjenica da strane nagodbe priznaju valjanost patenta, stvaran uzrok ograničenja tržišnog natjecanja uvedenih klauzulama o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta (vidjeti točku 257. ove presude), koje, s obzirom na to da su u tom slučaju u potpunosti nelegitimne, imaju dovoljan stupanj štetnosti za dobro funkcioniranje normalnog tržišnog natjecanja kako bi se mogla utvrditi kvalifikacija ograničenja s obzirom na cilj.
U slučaju poticanja, predmetne sporazume stoga treba smatrati sporazumima o isključenju s tržišta, u kojima sudionici koji ostaju nadoknađuju štetu onima koji izlaze. Doista, takvi se sporazumi zapravo sastoje od otkupljivanja konkurenata i stoga ih treba kvalificirati kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj, kao što proizlazi iz presude od 20. studenoga 2008., Beef Industry Development Society i Barry Brothers (
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
, t.
8.
i
31.
do
34.
) i mišljenja nezavisne odvjetnice V. Trstenjak u predmetu Beef Industry Development Society i Barry Brothers (
C‑209/07
,
EU:C:2008:467
, t.
75.
), koji se navode u uvodnim izjavama 1139. i 1140. pobijane odluke. Usto, isključenje konkurenata s tržišta predstavlja ekstreman oblik podjele tržišta i ograničenja proizvodnje (presuda od 8. rujna 2016., Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:449
, t.
435.
) koje ima, u kontekstu kao što je onaj spornih sporazuma, stupanj štetnosti koji je tim viši jer su isključena društva proizvođači generičkih lijekova čiji ulazak na tržište, u pravilu, pogoduje tržišnom natjecanju i, osim toga, pridonosi općem interesu osiguravanja zdravstva po nižem trošku. Naposljetku, to je isključenje, u spornim sporazumima, potvrđeno nemogućnošću proizvođača generičkih lijekova da osporavaju sporni patent.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da, u kontekstu sporazumâ o nagodbi u sporovima o patentima, kvalifikacija ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj podrazumijeva da u okviru sporazuma o nagodbi istodobno postoji poticajna prednost u korist proizvođača generičkih lijekova i povezano ograničenje njegovih napora da konkurira proizvođaču izvornog lijeka. Kad su ta dva uvjeta ispunjena treba utvrditi da je tržišno natjecanje ograničeno s obzirom na cilj uzimajući u obzir stupanj štetnosti tako sklopljenog sporazuma za dobro funkcioniranje normalnog tržišnog natjecanja.
Stoga, u slučaju sporazuma o nagodbi u pogledu patenata koji sadržava klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta čija priroda koja je u biti ograničavajuća (vidjeti točku 257. ove presude) nije valjano dovedena u pitanje, utvrđenje ograničenja s obzirom na cilj može se temeljiti na postojanju poticanja proizvođača generičkih lijekova da pristane da se na njega primjene te klauzule, i to čak i ako postoji stvaran spor, ako sporazum o nagodbi sadržava klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta čiji doseg ne prekoračuje onaj spornog patenta i ako taj patent, osobito s obzirom na odluke koje su donijela nadležna upravna tijela ili sudovi, strane sporazuma mogu legitimno smatrati valjanim u trenutku sklapanja tog sporazuma.
Međutim, Komisija je u pobijanoj odluci pravilno ispitala sadržavaju li predmetni sporazumi prijenos vrijednosti s proizvođača izvornog lijeka na proizvođača generičkih lijekova koji predstavlja „znatno” poticanje, odnosno poticanje koje može navesti potonjeg proizvođača da pristane da se na njega primjene klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta, kako bi se iz toga zaključilo, u slučaju takvog poticanja, da postoji ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj.
Time što je tako utvrdila kriterij poticanja u svrhu razlikovanja sporazuma o nagodbi koji predstavljaju ograničenja s obzirom na cilj od sporazuma koji ne predstavljaju takva ograničenja, kriterij koji će u nastavku biti određen kao kriterij „poticanja” ili „poticajne prednosti”, Komisija nije u svojoj odluci, s obzirom na prethodna razmatranja, počinila pogrešku koja se tiče prava.
Takva pogreška koja se tiče prava ne može se izvesti ni iz navodnog neuzimanja u obzir konteksta u koji su smješteni sporni sporazumi (vidjeti, za pojam konteksta, presudu od 11. rujna 2014., CB/Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, t.
53.
) jer iz prethodnog rasuđivanja također proizlazi da se kriterij poticanja temelji na analizi sadržaja spornih sporazuma ne samo s obzirom na njihov postavljeni cilj, koji se odnosi na sklapanje nagodbe u sporovima o patentima, nego i na njihov poseban kontekst koji je obilježen time da u farmaceutskom sektoru postoje patenti na temelju kojih nastaju isključiva prava za koja se pretpostavlja da su valjana i čije posjedovanje obično ima za posljedicu udaljavanje konkurenata (vidjeti točku 234. ove presude). Kontekst u kojem su sporni sporazumi sklopljeni tim se više uzeo u obzir u ovom slučaju jer je Komisija, za svaki od tih sporazuma, nastojala dokazati da je predmetni proizvođač generičkih lijekova bio Servierov potencijalan konkurent, odnosno da je imao stvarne i konkretne mogućnosti ući na tržište (vidjeti točku 317. i sljedeće točke ove presude). U svrhu davanja potpunog odgovora na tužbeni razlog koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava koju je Komisija počinila time što je utvrdila da postoji ograničenje s obzirom na cilj i, zatim, omogućavanja da se ispita, za svaki sporazum, je li Komisija počinila pogrešku u ocjeni, još valja pojasniti u kojim se okolnostima može utvrditi postojanje poticanja.
5)

Poticanje
Radi utvrđivanja predstavlja li plaćanje za odgodu ulaska na tržište, odnosno prijenos vrijednosti s proizvođača izvornog lijeka na proizvođača generičkih lijekova, poticanje na prihvaćanje klauzula o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije, valja ispitati, uzimajući u obzir njegovu prirodu i opravdanje, obuhvaća li to plaćanje troškove koji su svojstveni nagodbi u sporu. Komisija je stoga u pobijanoj odluci pravilno ispitala odgovara li prijenos vrijednosti posebnim troškovima nagodbe koje je snosio proizvođač generičkih lijekova (uvodna izjava 1333. i sljedeće uvodne izjave, 1461. i sljedeće uvodne izjave, 1592. i sljedeće uvodne izjave i 1969. i sljedeće uvodne izjave pobijane odluke).
Kada plaćanje za odgodu ulaska na tržište predviđeno u sporazumu o nagodbi koji sadržava klauzule kojima se ograničava tržišno natjecanje ima za cilj nadoknaditi troškove svojstvene nagodbi koje snosi proizvođač generičkih lijekova, to se plaćanje načelno ne može smatrati poticajnim. Naime, budući da su svojstveni nagodbi, takvi troškovi podrazumijevaju da se, kao takvi, temelje na priznavanju valjanosti spornih patenata koja se tom nagodbom nastoji potvrditi na način da se okonča osporavanje te valjanosti i potencijalna povreda navedenih patenata. Stoga se ne može smatrati da takvo plaćanje za odgodu ulaska na tržište navodi na sumnju u činjenicu da se nagodba temelji na tome da strane sporazuma priznaju valjanost predmetnog patenta (vidjeti točke 264. i 265. ove presude). U tom slučaju ipak nije isključena mogućnost da se utvrdi postojanje poticanja ili ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj. Međutim, za to je potrebno da Komisija utvrdi da su iznosi koji odgovaraju tim troškovima svojstvenim nagodbi, čak i ako su ih stranke u toj nagodbi odredile i izrazile preciznim brojkama, prekomjerni (vidjeti u tom smislu uvodne izjave 1338., 1465., 1600. i 1973. pobijane odluke). Naime, takva bi nerazmjernost prekinula vezu svojstvenosti između predmetnih troškova i nagodbe te bi stoga spriječila da se iz naknade tih troškova zaključi da se predmetni sporazum o nagodbi temelji na priznavanju valjanosti spornih patenata.
Kao što su tužitelji i Komisija priznali na raspravi, može se smatrati da troškovi svojstveni nagodbi u sporu obuhvaćaju, među ostalim, troškove spora koje je snosio proizvođač generičkih lijekova u okviru spora između tog proizvođača i proizvođača izvornog lijeka. Naime, ti su troškovi nastali samo u svrhu spora za utvrđivanje valjanosti ili povrede predmetnih patenata, koji se upravo nastoji okončati nagodbom na temelju sporazuma kojim se priznaje valjanost patenata. Stoga je njihovo uzimanje u obzir izravno povezano s takvom nagodbom. Prema tome, kad iznose troškova spora koje snosi proizvođač generičkih lijekova utvrde strane nagodbe, Komisija može utvrditi da su ti iznosi poticajni samo ako dokaže da su neproporcionalni. U tom pogledu, treba smatrati da su neproporcionalni iznosi koji odgovaraju troškovima spora čija objektivno neophodna priroda za provedbu spornog postupka, osobito s obzirom na pravne i činjenične poteškoće u pogledu razmatranih pitanja, kao i ekonomskog interesa koji proizvođač generičkih lijekova ima u sporu, nije dokazana na temelju preciznih i detaljnih dokumenata.
Suprotno tomu, određeni troškovi koje snosi proizvođač generičkih lijekova
a priori
previše su nepovezani sa sporom i njegovim rješavanjem da bi se mogli smatrati svojstvenima nagodbi u sporu o patentima. Na primjer, riječ je o troškovima proizvodnje proizvoda koji predstavljaju povredu, koji odgovaraju vrijednosti zaliha navedenih proizvoda, kao i o troškovima istraživanja i razvoja koji su nastali pri izradi tih proizvoda. Naime, takvi troškovi
a priori
nastaju neovisno o pokretanju sporova i njihovu rješavanju te ne dovode do gubitaka zbog tog rješavanja, kao što to osobito potvrđuje činjenica da se predmetni proizvodi često, unatoč tome što je sporazumom o nagodbi zabranjena njihova komercijalizacija, prodaju na tržištima koja nisu obuhvaćena navedenim sporazumom i da se odgovarajuća istraživanja mogu upotrijebiti za izradu drugih proizvoda. Isto vrijedi za iznose koje proizvođač generičkih lijekova mora platiti trećim osobama zbog ugovornih obveza sklopljenih izvan spora (na primjer ugovori o isporuci). Naime, takvi troškovi raskida ugovora sklopljenih s trećim osobama ili naknade štete tim trećim osobama općenito nastaju predmetnim ugovorima ili u izravnoj vezi s tim ugovorima, koje je, usto, predmetni proizvođač generičkih lijekova sklopio neovisno o bilo kakvom sporu s proizvođačem izvornog lijeka ili njegovim rješavanjem. Stoga je na stranama sporazuma, ako žele da se plaćanje tih troškova ne kvalificira kao poticajno ili kao pokazatelj da postoji ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj, da dokažu da su ti troškovi svojstveni sporu ili njegovu rješavanju, a zatim da opravdaju njihov iznos. Te se strane u istu svrhu mogu osloniti na činjenicu da je iznos naknade tih troškova koji
a priori
nisu svojstveni nagodbi u sporu neznatan i stoga nedovoljan kako bi predstavljao znatno poticanje na prihvaćanje klauzula kojima se ograničava tržišno natjecanje i koje su predviđene u sporazumu o nagodbi (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2016., Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:449
, t.
360.
).
Kako bi se zaključila analiza o pogrešci koja se tiče prava koju je Komisija počinila time što je utvrdila postojanje ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj, također valja ispitati tri podredna argumenta koja su istaknuli tužitelji i intervenijent, a koji se temelje na primjenjivosti teorije akcesornih ograničenja na predmetne sporazume, zaključcima iz američkog prava u pogledu rješavanja sporova i dvojakim učincima koje proizvode sporazumi o nagodbi u pogledu patenata.
6)

Primjenjivost teorije akcesornih ograničenja na sporazume o nagodbi
Tužitelji i intervenijent tvrde da je, zbog legitimnog cilja sporazuma o nagodbi u sporovima o patentu, Komisija trebala primijeniti test objektivne neophodnosti, kojim bi se omogućilo da se na sporazum ne primjenjuje članak 101. stavak 1. UFEU‑a kad ima legitiman cilj i kad su ograničenja tržišnog natjecanja koja nalaže objektivno neophodna i proporcionalna.
Uvodno, valja utvrditi da se tužitelji nisu pozvali na primjenu teorije akcesornih ograničenja tijekom upravnog postupka i da se ta teorija ne spominje u pobijanoj odluci.
Iz sudske prakse proizlazi da, ako neki poduhvat ili neka djelatnost ne potpada pod načelo zabrane iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a bilo zbog svoje neutralnosti bilo zbog svojeg pozitivnog učinka na tržišno natjecanje, ograničenje poslovne autonomije jednog ili više sudionika u tom poduhvatu također ne potpada pod navedeno načelo zabrane, ako je ono objektivno neophodno za ostvarenje poduhvata ili djelatnosti te proporcionalno ciljevima jednog ili drugog (vidjeti presudu od 11. rujna 2014., MasterCard i dr./Komisija,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, t.
89.
i navedenu sudsku praksu). Kada, naime, nije moguće razlučiti između takva ograničenja, koje je kvalificirano kao akcesorno ograničenje, i glavnog poduhvata ili djelatnosti a da se pritom ne ugroze samo njihovo postojanje i ciljevi, treba ispitati usklađenost tog ograničenja s člankom 101. UFEU‑a zajedno s usklađenosti glavnog poduhvata ili djelatnosti kojima je ono akcesorno, i to iako se, odvojeno gledano, na prvi pogled može činiti da identično ograničenje jest podvrgnuto načelu zabrane iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a (presuda od 11. rujna 2014., MasterCard i dr./Komisija,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, t.
90.
).
Komisija tvrdi da prethodan uvjet za primjenu testa objektivne neophodnosti nije ispunjen kad se nagodbu u sporu o patentima načelno ne može kvalificirati kao poduhvat koji nije protutržišni bilo zbog svoje neutralnosti bilo zbog svojeg pozitivnog učinka na tržišno natjecanje. Točno je da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da nagodba u sporu ne oslobađa stranke od primjene pravila tržišnog natjecanja, pri čemu članak 101. stavak 1. UFEU‑a ne pravi nikakvu razliku između sporazuma čiji je cilj okončati spor i onih koji imaju druge ciljeve (vidjeti točku 253. ove presude). Međutim, kao što tužitelji i intervenijent pravilno tvrde, sudskom se praksom ne isključuje mogućnost da sporazum o nagodbi u sporu nije obuhvaćen načelom zabrane predviđenim u članku 101. stavku 1. UFEU‑a bilo zbog svoje neutralnosti bilo zbog svojeg pozitivnog učinka na tržišno natjecanje. Naime, primjena testa objektivne neophodnosti u konkretnom slučaju podrazumijeva da glavni poduhvat ili djelatnost nije protutržišni bilo zbog svoje neutralnosti bilo zbog svojeg pozitivnog učinka na tržišno natjecanje, ali ne nalaže da glavni poduhvat ili djelatnost nije protutržišni po samoj svojoj prirodi i neovisno o okolnostima pojedinog slučaja. U sudskoj se praksi uostalom podsjeća na to da se ispitivanje glavnog poduhvata ili djelatnosti ne može provesti
in abstracto
, nego ovisno o klauzulama i akcesornim ograničenjima svojstvenim svakom pojedinom slučaju (vidjeti u tom smislu presude od 28. siječnja 1986., Pronuptia de Paris,
161/84
,
EU:C:1986:41
, t.
14.
; od 15. prosinca 1994., DLG,
C‑250/92
,
EU:C:1994:413
, t.
31.
i od 12. prosinca 1995., Oude Luttikhuis i dr.,
C‑399/93
,
EU:C:1995:434
, t.
12.
do
14.
). K tomu, važno je podsjetiti da brojne odredbe prava Unije potiču sklapanje nagodbi u sporovima (vidjeti točke 247. do 250. ove presude).
Osim toga, Komisija se ne može pozvati na presudu od 27. rujna 1988., Bayer i Maschinenfabrik Hennecke (
65/86
,
EU:C:1988:448
) kako bi načelno odbacila svaku mogućnost primjene teorije akcesornih ograničenja na nagodbu u sporovima. Naime, iako iz te presude proizlazi da je Sud odbio prihvatiti rasuđivanje koje predlaže Komisija, prema kojem se smatra da je klauzula o neosporavanju patenta sadržana u sporazumu o licenciji u skladu s člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a kad su ispunjeni određeni uvjeti, te je pojasnio da članak 101. stavak 1. UFEU‑a ne pravi nikakvu razliku između sporazuma čiji je cilj okončati spor i onih koji imaju druge ciljeve, ipak nije isključio mogućnost da sporazum o nagodbi u sporu koji sadržava klauzule o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije, ovisno o pravnom i gospodarskom kontekstu, ne ograničava tržišno natjecanje (presuda od 27. rujna 1988., Bayer i Maschinenfabrik Hennecke,
65/86
,
EU:C:1988:448
, t.
21.
). Ta presuda uostalom nije donesena u kontekstu nagodbe u sporu, nego sporazuma o licenciji.
Iako se sporazum o nagodbi u sporu o patentima koji ima neutralan ili pozitivan učinak na tržišno natjecanje načelno ne može isključiti iz područja primjene teorije akcesornih ograničenja, ipak valja ispitati doseg akcesornog ograničenja tržišnog natjecanja, koji podrazumijeva dvostruko ispitivanje. Naime, valja ispitati, s jedne strane, je li ograničenje objektivno neophodno za provedbu glavnog poduhvata ili djelatnosti i, s druge strane, je li proporcionalno u odnosu na tu provedbu (presude od 18. rujna 2001., M6 i dr./Komisija,
T‑112/99
,
EU:T:2001:215
, t.
106.
i od 29. lipnja 2012., E.ON Ruhrgas i E.ON/Komisija,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, t.
64.
).
Što se tiče prvog uvjeta, prema sudskoj praksi, treba ispitati bi li ostvarenje tog poduhvata ili te djelatnosti bez predmetnog ograničenja bilo nemoguće. Stoga se ne može smatrati da činjenica da bi bez predmetnog ograničenja navedeni poduhvat ili navedenu djelatnost bilo teže ostvariti ili bi ga bilo manje profitabilno ostvariti, to ograničenje čini objektivno neophodno, što je preduvjet da ga se može kvalificirati akcesornim. Naime, takvo bi tumačenje dovelo do proširenja tog pojma na ograničenja koja nisu strogo neophodna za ostvarenje glavnog poduhvata ili djelatnosti. Takav bi rezultat ugrozio korisni učinak zabrane iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2014., MasterCard i dr./Komisija,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, t.
91.
).
Klauzule o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije svojstvene su samo određenim nagodbama, odnosno onima koje se temelje na priznavanju valjanosti jednog ili više predmetnih patenata (vidjeti točku 259. ove presude). Stoga treba smatrati da takve klauzule, s obzirom na to da odražavaju to da svaka od stranaka priznaje valjanost patenta i da je njihov doseg ograničen na doseg predmetnog patenta, mogu ispuniti prvi uvjet odstupanja predviđen teorijom akcesornih ograničenja.
Što se tiče drugog uvjeta, važno je podsjetiti da, ako je ograničenje objektivno neophodno za provedbu glavnog poduhvata ili djelatnosti, također valja provjeriti da njegovo trajanje te materijalno, vremensko i geografsko područje primjene ne prekoračuju ono što je neophodno za provedbu navedenog poduhvata ili navedene djelatnosti. Ako područje primjene ograničenja prekoračuje ono što je neophodno za provedbu glavnog poduhvata ili djelatnosti, ono mora biti predmet zasebne analize u okviru članka 101. stavka 3. UFEU‑a (presuda od 18. rujna 2001., M6 i dr./Komisija,
T‑112/99
,
EU:T:2001:215
, t.
113.
). Stoga se na sporazum o nagodbi čije klauzule o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije ne prekoračuju trajanje i područje primjene patenta čija se valjanost priznaje može primijeniti teorija akcesornih ograničenja.
Međutim, u ovom slučaju, Komisija je mogla valjano ne ispitati je li trebalo primijeniti teoriju akcesornih ograničenja jer je smatrala da se klauzule o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije ne temelje na priznavanju valjanosti patenta, nego na prijenosu vrijednosti s proizvođača izvornog lijeka na proizvođača generičkih lijekova koji predstavlja poticanje potonjeg društva da odustane od izvršavanja konkurentskog pritiska na društvo koje je nositelj patenta. Naime, u takvom slučaju, sporazum o nagodbi predstavlja ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj koje se ne može kvalificirati kao poduhvat koji nije protutržišni bilo zbog svoje neutralnosti bilo zbog svojeg pozitivnog učinka na tržišno natjecanje. Osim toga, klauzule o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije mogu biti neophodan dodatak samo sporazumu o nagodbi koji se temelji na tome da strane u tom sporazumu priznaju valjanost predmetnog patenta (vidjeti točku 289. ove presude). Međutim, u slučaju poticanja, nagodba se ne temelji na takvom priznavanju. Klauzule o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije stoga se ne mogu smatrati neophodnima za takvu nagodbu.
7)

Usklađivanje između sporazumâ o nagodbi u pogledu patenata i američkog prava tržišnog natjecanja
Tužitelji se pozivaju na presudu Actavis, pri čemu tvrde da je Supreme Court of the United States (Vrhovni sud Sjedinjenih Američkih Država) odbio pristup koji je Komisija primijenila u ovom slučaju. Komisija, koja je u pobijanoj odluci spomenula tu presudu (uvodna izjava 1199.), ipak tvrdi da je primijenila isti pristup kao Supreme Court of the United States (Vrhovni sud Sjedinjenih Američkih Država) time što je smatrala da ne postoji pretpostavka nezakonitosti sporazuma o nagodbi koji obuhvaćaju prijenos vrijednosti s proizvođača izvornog lijeka na proizvođača generičkih lijekova.
Presuda Actavis odnosi se na sporazume o nagodbi sklopljene u farmaceutskom sektoru, u kojima su se proizvođači generičkih lijekova obvezali da neće ući na tržište do datuma isteka patenta proizvođača izvornog lijeka (65 mjeseci prije datuma isteka patenta za Actavis) i da će promicati predmetni lijek kod liječnika, u zamjenu za znatne isplate (Actavis je devet godina primao godišnje isplate od 19 do 30 milijuna američkih dolara).
Valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, nacionalne prakse, pod pretpostavkom da su zajedničke svim državama članicama, ne mogu prevladati nad primjenom pravilâ tržišnog natjecanja (vidjeti u tom smislu presudu od 17. siječnja 1984., VBVB i VBBB/Komisija,
43/82 i 63/82
,
EU:C:1984:9
, t.
40.
) i da je to tim više slučaj kad je riječ o nacionalnim praksama trećih zemalja (vidjeti u tom smislu presudu od 28. veljače 2002., Compagnie générale maritime i dr./Komisija,
T‑86/95
,
EU:T:2002:50
, t.
341.
i navedenu sudsku praksu). Naime, pristup primijenjen u pravu tržišnog natjecanja Unije u pogledu razlikovanja između ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj i s obzirom na posljedicu različit je od američkog prava tržišnog natjecanja, u kojem se razlikuju ograničenja tržišnog natjecanja
per se
, koja obuhvaćaju samo slučajeve u kojima su protutržišni učinci toliko očiti da zahtijevaju samo brz i
prima facie
pristup (
quick look approach
), a da se ne uzima u obzir kontekst, i koja su nužno i nepovratno zabranjena, od povreda koje treba dokazati u skladu s pravilom razumne primjene (
rule of reason
), odnosno nakon ispitivanja kojim se odvaguju pozitivni i negativni učinci sporazuma na tržišno natjecanje. Međutim, s jedne strane, u pravu Unije nijedno se ograničenje tržišnog natjecanja ne smatra nužno i nepovratno nezakonitim, pri čemu se na ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj načelno mogu primijeniti iznimke predviđene u članku 101. stavku 3. UFEU‑a. S druge strane, kao što se navodi u sudskoj praksi, postojanje pravila razumne primjene ne može se prihvatiti u pravu tržišnog natjecanja Unije (presuda od 29. lipnja 2012., E.ON Ruhrgas i E.ON/Komisija,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, t.
65.
; vidjeti u tom smislu i presudu od 23. listopada 2003., Van den Bergh Foods/Komisija,
T‑65/98
,
EU:T:2003:281
, t.
106.
) K tomu, zbog razlika između regulatornih okvira koji postoje u Sjedinjenim Američkim Državama i u Uniji, koji se, među ostalim, odnose na patente u farmaceutskom sektoru, još je teže primijeniti po analogiji, u ovom sporu, doseg presude Actavis (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2016., Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:449
, t.
513.
).
Prema tome, argument tužiteljâ koji se temelji na neuzimanju u obzir stajališta Supreme Courta of the United States (Vrhovni sud Sjedinjenih Američkih Država) valja odbiti kao bespredmetan.
8)

Učinci sporazumâ o nagodbi koji su po prirodi dvojaki
Tužitelji smatraju da su učinci sporazumâ o nagodbi po prirodi dvojaki i da se stoga ne mogu kvalificirati kao ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj.
Kao prvo, tvrde da takvi sporazumi imaju potencijalne dvojake učinke na osporavanje patenata jer postoje usporedni sporovi i da, u postupcima pred EPO‑om, činjenica da je jedna stranka povukla svoje osporavanje ne sprečava nastavak postupka, pri čemu njezine argumente može po službenoj dužnosti istaknuti odjel za prigovore ili žalbeno vijeće EPO‑a. Usto, u pobijanoj se odluci nije uzela u obzir činjenica da sporazumi o nagodbi imaju samo dvojake učinke na buduće sporove, uzimajući u obzir da su proizvođači generičkih lijekova i dalje slobodni pokrenuti ili ne pokrenuti skupe sudske postupke i da se ti postupci u svakom slučaju mogu pokazati nepotrebnima u određenim državama članicama ako je u tijeku postupak pred EPO‑om.
Kao drugo, tužitelji smatraju da su potencijalni učinci tih sporazuma na ulazak generičkih lijekova na tržište također dvojaki, ovisno o tekstu sporazuma i kontekstu u kojem su sklopljeni. Stoga valja uzeti u obzir postojanje spora i šanse stranaka za uspjeh, postojanje drugih sporova i mogućnost razvoja drugih alternativnih oblika proizvoda. K tomu, ti sporazumi mogu omogućiti brži ulazak generičkih lijekova na tržište. Naposljetku, Komisija treba uzeti u obzir sposobnost i namjeru proizvođača generičkih lijekova da uđu na tržište uz rizik.
Kao treće, tužitelji smatraju da Komisija nije mogla sankcionirati sporazume o nagodbi u sporovima o patentima a da ne ocijeni njihove konkretne učinke na tržište, kao što je stajalište koje je Court of the United States (Vrhovni sud Sjedinjenih Američkih Država) zauzeo u presudi Actavis.
Komisija tvrdi da je taj argument bespredmetan jer, kako bi se utvrdilo predstavlja li sporazum ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj, nije potrebno uzeti u obzir njegove učinke i jer ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj u određenim slučajevima, zbog naknadnih okolnostima, može ne proizvesti nikakav učinak. Analiza ograničenja s obzirom na cilj stoga ne zahtijeva dokazivanje toga do kojih je hipotetskih situacija moglo doći da nisu postojali sporazumi.
Podredno, Komisija podsjeća, što se tiče učinaka sporazumâ o nagodbi na osporavanje patenata, da su u ovom slučaju tužitelji pokušali sklopiti sporazume sa svim svojim potencijalnim konkurentima i da su samo dva od pet sporazuma koje su sklopili sadržavali klauzulu kojom se omogućuje ulazak proizvođačâ generičkih lijekova na tržište u slučaju poništenja spornog patenta.
K tomu, Komisija smatra da je u pobijanoj odluci ispitala sposobnost i namjeru svakog proizvođača generičkih lijekova da uđe na tržište uz rizik.
Naposljetku, Komisija smatra da pobijana odluka nije neusklađena s pristupom koji je Court of the United States (Vrhovni sud Sjedinjenih Američkih Država) primijenio u presudi Actavis, uzimajući u obzir postojeće razlike između europskog pojma ograničenja s obzirom na cilj i američkog pojma ograničenja
per se
. Također podsjeća da je u sudskoj praksi Unije isključeno postojanje pravila razumne primjene, uzimajući u obzir da pozitivne učinke sporazuma na tržišno natjecanje treba ispitati u okviru članka 101. stavka 3. UFEU‑a.
Valja smatrati, poput tužiteljâ, da Komisija i sud ne mogu, tijekom ispitivanja ograničavajućeg cilja sporazuma i, konkretno, u okviru uzimanja u obzir njegova gospodarskog i pravnog konteksta, u potpunosti zanemariti moguće učinke tog sporazuma (mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:272
, t.
84.
). Naime, važno je podsjetiti da su sporazumi koji ograničavaju tržišno natjecanje s obzirom na cilj oni koji pokazuju dovoljan stupanj štetnosti jer je toliko vjerojatno da će proizvesti protutržišne učinke da se može smatrati nepotrebnim dokazivati da imaju konkretan učinak na tržište (vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2014., CB/Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, t.
49.
i
51.
i navedenu sudsku praksu). Iz toga slijedi da se sporazumi koji, uzimajući u obzir kontekst u koji su smješteni, imaju potencijalne dvojake učinke na tržište ne mogu smatrati ograničenjem tržišnog natjecanja s obzirom na cilj (mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu CB/Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:1958
, t.
56.
).
Međutim, u ovom slučaju, budući da tužitelji najprije ističu, u potporu svojim tvrdnjama o potencijalnim dvojakim učincima spornih sporazuma, argumente koji se temelje na svakom od tih sporazuma i njihovu kontekstu, na predmetne tvrdnje valja odgovoriti u okviru odgovora na kritike upućene protiv kvalifikacije svakog sporazuma kao ograničenja s obzirom na cilj, i to tim više jer, kao što valjano naglašava Komisija, ocjenu postojanja ograničenja s obzirom na cilj treba provesti za svaki sporazum u cjelini a da se pritom ne provodi zasebna analiza ograničavajuće prirode klauzula o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije.
Stoga će se u okviru odgovora na tužbene razloge kojima se kritizira ocjena svakog od tih spornih sporazuma razmotriti pitanje je li Komisija valjano utvrdila postojanje takvog ograničenja unatoč navodnim potencijalnim pozitivnim učincima na tržišno natjecanje koji osobito proizlaze iz konteksta sklapanja navedenih sporazuma, pri čemu treba pojasniti da će se uzeti u obzir samo oni koji ostanu u okviru analize ograničenjâ tržišnog natjecanja s obzirom na cilj (vidjeti točke 525., 644. i 989. ove presude).
K tomu, kao što proizlazi iz točaka 293. do 295. ove presude, tužitelji se ne mogu valjano pozvati na presudu Actavis.
b)

Kriteriji kvalifikacije sporazuma o nagodbi kao ograničenja s obzirom na cilj koje je utvrdila Komisija
S obzirom na prethodna razmatranja valja ispitati argumente tužiteljâ koji se konkretno odnose na svaki od triju glavnih kriterija koje je utvrdila Komisija kako bi predmetne sporazume o nagodbi kvalificirala kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj, od kojih je prvi kriterij svojstvo proizvođačâ generičkih lijekova kao potencijalnog konkurenta, drugi kriterij je preuzimanje obveze tih proizvođača da će ograničiti svoje napore za ulazak na tržište s generičkim proizvodom i treći kriterij je prijenos vrijednosti s proizvođača izvornog lijeka na proizvođača generičkih lijekova koji predstavlja znatno poticanje potonjeg društva da ograniči svoje napore za ulazak (uvodna izjava 1154. pobijane odluke).
1)

Kriterij koji se odnosi na potencijalno tržišno natjecanje
i)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
ii)

Ocjena Općeg suda
Tužitelji u biti prigovaraju Komisiji da je počinila pogrešku koja se tiče prava time što je utvrdila pogrešne kriterije kojima se proizvođači generičkih lijekova koji su s njima sklopili sporne sporazume kvalificiraju kao potencijalni konkurenti. Također kritiziraju Komisijinu ocjenu prepreka postojanju tog potencijalnog tržišnog natjecanja koje proizlaze iz njihovih patenata.
–
Kriteriji ocjene potencijalnog tržišnog natjecanja
Definicija pojma potencijalnog konkurenta
Tužitelji prigovaraju Komisiji da je, u svrhu utvrđivanja postojanja potencijalnog tržišnog natjecanja među stranama spornih sporazuma, samo provjerila nepostojanje nesavladivih prepreka ulasku proizvođača generičkih lijekova na tržište i da nije ispitala jesu li navedeni proizvođači imali stvarne i konkretne mogućnosti ući na to tržište (vidjeti točku 309. ove presude).
Iz sudske prakse koju navode tužitelji stvarno proizlazi da je poduzetnik potencijalni konkurent ako postoje stvarne i konkretne mogućnosti da uđe na predmetno tržište i konkurira postojećim poduzetnicima. Takav se zaključak ne smije temeljiti na pukoj pretpostavci, nego se mora potkrijepiti činjeničnim dokazima ili analizom struktura mjerodavnog tržišta. Stoga se poduzetnik ne može kvalificirati kao potencijalni konkurent ako njegov ulazak na tržište nije ekonomski održiva strategija (presuda od 29. lipnja 2012., E.ON Ruhrgas i E.ON/Komisija,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, t.
86.
; vidjeti u tom smislu i presudu od 14. travnja 2011., Visa Europe i Visa International Service/Komisija,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
, t.
166.
i
167.
i navedenu sudsku praksu). Iz toga nužno slijedi da, iako namjera poduzetnika da uđe na tržište može imati određenu važnost u ocjeni toga može li se on smatrati potencijalnim konkurentom na navedenom tržištu, ključan čimbenik na kojem se takva kvalifikacija mora temeljiti ipak je pitanje sposobnosti tog poduzetnika da uđe na navedeno tržište (presuda od 14. travnja 2011., Visa Europe i Visa International Service/Komisija,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
, t.
168.
i od 29. lipnja 2012., E.ON Ruhrgas i E.ON/Komisija,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, t.
87.
).
U drugim okolnostima, također je presuđeno da je poduzetnik potencijalni konkurent ako ne postoje nesavladive prepreke njegovu ulasku na tržište (vidjeti u tom smislu presude od 21. svibnja 2014., Toshiba/Komisija,
T‑519/09
, neobjavljenu,
EU:T:2014:263
, t.
230.
, potvrđenu presudom od 20. siječnja 2016., Toshiba Corporation/Komisija,
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
, t.
28.
,
29.
,
32.
i
34.
i od 28. lipnja 2016., Portugal Telecom/Komisija,
T‑208/13
,
EU:T:2016:368
, t.
181.
).
Stoga iz sudske prakse proizlazi da, ovisno o kontekstu i predmetnom protupravnom ponašanju, prag od kojeg je dopušteno postojanje potencijalnog tržišnog natjecanja može varirati. Naime, ispitivanje samih nesavladivih prepreka ulasku podrazumijeva da je svaka mogućnost ulaska na tržište, čak i ako je teorijska, dovoljna da se utvrdi postojanje potencijalnog tržišnog natjecanja, dok analiza stvarnih i konkretnih mogućnosti ulaska dovodi do utvrđivanja postojanja potencijalnog tržišnog natjecanja samo u slučaju realističnih mogućnosti ulaska koje su se mogle ostvariti da nije bilo ograničavajućeg akta.
Provjerom nesavladivosti određenih prepreka ulasku na tržište, koje u ovom slučaju uglavnom čine patenti i obveza dobivanja OSP‑a, ipak se ne dovodi u pitanje ispitivanje stvarnih i konkretnih mogućnosti ulaska proizvođača generičkih lijekova na tržište koje se temelji na njihovoj sposobnosti i namjeri ulaska niti je ta provjera neusklađena s tim ispitivanjem. Kao što je Komisija valjano istaknula u pobijanoj odluci (bilješka br. 1666) i na raspravi, ta je provjera nepostojanja nesavladivih prepreka „služila kako bi se provjerilo jesu li, unatoč općoj sposobnosti proizvođača generičkih lijekova i njihovoj dokazanoj namjeri ulaska, postojali objektivni razlozi iz kojih je ulazak generičkih lijekova na tržište bio nemoguć” i stoga kako bi se dopunila analiza temeljena na kriteriju stvarnih i konkretnih mogućnosti. Naime, u slučaju nesavladivih prepreka ulasku na tržište, ne može se smatrati da subjekt ima stvarne i konkretne mogućnosti da uđe na to tržište. Stoga, kad je tržište obilježeno preprekama ulasku, ispitivanje cilja njihove nesavladivosti korisno dopunjuje ispitivanje stvarnih i konkretnih mogućnosti, koje se temelji na pojedinačnim kriterijima sposobnosti i namjere ulaska predmetnog društva na tržište.
Prema tome, nije moguće, kao što to čine tužitelji, iz višestrukog upućivanja na kriterij nesavladivih prepreka u pobijanoj odluci (vidjeti osobito uvodne izjave 1125. i 1181.) zaključiti da je Komisija utvrdila definiciju potencijalnog tržišnog natjecanja koja se temelji samo na tom kriteriju.
To tim više vrijedi jer je Komisija, osim presude od 21. svibnja 2014., Toshiba/Komisija (
T‑519/09
, neobjavljena,
EU:T:2014:263
), u kojoj je primijenjen kriterij nesavladivih prepreka (vidjeti točku 319. ove presude), navela presude od 15. rujna 1998., European Night Services i dr./Komisija (
T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 i T‑388/94
,
EU:T:1998:198
) i od 14. travnja 2011., Visa Europe i Visa International Service/Komisija (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
), u kojima je utvrđen kriterij stvarnih i konkretnih mogućnosti, pri čemu ih je usto navela u uvodu svojeg iznošenja pravilâ o utvrđivanju potencijalnih konkurenata (uvodne izjave 1156. i 1157. pobijane odluke), kao i nekoliko drugih presuda u kojima je preuzeta i primijenjena ta definicija potencijalnog tržišnog natjecanja, među kojima i presudu od 29. lipnja 2012., E.ON Ruhrgas i E.ON/Komisija (
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
) (vidjeti točku 318. ove presude). Osim toga, jasno je navela da je sposobnost ulaska na tržište, koja je svojstvena kriteriju stvarnih i konkretnih mogućnosti (vidjeti točku 318. ove presude), „i dalje ključan aspekt za dokazivanje potencijalnog tržišnog natjecanja” (uvodna izjava 1163. pobijane odluke). Komisija je naposljetku i prije svega, u okviru svoje analize svojstva potencijalnog konkurenta svakog od predmetnih proizvođača generičkih lijekova, iz više konkretnih podataka u pogledu svakog od njih, koji se, među ostalim, odnose na njihove sposobnosti proizvodnje i zalihe proizvoda, trgovačke ugovore, mjere poduzete za dobivanje OSP‑a i njihove postupke protiv Serviera, zaključila da su imali sve stvarne i konkretne mogućnosti ulaska na tržište (vidjeti točke 432. do 438., 579. do 585. i 718. do 722. ove presude). Doista, takva analiza potkrijepljena podacima u pogledu svakog navodnog potencijalnog konkurenta svojstvena je ispitivanju njegovih stvarnih i konkretnih mogućnosti ulaska na tržište te se razlikuje od provjere samo nesavladivih prepreka ulasku na određeno tržište, koja može dovesti do toga da se utvrdi postojanje potencijalnog tržišnog natjecanja samo zato što je neki subjekt ušao na predmetno tržište.
Ta se utvrđenja ne dovode u pitanje tvrdnjama tužiteljâ prema kojima se Komisija uglavnom oslonila na namjeru proizvođača generičkih lijekova da uđu na tržište i na nizu nerealističnih pretpostavki (vidjeti točku 309. ove presude) jer iz teksta replike proizlazi da tužitelji tim tvrdnjama ne osporavaju utvrđeni kriterij, nego primjenu u ovom slučaju kriterija stvarnih i konkretnih mogućnosti, koja je u nastavku ispitana u okviru odgovora na prigovore usmjerene protiv ocjene svakog od spornih sporazuma.
Iz toga slijedi da je, suprotno onomu što tvrde tužitelji, Komisija ocijenila potencijalno tržišno natjecanja na predmetnom tržištu na temelju kriterija stvarnih i konkretnih mogućnosti.
Usto se može istaknuti da, suprotno onomu što je Komisija tvrdila u odgovoru na repliku, pri čemu s pozvala na presudu od 20. siječnja 2016., Toshiba Corporation/Komisija (
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
) (vidjeti točku 312. ove presude), u ovom slučaju nije mogla samo provjeriti nepostojanje nesavladivih prepreka ulasku na tržište kako bi iz njega zaključila da na navedenom tržištu postoji potencijalno tržišno natjecanje (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2016., Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:449
, t.
99.
do
101.
).
Točno je da iz točaka 28., 29., 32. i 34. presude od 20. siječnja 2016., Toshiba Corporation/Komisija (
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
), proizlazi da se, što se tiče sporazuma o podjeli tržišta, analiza gospodarskog i pravnog konteksta u koji je smještena praksa može ograničiti samo na analizu koja je nužna kako bi se utvrdilo postojanje ograničavanja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj i, osobito, na provjeru toga da se prepreke ulasku na predmetno tržište nisu mogle kvalificirati kao nesavladive (vidjeti u tom smislu također presudu od 28. lipnja 2016., Portugal Telecom/Komisija,
T‑208/13
,
EU:T:2016:368
, t.
177.
i
181.
).
Međutim, najprije valja smatrati da iz presude od 20. siječnja 2016., Toshiba Corporation/Komisija (
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
), u vezi s mišljenjem nezavisnog odvjetnika M. Watheleta u predmetu Toshiba Corporation/Komisija (
C‑373/14 P
,
EU:C:2015:427
, t.
69.
,
70.
,
89.
i
90.
), proizlazi da ograničenje analize gospodarskog i pravnog konteksta koje se tom presudom predviđa proizlazi iz posebno očitih određenih ograničenja s obzirom na cilj koja, osobito jer predmetni sporazumi nisu ni netipični ni složeni, ne zahtijevaju temeljitu analizu gospodarskog i pravnog konteksta kako bi se utvrdilo da su po svojoj prirodi dovoljno štetna.
Međutim, u ovom slučaju, budući da su sporni sporazumi sklopljeni u obliku nagodbi o patentima, moguće je da protupravna priroda, koja konkretno ograničava tržišno natjecanje s obzirom na cilj, navedenih sporazuma nije očita vanjskom promatraču. U tom pogledu, na to upućuje činjenica da je Komisija analizirala istodobno njihov protutržišni cilj i učinak. To također potvrđuje Komisijina kvalifikacija spornih sporazuma kao ograničenja s obzirom na cilj u smislu presude od 20. studenoga 2008., Beef Industry Development Society i Barry Brothers (
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
), a da u toj fazi nije potrebno odlučiti o toj kvalifikaciji. Naime, iako iz točke 34. te presude proizlazi da su sporazumi o isključenju s tržišta u „očitoj” suprotnosti s poimanjem koje je svojstveno odredbama Ugovora koje se odnose na tržišno natjecanje, Sud nije presudio da su sporazumi o kojima je riječ u tom predmetu, za vanjskog promatrača, očito ili jasno, sporazumi o isključenju i stoga ograničenja s obzirom na cilj, koji ne zahtijevaju detaljnu analizu njihova gospodarskog i pravnog konteksta. Naprotiv, proveo je takvu analizu tog konteksta, kao i analizu klauzula i ciljeva predmetnih sporazuma kako bi zaključio da su ti sporazumi bili sporazumi o isključenju i stoga „očito” sporazumi koji ograničavaju tržišno natjecanje s obzirom na cilj (presuda od 20. studenoga 2008., Beef Industry Development Society i Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
, t.
31.
do
40.
).
Zatim valja istaknuti da, u predmetu u kojem je donesena presuda od 20. siječnja 2016., Toshiba Corporation/Komisija (
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
), sposobnosti proizvodnje i komercijalizacije proizvođača koji su sudjelovali u spornim praksama nisu osporavane te da se na mjerodavnom tržištu ne provodi nikakav monopol. Međutim, u ovom slučaju, osporava se upravo sposobnost proizvođača generičkih lijekova da proizvode i komercijaliziraju sporni proizvod, s obzirom na isključiva prava koja čine patenti tužiteljâ (vidjeti točku 234. i 357. ove presude). Stoga se iz te presude ne može zaključiti da utvrđivanje toga ograničava li određeni sporazum tržišno natjecanje s obzirom na cilj ne zahtijeva, općenito i konkretno u okolnostima kao što su one u ovom slučaju, provjeru stvarnih i konkretnih mogućnosti strana sporazuma da uđu na predmetno tržište.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da treba odbiti prigovor koji se temelji na pogrešnoj definiciji potencijalnog tržišnog natjecanja.
Kriterij dovoljno brzog ulaska
U pobijanoj odluci, Komisija je na temelju presude od 3. travnja 2003., BaByliss/Komisija (
T‑114/02
,
EU:T:2003:100
) i od 14. travnja 2011., Visa Europe i Visa International Service/Komisija (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
) smatrala da je ključan element kako bi se poduzetnika kvalificiralo kao potencijalnog konkurenta to da može dovoljno brzo ući na tržište kako bi utjecao na sudionike na navedenom tržištu. Istaknula je da, iako odgode mogu odražavati poteškoće ulaska u pogledu troškova i vremena te ulazak na tržište može biti komercijalno manje privlačan zbog tih odgoda, samim tim odgodama ne dovodi se u pitanje sposobnost ulaska na tržište ili pritiska koji se izvršavao na Servier ili druge proizvođače generičkih lijekova. Komisija je u ovom slučaju iz toga zaključila, pri čemu se pozvala na informacije o vremenu iz uredbi o izuzeću i iz svojih smjernica, osobito Smjernica o primjenjivosti članka 101. [UFEU‑a] na horizontalne sporazume o suradnji (
SL 2011., C 11, str. 1
., u daljnjem tekstu: Smjernice o horizontalnim sporazumima o suradnji iz 2011.), kojima se predviđa razdoblje do tri godine, kao i na indikativna i stvarna trajanja sudskih postupaka, dobivanja OSP‑a i razvijanja AFS‑a, da se odgode koje navode tužitelji i proizvođači generičkih lijekova ne čine dovoljno dugim kako proizvođač generičkih lijekova ne bi izvršavao konkurentski pritisak (uvodne izjave 1158., 1159. i 1182. te bilješka br. 1669 pobijane odluke, vidjeti također uvodne izjave 1125., 1126. i 1296. iste odluke).
Suprotno onomu što tvrde tužitelji, ta je analiza potencijalnog tržišnog natjecanja koju je provela Komisija, s vremenskog gledišta, u skladu s primjenjivim načelima.
Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, kako bi se subjekta moglo kvalificirati kao potencijalnog konkurenta, potrebno je da se njegov potencijalni ulazak na tržište može dogoditi dovoljno brzo kako bi mogao utjecati i izvršavati konkurentski pritisak na sudionike na tržištu (presuda od 14. travnja 2011., Visa Europe i Visa International Service/Komisija,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
, t.
189.
; vidjeti u tom smislu također presudu od 29. lipnja 2012., E.ON Ruhrgas i E.ON/Komisija,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, t.
114.
).
U toj se sudskoj praksi uzimaju u obzir Smjernice o primjenljivosti članka [101. UFEU‑a] na horizontalne sporazume o suradnji (
SL 2001., C 3, str. 2
. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 120.), u daljnjem tekstu: Smjernice o horizontalnim sporazumima o suradnji iz 2001.) (vidjeti i Smjernice o horizontalnim sporazumima o suradnji iz 2011.), u kojima se ne navodi samo zahtjev dovoljno brzog ulaska na tržište, nego se i određuju indikativna trajanja dovoljno brzog ulaska na tržište koja, ovisno o slučaju, ne prekoračuju jednu ili tri godine, pri čemu se oslanja na druge smjernice, kao i na uredbe o skupnim izuzećima.
Međutim, kao što se pojašnjava u tim smjernicama (bilješka 9. Smjernica o horizontalnim sporazumima o suradnji iz 2001. i bilješka 3. Smjernica o horizontalnim sporazumima o suradnji iz 2011.) i u sudskoj praksi (vidjeti u tom smislu presudu od 14. travnja 2011., Visa Europe i Visa International Service/Komisija,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
, t.
171.
i
189.
), ti su rokovi samo indikativni te pojam „dovoljno brzog” ulaska ovisi o činjenicama razmatranog predmeta, kao i o pravnom i gospodarskom kontekstu u koji je smješten, koje treba uzeti u obzir pri utvrđivanju toga izvršava li vanjski poduzetnik konkurentski pritisak na poduzetnike koji trenutačno djeluju na tom tržištu (vidjeti u tom smislu presudu od 14. travnja 2011., Visa Europe i Visa International Service/Komisija,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
, t.
169.
).
Doista, u ovom slučaju, Komisija je uzela u obzir posebnosti gospodarskog i pravnog konteksta ovog predmeta, pri čemu je ocijenila trajanja svake od faza potrebnih za ulazak na tržište. Valja istaknuti da, upravo zbog posebnosti farmaceutskog sektora i osobito zbog različitih faza koje treba proći, kao i postojanja patenata, proizvođači generičkih lijekova često poduzimaju mjere za ulazak na tržište puno prije isteka patenata kako bi potrebne faze prošli najkasnije u trenutku tog isteka. Te mjere stoga mogu izvršiti konkurentski pritisak na proizvođača izvornog lijeka prije ili čak puno prije isteka patenata i stvarnog ulaska proizvođačâ generičkih lijekova na tržište (vidjeti točku 356. ove presude; vidjeti u tom smislu i presude od 6. prosinca 2012., AstraZeneca/Komisija,
C‑457/10 P
,
EU:C:2012:770
, t.
108.
, od 8. rujna 2016., Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:449
, t.
163.
i od 8. rujna 2016., Sun Pharmaceutical Industries i Ranbaxy (UK)/Komisija,
T‑460/13
, neobjavljenu, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:453
, t.
77.
do
79.
).
Kao što pravilno tvrde tužitelji (vidjeti točku 311. ove presude), iz toga se ipak ne može zaključiti da se proizvođač generičkih lijekova može smatrati njihovim potencijalnim konkurentom otkad je počeo razvijati generičku verziju perindoprila i samo zbog te činjenice. Točno je da je Komisija u uvodnoj izjavi 1125. pobijane odluke tvrdila da potencijalno tržišno natjecanja proizvođača generičkih lijekova počinje kada proizvođači koji žele pustiti u prodaju generički proizvod započnu s razvojem tehnologija koje su komercijalno održive za proizvodnju AFS‑a i gotovog proizvoda. Međutim, iz sljedećih navoda iz te uvodne izjave, koji upućuju na naknadnu analizu svojstva potencijalnog konkurenta svakog od predmetnih proizvođača generičkih lijekova, kao i prije svega iz te analize i općih razmatranja iz pobijane odluke koja se odnose na kriterij dovoljno brzog ulaska na tržište (vidjeti točku 332. ove presude) proizlazi da Komisija nije namjeravala utvrditi da izvršavanje konkurentskog pritiska počinje na datum na koji započne razvijanje generičkog proizvoda, nego je željela istaknuti mogućnost da se konkurentski pritisak izvršava od tog početka, u slučaju da su ispunjeni uvjeti za izvršavanje tog pritiska. U svakom slučaju, čak i ako se uvodna izjava 1125. pobijane odluke protumači kao da utvrđuje da potencijalno tržišno natjecanje počinje na datum na koji započinje razvijanje generičkog proizvoda, kritiku te ocjene treba odbiti kao bespredmetnu jer Komisija na temelju te uvodne izjave nije zaključila da predmetni proizvođači generičkih lijekova imaju svojstvo potencijalnih konkurenata. Naime, kao što valjano ističe Komisija, na datum ocjene toga imaju li proizvođači generičkih lijekova svojstvo potencijalnih konkurenata, odnosno u trenutku sklapanja spornih sporazuma, Komisija je smatrala da su svi ti proizvođači dosegli odmaklu fazu razvoja svojeg perindoprila te nije odlučila o njihovu ranijem svojstvu potencijalnog konkurenta u trenutku kad su započeli taj razvoj (vidjeti točku 315. ove presude).
Usto, točno je da je Komisija, u bilješci 1840. u okviru uvodne izjave 1296. pobijane odluke, podsjetila na rok od tri godine naveden u Smjernicama o horizontalnim sporazumima o suradnji iz 2011., ali nije došla do nikakvog odlučujućeg zaključka u ovom slučaju, tako da treba odbiti kao bespredmetne prigovore kojima joj se stavlja na teret da nije uzela u obzir taj rok, osobito s obzirom na vrijeme potrebno za razvoj perindoprila (uvodna izjava 3137. pobijane odluke).
S druge strane, Komisija je na temelju ideje konkurentskog pritiska svojstvenog potencijalnom tržišnom natjecanju smatrala da odgode u postupku ulaska na tržište koje su eventualno pretrpjeli proizvođači generičkih lijekova nisu same po sebi dovoljne kako bi se isključilo njihovo svojstvo potencijalnog konkurenta ako nastavljaju izvršavati takav pritisak zbog njihove sposobnosti ulaska na tržište te je u tom smislu navela presudu od 3. travnja 2003., BaByliss/Komisija (
T‑114/02
,
EU:T:2003:100
). Suprotno onomu što tvrde tužitelji, Komisija se pravilno oslonila na gore navedenu presudu jer, iako je Opći sud u toj presudi odlučivao o kontekstu koji je vrlo drukčiji od onog u ovom slučaju, ipak je zauzeo stajalište o utjecaju koji više odgoda njegova ulaska na tržište ima na svojstvo BaBylissa kao potencijalnog konkurenta, pri čemu je upravo taj utjecaj analiziran u pobijanoj odluci. Opći sud u tom je pogledu presudio, a da uostalom tužitelji to nisu osporavali, da se odgodama ulaska ne dovodi u pitanje svojstvo BaBylissa kao potencijalnog konkurenta, što je temeljio na nekoliko elemenata kojima se dokazuje konkurentski pritisak koji proizlazi iz njegove sposobnosti da uđe na tržište (presuda od 3. travnja 2003., BaByliss/Komisija,
T‑114/02
,
EU:T:2003:100
, t.
102.
do
106.
). Prema tome, iz toga također proizlazi da je, s obzirom na to da interes proizvođača generičkih lijekova da među prvima uđu na tržište može u najboljem slučaju imati utjecaj na njihovu namjeru da uđu na to tržište, uzimajući u obzir važnost očekivane dobiti, ali ne i na njihovu sposobnost da uđu na to tržište, Komisija, u uvodnoj izjavi 1182. pobijane odluke i suprotno onomu što tvrde tužitelji, pravilno utvrdila da taj interes proizvođačâ generičkih lijekova nije relevantan za njezinu ocjenu navodnih odgoda. Naime, sposobnost ulaska na tržište treba ispitati s obzirom na kriterij ekonomski održive strategije (vidjeti točku 318. ove presude), odnosno da treba odgovarati ulasku koji je jednostavno profitabilan, a ne ulasku koji je najprofitabilniji od mogućih ulazaka na tržište, jer je predmetni proizvođač generičkih lijekova prvi koji ulazi na to tržište te je stoga prvi koji u određenom razdoblju na njemu konkurira proizvođaču izvornog lijeka (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2016., Xellia Pharmaceuticals i Alpharma/Komisija,
T‑471/13
, neobjavljenu, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:460
, t.
124.
).
Iz toga slijedi da treba odbiti sve prigovore usmjerene protiv vremenske ocjene koju je Komisija provela u pogledu potencijalnog tržišnog natjecanja.
Kriterij percepcije postojećih subjekata
U pobijanoj odluci Komisija je na temelju presude od 12. srpnja 2011., Hitachi i dr./Komisija (
T‑112/07
,
EU:T:2011:342
), i od 21. svibnja 2014., Toshiba/Komisija (
T‑519/09
, neobjavljena,
EU:T:2014:263
) smatrala da je percepcija subjekta koji je već prisutan na tržištu važna u ocjeni potencijalnog tržišnog natjecanja. Naime, prema Komisijinu mišljenju, ako je takav subjekt, koji ima iskustva, suočen s konkurentskom prijetnjom proizvođačâ generičkih lijekova, takva prijetnja može izvršavati konkurentski pritisak na njegovo ponašanje na tržištu te je relevantna u ocjeni potencijalnog tržišnog natjecanja. Komisija pojašnjava, pri čemu se poziva na presudu od 14. travnja 2011., Visa Europe i Visa International Service/Komisija (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
), da se potencijalno tržišno natjecanje može sastojati samo od postojanja poduzetnika izvan tržišta te da samim tim postojanjem može nastati konkurentski pritisak, koji se odražava u vjerojatnosti ulaska (uvodne izjave 1160. do 1162.). Komisija je iz toga zaključila da će, kako bi odgovorila na pitanje jesu li proizvođači generičkih lijekova izvršavali konkurentski pritisak na Servier, uzeti u obzir percepciju postojećeg subjekta, Serviera, i drugih konkurentnih proizvođača generičkih lijekova (uvodna izjava 1163.). U ovom je slučaju smatrala da su proizvođače generičkih lijekova Servier i njihovi konkurenti u području generičkih lijekova percipirali kao potencijalne konkurente (uvodna izjava 1183.).
Još se može istaknuti da je Komisija u pobijanoj odluci primijenila kriterij percepcije postojećeg subjekta kao jedan od kriterija za utvrđivanje svojstva proizvođača generičkih lijekova kao potencijalnih konkurenata, kao što to potvrđuje prilog „također” u točki 342. ove presude i ispitivanje drugih kriterija ocjene potencijalnog tržišnog natjecanja u pogledu svakog od navedenih društava (vidjeti točke 432. do 438., 579. do 585. i 718. do 722. ove presude).
Doista, suprotno onomu što tvrde tužitelji, primjena kriterija percepcije postojećeg subjekta kao jednog od kriterija ocjene potencijalnog tržišnog natjecanja u skladu je sa sudskom praksom primjenjivom u ovom slučaju, na koju upućuju tužitelji.
Naime, suprotno onomu što tvrde tužitelji, Opći sud jasno je uzeo u obzir kriterij percepcije postojećeg subjekta u presudi od 12. srpnja 2011., Hitachi i dr./Komisija (
T‑112/07
,
EU:T:2011:342
), u svrhu utvrđivanja postojanja potencijalnog tržišnog natjecanja. Stoga iz točaka 90., 226. i 319. te presude, koje se navode u uvodnoj izjavi 1160. pobijane odluke, ne proizlazi samo da predmetni sporazumi sklopljeni između europskih i japanskih proizvođača predstavljaju ozbiljne naznake da su europski proizvođači percipirali japanske proizvođače kao vjerodostojne potencijalne konkurente, nego i da upućuju na to da su postojale mogućnosti da japanski proizvođači uđu na europsko tržište (vidjeti u tom smislu također presudu od 21. svibnja 2014., Toshiba/Komisija,
T‑519/09
, neobjavljenu,
EU:T:2014:263
, t.
231.
). Točno je da je Opći sud također proveo objektivnu analizu potencijalnog tržišnog natjecanja, pri čemu je osobito ispitao sposobnost japanskih proizvođača da uđu na europsko tržište (presuda od 12. srpnja 2011., Hitachi i dr./Komisija,
T‑112/07
,
EU:T:2011:342
, t.
157.
i
160.
), kao što je uostalom to Komisija istaknula u uvodnoj izjavi 1160. pobijane odluke. Međutim, ta analiza samo dokazuje da je subjektivan kriterij percepcije postojećeg subjekta samo jedan od kriterija kako bi se ocijenilo postojanje potencijalnog tržišnog natjecanja.
U presudi od 29. lipnja 2012., E.ON Ruhrgas i E.ON/Komisija (
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, t.
115.
), na koju se pozivaju tužitelji, Opći sud presudio je da samo postojanje sporazuma, i stoga percepcija strana u tom sporazumu, ne može biti dovoljno kako bi se dokazalo potencijalno tržišno natjecanje ili ne podrazumijeva nužno njegovo postojanje na datum potpisivanja sporazuma. Suprotno onomu što tvrde tužitelji, u toj presudi stoga nije zaključeno da nije relevantan kriterij percepcije postojećeg subjekta, nego samo da nije dovoljna sama percepcija tog subjekta kako bi se utvrdilo postojanje potencijalnog tržišnog natjecanja ako ne postoji nijedan drugi element kojim se to može dokazati.
Iz toga slijedi da je, prema sudskoj praksi, kriterij percepcije postojećeg subjekta relevantan kriterij, ali nije dovoljan kako bi se ocijenilo postojanje potencijalnog tržišnog natjecanja. Naime, kao što valjano ističu tužitelji, s obzirom na njezinu subjektivnu prirodu koja stoga ovisi o predmetnim subjektima, njihovim poznavanjima tržišta i njihovim odnosima s njihovim hipotetskim konkurentima, ne može se samo na temelju percepcije tih subjekata, čak i iskusnih, smatrati da je neki drugi subjekt jedan od njegovih potencijalnih konkurenata. Suprotno tomu, ta percepcija može potvrditi sposobnost subjekta da uđe na tržište i tako pridonijeti njegovoj kvalifikaciji kao potencijalnog konkurenta (vidjeti u tom smislu presude od 8 septembre 2016, Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:449
, t.
103.
i
104.
i od 8. rujna 2016., Sun Pharmaceutical Industries i Ranbaxy (UK)/Komisija,
T‑460/13
, neobjavljenu, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:453
, t.
88.
).
Prema tome, treba odbiti argumente tužiteljâ usmjerene protiv Komisijina uzimanja u obzir percepcije postojećih subjekata u svrhu utvrđivanja postojanja potencijalnog tržišnog natjecanja.
–
Prepreke potencijalnom tržišnom natjecanju koje čine patenti tužiteljâ
Tužitelji i intervenijent prigovaraju Komisiji da je proizvođače generičkih lijekova kvalificirala kao Servierove potencijalne konkurente unatoč preprekama njihovu ulasku na tržište koje su činili patenti čiji je nositelj Servier.
U pobijanoj odluci, Komisija je smatrala da su stranke , osobito na temelju presude od 1. srpnja 2010., AstraZeneca/Komisija (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, t.
362.
), pogrešno tvrdile da je ulazak na tržište bio nemoguć jer je postojanjem patenta isključena svaka mogućnost tržišnog natjecanja, te da su iz toga pogrešno zaključile da Servierovi patenti dovode do „jednostrane blokade” u smislu Smjernica iz 2004. o sporazumima o transferu tehnologije, koje usto nisu primjenjive u ovom slučaju (uvodne izjave 1167. i 1168., kao i bilješka 1638.).
Komisija je dodala da su, u svakom slučaju, proizvođači generičkih lijekova mogli, kao prvo, osporavati valjanost Servierovih patenata. U tom pogledu podsjetila je na presudu od 25. veljače 1986., Windsurfing International/Komisija (
193/83
,
EU:C:1986:75
, t.
92.
), na temelju koje je u javnom interesu da se, osobito tužbama kojima se osporava valjanost patenata, uklone sve prepreke gospodarskoj aktivnosti koje mogu nastati ako se patent pogrešno prizna, kao i na presudu od 6. prosinca 2012., AstraZeneca/Komisija (
C‑457/10 P
,
EU:C:2012:770
, t.
108.
), kojom je potvrđeno da potencijalno tržišno natjecanje može postojati čak i prije isteka patenta za molekulu (uvodne izjave 1132., 1165. i 1169., kao i bilješka 1640. pobijane odluke). Komisija je dodala da činjenica da se Servier pozvao ili namjeravao pozvati na povredu svojih patenata nije važna kako bi se utvrdilo jesu li ti patenti mogli blokirati ulazak generičkih lijekova na tržište, pri čemu je istaknula da ne postoji pretpostavka povrede ni sudska odluka kojom se utvrđuje takva povreda tijekom relevantnog razdoblja (uvodne izjave 1169. do 1171. pobijane odluke). Pojasnila je da je percipiranu mogućnost nevaljanosti ili povrede Servierovih patenata temeljila na procjenama samih stranaka, kao i trećih osoba, koje su navedene u dokumentima koji su sastavljeni prije ili u vrijeme sklapanja spornih sporazuma (uvodna izjava 1172. pobijane odluke).
Komisija je smatrala da su proizvođači generičkih lijekova također mogli, kao drugo, na druge načine pristupiti tržištima na kojima su se odvijali predmetni sporovi (uvodna izjava 1175.). S jedne strane, proizvođači generičkih lijekova i dalje su bili slobodni pustiti perindopril u prodaju uz rizik, odnosno uz rizik da će proizvođač izvornog lijeka podnijeti tužbu zbog povrede. U tom je pogledu Komisija istaknula da je, s obzirom na praksu podnošenja patenata za postupak nakon isteka patenta za molekulu, gotovo sva prodaja nakon tog isteka bila rizična i da je Apotexov ulazak na tržište 2006. uz rizik okončan presudom o nevaljanosti patenta 947 i dodjelom naknade štete Servieru (uvodne izjave 1176. i 1177. pobijane odluke). S druge strane, proizvođači generičkih lijekova mogli su svoje postupke prilagoditi izravno ili promjenom dobavljača AFS‑a kako bi izbjegli navode o povredi. Neovisno o tome koji su bili izvori regulatornih odgoda, ovisno o slučaju te promjene, prema Komisijinu mišljenju, predstavljaju održiv alternativan način pristupa tržištu (uvodna izjava 1178. pobijane odluke).
Komisija je u uvodnoj izjavi 1179. pobijane odluke zaključila sljedeće:
„[…] nagodbe su sklopljene u kontekstu u kojem je patent za molekulu istekao i u kojem su sve stranke koje su proizvođači generičkih lijekova bile, izravno ili neizravno, uključene u tužbe ili sporove u pogledu jednog ili više Servierovih preostalih patenata, u okviru obrane protiv tužbi zbog povrede ili u okviru tužbi ili protutužbi za proglašenje navedenih patenata nevaljanima. Proizvođači generičkih lijekova također su mogli odabrati druge patentne mjere kao potencijalnu opciju pristupa tržištu. Komisija će detaljno ispitati jesu li proizvođači generičkih lijekova koji su nastojali savladati prepreke u pogledu patenata i pustiti svoj generički perindopril u prodaju bili izvor konkurentskog pritiska u odnosu na Servier unatoč njegovim patentima. U tom pogledu valja podsjetiti da su svi sporazumi na koje se odnosi ova odluka sklopljeni u trenutku kad je bilo neizvjesno je li jedan od tih patenata povrijeđen i može li se konkretno patent 947 proglasiti nevaljanim. Samo postojanje, i navođenje, Servierovih patenata stoga nije spriječilo svaku mogućnost potencijalnog ili stvarnog tržišnog natjecanja.”
Tužitelji i intervenijent u biti tvrde da se u toj Komisijinoj analizi nisu uzeli u obzir učinci povezani s patentom koji je proglašen ili se smatra valjanim, kako je predviđeno propisima ili utvrđeno u sudskoj praksi. Osim toga, prigovaraju joj da je povrijedila Smjernice iz 2004. o sporazumima o transferu tehnologije i Smjernice iz 2014. o sporazumima o prijenosu tehnologije, kao i određena razmatranja koja je u pobijanoj odluci i u drugim odlukama iznijela prilikom svoje ocjene u pogledu zlouporabe Servierova vladajućeg položaja.
Neuzimanje u obzir učinaka Servierovih patenata koji su proglašeni ili se smatraju valjanima
Prema mišljenju tužiteljâ i intervenijenta, patent koji se smatra valjanim predstavlja, barem od proglašenja valjanosti i do njegova isteka, zakonsku zabranu ulaska na tržište kojom se sprečava svako potencijalno tržišno natjecanje.
Međutim, iz točke 108. presude od 6. prosinca 2012., AstraZeneca/Komisija (
C‑457/10 P
,
EU:C:2012:770
), koju Komisija navodi u pobijanoj odluci (vidjeti točku 351. ove presude), proizlazi da na tržištu može postojati potencijalno tržišno natjecanje čak i prije isteka patenta. Konkretnije, Sud je presudio da svjedodžbe o dodatnoj zaštiti čiji je cilj produljiti učinke patenta imaju znatan isključujući učinak nakon isteka patenata, ali da su čak i prije tog isteka mogli promijeniti strukturu tržišta svojim nepovoljnim utjecajem na potencijalno tržišno natjecanje, pri čemu to utvrđenje o postojanju potencijalnog tržišnog natjecanja prije isteka patenata ne ovisi o tome da su svjedodžbe o dodatnoj zaštiti stečene prijevarno ili nepropisno (presuda od 8. rujna 2016., Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:449
, t.
164.
). Stoga isključivo pravo koje čini patent ne sprečava, kao takvo, razvoj potencijalnog tržišnog natjecanja tijekom predmetnog razdoblja isključivosti.
Naime, iako, kao što ističu tužitelji i intervenijent, takvo isključivo pravo obično ima za posljedicu udaljavanje konkurenata, s obzirom na to da su ti konkurenti na temelju javnog propisa dužni poštovati to isključivo pravo (presuda od 1. srpnja 2010., AstraZeneca/Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, t.
362.
; vidjeti i točku 234. ove presude), taj se učinak isključenja iz tržišnog natjecanja odnosi na stvarne konkurente koji komercijaliziraju proizvode koji predstavljaju povredu. Patent daje svojem nositelju isključivo pravo korištenja izumom u svrhu proizvodnje industrijskog proizvoda i njegova prvog stavljanja u promet, kao i pravo suprotstavljanja povredama (presude od 31. listopada 1974., Centrafarm i de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
, t.
9.
i od 16. srpnja 2015., Huawei Technologies,
C‑170/13
,
EU:C:2015:477
, t.
46.
; vidjeti i točku 234. ove presude), ali se sam po sebi ne protivi tome da subjekti poduzmu potrebne mjere kako bi mogli ući na predmetno tržište nakon isteka patenta i tako izvršavaju konkurentski pritisak na nositelja patenta koji je svojstven postojanju potencijalnog tržišnog natjecanja prije tog isteka. Patent se ne protivi ni tome da subjekti provode radnje potrebne za proizvodnju i komercijalizaciju proizvoda koji ne predstavlja povredu, zbog kojih ih se može smatrati stvarnim konkurentima nositelja patenta od njihova ulaska na tržište i, ovisno o slučaju, potencijalnim konkurentima do tog ulaska (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2016., Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:449
, t.
164.
).
To vrijedi tim više u farmaceutskom sektoru u kojem zakonodavstvo koje se odnosi na dodjelu OSP‑ova koji su potrebni kako bi se lijek mogao staviti na tržište omogućuje nadležnim tijelima da dodijele OSP za generički proizvod, iako je referentni proizvod zaštićen patentom. Naime, iz Direktive 2001/83/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 6. studenoga 2001. o zakoniku Zajednice o lijekovima za humanu primjenu (
SL 2001., L 311, str. 67
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 56., str. 27.), kako je izmijenjena, proizlazi da se u pogledu zahtjevâ za izdavanje OSP‑a za generičke proizvoda može provesti skraćeni postupak na temelju rezultata testova i ispitivanja navedenih u zahtjevu za izdavanje OSP‑a za izvorni lijek i da se podaci o tim rezultatima mogu upotrijebiti i stoga omogućuju dodjelu OSP‑a prije isteka patenta za izvorni proizvod (članak 10. Direktive 2001/83; vidjeti i uvodne izjave 74. i 75. pobijane odluke). Stoga se samim zakonodavstvom komercijaliziranju farmaceutskih proizvoda predviđa da proizvođač generičkih lijekova može ući na tržište zahvaljujući zakonito dodijeljenom OSP‑u ili, barem, započeti postupak dobivanja OSP‑a tijekom razdoblja zaštite patenta proizvođača izvornog lijeka. Suprotno onomu što tvrde tužitelji, isti je slučaj u pogledu nacionalnih zakonodavstava o prenošenju Direktive 2001/83, s obzirom na to da iz Komisijina konačnog izvješća o sektorskom istraživanju farmaceutskog sektora od 8. srpnja 2009., na koji se tužitelji pozivaju, proizlazi da su slovačka tijela izmijenila svoje zakonodavstvo u tom smislu te da mađarska tijela zahtijevaju samo „izjavu o patentu” kojom se proizvođač generičkih lijekova obvezuje da prije isteka predmetnog patenta neće komercijalizirati proizvod koji predstavlja povredu. Činjenica, koju ističu tužitelji, da se u Servierovoj internoj poruci elektroničke pošte navodi da se „čini […] da je dokumentaciju o perindoprilu [određenih proizvođača generičkih lijekova] blokiralo [slovačko regulatorno tijelo] dok je patent 947 na snazi” ne može dovesti u pitanje to utvrđenje.
Tim više, sustav zaštite patenata osmišljen je tako da, ako se patenti smatraju valjanima od njihove registracije (presuda od 1. srpnja 2010., AstraZeneca/Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, t.
362.
), ta pretpostavka valjanosti ne podrazumijeva
ipso facto
da svi proizvodi uvedeni na tržište predstavljaju povredu (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2016., Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:449
, t.
121.
i
122.
). Kao što pravilno ističe Komisija u pobijanoj odluci (vidjeti točku 351. ove presude) a da tužitelji konkretno to ne osporavaju, ne postoji pretpostavka povrede, s obzirom na to da takvu povredu treba utvrditi sud. Naime, iz presude od 25. veljače 1986., Windsurfing International/Komisija (
193/83
,
EU:C:1986:75
, t.
52.
), proizlazi da, kad bi privatni subjekt koji je nositelj patenta mogao svojom ocjenom o postojanju povrede svojeg patentnog prava zamijeniti ocjenu nadležnog tijela, tu bi ocjenu mogao upotrijebiti za proširenje područja zaštite svojeg patenta (vidjeti također uvodnu izjavu 1171. i bilješku 1642. pobijane odluke). Prema tome, subjekt može preuzeti rizik za ulazak s proizvodom na tržište, uključujući kada on može predstavljati povredu patenta koji je na snazi, pri čemu taj ulazak ili puštanje u prodaju uz rizik (vidjeti osobito uvodne izjave 75. i 1176. pobijane odluke) može biti uspješno ako nositelj patenta ne podnese tužbu zbog povrede ili ako ta tužba, u slučaju njezina podnošenja, bude odbijena (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2016., Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:449
, t.
128.
i
165.
). U tom pogledu valja pojasniti da ta mogućnost ulaska na tržište uz rizik pridonosi dokazivanju toga da patenti nisu nesavladive prepreke ulasku na tržište proizvođača generičkih lijekova, ali sama po sebi ne podrazumijeva da ti proizvođači imaju stvarne i konkretne mogućnosti ući na to tržište, pri čemu te mogućnosti ipak ovise o njihovoj sposobnosti i namjeri takvog ulaska uz rizik.
Suprotno tvrdnji intervenijenta, taj Komisijin pristup ne obara pretpostavku valjanosti koja je povezana s patentima time što potvrđuje postojanje potencijalnog tržišnog natjecanja, osim ako je valjanost patenta potvrdio sud i ako je povredu valjanog patenta utvrdio sud. Naime, intervenijent se oslanja na pogrešno tumačenje pobijane odluke jer je Komisija u njoj u biti pravilno smatrala(vidjeti točke 357. do 359. ove presude), ne da se patent smatra nevaljanim do donošenja sudske odluke o njegovoj valjanosti i postojanju povrede, nego da, do donošenja takve odluke, pretpostavka valjanosti patenta ne sprečava ulazak na tržište uz rizik (uvodne izjave 1171. i 1176. pobijane odluke).
Valja istaknuti da se isto nepostojanje pretpostavke povrede primjenjuje kada nadležno tijelo proglasi predmetni patent valjanim. Naime, budući da patent kao takav ne sprečava takav stvaran ili potencijalan ulazak konkurenata na tržište, proglašenje valjanosti navedenog patenta, ako uz njega nije utvrđena povreda, ne isključuje ni takvo tržišno natjecanje. Stoga, suprotno onomu što tvrde tužitelji, sama činjenica da je EPO‑ovom odlukom od 27. srpnja 2006. patent 947 proglašen valjanim nije dovoljna da bi se spriječilo odvijanje potencijalnog tržišnog natjecanja.
Ta se razmatranja ne dovode u pitanje sudskom praksom koju navodi intervenijent.
Naime, s jedne strane, presude od 15. rujna 1998., European Night Services i dr./Komisija (
T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 i T‑388/94
,
EU:T:1998:198
) i od 29. lipnja 2012., E.ON Ruhrgas i E.ON/Komisija (
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
) ne odnose se na prava intelektualnog vlasništva, nego na isključiva prava kojima se pravno ili činjenično sprečava pružanje predmetnih usluga, kao i pristup infrastrukturama. K tomu, čak i ako bi se smatralo da su „
de facto
teritorijalni monopoli” navedeni u presudi od 29. lipnja 2012., E.ON Ruhrgas i E.ON/Komisija (
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, t.
102.
) slični isključivim pravima koja čine patenti (vidjeti točku 234. ove presude), iz te presude proizlazi da Opći sud nije zaključio da ne postoji potencijalno tržišno natjecanje na temelju samog postojanja tih monopola, nego na temelju činjenice da Komisija nije u dovoljnoj mjeri dokazala da postoje stvarne i konkretne mogućnosti da drugi dobavljač plina uđe na njemačko tržište plina unatoč navedenim monopolima, čime je također potvrdila da takvi monopoli nisu sami po sebi dovoljni kako bi se isključilo postojanje potencijalnog tržišnog natjecanja (vidjeti u tom smislu presudu od 29. lipnja 2012., E.ON Ruhrgas i E.ON/Komisija,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, t.
103.
do
107.
).
S druge strane, iako se presude od 31. svibnja 1979., Hugin Kassaregister i Hugin Cash Registers/Komisija (
22/78
,
EU:C:1979:138
) i od 6. listopada 1994., Tetra Pak/Komisija (
T‑83/91
,
EU:T:1994:246
) odnose na prava intelektualnog vlasništva te se, konkretno, drugonavedena presuda odnosi na patente, iz njih se ipak ne može zaključiti da su patenti i druga predmetna prava intelektualnog vlasništva nesavladive prepreke ulasku na tržište kojima se isključuje postojanje potencijalnog tržišnog natjecanja. Naime, u presudi od 31. svibnja 1979., Hugin Kassaregister i Hugin Cash Registers/Komisija (
22/78
,
EU:C:1979:138
, t.
9.
), Sud je zaključio da postoji monopol, kao što je uostalom priznao tužitelj, i da stoga ne postoji stvarno tržišno natjecanje na tržištu rezervnih dijelova za registarske blagajne koje proizvodi navedeni tužitelj, na temelju niza „razloga trgovinske prirode”, među kojima je, ali ne i isključivo, kao što uostalom konkretnije proizlazi iz izvještaja za raspravu u tom predmetu (str. 1885.), zakonodavstvo Ujedinjene Kraljevine o dizajnima i autorsko pravo. Usto, u presudi od 6. listopada 1994., Tetra Pak/Komisija (
T‑83/91
,
EU:T:1994:246
, t.
110.
), točno je da je Opći sud smatrao da su brojni predmetni patenti sprečavali ulazak novih konkurenata na tržište uređaja za sterilizaciju. Međutim, iz toga se ne može zaključiti da su se patenti kao takvi smatrali nesavladivim preprekama na predmetnom tržištu, s obzirom na brojnost predmetnih patenata koju ističe Opći sud, na postojanje tehnoloških prepreka, koje su se također uzele u obzir pri utvrđivanju postojanja prepreka, i najprije na postojanju konkurenta koji drži 10 % predmetnog tržišta.
Gore navedena razmatranja ne dovode se u pitanje ni člankom 9. stavkom 1. Direktive 2004/48, koji također navodi intervenijent, kojim se predviđa da države članice osiguravaju da sudska tijela mogu izdati protiv navodnog počinitelja povrede privremeni sudski nalog usmjeren na sprečavanje neposredne povrede prava intelektualnog vlasništva ili na zabranu, na privremenoj osnovi, daljnjih izvršavanja navodnih povreda tog prava.
Točno je da takvi privremeni sudski nalozi sprečavaju ulazak navodnog počinitelja povrede na tržište i stoga odvijanje stvarnog tržišnog natjecanja na tom tržištu tijekom razdoblja koje je određeno u navedenim nalozima. Međutim, s obzirom na tu privremenost i u slučaju da nije donesena konačna odluka o postojanju povrede kako bi se utvrdila takva povreda i poduzele korektivne mjere koje su potrebne, ti privremeni sudski nalozi samo su privremene prepreke, a ne nesavladive prepreke koje sprečavaju poduzimanje mjera za komercijaliziranje proizvoda koji navodno predstavlja povredu i stoga odvijanje potencijalnog tržišnog natjecanja.
Naime, s obzirom na ograničeno vrijeme analize kojom raspolaže nadležno tijelo pri donošenju svoje odluke i na uvjete predviđene u članku 9. stavku 3. Direktive 2004/48 za izricanje privremene mjere, konkretno da budu s dovoljnom sigurnošću uvjerena u povredu prava intelektualnog vlasništva, donošenje takvih privremenih odluka temelji se samo na nužno sažetoj ocjeni
prima facie
navodne povrede, koju treba prihvatiti ili, ovisno o slučaju, odbiti nakon temeljitije ocjene uvjeta potrebnih za utvrđivanje postojanja povrede. Osim toga, predmetni proizvođači generičkih lijekova mogu spriječiti donošenje nepovoljne odluke, ne samo iznošenjem protuargumenata u okviru postupka o meritumu, nego i istodobnim osporavanjem valjanosti predmetnog patenta protutužbom za proglašenje tog patenta nevaljanim. Stoga izdavanje privremenog sudskog naloga i
a fortiori
sam rizik od izdavanja takvog naloga, osobito s obzirom na donošenje takvih privremenih odluka u pogledu drugih proizvođača generičkih lijekova, ne može kao takvo isključiti svojstvo proizvođača generičkih lijekova, na kojeg se ta vrsta odluke stvarno ili potencijalno odnosi, kao potencijalnog konkurenta.
K tomu, sama presuda o meritumu kojom se utvrđuje postojanje povrede jest privremena dok se ne iskoriste svi mogući pravni lijekovi. Naime, suprotno onomu što tvrdi intervenijent, Komisija je u uvodnim izjavama 1132. i 1169. pobijane odluke pravilno smatrala da je osporavanje patenata i odluka koje se odnose na te patente „izraz […] tržišnog natjecanja” u pogledu patenata. Naime, s obzirom na rizik od povrede kojem je izložen svaki proizvođač generičkih lijekova i na nenadležnost privatnih subjekata da utvrde postojanje povrede, koji su gore navedeni (vidjeti točku 359. ove presude), tužba je jedno od sredstva kojima raspolaže proizvođač generičkih lijekova kako bi smanjio taj rizik i ušao na tržište na način da se proglasi da nije počinjena povreda ili da je nevaljan patent koji potencijalno predstavlja povredu (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2016., Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:449
, t.
122.
). Iz toga također proizlazi da, dok god proizvođač generičkih lijekova raspolaže pravnim lijekovima kako bi osporavao predmetne patente i njihovu povredu te stoga imao pristup tržištu, može se smatrati da navedeni patenti načelno nisu nesavladive prepreke tom pristupu.
Povreda Smjernica iz 2004. o sporazumima o transferu tehnologije i Smjernica iz 2014. o sporazumima o prijenosu tehnologije
Ne može se smatrati da je Komisija u pobijanoj odluci povrijedila Smjernice iz 2004. o sporazumima o transferu tehnologije i Smjernice iz 2014. o sporazumima o prijenosu tehnologije, čak i pod pretpostavkom da su primjenjive u ovom slučaju.
Kao prvo, suprotno onomu što tvrde tužitelji i intervenijent, odluke kojima se utvrđuje valjanost predmetnih patenata, i konkretno EPO‑ova odluka od 27. srpnja 2006., ne potvrđuju „blokirajući položaj” koji su prouzročili patenti za koje se u Smjernicama iz 2004. o sporazumima o transferu tehnologije i Smjernicama iz 2014. o sporazumima o prijenosu tehnologije smatra da sprečavaju odvijanje potencijalnog tržišnog natjecanja. Naime, u Smjernicama iz 2004. o sporazumima o transferu tehnologije (točka 32.), kao i u Smjernicama iz 2014. o sporazumima o prijenosu tehnologije (točka 32.) blokirajući položaji definiraju se kao položaji u kojima subjekt ne može ući na tržište a da ne povrijedi pravâ intelektualnoga vlasništva drugog subjekta. Međutim, valja podsjetiti da same odluke kojima se utvrđuje valjanost patenta ne sprečavaju ulazak na tržište uz rizik i da ga može spriječiti samo odluka kojom se utvrđuje povreda predmetnog prava intelektualnog vlasništva, odnosno povreda predmetnog patenta (vidjeti točke 359. i 361. ove presude). Stoga, „sudske odluke” koje se navode u Smjernicama iz 2004. o sporazumima o transferu tehnologije (točka 32.) i „pravomoćne sudske presude” koje se spominju u Smjernicama iz 2014. o sporazumima o prijenosu tehnologije (točka 33.), koje sa sigurnošću dokazuju postojanje blokirajućeg položaja, ne upućuju na odluke kojima se utvrđuje valjanost patenta, nego na odluke kojima se utvrđuje povreda tog patenta.
Kao drugo, suprotno onomu što tvrde tužitelji, Komisija nije povrijedila ni preporuke navedene u Smjernicama iz 2014. o sporazumima o prijenosu tehnologije koje se odnose na analizu potencijalnog tržišnog natjecanja u slučaju nepostojanja blokirajućeg položaja utvrđenog sudskom presudom. U tom pogledu valja podsjetiti da se, na temelju točke 31. Smjernica iz 2014. o sporazumima o prijenosu tehnologije, subjekt „smatra […] potencijalnim tržišnim natjecateljem na tržištu proizvodâ ako je vjerojatno da bi, u nedostatku sporazuma, izvršio nužna dodatna ulaganja za ulazak na mjerodavno tržište kao odgovor na malo, ali stalno, povećanje cijena proizvodâ” i „[v]jerojatnost ulaska na tržište treba ocijeniti realno, tj. na temelju činjenica iz samog slučaja”. Osim toga, u skladu s točkom 33. tih smjernica:
„U nedostatku sigurnosti, primjerice u obliku pravomoćne sudske presude da postoji blokirajući položaj, sudionici se, prilikom rješavanja pitanja jesu li oni potencijalni tržišni natjecatelji, moraju osloniti na sve tada raspoložive dokaze, uključujući mogućnosti da je došlo do povrede pravâ intelektualnog vlasništva i postojanje učinkovitih mogućnosti da se postojeća pravâ intelektualnog vlasništva zaobiđu. Već izvršena značajna ulaganja ili razvijeni planovi za ulazak na određeno tržište, mogu potkrijepiti stajalište da su sudionici barem potencijalni tržišni natjecatelji, čak i ako se ne može isključiti blokirajući položaj […]”.
Međutim, kao što proizlazi iz točaka 323. i 325. ove presude, Komisija je u ovom slučaju primijenila kriterij stvarnih i konkretnih mogućnosti pri utvrđivanju svojstva predmetnih proizvođača generičkih lijekova kao potencijalnih konkurenta te se pritom, u skladu s gore navedenim točkama Smjernica iz 2014. o sporazumima o prijenosu tehnologije, nije oslonila na nepostojanje nemogućnosti ulaska, nego na mogućnost ulaska utvrđenu na temelju realističnih razloga i dostupnih podataka osobito o situaciji u sporu među strankama, o stupnju razvoja njihovih proizvoda i mjerama koje su poduzeli za dobivanje OSP‑a (vidjeti također točke 432. do 438., 579. do 585. i 718. do 722. ove presude). K tomu, ako argumente tužiteljâ treba tumačiti na način da se njima nastoji dovesti u pitanje Komisijino utvrđenje vjerojatnosti ulaska na tržište proizvođača generičkih lijekova, u nastavku će se ispitati u okviru analize prigovora kojima se osporava svojstvo potencijalnog konkurenta svakog od tih proizvođača.
Također valja dodati da, suprotno onomu što tvrdi intervenijent, upravo iz te analize vjerojatnosti ulaska na tržište proizvođačâ generičkih lijekova, koja se zahtijeva Smjernicama iz 2004. o sporazumima o transferu tehnologije i Smjernicama iz 2014. o sporazumima o prijenosu tehnologije i koju je provela Komisija, proizlazi da se na temelju postojanja potencijalnog tržišnog natjecanja ne može
ipso facto
zaključiti utvrđeno nepostojanje blokirajućeg položaja, nego da je za njegovo dokazivanje potrebna stvarna analiza koja može dovesti do toga da se svojstvo potencijalnog konkurenta ne prizna proizvođaču unatoč nepostojanju blokirajućeg položaja koji proizlazi iz patenata.
Proturječnost unutar pobijane odluke
Prema mišljenju tužiteljâ, Komisijino stajalište proturječno je njezinim ocjenama u pobijanoj odluci koje se odnose na zlouporabu vladajućeg položaja Serviera. Konkretno, prigovaraju da je proturječno priznala isključujuć učinak Servierovih patenata u dijelu pobijane odluke koji se odnosi na zlouporabu vladajućeg položaja Serviera (uvodne izjave 2572., 2857. i 2972.) i da je odbacila rizik od isključenja proizvođačâ generičkih lijekova s tržišta zbog tih patenata u dijelu pobijane odluke koji se odnosi na članak 101. UFEU‑a.
Ta se tvrdnja o proturječnosti može odbiti u ovoj fazi a da nije potrebno odlučiti o definiciji mjerodavnih tržišta koju je Komisija utvrdila u okviru svoje analize učinaka spornih sporazuma koji ograničavaju tržišno natjecanje i zlouporabe vladajućeg položaja Serviera.
Naime, kao prvo, valja istaknuti da, iako je Komisija u pobijanoj odluci (uvodne izjave 2857. i 2972.) zaista zaključila da ne postoji stvarno održiv izvor tržišnog natjecanja na tržištu, pojam održivosti koji je u tim uvodnim izjavama upotrijebljen za definiranje mjerodavnog tržišta, odnosno uzlaznog tržišta tehnologije za proizvodnju AFS‑a perindoprila, i utvrđivanje postojanja vladajućeg položaja na tom tržištu u svrhu primjene članka 102. UFEU‑a razlikuje se od pojma održivosti upotrijebljenog za utvrđivanje ekonomske održivosti ulaska na tržište u okviru primjene članka 101. UFEU‑a. Naime, taj se pojam šire tumači na način da se odnosi na „gospodarsku i regulatornu održivost”, a ta se regulatorna održivost usko tumači na način da je isključena kada postoji patent na tržištu, zbog kojeg se ne može smatrati da predmetnu tehnologiju može zamijeniti tehnologija obuhvaćena patentom (bilješka 3386. pobijane odluke, vidjeti također uvodne izjave 2748. i 2754. pobijane odluke). Još se može istaknuti, u svrhu toga da se u ovom slučaju isključi relevantnost ocjena koje je Komisija provela u uvodnim izjavama 2857. i 2972. pobijane odluke, da se te ocjene odnose na postojanje stvarnog i djelotvornog tržišnog natjecanja na mjerodavnom tržištu, a ne na izglede ulaska na tržište potencijalnih konkurenata.
K tomu i kao drugo, valja istaknuti da je, u drugim ulomcima pobijane odluke koje navode tužitelji i intervenijent (uvodne izjave 2571. i 2572.), koji se odnose na utvrđivanje tržišta gotovog proizvoda i postojanja vladajućeg položaja na tom tržištu, Komisija u biti smatrala da su Servierovi patenti bili znatne, ali ne i apsolutne prepreke ulasku na tržište, što je u skladu s njezinom ocjenom potencijalnog tržišnog natjecanja na tom tržištu.
Proturječnost između pobijane odluke i drugih Komisijinih odluka
Prema mišljenju tužiteljâ i intervenijenta, Komisijino stajalište proturječno je nekim od njezinih ranijih odluka (Odluka Komisije 94/770/EZ od 6. listopada 1994. o postupku na temelju članka [101. UFEU‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet IV/34.776 – Pasteur Merieux/Merck) i Odluka Komisije C(2013) 8535
final
od 26. studenoga 2013. o postupku na temelju članka 6. Uredbe br. 139/2004 (predmet COMP/M.6944 – Thermo Fisher Scientific/Life Technologies)). Iako je u tim drugim odlukama Komisija iz postojanja patenata ili sporova o patentima zaključila da proizvođači generičkih lijekova ne izvršavaju znatan konkurentski pritisak, u pobijanoj je odluci smatrala, unatoč postojanju tih istih sporova koji mogu dovesti do isključenja proizvođača generičkih lijekova s tržišta, da su potonji proizvođači Servierovi potencijalni konkurenti koji mogu izvršiti znatan konkurentski pritisak na Servierov perindopril.
U tom pogledu valja smatrati da pobijana odluka, u svakom slučaju, nije proturječna Komisijinim odlukama koje navode tužitelji i intervenijent. Naime, najprije valja podsjetiti da, s obzirom na to da patenti načelno nisu nesavladive prepreke ulasku konkurenta na tržište, ali mogu stvoriti takve prepreke ovisno o ishodu spora o patentima i utjecati na stvarne i konkretne mogućnosti ulaska na to tržište (vidjeti točke 359. do 368. ove presude i 442. do 453., 589. do 597. i 726. do 735. ove presude), nije isključeno da je Komisija neke svoje odluke, među kojima i dvije gore navedene odluke, mogla temeljiti na postojanju patenata kako bi iz njega zaključila da ne postoji potencijalno tržišno natjecanje. Zatim valja istaknuti da je Komisija u te dvije odluke utvrdila postojanje prepreka ulasku na tržište ili nepostojanje potencijalnog tržišnog natjecanja ne samo na temelju postojanja patenata ili sporova o patentima, nego i na drugim čimbenicima, kao što su poteškoća dobivanja OSP‑ova, visina potrebnih ulaganja ili postojeći poslovni odnosi, tako da se ne može zaključiti da postojanje patenata ili sporova o patentima kao takvo sprečava odvijanje potencijalnog tržišnog natjecanja.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da Komisija nije počinila pogrešku kad je smatrala da Servierovi patenti u ovom slučaju nisu nesavladive prepreke ulasku proizvođačâ generičkih lijekova na tržište. Naime, na datum sklapanja spornih sporazuma, nijednom konačnom odlukom o tužbi zbog povrede nije utvrđeno da proizvodi navedenih proizvođača predstavljaju povredu.
Stoga još treba utvrditi je li Komisija pravilno smatrala da su proizvođači generičkih lijekova, s obzirom na obilježja svakog od njih, imali stvarne i konkretne mogućnosti ulaska na mjerodavno tržište i, u tu svrhu, odgovoriti na argumente kojima se dovodi u pitanje postojanje takvih mogućnosti i koji su istaknuti u okviru konkretne argumentacije u pogledu svakog od spornih sporazuma. U ovoj fazi valja pojasniti da to ispitivanje prigovora upućenih protiv Komisijine ocjene stvarnih i konkretnih mogućnosti proizvođača generičkih lijekova da uđu na tržište treba provesti s obzirom na četiri načela i sljedeća razmatranja.
Kao prvo, važno je podsjetiti da iz sudske prakse o utvrđivanju postojanja stvarnih i konkretnih mogućnosti ulaska na tržište (uvodna izjava 318. ove presude) proizlazi da je ključan element na kojem treba temeljiti kvalifikaciju potencijalnog konkurenta sposobnost poduzetnika da uđe na navedeno tržište i da je njegova namjera ulaska na to tržište, iako je relevantna za provjeru toga može li ga se smatrati potencijalnim konkurentom, tek dodatan element. Konkretnije, namjera ulaska na tržište nije ni potrebna za priznavanje postojanja potencijalnog tržišnog natjecanja na navedenom tržištu (presuda od 14. travnja 2011., Visa Europe i Visa International Service/Komisija,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
, t.
169.
), niti može to priznavanje dovesti u pitanje, ali ipak, kad je utvrđena, može potvrditi sposobnost ulaska na tržište i stoga pridonijeti kvalifikaciji određenog subjekta kao potencijalnog konkurenta.
Iz toga također proizlazi da kriterij koji se temelji na tome da ulazak na tržište predstavlja ekonomski održivu strategiju, koja se zahtijeva u navedenoj sudskoj praksi, nije autonoman kriterij koji se razlikuje od glavnog kriterija sposobnosti ulaska na tržište i dodatnog kriterija namjere ulaska na to tržište (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2016., Xellia Pharmaceuticals i Alpharma/Komisija,
T‑471/13
, neobjavljenu, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:460
, t.
81.
). Naime, s jedne strane, u predmetnim presudama taj se kriterij navodi kao objašnjenje stvarne i konkretne prirode mogućnosti ulaska na tržište te prethodi glavnom kriteriju sposobnosti ulaska na to tržište i dodatnom kriteriju namjere ulaska na njega, za koje se navodi da „iz njega nužno proizlaze”. S druge strane, u tim istim presudama taj se kriterij ne ispituje zasebno i neovisno o provjeri sposobnosti i namjeri ulaska na tržište jer se iz činjenice da je poduzetnik istodobno sposoban ući na tržište, s obzirom na svoja sredstva proizvodnje i komercijalizacije, kao i na svoja financijska sredstva, i da namjerava na njega ući, osobito uzimajući u obzir izglede za dobit i profitabilnost, može razumno zaključiti da je taj ulazak za predmetnog poduzetnika ekonomski održiva strategija.
Kao drugo, kao što je Komisija pravilno smatrala u pobijanoj odluci (uvodna izjava 1172.; vidjeti i točku 351. ove presude), ocjene koje su same stranke provele u pogledu mogućnosti nevaljanosti ili povrede tužiteljevih patenata mogu se uzeti u obzir pri utvrđivanju toga jesu li proizvođači generičkih lijekova imali stvarne i konkretne mogućnosti ulaska na tržište (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2016., Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:449
, t.
141.
). Naime, budući da javna tijela nisu donijela odluku o povredi ili valjanosti Servierovih patenata, ocjene koje provedu same stranke u pogledu mogućnosti nevaljanosti ili povrede tih patenata mogu upućivati na namjere tih stranaka, osobito u pogledu spora. Konkretno, kad su te ocjene proveli proizvođači generičkih lijekova, one mogu pridonijeti utvrđivanju njihove namjere, s obzirom na njihovu subjektivnu percepciju predmetnih patenata, ulaska na tržište, ali ne i njihove sposobnosti za ulazak na to tržište, uzimajući u obzir da su samo nacionalni sudovi i EPO nadležni za utvrđivanje povrede i valjanosti patenata (vidjeti točke 243. i 359. ove presude). Budući da se namjera smatra relevantnim kriterijem za utvrđivanje stvarnih i konkretnih mogućnosti ulaska na tržište (vidjeti točku 382. ove presude), iz toga slijedi da se subjektivne ocjene stranaka mogu valjano uzeti u obzir pri utvrđivanju takvih mogućnosti. Međutim, valja pojasniti da, s obzirom na to da je namjera ulaska na tržište, iako je relevantna za provjeru toga može li se proizvođača smatrati potencijalnim konkurentom, tek dodatan element, te su ocjene također tek dodatan element pri utvrđivanju svojstva navedenog proizvođača kao potencijalnog konkurenta. K tomu, te ocjene treba usporediti s drugim elementima kojima se također mogu potvrditi namjere proizvođača u pogledu njegova ulaska na tržište.
Kao treće, postojanje stvarnih i konkretnih mogućnosti ulaska na tržište ocjenjuje se na datum sklapanja spornih sporazuma (vidjeti u tom smislu presude od 8 septembre 2016, Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:449
, t.
138.
,
139.
i
203.
i od 8. rujna 2016., Sun Pharmaceutical Industries i Ranbaxy (UK)/Komisija,
T‑460/13
, neobjavljenu, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:453
, t.
94.
i
95.
). Naime, u svrhu utvrđivanja toga ograničavaju li takvi sporazumi tržišno natjecanje u smislu članka 101. UFEU‑a, valja utvrditi kakvo je bilo stvarno ili potencijalno tržišno natjecanje na mjerodavnom tržištu u trenutku kad su ti sporazumi sklopljeni. Iz toga slijedi da se ne mogu uzeti u obzir argumenti i dokumenti koji se odnose na podatke nakon sklapanja spornih sporazuma jer takvi podaci odražavaju provedbu tih sporazuma, a ne konkurentsku situaciju na tržištu u trenutku njihova sklapanja.
Kao četvrto, Komisija snosi teret dokazivanja postojanja stvarnih i konkretnih mogućnosti konkurenta da uđe na tržište, kao i, šire, teret dokazivanja postojanja povrede (članak 2. Uredbe br. 1/2003) (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2016., Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:449
, t.
105.
). Međutim, budući da je većina podataka na temelju kojih se mogu utvrditi sposobnost i namjera proizvođača generičkih lijekova da uđu na tržište, a stoga i stvarne i konkretne mogućnosti da uđu na to tržište, interni podaci navedenih proizvođača, koje potonji proizvođači mogu najlakše prikupiti, valja smatrati da je Komisija, u nedostatku dokaza o protivnom u pogledu tehničkih, regulatornih, komercijalnih ili financijskih poteškoća, u dovoljnoj mjeri utvrdila postojanje takvih mogućnosti u predmetnim okolnostima ako je prikupila skup usuglašenih dokaza kojima se utvrđuju barem mjere poduzete u svrhu proizvodnje i komercijalizacije predmetnog proizvoda u dovoljno kratkom roku kako bi se utjecalo na subjekt koji je prisutan na tržištu. Naime, iz takvih se mjera može zaključiti da predmetni proizvođač nije imao samo sposobnost, nego i namjeru preuzeti rizik ulaska na tržište (vidjeti u tom smislu točku 33. Smjernica iz 2014. o sporazumima o prijenosu tehnologije; vidjeti u tom smislu i presudu od 8. rujna 2016., Arrow Group i Arrow Generics/Komisija,
T‑467/13
, neobjavljenu, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:450
, t.
81.
).
2)

Kriterij koji se odnosi na preuzimanje obveza proizvođača generičkih lijekova da će ograničiti svoje neovisne napore za ulazak na tržište
i)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
ii)

Ocjena Općeg suda
Najprije valja utvrditi da u pobijanoj odluci Komisija nije zasebno ispitala opću zakonitost klauzula o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije. Naime, iz uvodne izjave 1154. pobijane odluke proizlazi da, u svrhu utvrđivanja toga predstavljaju li predmetni sporazumi ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj, Komisija nije samo ispitala sadržavaju li klauzule o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije, nego je također analizirala jesu li strane nagodbe potencijalni konkurenti te jesu li se klauzule o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije temeljile na prijenosu vrijednosti s proizvođača izvornog lijeka na proizvođača generičkih lijekova, koji predstavlja poticanje potonjeg društva da odustane od izvršavanja konkurentskog pritiska na društvo koje je nositelj patenta. Prema tome, tužitelji i intervenijent ne mogu prigovoriti Komisiji to što je smatrala da je samo postojanje klauzula o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije u nagodbi dovoljno kako bi se utvrdilo da je ta nagodba protutržišna.
Zatim, što se tiče argumenata tužiteljâ i intervenijenta koji se odnose na nužno postojanje klauzula o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije u svakoj nagodbi, valja uputiti na razmatranja iznesena u točkama 258. do 275. ove presude, u kojima su izneseni uvjeti pod kojima Komisija može utvrditi postojanje ograničenja s obzirom na cilj ako postoje takve klauzule.
Što se tiče argumenata tužiteljâ i intervenijenta koji se odnose na primjenu teorije akcesornih ograničenja u ovom slučaju, valja ih odbiti, pri čemu se upućuje na točku 291. ove presude.
Što se tiče argumenta tužiteljâ prema kojem je Komisija već smatrala da nije problematičan sporazum kojim se proizvođač generičkih lijekova obvezuje da će se povući s tržišta dok se ne riješi usporedni spor u zamjenu za naknadu štete u slučaju da ne uspije u tom sporu, važno je podsjetiti da se, prema sudskoj praksi, načelom jednakog postupanja, koje je opće načelo prava Unije, zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano (presude od 13. prosinca 1984., Sermide,
106/83
,
EU:C:1984:394
, t.
28.
i od 14. svibnja 1998., BPB de Eendracht/Komisija,
T‑311/94
,
EU:T:1998:93
, t.
309.
).
Valja ipak naglasiti da poduzetnik koji je svojim ponašanjem povrijedio članak 101. stavak 1. UFEU‑a ne može u potpunosti izbjeći sankcije jer drugom poduzetniku nije izrečena novčana kazna. Naime, čak i pod pretpostavkom da je Komisija počinila pogrešku time što je smatrala da su sporazumi Lundbeck – Neolab bili u skladu s člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a, poštovanje načela jednakog postupanja treba biti u skladu s poštovanjem načela zakonitosti prema kojem se nitko ne može u svoju korist pozvati na nezakonitost počinjenu u korist trećega (presude od 31. ožujka 1993., Ahlström Osakeyhtiö i dr./Komisija,
C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 i C‑125/85 do C‑129/85
,
EU:C:1993:120
, t.
197.
i od 14. srpnja 1994., Parker Pen/Komisija,
T‑77/92
,
EU:T:1994:85
, t.
86.
).
U svakom slučaju, postoje velike razlike između spornih sporazuma i sporazuma Lundbeck – Neolab, koje je Komisija kvalificirala kao neproblematične s obzirom na pravo tržišnog natjecanja u Odluci C(2013) 3803
final
od 19. lipnja 2013. o postupku primjene članka 101. [UFEU‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet AT/39226 – Lundbeck). Naime, iz uvodne izjave 164. te odluke proizlazi da je Neolab u listopadu 2002. ušao na tržište citaloprama u Ujedinjenoj Kraljevini, da je Lundbeck u studenome 2002. podnio tužbu zbog povrede jednog od njegovih patenata i da je Neolab stoga podnio protutužbu za proglašavanje spornog patenta ništavim. U okviru dobrovoljnog naloga (
voluntary injunction
) izdanog u okviru nacionalnog sudskog postupka, Neolab se prvim sporazumom obvezao da neće komercijalizirati svoj generički lijek do objave presude u usporednom predmetu između Lundbecka i društva Lagap koji se odnosio na isti patent ili najkasnije do 30. studenoga 2003. Zauzvrat, Lundbeck se obvezao da će Neolabu isplatiti naknadu štete u slučaju da se predmetni patent proglasi nevaljanim. Budući da je Lundbeck 13. listopada 2003. ipak sklopio nagodbu s Lagapom, Lundbeck i Neolab oslobođeni su svojih obveza te je Neolab 30. listopada 2003. ponovno počeo prodavati svoj generički lijek. Neolab i Lundbeck drugim su sporazumom 22. prosinca 2003. sklopili nagodbu kojom se predviđa da Lundbeck isplati Neolabu naknadu štete zbog nemogućnosti prodaje generičkog proizvoda tijekom razdoblja obuhvaćenog dobrovoljnim nalogom, kao i pristanak obiju strana sporazuma da do 31. ožujka 2004. neće nastaviti spor za utvrđivanje povrede spornog patenta ili njegove ništavosti.
Prvi se sporazum razlikuje od sporazuma o kojima je riječ u ovom slučaju jer je sklopljen nakon prvog ulaska proizvođača generičkih lijekova na tržište, jer se činilo da predmetno ograničenje proizlazi iz naloga izdanog u okviru sudskog postupka, jer nije imao za cilj preuzimanje obveze zabrane komercijalizacije tijekom ograničenog razdoblja, odnosno do rješavanja spora s istim predmetom, i jer je predviđao da će proizvođač izvornog lijeka naknadu štete isplatiti samo ako se njegov patent proglasi nevaljanim.
Iako se drugim sporazumom predviđala isplata proizvođača izvornog lijeka u korist proizvođača generičkih lijekova, ta se isplata ipak također razlikovala od spornih sporazuma jer je proizvođač generičkih lijekova već bio prisutan na tržištu u trenutku njegova sklapanja i jer se njime nije dovodila u pitanje ta prisutnost na tržištu. Usto, isplata proizvođača izvornog lijeka u korist proizvođača generičkih lijekova imala je cilj samo naknaditi nemogućnost prodaje generičkog proizvoda tijekom razdoblja obuhvaćenog dobrovoljnim nalogom i tako izbjeći da Neolab na tom temelju podnese tužbu za naknadu štete.
Naposljetku, što se tiče, osim toga, argumenta tužiteljâ prema kojem je na Komisiji da utvrdi da je nastavak spora nužan i dovoljan za očuvanje tržišnog natjecanja kako bi se smatralo da njegov prekid predstavlja ograničenje tržišnog natjecanja, valja podsjetiti da Komisija u okviru utvrđivanja ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj (vidjeti točku 220. i sljedeće točke ove presude) ne mora niti izmjeriti stupanj tržišnog natjecanja na koji mogu utjecati sporni sporazumi, niti utvrditi da je nastavak spora nužan za očuvanje tržišnog natjecanja.
3)

Kriterij koji se odnosi na prijenos vrijednosti u korist proizvođačâ generičkih lijekova
i)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
ii)

Ocjena Općeg suda
Uvodno, valja utvrditi da Komisija u pobijanoj odluci nije smatrala da je samo postojanje prijenosa vrijednosti s proizvođača izvornog lijeka na proizvođača generičkih lijekova dovoljno da bi se dokazalo postojanje dovoljnog stupnja štetnosti za tržišno natjecanje. Naime, iz uvodne izjave 1154. pobijane odluke proizlazi da je, u svrhu utvrđivanja toga predstavljaju li sporni sporazumi ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj, Komisija ispitala jesu li strane nagodbe potencijalni konkurenti, sadržavaju li ti sporazumi klauzule o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije i je li proizvođač generičkih lijekova u odnosu na proizvođača izvornog lijeka u zamjenu za prijenos vrijednosti preuzeo obvezu zabrane komercijalizacije i neosporavanja patenta (vidjeti također točke 265. i 272. ove presude).
K tomu, iz točaka 265. do 273. ove presude proizlazi da se, ako postoji sporazum o nagodbi u pogledu patenata sklopljen između dvaju potencijalnih konkurenata koji sadržava klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta, utvrđenje ograničenja s obzirom na cilj temelji na samom postojanju poticanja proizvođača generičkih lijekova da pristane da se na njega primijene te klauzule.
Na temelju argumenata koje su iznijeli tužitelji i intervenijent ne može se dovesti u pitanje to utvrđenje.
Kao prvo, što se tiče argumenta prema kojem su se od proizvođača izvornog lijeka u nagodbama zahtijevala veća ustupanja nego od proizvođača generičkih lijekova zbog većih rizika od sporova kojima su izloženi, valja utvrditi, kao što ističe Komisija, da tužitelji nisu podnijeli nijedan element u potporu toj tvrdnji, nego su samo uputili na svoj odgovor na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku. K tomu, čak i da se utvrdi da proizvođač izvornog lijeka snosi veći rizik, takav rizik ne može opravdati prijenos vrijednosti za odgodu ulaska na tržište koji kojim se potiče proizvođača generičkih lijekova da odustane od svojih napora da uđe na tržište.
Što se tiče argumenata intervenijenta prema kojima su nacionalni sustavi određivanja cijena lijekova nepovoljni za proizvođače izvornog lijeka te da nacionalni sudski mehanizmi ne omogućuju učinkovito rješavanje ulazaka generičkih lijekova na tržište uz rizik, važno je podsjetiti, pod uvjetom da su te okolnosti utvrđene, da one ne mogu opravdati sporazum s protutržišnim ciljem. Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, nije prihvatljivo da poduzetnici učinke pravnih pravila koja smatraju pretjerano nepovoljnima pokušaju, pod izgovorom da ta pravila za njih stvaraju štetnu neravnotežu, ublažiti sklapanjem zabranjenih sporazuma kojima je cilj neutralizirati te nepovoljnosti (presuda od 27. srpnja 2005., Brasserie nationale i dr./Komisija,
T‑49/02 do T‑51/02
,
EU:T:2005:298
, t.
81.
; vidjeti u tom smislu također presudu od 15. listopada 2002., Limburgse Vinyl Maatschappij i dr./Komisija,
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P do C‑252/99 P i C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
, t.
487.
i
488.
).
Što se tiče argumenata tužiteljâ prema kojima je Komisija trebala uzeti u obzir komercijalna razmatranja i izglede za dobit strana nagodbe pri ocjenjivanju poticajne prirode prijenosa vrijednosti, iz točke 277. ove presude proizlazi da je, radi utvrđivanja toga predstavlja li prijenos vrijednosti s proizvođača izvornog lijeka na proizvođača generičkih lijekova poticanje na prihvaćanje klauzula o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije, Komisija pravilno ispitala odgovara li prijenos vrijednosti posebnim troškovima nagodbe koje je snosio proizvođač generičkih lijekova. Relevantan kriterij tako se temelji na utvrđivanju troškova svojstvenih nagodbi, koje je snosio proizvođač generičkih lijekova, a ne na uzimanju u obzir komercijalnih razmatranja strana nagodbe.
Valja dodati, u pogledu svih argumenata navedenih u trima prethodnim točkama, da činjenica da je poduzetniku protutržišno ponašanje najisplativija ili najmanje riskantna opcija ni na koji način ne isključuje primjenu članka 101. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presude od 8. srpnja 2004., Corus UK/Komisija,
T‑48/00
,
EU:T:2004:219
, t.
73.
i od 8. srpnja 2004., Dalmine/Komisija,
T‑50/00
,
EU:T:2004:220
, t.
211.
), osobito ako to ponašanje uključuje plaćanja stvarnim ili potencijalnim konkurentima kako ne bi ušli na tržište (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2016., Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:449
, t.
379.
i
380.
).
Kao drugo, tužitelji ne mogu prigovoriti Komisiji da je odstupila od tri kriterija navedena u uvodnoj izjavi 1154. pobijane odluke time što je sporazume o ranijem ulasku proizvođačâ generičkih lijekova na tržište kvalificirala zakonitima, unatoč tome što su sadržavali znatno poticanje. Naime, iz uvodnih izjava 1138., 1200. i 1203. pobijane odluke proizlazi da je Komisija samo istaknula da sporazum o nagodbi kojim se odobrava ulazak generičkog lijeka na tržište prije isteka spornog patenta može predstavljati sporazum kojim se pogoduje tržišnom natjecanju i koji je stoga zakonit. Međutim, u takvom sporazumu, iako se strane dogovaraju o datumu ranijeg ulaska generičkog lijeka na tržište, one ipak ne predviđaju da proizvođač izvornog lijeka potiče proizvođača generičkih lijekova na to da odgodi ulazak svojeg proizvoda na tržište.
Osim toga, tužitelji ne mogu prigovoriti Komisiji da nije provela istragu u pogledu 57 nagodbi uključenih u njezine godišnje nadzore, koje obuhvaćaju prijenos vrijednosti. Naime, s jedne strane, važno je podsjetiti da poduzetnik koje je svojim ponašanjem povrijedio članak 101. stavak 1. UFEU‑a ne može u potpunosti izbjeći sankcije jer drugom poduzetniku nije izrečena novčana kazna, uzimajući u obzir da poštovanje načela jednakog postupanja treba biti u skladu s poštovanjem načela zakonitosti prema kojem se nitko ne može u svoju korist pozvati na nezakonitost počinjenu u korist trećega (vidjeti točku 395. ove presude). S druge strane, sporazum o nagodbi u sporu o patentima ne može se smatrati nezakonitim samo zato što obuhvaća prijenos vrijednosti s proizvođača izvornog lijeka na proizvođača generičkih lijekova, pristup koji Komisija nije primijenila u pobijanoj odluci, u kojoj je pravilno ispitala jesu li strane nagodbe potencijalni konkurenti, sadržavaju li ti sporazumi klauzule o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije i je li se proizvođač generičkih lijekova u odnosu na proizvođača izvornog lijeka da u zamjenu za prijenos vrijednosti preuzeo obvezu zabrane komercijalizacije i neosporavanja patenta (vidjeti također točku 406. ove presude).
Kao treće, tužitelji prigovaraju Komisiji da je utvrdila široku definiciju znatnog prijenosa vrijednosti, pri čemu je uzela u obzir dodatne sporazume sklopljene u tržišnim uvjetima. Međutim, kao što je Komisija pravilno navela u uvodnoj izjavi 1190. pobijane odluke, poticanje proizvođača izvornog lijeka da prihvati klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta može poprimiti oblik sporazuma koji je dodatan sporazumu o nagodbi. Iako su dodatni sporazumi uobičajeni komercijalni sporazumi koji mogu postojati autonomno, Komisija je u ovom slučaju pravilno ispitala jesu li određeni dodatni sporazumi koji su sastavni dio predmetnih nagodbi u sporovima uključivali prijenose vrijednosti s nositelja patenta na proizvođača generičkih lijekova.
Kao četvrto, tužitelji prigovaraju Komisiji da je samo u okviru analize potencijalnog tržišnog natjecanja, a ne i u okviru ocjene prijenosa vrijednosti uzela u obzir poticanja proizvođača generičkih lijekova da nastavi spor. Ipak, iz točke 277. ove presude proizlazi da je, radi utvrđivanja toga predstavlja li prijenos vrijednosti s proizvođača izvornog lijeka na proizvođača generičkih lijekova poticanje na prihvaćanje klauzula o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije, Komisija pravilno ispitala odgovara li prijenos vrijednosti posebnim troškovima nagodbe koje je snosio proizvođač generičkih lijekova. Relevantan kriterij tako se temelji na utvrđivanju troškova svojstvenih nagodbi, koje je snosio proizvođač generičkih lijekova, a ne na eventualnoj nejednakoj obaviještenosti koja postoji između stranaka ili na njihovim komercijalnim interesima.
Naposljetku, tužitelji prigovaraju Komisiji da je zanemarila određene ugovorne odredbe sporazuma sklopljenih s Tevom, Krkom i Lupinom, koje su mogle ubrzati ulazak proizvođačâ generičkih lijekova na tržište. Taj će se argument ispitati u okviru tužbenih razloga koji se odnose na predmetne sporazume.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da je Komisija pravilno utvrdila tri kriterija primijenjena pri kvalifikaciji sporazumâ o nagodbi u sporovima o patentima kao ograničenja s obzirom na cilj te stoga nije počinila pogrešku koja se tiče prava u pogledu pojma ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj.
6.

Sporazumi sklopljeni s Nicheom i Matrixom
a)

Svojstvo Nichea i Matrixa kao potencijalnih konkurenata
[
omissis
]
b)

Pogreške koje se tiču prava i pogreške u ocjeni koje se odnose na kvalifikaciju sporazumâ Niche i Matrix kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj
1)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
2)

Ocjena Općeg suda
U pogledu pogrešaka koje se tiču prava koje je Komisija navodno počinila time što je sporazume Niche i Matrix kvalificirala kao ograničenja s obzirom na cilj a da nije ispitala je li „toliko vjerojatno” da će imati negativne učinke i unatoč tome što su njihovi potencijalni učinci bili dvojaki (vidjeti točku 503. ove presude), valja uputiti na točke 223. do 226., 304. do 306. i 418. ove presude. Što se tiče potencijalnih dvojakih učinaka na koje se tužitelji pozivaju oslanjajući se na poteškoće u pogledu patenata, kao i tehničkih, regulatornih i financijskih poteškoća s kojima su Niche i Matrix bili suočeni, valja dodati da je Komisija valjano smatrala da ne ometaju Nicheove i Matrixove stvarne i konkretne mogućnosti da konkuriraju tužiteljima (vidjeti točku 501. ove presude) i stoga ne omogućuju da se iz njih zaključi da sporazumi Niche i Matrix proizvode potencijalne dvojake učinke.
U pogledu navedenih pogrešaka u ocjeni, valja ispitati argumente tužiteljâ koji se odnose na to da u sporazumima Niche i Matrix postoji, s jedne strane, poticajna prednost u korist Nichea i Matrixa te, s druge strane, povezano ograničenje njihovih napora da konkuriraju proizvođaču izvornog lijeka, što su uvjeti na temelju kojih, kad su ispunjeni, treba utvrditi postojanje ograničenja s obzirom na cilj (vidjeti točku 272. ove presude). U tom pogledu valja pojasniti da tužitelji ne dovode u pitanje postojanje klauzula o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta u sporazumima Niche i Matrix, koje same po sebi ograničavaju tržišno natjecanje (vidjeti točku 257. ove presude), nego tvrde da te klauzule u ovom slučaju nemaju dovoljan stupanj štetnosti i osporavaju da se prijenosi vrijednosti predviđeni u sporazumima Niche i Matrix mogu smatrati poticajnim prijenosima vrijednosti.
i)

Nepostojanje poticajnog prijenosa vrijednosti
Uvodno, važno je podsjetiti da se na temelju samog postojanja prijenosa vrijednosti s proizvođača izvornog lijeka na proizvođača generičkih lijekova ne može zaključiti da postoji ograničenje s obzirom na cilj. Jedino ako pri sklapanju nagodbe dođe do neopravdanog plaćanja za odgodu ulaska na tržište, odnosno kad se proizvođača generičkih lijekova navedenim plaćanjem potakne da pristane da se na njega primijene klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta, valja zaključiti da postoji takvo ograničenje. U tom slučaju, ograničenja tržišnog natjecanja uvedena klauzulama o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta više nisu povezana s patentom i nagodbom, nego su objašnjena poticanjem (vidjeti točku 265. ove presude).
Radi utvrđivanja predstavlja li plaćanje za odgodu ulaska na tržište, odnosno prijenos vrijednosti s proizvođača izvornog lijeka na proizvođača generičkih lijekova, poticanje na prihvaćanje klauzula o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije, valja ispitati, uzimajući u obzir njegovu prirodu i opravdanje, obuhvaća li to plaćanje troškove koji su svojstveni nagodbi u sporu (vidjeti točku 277. ove presude). Komisija je stoga u pobijanoj odluci pravilno ispitala odgovara li prijenos vrijednosti predviđen sporazumima Niche i Matrix posebnim troškovima nagodbe koje je snosio proizvođač generičkih lijekova (uvodne izjave 1333. do 1337. i 1461. do 1464. pobijane odluke).
Kada plaćanje za odgodu ulaska na tržište predviđeno u sporazumu o nagodbi koji sadržava klauzule kojima se ograničava tržišno natjecanje ima za cilj nadoknaditi troškove svojstvene nagodbi koje snosi proizvođač generičkih lijekova, to se plaćanje načelno ne može smatrati poticajnim. U tom slučaju ipak nije isključena mogućnost da se utvrdi postojanje poticanja ili ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj. Međutim, za to je potrebno da Komisija utvrdi da su iznosi koji odgovaraju tim troškovima svojstvenim nagodbi, čak i ako su ih stranke u toj nagodbi odredile i izrazile preciznim brojkama, prekomjerni (vidjeti točku 278. ove presude).
Troškovi svojstveni nagodbi u sporu obuhvaćaju, među ostalim, troškove spora koje je snosio proizvođač generičkih lijekova u okviru spora između tog proizvođača i proizvođača izvornog lijeka. Naime, uzimanje u obzir tih troškova izravno je povezano s takvom nagodbom. Prema tome, kad iznose troškova spora koje snosi proizvođač generičkih lijekova utvrde strane nagodbe, Komisija može utvrditi da su ti iznosi poticajni samo ako dokaže da su neproporcionalni (vidjeti točku 279. ove presude).
Suprotno tomu, određeni troškovi koje snosi proizvođač generičkih lijekova
a priori
previše su nepovezani sa sporom i njegovim rješavanjem da bi se mogli smatrati svojstvenima nagodbi u sporu o patentima. Na primjer, riječ je o troškovima proizvodnje proizvoda koji predstavljaju povredu, koji odgovaraju vrijednosti zaliha navedenih proizvoda, kao i o troškovima istraživanja i razvoja koji su nastali pri izradi tih proizvoda. Isto vrijedi za iznose koje proizvođač generičkih lijekova mora platiti trećim osobama zbog ugovornih obveza sklopljenih izvan spora (na primjer ugovori o isporuci). Stoga je na stranama sporazuma, ako žele da se plaćanje tih troškova ne kvalificira kao poticajno ili kao pokazatelj da postoji ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj, da dokažu da su ti troškovi svojstveni sporu ili njegovu rješavanju, a zatim da opravdaju njihov iznos. Te se strane u istu svrhu mogu osloniti na činjenicu da je iznos naknade tih troškova koji
a priori
nisu svojstveni nagodbi u sporu neznatan i stoga nedovoljan kako bi predstavljao znatno poticanje na prihvaćanje klauzula kojima se ograničava tržišno natjecanje i koje su predviđene u sporazumu o nagodbi (vidjeti točku 280. ove presude).
U ovom slučaju, što se tiče sporazuma Niche i kao što je Komisija pravilno istaknula u uvodnoj izjavi 1322. pobijane odluke, postojanje poticanja jasno proizlazi iz samog teksta sporazuma, u čijem se članku 13. određuje da će, „[u] zamjenu za obveze [predviđene sporazumom] te znatne troškove i moguće odgovornosti koje bi Niche i Unichem mogli snositi zbog prestanka njihova programa razvoja perindoprila proizvedenog [spornim] postupkom, Servier […] Nicheu i Unichemu […] isplatiti iznos od 11,8 milijuna funta sterlinga”. Naime, navedene obveze jesu klauzule o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije, čije je plaćanje stoga izričito predviđeno tim člankom.
K tomu, to se tumačenje teksta sporazuma Niche ne dovodi u pitanje tvrdnjom tužiteljâ prema kojoj je sintagma „u zamjenu za” standardni izraz iz engleskog prava kojim se označava uzajamnost koja je potrebna za valjanost svakog ugovora. Naime, čak i da iz toga treba zaključiti da je ta sintagma stilski izraz kojem ne treba pridati važnost, taj izraz, prema mišljenju samih tužitelja, ipak označava uzajamnost i stoga činjenicu da se iznos predviđen u članku 13. sporazuma Niche isplaćuje u zamjenu za obveze koje Niche preuzima u skladu s navedenim sporazumom.
To se tumačenje sporazuma Niche ne može osporiti ni navodnom asimetrijom između rizika koje snosi proizvođač izvornog lijeka i rizika kojima je izložen proizvođač generičkih lijekova ni navodnim sposobnostima Nicheova pregovarača. Točno je da se na temelju takve asimetrije rizikâ, kao i sposobnosti pregovarača proizvođača generičkih lijekova djelomično mogu objasniti razlozi iz kojih proizvođač izvornog lijeka može platiti visok iznos za odgodu ulaska na tržište u korist proizvođača generičkih lijekova. Međutim, plaćanje visokog iznosa upravo ima za cilj izbjeći svaki rizik, čak i minimalan, od mogućnosti ulaska proizvođačâ generičkih lijekova na tržište i stoga potvrđuje da je proizvođač izvornog lijeka kupio udaljavanje tih proizvođača. K tomu, valja podsjetiti da činjenica da je poduzetniku protutržišno ponašanje najisplativija ili najmanje riskantna opcija ili da je njegov cilj ispraviti za njega štetnu neravnotežu ni na koji način ne isključuje primjenu članka 101. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presude od 8. srpnja 2004., Corus UK/Komisija,
T‑48/00
,
EU:T:2004:219
, t.
73.
; od 8. srpnja 2004, Dalmine/Komisija,
T‑50/00
,
EU:T:2004:220
, t.
211.
i od 27. srpnja 2005., Brasserie nationale i dr./Komisija,
T‑49/02 do T‑51/02
,
EU:T:2005:298
, t.
81.
), osobito ako to ponašanje uključuje plaćanja stvarnim ili potencijalnim konkurentima kako ne bi ušli na tržište (presuda od 8. rujna 2016., Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:449
, t.
379.
i
380.
).
Osim toga, u ovom slučaju nije važno da se gore navedenim člankom sporazuma Niche određuje, prema neutvrđenom omjeru, da se iznos od 11,8 milijuna funta sterlinga isplaćuje u zamjenu ne samo za klauzule o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije, nego i za druge troškove jer se tom drugom naknadom ne dovodi u pitanje utvrđenje prema kojem su tužitelji kupili predmetne ograničavajuće klauzule i stoga postojanje poticanja Nichea da pristane da se na njega primijene te klauzule.
Naime, u pogledu tih drugih troškova, koji su u sporazumu Niche opisani kao „znatn[i] troškov[i] i moguće odgovornosti koje bi Niche i Unichem mogli snositi zbog prestanka njihova programa razvoja perindoprila proizvedenog [spornim] postupkom”, Niche je tijekom upravnog postupka (uvodna izjava 1326. pobijane odluke), kao i sami tužitelji u svojim pismenima, izjavio da odgovaraju Nicheovim troškovima razvoja perindoprila i naknadi štete koju treba isplatiti Nicheovim klijentima za povredu njegovih ugovornih obveza prema tim klijentima. Međutim, takvi troškovi nisu
a priori
svojstveni nagodbi u sporu o patentima (vidjeti točku 531. ove presude) te tužitelji nisu dokazali da su svojstveni sporazumu o nagodbi koji je sklopljen u ovom slučaju.
Konkretno, čak i da, kao što u biti tvrde tužitelji, novčane naknade koje treba isplatiti Nicheovim klijentima ne bi postojale da je Niche nastavio spor između njega i tužiteljâ, takve su novčane naknade u ovom slučaju previše nepovezani sa sporom i njegovim rješavanjem da bi ih se smatralo troškovima svojstvenima tom rješavanju jer takve novčane naknade, prema mišljenju tužiteljâ, treba isplatiti u slučaju „dobrovoljnog prekida projekta”, koji podrazumijeva raskid ugovorâ sa svojim klijentima, i jer se sporazumom Niche tom poduzetniku ostavila mogućnost da ne okonča ugovorne odnose sa svojim klijentima, nego da ih samo privremeno obustavi (članak 11. sporazuma Niche). Tužitelji su usto na raspravi sami priznali da su se predmetne novčane naknade mogle isplatiti Nicheovim klijentima neovisno o sporazumu Niche. Osim toga, može se istaknuti da elementi koje su tužitelji podnijeli kako bi osporavali iznos tih novčanih naknada, koje je Komisija u pobijanoj odluci procijenila na 1,3 milijuna funta sterlinga (uvodna izjava 1335.), nemaju dokaznu snagu jer se u njima ističu iznosi koji su manji od iznosa koji je utvrdila Komisija ili se potražuju veći iznosi.
Što se tiče „sudskih troškova” koji se navode u pobijanoj odluci (uvodna izjava 1334.), Niche je tijekom upravnog postupka u pogledu njih izjavio da se odnose na troškove pravnog savjetovanja uključene u troškove razvoja proizvoda (uvodna izjava 601. pobijane odluke), za koje treba podsjetiti da nisu svojstveni nagodbi (vidjeti točku 531. ove presude), dok ih tužitelji opisuju kao „odvjetničke troškove i troškove patenta”, koji mogu biti obuhvaćeni troškovima spora koji su svojstveni nagodbi (vidjeti točku 530. ove presude). Međutim, čak i pod pretpostavkom da iznos od 1,1 milijuna funta sterlinga koji se navodi u okviru „odvjetničkih troškova i troškova patenta” odgovara troškovima spora čiji se povrat u načelu može legitimno predvidjeti u nagodbi, taj iznos ne može biti obuhvaćen troškovima svojstvenim sporazumu o nagodbi koji je sklopljen u ovom slučaju. Naime, iz argumentacije i dokumenata koje su podnijeli tužitelji proizlazi da se predmetni troškovi odnose na razdoblje koje završava krajem 2003., odnosno prije pokretanja sporova između Nichea i tužiteljâ (vidjeti točke 11., 13. i 16. ove presude) koji su okončani sporazumom Niche.
Podredno, može se dodati da, čak i da taj iznos od 1,1 milijuna funta sterlinga treba dodati troškovima razvoja i naknade štete Nicheovim klijentima koje je Komisija u pobijanoj odluci (uvodna izjava 1336.) procijenila na 1,2 odnosno 1,3 milijuna funta sterlinga a da te iznose tužitelji nisu valjano osporavali (vidjeti osobito točku 537. ove presude), ukupan dobiveni iznos (3,6 milijuna funta sterlinga) bio bi znatno manji od 11,8 milijuna funta sterlinga.
Iz toga slijedi da je Komisija u pobijanoj odluci (uvodna izjava 1348.) valjano utvrdila da u sporazumu Niche postoji poticanje Nichea da pristane da se na njega primijene klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta koje su predviđene navedenim sporazumom a da pritom nije trebala, kao što tvrde tužitelji (vidjeti točku 513. ove presude), provjeriti bi li te klauzule imale manje ograničavajući doseg a da nije provedeno to poticajno plaćanje. Naime, utvrđenje poticanja na pristanak da se primijene klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta zahtijeva samo postojanje takvih klauzula, neovisno o njihovu manje ili više ograničavajućem dosegu, i analizu troškova pokrivenih predmetnim prijenosom vrijednosti (vidjeti točke 528. do 531. ove presude).
Iz toga također slijedi da treba odbiti kao bespredmetan prigovor koji se temelji na pogreški u ocjeni koju je počinila Komisija time što je tvrdila da iznos koji je Nicheu isplaćen u skladu sa sporazumom Niche odgovara predviđenim prodajama za više od deset godina i predviđenom bruto profitnom maržom za više od dvadeset godina (vidjeti točku 514. ove presude). Naime, pod pretpostavkom da je Komisija počinila takvu pogrešku, ta pogreška ne bi utjecala na kvalifikaciju prijenosa vrijednosti s tužiteljâ na Niche kao poticanja jer iz točaka 536. do 538. ove presude proizlazi da taj prijenos vrijednosti ne obuhvaća troškove svojstvene nagodbi u sporu i da se, osim toga, nije uopće tvrdilo, niti je
a fortiori
utvrđeno, da je iznos tog prijenosa neznatan i stoga nedovoljan da bi ga se smatralo poticanjem.
Osim toga, u pogledu dodatnog poticanja koje proizlazi iz iznosa koji je Nicheu isplaćen u skladu sa sporazumom Biogaran (uvodne izjave 1349. do 1354. pobijane odluke), valja smatrati, kao što će biti detaljno navedeno u točkama 798. do 810. ove presude, da okolnost da se trgovački sporazum, koji se obično ne odnosi na nagodbu u sporu i kojim se prenosi vrijednost s proizvođača izvornog lijeka na proizvođača generičkih lijekova, povezuje sa sporazumom u nagodbi u sporu koji sadržava klauzule koje ograničavaju tržišno natjecanje predstavlja ozbiljnu naznaku da postoji „plaćanje za odgodu ulaska na tržište”, odnosno prijenos vrijednosti kojem ne odgovara nijedna stvarna naknada iz tog dodatnog trgovačkog sporazuma (vidjeti točku 804. ove presude), uzimajući u obzir da to plaćanje predstavlja poticajnu prednost i ako njegov cilj nije nadoknaditi troškove koji su svojstveni nagodbi u sporu. Budući da je Komisija iznijela indicije ili dokaze kojima se može potvrditi takva ozbiljna naznaka i stoga utvrditi postojanje plaćanja za odgodu ulaska na tržište, strane sporazuma mogu iznijeti svoju verziju činjenica, tako da svoje tvrdnje potkrijepe elementima koje mogu predočiti i na temelju kojih se može smatrati da je trgovački sporazum, iako je povezan sa sporazumom o nagodbi, opravdan drugim razlozima koji se ne odnose na isključenje konkurenta plaćanjem za odgodu ulaska na tržište.
U ovom slučaju, Komisija je iznijela nekoliko elemenata kojima se dokazuje postojanje veze između sporazuma Niche i sporazuma Biogaran, kao i nepostojanje poveznice između prijenosa vrijednosti predviđenog sporazumom Biogaran i obveza koje Niche preuzima u skladu s navedenim sporazumom. S jedne strane, uzela je u obzir činjenicu da se o sporazumima pregovaralo tijekom istog razdoblja i da su sklopljeni između istih poduzetnika na isti dan, kao i okolnost da oba sporazuma predviđaju plaćanje u dva obroka, predviđena na iste datume. S druge strane, iako su tužitelji tvrdili da između tih dvaju sporazuma nije postojala nikakva veza, Niche je naveo da su tužitelji predložili sporazum Biogaran kako bi mu dali „ukupnu naknadu dogovorenu u zamjenu za sklapanje sveobuhvatnog sporazuma o nagodbi”. Osim toga, Komisija je protumačila da poruka elektroničke pošte koju je savjetnik Biogarana uputio Nicheu 4. veljače 2005., u kojoj se navodi da, „s obzirom na predmetni iznos, smatramo da je potrebno raspolagati dodatnim pravima na druge proizvode i određenom slobodom u pogledu ponude proizvoda”, znači da je iznos koji je trebalo prenijeti na Niche bio utvrđen prije nego što su strane dogovorile područje primjene proizvoda na koje se odnosi sporazum Biogaran. Komisija je također smatrala da se ugovornim odredbama sporazuma Biogaran, i osobito njegovim člancima 14.4. i 14.5. predviđa njegov automatski raskid u slučaju nedobivanja OSP‑a u roku od 18 mjeseci a da Biogaran od Nichea ne može zahtijevati nikakvu naknadu štete, suprotno odredbama drugih sporazuma koje je sklopio Biogaran u pogledu stjecanja dokumentacije o proizvodima. Naposljetku, Komisija je istaknula da, osim jednog proizvoda, Biogaran nije dobio OSP‑ove na temelju dokumentacije koju je ustupio Niche i da su njegovi prihodi povezani sa sporazumom Biogaran iznosili između 100000 i 200000 eura.
Tužitelji ne iznose nijedan argument kojim se dovodi u pitanje ta analiza, osim prigovora koji se temelji na neuzimanju u obzir Biogaranova interesa za sklapanje sporazuma Biogaran. Uz činjenicu da se takav interes ne može smatrati dovoljnim kako bi se opravdao iznos prijenosa vrijednosti koji je predviđen sporazumom Biogaran, može se istaknuti da iz uvodne izjave 1351. pobijane odluke proizlazi nekoliko tvrdnji kojima se dovodi u pitanje postojanje takva Biogaranovog interesa. Naime, u skladu s tim tvrdnjama koje tužitelji nisu osporavali, iznos koji je Biogaran trebao prenijeti na Niche dogovoren je prije nego što su Niche i Biogaran dogovorili na koje će se proizvode odnositi sporazum Biogaran, strane su mogle raskinuti potonji sporazum u roku od 18 mjeseci a da nijedna od njih nema pravo na naknadu štete i nikakav povrat nije bio predviđen u korist Biogarana u slučaju da se ustupljeni OSP‑ovi ne dobiju u određenom roku. Stoga je Komisija mogla pravilno smatrati da je sporazum Biogaran predstavljao dodatno poticanje Nichea da pristane na ograničavajuće klauzule iz sporazuma Niche.
K tomu, što se tiče zahtjeva tužiteljâ u svrhu ostvarivanja koristi od svakog poništenja pobijane odluke ili svakog smanjenja iznosa novčane kazne koje je Biogaran mogao dobiti u okviru predmeta T‑677/14, valja uputiti na točke 89. od 99. ove presude.
Što se tiče sporazuma Matrix, valja istaknuti da je njegov članak 9. sličan članku 13. sporazuma Niche i da argumente kojima se kritiziraju Komisijine ocjene u pogledu sporazuma Matrix, kao i u pogledu sporazuma Niche prema tome treba odbiti iz istovjetnih razloga. U pogledu argumenta koji je konkretno usmjeren protiv Komisijine analize sporazuma Matrix, prema kojem se naknada štete Nicheovim klijentima također tiče Matrixa, na temelju zajedničke odgovornosti s Nicheom, valja podsjetiti da se takvi troškovi ne mogu smatrati troškovima svojstvenim nagodbi u sporu (vidjeti točku 531. ove presude) te stoga ne mogu opravdati prijenos vrijednosti predviđen sporazumom Matrix, i to tim više jer ni tužitelji ni Matrix nisu mogli utvrditi da iznos od 11,8 milijuna funta sterlinga odgovara takvim troškovima ili drugim troškovima svojstvenim nagodbi u sporu.
Iz toga slijedi da je Komisija u pobijanoj odluci (vidjeti osobito uvodne izjave 1452., 1453., 1463., 1464. i 1467.) također valjano utvrdila da u sporazumu Matrix postoji poticanje Matrixa da pristane da se na njega primijene klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta koje su predviđene navedenim sporazumom.
ii)

Nepostojanje dovoljno štetne prirode klauzula o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije
Valja podsjetiti da tužitelji ne osporavaju da u sporazumima Niche i Matrix postoje klauzule o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije.
Na temelju klauzula o neosporavanju patenta sadržanih u sporazumima Niche i Matrix, ta dva društva nisu smjela podnijeti nikakvu tužbu za proglašenje nevaljanosti ili utvrđivanje nepostojanja povrede protiv patenata 339, 340, 341, 689, 947 i 948, pri čemu je Niche usto bio dužan povući svoje prigovore protiv patenata 947 i 948 pred EPO‑om (članci 7. i 8. sporazuma Niche i članak 5. sporazuma Niche). Na temelju klauzula o zabrani komercijalizacije sadržanih u sporazumima Niche i Matrix, ta dva društva nisu smjela proizvoditi, držati, uvoziti, isporučivati, nuditi na isporuku ili raspolagati perindoprilom ili provesti radnju kojom se mogu povrijediti patenti 339 do 341 u vezi s perindoprilom (članak 3. sporazuma Niche i članak 1. sporazuma Matrix). Također nisu smjela podnositi zahtjeve za izdavanje OSP‑ova za perindopril (članak 10. sporazuma Niche i članak 6. sporazuma Matrix) te su bili obvezni okončati ili obustaviti svoje ugovore koji se odnose na perindopril sklopljene s trećim stranama (članak 11. sporazuma Niche i članak 7. sporazuma Matrix).
Međutim, tužitelji osporavaju dovoljno štetnu ili osjetljivu prirodu klauzula o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije sadržanih u sporazumima Niche i Matrix.
U tom pogledu tvrde, kao prvo, da su klauzule o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije svojstvene sporazumima o nagodbi.
Iako su klauzule o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije stvarno potrebne za nagodbu u određenim sporovima o patentima (vidjeti točku 259. ove presude), valja podsjetiti da takve klauzule gube legitimnost i imaju dovoljan stupanj štetnosti za normalno tržišno natjecanja kad je stvarni uzrok ograničenja tržišnog natjecanja koja uvode navedene klauzule poticanje, kako je utvrđeno u ovom slučaju, a ne to da strane priznaju valjanost predmetnih patenata (vidjeti točku 270. ove presude).
U odgovoru na argument tužiteljâ prema kojem gubitak prilike za uspjeh u sporu koji se podrazumijeva zbog klauzule o neosporavanju patenta ne može biti dovoljan kako bi se sporazum čiji je cilj nagoditi se u stvarnom sporu kvalificirao kao ograničenje s obzirom na cilj (vidjeti točku 505. ove presude), također valja istaknuti da, iako sama po sebi ne sprečava ulazak na tržište, klauzula o neosporavanju patenta osobito sprečava podnošenje tužbi, čiji je cilj „utrti put” u okviru puštanja u prodaju uz rizik, te time upotrebu jednog od sredstava kojima se omogućuje takav ulazak na tržište (vidjeti i točku 257. ove presude). Također je važno podsjetiti da Komisija u ovom slučaju nije kvalificirala samo klauzule o neosporavanju patenta sadržane u sporazumima Niche i Matrix kao ograničenja s obzirom na cilj, nego i te sporazume u cijelosti, koji obuhvaćaju klauzule o neosporavanju patenta, klauzule o zabrani komercijalizacije i poticanje na pristanak da se primijene takve klauzule (uvodne izjave 1375. i 1481. pobijane odluke).
Kao drugo, tužitelji tvrde da klauzule o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije sadržane u sporazumima Niche i Matrix nemaju dovoljan stupanj štetnosti jer njihovi učinci proizlaze iz postojanja predmetnih patenata, a ne iz teksta tih sporazuma.
U tom pogledu valja podsjetiti da se na temelju postojanja poticanja proizvođača generičkih lijekova da pristane da se na njega primijene klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta može utvrditi ograničenje s obzirom na cilj, i to unatoč tome što sporazum o nagodbi uključuje klauzule čiji doseg ne prekoračuje doseg spornog patenta (vidjeti točku 273. ove presude). Stoga, čak i da, kao što tvrde tužitelji, klauzule o zabrani komercijalizacije ne sprečavaju Niche i Matrix da uđu na tržište s proizvodom koji ne predstavlja povredu i da se odnose samo na učinke koje proizvodi odluka o izdavanju sudskog naloga zbog povrede predmetnih patenata ili da im čak omogućuju, također na temelju iznosa isplaćenog u okviru prijenosa vrijednosti, da sa svojim partnerima započnu razvijati novi projekt perindoprila koji ne predstavlja povredu (vidjeti točku 506. ove presude), sporazumi Niche i Matrix svejedno bi predstavljali ograničenje s obzirom na cilj.
Kao treće, tužitelji osporavaju dovoljno štetnu prirodu klauzula o neosporavanju, pri čemu tvrde da se odnose samo na jednog podnositelja prigovora od svih onih koji su podnijeli prigovor protiv patenta 947 pred EPO‑om i da ne utječu na druge proizvođače generičkih lijekova jer se spor odnosi samo na utjecaj povrede.
Valja smatrati da, čak i da se dokažu takve tvrdnje o tome da sporazumi Niche i Matrix proizvode učinke samo na proizvođače generičkih lijekova koji su strane u tim sporazumima, njima se ne dovodi u pitanje isključenje navedenih proizvođača s tržišta, koje podrazumijevaju klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta u zamjenu za poticajni prijenos vrijednosti, i stoga dovoljan stupanj štetnosti predmetnih sporazuma, zbog čega je ispitivanje njihovih konkretnih učinaka suvišno.
Iz toga slijedi da Komisija nije pogrešno smatrala da sporazumi Niche i Matrix ograničavaju tržišno natjecanje s obzirom na cilj.
Taj se zaključak ne dovodi u pitanje navodnim pogreškama u ocjeni koje je Komisija počinila pri iznošenju gospodarskog i pravnog konteksta sporazuma Niche i Matrix i pri uzimanju u obzir subjektivnih namjera stranaka.
Naime, tvrdnja tužiteljâ prema kojoj strane sporazuma Niche i Matrix nisu imale protutržišnu namjeru te su imale legitimne ciljeve, zbog kojih je, među ostalim, Niche samoinicijativno kontaktirao tužitelje, ne može dovesti u pitanje ni postojanje poticajne prednosti ni to da klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta navedene u sporazumima ograničavaju tržišno natjecanje. Prema tome, čak i pod pretpostavkom da se predmetni argumenti temelje na utvrđenim činjenicama, njima se ni u kojem slučaju ne bi mogla osporiti kvalifikacija sporazuma Niche i Matrix kao ograničenja s obzirom na cilj, koju je utvrdila Komisija.
Također valja dodati da namjera strana ne predstavlja element potreban za utvrđivanje ograničavajuće prirode određene vrste koordinacije među poduzetnicima (vidjeti točku 222. ove presude).
Usto, budući da su sadržavali klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta, čija priroda koja je u biti ograničavajuća nije valjano dovedena u pitanje, Komisija je sporazume Niche i Matrix mogla, s obzirom na to da je utvrđeno postojanje poticanja, valjano smatrati sporazumima o isključenju s tržišta, koji stoga imaju protutržišni cilj. Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, sama okolnost da sporazum ima također legitimne ciljeve ne može biti dovoljna kako bi se spriječila njegova kvalifikacija kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj (vidjeti točku 222. ove presude).
U pogledu navodnih pogrešaka u ocjeni koje je Komisija počinila pri uzimanju u obzir gospodarskog i pravnog konteksta sporazuma Niche i Matrix, valja utvrditi da tužitelji u tom pogledu ponavljaju svoje argumente kojima se kritizira Nicheova i Matrixova sposobnost i namjera da uđu na tržište, osobito s obzirom na patente tužiteljâ i na sporove o navedenim patentima, kao i na Nicheove financijske i regulatorne poteškoće (vidjeti točke 507. i 519. ove presude). Budući da su se ti argumenti ispitali i odbili u okviru tužbenog razloga kojim se osporava svojstvo Nichea i Matrixa kao potencijalnih konkurenata (vidjeti točke 432. do 501. ove presude), njima se ne može dovesti u pitanje to da sporazumi Niche i Matrix predstavljaju ograničenja s obzirom na cilj.
Iz prethodno navedenog proizlazi da tužbeni razlog koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava i pogreškama u ocjeni koje se odnose na kvalifikaciju sporazuma Niche i Matrix kao ograničenja s obzirom na cilj treba odbiti u cijelosti.
c)

Pogreške koje se tiču prava i pogreške u ocjeni koje se odnose na kvalifikaciju sporazuma Niche i Matrix kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu
Tužitelji tvrde da je Komisija počinila različite pogreške koje se tiču prava i pogreške u ocjeni koje se odnose na kvalifikaciju sporazuma Niche i Matrix kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu.
Valja podsjetiti da, kad određeni razlozi neke odluke sami po sebi u dovoljnoj mjeri opravdavaju tu odluku, nedostaci koje bi mogli imati drugi razlozi iz te odluke ni u kojem slučaju ne utječu na njezinu izreku. K tomu, ako se izreka Komisijine odluke temelji na nekoliko obrazloženja od kojih je svako samo po sebi dovoljno da bi ta izreka bila utemeljena, Opći sud u načelu tu odluku treba poništiti samo ako je svako od tih obrazloženja nezakonito. U tom slučaju, pogreška ili neka druga nezakonitost koja bi utjecala na samo jedno od obrazloženja ne može biti dovoljna da se opravda poništenje sporne odluke jer ta pogreška ne može imati odlučujući utjecaj na izreku institucije koja donosi tu odluku (vidjeti presudu od 14. prosinca 2005., General Electric/Komisija,
T‑210/01
,
EU:T:2005:456
, t.
42.
i
43.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, kao što je istaknuto u točki 219. ove presude, kako bi se ocijenilo je li određeni sporazum zabranjen člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a, nije potrebno uzimati u obzir njegove konkretne učinke ako je jasno da takav sporazum ima za cilj sprečavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja na unutarnjem tržištu.
Prema tome, kada Komisija utvrđenje povrede istodobno temelji na postojanju ograničenja s obzirom na cilj i na postojanju ograničenja s obzirom na posljedicu, pogreška zbog koje je nezakonit razlog koji se temelji na postojanju ograničenja s obzirom na posljedicu u svakom slučaju nema odlučujući utjecaj na izreku koju je Komisija utvrdila u svojoj odluci ako razlog koji se temelji na postojanju ograničenja s obzirom na cilj, koji sam može biti temelj za utvrđenje povrede, nije nezakonit.
U ovom slučaju, iz ispitivanja tužbenog razloga koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava i pogreškama u ocjeni koje se odnose na kvalifikaciju sporazuma Niche i Matrix kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu proizlazi da tužitelji nisu utvrdili da je Komisija počinila pogrešku time što je u pobijanoj odluci zaključila da predmetni sporazumi imaju za cilj sprečavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja na unutarnjem tržištu, u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a.
Ovaj tužbeni razlog stoga treba odbiti kao bespredmetan.
7.

Sporazum sklopljen s Tevom
a)

Svojstvo Teve kao potencijalnog konkurenta
[
omissis
]
b)

Pogreške koje se tiču prava i pogreške u ocjeni koje se odnose na kvalifikaciju sporazuma Teva kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj
1)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
2)

Ocjena Općeg suda
Valja ispitati argumente tužiteljâ koji se odnose na to da u sporazumu Teva postoji, s jedne strane, poticajna prednost u korist Teve i, s druge strane, povezano ograničenje njezinih napora da konkurira proizvođaču izvornog lijeka, što su uvjeti na temelju kojih, kad su ispunjeni, treba utvrditi postojanje ograničenja s obzirom na cilj (vidjeti točku 272. ove presude). U ovom slučaju, budući da utvrđivanje postojanja poticajne prednosti djelomično ovisi o utvrđivanju ograničavajuće prirode određenih klauzula sporazuma Teva, prigovori usmjereni protiv ocjene klauzula sporazuma ispitat će se prije prigovora kojima se kritizira ocjena prijenosa vrijednosti predviđenog navedenim sporazumom. Posljednji će se ispitati podredno istaknut prigovor koji se odnosi na trajanje povrede koja se stavlja na teret tužiteljima na temelju sporazuma Teva.
i)

Nepostojanje ograničenja napora proizvođača generičkih lijekova da konkuriraju proizvođaču izvornog lijeka
Uvodno, valja odbiti tvrdnje tužiteljâ u pogledu pogrešaka koje se tiču prava i pogrešaka u ocjeni koje je Komisija počinila time što je sporazum Teva kvalificirala kao ograničenje s obzirom na cilj, iako su njegovi potencijalni učinci na tržišno natjecanje bili pozitivni te su njegovi ograničavajući učinci bili isključivo hipotetski (vidjeti točku 634. ove presude). Točno je da treba podsjetiti da Komisija i sud ne mogu, tijekom ispitivanja ograničavajućeg cilja sporazuma i, konkretno, u okviru uzimanja u obzir njegova gospodarskog i pravnog konteksta, u potpunosti zanemariti moguće učinke tog sporazuma (vidjeti sudsku praksu navedenu u točki 304. ove presude). Međutim, iz sudske prakse također proizlazi da utvrđivanje postojanja ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj ne može, osobito pod izlikom ispitivanja gospodarskog i pravnog konteksta predmetnog sporazuma, dovesti do ocjene učinaka tog sporazuma jer bi se u suprotnom izgubio koristan učinak razlikovanja između cilja i posljedice kojima se ograničava tržišno natjecanje, koje je utvrđeno u članku 101. stavku 1. UFEU‑a (vidjeti točku 221. ove presude). U svrhu provjere konkretne mogućnosti sporazuma da proizvodi učinke koji ograničavaju tržišno natjecanje koji su svojstveni sporazumima s protutržišnim ciljem, analiza potencijalnih učinaka sporazuma stoga treba obuhvaćati samo učinke koji proizlaze iz podataka koji su bili objektivno predvidivi na datum sklapanja navedenog sporazuma (vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:272
, t.
84.
; vidjeti u tom smislu i presudu od 11. rujna 2014., CB/Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, t.
80.
do
82.
). Međutim, u ovom slučaju, navodni potencijalni učinci na tržišno natjecanje, neovisno o tome jesu li neograničavajući ili pozitivni, temelje se na hipotetskim okolnostima koje stoga nisu bile predvidive na datum sklapanja sporazuma Teva, kao što su EPO‑ova odluka o valjanosti patenta 947 ili ulazak drugih proizvođača generičkih lijekova na tržište Ujedinjene Kraljevine, koje se nisu mogle uzeti u obzir u okviru analize cilja koji ograničava tržišno natjecanje (vidjeti također točke 667. i 668. ove presude).
Zatim, što se tiče tvrdnji o tome da priroda klauzule iz sporazuma Teva u biti nije protutržišna, kao prvo, valja podsjetiti da to što su klauzule o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije svojstvene nagodbama ne sprečava da se sporazumi o nagodbi koji sadržavaju takve klauzule mogu kvalificirati kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj (vidjeti točku 273. ove presude). Može se dodati da, iako tužitelji tvrde da je teorija akcesornih ograničenja primjenjiva na sporazum Teva jer su njegove klauzule o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije nužne i proporcionalne predmetnoj nagodbi u sporu, već je utvrđeno da se ta veza nužnosti i proporcionalnosti može prekinuti u slučaju da se utvrdi postojanje poticanja na pristanak da se primijene takve klauzule (vidjeti točku 291. ove presude). Stoga se ta teorija može primijeniti na sporazum Teva samo ako prijenos vrijednosti predviđen navedenim sporazumom nije poticajne prirode (vidjeti točke 679. do 699. ove presude).
Kao drugo, valja smatrati da se na temelju argumenata koje iznose tužitelji ne može dovesti u pitanje ograničavajuća priroda klauzule o neosporavanju patenta iz sporazuma Teva.
U skladu s tom klauzulom, Teva se obvezala da neće osporavati patente 947. i 339. do 341. u Ujedinjenoj Kraljevini tijekom trajanja sporazuma Teva, pri čemu se pojašnjava da nije bila spriječena nastaviti postupak povodom prigovora protiv tih patenata pred EPO‑om (članak 2.4. sporazuma Teva).
Komisija je u pobijanoj odluci smatrala da ta klauzula o neosporavanju patenta ima dvije glavne posljedice, od kojih je prva spriječiti Tevu da dokaže da proizvod koji je namjeravala komercijalizirati ne predstavlja povredu, a druga spriječiti objektivno sudsko ispitivanje valjanosti patenata tužiteljâ u Ujedinjenoj Kraljevini (uvodna izjava 1546.).
Najprije, valja istaknuti da tužitelji ne osporavaju tu prvu posljedicu klauzule o neosporavanju patenta koja je sadržana u sporazumu Teva, nego tvrde da je takva posljedica svojstvena svakoj klauzuli o neosporavanju patenta iz nagodbe (vidjeti točku 625. ove presude). Međutim, u tom pogledu valja podsjetiti da sama svojstvenost takve klauzule nagodbi nije dovoljna kako bi se isključilo utvrđivanje protutržišnog cilja (vidjeti točke 273. i 645. ove presude).
Nadalje, treba smatrati da u ovom slučaju nije važno da se klauzula o neosporavanju patenta odnosi samo na sporove u Ujedinjenoj Kraljevini i da ne uključuje sporove pred EPO‑om jer je teritorijalno područje primjene sporazuma Teva ograničeno na Ujedinjenu Kraljevinu, u kojoj je zabranjeno svako osporavanje valjanosti patenta 947 i patenata za postupak. U tom pogledu valja podsjetiti da se sporazum može kvalificirati kao ograničenje s obzirom na cilj čak i kad je njegovo teritorijalno područje primjene ograničeno na jednu državu članicu (vidjeti u tom smislu presudu od 24. rujna 2009., Erste Group Bank i dr./Komisija,
C‑125/07 P, C‑133/07 P i C‑137/07 P
,
EU:C:2009:576
, t.
38.
i navedenu sudsku praksu).
K tomu, čak i da, kao što tvrde tužitelji, klauzula o neosporavanju ne može proizvesti učinke na postupak opoziva patenta 947 koji je u Ujedinjenoj Kraljevini pokrenulo Tevino društvo kći, koji je obustavljen do donošenja konačne odluke u postupku povodom prigovora pred EPO‑om na koji se ne odnosi sporazum Teva, ta klauzula ipak sprečava barem podnošenje drugih tužbi za proglašenje nevaljanosti tog patenta tijekom cijelog trajanja sporazuma Teva te se, u skladu s tekstom članka 2.4. navedenog sporazuma, ta zabrana odnosi na Tevu UK Ltd, kao i na njezina društva kćeri te na izravne tužbe, kao i na svako pomaganje trećim stranama kako bi se proglasili nevaljanima patenti tužiteljâ. Stoga u ovom slučaju nije relevantno aktivno sudjelovanje Teve u postupku povodom prigovora pred EPO‑om, osobito dostavljanjem odluka sudova Ujedinjene Kraljevine koje se odnose na valjanost patenta 947, koje navode tužitelji (vidjeti točku 635. ove presude).
Osim toga, Komisiji se ne može prigovoriti da nije utvrdila da je postojao ozbiljan temelj za dovođenje u pitanje valjanosti patenata za postupak tužiteljâ (vidjeti točku 635. ove presude). Naime, takav dokaz nije potreban kako bi se utvrdila ograničavajuća priroda klauzule o neosporavanju patenta, koja ovisi o sprečavanju stvarnih i konkretnih mogućnosti da se savladaju prepreke povezane s patentima, za čije utvrđivanje nije potreban dokaz o vjerojatnom uspjehu tužbe za proglašenje predmetnih patenata nevaljanima (vidjeti točku 368. ove presude).
Naposljetku, nije relevantna tvrdnja tužiteljâ prema kojoj klauzula o neosporavanju patenta uopće ne sprečava treće strane da osporavaju njihove patente (vidjeti točku 635. ove presude). Naime, takva tvrdnja prema kojoj sporazum Teva proizvodi potencijalne učinke samo na tog proizvođača generičkih lijekova ne dovodi u pitanje, sama po sebi, ograničavajuću prirodu klauzule o neosporavanju patenta koja je sadržana u sporazumu Teva (vidjeti također točke 556. i 557. ove presude).
Kao treće, valja smatrati da je Komisija klauzulu o isključivoj kupnji pravilno kvalificirala kao ograničenje tržišnog natjecanja.
Ta klauzula, kako je predviđena u članku 3. sporazuma Teva, glasi kako slijedi:
„3. Obveza isključive kupnje
3.1.   Tijekom trajanja ovog Ugovora, Teva će sav Perindopril za sebe i svoja Društva kćeri, u svrhu njegove isporuke ili stavljanja na raspolaganje u Ujedinjenoj Kraljevini, nabavljati isključivo od Serviera ili njegovih Društava kćeri.
[…]
3.3.   Teva ne smije aktivno prodavati ili promicati Proizvod klijentima izvan Ujedinjene Kraljevine te se mora uvjeriti da i njezina Društva kćeri jednako postupaju.
3.4.   Kada Servier ili njegova Društva kćeri prime potvrđene Tevine narudžbe za količine Proizvoda navedene u nastavku, dostavljene na Datume narudžbe ili prije, Servier ili njegova Društva kćeri isporučuju Tevi sljedeće količine Proizvoda prije datuma navedenih u nastavku:
3.4.1. 150000 (sto pedeset tisuća) kutija od 30 tableta od 2 mg do 1. kolovoza 2006., a sljedećih mjeseci 75000 (sedamdeset pet tisuća) takvih kutija mjesečno;
3.4.2. 240000 (dvjesto četrdeset tisuća) kutija od 30 tableta od 4 mg do 1. kolovoza 2006., a sljedećih mjeseci 120000 (sto dvadeset tisuća) takvih kutija mjesečno;
3.4.3. 80000 (osamdeset tisuća) kutija od 30 tableta od 8 mg do 1. siječnja 2007. (ili do bilo kojeg datuma koji dogovore strane), a tijekom sljedećih mjeseci 40000 (četrdeset tisuća) takvih kutija mjesečno.
[…]
3.8.   Ako ijedan mjesec tijekom trajanja ovog Ugovora:
3.8.1. Servier od Teve primi potvrđene narudžbe za Proizvod, za isporuku u Ujedinjenoj Kraljevini tijekom tog mjeseca, ako su te potvrđene narudžbe dostavljene na relevantne Datume narudžbe ili prije; i
3.8.2. Servier i njegova Društva kćeri, u roku od deset Radnih dana od odgovarajućeg datuma isporuke, Tevi ne isporuče ukupan Proizvod koji je Teva naručila, u skladu s odredbama Klauzula 3.4. i 3.8.1., za isporuku tijekom tog mjeseca,
3.8.3. Servier, u skladu s klauzulom 3.9., Tevi isplaćuje Paušalne novčane naknade za taj mjesec te Teva i njezina društva kćeri nemaju nikakvo drugo pravo ili pravno sredstvo (uključujući sva prava na raskid) za sve Servierove propuste u isporuci Proizvoda Tevi.
[…]”
Također valja podsjetiti da, na temelju klauzule o zabrani komercijalizacije predviđene u članku 2.3. sporazuma Teva, potonji proizvođač nije smio u Ujedinjenoj Kraljevini proizvoditi, dati proizvoditi, držati, uvoziti, isporučivati, nuditi na isporuku ili raspolagati generičkim perindoprilom, neovisno o tome je li taj perindopril proizveden u skladu sa spornim postupkom koji je ona razvila i za koji je Servier smatrao da povređuje patente 947 i 339 do 341 ili povređuje te patente do raskida ili isteka sporazuma Teva ili isteka navedenih patenata.
Komisija je u uvodnim izjavama 1552. do 1555. pobijane odluke smatrala da, s obzirom na to da klauzula o zabrani komercijalizacije (članak 2.3.) i klauzula o isključivoj kupnji (članak 3.1.) iz sporazuma Teva utječu na sposobnost Teve da konkurira ili njezinu slobodu da sasvim neovisno odabire svoje izvore perindoprila namijenjenog za tržište u Ujedinjenoj Kraljevini, te klauzule treba analizirati kao jednu te istu obvezu nenatjecanja. Pojasnila je da nije važan status eventualnih alternativnih izvora perindoprila s obzirom na patent (predstavlja li povredu ili ne), uzimajući u obzir da su jedine opcije kojima Teva raspolaže na temelju klauzule o isključivoj kupnji da prodaje isključivo Servierov proizvod ili da primi novčani iznos kao naknadu za izostanak nabave (paušalna novčana naknada od 500000 funta sterlinga mjesečno).
Valja smatrati da se tvrdnje tužiteljâ usmjerene protiv te Komisijine ocjene temelje na pogrešnom tumačenju klauzule u isključivoj kupnji iz sporazuma Teva.
Naime, iz sporazuma Teva proizlazi alternativa između nabave i plaćanja novčane naknade u slučaju izostanka nabave jer se, osim obveze isporuke, za koju je točno da se navodi u članku 3.4. sporazuma Teva, izričito predviđa mogućnost da nije provedena nabava, koja nije osporavana pred sudom niti može za posljedicu imati to da Teva raskine sporazum, niti čak podliježe uvjetima, osobito vremenskom ograničenju, osim isplate novčane naknade (članci 3.8.2., 3.8.3. i 8.3. sporazuma Teva).
Valja pojasniti da zabrana osporavanja i raskida u slučaju izostanka nabave koja je predviđena u članku 3.8.3. sporazuma Teva (u daljnjem tekstu: klauzula o zabrani raskida sporazuma) ima odlučujuću ulogu u tom tumačenju klauzule o isključivoj kupnji jer sankcioniranje nepoštovanja ugovorne obveze koje provodi sud ili koje se provodi raskidom ugovornog odnosa zamjenjuje unaprijed utvrđenom financijskom naknadom i stoga uvodi alternativu između nabave i naknade štete. U tom pogledu nije važna činjenica da je ta naknada štete posljedica nepoštovanja obveze nabave ili Servierove mogućnosti da ne opskrbi Tevu.
Naime, u svakom slučaju iz toga proizlazi, kao što je Komisija pravilno smatrala u pobijanoj odluci (uvodna izjava 1559.), mogućnost da se ne provede nabava koja je u potpunosti prepuštena Servierovoj diskreciji, čime se sprečava Tevu da uđe na tržište, kao i to da se predmetne klauzule izjednače s klauzulama koje su uobičajeno svojstvene sporazumu o nabavi.
Suprotno tomu, Teva je imala obvezu isključive kupnje, koju je Komisija pravilno kvalificirala kao „apsolutnu” (uvodna izjava 1588. pobijane odluke) jer Teva nije mogla odstupiti od nje kako bi eventualno nabavila perindopril od drugih dobavljača, neovisno o tome predstavlja li taj perindopril povredu ili ne, i ušla na tržište s tim perindoprilom, i to čak i u slučaju da joj ga Servier ne isporuči, s obzirom na to da je raskid sporazuma iz tog razloga bio isključen na temelju klauzule o zabrani raskida sporazuma. Kao što je Komisija pravilno istaknula u uvodnoj izjavi 1557. pobijane odluke, klauzula o zabrani prekida sporazuma, u vezi s klauzulom o isključivoj kupnju, obvezivala je Tevu da generički perindopril nabavlja samo od Serviera te ju je stoga sprečavala da se opskrbljuje kod drugih dobavljača, uključujući kod onih koji ne povređuju Servierove patente.
Iz toga slijedi da klauzule o isključivoj kupnji i o zabrani raskida sporazuma, ne samo da se djelomično preklapaju s obvezom zabrane komercijalizacije koja je predviđena u članku 2.3. sporazuma Teva, u dijelu u kojem zabranjuju stjecanje i stoga prodaju perindoprila koji predstavlja povredu spornih patenata koji proizvode treće strane, nego također proširuju tu obvezu izvan spornih patenata, u dijelu u kojem zabranjuju stjecanje i prodaju perindoprila koji proizvode treće strane i koji ne predstavlja povredu spornih patenata.
Iz toga proizlazi da same klauzule o isključivoj kupnji i o zabrani raskida sporazuma iz sporazuma Teva osobito mogu spriječiti Tevinu opskrbu i stoga onemogućiti njezin ulazak na tržište s proizvodom treće strane, kao što je taj ulazak, osim toga, već isključen za proizvode tužiteljâ, kao i za proizvode trećih strana na temelju klauzule o zabrani komercijalizacije predviđene člankom 2.3. sporazuma, za koju tužitelji ne osporavaju da ograničava tržišno natjecanje.
K tomu, valja smatrati da činjenica da se klauzula o isključivoj kupnji, kao uostalom i klauzula o zabrani komercijalizacije, odnose samo na perindopril erbumin ne može dovesti u pitanje njezinu ograničavajuću prirodu (vidjeti točku 626. ove presude.
Naime, tužitelji ističu da se te klauzule odnose samo na perindopril erbumin i ne osporavaju da je proizvod koji je Teva namjeravala komercijalizirati u trenutku sklapanja sporazuma Teva bio perindopril erbumin. Stoga su klauzule o zabrani komercijalizacije i o isključivoj kupnji spriječile Tevu da uđe na tržište s perindoprilom erbuminom koji je namjeravala komercijalizirati tijekom trajanja sporazuma Teva. Prema tome, iako je Teva mogla ući na tržište s perindoprilom koji se sastoji od soli koja nije erbumin tijekom razdoblja obuhvaćenog sporazumom Teva, taj je sporazum ipak sprečavao Tevu da tužiteljima konkurira perindoprilom erbuminom te je u tom pogledu ograničavao tržišno natjecanje. Usto se može istaknuti da se dokazi, koje su tužitelji podnijeli kako bi dokazali da je Teva ušla na tržište Ujedinjene Kraljevine sa soli koja nije erbumin, odnose se na podatke koji su uslijedili nakon isteka sporazuma Teva.
Osim toga, u ovom slučaju nisu relevantne tvrdnje tužiteljâ koje se odnose na dvojake potencijalne učinke klauzule o isključivoj kupnji (vidjeti točku 636. ove presude). Naime, valja podsjetiti da se takvi potencijalni učinci, koji se u ovom slučaju temelje na okolnostima koje nisu bile predvidive na datum sklapanja sporazuma Teva, ne mogu uzeti u obzir u okviru analize cilja koji ograničava tržišno natjecanje (vidjeti točku 644. ove presude). U svakom slučaju, može se dodati da se, suprotno onomu što tvrde tužitelji, ne može smatrati da navodni potencijalni učinci sporazuma Teva nisu ograničavali tržišno natjecanje ili čak da su bili pozitivni za tržišno natjecanje.
Naime, da je EPO proglasio patent 947 nevaljanim, sporazum Teva spriječio bi je da uđe na tržište sa svojim proizvodom ili Krkinim proizvodom na temelju klauzule o zabrani komercijalizacije, koja bi ostala na snazi, kao što to potvrđuje upućivanje na „istek” patenata u članku 2.3. sporazuma Teva, za razliku od pojma „opoziv” upotrijebljenog u članku II. dodatku sporazumu Teva, dok bi se tim proglašenjem nevaljanosti dopustio ulazak na tržište generičkih proizvoda koji možda predstavljaju povredu tog patenta. K tomu, čak i kad bi tužitelji Tevu opskrbili generičkim perindoprilom u tom slučaju, kao što tvrde (vidjeti točku 616. ove presude), taj Tevin ulazak na tržište s generičkim perindoprilom tužiteljâ ne bi je stavio u konkurentski položaj u odnosu na te tužitelje i Teva usto ne bi bila jedina i stoga prva koja je ušla na tržište s obzirom na gore navedeni ulazak drugih proizvođača generičkih lijekova. Isto tako, u slučaju da je EPO potvrdio valjanost patenta 947, Teva i dalje ne bi mogla nabaviti generički perindopril, uključujući onaj koji ne predstavlja povredu, od drugih poduzetnika koji nisu tužitelji te njezina nabava od tužiteljâ, još više hipotetska u tom slučaju, kao što sami tužitelji priznaju (vidjeti točku 636. ove presude), ne bi dopustila ni da konkurira tužiteljima. U potonjem pogledu valja dodati da se okolnost da je Komisija utvrdila da je povreda završila na datum ulaska Teve na tržište Ujedinjene Kraljevine s proizvodom tužiteljâ ne može tumačiti kao da je Komisija priznala da je Teva u srpnju 2007. ušla na tržište kao konkurent tužiteljâ. Naime, sama je Komisija u pobijanoj odluci (uvodne izjave 2125. i 3133.) navela da je završetak povrede utvrđen na 6. srpnja 2007. radi opreza i kako bi se utvrdio datum pogodan za ugovorne strane.
Iz istih razloga, u ovom slučaju također nisu relevantne tvrdnje tužiteljâ koje se odnose na njihovu namjeru da opskrbljuju Tevu u slučaju da EPO proglasi patent 947 nevaljanim i na cilj u pogledu toga da Teva ranije uđe na tržište Ujedinjene Kraljevine ili da čak uđe kao prvi proizvođač generičkih lijekova.
Naposljetku, Komisiji se ne može prigovoriti (vidjeti točku 624. ove presude) da je svoju analizu potkrijepila samo tumačenjem sporazuma Teva koje je High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) (Visoki sud, Engleska i Wales, Odjel
Chancery
, Patentni sud) utvrdio u svojoj presudi od 9. listopada 2008. (uvodne izjave 1572. i 1573. pobijane odluke).
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da Komisija nije pogrešno ocijenila klauzule o isključivoj kupnji i o zabrani raskida sporazuma iz sporazuma Teva, time što je smatrala da te dvije klauzule, u vezi s klauzulom o zabrani komercijalizacije iz članka 2.3. sporazuma Teva, treba zajedno analizirati kao „obvezu nenatjecanja” (uvodna izjava 1552. pobijane odluke) i stoga kao Tevinu opću obvezu zabrane komercijalizacije.
Iz toga slijedi da, suprotno onomu što u biti tvrde tužitelji, te klauzule ne odgovaraju ni klauzulama koje uobičajeno sadržavaju sporazumi o nabavi ni klauzulama sporazuma o isključivoj kupnji (vidjeti također točke 661. i 662. ove presude) i stoga se ne mogu analizirati jednako kao klauzule sadržane u sporazumu koji je dodatan nagodbi, uzimajući u obzir da takvi sporazumi odgovaraju standardnim trgovačkim sporazumima (vidjeti točke 798. do 808. ove presude).
Iz toga također slijedi da treba odbiti argumente tužiteljâ koji se temelje na standardnim sporazumima o nabavi ili o isključivoj kupnji.
Konkretno, činjenica koju navode tužitelji, prema kojoj su takvi sporazumi dio ustaljene prakse u farmaceutskom sektoru, nije relevantna u ovom slučaju jer klauzula o isključivoj kupnji iz sporazuma Teva ne odgovara trenutačnim klauzulama na koje se pozivaju tužitelji. Valja dodati da, u svakom slučaju, prakse privatnih poduzetnika, koje tijela javne vlasti određene države članice toleriraju ili odobravaju, ne mogu prevladati nad primjenom pravilâ tržišnog natjecanja (presuda od 17. siječnja 1984., VBVB i VBBB/Komisija,
43/82 i 63/82
,
EU:C:1984:9
, t.
40.
).
Nije relevantna ni Uredba br. 2790/1999, i to tim više jer se, na temelju njezina članka 2. stavka 4., ne primjenjuje na sporazume o isključivosti sklopljene s konkurentnim poduzetnicima, kao što su oni u ovom slučaju koji su oboje namjeravali komercijalizirati perindopril u svoje ime. Naime, smatralo se da je Teva potencijalni konkurent tužiteljâ (vidjeti točku 614. ove presude) te to svojstvo nije dovedeno u pitanje sklapanjem sporazuma koji se uobičajeno sklapa između poduzetnika koji posluju na različitim razinama proizvodnog ili distribucijskog lanca.
U pogledu Komisijine ocjene sporazuma Servier – Generics sklopljenog manje od jedne godine nakon sporazuma Teva, valja istaknuti da je Komisija u uvodnoj izjavi 745. pobijane odluke utvrdila, a da joj tužitelji nisu proturječili, da klauzula o isključivoj kupnji sadržana u tom drugom sporazumu ne predviđa nikakvo plaćanje ili novčanu naknadu u slučaju da tužitelji ne provedu nabavu. Osim toga, iz spisa proizlazi da ta klauzula nije bila ni u vezi s klauzulom o zabrani raskida sporazuma ni s klauzulom o zabrani komercijalizacije, s obzirom na to da Generics nije razvio konkurentni perindopril, tako da se ocjene o tom sporazumu ne mogu primijeniti na sporazum Teva.
Naposljetku, budući da je Komisija jasno istaknula posebne aspekte i problematike koje se u ovom slučaju odnose na klauzulu o isključivoj kupnji iz sporazuma Teva (vidjeti osobito uvodne izjave 1553. do 1574. pobijane odluke), iz pobijane se odluke ne može zaključiti da je Komisija načelno zabranila svako istodobno sklapanje sporazuma o isključivoj distribuciji i sporazuma o nagodbi.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da je Komisija pravilno smatrala da je sporazum Teva ograničio Tevine napore da konkurira tužiteljima.
ii)

Nepostojanje poticajne prednosti
Komisija je u pobijanoj odluci smatrala da prvotni iznos od 5 milijuna funta sterlinga (u daljnjem tekstu: prvotni iznos) i paušalna novčana naknada od 500000 funta sterlinga mjesečno u ukupnom iznosu od 5,5 milijuna funta sterlinga, koja obuhvaća jedanaest mjeseci zbog izostanka Servierove nabave (u daljnjem tekstu: konačna paušalna novčana naknada), predstavljaju znatan novčani iznos od 10,5 milijuna funta sterlinga koji je poslužio kao znatno poticanje Teve da ne konkurira tužiteljima (uvodna izjava 1622.).
Radi utvrđivanja predstavlja li plaćanje za odgodu ulaska na tržište, odnosno prijenos vrijednosti s proizvođača izvornog lijeka na proizvođača generičkih lijekova, poticanje na prihvaćanje klauzula o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije, valja ispitati, uzimajući u obzir njegovu prirodu i opravdanje, obuhvaća li to plaćanje troškove koji su svojstveni nagodbi u sporu. Komisija je stoga u pobijanoj odluci pravilno ispitala odgovara li prijenos vrijednosti posebnim troškovima nagodbe koje je snosio proizvođač generičkih lijekova (uvodne izjave 1592. do 1599. pobijane odluke).
Kada plaćanje za odgodu ulaska na tržište predviđeno u sporazumu o nagodbi koji sadržava klauzule kojima se ograničava tržišno natjecanje ima za cilj nadoknaditi troškove svojstvene nagodbi koje snosi proizvođač generičkih lijekova, to se plaćanje načelno ne može smatrati poticajnim. U tom slučaju ipak nije isključena mogućnost da se utvrdi postojanje poticanja ili ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj. Međutim, za to je potrebno da Komisija utvrdi da su iznosi koji odgovaraju tim troškovima svojstvenim nagodbi, čak i ako su ih stranke u toj nagodbi odredile i izrazile preciznim brojkama, prekomjerni (vidjeti točku 278. ove presude).
Troškovi svojstveni nagodbi u sporu obuhvaćaju, među ostalim, troškove spora koje je snosio proizvođač generičkih lijekova u okviru spora između tog proizvođača i proizvođača izvornog lijeka. Naime, uzimanje u obzir tih troškova izravno je povezano s takvom nagodbom. Prema tome, kad iznose troškova spora koje snosi proizvođač generičkih lijekova utvrde strane nagodbe, Komisija može utvrditi da su ti iznosi poticajni samo ako dokaže da su neproporcionalni (vidjeti točku 279. ove presude).
Suprotno tomu, određeni troškovi koje snosi proizvođač generičkih lijekova
a priori
previše su nepovezani sa sporom i njegovim rješavanjem da bi se mogli smatrati svojstvenima nagodbi u sporu o patentima. Na primjer, riječ je o troškovima proizvodnje proizvoda koji predstavljaju povredu, koji odgovaraju vrijednosti zaliha navedenih proizvoda, kao i o troškovima istraživanja i razvoja koji su nastali pri izradi tih proizvoda. Isto vrijedi za iznose koje proizvođač generičkih lijekova mora platiti trećim osobama zbog ugovornih obveza sklopljenih izvan spora (na primjer ugovori o isporuci). Stoga je na stranama sporazuma, ako žele da se plaćanje tih troškova ne kvalificira kao poticajno ili kao pokazatelj da postoji ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj, da dokažu da su ti troškovi svojstveni sporu ili njegovu rješavanju, a zatim da opravdaju njihov iznos. Te se strane u istu svrhu mogu osloniti na činjenicu da je iznos naknade tih troškova koji
a priori
nisu svojstveni nagodbi u sporu neznatan i stoga nedovoljan kako bi predstavljao znatno poticanje na prihvaćanje klauzula kojima se ograničava tržišno natjecanje i koje su predviđene u sporazumu o nagodbi (vidjeti točku 280. ove presude).
–
Konačna paušalna novčana naknada
Suprotno onomu što tvrde tužitelji, Komisija je pravilno smatrala da konačna paušalna novčana naknada predstavlja plaćanje u korist Teve u zamjenu za njezinu obvezu da ne konkurira Servieru (uvodna izjava 1588. pobijane odluke) i stoga poticanje da pristane na obvezu zabrane komercijalizacije. Naime, budući da je Komisija pravilno smatrala da klauzule o isključivoj kupnji i o zabrani raskida sporazuma iz sporazuma Teva odgovaraju utvrđivanju obveze zabrane komercijalizacije kojom se Tevu isključuje s tržišta (vidjeti točku 671. ove presude) te da se člancima 1.8. i 3.8.3. sporazuma Teva predviđa plaćanje paušalne novčane naknade od 500000 funta sterlinga mjesečno u slučaju neisporuke proizvoda i stoga provedba tog isključenja s tržišta, paušalna novčana naknada jasno predstavlja naknadu za to da Teva ne uđe na tržište.
U tom pogledu, nije relevantan argument tužiteljâ prema kojem je paušalna novčana naknada klasičan ugovorni instrument u engleskom pravu i odražava ono što bi sud mogao dodijeliti za nepoštovanje obveze nabave. Naime, postojanje poticanja u ovom sporu proizlazi iz činjenice da plaćanje nije provedeno u okviru naknade za troškove svojstvene nagodbi ili u okviru izvršenja standardnog sporazuma o nabavi, nego u okviru naknade za izostanak ulaska na tržište kako je predviđena gore navedenim klauzulama, neovisno o pravnom sredstvu upotrijebljenom za provedbu te naknade i o činjenici da ta naknada odgovara novčanoj naknadi koju bi dodijelio sud (vidjeti točke 680. i 681. ove presude).
Poticajna priroda konačne paušalne novčane naknade ne može se dovesti u pitanje ni usporedbom koju su tužitelji proveli s Komisijinom ocjenom sporazuma Lundbeck – Neolab (vidjeti točke 394. do 398. ove presude).
–
Prvotni iznos
U pogledu prvotnog iznosa predviđenog u članku 10.1. sporazuma Teva, valja smatrati da se na temelju argumenata koje su iznijeli tužitelji ne može dovesti u pitanje Komisijino utvrđenje u pogledu postojanja poticanja.
U tom pogledu valja podsjetiti da se člankom 10.1. sporazuma Teva određuje:
„Kada primi odgovarajući Tevin račun, Servier plaća ili određuje svojim društvima kćerima da Tevi plate 5000000 [funta sterlinga] u roku od deset radnih dana od primitka Tevina računa. Taj se račun može predati pri potpisivanju ovog [sporazuma] te je odmah naplativ, pri čemu Servier i dalje ima deset radnih dana da provede plaćanje. To je plaćanje doprinos troškovima koje snosi Teva zbog pripreme sklapanja ovog [sporazuma], uključujući, ali ne ograničavajući se na, troškove raskida njezinih sporazuma o isporuci koji postoje u Ujedinjenoj Kraljevini.”
U pobijanoj odluci Komisija je uvodno utvrdila da Teva nije
ex post
priopćila nikakvu konkretnu brojku u pogledu različitih troškova koji bi se nadoknadili prvotnim iznosom, osim sudskih troškova procijenjenih na manje od 100000 eura za tužbu koju je Ivax podnio protiv Serviera u Ujedinjenoj Kraljevini (uvodne izjave 1594. i 1597.). Procijenila je ipak druge troškove koji, prema njezinu mišljenju, mogu proizaći iz članka 10.1. sporazuma Teva, među kojima su troškovi koji odgovaraju vrijednosti Tevine zalihe perindoprila koju je trebalo uništiti i troškovima razvoja perindoprila, kako bi iz toga zaključila da ti troškovi ukupno čine manje od 40 % prvotnog iznosa (uvodne izjave 1596. do 1599. pobijane odluke).
Iz toga slijedi da je Komisija smatrala da, iako se određeni troškovi obuhvaćeni člankom 10.1. sporazuma Teva mogu smatrati svojstvenima nagodbi u sporu između tužiteljâ i Teve, potonje društvo nije brojčano izrazila predmetne troškove, niti je
a fortiori
utvrdila njihov iznos, osim troškova spora koji su brojčano izraženi, ali približno i pri čemu nije utvrđen njihov iznos. Naime, Komisija je u pobijanoj odluci navela činjenicu da je Teva samo „navela” (uvodna izjava 797.) ili „priopćila” (uvodna izjava 1597.) iznos „manji od 100000 eura” na temelju tih troškova spora te je potvrdila, u odgovoru na pitanje postavljeno na raspravi, da Teva svoju brojčanu procjenu nije nikako opravdala.
Međutim, tužitelji ne iznose nijedan argument, niti
a fortiori
ne podnose nijedan element, kao što je „odgovarajući račun” koji se navodi u članku 10.1. sporazuma, kojim bi se dovela u pitanje ta Komisijina analiza.
Tužitelji su, kao prvo, samo uputili na „uništenje zalihe”, pri čemu su naveli njezinu vrijednost. Međutim, naknada štete vrijednosti zalihe koju treba uništiti ne može se
a priori
kvalificirati kao troškovi svojstveni nagodbi (vidjeti točke 280. i 683. ove presude).
U svakom slučaju, tužitelji ne utvrđuju vrijednost navedene zalihe. Naime, s jedne strane, iznos u eurima koji navode ne odgovara iznosu u funtama sterlinga iz pobijane odluke (uvodna izjava 1596.), s obzirom na tečaj koji je primijenila Komisija (vidjeti osobito bilješku 4109. pobijane odluke. S druge strane i najprije, tužitelji u prilog svojoj tvrdnji ne podnose nikakav drugi dokaz osim njihovih i Tevinih izjava u odgovoru na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, kao i Tevin dokument u kojem se ne navodi takav brojčani podatak. Stoga, čak i da treba smatrati da je, u ovom slučaju, plaćanje vrijednosti Tevine zalihe proizvoda koju treba uništiti svojstveno sporazumu Teva jer je to uništenje predviđeno navedenim sporazumom (članak 2.2.), to plaćanje treba , ako se ne može opravdati njegov iznos, kvalificirati kao poticajno plaćanje (vidjeti točku 683. ove presude).
Kao drugo, tužitelji navode iznos od 1 milijuna funta sterlinga za koji je Teva predvidjela da ga treba isplatiti jednom od svojih trgovinskih partnera zbog prekida predmetnog trgovinskog partnerstva. Osim činjenice da iznosi koje proizvođač generičkih lijekova treba isplatiti trećim osobama zbog raskida postojećih ugovora nisu
a priori
troškovi svojstveni nagodbi (vidjeti točku 683. ove presude), može se istaknuti da navodni iznos uopće ne proizlazi iz predmetnog ugovora koji je priložen tužbi.
Kao treće, iako tužitelji tvrde da prvotni iznos odgovara naknadi štete koju bi trebali isplatiti Tevi u slučaju pogrešno izdanog sudskog naloga i koji nisu morali platiti zahvaljujući sporazumu Teva, valja istaknuti da tom tvrdnjom tužitelji u biti nastoje utvrditi da je opravdan prvotni iznos tako što taj iznos uspoređuju s troškovima drukčije prirode koji nisu predviđeni člankom 10.1. sporazuma. Naime, ta odredba, iako nije sastavljena na ograničavajuć način, odnosi se samo na „[troškove] koje snosi Teva” i ne uključuje troškove koje su tužitelji snosili ili izbjegli. U svojoj tvrdnji tužitelji također ne razlikuju opravdanost prvotnog iznosa s obzirom na nagodbu, o kojoj je jedinoj riječ u ovom slučaju, i proporcionalnost tog iznosa za čiju bi ocjenu predložena usporedba mogla, ovisno o slučaju, biti relevantna. Međutim, važno je podsjetiti da je riječ o dvije različite ocjene koje Komisija treba uzastopno provesti. Stoga je Komisija dužna, kad ocjenjuje ograničavajuću prirodu nagodbe u sporu o patentima koji uključuje prijenos vrijednosti, kao prvo, ispitati jesu li troškovi obuhvaćeni prijenosom vrijednosti opravdani s obzirom na nagodbu i, konkretno, odgovara li prijenos vrijednosti utvrđenom iznosu troškova koji se po svojoj prirodi mogu smatrati svojstvenima nagodbi, a zatim, kao drugo, ako troškove smatra opravdanima, provjeriti da njihov iznos nije neproporcionalan osobito s obzirom na vrstu predmetnog troška (vidjeti točke 681. i 682. ove presude).
Zatim valja smatrati da, čak i kad bi navodna usporedba mogla biti relevantna za provjeru toga je li prvotni iznos opravdan s obzirom na nagodbu, tužitelji ne podnose nikakvu procjenu navodno izbjegnutih troškova. Naime, samo upućuju na znatnu naknadu štete u slučaju neuspjeha u postupku o meritumu uslijed sudskog naloga izdanog u njihovu korist.
Naposljetku, budući da tužitelji tvrde, kao četvrto, da je cilj prvotnog iznosa „osigurati” klauzulu o isključivoj kupnji (vidjeti točku 628. ove presude), iz toga valja zaključiti da smatraju da je taj iznos naknada za navedenu klauzulu i stoga u biti priznaju njegovu poticajnu prirodu jer je ta klauzula protumačena kao da se njome Tevi nalaže obveza zabrane komercijalizacije (vidjeti točke 684. i 685. ove presude).
Iz toga proizlazi da je Komisija u pobijanoj odluci (uvodne izjave 1608. i 1622.) valjano utvrdila da u sporazumu Teva postoji poticanje Teve da pristane da se na nju primijene klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta koje su predviđene navedenim sporazumom a da pritom nije trebala, kao što tvrde tužitelji (vidjeti točku 628. ove presude), provjeriti bi li te klauzule imale manji ograničavajući doseg a da nije provedeno to poticajno plaćanje. Naime, utvrđenje poticanja na pristanak da se primijene klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta zahtijeva samo postojanje takvih klauzula, neovisno o njihovu manje ili više ograničavajućem dosegu, i analizu troškova pokrivenih predmetnim prijenosom vrijednosti (vidjeti točke 680. i 681. ove presude).
Postojanje tog poticanja ne može se dovesti u pitanje tvrdnjom tužiteljâ prema kojoj je Komisija pogrešno „spojila” prvotni iznos i konačnu paušalnu novčanu naknadu kako bi iz toga zaključila „neto prijenos vrijednosti u iznosu od 10,5 milijuna funta sterlinga”. Točno je, kao što pravilno ističu tužitelji, da za razliku od prvotnog iznosa utvrđenog u članku 10.1. sporazuma Teva iznos konačne paušalne novčane naknade proizlazi iz provedbe sporazuma Teva, osobito ako tužitelji ne opskrbe Tevu, a ne, u iznosu od 5,5 milijuna funta sterlinga, iz predmetne klauzule sporazuma kojom se predviđa samo mjesečni iznos novčane naknade od 500000 funta sterlinga. Međutim, iako se iz toga može zaključiti da iznos od 10,5 milijuna funta sterlinga odgovara iznosu prijenosa vrijednosti koji je stvarno isplaćen Tevi, a ne iznosu prijenosa vrijednosti koji proizlazi iz samih klauzula sporazuma Teva, cijeli iznos tog stvarnog prijenosa ipak također predstavlja poticanje, iz istih razloga na temelju kojih je utvrđena poticajna priroda prvotnog iznosa i mjesečne novčane naknade od 500000 funta sterlinga.
Iz toga slijedi da je, s obzirom na prethodno navedeno (vidjeti osobito točke 265. do 271. ove presude), Komisija iz utvrđenja tog poticanja, čija su oba sastavna dijela predviđena sporazumom Teva, pravilno utvrdila da je taj sporazum od početka imao za cilj ograničiti tržišno natjecanje.
Taj se zaključak ne dovodi u pitanje navodnim iskrivljavanjem cilja sporazuma Teva i namjera strana navedenog sporazuma.
Naime, tvrdnja tužiteljâ prema kojoj strane sporazuma Teva nisu imale protutržišnu namjeru te su imale legitimne ciljeve, među kojima osobito da Teva ranije uđe na tržište Ujedinjene Kraljevine ili da čak uđe kao prvi proizvođač generičkih lijekova, ne može dovesti u pitanje ni postojanje poticajne prednosti ni to da klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta iz sporazuma Teva ograničavaju tržišno natjecanje (vidjeti također točku 669. ove presude). Prema tome, čak i pod pretpostavkom da se predmetni argumenti temelje na utvrđenim činjenicama, njima se ni u kojem slučaju ne bi mogla osporiti kvalifikacija sporazuma Teva kao ograničenja s obzirom na cilj, koju je utvrdila Komisija.
Također valja dodati da namjera strana ne predstavlja element potreban za utvrđivanje ograničavajuće prirode određene vrste koordinacije među poduzetnicima (vidjeti točku 222. ove presude).
Usto, budući da su sadržavali klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta, čija priroda koja je u biti ograničavajuća nije valjano dovedena u pitanje, Komisija je sporazum Teva mogla, s obzirom na to da je utvrđeno postojanje poticanja, valjano smatrati sporazumom o isključenju s tržišta, koji stoga ima protutržišni cilj. Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, sama okolnost da sporazum ima također legitimne ciljeve ne može biti dovoljna kako bi se spriječila njegova kvalifikacija kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj (vidjeti točku 222. ove presude).
iii)

Prigovor, istaknut podredno, koji se odnosi na trajanje povrede
Tužitelji prigovaraju Komisiji da je utvrdila da je povreda koja im se stavlja na teret na temelju sporazuma Teva započela na datum sklapanja tog sporazuma (13. lipnja 2006.), umjesto na datum kad je Teva dobila OSP u Ujedinjenoj Kraljevini (12. prosinca 2006.) (vidjeti točku 641. ove presude).
U tom pogledu valja podsjetiti da se, s jedne strane, ispitivanje uvjeta i ograničenja tržišnog natjecanja ne temelji samo na trenutačnom tržišnom natjecanju među poduzetnicima koji su već prisutni na tržištu, nego i na potencijalnom tržišnom natjecanju između tih postojećih poduzetnika i poduzetnika koji još nisu prisutni na tržištu (vidjeti presudu od 29. lipnja 2012., E.ON Ruhrgas i E.ON/Komisija,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, t.
85.
i navedenu sudsku praksu) te da je, s druge strane, Komisija pravilno smatrala da je Teva bila potencijalni konkurent tužiteljâ na datum sklapanja sporazuma Teva (vidjeti točku 614. ove presude), unatoč tome što na taj datum nije imala OSP (vidjeti točke 478. i 599. ove presude). Iz toga slijedi da Komisija nije počinila pogrešku time što je smatrala da je tržišno natjecanje bilo ograničeno od sklapanja sporazuma Teva, 13. lipnja 2006., i da je povreda koja se na temelju tog sporazuma stavlja na teret tužiteljima započela na taj dan.
Stoga treba odbiti prigovor kojim se kritizira Komisijina ocjena trajanja povrede utvrđenog na temelju sporazuma Teva, kao i tužbeni razlog koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava i pogreškama u ocjeni pri kvalifikaciji sporazuma Teva kao ograničenja s obzirom na cilj.
c)

Pogreške koje se tiču prava i pogreške u ocjeni koje se odnose na kvalifikaciju sporazuma Teva kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu
Tužitelji tvrde da je Komisija počinila različite pogreške koje se tiču prava i pogreške u ocjeni koje se odnose na kvalifikaciju sporazuma Teva kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu.
U skladu s
mutatis mutandis
primjenom razmatranja navedenih u točkama 566. do 570. ove presude, ovaj tužbeni razlog valja odbiti kao bespredmetan.
8.

Sporazum sklopljen s Lupinom
a)

Svojstvo Lupina kao potencijalnog konkurenta
[
omissis
]
b)

Pogreške koje se tiču prava i pogreške u ocjeni koje se odnose na kvalifikaciju sporazuma sklopljenog s Lupinom kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj
1)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
2)

Ocjena Općeg suda
Što se tiče tužbenog razloga koji se odnosi na samo utvrđenje povrede, najprije valja ispitati argumente tužiteljâ čiji je cilj dovesti u pitanje oba uvjeta na temelju kojih se može utvrditi ograničenje s obzirom na cilj, odnosno poticajna prednost u korist proizvođača generičkih lijekova i povezano ograničenje njegovih napora da konkurira proizvođaču izvornog lijeka. Potom će biti potrebno ispitati je li Komisija mogla pravilno zaključiti da postoji povreda. Naposljetku, bit će potrebno uvjeriti se da Komisija nije počinila nikakvu pogrešku pri materijalnom određivanju te povrede.
Što se tiče tužbenog razloga koji se odnosi na trajanje povrede, koji su tužitelji podredno istaknuli, on će se zadnji ispitati.
i)

Nepostojanje poticajne prednosti
Iz članka 2. Uredbe br. 1/2003, kao i iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je, u području prava tržišnog natjecanja, u slučaju spora o postojanju povrede, na Komisiji da podnese dokaze o povredama koje utvrđuje te da iznese dokaze koji mogu u dovoljnoj mjeri dokazati postojanje činjenica koje predstavljaju povredu (presude od 17. prosinca 1998., Baustahlgewebe/Komisija,
C‑185/95 P
,
EU:C:1998:608
, t.
58.
i od 8. srpnja 1999., Komisija/Anic Partecipazioni,
C‑49/92 P
,
EU:C:1999:356
, t.
86.
; vidjeti također presudu od 12. travnja 2013., CISAC/Komisija,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
, t.
91.
i navedenu sudsku praksu).
U tom kontekstu, ako Opći sud ima ikakve sumnje, on mora odlučiti u korist poduzetnika koji je adresat odluke kojom se utvrđuje povreda. Sud, prema tome, ne može zaključiti da je Komisija utvrdila postojanje predmetne povrede u dovoljnoj mjeri ako i dalje ima dvojbe u tom pogledu, osobito u okviru tužbe za poništenje odluke kojom se izriče novčana kazna (vidjeti presudu od 12. travnja 2013., CISAC/Komisija,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
, t.
92.
i navedenu sudsku praksu).
Naime, treba uzeti u obzir pretpostavku nedužnosti, kako osobito proizlazi iz članka 48. Povelje o temeljnim pravima. S obzirom na prirodu predmetnih povreda, kao i na prirodu i stupanj težine s njima povezanih sankcija, pretpostavka nedužnosti primjenjuje se osobito na postupke povodom povreda pravila tržišnog natjecanja primjenjive na poduzetnike u kojim se mogu izreći novčane kazne ili periodični penali (vidjeti presudu od 12. travnja 2013., CISAC/Komisija,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
, t.
93.
i navedenu sudsku praksu).
K tomu, valja uzeti u obzir nezanemarivo narušavanje ugleda koje se fizičkoj ili pravnoj osobi nanosi ako se utvrdi da je sudjelovala u povredi pravila tržišnog natjecanja (vidjeti presudu od 12. travnja 2013., CISAC/Komisija,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
, t.
95.
i navedenu sudsku praksu).
Stoga Komisija treba predočiti precizne i dosljedne dokaze kako bi se utvrdilo postojanje povrede i potkrijepilo čvrsto uvjerenje u to da navodne povrede predstavljaju ograničenja tržišnog natjecanja u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a (vidjeti presudu od 12. travnja 2013., CISAC/Komisija,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
, t.
96.
i navedenu sudsku praksu).
Važno je naglasiti da nije nužno da svi dokazi koje je Komisija podnijela ispunjavaju te kriterije za svaki element povrede. Naime, skup indicija na koji se poziva institucija, ocijenjen zajedno, može ispuniti taj zahtjev (vidjeti presudu od 12. travnja 2013., CISAC/Komisija,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
, t.
97.
i navedenu sudsku praksu).
Zaključak o postojanju protutržišne prakse ili sporazuma ponekad se mora izvesti iz određenog broja podudarnosti i indicija koje, razmatrane zajedno, mogu predstavljati, ako ne postoji drugo uvjerljivo objašnjenje, dokaz povrede pravila tržišnog natjecanja (presuda od 7. siječnja 2004., Aalborg Portland i dr./Komisija,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P i C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
, t.
57.
).
Na primjer, ako se sama usporednost ponašanja ne može utvrditi kao usklađeno djelovanje, ipak može predstavljati ozbiljnu naznaku takvog djelovanja kad uzrokuje uvjete tržišnog natjecanja koji ne odgovaraju normalnim tržišnim uvjetima (presuda od 14. srpnja 1972., Farbenfabriken Bayer/Komisija,
51/69
,
EU:C:1972:72
, t.
25.
).
Usto, postojanje dodatnog sporazuma, u skladu s izrazom koji je Komisija upotrijebila u uvodnoj izjavi 1190. pobijane odluke, može predstavljati, što se tiče nagodbe u sporu o patentu, ozbiljnu naznaku postojanja poticanja i, prema tome, ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj (vidjeti točke 265. do 273. ove presude).
U tom pogledu valja pojasniti da je dodatni sporazum standardni trgovački sporazuma „povezan” sa sporazumom o nagodbi u sporu koji sadržava klauzule koje su same po sebi ograničavajuće (vidjeti točku 257. ove presude). Takva povezanost postoji osobito kad su oba sporazuma sklopljena isti dan, kad su pravno povezana, pri čemu je obvezujuća priroda jednog od sporazuma uvjetovana sklapanjem drugog sporazuma, ili pak kada, s obzirom na kontekst u kojem su sklopljeni, Komisija može utvrditi da su neodvojivi. Može se dodati da, što je manji vremenski razmak između sklapanja sporazuma, to će Komisiji biti lakše utvrditi tu neodvojivost.
Još valja istaknuti da činjenica da su sporazum o nagodbi i dodatni sporazum sklopljeni na isti dan ili da između njih postoji ugovorna veza upućuje na to da ti sporazumi čine istu ugovornu cjelinu. Naime, ako ti sporazumi nisu sklopljeni na isti dan (i ako između njih ne postoji ugovorna veza), jedna od strana pregovora dodjeljuje drugoj strani sve što želi bez ikakve sigurnosti u to da će očekivanu naknadu konačno dobiti. Ta vremenska ili pravna veza između dvaju sporazuma također upućuje na činjenicu da se o njima zajednički pregovaralo.
Međutim, dodatni sporazum jest standardni trgovački sporazum koji može autonomno postojati, neovisno o nagodbi u sporu. Obrnuto, sklapanje sporazuma o nagodbi ne nalaže istodobno sklapanje trgovačkog sporazuma. Stoga povezanost dvaju sporazuma nije nužna. Usto, ne može se opravdati nagodbom u sporu jer cilj dodatnog sporazuma nije ostvariti takvu nagodbu nego provesti trgovinsku transakciju.
Osim toga, dodatni sporazum uključuje prijenose vrijednosti, financijske prirode ili ne, između strana. Osobito, može uključivati prijenose vrijednosti s nositelja patenta na proizvođača generičkih lijekova.
Stoga postoji rizik da je cilj povezanosti trgovačkog sporazuma i sporazuma o nagodbi koji sadržava klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta, koje same po sebi ograničavaju tržišno natjecanje (vidjeti točku 257. ove presude), pod izlikom trgovinske transakcije, koja poprima oblik, ovisno o slučaju, složene ugovorne konstrukcije, zapravo potaknuti proizvođača generičkih lijekova da pristane da se na njega primijene te klauzule prijenosom vrijednosti predviđenim dodatnim sporazumom.
Prema tome, okolnost da je trgovački sporazum čiji predmet obično nije nagodba u sporu (vidjeti točku 800. ove presude) i kojim se prenosi vrijednost s proizvođača izvornog lijeka na proizvođača generičkih lijekova, u okolnostima navedenima u točki 798. ove presude, povezan sa sporazumom o nagodbi u sporu koji sadržava klauzule koje ograničavaju tržišno natjecanje predstavlja ozbiljnu naznaku postojanja plaćanja za odgodu ulaska na tržište (vidjeti točku 264. ove presude).
Međutim, ozbiljna naznaka navedena u prethodnoj točki nije dovoljna te je Komisija stoga treba potkrijepiti podnošenjem drugih dosljednih elemenata na temelju kojih se može zaključiti da postoji plaćanje za odgodu ulaska na tržište. Takvo plaćanje, u posebnom kontekstu dodatnih sporazuma, odgovara dijelu plaćanja koje je proveo proizvođač izvornog lijeka, koji prelazi „normalnu” vrijednost razmijenjene robe (ili, ovisno o slučaju, dijelu „normalne” vrijednosti razmijenjene robe koji prelazi iznos koji je platio proizvođač generičkih lijekova).
U tom pogledu valja istaknuti da je Komisija na temelju raznih naznaka, osobito činjenici da Lupin nije dao nikakvo jamstvo da će se patent odobriti, da će biti valjan ili da proizvodi ili postupci za koje se traži patent neće predstavljati povredu (članak 2.2. točka (a) sporazuma Lupin), dva puta u pobijanoj odluci navela da se o stjecanju Lupinove tehnologije nije pregovaralo „u tržišnim uvjetima” (uvodne izjave 1950. i 1952.).
Valja istaknuti da pojam „normalni uvjeti tržišnog natjecanja”, kojem je sličan pojam „normalni tržišni uvjeti”, iako se ne upotrebljava u pogledu zabranjenih sporazuma, nije nepoznat u pravu tržišnog natjecanja jer je točno da se upotrebljava u konkretnom području državnih potpora radi utvrđivanja toga je li se država ponijela kao privatni ulagač (presuda od 2. rujna 2010., Komisija/Scott,
C‑290/07 P
,
EU:C:2010:480
, t.
68.
), odnosno predstavlja li prednost dodijeljena predmetnim poduzetnicima normalnu naknadu državi. Taj pojam stoga po analogiji može biti relevantan referentni parametar kada treba utvrditi jesu li dva poduzetnika sklopila trgovinsku transakciju na temelju razmatranja koja se odnose samo na gospodarsku vrijednost razmijenjene robe, na primjer na izglede za isplativost i stoga na normalne tržišne uvjete.
Budući da je Komisija iznijela indicije i dokaze na temelju kojih može smatrati da dodatni sporazum nije sklopljen u normalnim tržišnim uvjetima, strane sporazuma mogu iznijeti svoju verziju činjenica, tako da svoje tvrdnje potkrijepe elementima koje mogu predočiti i na temelju kojih se može smatrati da je trgovački sporazum, iako je povezan sa sporazumom o nagodbi, opravdan drugim razlozima koji se ne odnose na isključenje konkurenta plaćanjem za odgodu ulaska na tržište. Strane sporazumâ stoga mogu tvrditi da je dodatni sporazum sklopljen u tržišnim uvjetima i pritom istaknuti odgovarajuće elemente koji se, na primjer, temelje na industrijskim i trgovinskim običajima tog sektora ili posebnim okolnostima predmetnog slučaja.
S obzirom na sve elemente kojima raspolaže i, ovisno o slučaju, na to da strane sporazumâ nisu iznijele objašnjenja ili vjerodostojna objašnjenja, Komisija može utemeljeno tvrditi, po završetku ukupne ocjene, da dodatni sporazum nije sklopljen u normalnim tržišnim uvjetima, odnosno da plaćanje koje je proveo proizvođač izvornog lijeka prekoračuje vrijednost razmijenjene robe (ili da vrijednost robe ustupljene proizvođaču generičkih lijekova prekoračuje iznos koji je platio potonji proizvođač). Komisija stoga može zaključiti da postoji plaćanje za odgodu ulaska na tržište (vidjeti točku 804. ove presude).
Međutim, plaćanje za odgodu ulaska na tržište, ako nema za cilj nadoknaditi troškove svojstvene nagodbi, stoga predstavlja poticajnu prednost (vidjeti točke 265. i 278. do 280. ove presude). To je slučaj s plaćanjem koje proizlazi iz dodatnog sporazuma koji nema za cilj nagodbu u sporu, nego provedbu trgovinske transakcije (vidjeti točku 800. ove presude).
Međutim, strane sporazumâ mogu još istaknuti da je predmetna prednost neznatna, čiji je iznos nedovoljan da bi se smatralo da odgovara znatnom poticanju na prihvaćanje klauzula koje ograničavaju tržišno natjecanje predviđenih u sporazumu o nagodbi (vidjeti točku 280. ove presude).
S obzirom na prethodna razmatranja valja ispitati posebne okolnosti ovog slučaja.
Valja istaknuti da su Servier i Lupin istoga dana sklopili sporazum o nagodbi u sporu, koji sadržava klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta, te sporazum o ustupanju tehnologije kojim je Servier od Lupina kupio tri patentne prijave koje je podnijelo potonje društvo. Usto, ta dva sporazuma sklopljena su kao jedan sporazum. Stoga je veza između tih dvaju sporazuma očita.
Osim toga, sporazumom o ustupanju prenesena je vrijednost sa Serviera na Lupina.
Iz točaka 812. i 813. ove presude proizlazi da je sporazum o ustupanju dodatan sporazum kojim se prenosi vrijednost s proizvođača izvornog lijeka na proizvođača generičkih lijekova. Riječ je o ozbiljnoj naznaci jer predmetni prijenos vrijednosti nije samo naknada za robu razmijenjenu u okviru dodatnog sporazuma, nego također uključuje plaćanje za odgodu ulaska na tržište (u smislu tog izraza u okviru dodatnih sporazuma).
Usto, nesporno je da je Servier platio Lupinu, u okviru sporazuma o ustupanju, iznos od 40 milijuna eura, što je znatan iznos u apsolutnoj vrijednosti, kao što je Komisija pravilno istaknula u uvodnim izjavama 1871. i 1947. pobijane odluke).
Međutim, takav je iznos bio veći od dobiti koju je Lupin mogao očekivati od svojeg neovisnog ulaska na tržište tijekom prve dvije do tri godine komercijalizacije, kao što je Komisija pravilno utvrdila u uvodnoj izjavi 1974. pobijane odluke.
Također je nesporno da je predmetni iznos bio veći od ulaganja koja je proveo drugi sličan proizvođač generičkih lijekova u svrhu razvoja svojeg perindoprila, kao što je Komisija naglasila u uvodnoj izjavi 1962. pobijane odluke. Međutim, takva je naznaka, koju je utvrdila Komisija, osobito relevantna, suprotno onomu što tvrde tužitelji.
Valja dodati da Lupin nije ustupio patente, nego same patentne prijave. Usto, u sporazumu je bilo izričito predviđeno da Lupin ne daje nikakva jamstva da će se patent odobriti, da će biti valjan ili da proizvodi ili postupci za koje se traži patent neće predstavljati povredu (članak 2.2. točka (a) sporazuma Lupin).
Naposljetku, nesporno je da, iako su u svojim odgovorima na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku Servier i Lupin oboje opovrgavali činjenicu da je nagodba ovisila o uvjetima ustupanja patentnih prijava, Lupin je ranije naveo da je ustupanje tih zahtjeva sastavni dio pregovora o nagodbi u sporu. Također je primljena plaćanja opisao kao „plaćanja iz nagodbu” ili „iznose nagodbe” (uvodna izjava 1937. pobijane odluke).
Suprotno tomu, tužitelji ne podnose nikakav konkretan element na temelju kojeg se može utvrditi da se moglo razumno smatrati da je stjecanje Lupinovih patentnih prijava za iznos od 40 milijuna eura isplativo ulaganje (vidjeti, po analogiji s pojmom „privatni ulagač u tržišnom gospodarstvu” koji se navodi u točki 806. ove presude, točku 84. presude od 12. prosinca 2000., Alitalia/Komisija,
T‑296/97
,
EU:T:2000:289
, u kojoj se navodi da se ponašanje privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu vodi izgledima za isplativost) ili barem da stjecatelju tih prijava može donijeti prihode koji mogu naknaditi njihov veliki trošak.
Točno je da tužitelji upućuju, iako šturo, na postojanje transakcija koje su, prema njihovu mišljenju, usporedive sa sporazumom o ustupanju koji je sklopljen s Lupinom. Riječ je ipak o sporazumima u kojima su tužitelji bili strane i koji stoga mogu samo dodatno poslužiti za upućivanje kako bi se utvrdilo da je transakcija provedena u normalnim tržišnim uvjetima. Uostalom, neke od tih transakcija Komisija je kvalificirala kao povredu prava tržišnog natjecanja. Naposljetku, tužitelji ne utvrđuju da je tehnologija ustupljena u okviru tih različitih transakcija jednaka tehnologiji o kojoj je riječ u sporazumu o ustupanju.
Točno je da tužitelji u tom pogledu također upućuju na mišljenje osobe koja se predstavlja kao savjetnik za intelektualno vlasništvu. Međutim, sama ta osoba pojašnjava da je svoje mišljenje sastavila za račun Serviera. To nužno ograničava dokaznu snagu takvog mišljenja. Najprije, zaključak tog mišljenja („Stoga smatram da su kupnje provedene u okviru normalne prakse društva”) i elementi na kojima se taj zaključak temelji preopćeniti su kako bi se na njima moglo utvrditi da predmetni prijenos vrijednosti odgovara transakciji provedenoj u normalnim tržišnim uvjetima. Usto, transakcije na koje se upućuje također su transakcije u kojima je sudjelovao Servier i koje je, barem neke od njih, Komisija kvalificirala kao povredu prava tržišnog natjecanja.
Osim toga, čak i da se utvrdi, kao što tvrde tužitelji, da su odjeli za patente i proizvodnju ili druge Servierove službe smatrale da je Lupinova tehnologija „zanimljiva”, na temelju toga se ipak ne može utvrditi da je predmetni prijenos vrijednosti odgovarao transakciji provedenoj u normalnim tržišnim uvjetima.
Jednako tako, čak i da se utvrdi da se „o cijeni pregovaralo od prvotnih zahtjeva do razine koja je prihvatljiva objema stranama”, na temelju toga ipak se ne može utvrditi da predmetni prijenos vrijednosti odgovara transakciji provedenoj u normalnim tržišnim uvjetima.
Stoga se na temelju elemenata koje su podnijeli tužitelji, čak ni ako ih se zajedno uzme u obzir, ne može zaključiti da je predmetni prijenos vrijednosti odgovarao transakciji provedenoj u normalnim tržišnim uvjetima.
U tom pogledu, valja istaknuti da je Komisija, osobito na temelju sudske prakse navedene u točki 795. ove presude (uvodna izjava 1940. pobijane odluke), smatrala da „ni Servier ni Lupin nisu uvjerljivo opisali čimbenike kojima se utvrđuje kako su dobili konačan iznos od 40 milijuna eura” (uvodna izjava 1955.). U uvodnoj izjavi 1944. pobijane odluke također je navela da je „određene zaključke utemeljeno izvela iz situacije u kojoj su oslobađajuće dokaze mogle podnijeti samo strane” i da „strane nisu mogle podnijeti takve dokaze unatoč više zahtjeva za pružanje informacija”. U uvodnoj izjavi 1964. pobijane odluke dodala je da „Servier nije mogao podnijeti dokumente iz tog razdoblja koji bi mogli pojasniti iznos očekivanih ušteda od stjecanja Lupinove tehnologije”. Naposljetku, zaključila je, osobito s obzirom na to da „ne postoje dokazi” da je Servier imao komercijalni interes za tehnologiju koju je ustupio Lupin, da prijenos vrijednosti koji proizlazi iz sporazuma o ustupanju predstavlja znatno poticanje (uvodna izjava 1978. pobijane odluke).
S obzirom na sve elemente o kojima se raspravljalo pred Općim sudom, valja zaključiti da je Komisija utvrdila postojanje plaćanja za odgodu ulaska na tržište koje nije svojstveno predmetnoj nagodbi u sporu (vidjeti točku 809. ove presude) i stoga poticanja.
Naposljetku, valja istaknuti, s obzirom na razmatranja iznesena u točkama 815. do 827. ove presude, da nije utvrđeno da je predmetna prednost neznatna, čiji je iznos stoga nedovoljan da bi je se smatralo znatnim poticanjem na prihvaćanje klauzula koje ograničavaju tržišno natjecanje predviđenih u sporazumu o nagodbi (vidjeti točku 810. ove presude).
ii)

Nepostojanje ograničenja napora proizvođača generičkih lijekova da konkuriraju proizvođaču izvornog lijeka
U ovom slučaju, sporazum Lupin sadržava klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta, koje, kao što je navedeno u točki 257. ove presude, same po sebi ograničavaju tržišno natjecanje.
Međutim, tužitelji tvrde da klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta sadržane u sporazumu Lupin nemaju ograničavajuću prirodu u pogledu tržišnog natjecanja s obzirom na ograničenja koja su drugim klauzulama sporazuma uvedena u pogledu te ograničavajuće prirode. Valja ispitati valjanost takve tvrdnje.
Uvodno, valja istaknuti da su proizvodi na koje se odnosi sporazum definirani u uvodnoj izjavi A, u kojoj se upućuje na „farmaceutske proizvode koji kao aktivni sastojak sadržavaju perindopril tert‑butilamin (poznat i kao erbumin) i sve njegove soli (‚Proizvodi’)”.
Iako se u uvodnoj izjavi A sporazuma Lupin upućuje na sporove koji su u tijeku i koji se na europskoj razini, kao što proizlazi iz uvodnih izjava B i D istog sporazuma, odnose samo na patent 947, ne čini se da se takva klauzula, s obzirom na njezin tekst, odnosi samo na proizvode koji sadržavaju perindopril erbumin u obliku alfa, odnosno proizvode obuhvaćene patentom 947, nego i sve proizvode koji sadržavaju erbumin, neovisno o njegovu obliku.
Usto, izraz „sve njegove soli” jest dvosmislen. Naime, s jedne strane, s gramatičkog stajališta, pojam „njegove” očitije upućuje na perindopril tert‑butilamin, odnosno erbumin, nego na perindopril u cijelosti jer se potonji perindopril kao takav ne navodi u tom dijelu rečenice. S druge strane, nesporno je da je erbumin sol, tako da izraz „njegove” ne može upućivati na erbumin, nego, općenitije, na perindopril u cijelosti.
Prema tome, teško je utvrditi, s obzirom na tekst klauzula sporazuma, odnose li se proizvodi iz tog sporazuma samo na erbumin u obliku alfa ili uključuju i druge oblike erbumina ili čak druge soli perindoprila.
U tom se neizvjesnom kontekstu valja uvjeriti da doseg klauzula o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta nije toliko ograničen da te klauzule nisu ograničavajuće prirode.
Kao prvo, ograničavajuća priroda klauzule o neosporavanju patenta očita je, uzimajući u obzir da se u članku 1.3. sporazum Lupin određuje sljedeće:
„Nakon datuma sklapanja ovog Sporazuma, Lupin neće izravno ili neizravno pokušavati pomagati ili povjeriti trećoj osobi opoziv, proglašenje nevaljanosti ili osporavanje Patenata na bilo koji drugi način ili bilo kojeg drugog patenta koji posjeduje Servier ili njegova društva kćeri i kojima su zaštićeni Proizvodi, i to u svim zemljama, osim [u državama koje nisu članice EGP‑a].”
Usto, iz različitih oblika pisanja sintagmi „Patenti” i „Servierovi Patenti”, u uvodnoj izjavi D odnosno u članku 1.3. sporazuma Lupin, proizlazi da se taj članak ne primjenjuje samo na patente iz uvodnih izjava B do D (uključujući patent 947), u pogledu kojih su postojali utvrđeni sporovi između Lupina i Serviera, nego i, barem potencijalno, na sve patente koji nisu pojedinačno utvrđeni i koji štite proizvode iz sporazuma.
Kao drugo, što se tiče dosega klauzule o zabrani komercijalizacije, člankom 1.6. sporazuma Lupin nalaže se zabrana komercijalizacije Lupinu koja se primjenjuje na proizvode iz sporazuma.
Međutim, iz odredbi članka 1.6. sporazuma Lupin proizlazi da, kad se ispune uvjeti predviđeni u članku 4.1. navedenog sporazuma, Lupin može prodati ili ponuditi na prodaju proizvode koje isporučuje Servier ili svoje proizvode. Člankom 4.1. predviđaju se uvjeti u kojima je Servier dužan prodavati svoje proizvode Lupinu. Tom su odredbom predviđena tri slučaja.
U prvom slučaju, Lupin može ući na nacionalna tržišta obuhvaćena sporazumom ako na tom tržištu određene Servierove proizvode stavlja na tržište treća strana. U drugom slučaju, Lupin može ući na takvo tržište ako Servierov patentni zahtjev bude odbijen ili ako njegov patent istekne, bude proglašen nevaljanim ili bude opozvan. Naposljetku, u trećem slučaju, Lupin može ući na takvo tržište ako se na tom tržištu prodaje generički lijek koji ne proizvodi Servier, osim ako je Servier podnio zahtjev za izdavanje sudskog naloga koji nije odbijen, i ako se prodajom tog generičkog lijeka ne povređuje sudski nalog primjenjiv na tom tržištu.
Stoga je, u biti, ulazak Lupina na tržište, osobito sa svojim proizvodima (vidjeti točku 839. ove presude), moguć u dvama slučajevima.
Kao prvo, ulazaka Lupina na tržište moguć je kada Servier odobri da njegove proizvode prodaje treća osoba, ne podnese patentnu prijavu ili ne podnese zahtjev za izdavanje sudskog naloga, odnosno u okolnostima koje ovise o Servierovu diskrecijskom pravu odabira nad kojim Lupin ne izvršava nikakav utjecaj. U prvom slučaju, ne može se smatrati da primjena uvjeta predviđenih u članku 4.1. sporazuma Lupin dovodi u pitanje samu ograničavajuću prirodu klauzule o zabrani komercijalizacije (vidjeti točku 257. ove presude) i,
a fortiori
, da pogoduje Lupinovu ulasku na tržište.
Kao drugo, Lupinov ulazak na tržište moguć je kad se Servier na temelju svojih patenata ne može protiviti takvom ulasku. U tom slučaju, člankom 4.1. sporazuma Lupin ne omogućuje se Lupinov raniji ulazak na tržište u odnosu na učinke patenta koji je i dalje valjan ili primjenjiv. Tim se člankom samo utvrđuju posljedice nepostojanja valjanog ili primjenjivog patenta, pri čemu se izbjegava da klauzula o zabrani komercijalizacije bude u potpunosti nepovezana s takvim patentom i da stoga očito ima dovoljan stupanj štetnosti za dobro funkcioniranje normalnog tržišnog natjecanja kako bi se njegovo uvođenje kvalificiralo kao ograničenje s obzirom na cilj (vidjeti točku 877. ove presude). U drugom slučaju, ne može se smatrati da primjena uvjeta predviđenih u članku 4.1. stoga dovodi u pitanje samu ograničavajuću prirodu klauzule o zabrani komercijalizacije (vidjeti točku 257. ove presude) i,
a fortiori
, da pogoduje Lupinovu ulasku na tržište.
Prema tome, treba utvrditi da je klauzula o zabrani komercijalizacije ograničavajuća, unatoč odredbama članka 4.1. sporazuma Lupin.
Prethodno navedeni zaključak ne može se dovesti u pitanje drugim argumentima koje su istaknuli tužitelji.
Kao prvo, tužitelji tvrde da se sporazumom omogućuje Lupinov raniji ulazak na tržište, odnosno ulazak prije datuma na koji je predviđeno da će prestati valjanost patenta 947. Međutim, takav bi raniji ulazak ublažio ili čak poništio to da klauzula o zabrani komercijalizacije ograničava tržišno natjecanje.
Valja istaknuti, iako takvo tumačenje nije očito zbog složenosti teksta članka 1.6. sporazuma Lupin, da se može priznati da taj članak, u vezi s člankom 4.1. točkom (c) istog sporazuma, omogućuje da Lupin uđe na tržište sa svojim proizvodima kad generički „proizvod” koji nije proizveo Servier uđe na tržište a da se pritom ne povrijedi sudski nalog (i, osim toga, da Servierov zahtjev za izdavanje sudskog zahtjeva nije u tijeku ispitivanja).
Pojam „proizvod”, koji se navodi u članku 4.1. točki (c) sporazuma Lupin, treba, s obzirom na to da počinje velikim početnim slovom, shvatiti u smislu navedenom u uvodnoj izjavi A tog sporazuma jer se taj pojam u toj uvodnoj izjavi navodi velikim početnim slovom (vidjeti točku 831. ove presude).
Međutim, s obzirom na uvodnu izjavu A sporazuma Lupin, u kojoj se čini da se upućuje na proizvode koji sadržavaju erbumin, neovisno o njegovu obliku (vidjeti točku 832. ove presude), članak 4.1. tog sporazuma može se tumačiti, kad upućuje na proizvode čijom se prodajom ne povređuje sudski nalog, kao da se odnosi na proizvode koji sadržavaju erbumin koji nije u obliku alfa. Stoga se sporazum može tumačiti kao da dopušta Lupinu da uđe na tržište nakon što treća strana eventualno stavi na tržište generički perindopril koji sadržava erbumin u obliku alfa.
Usto, dvosmisleni pojmovi iz uvodne izjave A sporazuma Lupin također uvode neizvjesnost u pogledu toga može li se članak 4.1. točka (c) istog sporazuma tumačiti, kad upućuje na proizvode čijom se prodajom ne povređuje sudski nalog, kao da se također odnosi na proizvode koji ne sadržavaju erbumin (vidjeti točku 833. ove presude). To stoga može navesti na zaključak da je sporazumom Lupinu bio dopušten ulazak na tržište nakon što treća strana eventualno stavi na tržište bilo kakav generički perindopril u obliku soli, uključujući kad je riječ o soli koja nije erbumin.
Stoga se može zaključiti da se sporazumom predviđalo da Lupin ranije uđe sa svojim proizvodima na tržište u odnosu na predviđeno trajanje valjanosti patenta 947 jer se, u slučaju kada treća strana stavi na tržište proizvode koji ne sadržavaju erbumin u obliku alfa, zbog toga što ne može povrijediti sudski nalog čiji je cilj zaštititi taj patent, Lupinu omogućuje da uđe na tržište sa svojim proizvodima.
Međutim, zbog neizvjesnosti u pogledu dosega članaka 1.6. i 4.1. sporazuma Lupin, koje su iznesene u točkama 846. do 850. ove presude, Lupin je mogao biti zabrinut da će se klauzula o zabrani komercijalizacije i dalje primjenjivati nakon što treća strana na tržište stavi generički perindopril koji se sastoji od erbumina koji nije u obliku alfa ili generički perindopril koji se ne sastoji od erbumina. Takva ga je dvojba mogla odvratiti od ulaska na tržište. Uz to postoji dodatna neizvjesnost u pogledu činjenice da bi, čak i u slučaju širokog tumačenja pojma „proizvod” (uključuje sve soli perindoprila), Servier ipak mogao podnijeti zahtjev za izdavanje sudskog naloga, uključujući za proizvod za koji je očito da ne predstavlja povredu njegovih patenata, konkretno patenta 947, što bi za posljedicu imalo da se članak 4.1. točka (c) sporazuma Lupin ne bi primjenjivao do odbijanja takvog zahtjeva.
U tom se pogledu uostalom može istaknuti da su, što se tiče francuskog tržišta, strane razmijenile nekoliko dopisa o tome omogućuje li Sandozov ulazak na tržište da i Lupin uđe na tržište. U dopisu od 17. ožujka 2009. Lupin je stoga pitao Servier protivi li se njegovu ulasku na francusko tržište. Međutim, Servier je u dopisu od 31. ožujka 2009. samo naveo da Sandozov proizvod ne povređuje njegove patente. Nakon tog odgovora, Lupin je smatrao da u dopisu od 3. travnja 2009. treba zatražiti pojašnjenja od Serviera. U njemu je, među ostalim, navedeno sljedeće:
„Lupin ne smatra da Servier ima bilo kakav valjan razlog protiviti se tome da Lupin prodaje svoj proizvod na bazi perindoprila erbumina u Francuskoj svojem lokalnom partneru ili više njih ni tome da taj francuski partner ili više njih preprodaju taj proizvod. U vašem dopisu od 31. ožujka 2009. na navodi se jasno slaže li se Servier s jednim od tih pitanja. Ako se Servier ne slaže, molimo vas da dostavite potpuno objašnjene svojeg stajališta do kraja radnog dana 9. travnja 2009.”
Stoga samo postojanje Lupinovih dopisa i sadržaj posljednjeg od tih dopisa upućuju na neizvjesnosti u pogledu njegove mogućnosti da uđe na francusko tržište a da pritom ne povrijedi sporazum.
Prema tome, treba utvrditi da je klauzula o zabrani komercijalizacije ograničavajuća neovisno o primijenjenom tumačenju uvodne izjave A sporazuma Lupin, i to tim više jer neizvjesnosti koje proizlaze iz složenosti sporazuma ili dvosmislenosti njegova teksta ne smiju omogućiti stranama da se oslobode odgovornosti s obzirom na tržišno natjecanje.
Čak i da se primijeni tumačenje sporazuma navedeno u točki 851. ove presude, zbog hipotetske prirode događaja navedenih na kraju točaka 849. i 850. ove presude, odnosno toga da treća strana stavi na tržište generički proizvod, ne može se zaključiti da je poništena ograničavajuća priroda klauzule o zabrani komercijalizacije i stoga da ne postoji povreda u tom pogledu. Naime, valja razlikovati, s jedne strane, samo postojanje povrede, koje se ne može dovesti u pitanje samom mogućnošću nastanka budućih događaja i, s druge strane, trajanje povrede, koje može ovisiti o stvarnom nastanku takvih događaja.
Usto, Lupinov raniji ulazak u svakom slučaju ovisi o tome da treća osoba stavit na tržište generički proizvod, odnosno o okolnosti koja ne ovisi o stranama sporazuma i koja je neizvjesna. Taj ulazak stoga ne proizlazi iz jasnog odabira tih strana na koji bi se mogle pozvati kako bi se utvrdilo da sporazum koji ih povezuje i konkretno klauzula o zabrani komercijalizacije sadržana u tom sporazumu ne ograničavaju tržišno natjecanje.
Kao drugo, točno je da se u članku 4.2. sporazuma Lupin predviđa buduće donošenje sporazuma o nabavi između strana. Međutim, provedba takvog sporazuma ovisi o ispunjavanju jednog od uvjeta predviđenih u članku 4.1. sporazuma Lupin. Budući da se, kao što je upravo navedeno, na temelju provedbe tog potonjeg članka ne može zaključiti da klauzula o zabrani komercijalizacije nije ograničavajuća, isto vrijedi za sporazum o nabavi naveden u članku 4.2.
Usto, može se istaknuti da među stranama nije sklopljen nikakav sporazum o nabavi. K tomu, u sporazumu Lupin nije predviđeno da to što nije donesen sporazum o nabavi ima znatne pravne posljedice za strane, kao što su, na primjer, raskid sporazuma Lupin u cijelosti ili klauzula o zabrani komercijalizacije ili o neosporavanju patenta koje sadržava. Stoga, čak i da se može smatrati da sporazum o nabavi može pogodovati ulasku na tržište proizvođača generičkih lijekova koji je potencijalni konkurent proizvođača izvornog lijeka, u ovom se slučaju ne može smatrati da sporazum Lupin, kojim se predviđa samo načelo sporazuma o nabavi a da s tim načelom nisu povezane mjere ili sankcije kojima se može osigurati njegova provedba, pogoduje Lupinovu ulasku na tržište.
Točno je da iz članka 4.2. sporazuma Lupin proizlazi da se sporazumom o nabavi trebala omogućiti primjena članak 4.1. sporazuma Lupin, kojim se predviđala Servierova „čvrsta” obveza da Lupinu isporučuje „proizvode”, u smislu sporazuma. Međutim, razmatranja navedena u točki 859. ove presude dovode u pitanje obvezujuću prirodu obveze koju je preuzeo Servier.
Kao treće, iako tužitelji tvrde da tumačenje članka 1.3. sporazuma Lupin prema kojem se klauzula o neosporavanju patenta primjenjuje izvan samog patenta 947 treba dovesti do toga da se na temelju članka 1.7. istog sporazuma zaključi da je Lupin raspolagao besplatnom licencijom za sve te patente, takva je tvrdnja pogrešna s obzirom na tekst potonje klauzule, kako su ga tužitelji preveli na jezik postupka i u skladu s kojim:
„Kako bi se izbjegla svaka zabuna, taj sporazum Lupinu ne daje nikakvo pravo ili licenciju, ni u čijoj nadležnosti, na Servierove Patente, s obzirom na to da ni Servier ni njegova društva kćeri, nositelji licencije i/ili imatelji prava na Servierove Patente neće ostvarivati svoja prava na Servierove patente u pogledu Lupinova ostvarivanja svojeg prava na prodaju Proizvoda koje je proizveo Lupin/Lupin (Europe) Limited, koja su dodijeljena na temelju članka 1.6.”
Naime, tekst te odredbe nejasan je zbog opreke, nedvojbeno vidljive, između prvog dijela rečenice (taj sporazum Lupinu ne daje nikakvo pravo ili licenciju, ni u čijoj nadležnosti, na Servierove Patente) i sljedećeg dijela (s obzirom na to da ni Servier ni njegova društva kćeri, nositelji licencije i/ili imatelji prava na Servierove Patente neće ostvarivati svoja prava na Servierove patente u pogledu Lupinova ostvarivanja svojeg prava na prodaju Proizvoda koje je proizveo Lupin/Lupin (Europe) Limited, koja su dodijeljena na temelju članka 1.6.). Usto, nužnost prvog dijela rečenice nije očita jer se iz nijedne odredbe sporazuma ne može naslutiti da je Lupin raspolagao licencijom za prava koja nisu ona koja se odnose na tehnologiju koju je ustupio Servieru. Osim toga, razumijevanje članka još je složenije zbog upućivanja na članak 1.6. sporazuma Lupin u kojem se pak upućuje na članak 4.1. navedenog sporazuma, kojim se predviđaju uvjetima u kojima Lupin može ući na tržište sa svojim proizvodom. Stoga, s obzirom na njegov tekst, zbog članka 1.7. mogla je nastati dvojba koja je Lupin odvratila od ulaska na tržište.
Prije svega, pitanje hoće li Servier iskoristiti svoja prava u pogledu patenata protiv Lupina ovisi o tome je li ispunjen jedan od uvjeta navedenih u članku 4.1. sporazuma Lupin (na koji se upućuje u članku 1.6. navedenog sporazuma). Budući da se, kao što je navedeno u točkama 844. i 855. ove presude, na temelju provedbe članka 4.1. ne može zaključiti da klauzula o zabrani komercijalizacije nije ograničavajuća, isto vrijedi za provedbu članka 1.7. istog sporazuma, i to uključujući ako se izraz „Servierovi Patenti” tumači šire tako da uključuje patente koji se ne odnose samo na erbumin u obliku alfa, nego i na druge oblike erbumina ili čak druge soli perindoprila.
Iz prethodno navedenog proizlazi da je Komisija mogla valjano zaključiti da su Lupinovi napori da konkurira Servieru ograničeni.
iii)

Nepostojanje povrede
S obzirom na razmatranja iznesena u točkama 789. do 864. ove presude, može se istaknuti da je Komisija pravilno utvrdila da postoje poticajna prednost i povezano ograničenje Lupinovih napora da konkurira Servieru.
Međutim, kao što je navedeno u točki 272. ove presude, u kontekstu sporazumâ o nagodbi u sporovima o patentima, kvalifikacija ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj podrazumijeva da u okviru sporazuma o nagodbi istodobno postoji poticajna prednost u korist proizvođača generičkih lijekova i povezano ograničenje njegovih napora da konkurira proizvođaču izvornog lijeka. Kad su ta dva uvjeta ispunjena, potrebno je utvrditi poticanje.
U slučaju sporazuma o nagodbi u pogledu patenata, koji sadržava klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta, čija priroda koja je u biti ograničavajuća nije valjano dovedena u pitanje, utvrđenje ograničenja s obzirom na cilj može se temeljiti na postojanju poticanja proizvođača generičkih lijekova da pristane da se na njega primijene te klauzule (vidjeti točku 273. ove presude).
U ovom slučaju, na temelju utvrđenja znatnog poticanja (vidjeti točku 828. ove presude) Komisija može zaključiti da postoji ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj.
Prema tome, suprotno onomu što tvrde tužitelji, Komisija je u pobijanoj odluci mogla pravilno zaključiti da postoji ograničenje s obzirom na cilj.
Međutim, tužitelji na temelju dosega klauzula o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta u biti kritiziraju materijalno određivanje povrede koje je Komisija utvrdila u pobijanoj odluci.
Kao što je navedeno u točki 834. ove presude, teško je utvrditi, s obzirom na tekst klauzula sporazuma, odnose li se proizvodi iz tog sporazuma samo na erbumin u obliku alfa ili uključuju i druge oblike erbumina ili čak druge soli perindoprila.
Međutim, doseg klauzule o zabrani komercijalizacije ovisi o definiciji pojma „proizvodi” koja je utvrđena, s obzirom na to da se u članku 1.6. sporazuma Lupin, kao i u članku 4.1. tog sporazuma, u kojem se upućuje na članak 1.6., navodi taj pojam.
Usto, što se tiče dosega klauzule o neosporavanju patenta, potonja se klauzula ne primjenjuje samo na patente iz uvodnih izjava B do D sporazuma Lupin (uključujući patent 947), nego i na sve patente koji nisu pojedinačno utvrđeni i čije određivanje ovisi o pojmu „proizvodi” kako je predviđen sporazumom (vidjeti točku 836. ove presude).
Kao što je Komisija pravilno navela u pobijanoj odluci (uvodna izjava 1912.), zbog teksta sporazuma nastaje neizvjesnost u pogledu područja primjene klauzula o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta.
Stoga zbog teksta sporazuma Lupin dolazi do dvojbe u pogledu toga može li se klauzula o zabrani komercijalizacije primijeniti na sve oblike erbumina ili čak na soli perindoprila koje nisu erbumin i može li se klauzula o neosporavanju patenta primijeniti na patente koji nisu patent 947, osobito na patente koji obuhvaćaju proizvode koji ne sadržavaju erbumin. Takva je dvojba mogla odvratiti Lupin, s jedne strane, od ulaska na tržište, uključujući s proizvodima koji sadržavaju oblike erbumina koji nisu oblik alfa ili čak sa solima perindoprila koji nisu erbumin, i, s druge strane, od osporavanja patenata koji obuhvaćaju perindopril koji sadržava erbumin koji nije u obliku alfa ili čak soli perindoprila koje nisu erbumin.
Valja uzeti u obzir i činjenicu da se dvosmislenosti u tekstu nastaju u sporazumu za koji je Komisija pravilno smatrala da predstavlja povredu prava tržišnog natjecanja u pogledu klauzule o zabrani komercijalizacije i klauzule o neosporavanju patenta koja se odnosi na patent 947 i na proizvode koje taj patent obuhvaća (vidjeti točku 869. ove presude). Naposljetku, nesporno je da strane sporazuma raspolažu dovoljnim sredstvima kako bi se obratile sposobnim stručnjacima, iako su za to imale kratak rok, da smanje takve dvosmislenosti. S obzirom na prethodna razmatranja, Komisija je mogla pravilno zaključiti da područje primjene klauzule o zabrani komercijalizacije obuhvaća i proizvode koji ne sadržavaju erbumin i koji,
a fortiori
, sadržavaju erbumin koji nije u obliku alfa te da područje primjene klauzule o neosporavanju patenta obuhvaća, osim patenta 947, i sve patente koji se odnose na te proizvode (uvodne izjave 1912. i 1918. pobijane odluke).
U tom pogledu, valja istaknuti da postojanje klauzula o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta, ako je njihov doseg širi od područja primjene patenta koji je drukčije utvrđen i proizvoda koji su njime obuhvaćeni, očito ima dovoljan stupanj štetnosti za dobro funkcioniranje normalnog tržišnog natjecanja kako bi se uvođenje tih klauzula kvalificiralo kao ograničenje s obzirom na cilj a da pritom čak nije potrebno dodatno dokazati postojanje poticanja. Naime, te klauzule stoga nikako ne mogu biti legitimne u okviru nagodbe u sporu u pogledu utvrđenog patenta te se njegovi ograničavajući učinci ne preklapaju s učincima tog patenta (vidjeti točke 257. do 261. ove presude).
Čak i da je Komisija pogrešno utvrdila da se predmetna povreda odnosila na erbumin koji nije u obliku alfa koji je zaštićen patentom 947 ili čak na druge soli koje nisu erbumin, takva pogreška, s obzirom na ograničenu i dodatnu ulogu koju to utvrđenje ima u Komisijinu rasuđivanju, ne može dovesti u pitanje zaključak do kojeg je Komisija došla u pogledu postojanja ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj koje proizlazi iz sporazuma Lupin. Naime, Komisijino rasuđivanje uglavnom se temelji na postojanju poticanja na temelju kojeg se, iako je doseg ograničavajućih klauzula sporazuma o nagodbi ograničen na područje primjene tog patenta, može zaključiti da je patent neuobičajeno upotrijebljen (vidjeti točke 253. do 274. ove presude).
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da valja odbiti tužbeni razlog tužiteljâ koji se odnosi na postojanje ograničenja s obzirom na cilj, kao i na određivanje takvog ograničenje koje je provela Komisija.
Prethodno navedeni zaključak ne može se dovesti u pitanje drugim argumentima tužiteljâ.
Kao prvo, što se tiče elemenata čiji je cilj dokazati da su namjere tužiteljâ, kao i Lupinove namjere, bile legitimne, valja podsjetiti, s jedne strane, da, u kontekstu sporazumâ o nagodbi u sporovima o patentima, kvalifikacija ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj podrazumijeva da u okviru sporazuma o nagodbi istodobno postoji poticajna prednost u korist proizvođača generičkih lijekova i povezano ograničenje njegovih napora da konkurira proizvođaču izvornog lijeka. Kada su ta dva uvjeta ispunjena treba utvrditi da je tržišno natjecanje ograničeno s obzirom na cilj (vidjeti točku 272. ove presude). S druge strane, sama okolnost da sporazum ima također legitimne ciljeve ne može biti dovoljna kako bi se spriječila njegova kvalifikacija kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj (vidjeti točku 222. ove presude).
Iz toga slijedi da argumenti tužiteljâ istaknuti u okviru ovog tužbenog razloga, prema kojima su razlozi iz kojih su tužitelji i Lupin sklopili sporazum Lupin bili legitimni, ne mogu osporiti kvalifikaciju tog sporazuma kao ograničenja s obzirom na cilj koju je Komisija pravilno utvrdila i koja je prethodno potvrđena (vidjeti točke 869. i 879. ove presude). Stoga te argumente treba odbiti.
Stoga isto osobito vrijedi, kao prvo, za argument prema kojem Lupinu više nije bilo u interesu da nastavi spor, kao drugo, argument koji se temelji na tome da je Lupin inicirao nagodbu i, kao treće, argument koji se temelji na tome da Servieru nije bilo u interesu da zaštiti svoj konkurentski položaj u odnosu na Lupin ako nije učinio isto s Apotexom.
Kao drugo, iako tužitelji tvrde da klauzula o neosporavanju patenta nije mogla imati učinke koji ograničavaju tržišno natjecanje, među ostalim, zbog postojanja usporednih sporova i jer je Lupin namjeravao pokrenuti nove sporove, ipak nije potrebno, s obzirom na to da sporazum Lupin ima dovoljan stupanj štetnosti da bi ga se kvalificiralo kao ograničenje s obzirom na cilj, ispitati konkretne učinke tog sporazuma i, osobito, klauzule o neosporavanju patenta koju sadržava (vidjeti točku 219. ove presude).
Iz istih razloga, valja odbiti argument tužiteljâ prema kojem klauzula o zabrani komercijalizacije nije mogla, uključujući zato što je njezin doseg prekoračivao doseg patenta 947, imati učinke koji ograničavaju tržišno natjecanje osobito jer Lupin nije imao stvarne i konkretne mogućnosti da prvi uđe na tržište s proizvodom koji ne predstavlja povredu.
Kao treće, može se smatrati da su tužitelji, time što su tvrdili da su ograničavajući učinci klauzule o zabrani komercijalizacije hipotetski, zapravo osporavali postojanje potencijalnog tržišnog natjecanja. Međutim, u ovoj je presudi utvrđeno da je Lupin bio Servierov potencijalni konkurent.
Kao četvrto, valja podsjetiti da, kada se utvrdi postojanje poticanja, strane se više ne mogu pozvati na svoje priznavanje valjanosti patenta u okviru nagodbe. Činjenica da je sudsko ili upravno tijelo potvrdilo valjanost patenta u tom je pogledu nevažna (vidjeti točku 269. ove presude). Tužitelji se stoga ne mogu utemeljeno pozvati na scenarij, koji je uostalom hipotetski, u kojem su sudovi Ujedinjene Kraljevine i EPO potvrdili valjanost patenta 947.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da ovaj tužbeni razlog treba odbiti.
iv)

Tužbeni razlog koji je Servier istaknuo podredno i koji se odnosi na pogrešku pri utvrđivanju trajanja povrede
Kao prvo, tužitelji tvrde da Komisija nije mogla utvrditi da je razdoblje povrede počelo prije nego što je Lupin dobio OSP.
Takvim argumentom tužitelji zapravo osporavaju postojanje potencijalnog tržišnog natjecanja. Međutim, u točki 751. ove presude utvrđeno je da je u trenutku sklapanja sporazuma Lupin bio Servierov potencijalni konkurent.
Kao drugo, tužitelji tvrde da je Komisija trebala, kao što je učinila za francusko tržište, zaključiti da je povreda prestala u Belgiji, Češkoj Republici, Irskoj i Mađarskoj u trenutku kad je Sandoz ušao na tržište tih država s generičkim perindoprilom koji nije predstavljao povredu patenta 947, odnosno, redom, u lipnju 2008., u srpnju 2008., u prosincu 2008. i u siječnju 2009.
Stoga valja utvrditi je li Komisija pogrešno zaključila da se povreda nastavila u predmetnim državama članicama nakon datuma navedenih u točki 891. ove presude.
Uvodno, valja pojasniti da je generički lijek s kojim je Sandoz ušao na tržište oblik perindoprila erbumina koji se sastoji od „amorfne (nekristalne) soli, koja stoga uopće ne sadržava alfa‑kristale zaštićene patentom 947” (uvodna izjava 212. pobijane odluke).
Također valja podsjetiti (vidjeti točku 847. ove presude), iako takvo tumačenje nije očito zbog složenosti teksta članka 1.6. sporazuma Lupin, da se može priznati da taj članak, u vezi s člankom 4.1. točkom (c) istog sporazuma, omogućuje da Lupin uđe na tržište sa svojim proizvodima kad generički „proizvod” koji nije proizveo Servier uđe na tržište a da se pritom ne povrijedi sudski nalog i da Servierov zahtjev za izdavanje sudskog zahtjeva još nije odbijen.
Pojam „proizvod”, koji se navodi u članku 4.1. točki (c) sporazuma Lupin, treba, s obzirom na to da počinje velikim početnim slovom, shvatiti u smislu navedenom u uvodnoj izjavi A tog sporazuma.
Međutim, utvrđivanje proizvoda na koje se odnosi uvodna izjava A sporazuma Lupin posebno je osjetljivo (vidjeti točke 832. i 833. ove presude), zbog čega je stoga otežana primjena članka 4.1. točke (c) tog sporazuma (vidjeti točke 849. i 850. ove presude).
Prema tome, postojala je neizvjesnost u pogledu određivanja područja primjene članka 4.1. točke (c) sporazuma Lupin i stoga također u pogledu mogućnosti primjene klauzule o zabrani komercijalizacije koja se navodi u članku 1.6. tog sporazuma (vidjeti točku 852. ove presude), osobito ako na tržište uđe proizvod, kao što je Sandozov proizvod, koji sadržava erbumin koji nije u obliku alfa.
Zbog neizvjesnosti u pogledu dosega članaka 1.6. i 4.1. sporazuma Lupin, koje su iznesene u točkama 894. do 897. ove presude, Lupin je mogao biti zabrinut da će se klauzula o zabrani komercijalizacije i dalje primjenjivati nakon što treća strana na tržište stavi generički perindopril koji se sastoji od erbumina koji nije u obliku alfa ili generički perindopril koji se ne sastoji od erbumina. Takva ga je dvojba mogla odvratiti od ulaska na tržište.
Ta zabrinutost može se potvrditi činjenicom da je, u svakom slučaju, Servier ipak mogao podnijeti zahtjev za izdavanje sudskog naloga, uključujući za proizvod za koji je očito da ne predstavlja povredu njegovih patenata, konkretno patenta 947, što bi za posljedicu imalo da se članak 4.1. točka (c) sporazuma Lupin ne bi primjenjivao do odbijanja takvog zahtjeva (vidjeti točku 852. ove presude).
U tom pogledu, Lupinovi dopisi upućuju na neizvjesnosti u pogledu njegove mogućnosti ulaska na francusko tržište a da pritom ne povrijedi sporazum (vidjeti točku 853. ove presude) i, prema tome, činjenicu da je na tom tržištu nastavio primjenjivati klauzulu o zabrani komercijalizacije barem do te razmjene dopisa koja je čini se završila najranije početkom travnja 2009., odnosno samo malo više od jednog mjeseca prije 6. svibnja 2009., datuma na koji je Komisija utvrdila završetak povrede u pogledu Belgije, Češke Republike, Irske i Mađarske. Usto, na temelju Servierova dopisa, koji se navodi u točki 853. ove presude, ne može se zaključiti da je Servier jasno i očito smatrao da je Lupin mogao ući na tržište.
A fortiori
, što se tiče četiriju tržišta navedenih u točki 900. ove presude, tužitelji ne podnose nikakav element kojim se može utvrditi da su prije 6. svibnja 2009. Servier i Lupin uzeli u obzir Sandozove uzastopne ulaske na ta tržišta i da su, unatoč neizvjesnostima povezanim s dvosmislenošću sporazuma, smatrali da klauzula o zabrani komercijalizacije više nije bila na snazi.
Međutim, okolnost da je klauzula o zabrani komercijalizacije, zbog neizvjesnosti povezanih s dvosmislenošću sporazuma, ostala na snazi, čime se naznačuje daljnja suglasnost volja između strana, što je eventualno proturječno tumačenju u pogledu uvjeta primjene klauzule koje je
a posteriori
mogao utvrditi, među ostalim, sud koji je nadležan odlučivati o ugovoru, bila je dovoljna kako bi Komisija mogla utvrditi suglasnost volja između Serviera i Lupina i stoga povredu koja se nastavila unatoč Sandozovim ulascima na tržište.
U svakom slučaju, čak i pod pretpostavkom da sporazum službeno više nije bio na snazi od Sandozovih ulazaka na tržište, s obzirom na prethodna razmatranja (vidjeti točke 900. i 901. ove presude), treba zaključiti da su Servier i Lupin nastavili primjenjivati klauzulu o zabrani komercijalizacije nakon Sandozovih uzastopnih ulazaka na četiri predmetna tržišta.
Što se tiče, kao u ovom slučaju, ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj, točno je da je uzimanje u obzir njihovih konkretnih učinaka na tržište nepotrebno za utvrđivanje postojanja povrede (vidjeti u tom smislu presudu od 8. srpnja 1999., Komisija/Anic Partecipazioni,
C‑49/92 P
,
EU:C:1999:356
, t.
98.
i
99.
) i stoga njezina trajanja (vidjeti u tom smislu presudu od 19. ožujka 2009., Archer Daniels Midland/Komisija,
C‑510/06 P
,
EU:C:2009:166
, t.
113.
,
114.
i
140.
). Isto vrijedi za uzimanje u obzir provedbe sporazuma (vidjeti u tom smislu presudu od 29. lipnja 2012., E.ON Ruhrgas i E.ON/Komisija,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, t.
252.
).
Međutim, nastavak povrede može se utvrditi nakon razdoblja tijekom kojeg je sporazum službeno bio na snazi ako su predmetni poduzetnici nastavili provoditi zabranjeno ponašanje (presude od 16. lipnja 2011., Solvay Solexis/Komisija,
T‑195/06
, neobjavljena,
EU:T:2011:280
, t.
124.
i od 29. lipnja 2012., E.ON Ruhrgas i E.ON/Komisija,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, t.
251.
).
Doista, to je ovdje slučaj (vidjeti točku 903. ove presude).
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da treba odbiti ovaj tužbeni razlog, koji je Servier istaknuo podredno.
c)

Pogreške koje se tiču prava i pogreške u ocjeni koje se odnose na kvalifikaciju sporazuma sklopljenog s Lupinom kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu
Tužitelji tvrde da je Komisija počinila različite pogreške koje se tiču prava i pogreške u ocjeni koje se odnose na kvalifikaciju sporazuma sklopljenog s Lupinom kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu.
U skladu s
mutatis mutandis
primjenom razmatranja navedenih u točkama 566. do 570. ove presude, ovaj tužbeni razlog valja odbiti kao bespredmetan.
9.

Sporazumi sklopljeni s Krkom
a)

Pogreške koje se tiču prava i pogreške u ocjeni koje se odnose na kvalifikaciju sporazuma sklopljenih s Krkom kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj
Tužitelji osporavaju kvalifikaciju ograničenja s obzirom na cilj, kao prvo, sporazumâ o nagodbi i licenciji te, kao drugo, sporazuma o ustupanju.
1)

Sporazumi o nagodbi i licenciji
i)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
ii)

Ocjena Općeg suda
Kao iznimka od razmatranja koja se odnose na dodatne sporazume iznesena u točkama 797. do 803., povezanost standardnog trgovačkog sporazuma sa sporazumom o nagodbi, koji sadržava klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta, nije ozbiljna indicija da postoji plaćanje za odgodu ulaska na tržište ako je trgovački sporazum o kojem je riječ sporazum o licenciji koji se odnosi na sporni patent.
Takva iznimka objašnjava se činjenicom da se, iako je točno da sporazum o licenciji koji se odnosi na patent nema za cilj nagodbu u sporu, nego odobrenje uporabe tog patenta, ipak može opravdati, za razliku od onoga što vrijedi u pogledu drugih trgovačkih sporazuma (vidjeti točku 800. ove presude), povezivanje tog sporazuma o licenciji i sporazuma o nagodbi u pogledu spora o patentu koji je predmet licencije.
Naime, spor u području patenata u načelu proizlazi iz želje proizvođača generičkih lijekova da uđe na tržište kojoj se protivi želja nositelja patenta da zaštiti prava koja ima na temelju tog patenta. Činjenica da se dopušta takav ulazak na tržište donošenjem sporazuma o licenciji posebno je prikladno sredstvo za okončanje spora jer se zbog toga mogu prihvatiti zahtjevi dviju stranaka u tom sporu.
Prihvaćeno je uostalom da je primjena sporazuma o licenciji prikladno sredstvo za okončanje spora. To proizlazi iz točke 204. Smjernica iz 2004. o sporazumima o transferu tehnologije, prema kojoj „[s]porazumi o licenciji mogu služiti kao sredstvo rješavanja spornih pitanja”. Ta se točka preuzima u točki 205. Smjernica iz 2014. o sporazumima o prijenosu tehnologije.
Tim je više opravdano povezati sporazum o licenciji sa sporazumom o nagodbi jer je postojanje klauzula o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta u sporazumu o nagodbi legitimno samo ako se taj sporazum temelji na tome da strane priznaju valjanost patenta (vidjeti točke 258. do 261. ove presude). Međutim, sklapanje sporazuma o licenciji, koje ima smisla za stjecatelja licencije samo ako se licencija stvarno upotrebljava, također se temelji na tome da strane priznaju valjanost patenta. U tom se smislu sporazumom o licenciji stoga potvrđuje legitimnost sporazuma o nagodbi, čime se potpuno opravdava njihovo povezivanje.
Budući da je opravdano sa sporazumom o nagodbi u sporu o patentu povezati sporazum o licenciji koji se odnosi na isti patent, takvo povezivanje, za razliku od onog koje vrijedi za druge dodatne sporazume, nije ozbiljna indicija da postoji plaćanje za odgodu ulaska na tržište (u smislu tog izraza u području dodatnih sporazuma, vidjeti točku 804. ove presude).
Stoga je na Komisiji da na drugim indicijama, osim običnog povezivanja sporazuma o licenciji i sporazuma o nagodbi, temelji utvrđenje da sporazum o licenciji nije bio sklopljen u normalnim tržišnim uvjetima te da se njime u stvari prikriva plaćanje za odgodu ulaska na tržište kojim se proizvođača generičkih lijekova potiče da pristane da se na njega primijene klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta (vidjeti točke 803. do 808. ove presude).
Valja istaknuti da je utvrđenje da postoji plaćanje za odgodu ulaska na tržište tim manje jasno u pogledu sporazuma o licenciji jer takav sporazum ne dovodi do financijskog prijenosa s proizvođača izvornog lijeka na proizvođača generičkih lijekova, nego s proizvođača generičkih lijekova na proizvođača izvornog lijeka. Prema tome, u području sporazuma o licenciji, stjecatelj plaća naknadu nositelju patenta.
Međutim, postoji prijenos vrijednosti s proizvođača izvornog lijeka na proizvođača generičkih lijekova jer je naknada koja se plaća nositelju patenta protučinidba za korist koju proizvođač generičkih lijekova ima od sporazuma o licenciji, odnosno odobrenja uporabe patenta kako bi bez rizika ušao na tržište.
Stoga je na Komisiji da dokaže da je ta protučinidba neuobičajeno niska, odnosno toliko da se ne može objasniti razmatranjima koja se odnose samo na gospodarsku vrijednost robe koja je predmet ugovora (vidjeti točku 806. ove presude), te da sporazum o licenciji podrazumijeva stoga plaćanje za odgodu ulaska na tržište u korist proizvođača generičkih lijekova.
Činjenica da predmetna transakcija nije izvršena u normalnim tržišnim uvjetima treba biti tim jasnija kako bi se utvrdio dovoljan stupanj štetnosti da bi se sporazum o nagodbi kvalificirao kao ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj jer je okolnost da klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta koje taj sporazum sadržava ograničavaju tržišno natjecanje umanjena sporazumom o licenciji.
Naime, klauzula o zabrani komercijalizacije barem je djelomično lišena učinaka. Sporazum o licenciji čak i nadilazi običnu djelomičnu neutralizaciju učinaka te klauzule jer se njime daje prednost ulasku generičkih lijekova na tržište, pri čemu se uklanja rizik od pokretanja sudskog postupka povezan s patentom.
Što se tiče klauzule o neosporavanju patenta, iako ona i dalje ima ograničavajuće učinke, oni su ograničeni činjenicom da licencija omogućava ulazak na tržište bez rizika od pokretanja sudskog postupka. Međutim, iako je za proizvođača generičkih lijekova bitno da može osporavati valjanost patenta kad uz rizik ulazi na tržište, to je manje vjerojatno ako mu je proizvođač izvornog lijeka dopustio izlazak na to tržište s pomoću sporazuma o licenciji.
U toj fazi analize, valja podsjetiti da, u kontekstu sporazumâ o nagodbi u sporovima o patentima, kvalifikacija ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj podrazumijeva da u okviru sporazuma o nagodbi istodobno postoji poticajna prednost u korist proizvođača generičkih lijekova i povezano ograničenje njegovih napora da konkurira proizvođaču izvornog lijeka (vidjeti točku 272. ove presude). Međutim, iz prethodnih razmatranja proizlazi da su, ako postoji sporazum o licenciji, ta dva elementa ublažena, pa čak i uklonjena, tako da se ne može lako utvrditi dovoljan stupanj štetnosti za dobro funkcioniranje normalnog tržišnog natjecanja (vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2014., CB/Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, t.
49.
i
50.
i navedenu sudsku praksu).
Valja dodati da se iznimka navedena u točki 943. ove presude ne protivi ni činjenici da je povezivanje sporazuma o licenciji i klauzule o neosporavanju patenta obuhvaćeno ograničenjima koja su isključena iz izuzeća iz članka 2. Uredbe Komisije (EZ) br. 772/2004 od 27. travnja 2004. o primjeni članka [101. stavka 3. UFEU‑a] na kategorije sporazuma o prijenosu tehnologije (
SL 2004., L 123, str. 11
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 291.), ni sudskoj praksi Suda, kako je utvrđena u presudi od 25. veljače 1986., Windsurfing International/Komisija (
193/83
,
EU:C:1986:75
, t.
89.
i
92.
) i pojašnjena u presudi od 27. rujna 1988, Bayer i Maschinenfabrik Hennecke (
65/86
,
EU:C:1988:448
).
Naime, kao prvo, u skladu s člankom 5. Uredbe br. 772/2004, povezivanje sporazuma o licenciji i klauzule o neosporavanju patenta obuhvaćeno je ograničenjima isključenima iz izuzeća iz članka 2. iste uredbe. Međutim, to izuzeće i isključenje primjenjuju se, u skladu s člancima 2. i 5. navedene uredbe, samo ako predmetni sporazumi sadržavaju ograničenja tržišnog natjecanja koja su obuhvaćena člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a. Nadalje, na temelju činjenice da je povezivanje sporazuma o licenciji i klauzule o neosporavanju patenta obuhvaćeno ograničenjima isključenima iz izuzeća iz članka 2. Uredbe br. 772/2004, ne može se zaključiti da je takvo povezivanje u svakom slučaju ograničenje tržišnog natjecanja u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a i, konkretno, ograničenje s obzirom na cilj.
U tom je pogledu Sud presudio da, iako odobrenje primjene članka 101. stavka 3. UFEU‑a na određeni sporazum podrazumijeva prethodno priznavanje da je taj sporazum obuhvaćen zabranom uvedenom u članku 101. stavku 1. UFEU‑a, mogućnost predviđena u stavku 3. da se ista primjena odobri po kategorijama ne može značiti da određeni sporazum obuhvaćen tim kategorijama nužno zbog toga ispunjava uvjete iz stavka 1. Stoga, odobrenje izuzeća po kategorijama ne može podrazumijevati nikakav, pa čak ni implicitan, unaprijed doneseni zaključak u pogledu ijednog pojedinačno razmatranog sporazuma (presuda od 13. srpnja 1966., Italija/Vijeće i Komisija,
32/65
,
EU:C:1966:42
, str. 590.).
Kao drugo, točno je da je Sud odlučio da klauzula sporazuma o licenciji kojom se nalaže neosporavanje valjanosti patenta nije u skladu s člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a. Dodao je da takva klauzula nije očito obuhvaćena posebnim ciljem patenta koji se ne može tumačiti na način da jamči i zaštitu od tužbi kojima se osporava valjanost patenta, uzimajući u obzir da je u javnom interesu da se uklone sve prepreke gospodarskoj aktivnosti koje mogu nastati ako se patent pogrešno prizna (presuda od 25. veljače 1986., Windsurfing International/Komisija,
193/83
,
EU:C:1986:75
, t.
89.
i
92.
).
Međutim, u presudi koja je dvije godine poslije donesena u predmetu koji se odnosio na sporazum o nagodbi u sporu Sud je izmijenio stajalište koje je utvrdio u presudi od 25. veljače 1986., Windsurfing International/Komisija (
193/83
,
EU:C:1986:75
), pri čemu je samo taj put odlučio da klauzula o neosporavanju patenta može, s obzirom na pravni i gospodarski kontekst, ograničiti tržišno natjecanje u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a (presuda od 27. rujna 1988., Bayer i Maschinenfabrik Hennecke,
65/86
,
EU:C:1988:448
, t.
16.
). Iako je osim toga u toj presudi odbio Komisijin prijedlog prema kojem uvođenje klauzule o neosporavanju patenta više nije obuhvaćeno zabranom predviđenom u članku 101. stavku 1. UFEU‑a ako se predmetni sporazum odnosi na okončanje spora koji je u tijeku pred sudom, ipak nije zaključio da je svaki sporazum o nagodbi koji sadržava takvu klauzulu obuhvaćen zabranom predviđenom u članku 101. stavku 1. UFEU‑a.
Točno je da su stjecatelji licencije u okviru sporazuma o licenciji, kao što proizlazi iz točke 112. Smjernica iz 2004. o sporazumima o transferu tehnologije, „najčešće u najboljoj poziciji da odrede je li neko pravo intelektualnog vlasništva valjano ili nije” te stoga za njegovo osporavanje. Tim se razlogom opravdava to da je povezivanje sporazuma o licenciji i klauzule o neosporavanju patenta u načelu zabranjeno (mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Darmona u predmetu Bayer i Maschinenfabrik Hennecke,
65/86
,
EU:C:1987:336
, t.
8.
). Međutim, ako je sporazum o licenciji sklopljen u okviru nagodbe u stvarnom sporu pred sudom između dotičnih stranaka, ako je stjecatelj licencije već imao priliku osporavati valjanost predmetnog patenta i ako je u konačnici pristao, a da ga se nije na to potaknulo, da se na njega primijeni klauzula o neosporavanju patenta (kao i klauzula o zabrani komercijalizacije), to znači da smatra da je patent valjan. U tom posebnom kontekstu nagodbe u skladu s kojom stranke konačno priznaju da je patent valjan, razlog kojim se opravdava to da je povezivanje sporazuma o licenciji i klauzule o neosporavanju patenta zabranjeno više nije relevantan, pod uvjetom da se sporazum o nagodbi temelji na tome da strane sporazuma priznaju valjanost predmetnog patenta, a ne na poticanju stjecatelja licencije da pristane da se na njega primijeni klauzula o neosporavanju patenta (kao ni klauzula o zabrani komercijalizacije).
Iz prethodno navedenog proizlazi da, ako postoji stvarni spor između dotičnih stranaka pred sudom i sporazum o licenciji koji je izravno povezan s nagodbom u tom sporu, povezivanje tog sporazuma i sporazuma o nagodbi nije ozbiljna indicija da postoji plaćanje za odgodu ulaska na tržište. U takvom slučaju Komisija stoga na temelju drugih indicija može dokazati da sporazum o licenciji nije transakcija izvršena u normalnim tržišnim uvjetima te da se njime tako prikriva plaćanje za odgodu ulaska na tržište (u smislu tog izraza u području dodatnih sporazuma, vidjeti točku 804. ove presude).
S obzirom na prethodna razmatranja valja utvrditi je li Komisija u ovom slučaju mogla pravilno zaključiti da se kvalifikacija ograničenja s obzirom na cilj mogla primijeniti na sporazume o nagodbi i licenciji koje su sklopili Servier i Krka.
Na prvom mjestu, valja ispitati jesu li postojali stvarni sporovi i je li sporazum o licenciji bio dovoljno izravno povezan s nagodbom u tim sporovima kako bi njegovo povezivanje sa sporazumom o nagodbi bilo opravdano.
U tom pogledu, kao prvo, valja istaknuti da su u tijeku bili stvarni sporovi između Serviera i Krke u trenutku potpisivanja sporazuma i da su ti sporovi bili okončani nakon sporazuma o nagodbi kojim se, u članku I. točkama i. i ii., predviđalo da se obje stranke trebaju povući iz sporova koji su između njih u tijeku.
Naime, deset proizvođača generičkih lijekova, među kojima Krka, podnijeli su prigovor protiv patenta 947 pred EPO‑om u 2004., kako bi ga se u potpunosti opozvalo, pozivajući se na razloge koji se temelje na manjku novosti i inventivne razine te na nedovoljno obrazloženom izumu. Odjel za prigovore EPO‑a potvrdio je 27. srpnja 2006. valjanost tog patenta nakon manjih izmjena Servierovih prvotnih zahtjeva. Sedam je društava potom podnijelo pritužbu protiv EPO‑ove odluke od 27. srpnja 2006. Krka se 11. siječnja 2007. povukla iz postupka povodom prigovora u skladu sa sporazumom o nagodbi koji je sklopila sa Servierom.
Isto tako, u Ujedinjenoj Kraljevini Servier je 28. srpnja 2006. pred High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) (Visoki Sud, Engleska i Wales, Odjel
Chancery
, Patentni sud) podnio tužbu zbog povrede patenta 340 protiv Krke. Također je 2. kolovoza 2006. podnio tužbu zbog povrede patenta 947 protiv Krke, kao i zahtjev za izdavanje privremenog sudskog naloga. Krka je 1. rujna 2006. podnijela protutužbu za poništenje patenta 947, a 8. rujna 2006. drugu protutužbu za poništenje patenta 340. High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) (Visoki Sud, Engleska i Wales, Odjel
Chancery
, Patentni sud) prihvatio je 3. listopada 2006. zahtjev za izdavanje privremenog sudskog naloga Serviera te je odbio zahtjev koji je Krka podnijela 1. rujna 2006. Postupak u tijeku obustavljen je 1. prosinca 2006. u skladu sa sporazumom o nagodbi između stranaka te je ukinut privremeni sudski nalog.
Kao drugo, sporazum o nagodbi i sporazum o licenciji bili su povezani s predmetnim sporovima. Sporazum o nagodbi i, konkretno, klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta, koje sadržava, u biti su ograničeni na područje primjene patenata na koje se odnose sporovi između Serviera i Krke. Što se tiče sporazuma o licenciji, on se odnosio na patent 947 te je stoga također izravno povezan s tim sporovima.
Kao treće, u trenutku sklapanja sporazumâ o nagodbi i licenciji postojale su podudarajuće indicije na temelju kojih su stranke mogle smatrati da je patent 947 bio valjan (vidjeti točke 967. i 968. ove presude).
Kao četvrto, iako su već postojali kontakti između Serviera i Krke prije EPO‑ove odluke od 27. srpnja 2006. kojom se potvrđuje valjanost patenta 947 (vidjeti osobito uvodnu izjavu 837. pobijane odluke), oni nisu doveli do sporazuma (uvodne izjave 856. do 859. pobijane odluke) te su tek nakon donošenja te odluke počeli novi pregovori (uvodna izjava 898. pobijane odluke). EPO‑ova odluka od 27. srpnja 2006. kojom se potvrđuje valjanost patenta 947 stoga je barem bila jedan od ključnih elemenata koji su doveli do sporazuma o nagodbi i licenciji.
Prema tome, s obzirom na doseg klauzula sporazuma o nagodbi i sporazuma o licenciji, kao i na kontekst u kojem su ti sporazumi sklopljeni, valja utvrditi da je povezivanje tih dvaju sporazuma bilo opravdano te stoga nije ozbiljna indicija toga da je Servier platio Krki za odgodu ulaska na tržište do čega bi došlo na temelju sporazuma o licenciji (vidjeti točku 948. ove presude).
U tim okolnostima, na drugom mjestu, valja ispitati je li u ovom slučaju Komisija uspjela utvrditi, na temelju drugih indicija ili dokaza osim običnog povezivanja sporazuma o licenciji i sporazuma o nagodbi, da sporazum o licenciji nije sklopljen u normalnim tržišnim uvjetima (vidjeti točke 949. i 963. ove presude).
U tom pogledu, valja istaknuti da je, za razliku od onoga što vrijedi za druge sporazume na koje se odnosi pobijana odluka, nesporno da ni sporazum o nagodbi ni sporazum o licenciji nisu doveli do financijskog prijenosa sa Serviera na Krku.
Sporazum o licenciji čak je predviđao da Krka isplati Servieru naknadu od 3 % neto iznosa svoje prodaje.
Točno je da je naknada protučinidba za korist koju proizvođač generičkih lijekova ima od sporazuma o licenciji, odnosno odobrenja uporabe patenta kako bi bez rizika ušao na tržište. Međutim, na Komisiji je da dokaže da je ta protučinidba bila neuobičajeno niska i da je na temelju sporazuma o licenciji time došlo do plaćanja za odgodu ulaska na tržište u korist Krke.
Doista, iako je Komisija u pobijanoj odluci iznijela određen broj indicija na temelju kojih se može zaključiti da je sporazum o licenciji bio povoljan za Krkine poslovne interese (uvodne izjave 1738. do 1744. i, konkretno, uvodna izjava 1739.), ipak nije dokazala da je stopa od 3 % utvrđena kao naknada bila neuobičajeno niska, odnosno toliko da se ne može objasniti razmatranjima koja se odnose samo na gospodarsku vrijednost patenta na koji se odnosi licencija (vidjeti točku 952. ove presude).
Što se tiče okolnosti, koju navodi Komisija, da je stopa naknade bila puno niža od operativne dobiti Serviera za 2007. u Češkoj Republici, Mađarskoj i Poljskoj, nije nužno neuobičajeno da stopa neto poslovnog viška, koja predstavlja bruto dobit ostvarenu od djelatnosti, uvelike premašuje stopu naknade iz sporazuma o licenciji, koja predstavlja samo trošak prava na uporabu patenta.
Na temelju istog razloga također se može odbiti Komisijin argument prema kojem je naknada predstavljala mali dio Krkine profitne marže.
A fortiori
, što se tiče proizvođača generičkih lijekova, on nema nikakav interes za sklapanje sporazuma o licenciji ako na temelju iznosa naknade ne može ostvariti dovoljno visoku profitnu maržu.
Konačno, nije neuobičajeno da se stopa naknade za patent koji upotrebljava Krka izračuna na temelju prodajne cijene Krkina proizvoda, a ne na temelju prodajne cijene Servierova proizvoda.
Na temelju svih tih elementa, čak i kad ih se razmatra zajedno, u najboljem se slučaju može dokazati da je cijena za licenciju dodijeljenu Krki povoljna za njezine poslovne interese, ali oni nisu dovoljni kako bi se utvrdilo da predmetna transakcija nije bila izvršena u normalnim tržišnim uvjetima, i to tim više jer se sporazumom o licenciji predviđa da Servier u sedam država članica u kojima se primjenjuje licencija može nastaviti komercijalizirati svoj proizvod izravno, posredstvom jednog od svojih društava kćeri ili pak posredstvom samo jedne treće strane po državi. Dodijeljena licencija nije stoga isključiva, čime se ograničava njezina povoljna priroda za Krku jer je postojao rizik da će Krkin proizvod konkurirati drugom generičkom proizvodu, neovisno o tome komercijalizira li ga ili proizvodi Servier ili treća strana.
Valja dodati da je sama Komisija na raspravi navela da nije osporavala da je naknada bila u skladu s tržišnim praksama. Kad je u pobijanoj odluci, iako podredno, Komisija istaknula da „za analizu nisu ključne niske naknade, nego činjenica da je dodijeljena jedna licencija u zamjenu za obvezu da se Servierovi patenti neće osporavati i stavljati na određen broj drugih ograničenih tržišta” (bilješka 2354.), ona je već pokazala da je pogrešno pridala samo sekundarnu važnost okolnosti da je transakcija mogla biti izvršena u normalnim tržišnim uvjetima.
Iz razmatranja iznesenih u točkama 977. do 982. ove presude proizlazi da Komisija nije utvrdila da je stopa naknade od 3 % predviđena u sporazumu o licenciji bila neuobičajeno niska, odnosno toliko da se ne može objasniti razmatranjima koja se odnose samo na gospodarsku vrijednost patenta na koji se odnosi licencija. Komisija stoga nije utvrdila da sporazum o licenciji nije transakcija izvršena u normalnim tržišnim uvjetima.
Slijedom toga, Komisija nije utvrdila ni da postoji plaćanje za odgodu ulaska na tržište koje proizlazi iz dodjele licencije po neuobičajeno niskoj cijeni (vidjeti točku 803. ove presude) i koje, uzimajući u obzir da nema za cilj nadoknaditi troškove nagodbe u sporu (vidjeti točku 809. ove presude), predstavlja poticanje.
Iz toga slijedi da Komisija u ovom slučaju nije mogla pravilno utvrditi da postoji ograničenje tržišnog natjecanja koje je dovoljno štetno kako bi se moglo kvalificirati kao ograničenje s obzirom na cilj.
Prethodni se zaključak ne može pobiti drugim elementima koje je Komisija utvrdila u pobijanoj odluci.
Kao prvo, čak i pod pretpostavkom da je sporazum o licenciji bio poticajan zbog toga što se njime u sedam država, odnosno na dijelu tržišta za koje Komisija nije utvrdila postojanje povrede, omogućilo uvođenje povoljnog duopola između Serviera i Krke, kao što je navela Komisija u pobijanoj odluci (vidjeti osobito uvodne izjave 1728., 1734. i 1742.), takav duopol ne proizlazi iz samog sporazuma, nego iz Servierova i Krkina odabira nakon tog sporazuma, odnosno, u pogledu Serviera, odabira da ne odobri licenciju drugom proizvođaču generičkih lijekova ili da sam ne komercijalizira generičku verziju vlastitog perindoprila po niskoj cijeni (uvodna izjava 1727. pobijane odluke) i, u pogledu Krke, odabira da ne provodi agresivnu politiku određivanja cijena (uvodna izjava 1744. pobijane odluke).
Međutim, ograničenje s obzirom na cilj koje je utvrdila Komisija, konkretno poticanje koje je jedan od uvjeta tog ograničenja (vidjeti točku 272. ove presude), odnosi se na sporazume o nagodbi i licenciji koje su sklopili Servier i Krka, a ne na prakse nakon sklapanja tih sporazuma koje oni nisu određivali.
Ako se pretpostavi da se predmetni duopol može smatrati provedbom sporazuma, valja podsjetiti da Komisija i sud Unije ne mogu, tijekom ispitivanja ograničavajućeg cilja sporazuma i, konkretno, u okviru uzimanja u obzir njegova gospodarskog i pravnog konteksta, u potpunosti zanemariti moguće učinke tog sporazuma (vidjeti sudsku praksu navedenu u točki 304. ove presude). Međutim, iz sudske prakse također proizlazi da utvrđivanje postojanja ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj ne može, osobito pod izlikom ispitivanja gospodarskog i pravnog konteksta predmetnog sporazuma, dovesti do ocjene učinaka tog sporazuma jer bi se u suprotnom izgubio koristan učinak razlikovanja između cilja i posljedice kojima se ograničava tržišno natjecanje, koje je utvrđeno u članku 101. stavku 1. UFEU‑a (vidjeti točku 221. ove presude). U svrhu provjere konkretne mogućnosti sporazuma da proizvodi učinke koji ograničavaju tržišno natjecanje koji su svojstveni sporazumima s protutržišnim ciljem, analiza potencijalnih učinaka sporazuma stoga treba obuhvaćati samo učinke koji proizlaze iz podataka koji su bili objektivno predvidivi na dan sklapanja navedenog sporazuma (vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:272
, t.
84.
; vidjeti u tom smislu također presudu od 11. rujna 2014., CB/Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, t.
80.
do
82.
).
Međutim, u ovom slučaju, navodni potencijalni učinci o kojima je riječ, odnosno duopol koji navodi Komisija, temelje se na hipotetskim okolnostima koje stoga nisu bile objektivno predvidive na datuma sklapanja sporazuma.
U svakom slučaju, Komisija je u uvodnoj izjavi 1725. pobijane odluke navela, pri čemu je uputila na prakse zasićenja ljekarničkih zaliha i na pritužbu podnesenu poljskim tijelima u kojoj se navodi postojanje nepoštenog tržišnog natjecanja, da se „Servierovo stajalište prema Krki na sedam tržišta za koja postoji licencija teško može opisati kao suradnja”. Štoviše, kao što proizlazi iz uvodne izjave 1728. pobijane odluke, duopol koji Komisija opisuje između Serviera i Krke ne isključuje određenu razinu tržišnog natjecanja između tih dvaju poduzetnika.
Kao drugo, prema Komisijinu mišljenju, sporazum o licenciji u ovom je slučaju bio poticajan jer je omogućio Krki da bez rizika uđe na određena tržišta u zamjenu za njezino isključenje s drugih tržišta. U tom smislu, ako je područje primjene klauzula o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta šire od područja primjene sporazuma o licenciji i ako slijedom toga između tih dvaju sporazuma postoji odstupanje ili „asimetrija”, u skladu s pojmom koji je Komisija upotrijebila u uvodnim izjavama 1706. i 1736. pobijane odluke, tada je moguće zaključiti da postoji poticanje, uzimajući u obzir da sporazum o licenciji, time što omogućava da proizvođač generičkih lijekova bez rizika uđe na određene dijelove tržišta, u biti ima za cilj poticati tog proizvođača da pristane povući se s drugih dijelova tržišta u korist proizvođača izvornog lijeka.
Takva argumentacija ne može se prihvatiti.
Naime, najprije, pristup koji zagovara Komisija, prema kojem samo sklapanje, čak i u normalnim tržišnim uvjetima, sporazuma o licenciji povezanog sa sporazumom o nagodbi koji sadržava ograničavajuće klauzule može biti poticanje, dovodi do paradoksalnog rješenja jer u tom slučaju što je šire područje primjene sporazuma o licenciji, to je veće poticanje te je stoga lakše zaključiti da postoji ograničenje s obzirom na cilj, osim ako sporazum o licenciji ima potpuno jednako područje primjene kao što je ono sporazuma o nagodbi.
Međutim, što je šire područje primjene sporazuma o licenciji, konkretno u pogledu područja primjene sporazuma o nagodbi s kojim je povezan, to je taj sporazum povoljniji za tržišno natjecanje s obzirom na pozitivne učinke licencije na tržišno natjecanje, kojom se potiče ulazak proizvođača generičkih lijekova na tržište i zbog koje klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta sadržane u sporazumu o nagodbi manje ograničavaju tržišno natjecanje (vidjeti točke 954. i 955. ove presude).
U tom pogledu, može se istaknuti da je nezavisni odvjetnik N. Wahl u svojem mišljenju u predmetu CB/Komisija (
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:1958
, t.
55.
), naveo da se formalistički pristup koji dovodi do utvrđivanja ograničenja s obzirom na cilj može zauzeti samo u slučaju postupanjâ na temelju kojih se može zaključiti da su neželjeni učinci na tržišno natjecanje prevagnuli nad onim pozitivnima.
Štoviše, tezom Komisije, kojom se nositelja patenta obvezuje da sklopi sporazum o licenciji koji pokriva cijelo područje na kojem se primjenjuju ograničavajuće klauzule sporazuma o nagodbi, ne poštuju se prava intelektualnog vlasništva nositelja patenta i, konkretno, margina prosudbe koju ima u području dodjele licencije (vidjeti za slučaj u kojem je vlasnik patenta u vladajućem položaju presudu od 17. rujna 2007., Microsoft/Komisija,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
t. 331.). Tom se tezom ne poštuje ni margina prosudbe koju trebaju imati stranke u sporu kako bi se u dobroj vjeri nagodile u sporu.
Osim toga, sklapanje „asimetričnog” sporazuma o licenciji nije nužno dovoljna prednost za proizvođača generičkih lijekova, koji ne priznaje valjanost predmetnog patenta, kako bi pristao da se na njega primijene klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta. Kako bi se prednost koja proizlazi iz sklapanja takvog sporazuma mogla smatrati poticanjem, potrebno je tom proizvođaču ponuditi naknadu za siguran gubitak očekivane dobiti, koji proizlazi iz prihvaćanja nagodbe koja sadržava klauzule kojima mu se zabranjuje ulazak na određene zemljopisne dijelove tržišta. Naime, za proizvođača koji ne vjeruje ozbiljno u valjanost patenta i koji može ući na cijelo tržište koje je obuhvaćeno klauzulama o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta, licencija čiji je zemljopisni doseg ograničeniji od područja primjene navedenih klauzula nije gospodarski zadovoljavajuće rješenje koje bi ga moglo navesti da pristane da se one na njega primjenjuju. Točno je da navedenom proizvođaču licencija djelomično otvara tržište obuhvaćeno patentom, tako da mu se nudi mogućnost da na tom dijelu tržišta ostvari predviđenu dobit, ali, s obzirom na to da nije utvrđeno da je stopa licencijske naknade za navedeni dio tržišta neuobičajeno niska, navedena licencija ne pruža tom proizvođaču nikakvu naknadu u pogledu drugih dijelova tržišta na kojima bi mogao ostvariti dobit u slučaju poništenja patenta, na koja mu je sada zabranjen ulazak.
U ovom slučaju, Krkina očekivana dobit na 18 do 20 tržišta na koja se nije primjenjivao sporazum o licenciji nije bila uopće zanemariva. Naime, Komisija u pobijanoj odluci navodi da je dobit na tržištima zapadne Europe otprilike odgovarala dobiti na najveća tri od sedam tržišta obuhvaćenih sporazumom o licenciji (bilješka 2348.). Iako valja uzeti u obzir činjenicu da licencija uklanja svaki rizik od kaznenog progona zbog povrede i da je dobit koju je Krka mogla ostvariti na temelju sporazuma o licenciji bila stoga sigurnija, važnost koju je mogla pridati takvom riziku uvelike je ovisila o njezinoj razini uvjerenja u pogledu valjanosti patenta. Činjenica da je Krka priznala valjanost patenta 947 stoga je bio odlučujući element u njezinoj odluci da odabere ograničeni ulazak na sedam predmetnih tržišta, koji je ipak zaštićen licencijom, umjesto šireg ulaska na sva tržišta država članica, koji je ipak podložan znatnom riziku od povrede zbog načina na koji je Krka shvaćala snagu navedenog patenta.
Kao treće, što se tiče drugih elemenata na temelju kojih se može utvrditi da je sporazum o licenciji bio poticajan za Krku, valja najprije istaknuti da činjenica da je Krka procijenila oportunitetni trošak odluke da ne sklopi sporazume na više od deset milijuna eura „izgubljene dobiti” u tri godine (uvodna izjava 1738. pobijane odluke) dodatna je indicija činjenice da je Krka smatrala da je patent 947 bio valjan. Naime, predmetna je dobit odgovarala očekivanoj dobiti za ulazak na sedam tržišta ili zadržavanje na tim tržištima, koja su obuhvaćena sporazumom o licenciji. Stoga se čini da je Krka smatrala da bi, da nije sklopila sporazum sa Servierom, ulazak na ta tržišta uz rizik ili zadržavanje na tim tržištima bio malo vjerojatan, pa čak i nemoguć, što potvrđuje činjenica da je priznala valjanost patenta 947.
Nadalje, iako iz uvodne izjave 1740. pobijane odluke, u kojoj se upućuje na uvodnu izjavu 913. pobijane odluke, proizlazi da je 18 do 20 drugih tržišta „bilo uobičajeno manje važno za Krku”, očekivana dobit na tim tržištima uopće nije bila zanemariva (vidjeti točku 999. ove presude).
Stoga se na temelju elemenata iznesenih u točkama 1000. i 1001. ove presude ne može utvrditi da je sporazum o licenciji bio poticajan za Krku.
Kao četvrto, Komisijino utvrđenje u pobijanoj odluci, prema kojem su sporazumi o nagodbi i licenciji predstavljali podjelu tržišta između Serviera i Krke (vidjeti naslov točke 5.5.3. pobijane odluke kao i osobito uvodnu izjavu 1745. te odluke), nije osnovano.
Naime, što se tiče sedam tržišta obuhvaćenih sporazumom o licenciji, iako Komisija nije utvrdila postojanje povrede za taj dio unutarnjeg tržišta, ipak je uzela u obzir Servierova i Krkina ponašanja na tih sedam tržišta, osobito sklapanje sporazuma o licenciji, koji je Komisija kvalificirala kao poticanje, kako bi utvrdila postojanje podjele tržišta koja se temelji na razlikovanju između 18 do 20 drugih država članica, s jedne strane, i tih sedam država članica, s druge strane.
Međutim, Servier nije bio isključen sa tržištâ sedam država članica na kojima su Krka i Servier međusobno konkurirali (vidjeti točku 991. ove presude).
Stoga nije postojao dio tržišta koji je na temelju sporazumâ bio rezerviran za Krku. Prema tome, ne može se zaključiti da je postojala podjela tržišta u smislu stroge podjele među stranama sporazuma u pogledu tog dijela unutarnjeg tržišta.
Osim toga, valja istaknuti da je u tih sedam država članica sporazum o licenciji pridonio ulasku na tržište ili zadržavanju na tržištu proizvođača generičkih lijekova koji je konkurent proizvođača izvornog lijeka. Stoga je imao povoljan učinak na tržišno natjecanje u odnosu na prethodnu situaciju u kojoj se proizvođač generičkih lijekova mogao zadržati na tržištu ili ući na njega samo uz rizik, i to tim više jer su nadležna tijela upravo bila potvrdila valjanost predmetnog glavnog patenta 947 (vidjeti točku 970. ove presude) i jer je postojao rizik, koji je Krka smatrala ozbiljnim, da njezin proizvod predstavlja povredu.
Valja dodati da se na temelju okolnosti da Servieru u trenutku sklapanja sporazumâ još nisu bili odobreni nacionalni ekvivalenti patenta 947 na nekim od predmetnih sedam tržišta dok je Krka već komercijalizirala svoj proizvod (uvodna izjava 1755. pobijane odluke) ne može zaključiti da sporazum o licenciji nije imao povoljan učinak na tržišno natjecanje. Naime, iako je točno da je Krka već mogla ući na ta tržišta prije sporazuma o licenciji a da ne bi odmah bila izložena pokretanju postupka zbog povrede i iako posljedično licencija nije imala odlučujuću ulogu u pogledu tog ulaska na predmetna tržišta, tom je licencijom Krki ipak omogućeno da se zadrži na tim tržištima a da pritom ne mora snositi rizik od pokretanja takvog postupka.
Povoljan učinak sporazuma o licenciji na tržišno natjecanje utvrđen u točkama 1007. i 1008. ove presude potvrđuje utvrđenje da nije postojala podjela tržišta u pogledu sedam država članica obuhvaćenih sporazumom o licenciji.
Povoljan učinak sporazuma o licenciji na tržišno natjecanje potvrđuje se i ulomkom Krkina odgovora na zahtjev za pružanje informacija iz uvodne izjave 913. pobijane odluke. Iz tog ulomka proizlazi sljedeće:
„Dobivanje licencije i povlačenje prigovorâ u tom su se trenutku smatrali najboljom opcijom za Krku jer je mogla odmah prodavati perindopril na glavnim Krkinim tržištima u središnjoj i istočnoj Europi, odnosno od 2006.
U svim drugim slučajevima, puštanje u prodaju bilo bi moguće tek najmanje dvije godine nakon srpnja 2006., a čak i nakon tog razdoblja puštanje u prodaju nije bilo zajamčeno (rizik od toga da će se patent 947 zadržati, rizik od razvijanja oblika koji nije alfa).”
Ulomak koji se navodi u točki 1010. ove presude potvrđuje utvrđenje prema kojem je Krka smatrala da je svako zadržavanje ili neposredan ulazak u sedam država članica obuhvaćenih sporazumom o licenciji nemoguć bez tog sporazuma zbog patenta 947 (vidjeti točke 999. i 1000. ove presude).
Što se tiče 18 do 20 drugih tržišta, odnosno jedini dio tržišta za koji je Komisija utvrdila da postoji povreda, valja istaknuti da, ako se ne dokaže da postoji poticanje (vidjeti točku 984. ove presude), treba smatrati da klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta proizlaze iz legitimnog sporazuma o nagodbi u sporu o patentima s kojim je povezan sporazum o licenciji (vidjeti točku 963. ove presude). Takvu ugovornu cjelinu, koja se temelji na valjanosti patenta, stoga se ne može kvalificirati kao sporazum o isključenju s tržišta.
Stoga nije postojao dio tržišta koji je na nezakonit način bio rezerviran za Servier.
Podjela tržišta na kojoj je Komisija temeljila i svoje utvrđenje ograničenja s obzirom na cilj stoga nije utvrđena.
Kao peto, Komisija nije dokazala da su Servier ili Krka imali namjeru sklopiti sporazum o podjeli tržišta ili isključenju s tržišta ili pak da je Servier namjeravao potaknuti Krku da odustane od toga da mu konkurira ili da je Krka imala namjeru prestati izvršavati konkurentski pritisak na Servier u zamjenu za poticajnu prednost.
Uvodno, valja podsjetiti da je uobičajeno da se aktivnosti koje su dio protutržišnih praksi i sporazuma odvijaju potajno, da se sastanci održavaju u tajnosti i da je dokumentacija koja se na njih odnosi svedena na minimum. Iz toga slijedi da, čak i ako Komisija pronađe dokaze kojima se izričito potvrđuje nezakonit kontakt između subjekata, ti su dokazi obično nepotpuni i nepovezani, tako da je često potrebno rekonstruirati neke pojedinosti izvođenjem zaključaka (presuda od 25. siječnja 2007., Sumitomo Metal Industries i Nippon Steel/Komisija,
C‑403/04 P i C‑405/04 P
,
EU:C:2007:52
, t.
51.
). Valja ipak istaknuti da su sporazumi o kojima je riječ u ovom slučaju stvarni ugovori koji su uostalom bili itekako poznati javnosti (uvodna izjava 915. pobijane odluke). Budući da je Komisija lako mogla raspolagati cijelim sadržajem predmetnih sporazuma, manje je očito da se primjenjuje upravo navedena sudska praksa. Stoga utvrđenja koja proizlaze iz djelomičnih ulomaka poruka elektroničke pošte ili drugih dokumenata na temelju kojih su se mogle utvrditi namjere stranaka ne mogu lako dovesti u pitanje zaključak koji se temelji na samom sadržaju sporazumâ, odnosno na obvezujućim pravnim vezama koje su stranke odlučile međusobno uspostaviti.
Valja naglasiti i da se u ovom slučaju u dokumentima utvrđenima nakon EPO‑ove odluke od 27. srpnja 2006., ili čak nakon privremenog sudskog naloga od 3. listopada 2006. koji je protiv Krke izdan u Ujedinjenoj Kraljevini, najbolje vidi koje su mogle biti namjere stranaka kad su sklapale sporazume o nagodbi i licenciji. Naime, ta dva događaja znatno su izmijenila kontekst u kojem su sporazumi sklopljeni, osobito u pogledu načina na koji su Krka, ali i Servier, mogli shvaćati valjanost patenta 947.
Što se tiče Krke, dokumenti na temelju kojih je Komisija utvrdila Krkine namjere (vidjeti osobito uvodne izjave 849. do 854. i 1758. do 1760. pobijane odluke i uvodne izjave na koje se u njima upućuje) u pogledu razdoblja koja su prethodila tim dvama događajima.
Navedeni su ulomci u svakom slučaju previše nepotpuni ili nejasni kako bi se, za razliku od onog što je utvrđeno u nekoliko navrata (vidjeti osobito točke 999., 1000. i 1011. ove presude), moglo utvrditi da Krka nije priznavala valjanost patenta 947 i,
a fortiori
, da je u trenutku potpisivanja sporazumâ o nagodbi i licenciji imala namjeru sklopiti sporazume o podjeli tržišta ili isključenju s tržišta.
Što se tiče Serviera, jedini ulomak dokumenta utvrđenog nakon prethodno navedena dva događaja, koji može pokazati njegove protutržišne namjere na koje se upućuje u dijelu pobijane odluke koji se odnosi na te namjere (uvodne izjave 1761. i 1762.), glasi kako slijedi: „dobivene su četiri godine = velik uspjeh”.
Taj se ulomak nalazi u zapisniku sa sastanka Servierova višeg rukovodstva u kojem se upućuje na presudu od 6. srpnja 2007. koju je donio High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents court) (Visoki Engleska i Wales, Odjel Chancery, Patentni sud), prema kojoj je patent 947 nevaljan zbog nedostatka novosti i inventivne razine u odnosu na patent 341.
Čak i pod pretpostavkom da se iz tog ulomka može zaključiti da je Servierova uprava nakon te presude smatrala da se patentom 947 nastojalo omogućiti mu još četiri dodatne godine zaštite, na temelju toga ne može se zaključiti da je 27. listopada 2006., odnosno u trenutku potpisivanja sporazumâ o nagodbi i licenciji, Servier namjeravao sklopiti sporazume o podjeli tržišta ili isključenju s tržišta te se stoga,
a fortiori
, ne može utvrditi da su sporazumi o nagodbi i licenciji ograničavali tržišno natjecanje s obzirom na cilj.
Osim toga, na temelju napomena jednog drugog proizvođača generičkih lijekova, prema kojem se „činilo da je sa Servierova gledišta opravdanje te nagodbe bila zaštita glavnih tržišta na kojima je utvrđena visoka razina zamjene i/ili izdavanja recepata za [međunarodno nezaštićeno ime]” (uvodna izjava 1730. pobijane odluke), ne može se, čak ni kad se u obzir uzmu sve druge indicije koje navodi Komisija, zaključiti da je Servier imao namjeru s Krkom sklopiti sporazume o podjeli tržišta ili isključenju s tržišta.
Konačno, upućivanja Komisije u nekoliko navrata u pobijanoj odluci na dokument naslovljen „Coversyl: obrana od generičkih lijekova” nisu uvjerljiva. Naime, taj dokument prethodi EPO‑ovoj odluci od 27. srpnja 2006. i privremenom sudskom nalogu od 3. listopada 2006. koji je u Ujedinjenoj Kraljevini izdan protiv Krke, čime se znatno ograničava njegova relevantnost (vidjeti točku 1017. ove presude). Štoviše, iz same pobijane odluke proizlazi da se u tom dokumentu izričito ne opisuje strategija u pogledu Krke, nego da u najboljem slučaju iz „prirode i strukture dokumenta” te „konteksta u kojem se upućuje na Krku” proizlazi da je bila „predviđena” obrana od nje (bilješka 2386.). Konačno, iz ulomaka tog dokumenta navedenih u pobijanoj odluci ne proizlazi da je Servier iznio dvojbe u pogledu valjanosti patenta 947.
U svakom slučaju, kako bi se doveo u pitanje zaključak do kojeg je došao Opći sud u točki 985. ove presude i kako bi se utvrdilo da su se predmetni sporazumi, za razliku od zaključka do kojeg je dovela analiza njihova sadržaja i konteksta u kojem su sklopljeni, odnosili na kupnju konkurenta kako bi ga se isključilo s tržišta, na Komisiji je da, osobito s obzirom na razmatranja iznesena u točki 1016. ove presude, podnese skup relevantnih i usklađenih indicija. Međutim, Komisija nije uspjela podnijeti takve indicije.
Kao šesto, okolnost da je Krka nastavila osporavati Servierove patente te komercijalizirati svoj proizvod iako je EPO‑ov odjel za prigovore potvrdio valjanost patenta 947 nije odlučujući element kako bi se moglo zaključiti da postoji ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj, uzimajući u obzir da se takvo Krkino daljnje izvršavanje konkurentskog pritiska na Servier može objasniti Krkinom željom da, unatoč rizicima od pokretanja sudskog postupka koje je očekivala, ojača svoje stajalište u pregovorima koje je mogla voditi sa Servierom kako bi se došlo do sporazuma o nagodbi.
K tomu, daljnje osporavanje Servierova patenta nije prouzročilo Krki nove rizike u pogledu pokretanja postupaka zbog povrede. Time su joj se samo povećali sudski troškovi. Što se tiče činjenice da je nastavila komercijalizirati svoj proizvod, ograničila se samo na pet tržišta središnje i istočne Europe, uzimajući u obzir da je Komisija u pobijanoj odluci navela da je Krka „konačno prestala planirati ulazak uz rizik na tržište u Francuskoj, Ujedinjenoj Kraljevini i na druga tržišta zapadne Europe nakon odluke [odjela] za prigovore” (uvodna izjava 1693.). Štoviše, na pet od sedam tržišta obuhvaćenih licencijom, ekvivalenti patenta 947 još nisu bili odobreni (uvodna izjava 1755. pobijane odluke). Stoga su rizici kojima je bila izložena Krka na barem nekim tržištima na kojima se zadržala bili ograničeni.
S obzirom na elemente iznesene u točkama 1026. i 1027. ove presude, na temelju okolnosti da je Krka nastavila osporavati Servierove patente i komercijalizirati svoj proizvod iako je EPO‑ov odjel za prigovore potvrdio valjanost patenta 947, ne može se zaključiti, za razliku od onog što tvrdi Komisija, da EPO‑ova odluka od 27. srpnja 2006. nije imala odlučujući utjecaj na način na koji je Krka shvaćala patent 947 te posljedično na njezin daljnji odabir da prihvati nagodbu sa Servierom.
Kao sedmo, iako je Komisija podnijela određen broj elemenata na temelju kojih se može zaključiti da su se trgovinski pregovori između Serviera i Krke odnosili na sporazume o nagodbi i licenciji, pri čemu je Krka nastojala dobiti što veću prednost od sporazumâ te je čak sporazumom o licenciji uvjetovala prihvaćanje klauzula o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta (vidjeti osobito uvodne izjave 913. i 1746. do 1748. pobijane odluke), na temelju tih elemenata, čak i kad ih se razmatra zajedno sa svim drugim elementima na koje se poziva Komisija, ne može se utvrditi da sporazum o licenciji nije transakcija izvršena u normalnim tržišnim uvjetima, odnosno da stopa naknade od 3 % predviđena u sporazumu o licenciji nije bila odabrana na temelju trgovinskih razmatranja, nego kako bi se potaknulo Krku da prihvati da se na nju primijene klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta sadržane u sporazumu o nagodbi.
Štoviše, valja podsjetiti da sklapanje sporazuma o licenciji, koje ima smisla za stjecatelja licencije samo ako se licencija stvarno upotrebljava, također se temelji na tome da strane priznaju valjanost patenta (vidjeti točku 947. ove presude). Stoga, činjenica da proizvođač generičkih lijekova traži sporazum o licenciji koji je najpovoljniji za njegove trgovinske interese nije dovoljna kako bi se dokazalo da taj proizvođač nije sklopio predmetni sporazum na temelju toga što je priznao valjanost patenta.
Valja dodati i da Krki sporazum koji je povoljan za nju omogućuje da uđe na dijelove tržišta na kojima je bila u najjačem položaju i na kojima može najbrže komercijalizirati svoj proizvod ili zadržati komercijalizaciju, što je povoljno za tržišno natjecanje. Stoga, interesi proizvođača generičkih lijekova kao što je Krka, koji od proizvođača izvornog lijeka traži licenciju koja je najpovoljnija za njegove trgovinske interese, preklapaju se s interesima potrošača, koji će, zahvaljujući sporazumu o licenciji, svjedočiti brzom ulasku proizvođača generičkih lijekova na tržište te njegovu zadržavanju na tom tržištu.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da zaključak iznesen u točki 985. ove presude treba potvrditi, uzimajući u obzir da predmetni sporazumi o nagodbi i licenciji ne pokazuju dovoljan stupanj štetnosti u pogledu tržišnog natjecanja da bi Komisija mogla pravilno smatrati da su predstavljali ograničenje s obzirom na cilj. Stoga je istaknuti tužbeni razlog osnovan.
2)

Sporazum o ustupanju
i)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
ii)

Ocjena Općeg suda
Uvodno valja podsjetiti na kojim je odlučujućim razlozima Komisija u pobijanoj odluci temeljila svoj zaključak prema kojem se sporazum o ustupanju mogao kvalificirati kao ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj.
Komisija je najprije utvrdila, s jedne strane, da je Krka u okviru sporazuma o ustupanju Servieru ustupila dvije patentne prijave, od kojih se jedan odnosi na postupak sinteze perindoprila (WO 2005 113500), a drugi na pripremu pripravaka na bazi perindoprila (WO 2005 094793), i, s druge strane, da je tehnologije obuhvaćene tim patentnim prijavama Krka upotrebljavala u proizvodnji perindoprila (uvodna izjava 1770. pobijane odluke).
Na temelju tog utvrđenja, Komisijina analiza imala je za cilj dokazati da je sporazum o ustupanju ojačao Servierov i Krkin konkurentski položaj koji je proizlazio iz podjele tržišta koja je, prema Komisijinu mišljenju, uspostavljena sporazumima o nagodbi i licenciji (uvodne izjave 1766. i 1804. pobijane odluke).
Kao prvo, što se tiče Serviera, Komisija je istaknula da se Krkin prijenos tehnologije proveo u posebnim tržišnim uvjetima u kojima je preostalo vrlo malo potencijalno održivih alternativnih izvora tehnologije AFS‑a koji su neovisni o Servieru (uvodne izjave 1766. i 1772. pobijane odluke). Prema Komisijinu mišljenju, Krkina tehnologija, kojom su se mogli ispuniti zahtjevi Europske farmakopeje (uvodne izjave 1766., 1770. i 1793. pobijane odluke), bila je „ključan element za ulazak na tržište” (uvodna izjava 1803. pobijane odluke).
Komisija je u uvodnoj izjavi 1772. pobijane odluke navela sljedeće:
„Oduzimanjem Krki mogućnosti da dodijeli licencije bez ograničenja ili da ustupi svoju tehnologiju trećim stranama, odnosno drugim proizvođačima generičkih lijekova, Servier je u stvari trećim stranama uskratio pristup eventualnom izvoru tržišnog natjecanja na temelju Krkine tehnologije. Takva je tehnologija, na primjer, mogla poslužiti kao platforma za nova osporavanja patenta. Uz sporazum o nagodbi s Krkom, sporazum o ustupanju i licenciji stoga je pružio Servieru potpunu zaštitu od svake preostale moguće konkurencije koja proizlazi iz Krkine tehnologije.”
Stoga, prema Komisijinu mišljenju, Servier je stjecanjem Krkine tehnologije osigurao da Krka više ne može ustupiti tehnologiju koja bi se mogla pokazati korisnom drugim proizvođačima generičkih lijekova. Komisija je iz toga zaključila da je sporazum o ustupanju omogućio Servieru da pojača zaštitu koju je već imao na temelju klauzula o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta iz sporazuma o nagodbi (uvodne izjave 1805. i 1806. pobijane odluke).
Kao drugo, što se tiče Krke, Komisija nije samo smatrala da je Krka „bila svjesna da bi Servierovo stjecanje tehnologije perindoprila moglo dovesti do isključenja konkurentskih proizvođača generičkih lijekova” (uvodna izjava 1800. pobijane odluke), nego najprije da je Krka imala koristi od licencije koja joj je ponovno ustupljena u okviru sporazuma o ustupanju.
U pogledu potonjeg aspekta, Komisija je navela da je Krka mogla nastaviti upotrebljavati tehnologiju na tržištima sedam država članica na kojima je mogla komercijalizirati svoj proizvod na temelju ugovora o licenciji (uvodna izjava 1806. pobijane odluke). Međutim, prema Komisijinu mišljenju, Krkina tehnologija bila je korisna, uključujući za Krku, u svrhu proizvodnje AFS‑a perindoprila čija razina čistoće ispunjava zahtjeve Europske farmakopeje. Stoga je Krka sporazumom o ustupanju zadržala povoljan položaj koji je već imala na sedam predmetnih tržišta na temelju sporazuma o licenciji.
Komisija je zaključila da je sporazum o ustupanju imao za cilj ojačati podjelu tržišta koja je uspostavljena sporazumima o nagodbi i licenciji (uvodne izjave 1803. i 1810. pobijane odluke).
Komisija je dodala da su sklapanje sporazumâ o nagodbi i licenciji te sklapanje sporazuma o ustupanju dio jedinstvene i trajne povrede koja je ograničavala tržišno natjecanje time što su se podijelila tržišta perindoprila u Uniji. Komisija je zaključak u tom pogledu temeljila osobito na činjenici da su ti sporazumi imali isti cilj podjele tržištâ između Serviera i Krke (uvodna izjava 1811. pobijane odluke).
Komisija je završila dio pobijane odluke koji se odnosi na analizu ograničenja s obzirom na cilj u pogledu različitih sporazuma koje su sklopili Servier i Krka time što je navela da ti sporazumi „imaju za cilj […] podjelu tržištâ izbjegavanjem ili ograničavanjem tržišnog natjecanja u pogledu generičkih lijekova između Krke i Serviera i prema njima” (uvodna izjava 1812.).
Konačno, valja naglasiti da je Komisija smatrala da je sporazum o ustupanju uveo „dodatno” narušavanje, kao što se navodi u naslovu točke 5.5.3.4. pobijane odluke.
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da se utvrđenje ograničenja s obzirom na cilj do kojeg je došla Komisija u pogledu sporazuma o ustupanju, kao što pravilno navode tužitelji, temelji na prethodnom utvrđenju da postoji podjela tržišta koja proizlazi iz sporazumâ o nagodbi i licenciji.
Međutim, kao što je navedeno u točki 1014. ove presude, to je prethodno utvrđenje pogrešno.
Slijedom toga, utvrđenje ograničenja s obzirom na cilj do kojeg je došla Komisija u pogledu sporazuma o ustupanju također se ne može prihvatiti.
Valja dodati da sporazum o ustupanju nije dodatni sporazum sporazuma o nagodbi, u smislu razmatranja iznesenih u točkama 797. do 803. ove presude.
Naime, taj sporazum o ustupanju nije sklopljen istog dana kad i sporazum o nagodbi, između tih dvaju sporazuma ne postoji ugovorna veza i Komisija nije utvrdila da su neodvojivi (vidjeti točku 798. ove presude).
Komisija je čak pojasnila da ne postoji nikakva veza između, s jedne strane, Servierove isplate od 30 milijuna eura Krki u okviru sporazuma o ustupanju i, s druge strane, sporazuma o nagodbi, u smislu da se tom isplatom nije poticalo Krku da prihvati da se na nju primijene klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta sadržane u sporazumu o nagodbi. To osobito proizlazi iz ulomaka pobijane odluke navedenih u nastavku:
„(1678) Dva mjeseca poslije Servier je od Krke stekao dvije patentne prijave koje se odnose na konkurentne tehnologije proizvodnje perindoprila za 30 milijuna eura. Krka je smatrala da je Servier brinuo da bi ta tehnologija mogla biti prenesena na druge konkurente ili da bi im mogla biti dodijeljena licencijom. Iako neki elementi idu u prilog postojanju veze između sporazuma o nagodbi i Servierove isplate od 30 milijuna [eura], u ovoj se odluci ne donosi nikakav zaključak o tom pitanju i analiza tih sporazuma ne temelji se na postojanju takve veze.
[…]
(Bilješka 2419.) Servier osporava da je postojala veza između plaćanja za patentne prijave i sporazuma o nagodbi (Servierov odgovor na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, točka 1084., ID 10114., str. 363.). Kao što očito proizlazi iz [točke] 5.5.3.3.3., u procjeni sporazuma o nagodbi s Krkom, isplata od 30 milijuna [eura] ne smatra se poticanjem za Krku da prihvati ograničavajuće odredbe nagodbe, te se ostavlja otvorenim pitanje jer nije odlučujuće u pogledu toga je li postojala veza između nagodbe i sporazuma o ustupanju i licenciji […].”
Stoga se sporazumom o ustupanju ne može nadomjestiti činjenica da nije utvrđeno poticanje (vidjeti točku 984. ove presude) koje, prema Komisijinu mišljenju, proizlazi iz sporazuma o licenciji te joj omogućuje da zaključi da je sporazum o nagodbi u stvari imao za cilj isključiti jednog od Servierovih konkurenata.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da je Komisija u pogledu sporazuma o ustupanju pogrešno zaključila da postoji ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj. Stoga je ovaj tužbeni razlog osnovan.
b)

Pogreške koje se tiču prava i pogreške u ocjeni koje se odnose na kvalifikaciju sporazuma sklopljenih s Krkom kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu
1)

Argument stranaka
[
omissis
]
2)

Ocjena Općeg suda
Valja zajedno ispitati pogrešku u ocjeni i pogrešku koja se tiče prava u pogledu utvrđenja da postoji ograničenje s obzirom na posljedicu.
U tom je pogledu Sud opetovano presuđivao da u svrhu ocjene treba li neki sporazum smatrati zabranjenim zbog promjena u tržišnom natjecanju koje uzrokuje tržišno natjecanje treba ispitati u stvarnom okviru u kojem bi se odvijalo da sporni sporazum ne postoji (presude od 30. lipnja 1966., LTM,
56/65
,
EU:C:1966:38
, str. 359. i 360. i od 6. travnja 2006., General Motors/Komisija,
C‑551/03 P
,
EU:C:2006:229
, t.
72.
; vidjeti i presudu od 11. rujna 2014., MasterCard i dr./Komisija,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, t.
161.
i navedenu sudsku praksu). Stoga je usporedbom između tržišnog natjecanja koje je postojalo u slučaju sklapanja sporazuma i tržišnog natjecanja kakvo bi postojalo da taj sporazum nije sklopljen potrebno pokazati da dolazi do većeg narušavanja tržišnog natjecanja kad se sporazum primjenjuje.
Uvodno, valja pojasniti na kojem je pristupu Komisija u pobijanoj odluci temeljila ispitivanje ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu konkretno u pogledu komparativne faze tog ispitivanja navedene u točki 1076. ove presude.
i)

Komisijin pristup
Najprije valja uzeti u obzir određena opća razmatranja primjenjiva na sve sporazume sklopljene između Serviera i proizvođačâ generičkih lijekova koji se dovode u pitanje u pobijanoj odluci, koja je Komisija iznijela u točki 5.1.7. pobijane odluke, naslovljenoj „Ocjena sporazumâ o nagodbi u pogledu patenta u zamjenu za plaćanje za odgodu ulaska na tržište kao ograničenjâ s obzirom na posljedicu u smislu članka 101. stavka 1. Ugovora”.
Komisija je osobito navela da ispitivanje uvjetâ tržišnog natjecanja na određenom tržištu „treba temeljiti ne samo na postojećem tržišnom natjecanju među poduzetnicima koji su već prisutni na mjerodavnom tržištu, nego i na potencijalnom tržišnom natjecanju” (uvodna izjava 1215. pobijane odluke).
Komisija je u uvodnoj izjavi 1219. pobijane odluke podsjetila da, u skladu sa Smjernicama za primjenu članka [101.] stavka 3. [UFEU‑a] (
SL 2004., C 101, str. 97
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 269.), treba uzeti u obzir „stvarne i potencijalne učinke” sporazuma jer sporazum samo mora „imati vjerojatne protutržišne učinke”. U tom je pogledu uputila na točku 24. navedenih smjernica, koja se temelji na presudi od 28. svibnja 1998., Deere/Komisija (
C‑7/95 P
,
EU:C:1998:256
, t.
77.
).
Komisija je zatim iznijela svoju metodu. Navela je da će dokazati ograničavajuće učinke sporazumâ time što će utvrditi, kao prvo, da je svaki taj sporazum doveo do isključivanja potencijalnog konkurenta, zatim, kao drugo, da isključivanje samo jednog konkurenta „može imati učinke na strukturu tržišnog natjecanja” (uvodna izjava 1219. pobijane odluke).
Komisija je stoga smatrala da je na temelju utvrđenja da je isključen potencijalni konkurent mogla zatim samo utvrditi da je „moglo” doći do protutržišnih učinaka, odnosno do „potencijalnih” učinaka na tržišno natjecanje (vidjeti točku 1080. ove presude).
Komisija je u uvodnoj izjavi 1220. pobijane odluke pojasnila sljedeće:
„Procjenu ograničavajućih učinaka treba provesti na temelju činjenica u trenutku nagodbe, pri čemu se uzima u obzir način na koji je sporazum stvarno proveden. Neke se stranke ne slažu te tvrde da u procjeni treba uzeti u obzir sva naknadna činjenična zbivanja, a ne oslanjati se uglavnom na situaciju koja je postojala u trenutku sklapanja sporazumâ. [… K]ad je riječ o isključenju potencijalnog tržišnog natjecanja, ono što se stvarno dogodilo može biti potpuno drukčije od onog što bi se vjerojatno dogodilo da nije sklopljen sporazum, što je ključno pitanje za procjenu tržišnog natjecanja. To tim više vrijedi ako sporazum znatno mijenja poticanja jedne ili obiju strana da nastave međusobno konkurirati.”
U prilično nejasno formuliranim prvim dvama rečenicama te uvodne izjave, Komisija je priznala da svoja utvrđenja neće za svaki sporazum temeljiti na svim činjeničnim zbivanjima do kojih je došlo nakon sklapanja sporazuma, nego da će ih barem većinom temeljiti na činjenicama koje su postojale u trenutku tog sklapanja. Kako bi opravdala taj pristup, Komisija je zatim uputila na pojam „potencijalno tržišno natjecanje”, pri čemu je navela da je, kad je riječ o isključenju potencijalnog tržišnog natjecanja, uzimanje u obzir određenih stvarnih događaja, konkretno događaja do kojih je došlo nakon sklapanja sporazuma, manje relevantno kako bi se prikazao jedan od elemenata usporedbe navedene u točki 1076. ove presude, odnosno tržišno natjecanje kakvo bi postojalo da nije sklopljen sporazum.
Takav pristup potvrđuje se ulomkom uvodne izjave 1264. pobijane odluke, u kojem Komisija smatra da, kad je riječ o isključenju potencijalnog konkurenta, valja analizirati „buduće potencijalne učinke” sporazumâ.
Uvodna izjava pobijane odluke navedena u točki 1085. ove presude nalazi se u točki pobijane odluke naslovljenoj „Prevladavajuća struktura tržišta u trenutku sklapanja sporazumâ o nagodbi”, koja se uglavnom odnosi na opis postupnog isključenja potencijalnih Servierovih konkurenata sklapanjem različitih spornih sporazuma (uvodne izjave 1244. do 1269. pobijane odluke).
Točno je da u tom pogledu Komisija navodi određene događaje do kojih je stvarno došlo tijekom provedbe sporazumâ i na temelju kojih se može zaključiti da su dva proizvođača generičkih lijekova koja nisu potpisala sporazum sa Servierom nastavila izvršavati konkurentski pritisak. Komisija stoga utvrđuje da je patent 947 proglašen nevaljanim u Ujedinjenoj Kraljevini zbog sudskog postupka koji je jedno od tih dvaju društava, odnosno Apotex, pokrenulo u toj zemlji.
Međutim, Komisija navodi da je, nakon što je Servier sklopio sporne sporazume s različitim proizvođačima generičkih lijekova, i dalje postojala snažna „mogućnost” da je ponovno nastojao postići sporazum s Apotexom, kao i s drugim društvom koje mu može biti prijetnja (uvodna izjava 1268.), iako je Komisija na datum na koji je donijela pobijanu odluku mogla utvrditi da takvi sporazumi nisu sklopljeni.
Komisijina tvrdnja navedena u točki 1088. ove presude potvrđuje da je Komisija prikaz tržišnog natjecanja kakvo bi postojalo da nije sklopljen sporazum (jedan od elemenata usporedbe navedene u točki 1076. ove presude) temeljila na hipotetskom pristupu, koji je djelomično bio nevažan za stvarne događaje do kojih je konkretno došlo nakon sklapanja spornih sporazuma.
Premisa prema kojoj bi u slučaju da se sporazumom isključuje potencijalni konkurent Komisija mogla dokazati da postoje samo potencijalni učinci tog sporazuma, odnosno učinci koje sporazum „može” imati, omogućila joj je da temelji opis tržišnog natjecanja kakvo bi postojalo da nije sklopljen sporazum na pretpostavkama ili „mogućnostima”, umjesto na stvarnim događajima koje je mogla uočiti u trenutku u kojem je donijela svoju odluku.
U tom je pogledu Komisija u točki 152. odgovora na tužbu navela sljedeće:
„[…] Servier tvrdi da Komisija nije uzela u obzir točnu hipotetsku situaciju. Komisija ne prihvaća tu kritiku. Događaji koji pokazuju hoće li potencijalni konkurent postati stvaran konkurent ili neće uspjeti ući na tržište imaju samo ograničen doseg jer isključenje potencijalnog konkurenta na datum sklapanja sporazuma u kontekstu u kojem trenutačni konkurenti ne postoje, a potencijalni su konkurenti malobrojni samo po sebi ima ograničavajući učinak na tržišno natjecanje koji je obuhvaćen područjem primjene članka 101. UFEU‑a. Ključno je pitanje ispunjava li proizvođač generičkih lijekova uvjete kako bi ga se moglo smatrati potencijalnim konkurentom. Društvo može nestati s tržišta ili nikad ne ući na tržište iz cijelog niza razloga koji ne dovode u pitanje činjenicu da je na datum sklapanja sporazuma predstavljalo dovoljno ozbiljnu prijetnju.”
Iz prethodno navedenog proizlazi da je Komisija, s obzirom na to da je utvrdila da je sporazum isključio potencijalnog konkurenta, smatrala da u svrhu utvrđivanja kakvo bi bilo tržišno natjecanje da nije sklopljen taj sporazum nije bilo potrebno utvrđenje temeljiti na stvarnim događajima do kojih je konkretno došlo nakon sklapanja sporazuma. Naprotiv, Komisija je smatrala, pri čemu je primijenila svoju uobičajenu praksu uzimanja u obzir potencijalnih učinaka sporazuma prema kojoj je dovoljno dokazati da taj sporazum „može” imati protutržišne učinke (vidjeti točke 1080. i 1085. ove presude), da je opis tržišnog natjecanja u slučaju da nije sklopljen sporazum mogla temeljiti na pretpostavkama ili „mogućnostima”.
Budući da je iznesen Komisijin opći pristup, valja utvrditi je li u posebnom okviru analize učinaka sporazuma koje su sklopili Servier i Krka na tržišno natjecanje Komisija primijenila pristup koji je u skladu s tim općim pristupom.
U uvodnim izjavama 1813. i 1814. pobijane odluke, odnosno u prvim uvodnim izjavama točke koja se odnosi na ograničenje s obzirom na posljedicu u pogledu sporazuma sklopljenih s Krkom, Komisija je navela da je cilj tog dijela bio odrediti jesu li predmetni sporazumi „mogli imati ograničavajuće učinke na tržišno natjecanje”. Isto tako u naslovu zaključka točke koja se odnosi na ograničenje s obzirom na posljedicu u pogledu sporazuma sklopljenih s Krkom, Komisija navodi da su ti sporazumi „mogli proizvoditi ograničavajuće učinke na tržišno natjecanje”. Konačno, u odgovoru na tužbu, Komisija je potvrdila da je u „odluci provjerila jesu li sporazumi mogli imati protutržišne učinke” (točka 135.).
Iz izraza koje je upotrijebila Komisija i koji su navedeni u točki 1094. ove presude proizlazi da se njezin pristup temelji na utvrđenju potencijalnih učinaka sporazumâ (vidjeti točku 1080. ove presude).
Osim toga, Komisija je provedbu usporedbe navedene u točki 1076. ove presude temeljila na činjenici da bi Krka i dalje bila „konkurentska prijetnja” Servieru da nije sklopljen sporazum (uvodne izjave 1828. i 1830. pobijane odluke).
Na prvi pogled, ta „konkurentska prijetnja” koju su okončali sporazumi zbog svoje se hipotetske prirode ne odnosi na stvarne, nego na potencijalne učinke na tržišno natjecanje.
Međutim, Komisija smatra da je isključivanje „konkurentske prijetnje”, navedene u točkama 1096. i 1097. ove presude, ključan element za dokazivanje kojim se želi utvrditi da je konkurentska situacija na tržištu narušena zbog sporazuma o nagodbi (vidjeti točku 1076. ove presude).
Točno je da je Komisija zatim, u odnosu na Servierovu tržišnu snagu koju je prethodno utvrdila (uvodne izjave 1817. do 1819. pobijane odluke), dio pobijane odluke posvetila strukturi predmetnog tržišta koja je obilježena nedostatkom ili manjkom izvora tržišnog natjecanja(uvodne izjave 1835. do 1846.).
Međutim, prethodno utvrđenje postojanja „konkurentske prijetnje” u slučaju da nije sklopljen sporazum, na koje se navodi u prethodnom dijelu pobijane odluke (uvodne izjave 1825. do 1834.), nužna je polazišna točka za analizu tržišne strukture.
Komisija zaključuje analizu strukture predmetnog tržišta navođenjem da je postojala snažna mogućnost da se preostali izvori tržišnog natjecanja utvrđeni u trenutku u kojem su potpisani sporazumi s Krkom isključe iz tržišnog natjecanja budućim sporazumom ili na neki drugi način a da pritom nije pojasnila je li to bio slučaj tijekom razdoblja primjene sporazuma sklopljenih s Krkom (uvodna izjava 1846. pobijane odluke).
Element naveden u točki 1101. ove presude potvrđuje ono što je već izneseno u točki 1092. ove presude. Stoga je Komisija smatrala da, s obzirom na to da je utvrdila da se sporazumom o nagodbi isključilo Krku i da je Krka bila barem Servierov potencijalni konkurent, ona nije bila dužna, kako bi prikazala tržišno natjecanje kakvo bi postojalo da nije sklopljen sporazum (jedan od elemenata usporedbe navedene u točki 1076. ove presude), uzeti u obzir stvarne događaje koje je mogla uočiti u trenutku u kojem je donijela odluku. Naprotiv, Komisija je smatrala, pri čemu je primijenila svoju uobičajenu praksu uzimanja u obzir potencijalnih učinaka sporazuma prema kojoj je dovoljno dokazati da taj sporazum „može” imati protutržišne učinke, da je opis tržišnog natjecanja u slučaju da nije sklopljen sporazum mogla temeljiti na pretpostavkama ili „mogućnostima”.
Komisija je stoga provela analizu sporazuma koje su sklopili Servier i Krka u skladu s općim smjernicama koje je utvrdila za ispitivanje različitih sporazuma o nagodbi koje se u pobijanoj odluci smatra sporazumima koji predstavljaju povredu.
Budući da se podsjetilo na Komisijin pristup koji se odnosi na komparativnu fazu ispitivanja ograničenja s obzirom na posljedicu, navedenu u točki 1076. ove presude, valja utvrditi je li Komisija mogla pravilno zaključiti da postoji ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu u pogledu sporazuma koje su sklopili Servier i Krka.
Takvo ispitivanje prethodno zahtijeva pregled relevantne sudske prakse.
Konkretno, s obzirom na Komisijin pristup i ključnu ulogu koju u njezinu rasuđivanju imaju brojna upućivanja na „potencijalne učinke” sporazumâ i na činjenicu da su ti sporazumi „mogli imati ograničavajuće učinke”, valja podsjetiti na sudsku praksu, već djelomično navedenu u točki 1080. ove presude i spomenutu na raspravi, prema kojoj valja uzeti u obzir potencijalne učinke sporazuma, usklađenog djelovanja ili pak odluke udruženja poduzetnika kako bi se utvrdilo jesu li takve mjere obuhvaćene područjem primjene članka 101. stavka 1. UFEU‑a.
ii)

Relevantna sudska praksa u ovom slučaju
Iako je Sud u okviru zahtjevâ za prethodnu odluku često potvrđivao načelo prema kojem članak 101. stavak 1. UFEU‑a ne ograničava ocjenu sporazuma ili djelovanja samo na stvarne učinke jer se njome mora voditi računa i o potencijalnim učincima predmetnog sporazuma ili djelovanja na tržišno natjecanje na unutarnjem tržištu (presude od 21. siječnja 1999., Bagnasco i dr.,
C‑215/96 i C‑216/96
,
EU:C:1999:12
, t.
34.
; od 23. studenoga 2006., Asnef‑Equifax i Administración del Estado,
C‑238/05
,
EU:C:2006:734
, t.
50.
; od 28. veljače 2013., Ordem dos Técnicos Oficiais de Contas,
C‑1/12
,
EU:C:2013:127
, t.
71.
i od 26. studenoga 2015., Maxima Latvija,
C‑345/14
,
EU:C:2015:784
, t.
30.
), samo je rijetko imao priliku sam ispitati proizvodi li djelovanje ili sporazum potencijalne učinke na temelju kojih se može zaključiti da postoji ograničenje tržišnog natjecanja.
Sud je prvi put predvidio uzimanje u obzir potencijalnih učinaka sporazuma u presudi od 17. studenoga 1987., British American Tobacco i Reynolds Industries/Komisija (
142/84 i 156/84
,
EU:C:1987:490
). U predmetu u kojem je donesena ta presuda, Komisija je odbila pritužbu i utvrdila da sporazumi čije se ispitivanje zahtijevalo pritužbom nisu predstavljali povredu pravilâ Ugovora u području tržišnog natjecanja (presuda od 17. studenoga 1987., British American Tobacco i Reynolds Industries/Komisija,
142/84 i 156/84
,
EU:C:1987:490
, t.
1.
). Sud je tom prilikom pojasnio da, kad je Komisija utvrdila da se sporazumom ne povređuje pravo tržišnog natjecanja, na njoj nije bilo samo da uzme u obzir učinke koje su klauzule tog sporazuma imale u trenutku u kojem ih je ispitivala Komisija, nego i učinke koje su mogle imati u budućnosti s obzirom na još neostvarene mogućnosti koje bi nudile stranama. Na primjer, u tom je predmetu sporazum koji se odnosio na stjecanje udjela u kapitalu konkurentnog poduzetnika pružio poduzetniku koji je izvršio ulaganje mogućnost da naknadno ojača svoj položaj preuzimanjem stvarne kontrole nad drugim poduzetnikom, što je moglo imati posljedice na ispitanu konkurentsku situaciju (presuda od 17. studenoga 1987., British American Tobacco i Reynolds Industries/Komisija,
142/84 i 156/84
,
EU:C:1987:490
, t.
37.
,
39.
,
54.
,
57.
i
58.
).
Stoga, u skladu s presudom navedenom u točki 1108. ove presude, Komisija treba u ispitivanju učinaka sporazuma uzeti u obzir ne samo stvarne učinke klauzula koje su već provedene u trenutku u kojem donosi odluku, nego i potencijalne učinke klauzula koje još nisu provedene.
Sud je kasnije potvrdio uzimanje u obzir potencijalnih učinaka sporazuma u presudi od 28. svibnja 1998., Deere/Komisija (
C‑7/95 P
,
EU:C:1998:256
). Predmet u kojem je donesena ta presuda odnosio se na Komisijinu odluku nakon što je obaviještena o sporazumu kojim se na temelju članka 2. Uredbe br. 17 nastojalo dobiti negativno dopuštenje kojim je Komisija na zahtjev zainteresiranih poduzetnika mogla utvrditi da ona ne treba intervenirati u pogledu sporazuma. Komisija je u odluci utvrdila da je sporazum koji joj je podnesen predstavljao ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu.
U tom je predmetu Opći sud, a zatim i Sud, potvrdio to utvrđenje, koje se temeljilo na postojanju potencijalnih učinaka.
Tužitelj se pozvao na činjenicu da se sustav razmjene informacija predviđen sporazumom primjenjivao tijekom nekoliko godina prije podnošenja zahtjeva za negativno dopuštenje kako bi utvrdio da se Komisijina ocjena treba odnositi samo na uzimanje u obzir stvarnih učinaka te razmjene informacija. Međutim, Opći sud smatrao je da takav argument nije relevantan jer Ugovor zabranjuje stvarne i potencijalne učinke sporazumâ (presuda od 27. listopada 1994., Deere/Komisija,
T‑35/92
,
EU:T:1994:259
, t.
59.
i
61.
).
Valja ipak pojasniti bespredmetnost argumenta koji se temelji na činjenici da su predmetni sporazumi ili djelovanja bili provedeni.
Naime, kao prvo, predmetne okolnosti bile su posebne jer je sporazum za koji se traži negativno dopuštenje zamijenio prethodni sporazum o kojem Komisija uopće nije bila obaviještena. Stoga je Komisija trebala odlučiti o usklađenosti tog novog sporazuma s pravilima tržišnog natjecanja, a ne prethodnog sporazuma. Prema tome, nije jasno da bi Komisija mogla izvesti konačne zaključke za taj novi sporazum iz primjene prethodnog sporazuma, i to unatoč njihovoj sličnosti. Što se tiče novog sporazuma, on se primjenjivo tek nekoliko mjeseci prije nego što su ga sudionici odlučili suspendirati. Komisija stoga nije imala potreban uvid kako bi ispitala njegove stvarne učinke na tržišno natjecanje (presuda od 27. listopada 1994., Deere/Komisija,
T‑35/92
,
EU:T:1994:259
, t.
2.
i
4.
).
Kao drugo, Opći sud je prilikom ispitivanja potencijalnih učinaka sporazuma na tržišno natjecanje u presudi od 27. rujna 2006., GlaxoSmithKline Services/Komisija (
T‑168/01
,
EU:T:2006:265
, t.
163.
) naveo da ga je činjenica da je primjena predmetnog sporazuma bila prekinuta samo nekoliko mjeseci nakon njegova stupanja na snagu, i to do donošenja Komisijine odluke koja se osporava u tom predmetu, dovela do toga da tumači Komisijino ispitivanje sporazuma kao da se uglavnom odnosi na njegove potencijalne učinke.
U toj je presudi Opći sud stoga utvrdio izričitu vezu između neprimjene predmetnog sporazuma i Komisijina ispitivanja njegovih potencijalnih učinaka.
Kao treće, u presudi od 30. lipnja 2016., CB/Komisija (
T‑491/07 RENV
, neobjavljena,
EU:T:2016:379
, t.
243.
,
247.
,
248.
i
250.
), Opći sud ispitao je potencijalne učinke odluke udruženja poduzetnika na tržišno natjecanje, pri čemu je uzeo u obzir učinke koje bi predmetne mjere imale da su se primijenile, čime se ponovno utvrđuje veza između ispitivanja potencijalnih učinaka odluke udruženja i činjenice da još nije bila primijenjena. Valja naglasiti da je Komisija u predmetnoj odluci (Odluka C(2007) 5060
final
od 17. listopada 2007. o postupku na temelju članka [101. UFEU‑a] (COMP/D 1/38606 ‐ Groupement des cartes bancaires, u daljnjem tekstu: CB)), razlikovala analizu potencijalnih učinaka, odnosno učinaka koje bi mjere imale da nisu ukinute (uvodna izjava 261. i sljedeće uvodne izjave), od analize učinaka koji su se proizvodili tijekom razdoblja u kojem su se predmetne mjere primjenjivale (uvodna izjava 310. i sljedeće uvodne izjave).
Valja pojasniti da Komisija u predmetima u kojima su donesene presude od 27. rujna 2006., GlaxoSmithKline Services/Komisija (
T‑168/01
,
EU:T:2006:265
) i od 30. lipnja 2016., CB/Komisija (
T‑491/07 RENV
, neobjavljena,
EU:T:2016:379
) nije izrekla sankciju u pogledu predmetnih poduzetnika, nego im je naložila da odmah okončaju predmetnu povredu.
Valja dodati i da su u predmetima navedenim u točki 1118. ove presude predmetni poduzetnici pokrenuli postupak pred Komisijom (vidjeti u tom smislu presude od 27. rujna 2006., GlaxoSmithKline Services/Komisija,
T‑168/01
,
EU:T:2006:265
, t.
10.
i od 30. lipnja 2016., CB/Komisija,
T‑491/07 RENV
, neobjavljena,
EU:T:2016:379
, t.
8.
).
Stoga u većini slučajevima u kojima su sudovi Unije na sporazum, usklađeno djelovanje ili odluku udruženja poduzetnika primijenili sudsku praksu prema kojoj utvrđenje ograničenja s obzirom na posljedicu može proizlaziti iz potencijalnih učinaka tih mjera nije bila riječ o Komisijinoj odluci kojom se izriče sankcija za prošlo ponašanje koje je predstavljalo ograničenje s obzirom na posljedicu, nego o Komisijinoj odluci kojom se sprečava pojava takvog ponašanja, pri čemu se predviđaju učinci koje su mogle imati predmetne mjere da su se primijenile. To je bio slučaj i u predmetu u kojem je donesena presuda od 17. studenoga 1987., British American Tobacco i Reynolds Industries/Komisija (
142/84 i 156/84
,
EU:C:1987:490
), u kojem je Komisija odbila pritužbu, pri čemu je ispitala učinke koje je mogla imati klauzula sporazuma da se provela mogućnost koja je njome bila predviđena.
Stoga u pogledu zabranjenih sporazuma ne postoji presedan u kojem je Sud ili Opći sud priznao da Komisija može temeljiti odluku samo na potencijalnim učincima predmetne mjere kako bi utvrdila da je počinjena povreda i na temelju takvog utvrđenja izrekla novčanu kaznu počiniteljima te povrede.
Doista, ako su se klauzule sporazuma provodile i ako su se njihovi učinci na tržišno natjecanje mogli utvrditi uzimanjem u obzir relevantnih činjeničnih zbivanja, osobito onih do kojih je došlo nakon sklapanja sporazuma, koja su se dogodila prije nego što je Komisija donijela odluku, bilo bi paradoksalno dopustiti Komisiji da samo dokaže protutržišne učinke koje su te klauzule mogle imati te da u tu svrhu provede usporedbu navedenu u točki 1076. ove presude a da ne uzme u obzir takva zbivanja (vidjeti točke 1084., 1092. i 1102. ove presude).
Također bi bilo paradoksalno dopustiti Komisiji da utvrđivanje toga da je počinjena povreda u obliku ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu (te se stoga može sankcionirati novčanom kaznom) temelji na običnoj činjenici da su klauzule sporazuma koje su provedene mogle dovesti do protutržišnih učinaka, a ne na činjenici da su dovele do takvih učinaka, iako je Sud odlučio da se tereta dokazivanja u pogledu protutržišnih učinaka sporazuma može osloboditi samo u slučaju kvalifikacije ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj, koja se može odnositi samo na sporazume koji toliko vjerojatno imaju negativne učinke osobito na cijenu, količinu ili kvalitetu proizvoda i usluga da se može smatrati nepotrebnim, u svrhu primjene članka 101. stavka 1. UFEU‑a, dokazivati da imaju konkretan učinak na tržište (presuda od 11. rujna 2014., CB/Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, t.
51.
). Kad bi bilo moguće da Komisija odluku u pogledu sporazuma koji su provedeni temelji samo na učincima koje su mogli imati kako bi dokazala da su sporazumi imali protutržišni učinak, razlika između ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj i ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu, uvedena člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a, ne bi bila relevantna.
Iz prethodno navedenog proizlazi da, s obzirom na to da su predmetni sporazumi bili provedeni i da je Komisija u pobijanoj odluci utvrdila da je počinjena povreda, na temelju čega je mogla izreći novčanu kaznu stranama sporazuma, sudska praksa navedena u točkama 1107. do 1120. ove presude, koja se odnosi na to da se u pogledu ograničenja s obzirom na posljedicu uzmu u obzir potencijalni učinci sporazuma, nije primjenjiva.
Osim toga, valja istaknuti da sudsku praksu navedenu u točki 1124. ove presude treba razlikovati od sudske prakse koja se odnosi na uzimanje u obzir učinaka ograničenja tržišnog natjecanja na tržišno natjecanje, uključujući kad su samo potencijalni.
U tom pogledu, u presudi od 12. lipnja 1997., Tiercé Ladbroke/Komisija (
T‑504/93
,
EU:T:1997:84
, t.
157.
do
160.
), koja se navodi u uvodnoj izjavi 1217. pobijane odluke, Opći sud ispitao je zakonitost Komisijine odluke kojom je odbila pritužbu uz obrazloženje da, među ostalim, ako ne postoji trenutačno tržišno natjecanje na predmetnom tržištu, sporni sporazum nije obuhvaćen područjem primjene članka 85. stavka 1. Ugovora, koji je postao članak 101. stavak 1. UFEU‑a. Opći sud odlučio je da Komisija nije s dužnom pažnjom ispitala sva činjenična i pravna pitanja o kojima ju je obavijestio tužitelj jer je sporazum mogao ograničiti potencijalno tržišno natjecanje. Stoga je u tom dijelu poništio odluku koja mu je bila podnesena.
Iz takvog se presedana, koji se odnosio na odbijanje pritužbe, ne može zaključiti da obična činjenica da sporazum „može” ograničiti potencijalno tržišno natjecanje nužno treba dovesti do utvrđenja ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu, nego da Komisija ne može unaprijed odbaciti mogućnost ograničenja s obzirom na posljedicu ako sporazum može ograničiti samo potencijalno tržišno natjecanje, a ne trenutačno tržišno natjecanje.
Stoga, ako Komisija donese odluku kojom utvrđuje da je počinjena povreda članka 101. stavka 1. UFEU‑a, što joj omogućuje da na temelju takvog utvrđenja izrekne novčanu kaznu počiniteljima te povrede, obična činjenica da je Komisija utvrdila da postoji potencijalno tržišno natjecanje i ograničenje slobode djelovanja potencijalnog konkurenta, ili čak njegovo isključenje, ne oslobađa je od obveze da dokaže analizu stvarnih učinaka predmetne mjere na tržišno natjecanje ako sudska praksa navedena u točkama 1107. do 1120. ove presude nije primjenjiva.
U tom pogledu valja podsjetiti da utvrđenje da postoje protutržišni učinci sporazuma zahtijeva ispunjavanje elemenata koji dokazuju da je tržišno natjecanje bilo „osjetno” spriječeno, ograničeno ili narušeno (presuda od 30. lipnja 1966., LTM,
56/65
,
EU:C:1966:38
, str. 359. i 360.).
Stoga se za dokazivanje toga da postoje protutržišni učinci sporazuma od Komisije zahtijeva da, u pogledu stvarnih zahtjeva koji proizlaze iz sudske prakse Suda, u okviru usporedbe navedene u točki 1076. ove presude uzme u obzir sva relevantna činjenična zbivanja, osobito ona do kojih je došlo nakon sklapanja sporazuma, koja su se dogodila prije nego što je donijela odluku.
U tom pogledu, prema mišljenju Suda, ocjena učinaka sporazuma između poduzetnika u pogledu članka 101. UFEU‑a implicira uzimanje u obzir konkretnog okvira u kojem predmetni sporazum djeluje, a osobito gospodarskog i pravnog konteksta u kojem djeluju predmetni poduzetnici, prirodu obuhvaćene robe ili usluga, kao i stvarne uvjete funkcioniranja strukture predmetnog ili predmetnih tržišta (presuda od 11. rujna 2014., MasterCard i dr./Komisija,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, t.
165.
).
Iz navedenog slijedi da scenarij koji se temelji na hipotezi nepostojanja predmetnog sporazuma mora, prema riječima Suda, „biti realističan” (vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2014., MasterCard i dr./Komisija,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, t.
166.
).
Sud je pojasnio da je uzimanje u obzir vjerojatnih činjeničnih zbivanja na tržištu u slučaju da nije sklopljen taj sporazum obvezno u okviru ispitivanja ograničavajućih učinaka sporazuma na tržišno natjecanje (vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2014., MasterCard i dr./Komisija,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, t.
167.
do
169.
).
Osim toga, zahtjev vjerojatnosti i realističnosti koji se primjenjuje na opis tržišnog natjecanja kakvo bi postojalo da nije sklopljen sporazum (jedan od elemenata usporedbe navedene u točki 1076. ove presude) u skladu je s pristupom koji je Komisija primijenila u nekoliko smjernica, koji je obvezuje da utvrdi dovoljno vjerojatnu prirodu ograničavajućih učinaka mjera koje ispituje.
Stoga se, kao prvo, točkom 24. Smjernica za primjenu članka [101.] stavka 3. [UFEU‑a], na koju Komisija upućuje u uvodnoj izjavi 1219. pobijane odluke, predviđa da, „[d]a bi sporazum bio ograničavajući svojim učinkom, on mora utjecati na stvarno ili potencijalno tržišno natjecanje u tolikoj mjeri da se na mjerodavnom tržištu s razumnim stupnjem vjerojatnosti mogu očekivati negativni učinci na cijene, količinu proizvodnje, inovacije, odnosno raznolikost ili kvalitetu dobara i usluga”.
Kao drugo, u točki 19. Smjernica o horizontalnim sporazumima o suradnji iz 2001., navodi se da mnogi horizontalni sporazumi o suradnji nemaju za cilj ograničenje tržišnog natjecanja te da je stoga kod njih potrebna analiza njihovih posljedica. Dodaje se da za potrebe analize nije dovoljno da sporazum ograničava tržišno natjecanje između sudionika, nego taj sporazum također mora biti takav da potencijalno utječe na tržišno natjecanje do te razine da je razumno očekivati negativne tržišne posljedice u pogledu cijena,
outputa
, inovacija ili raznovrsnosti i kvalitete robe i usluga.
Kao treće, Komisija je potvrdila da je zadržala takav pristup u Smjernicama o horizontalnim sporazumima o suradnji iz 2011. Stoga u točki 28. tih smjernica, na koju se upućuje u bilješki 1733. pobijane odluke, navodi da na predmetnom unutarnjem tržištu mogu nastati učinci koji ograničavaju tržišno natjecanje ako se uz razuman stupanj vjerojatnosti može predvidjeti da strane zbog sporazuma mogu sebi u korist povećati cijene ili smanjiti proizvodnju, kvalitetu ili raznolikost proizvoda ili ograničiti inovativnost.
Nadalje, Komisija je u samoj pobijanoj odluci (uvodna izjava 1218.) podsjetila da učinke koji ograničavaju tržišno natjecanje treba utvrditi uz dovoljan stupanj vjerojatnosti.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja odrediti je li Komisija u ovom slučaju, unatoč hipotetskom pristupu koji je primijenila u pogledu komparativne faze ispitivanja ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu (vidjeti točke 1076. do 1102. ove presude), dovoljno realistično i uz dovoljan stupanj vjerojatnosti utvrdila ograničavajuće učinke sporazuma koje su sklopili Servier i Krka.
iii)

Pogreška u ocjeni
Komisija je analizirala učinke klauzule o zabrani komercijalizacije i klauzule o neosporavanju patenta, koje su sadržane u sporazumu o nagodbi koji su sklopili Servier i Krka, kao i licencirano ustupanje Krkine tehnologije Servieru, pri čemu je za svaku od tih triju mjera ispitala kakvo bi tržišno natjecanje postojalo da se te mjere nisu poduzele (vidjeti osobito uvodne izjave 1825. do 1829. pobijane odluke).
Za svaku od tih triju mjera valja odrediti je li Komisija mogla pravilno zaključiti da je postojalo ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu.
–
Klauzula o zabrani komercijalizacije koju sadržava sporazum o nagodbi
Važno je podsjetiti da, u svrhu ocjene treba li neki sporazum smatrati zabranjenim zbog promjena u tržišnom natjecanju koje uzrokuje, tržišno natjecanje treba ispitati u stvarnom okviru u kojem bi se odvijalo da sporni sporazum ne postoji (vidjeti točku 1076. ove presude).
U ovom slučaju, klauzula o zabrani komercijalizacije ima područje primjene koje je ograničeno na područje primjene patenta 947 na koji se odnose sporovi između Serviera i Krke.
Stvaran okvir tržišnog natjecanja, u nedostatku sporazuma o nagodbi, sastojao se od pokušaja proizvođača generičkih lijekova, među kojima je Krka, da uđu na tržište na kojem postoje prepreke povezane sa Servierovim patentima, osobito patentom 947, i od sporova o patentima između tih proizvođača i Serviera.
Međutim, kao što je navedeno u točki 234. ove presude, poseban je cilj dodjele patenta osigurati da njegov nositelj, kako bi se nagradila kreativnost izumitelja, ima isključivo pravo korištenja izumom u svrhu proizvodnje industrijskog proizvoda i njegova prvog stavljanja u promet, izravno ili odobravanjem licencija trećim stranama, kao i pravo suprotstavljanja povredama (presuda od 31. listopada 1974., Centrafarm i de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
, t.
9.
). Kad ga javno tijelo dodijeli, obično se smatra da je patent valjan te se smatra da je poduzetnik njegov legitimni nositelj. Sama činjenica da poduzetnik ima takvo isključivo pravo obično za posljedicu ima udaljavanje konkurenata, s obzirom na to da su ti konkurenti dužni poštovati, na temelju javnog propisa, to isključivo pravo (presuda od 1. srpnja 2010., AstraZeneca/Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, t.
362.
).
Točno je da ulazak proizvođača generičkih lijekova na tržište uz rizik nije sam po sebi nezakonit (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2016., Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:449
, t.
122.
). Međutim, takav ulazak na tržište tim je manje vjerojatan ako proizvođač generičkih lijekova priznaje valjanost patenta ili smatra da ima male šanse za proglašavanje tog patenta nevaljanim.
Priznaje li proizvođač generičkih lijekova valjanost predmetnog patenta ili kakvo je njegovo shvaćanje snage tog patenta stoga je odlučujuće kad određuje svoje vjerojatno ponašanje prilikom ulaska na tržište uz rizik.
Međutim, Komisija nije valjano uzela u obzir učinke koje su patent 947 i Krkino priznavanje njegove valjanosti mogli imati na ocjenu, u svrhu usporedbe navedene u točki 1076. ove presude, Krkina vjerojatnog ponašanja u slučaju da nije sklopljen sporazum, u dijelu pobijane odluke koji se odnosio na ispitivanje tog ponašanja (uvodne izjave 1825. do 1834.).
Naime, odlučujući događaji za ocjenu mogućeg Krkina priznavanja valjanosti patenta 947 ili shvaćanja njezinih šansi da uspije u proglašavanju njegove nevaljanosti, kao što je EPO‑ova odluka od 27. srpnja 2006. kojom se potvrđuje valjanost patenta i privremeni sudski nalog protiv Krke koji je donio sud Ujedinjene Kraljevine, ne navode se u tom dijelu pobijane odluke, unatoč tomu što je do njih ipak došlo prije sklapanja sporazuma o nagodbi između Serviera i Krke.
K tomu, Komisija u uvodnim izjavama 1828. do 1834. pobijane odluke, u analizi Krkina vjerojatnog ponašanja u slučaju da nisu sklopljeni sporazumi, ne navodi važnu okolnost u tom kontekstu da nekoliko elemenata spisa potvrđuje utvrđenje da je Krkin proizvod mogao predstavljati povredu patenta 947.
To potvrđuje da Komisija zbog svojeg hipotetskog pristupa (vidjeti točke 1077. do 1103. ove presude) nije samo zanemarila događaje koji su se dogodili poslije sklapanja sporazumâ, nego, općenitije, stvarne događaje koji su se mogli uočiti do trenutka u kojem je donijela odluku.
Komisijino oklijevanje da konkretno uzme u obzir učinke patenta 947 objašnjava se činjenicom da je, u okviru svoje analize ograničenja s obzirom na cilj, smatrala da je stvarni temelj sporazuma o nagodbi koji su sklopili Servier i Krka bio poticanje Krke da pristane da se na nju primijene ograničavajuće klauzule tog sporazuma, a ne iskreno priznavanje valjanosti patenta 947. S tog gledišta, prema Komisijinu mišljenju, Krka se nikako nije mogla pozvati na priznavanje valjanosti patenta 947 jer je takvo priznavanje u načelu bilo manjkavo.
Međutim, Opći sud nije prihvatio Komisijino utvrđenje poticanja i ograničenja s obzirom na cilj u pogledu sporazumâ o nagodbi i licenciji koje su sklopili Servier i Krka, što ponovno čini posve relevantnim uzimanje u obzir načina na koji Krka shvaća snagu patenta 947 ili njezina priznavanja valjanosti tog patenta.
Doista, valja podsjetiti da su u trenutku sklapanja sporazumâ o nagodbi i licenciji postojale ozbiljne indicije na temelju kojih su strane tih sporazuma mogle smatrati da je patent 947 bio valjan (vidjeti točke 967. i 968. ove presude). U Ujedinjenoj Kraljevini, odnosno u jednoj od triju zemalja (uz Francusku i Nizozemsku) u kojima je Komisija analizirala i utvrdila postojanje ograničenja s obzirom na posljedicu, protiv Krke i Apotexa, drugog Servierovog konkurenta, donesen je čak i privremeni sudski nalog.
Iako je u rujnu 2006. odbijen zahtjev za izdavanje privremenog sudskog naloga, koji je Servier podnio u Mađarskoj i čiji je cilj bio zabrana komercijalizacije generičke verzije perindoprila koju na tržište stavlja Krka zbog povrede patenta 947, taj se postupak, za razliku od onih koji se navode u točki 1154. ove presude, nije odnosio na jednu od zemalja u kojima je Komisija utvrdila postojanje ograničenja s obzirom na posljedicu.
Osim toga, iako su već postojali kontakti između Serviera i Krke prije EPO‑ove odluke od 27. srpnja 2006. kojom se potvrđuje valjanost patenta 947 (vidjeti osobito uvodnu izjavu 837. pobijane odluke), oni nisu doveli do sporazuma (uvodne izjave 856. do 859. pobijane odluke) te su tek nakon donošenja te odluke počeli novi pregovori (uvodna izjava 898. pobijane odluke). EPO‑ova odluka od 27. srpnja 2006. kojom se potvrđuje valjanost patenta 947 stoga je barem bila jedan od ključnih elemenata koji su doveli do sporazumâ o nagodbi i licenciji, što je dodana indicija činjenice da su se ti sporazumi temeljili na tome da strane priznaju valjanost patenta (vidjeti točku 971. ove presude).
Valja još dodati, kao što je prethodno navedeno (vidjeti točku 947. ove presude) da sklapanje sporazuma o licenciji, koje ima smisla za stjecatelja licencije samo ako se licencija stvarno upotrebljava, također se temelji na tome da strane priznaju valjanost patenta. Stoga se samim sklapanjem sporazuma o licenciji, koje je potkrijepljeno određenim brojem indicija (vidjeti točke 999. i 1001. ove presude), potvrđuje da je Krka naposljetku priznala valjanost patenta 947.
Iz sadržaja spisa čak proizlazi da se čini da je Krka smatrala da je, u slučaju da sa Servierom nije sklopljen sporazum, ulazak na 18 do 20 predmetnih tržišta uz rizik bio malo vjerojatan, pa čak i nemoguć (vidjeti točke 1001. i 1012. ove presude).
Konačno, Komisija je u pobijanoj odluci (uvodna izjava 1693.) navela da je Krka „konačno prestala planirati ulazak uz rizik na tržište u Francuskoj, Ujedinjenoj Kraljevini i na druga tržišta zapadne Europe nakon odluke [odjela] za prigovore”.
S obzirom na prethodno iznesene elemente, valja zaključiti da nije utvrđeno da bi, da nije sklopljen sporazum, Krka vjerojatno ušla uz rizik na tržišta 18 do 20 predmetnih država članica, osobito na tržišta Francuske, Nizozemske i Ujedinjene Kraljevine.
Prethodni zaključak ne dovodi se u pitanje drugim elementima spisa koji su mogli biti relevantni u svrhu utvrđivanja toga da bi Krka ušla na tržište da nije sklopljen sporazum sa Servierom. Ti se elementi uglavnom nalaze u dijelu pobijane odluke koji je Komisija posvetila dokazivanju činjenice da je Krka bila Servierov potencijalni konkurent.
Kao prvo, valja podsjetiti (vidjeti točku 1026. ove presude) da se okolnost da je Krka nastavila osporavati Servierove patente te komercijalizirati svoj proizvod iako je EPO‑ov odjel za prigovore potvrdio valjanost patenta 947, jasno može objasniti Krkinom željom da ojača svoj položaj u pregovorima koje je mogla voditi sa Servierom kako bi se došlo do sporazuma o nagodbi.
K tomu, daljnje osporavanje Servierova patenta nije prouzročilo Krki nove rizike u pogledu pokretanja postupaka zbog povrede. Time su joj se samo povećali sudski troškovi. Što se tiče činjenice da je nastavila komercijalizirati svoj proizvod, ograničila se samo na pet tržišta središnje i istočne Europe, za koja Komisija nije utvrdila postojanje ograničenja s obzirom na posljedicu. Štoviše, na pet od sedam tržišta obuhvaćenih licencijom, ekvivalenti patenta 947 još nisu bili odobreni (uvodna izjava 1755. pobijane odluke). Stoga su rizici kojima je bila izložena Krka na barem nekim tržištima na kojima se zadržala bili ograničeni (vidjeti točku 1027. ove presude).
Na temelju činjenice da je Krka nastavila osporavati Servierov patent te komercijalizirati svoj proizvod ne može se stoga zaključiti da Krka nije priznala valjanost patenta 947 te da bi stoga vjerojatno ušla uz rizik na tržišta 18 do 20 predmetnih država članica ili barem na tri tržišta za koja je Komisija utvrdila da postoji ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu.
Kao drugo, iako se u komentarima Krkinih predstavnika može razaznati iznenađenje i nezadovoljstvo nakon EPO‑ove odluke od 27. srpnja 2006. (uvodna izjava 1688. pobijane odluke), na temelju tih se komentara ne može utvrditi da bi, unatoč toj odluci, Krka vjerojatno ušla na tri nacionalna tržišta za koja je Komisija utvrdila postojanje povrede s obzirom na posljedicu.
Kao treće, Komisija je posvetila jedan dio pobijane odluke Krkinoj „namjeri da uđe” na tržište. Taj se vrlo kratak dio sastoji od jedne uvodne izjave, odnosno uvodne izjave 1699. koja je sama po sebi dosta kratka. Komisija u toj uvodnoj izjavi navodi da se „čak i” nakon EPO‑ove odluke od 27. srpnja 2006.„činilo” da je Krka bila spremna podržati svoje partnere u puštanju u prodaju uz rizik i da je ostala ustrajna u isporuci svojeg proizvoda „u slučaju da se prevladaju patentne prepreke”. U toj se uvodnoj izjavi dodaje i da je jedan od Krkinih poslovnih partnera ustrajao u tome da ona nastavi isporučivati svoj proizvod „ako se poništi patent 947” i da su određeni Krkini partneri ušli na tržište s tim proizvodom „kad se patent 947 proglasio nevaljanim na [predmetnim] tržištima”.
Ulomci navedeni u točki 1166. ove presude ne potvrđuju Krkinu namjeru da uđe na tri nacionalna tržišta za koja je Komisija utvrdila postojanje ograničenja s obzirom na posljedicu, nego važnost koju su nakon EPO‑ove odluke od 27. srpnja 2006. Krka i njezini poslovni partneri pridavali „patentnoj prepreci” koju je predstavljao patent 947.
S obzirom na sve prethodno iznesene elemente, nije utvrđeno da bi, da nisu sklopljeni sporazumi o nagodbi i licenciji, Krka vjerojatno ušla na tri nacionalna tržišta za koja je Komisija utvrdila postojanje ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu.
Komisija u pobijanoj odluci nije utvrdila ni da bi, da nisu sklopljeni ti sporazumi, Krka vjerojatno ušla na predmetna tržišta prije datuma prekida povrede, odnosno 6. srpnja 2007. za Ujedinjenu Kraljevinu, 12. prosinca 2007. za Nizozemsku i 16. rujna 2009. za Francusku.
Naime, Komisija je zbog svojeg hipotetskog pristupa (vidjeti točke 1079. do 1103. ove presude) malo pozornosti posvetila stvarnim događajima, konkretno onima do kojih je došlo nakon sklapanja sporazumâ, te stoga mogućoj promjeni u Krkinu shvaćanju valjanosti patenta 947 koja je mogla nastati na temelju tih događaja.
Međutim, nije na Općem sudu da, u pogledu ocjene konstitutivnih elemenata povrede, koji nisu obuhvaćeni njegovom neograničenom nadležnosti, nego nadzorom zakonitosti, vlastitim obrazloženjem zamijeniti Komisijino obrazloženje (vidjeti u tom smislu presudu od 21. siječnja 2016., Galp Energía España i dr./Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, t.
73.
i
75.
do
77.
).
Stoga nije na Općem sudu da na temelju elemenata spisa prvi put ispita je li moglo doći do ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu u razdoblju nakon sklapanja sporazumâ zbog toga što je Krka u manjoj mjeri priznavala valjanost patenta 947.
U svakom slučaju, na temelju elemenata spisa ne može se zaključiti da bi Krka tijekom razdoblja od sklapanja sporazumâ do završetka povrede vjerojatno ušla na tri predmetna nacionalna tržišta da nisu sklopljeni sporazumi.
Osim toga, valja naglasiti da Komisija ni ne navodi da bi Krka vjerojatno ušla na tržište da nije sklopljen sporazum. Naime, Komisija ne temelji, barem ne izričito, točku pobijane odluke, naslovljenu „Vjerojatno ponašanje u slučaju da nisu sklopljeni sporazumi Krka”, na pretpostavci da bi Krka ranije ušla na tri predmetna tržišta da nije sklopljen sporazum, nego samo na pretpostavci da bi i dalje bila „konkurentska prijetnja” na tim tržištima (vidjeti točku 1096. ove presude).
Stoga bi, prema Komisijinu mišljenju, „Krka nastavila predstavljati konkurentsku prijetnju kao proizvođač generičkih lijekova koji s perindoprilom može ući na tržište Ujedinjene Kraljevine, Francuske i Nizozemske” (uvodna izjava 1825. pobijane odluke). Komisija pojašnjava da je Krka mogla, među ostalim, nastaviti predstavljati prijetnju kao dobavljač mjesnim distribucijskim partnerima (uvodna izjava 1828. pobijane odluke).
Komisija navodi i da su strane sporazuma, da nije postojalo poticanje, mogle sklopiti manje ograničavajuć sporazum koji bi omogućio raniji Krkin ulazak ili koji bi joj dodijelio licenciju za područje cijele Unije (uvodna izjava 1831. pobijane odluke).
Komisija naposljetku navodi da bi „Krka i dalje Servieru bila velik potencijalni konkurent da nisu postojala ograničenja sadržana u sporazumima […]” (uvodna izjava 1834. pobijane odluke).
Valja utvrditi da, time što se samo pozvala na to da bi Krka nastavila Servieru predstavljati „konkurentsku prijetnju” iako, s jedne strane, pozitivni učinci obične „prijetnje” na tržišno natjecanje, za razliku od učinaka ulaska proizvođača generičkih lijekova na tržište, nisu očiti i, s druge strane, iako su učinci te „prijetnje” u ovom slučaju uvelike ublaženi postojanjem patenta 947 i time što su njegovu valjanost potvrdila nadležna tijela (vidjeti točke 1142. do 1169. ove presude), Komisija nije utvrdila da bi tržišno natjecanje kakvo bi postojalo da nije sklopljen sporazum o nagodbi vjerojatno bilo otvorenije.
U tom se pogledu može istaknuti da je Komisija trebala pojasniti koji su vjerojatni učinci, konkretno na cijene, proizvodnju, kvalitetu ili raznolikost proizvoda ili pak inovaciju (vidjeti točke 1135. do 1137. ove presude), „konkurentske prijetnje” koju bi Krka nastavila Servieru predstavljati da nije sklopljen sporazum o nagodbi, što je primjerice mogla učiniti dokazivanjem da je Servier zbog toga što nije postojala prijetnja ograničio svoje troškove za istraživanje i razvoj.
Valja naglasiti da, iako bi se Komisijinom analizom Servierove tržišne snage, kao i strukture predmetnog tržišta, koja je obilježena nedostatkom ili manjkom izvora tržišnog natjecanja, moglo potvrditi postojanje ograničavajućih učinaka sporazuma kojima se sprečava ulazak na tržište potencijalnom konkurentu, ta analiza nije dovoljna kako bi se smatrali vjerojatnim i konkretnim ograničavajući učinci sporazuma kojim se ugrožava postojanje „konkurentske prijetnje”.
Naime, neovisno o strukturi tržišta, protutržišni učinci klauzule o zabrani komercijalizacije ostaju uglavnom hipotetski ako je vjerojatno, s obzirom na stvarne događaje koji su se mogli uočiti u trenutku u kojem je Komisija donijela odluku, čak i da ta klauzula nije postojala, da se predmetni potencijalni konkurent mogao ponašati slično kao i da je postojala klauzula, odnosno da bi, u ovom slučaju, Krka ostala izvan triju tržišta za koja je Komisija utvrdila postojanje ograničenja s obzirom na posljedicu.
Osim toga, što se tiče pretpostavke prema kojoj bi, u slučaju da između Serviera i Krke nisu sklopljeni sporazumi o nagodbi i licenciji i, konkretno, da nije postojalo poticanje koje, prema Komisijinu mišljenju, ti sporazumi sadržavaju, bio sklopljen drugi sporazum na temelju kojeg bi se omogućio raniji Krkin ulazak ili kojim bi joj se dodijelila licencija za područje cijele Unije (vidjeti točku 1176. ove presude i uvodnu izjavu 1142. pobijane odluke), njezina vjerojatnost uopće nije potkrijepljena, tim manje jer, kao što proizlazi iz ispitivanja tužbenog razloga koji se temelji na nepostojanju ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj, Komisija nije utvrdila postojanje poticanja.
Naposljetku, valja naglasiti da se konkretni okvir kojim su obuhvaćeni sporazumi o nagodbi i licenciji koje su sklopili Servier i Krka, u kojem postoji patent čiju je valjanost potvrdio EPO (vidjeti točku 1144. ove presude), razlikuje od okvira o kojem je riječ u predmetu u kojem je donesena presuda od 14. travnja 2011., Visa Europe i Visa International Service/Komisija (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
, t.
187.
i
191.
), koji navodi Komisija, osobito u uvodnoj izjavi 1219. pobijane odluke. Budući da ne postoje elementi konteksta koji se mogu usporediti s elementima koji su povezani s postojanjem patenta i priznavanjem njegove valjanosti, koji su upravo bili navedeni (osobito u točkama 1145. do 1159. ove presude) i koji su odlučujući za ovaj spor, u toj presudi Opći sud smatrao je, samo na temelju okolnosti da je poduzetnik na kojeg se spornom mjerom primijenila klauzula o isključenju bio potencijalni konkurent, da je Komisija mogla pravilno zaključiti da bi taj poduzetnik ušao na tržište da nije postojala klauzula o isključenju.
Valja još podsjetiti da u presudi od 14. travnja 2011., Visa Europe i Visa International Service/Komisija (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
) Opći sud nije potvrdio Komisijinu praksu odlučivanja prema kojoj je, u slučajevima u kojima je riječ o isključivanju potencijalnog konkurenta, mogla zanemariti stvarne događaje koje je mogla uočiti u trenutku u kojem je donijela svoju odluku.
Nadalje, da je takva praksa potvrđena, to bi u određenim slučajevima moglo dovesti do nedosljednog ishoda, na primjer, u slučaju u kojem je jedini potencijalni konkurent, koji je isključen sporazumom, nestao nakon provedbe tog sporazuma zbog primjerice prisilne likvidacije, čime bi se očito neutralizirali isključujući učinci sporazuma, osim ako su ti učinci predviđeni hipotetski, a ne realistično, kao što se zahtijeva sudskom praskom (vidjeti točke 1129. i 1132. ove presude).
Stoga se u ovom slučaju ne može zaključiti da postoji ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu pozivanjem na presudu od 14. travnja 2011., Visa Europe i Visa International Service/Komisija (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
).
Iz prethodno navedenog proizlazi da Komisija nije utvrdila da klauzula o zabrani komercijalizacije iz sporazuma o nagodbi ima ograničavajuće učinke na tržišno natjecanje.
–
Klauzula o neosporavanju patenta koju sadržava sporazum o nagodbi
Uvodno, valja istaknuti da u dijelu pobijane odluke naslovljenom „Vjerojatno ponašanje u slučaju da nisu sklopljeni sporazumi Krka” Komisija ne navodi nijedan element koji se odnosi na vjerojatno ponašanje Krke u pogledu patenta 340, za koji također postoji klauzula o neosporavanju patenta u sporazumu o nagodbi.
Slijedom toga, što se tiče faze analize ograničenja s obzirom na posljedicu koja se sastoji od usporedbe tržišnog natjecanja kakvo postoji u slučaju sklapanja sporazumâ i tržišnog natjecanja kakvo bi postojalo da nisu sklopljeni sporazumi (vidjeti točku 1076. ove presude), Komisija je provela analizu samo u pogledu patenta 947.
Činjenica da Komisija nije uzela u obzir patent 340 može se objasniti time što je, prema njezinu mišljenju, taj patent bio marginalan u okviru zaštite koju je mogao pružiti Servieru od ulaska proizvođačâ generičkih lijekova na tržište (uvodna izjava 114. pobijane odluke).
Osim toga, i dalje u pogledu dijela pobijane odluke naslovljenog „Vjerojatno ponašanje u slučaju da nisu sklopljeni sporazumi Krka” Komisija navodi da se „čini izglednim da bi Krka, da nije postojala obveza neosporavanja patenta, nastavila osporavati valjanost patenta 947 pred sudovima Ujedinjene Kraljevine i EPO‑om” (uvodna izjava 1827. pobijane odluke).
Komisija je stoga ograničenje s obzirom na posljedicu utvrdila na temelju činjenice da bi Krka, da nije postojala klauzula o neosporavanju patenta, nastavila s postupcima koje je pokrenula pred sudovima Ujedinjene Kraljevine i EPO‑om.
U tom pogledu valja podsjetiti da klauzula o neosporavanju patenta sama po sebi ograničava tržišno natjecanje jer šteti javnom interesu da se uklone sve prepreke gospodarskoj aktivnosti koje mogu nastati ako se patent pogrešno prizna (vidjeti u tom smislu presudu od 25. veljače 1986., Windsurfing International/Komisija,
193/83
,
EU:C:1986:75
, t.
92.
).
Stoga valja utvrditi je li primjena klauzule o neosporavanju patenta, i konkretnije Krkino povlačenje iz postupaka koje je pokrenula, imalo učinak u pogledu ukidanja patenta 947.
Valja podsjetiti da su u trenutku sklapanja sporazumâ Krka i Servier bili stranke u dvama postupcima i da je Krka odlučila povući se iz tih postupaka upravo zbog sporazuma o nagodbi.
Stoga je u Ujedinjenoj Kraljevini Servier 2. kolovoza 2006. pred High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) (Visoki Sud, Engleska i Wales, Odjel
Chancery
, Patentni sud) podnio tužbu zbog povrede patenta 947 protiv Krke. Podnio je i zahtjev za izdavanje privremenog sudskog naloga. Krka je 1. rujna 2006. podnijela protutužbu za poništenje patenta 947. High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) (Visoki Sud, Engleska i Wales, Odjel
Chancery
, Patentni sud) prihvatio je 3. listopada 2006. Servierov zahtjev za izdavanje privremenog sudskog naloga te je odbio zahtjev za skraćeni postupak (
motion of summary judgment
) koji je Krka podnijela 1. rujna 2006. u svrhu proglašenja patenta 947 nevaljanim. Postupak u tijeku obustavljen je 1. prosinca 2006. u skladu sa sporazumom o nagodbi između stranaka te je ukinut privremeni sudski nalog.
Što se tiče spora pred EPO‑om, deset proizvođača generičkih lijekova, među kojima Krka, podnijeli su prigovor protiv patenta 947 pred EPO‑om u 2004., kako bi ga se u potpunosti opozvalo, pozivajući se na razloge koji se temelje na manjku novosti i inventivne razine te na nedovoljno obrazloženom izumu. Odjel za prigovore EPO‑a potvrdio je 27. srpnja 2006. valjanost tog patenta nakon manjih izmjena Servierovih prvotnih zahtjeva. Sedam društava podnijelo je pritužbu protiv te odluke odjela za prigovore. Krka se 11. siječnja 2007. povukla iz postupka povodom prigovora u skladu sa sporazumom o nagodbi koji je sklopljen između stranaka.
Valja ipak podsjetiti da je u Ujedinjenoj Kraljevini Servier 1. kolovoza 2006. pred High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) (Visoki Sud, Engleska i Wales, Odjel
Chancery
, Patentni sud) podnio tužbu zbog povrede protiv društva Apotex Inc., pri čemu se pozvao na povredu patenta 947 jer je potonje društvo 28. srpnja 2006. pustilo u prodaju generičku verziju perindoprila. Apotex je podnio protutužbu za poništenje tog patenta. Privremeni sudski nalog kojim se Apotexu zabranjuje da uvozi, nudi na prodaju ili prodaje perindopril izdan je 8. kolovoza 2006.
Na temelju protutužbe koju je podnio Apotex, High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents court) (Visoki Sud, Engleska i Wales, Odjel
Chancery
, Patentni sud) presudio je 6. srpnja 2007. da je patent 947 nevaljan zbog nedostatka novosti i inventivne razine u odnosu na patent 341. Prema tome, sudski nalog odmah je ukinut te je Apotex mogao ponovno prodavati svoju generičku verziju perindoprila na tržištu u Ujedinjenoj Kraljevini.
Komisija je smatrala da je povreda u pogledu sporazuma sklopljenih između Serviera i Krke završila na taj datum u Ujedinjenoj Kraljevini.
Osim toga, što se tiče spora pred EPO‑om, na temelju postupka koji je, među ostalim, pokrenula Krka, odlukom od 6. svibnja 2009. tehničko vijeće za pritužbe EPO‑a poništilo je odluku EPO‑a od 27. srpnja 2006. te je opozvalo patent 947.
Komisija je smatrala da je povreda u pogledu sporazuma sklopljenih između Serviera i Krke, uzimajući u obzir da je još trajala u određenim državama članicama, završila na taj datum.
S obzirom na odvijanje postupaka u pogledu patenta 947, koji su se nastavili nakon Krkina povlačenja iz postupaka u kojima je bila stranka, kako je prethodno izneseno, ne može se smatrati da bi se, da nije sklopljen sporazum o nagodbi između stranaka, vjerojatno, ili čak izgledno, taj patent moglo brže ili potpunije proglasiti nevaljanim da je Krka nastavila s postupcima.
Međutim, Komisija u pobijanoj odluci nije utvrdila niti čak navela da bi se patent 947 proglasio nevaljanim brže ili potpunije da Krka nije prihvatila da se na nju primijeni klauzula o neosporavanju patenta iz sporazuma o nagodbi.
Na temelju okolnosti da je „Krka prethodno smatrala da su njezini argumenti u sporu o patentu bili među najuvjerljivijim i da su predstavljali posebnu prijetnju za patent 947” ili da su sudovi Ujedinjene Kraljevine, unatoč tome što su odbili zahtjev za skraćeni postupak koji je podnijela Krka, smatrali da je Krka imala „čvrstu osnovu” za osporavanje valjanosti patenta 947 (uvodna izjava 1827. pobijane odluke), ne može se zaključiti da bi Krkino sudjelovanje u predmetnim postupcima dovelo do toga da se patent brže ili potpunije proglasi nevaljanim.
Isto tako, na temelju utvrđenja, do kojeg je došla Komisija u uvodnoj izjavi 1712. pobijane odluke, da „isključivanje čvrstog protivnika može imati utjecaj na konačan ishod spora/prigovora”, ne može se zaključiti da su učinci klauzule o neosporavanju patenta koja se primjenjivala na Krku vjerojatni ili čak izgledni.
Naime, na Komisiji je da dovoljno precizno i potkrijepljeno dokaže na koji su način Krkini argumenti ili njezin konkretan položaj u sporu, da je nastavila s postupcima koje je pokrenula, mogli imati odlučujući utjecaj ne na ishod sporova, uzimajući u obzir da su dva od tih sporova, odnosno spor pred EPO‑om koji se nastavio nakon što se Krka povukla i spor između Serviera i Apotexa pred High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents court) (Visoki sud, Engleska i Wales, Odjel
Chancery
, Patentni sud), u svakom slučaju doveli do proglašenja nevaljanosti patenta 947, nego na rok u kojem je došlo do tog proglašenja nevaljanosti ili njegov doseg.
Osim toga, nije na Općem sudu da, u pogledu ocjene konstitutivnih elemenata povrede, koji nisu obuhvaćeni njegovom neograničenom nadležnosti, nego nadzorom zakonitosti, vlastitim obrazloženjem zamijeni Komisijino obrazloženje (presuda od 21. siječnja 2016., Galp Energía España i dr./Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, t.
73.
i
75.
do
77.
).
Stoga nije na Općem sudu da, na temelju elemenata spisa koji se razlikuju od onih na temelju kojih je Komisija utvrdila ograničavajuće učinke klauzule o neosporavanju patenta, prvi put ispita bi li zadržavanje Krke u sporovima koji su bili u tijeku dovelo do bržeg ili potpunijeg proglašenja nevaljanosti patenta 947.
Valja još dodati da su, neovisno o strukturi predmetnog tržišta, uključujući ako je, kao u ovom slučaju, prema Komisijinu mišljenju, obilježena nedostatkom ili manjkom izvora tržišnog natjecanja, protutržišni učinci klauzule o neosporavanju patenta i dalje uglavnom hipotetski iako je vjerojatno da bi, s obzirom na stvarne događaje koji su se mogli uočiti u trenutku u kojem je Komisija donijela odluku, predmetni patent, odnosno u ovom slučaju patent 947, bio proglašen nevaljanim u istom trenutku i u istoj mjeri (vidjeti točku 1181. ove presude).
Osim toga, Komisija nije dokazala, za razliku od onog što se čini da proizlazi iz uvodne izjave 1712. pobijane odluke, da je postupak između Serviera i Krke pred sudovima Ujedinjene Kraljevine mogao dovesti do toga da se utvrdi da Krkina tehnologija nije predstavljala povredu. Naime, postupci u kojima su sudjelovali Krka i Apotex odnosili su se na tužbe zbog povrede koje je podnio Servier i protutužbe za poništenje patenta 947 koje su u odgovor podnijela ta dva proizvođača generičkih lijekova. Ti su postupci stoga bili slični. Međutim, svi postupci u kojima je sudjelovao Apotex okončani su proglašenjem nevaljanosti patenta 947 te stoga nije bilo potrebno utvrditi je li njegova tehnologija predstavljala povredu. S obzirom na sličnosti postupaka i zbog toga što Komisija nije iznijela protivne elemente, izgledno je da bi isto vrijedilo za Krku.
A fortiori
, nije dokazano da je postupak pred EPO‑om mogao dovesti do toga da se utvrdi da Krkina tehnologija nije predstavljala povredu jer se taj postupak odnosio samo na valjanost patenta 947.
Iz prethodno navedenog proizlazi da Komisija nije utvrdila da klauzula o neosporavanju patenta iz sporazuma o nagodbi ima ograničavajuće učinke na tržišno natjecanje.
–
Licencirano ustupanje Krkine tehnologije
Što se tiče sporazuma o ustupanju kojim je Krka prodala svoju tehnologiju Servieru, Komisija je samo utvrdila da bi, da nije postojao taj sporazum, „Krka i dalje bila slobodna ustupiti ili licencijom dodijeliti svoja prava na tehnologiju koja se odnosi na perindopril” (uvodna izjava 1829. pobijane odluke), što nije dovoljno, kad je riječ o običnom ustupanju robe uz sporazum o licenciji, a ne o isključujućoj mjeri kao što može biti klauzula o zabrani komercijalizacije, kako bi se utvrdilo da postoje vjerojatni učinci, konkretno na cijene, proizvodnju, kvalitetu ili raznolikost proizvoda ili pak inovaciju (vidjeti točke 1135. do 1137. ove presude). Postojanje protutržišnih učinaka tim je manje utvrđeno jer Krkina tehnologija ne omogućava da se zaobiđe patent 947, zbog čega, s obzirom na ozbiljne indicije na temelju kojih se može smatrati da je taj patent valjan, nije izgledna pretpostavka prema kojoj bi proizvođači generičkih lijekova koji su Servierovi konkurenti tražili stjecanje Krkine tehnologije da nije sklopljen sporazum o ustupanju.
Iz prethodno navedenog proizlazi da Komisija nije utvrdila da licencirano ustupanje Krkine tehnologije ima ograničavajuće učinke na tržišno natjecanje.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da Komisija nije utvrdila postojanje ograničavajućeg učinka na tržišno natjecanje koji proizlazi iz sporazuma o nagodbi ili sporazuma o ustupanju koji je dovoljno realističan i vjerojatan kako bi mogla utvrditi da postoji ograničenje s obzirom na posljedicu. Valja dodati da se takav ograničavajući učinak ne može utvrditi ni ako se dva sporazuma razmatraju zajedno.
Stoga valja prihvatiti prigovor koji se odnosi na pogrešku u ocjeni, pri čemu se samo na temelju toga tužbeni razlog koji ističu tužitelji i koji se temelji na tome da je Komisija pogrešno zaključila da postoji ograničenje s obzirom na posljedicu koje proizlazi iz sporazuma koje su sklopili Servier i Krka može proglasiti osnovanim u cijelosti.
Valja još utvrditi je li Komisijina odluka štoviše zahvaćena pogreškama koja se tiču prava.
iv)

Pogreška koja se tiče prava
Kao što je navedeno (vidjeti točke 1092. i 1102. ove presude), Komisija je smatrala da, s obzirom na to da je utvrdila da se sporazumom o nagodbi isključilo Servierova potencijalnog konkurenta, ona nije bila dužna, kako bi prikazala tržišno natjecanje kakvo bi postojalo da nije sklopljen sporazum (jedan od elemenata usporedbe navedene u točki 1076. ove presude), uzeti u obzir stvarne događaje koje je mogla uočiti u trenutku u kojem je donijela odluku. Naprotiv, Komisija je smatrala, pri čemu je primijenila svoju uobičajenu praksu uzimanja u obzir potencijalnih učinaka sporazuma prema kojoj je dovoljno dokazati da taj sporazum „može” imati protutržišne učinke (vidjeti točke 1080. i 1085. ove presude), da je opis tržišnog natjecanja u slučaju da nije sklopljen sporazum mogla temeljiti na pretpostavkama ili mogućnostima.
Kao što proizlazi iz prethodnog ispitivanja prigovora koji se odnosi na pogrešku u ocjeni, određeni događaji koje Komisija nije uzela u obzir nisu bili samo relevantni, nego i odlučujući u svrhu usporedbe navedene u točki 1076. ove presude.
Stoga, što se tiče klauzule o zabrani komercijalizacije, iako je Komisija uzela u obzir EPO‑ovu odluku od 27. srpnja 2006. i sudske naloge koje su sudovi Ujedinjene Kraljevine izdali protiv Krke i Apotexa u svrhu utvrđivanja Krkina svojstva kao potencijalnog konkurenta, nije valjano uzela u obzir te događaje kako bi utvrdila bi li Krka vjerojatno ušla na tržište da nije sklopljen sporazum, pri čemu je u tom pogledu samo navela da bi Krka i dalje predstavljala „konkurentsku prijetnju” da nije sklopljen sporazum.
Što se tiče klauzule o neosporavanju patenta, Komisija nije uzela u obzir ishod postupaka koje su protiv patenta 947 pokrenuli drugi proizvođači generičkih lijekova i koji su se nastavili unatoč tomu što je Krka prekinula bilo kakvo osporavanje.
Naposljetku, što se tiče strukture tržišta, što je opširno pitanje koje se istodobno odnosi na klauzulu o zabrani komercijalizacije i klauzulu o neosporavanju patenta, Komisija je samo utvrdila da su one bile izvori tržišnog natjecanja utvrđeni u trenutku u kojem je sklopljen posljednji od sporazuma o nagodbi na koje se odnosi pobijana odluka te je navela da je postojala „snažna mogućnost” da ti izvori budu isključeni iz tržišnog natjecanja sporazumom ili na neki drugi način a da pritom nije uzela u obzir da se takva mogućnost nije ostvarila tijekom trajanja povrede (uvodna izjava 1846. pobijane odluke).
Takvo rasuđivanje izričito proizlazi iz bilješke 2445. pobijane odluke, u kojoj Komisija utvrđenje postojanja ograničavajućih učinaka klauzule o neosporavanju patenta temelji na činjenici da je postojalo malo društava, Servierovih konkurenata, koji su mogli nastaviti s postupcima u tijeku ili pokrenuti nove postupke te da je „bilo izgledno da se Servier namjerava nagoditi s tim društvima”, čime bi se otklonila svaka mogućnost da se nastavi ili pokrene postupak protiv patenta 947. Međutim, iako je točno da je Servier kontaktirao ta društva, nije se uspio nagoditi s njima i osobito s jednim od njih koje je na kraju dobilo poništenje patenta 947 u samom trenutku u kojem se klauzula o neosporavanju patenta primjenjivala na Krku.
Doista, ograničeno ispitivanje koje je provela Komisija ne može se opravdati s obzirom na sudsku praksu sudova Unije. Naime, sudska praksa koja se odnosi na uzimanje u obzir potencijalnih učinaka sporazumâ, ispitana u točkama 1107. do 1120. ove presude, nije primjenjiva u ovom slučaju (vidjeti točku 1124. ove presude).
Iz razloga prethodno navedenih u točkama 1183. do 1186. isto vrijedi u pogledu primjenjivosti rješenja utvrđenog u području sporazuma kojima se uklanja potencijalno tržišno natjecanje u presudi od 14. travnja 2011., Visa Europe i Visa International Service/Komisija (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
) (vidjeti točke 1183. do 1186. ove presude).
Stoga valja zaključiti da je Komisija provela nepotpuno ispitivanje situacije koju je bila dužna ocijeniti kako bi se utvrdilo jesu li sporazumi koje su sklopili Servier i Krka ograničavali tržišno natjecanje s obzirom na posljedicu, uzimajući u obzir da Komisijino nepotpuno ispitivanje upućuje na pogrešnu primjenu sudske prakse sudova Unije te stoga, kao što pravilno ističu tužitelji, na pogrešku koja se tiče prava.
Osim toga, u skladu s Komisijinim pristupom, dovoljno je utvrditi isključivanje potencijalnog konkurenta kako bi se, u kontekstu strukture tržišta koja je obilježena nedostatkom ili manjkom izvora tržišnog natjecanja te tržišnom snagom koju ima proizvođač izvornog lijeka, moglo zaključiti da postoji ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu.
Kad bi se takav pristup prihvatio, on bi omogućio Komisiji da u predmetima kao što su oni o kojima je riječ u ovom slučaju i koji se odnose na ograničavajuće klauzule povezane sa sporazumom o nagodbi u području patenata za lijekove, utvrdi da postoji ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu, pri čemu bi uglavnom trebala samo osigurati da su ispunjena dva od tri uvjeta koji se zahtijevaju kako bi se zaključilo da postoji ograničenje s obzirom na cilj, odnosno postojanje potencijalnog tržišnog natjecanja i postojanje klauzula koje ograničavaju tržišno natjecanje.
Budući da se dokazivanje da je ispunjen treći uvjet, odnosno postojanje poticanja, kao što proizlazi iz ispitivanja tužbenog razloga koji se odnosi na ograničenje s obzirom na cilj, pokazao posebno osjetljivim, Komisijina zadaća time bi bila znatno lakša.
Međutim, s obzirom na postrožene zahtjeve u području dokazivanja, koji se povezuju s dokazivanjem ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu (vidjeti točke 1123. i 1128. do 1139. ove presude), takvo se rješenje, koje je protivno svrsi razlikovanja uspostavljenog u Ugovoru između ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj i ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu, ne može prihvatiti.
Iz prethodno navedenog proizlazi da valja prihvatiti prigovor koji se odnosi na pogrešku koja se tiče prava, pri čemu se samo na temelju toga tužbeni razlog koji ističu tužitelji i koji se temelji na tome da je Komisija pogrešno zaključila da postoji ograničenje s obzirom na posljedicu koje proizlazi iz sporazuma koje su sklopili Servier i Krka može proglasiti osnovanim u cijelosti.
Budući da je tužbeni razlog koji se odnosi na nepostojanje ograničenja s obzirom na cilj također priznat kao osnovan, valja zaključiti da je Komisija pogrešno utvrdila da postoji povreda na temelju članka 101. stavka 1. UFEU‑a u pogledu sporazuma koje su sklopili Servier i Krka.
Slijedom toga, valja poništiti članak 4. pobijane odluke u dijelu u kojem je tim člankom Komisija utvrdila Servierovo sudjelovanje u povredi na temelju članka101. stavka1. UFEU‑a u pogledu sporazuma koje su sklopili Servier i Krka a da pritom nije potrebno ispitati ostale prigovore koje ističu tužitelji u okviru ovog tužbenog razloga, kao ni tužbeni razlog koji se odnosi na to je li Krka potencijalni konkurent.
10.

Tužbeni razlog koji se odnosi na definiciju pojma ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu
a)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
b)

Ocjena Općeg suda
Iz razloga već navedenih u točkama 566. do 570., 743. i 909. ove presude, u pogledu ostalih tužbenih razloga koji se ističu protiv utvrđenja toga da postoji ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu koje proizlazi iz sporazuma koje je Servier sklopio s Nicheom i Unichemom, Matrixom, Tevom i Lupinom, taj tužbeni razlog treba odbiti kao bespredmetan.
11.

Pogreške koje se tiču prava i pogreške u ocjeni koje se odnose na kvalifikaciju zasebnih povreda
a)

Kvalifikacija pet sporazuma kao zasebnih povreda
1)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
2)

Ocjena Općeg suda
Iz pobijane odluke proizlazi, a da tužitelji to ne osporavaju, da su oni sklopili zasebne sporazume koji su potpisani na različite datume (osim sporazuma sklopljenih s Nicheom i Matrixom), s različitim stranama u različitim gospodarskim i pravnim kontekstima te različitih područja primjene. Tužitelji ipak tvrde da, unatoč tim razlikama, sklapanje tih sporazuma predstavlja jedinstvenu povredu zbog istovjetnosti proizvoda na koji se odnose, određene istovjetnosti mjesta i vremena sklapanja sporazumâ, istovjetnosti metode i pravila provođenja sporazumâ i istovjetnosti fizičke osobe koja je s njihove strane uključena u sklapanje sporazumâ.
Valja uvodno istaknuti da se ovaj tužbeni razlog kojim se kritizira nepriznavanje jedinstvene povrede u ovom slučaju ističe podredno (vidjeti točku 1248. ove presude), u slučaju da se odbiju tužbeni razlozi koji se temelje na pogreškama koje se tiču prava i pogreškama u ocjeni kvalifikacije spornih sporazuma kao ograničenja s obzirom na cilj i posljedicu. Stoga, s obzirom na prihvaćanje tužbenih razloga u pogledu kvalifikacije sporazuma sklopljenih između tužiteljâ i Krke kao ograničenja tržišnog natjecanja, ovaj tužbeni razlog ispitat će se samo u dijelu u kojem se njime osporava kvalifikacija sporazumâ koje su tužitelji sklopili s Nicheom, Matrixom, Tevom i Lupinom kao zasebnih povreda.
Što se tiče bespredmetnosti tužbenog razloga, Komisija u biti tvrdi da ga treba odbiti kao bespredmetan jer tužitelji u svakom slučaju nisu utvrdili da bi novčana kazna nužno bila manja da je Komisija smatrala da predmetni sporazumi čine jedinstvenu povredu.
Važno je najprije podsjetiti da se pitanje bespredmetnosti istaknutog tužbenog razloga odnosi na to može li, u slučaju da je osnovan, dovesti do poništenja koje traži tužitelj, a ne na interes koji tužitelj može imati za podnošenje takve tužbe ili pak za isticanje određenog tužbenog razloga, uzimajući u obzir da se ta pitanja odnose na dopuštenost tužbe odnosno dopuštenost tužbenog razloga (presuda od 21. rujna 2000., EFMA/Vijeće,
C‑46/98 P
,
EU:C:2000:474
, t.
38.
).
Nadalje, budući da osobito Komisija, ako dokaže da postoji opravdani interes za takvo utvrđenje, ima ovlast donijeti odluku kojom utvrđuje povredu a da pritom u toj odluci ne izrekne novčanu kaznu (vidjeti u tom smislu presude od 6. listopada 2005., Sumitomo Chemical i Sumika Fine Chemicals/Komisija,
T‑22/02 i T‑23/02
,
EU:T:2005:349
, t.
31.
i od 16. studenoga 2006., Peróxidos Orgánicos/Komisija,
T‑120/04
,
EU:T:2006:350
, t.
18.
), zakonitost odluke kojom se utvrđuje sudjelovanje poduzetnika u povredi ne može ovisiti o zakonitosti novčane kazne izrečene tom poduzetniku. Zato se tužbeni razlozi koji se odnose na izricanje sankcija po definiciji mogu odnositi samo na izricanje novčane kazne, a ne na samo utvrđenje povrede (vidjeti u tom smislu presudu od 27. lipnja 2012., Bolloré/Komisija,
T‑372/10
,
EU:T:2012:325
, t.
81.
). Suprotno tomu, tužbeni razlozi koji se odnose na samo utvrđenje povrede u načelu mogu dovesti ne samo do poništenja odluke kojom se utvrđuje sudjelovanje poduzetnika u povredi, nego i, slijedom toga, do poništenja novčane kazne izrečene tom poduzetniku.
U ovom slučaju, iz toga slijedi da, ako Opći sud bude smatrao da je Komisija pogrešno utvrdila zasebne povrede na temelju svakog spornog sporazuma umjesto jedinstvene povrede, pobijanu odluku treba poništiti u dijelu u kojem se njome utvrđuje postojanje zasebnih povreda u pogledu tužiteljâ i, slijedom toga, u dijelu u kojem im se izriču novčane kazne na temelju tih povreda, i to neovisno o pitanju bi li to poništenje imalo povoljan učinak za tužitelje u pogledu ukupnog iznosa zasebnih novčanih kazni koje su im izrečene i koje, po potrebi, treba ponovno izračunati ako im je u okviru nove odluke izrečena jedinstvena novčana kazna. Naime, valja podsjetiti da se neograničena nadležnost koju Opći sud ima na temelju članka 31. Uredbe br. 1/2003 odnosi samo na njegovu ocjenu novčane kazne koju je izrekla Komisija, što isključuje bilo kakvu izmjenu konstitutivnih elemenata povrede koju je zakonito utvrdila Komisija u odluci koju preispituje Opći sud (presuda od 21. siječnja 2016., Galp Energía España i dr./Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, t.
77.
).
Nadalje, u svakom slučaju valja smatrati da, kad bi Opći sud smatrao da je Komisija pogrešno utvrdila zasebne povrede umjesto jedinstvene povrede, to bi utjecalo na iznos novčane kazne.
Naime, važno je podsjetiti da kvalifikacija određenih nezakonitih radnji kao radnji koje predstavljaju jednu te istu povredu ili više zasebnih povreda nije u načelu bez posljedica za sankciju koja se može izreći jer utvrđenje o počinjenju više zasebnih povreda može dovesti do izricanja više zasebnih novčanih kazni, svaki put unutar granica utvrđenih člankom 23. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003, odnosno u skladu s gornjom granicom od 10 % prihoda ostvarenog u poslovnoj godini koja prethodi donošenju odluke. Također, Komisija može u jednoj odluci utvrditi dvije zasebne povrede i izreći dvije novčane kazne čiji ukupan iznos premašuje gornju granicu od 10 % iz članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003, pod uvjetom da iznos svake od tih novčanih kazni ne premašuje navedenu gornju granicu. Naime, za primjenu navedene gornje granice od 10 % nije bitno da se različite povrede pravila tržišnog natjecanja Unije sankcioniraju tijekom jednog postupka ili odvojenih, vremenski razmaknutih postupaka, uzimajući u obzir da se gornja granica od 10 % primjenjuje na svaku povredu članka 101. UFEU‑a (vidjeti presudu od 6. veljače 2014., AC‑Treuhand/Komisija,
T‑27/10
,
EU:T:2014:59
, t.
230.
do
232.
i navedenu sudsku praksu). U ovom slučaju, ipak valja utvrditi, kao što priznaju tužitelji u tužbi, da je ukupan iznos novčanih kazni koje su im izrečene na temelju povreda članaka 101. i 102. UFEU‑a manji od gornje granice od 10 % prihoda ostvarenog u poslovnoj godini koja je prethodila donošenju odluke, utvrđene u članku 23. stavku 2. Uredbe br. 1/2003. Slijedom toga, tužitelji ne mogu prigovoriti Komisiji da im je odlučila izreći zasebne novčane kazne kako bi, u pogledu tih novčanih kazni kad ih se razmatra zajedno, premašila tu gornju granicu od 10 %.
Međutim, iz uvodnih izjava 3120., 3121. i 3128. pobijane odluke proizlazi da je Komisija, s obzirom na to da je izrekla tužiteljima odvojene novčane kazne za svaku povredu članka 101. UFEU‑a, na te iznose primijenila negativan korekcijski faktor kako bi izbjegla potencijalno neproporcionalan rezultat zbog istodobnog izricanja više novčanih kazni. Naime, zbog toga što je odlučila tužiteljima izreći više zasebnih novčanih kazni, Komisija je primijenila prosječno smanjenje od 54,5 % na iznos vrijednosti prihoda od prodaje tužiteljâ koji je uzela u obzir kako bi utvrdila iznos svake novčane kazne, koji odražava razinu vremenskog i zemljopisnog preklapanja odgovarajućih povreda. Stoga bi u svakom slučaju bilo na Komisiji da u svrhu dokazivanja bespredmetnosti tužbenog razloga utvrdi da bi novčana kazna izrečena tužiteljima bila jednako visoka za jednu povredu, što se ne čini vjerojatnim.
Stoga valja ispitati meritum tužbenog razloga.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, povreda članka 101. stavka 1. UFEU‑a može biti posljedica ne samo izdvojenog djela, već također niza djela ili čak trajnog ponašanja, čak i ako jedan ili više elemenata tog niza djela ili tog trajnog ponašanja može isto tako sam po sebi i zasebno predstavljati povredu navedene odredbe. Stoga, ako različita djela čine „sveobuhvatni plan” jer njihov istovjetni cilj narušava tržišno natjecanje na unutarnjem tržištu, Komisija može pripisati odgovornost za ta djela na temelju sudjelovanja u čitavoj povredi (presude od 6. prosinca 2012., Komisija/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, t.
41.
i od 24. lipnja 2015., Fresh Del Monte Produce/Komisija i Komisija/Fresh Del Monte Produce,
C‑293/13 P i C‑294/13 P
,
EU:C:2015:416
, t.
156.
).
Poduzetnik koji je u takvoj jedinstvenoj i složenoj povredi sudjelovao vlastitim ponašanjem, obuhvaćenim pojmom sporazuma ili usklađenog djelovanja koji imaju protutržišni cilj u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a i usmjerenim na pridonošenje počinjenju čitave povrede, može biti odgovoran i za ponašanja drugih poduzetnika u okviru iste povrede tijekom čitavog razdoblja svojeg sudjelovanja u navedenoj povredi. Takav je slučaj kad se utvrdi da je navedeni poduzetnik vlastitim ponašanjem nastojao pridonijeti zajedničkim ciljevima svih sudionika i da je znao za protupravna ponašanja koja su drugi poduzetnici planirali ili izvršavali pri ostvarivanju istih ciljeva, ili koje je mogao razumno predvidjeti te da je bio spreman snositi povezani rizik (presude od 6. prosinca 2012., Komisija/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, t.
42.
i
60.
i od 24. lipnja 2015., Fresh Del Monte Produce/Komisija i Komisija/Fresh Del Monte Produce,
C‑293/13 P i C‑294/13 P
,
EU:C:2015:416
, t.
157.
).
Stoga, prema sudskoj praksi Suda, primjena pojma „jedinstvena povreda” u određenim uvjetima omogućava da se odgovornost za sva protupravna postupanja pripiše svim sudionicima bilo kojeg od ponašanja koja čine tu cjelinu. Takva se mogućnost ipak može predvidjeti samo ako se, među ostalim, može utvrditi zajednički cilj svih sudionika.
Nužnost postojanje zajedničkog predmeta, svrhe ili cilja ne proizlazi samo iz presuda navedenih u točkama 1264. i 1265. ove presude, nego i iz prijašnje sudske prakse.
Stoga je Sud u presudi od 8. srpnja 1999., Komisija/Anic Partecipazioni (
C‑49/92 P
,
EU:C:1999:356
, t.
82.
i
83.
) potvrdio rasuđivanje Općeg suda prema kojem su, kao prvo, utvrđeni sporazumi i usklađena djelovanja zbog njihova istovjetnog cilja bili obuhvaćeni sustavima povremenih sastanaka u pogledu utvrđivanja ciljanih cijena i kvota, koji su pak obuhvaćeni nizom napora predmetnih poduzetnika koji nastoje postići jedan gospodarski cilj, odnosno narušiti kretanje cijena te bi, kao drugo, bilo umjetno podijeliti to trajno ponašanje, koje je imalo jednu svrhu, na nekoliko zasebnih povreda, kad je zapravo riječ o jedinstvenoj povredi koja se postupno konkretizirala sporazumima i usklađenim djelovanjima.
Isto tako, Sud je u presudi od 7. siječnja 2004., Aalborg Portland i dr./Komisija (
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P i C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
, t.
258.
i
259.
) odlučio da, ako su različita djela dio „sveobuhvatnog plana” zbog njihova istovjetnog cilja kojim se narušava tržišno natjecanje na unutarnjem tržištu, Komisija može pripisati odgovornost za ta djela na temelju sudjelovanja u čitavoj povredi. U tom je pogledu pojasnio da bi bilo umjetno podijeliti na više zasebnih ponašanja sporazum koji se odlikuje nizom napora s jednom gospodarskom svrhom, odnosno poštovanje nacionalnih tržišta.
Osim toga, potrebno je naglasiti da je postojanje zajedničkog cilja svojstveno pojmu „sveobuhvatan plan” na koji se odnosi sudska praksa Suda jer takav plan ne može postojati ako nema zajedničkog cilja koji nastoje postići svi sudionici.
Konačno, valja istaknuti da komplementarne veze među sporazumima ili usklađenim djelovanjima mogu biti objektivni pokazatelji kojima se potvrđuje postojanje sveobuhvatnog plana koji se odnosi na ostvarivanje jedinstvenog protutržišnog cilja. Takve veze postoje kada navedeni sporazumi ili djelovanja imaju za cilj utjecati na jednu ili više posljedica normalnog odvijanja tržišnog natjecanja i svojim međudjelovanjem pridonose ostvarenju jedinstvenog protutržišnog cilja (vidjeti u tom smislu presude od 28. travnja 2010., Amann & Söhne i Cousin Filterie/Komisija,
T‑446/05
,
EU:T:2010:165
, t.
92.
i navedenu sudsku praksu i od 16. rujna 2013., Masco i dr./Komisija,
T‑378/10
,
EU:T:2013:469
, t.
22.
,
23.
i
32.
i navedenu sudsku praksu). Na temelju prethodnih općih razmatranja valja ispitati posebne činjenice u ovom slučaju.
U tom pogledu, valja najprije istaknuti da su tužitelji strane zasebnih sporazuma o nagodbi od kojih je svaki sklopljen s jednim ili više proizvođača generičkih lijekova koji se razlikuju ovisno o sporazumima i da, kao što proizlazi iz ispitivanja posebnih tužbenih razloga za svaki od tih sporazuma, oni sami po sebi i zasebno predstavljaju povredu članka 101. UFEU‑a.
U takvom je kontekstu Komisija, s obzirom na sudsku praksu koja je upravo navedena, mogla smatrati da predmetni sporazumi o nagodbi predstavljaju jedinstvenu i trajnu povredu članka 101. UFEU‑a samo ako je mogla utvrditi, među ostalim, da su ti sporazumi dio sveobuhvatnog plana.
Stoga, utvrđenje jedinstvene povrede podrazumijeva da su Servier i svi predmetni proizvođači generičkih lijekova sklopili sporne sporazume time što su nastojali postići barem jedan zajednički cilj.
Međutim, tužitelji barem izričito ne tvrde da postoji takav cilj koji su precizno utvrdili.
Štoviše, postojanje takvog cilja ne proizlazi iz sadržaja spisa.
U tom je pogledu važno pojasniti da se pojam zajedničkog ili jedinstvenog cilja ne može utvrditi općim upućivanjem na narušavanje tržišnog natjecanja na tržištu na koje se odnosi povreda jer ograničenje tržišnog natjecanja, s obzirom na cilj ili posljedicu, predstavlja bitan element svakog ponašanja obuhvaćenog područjem primjene članka 101. stavka 1. UFEU‑a. Takva definicija pojma jedinstvenog cilja mogla bi pojmu jedinstvene i trajne povrede oduzeti dio značenja jer bi posljedica toga bila da bi se različita ponašanja koja se odnose na određeno gospodarsko područje, a zabranjena su člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a, sustavno kvalificirala kao sastavni elementi jedinstvene povrede (vidjeti presudu od 28. travnja 2010., Amann & Söhne i Cousin Filterie/Komisija,
T‑446/05
,
EU:T:2010:165
, t.
92.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, iz sadržaja spisa proizlazi da su Servier i proizvođači generičkih lijekova imali zajednički cilj koji se može preciznije utvrditi samo na temelju običnog općeg upućivanja na narušavanje tržišnog natjecanja na tržištu na koje se odnosi povreda.
Osim toga, proizvođači generičkih lijekova nisu sklopili sporazume o nagodbi koji ih međusobno povezuju, nego samo sporazume koji svakog od njih povezuju sa Servierom. Usto, osim sporazuma Matrix, ti su sporazumi sklopljeni nakon, među ostalim, nacionalnih sporova specifičnih za svakog proizvođača generičkih lijekova protiv Serviera, a da se pritom ti sporovi nisu odnosili na druge proizvođače generičkih lijekova. Konačno, ti su sporazum, sklopljeni u različito vrijeme, imali različite sadržaje, pri čemu su sporazumi Niche i Matrix podrazumijevali obično plaćanje za odgodu ulaska na tržište, sporazum Teva predviđao je klauzulu o isključivoj kupnji, a sporazum Lupin bio je povezan sa sklapanjem sporazuma o Lupinovu ustupanju patentnih prijava Servieru.
Valja dodati da stupanje na snagu svakog od tih sporazuma nije bilo uvjetovano stupanjem na snagu drugih sporazuma te se nijednom klauzulom iz sporazumâ nije predviđalo ili uvodilo usklađivanje između ponašanja različitih proizvođača generičkih lijekova. K tomu, iz sadržaja spisa ne proizlazi da su ti proizvođači na bilo koji način uskladili svoje napore kako bi ograničili tržišno natjecanje. Budući da nisu postojale takve veze između sporazuma ili elementi koji dokazuju da je u trenutku sklapanja sporazumâ postojalo usklađeno djelovanje između proizvođača generičkih lijekova, jedino usklađivanje koje proizlazi iz sadržaja spisa jest ono koje je provodio Servier u sklapanju različitih sporazuma.
S obzirom na prethodna razmatranja, ne može se zaključiti da su predmetni proizvođači generičkih lijekova sudjelovali u sveobuhvatnom planu. Naprotiv, treba utvrditi, kao što Komisija pravilno naglašava u odgovoru na tužbu, da su samo iskoristili priliku koju je za svakoga od njih predstavljao predviđeni nacrt sporazuma sa Servierom. Stoga je svaki proizvođač generičkih lijekova sudjelovao u zasebnom sporazumu o isključenju s tržišta a da pritom nije pridonio svim sporazumima koji su imali zajednički cilj.
Budući da Servier i svaki od proizvođača generičkih lijekova nisu imali zajednički cilj te da stoga nije postojao sveobuhvatni plan, Komisija pravilno nije zaključila da predmetni sporazumi o nagodbi predstavljaju jedinstvenu povredu.
Prethodni zaključak ne može se dovesti u pitanje drugim argumentima tužiteljâ.
Kao prvo, iako su tužitelji bili strane svih predmetnih sporazuma o nagodbi i iako je Komisija mogla smatrati da su određeni proizvođači generičkih lijekova bili obaviješteni o okolnosti da su tužitelji sklopili druge nagodbe s proizvođačima generičkih lijekova, samo znanje o drugim protutržišnim praksama ipak nije dovoljno da se utvrdi postojanje jedinstvene povrede. Naime, iako je takvo znanje uvjet za to da se utvrdi poduzetnikova odgovornost za ponašanje drugih poduzetnika u okviru jedinstvene povrede (vidjeti točku 1265. ove presude), ne može se na temelju samog tog znanja dokazati postojanje zajedničkog subjektivnog elementa i, konkretno, nastojanja da se ostvari zajednička svrha ili cilj svih sudionika, na temelju kojih se jedino može dokazati postojanje jedinstvene povrede (vidjeti u tom smislu presude od 12. prosinca 2007., BASF i UCB/Komisija,
T‑101/05 i T‑111/05
,
EU:T:2007:380
, t.
205.
i od 28. travnja 2010., Amann & Söhne i Cousin Filterie/Komisija,
T‑446/05
,
EU:T:2010:165
, t.
108.
).
Kao drugo, tužitelji prigovaraju Komisiji da je u uvodnoj izjavi 3120. pobijane odluke navela tri presedana u odlučivanju koji nisu relevantni niti se na njih može pozvati jer neke od predmetnih odluka nisu bile objavljene. Valja ipak podsjetiti da Komisija u svakom slučaju iz objektivnih razloga može pokrenuti zasebne postupke, utvrditi nekoliko zasebnih povreda i izreći nekoliko zasebni novčanih kazni (vidjeti presudu od 28. travnja 2010., Amann & Söhne i Cousin Filterie/Komisija,
T‑446/05
,
EU:T:2010:165
, t.
93.
i navedenu sudsku praksu). Slijedom toga, u ovom slučaju okolnost da Komisija je ili nije navela relevantne presedane koji jesu ili nisu objavljeni ne može značiti da je pobijana odluka nezakonita jer je Komisija u svakom predmetu dužna provjeriti može li na temelju objektivnih razloga utvrditi postojanje jedinstvene povrede. Može se nadalje dodati i da je Komisija u ovom slučaju navela kritizirane presedane samo kao primjer slučaja u kojem su izrečene odvojene novčane kazne za zasebne povrede, nakon što je podsjetila da iz članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003 proizlazi, i da je u skladu sa Smjernicama o metodi za utvrđivanje kazni, da zasebne novčane kazne treba izreći za svaku povredu.
Kao treće, tužitelji prigovaraju Komisiji da njezina analiza sadržava proturječna obrazloženja. Prema njihovu mišljenju, Komisija nije mogla odbaciti kvalifikaciju sporazumâ o nagodbi kao jedinstvene povrede na temelju članka 101. UFEU‑a jer je u dijelu pobijane odluke koji se odnosi na zlouporabu vladajućeg položaja smatrala da su isti sporazumi predstavljali jednu povredu članka 102. UFEU‑a.
Međutim, takva argumentacija ne može se prihvatiti.
Naime, pojam jedinstvene povrede u smislu članka 101. UFEU‑a odnosi se na dvostrana ili višestrana ponašanja više poduzetnikâ, dok pojam poduzetnikove zlouporabe vladajućeg položaja obuhvaća njegova jednostrana ponašanja, kao što su ona koja je Komisija utvrdila u dijelu pobijane odluke koji se odnosi na primjenu članka 102. UFEU‑a. Budući da se ta dva pojma razlikuju i temelje na različitim kriterijima, utvrđenje toga da postoji jedinstvena povreda u smislu članka 101. UFEU‑a ne može proizaći iz činjenice da je ponašanje jednog od poduzetnika koji su sudjelovali u toj povredi, osim toga, kvalificirano kao zlouporaba vladajućeg položaja.
A fortiori
isto vrijedi kad se, kao u ovom slučaju, kvalifikacija zlouporabe vladajućeg položaja djelomično temelji na uzimanju u obzir ponašanja koje se nije ispitalo u okviru članka 101. UFEU‑a, odnosno činjenice da su tužitelji stekli Azadovu tehnologiju.
K tomu, valja istaknuti da Komisija u dijelu pobijane odluke koji se odnosi na primjenu članka 102. UFEU‑a nije utvrdila da su tužitelji, pri provedbi strategije isključivanja njihovih konkurenata sklapanjem sporazumâ o nagodbi i stjecanjem Azadove tehnologije, nastojali postići zajednički cilj s proizvođačima generičkih lijekova, što je nužan uvjet za priznavanje jedinstvene povrede u smislu članka 101. UFEU‑a. Tužitelji uostalom ne navode da je Komisija došla do takvog utvrđenja. Slijedom toga, ne mogu se valjano pozvati na taj dio pobijane odluke kako bi zaključili da je Komisija trebala smatrati da su sporazumi o nagodbi predstavljali jedinstvenu povredu.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da ovaj tužbeni razlog valja odbiti.
b)

Kvalifikacija sporazuma sklopljenih s Nicheom i Matrixom kao zasebnih povreda
1)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
2)

Ocjena Općeg suda
Iz točke 5. i uvodne izjave 3120. pobijane odluke proizlazi da je Komisija smatrala da su dva sporazuma koja su tužitelji (i Biogaran) sklopili s Nicheom (sporazum o nagodbi te ugovor o licenciji i isporuci) i sporazum o nagodbi koji su tužitelji sklopili s Matrixom predstavljali dvije zasebne povrede članka 101. UFEU‑a. Tužitelji tvrde da su ti sporazumi predstavljali jedinstvenu povredu.
Komisija tvrdi da taj tužbeni razlog treba odbiti kao bespredmetan jer tužitelji u svakom slučaju nisu utvrdili da bi novčana kazna nužno bila manja da je Komisija smatrala da sporazumi sklopljeni s Nicheom i Matrixom predstavljaju jedinstvenu povredu. Iz točaka 1256. do 1263. ove presude ipak proizlazi da, ako je taj tužbeni razlog osnovan, pobijanu odluku treba poništiti i ponovno izračunati novčanu kaznu. Slijedom toga, ovaj se tužbeni razlog, kao i onaj kojim se općenito kritizira kvalifikacija različitih sporazuma sklopljenih s tužiteljima kao zasebnih povreda, ne smije smatrati bespredmetnim.
Što se tiče osnovanosti tog tužbenog razloga, valja podsjetiti da je za utvrđivanje toga da postoji jedinstvena povreda na Komisiji da utvrdi da su predmetni sporazumi dio sveobuhvatnog plana koji predmetni poduzetnici svjesno provode kako bi postigli jedinstven protutržišni cilj te je dužna u tom pogledu ispitati sve činjenične elemente na temelju kojih se može utvrditi ili dovesti u pitanje navedeni sveobuhvatni plan (vidjeti u tom smislu presudu od 16. rujna 2013., Masco i dr./Komisija,
T‑378/10
,
EU:T:2013:469
, t.
22.
i
23.
; vidjeti i točke 1264. do 1269. ove presude).
Međutim, točno je da se u ovom slučaju iz argumenata koje su istaknuli tužitelji može izvesti da su iz „istih razloga” sklopili predmetne sporazume, kao što je valjano naglasila Komisija u uvodnoj izjavi 1472. pobijane odluke, te su u tom pogledu nastojali postići jednaki cilj, odnosno riješiti konačno spor koji je bio u tijeku te izbjeći sve buduće sporove u pogledu Nicheova/Matrixova proizvoda, kao i plaćanjem ukloniti taj proizvod kao izvor potencijalnog tržišnog natjecanja. Konkretno, taj cilj koji su nastojali postići tužitelji pri sklapanju sporazumâ s Nicheom i Matrixom stvarno potvrđuje činjenica da su te sporazume na isti dan i na istom mjestu potpisali isti predstavnici tužiteljâ, činjenica da je njihovo vremensko i zemljopisno područje primjene bilo jednako, činjenica da su se sporazumi, među ostalim, odnosili na isti proizvod te su Nicheu i Matrixu nalagali slične obveze i, konačno, neosporavana činjenica da je bilo u interesu tužiteljâ da sklope sporazume s dvjema stranama koje su sudjelovale u predmetnom zajedničkom projektu o perindoprilu (vidjeti u tom pogledu uvodnu izjavu 2940. pobijane odluke).
Međutim, na temelju takvih činjenica ne može se zaključiti da su Niche i Matrix zajedno nastojali postići isti cilj, kojim se potvrđuje zajednički plan time što su sklopili predmetne sporazume niti
a fortiori
da su taj zajednički plan podijelili s tužiteljima.
Naime, točno je da sklapanje sporazuma na isti dan i na istom mjestu potvrđuje njihove veze i zajednički cilj koji je želio postići Servier, koji je potpisao oba sporazuma, ali se samo na temelju toga ne može utvrditi zajednički plan između drugih potpisnika, odnosno Nichea i Matrixa. Isto tako, činjenica da je Niche i Matrix zastupao isti odvjetnik, čime se objašnjava i uplata dvaju prijenosa vrijednosti na isti račun, odnosno račun njihova zajedničkog zastupnika, upućuje na to da između njih nije postojao sukob interesa, ali se na temelju same te činjenice ne mogu utvrditi zajednički interesi i to tim više jer je predmetni zastupnik bio Nicheov zastupnik, a Matrix je zastupao samo pri potpisivanju sporazuma Matrix (uvodne izjave 575. i 576. pobijane odluke). Osim toga, iako oba sporazuma stvarno zabranjuju komercijalizaciju Nicheova/Matrixova proizvoda, valja istaknuti da se sporazum Niche općenito odnosi na sve proizvode koji mogu predstavljati povredu i koje Niche može izraditi sam ili s partnerima, isto kao što se sporazum Matrix općenito odnosi na sve proizvode koji mogu predstavljati povredu i koje Matrix može izraditi sam ili s partnerima (ovisno o definiciji „procesa” utvrđenoj u svakom sporazumu), čime se štoviše naglašava sličnost između klauzula sporazumâ. U tom pogledu valja dodati da klauzule u sporazumima Niche i Matrix nisu uostalom strogo jednake, osobito s obzirom na različite sporove između Serviera i Nichea, s jedne strane, i Serviera i Matrixa, s druge strane. Stoga, samo sporazum Niche sadržava klauzule kojima se predviđa okončanje sporova koji su u tijeku pred sudovima Ujedinjene Kraljevine i EPO‑om (članci 2. i 7. sporazuma Niche), uzimajući u obzir da Matrix nije bio izravno uključen ni u jedan od tih sporova (vidjeti i članak 9. sporazuma Niche, za koji ne postoji istovjetan članak u sporazumu Matrix).
Ni na temelju navodnog zabranjenog sporazuma o provedbi sporazumâ koje su sklopili s tužiteljima ne može se dokazati postojanje zajedničkog plana Nichea i Matrixa. Naime, takav zabranjeni sporazum ne može se smatrati dovoljno utvrđenim na temelju samog navođenja usmenog sporazuma o podjeli odštete Nicheovim klijentima i zahtjeva da Niche i Matrix pisano potvrde taj sporazum. Tomu se čak protivi konkretna provedba tih sporazuma, koja se osobito odražava u Matrixovu jednostranom raskidu sporazuma Niche – Matrix.
Ni iz odvijanja pregovora o predmetnim sporazumima ne proizlazi da su Niche i Matrix nastojali postići isti cilj sklapanjem navedenih sporazuma. Naime, nekoliko neosporavanih elemenata iz spisa i iz pobijane odluke (uvodne izjave 574. do 577. pobijane odluke) upućuje na to da Matrix sklopio sporazum sa Servierom jer je htio iskoristiti priliku koju su ponudili tužitelji (vidjeti i točku 1281. ove presude), a ne zbog zajedničkog plana s njegovim partnerom Nicheom čiji je cilj bio okončati njihov zajednički projekt o perindoprilu. Konkretno, s jedne strane, Matrix je bio obaviješten o pregovorima između Nichea i tužiteljâ tek dva dana prije sklapanja vlastita sporazuma s tužiteljima, a o tijeku tih pregovora kratko je obaviješten tek dan prije. S druge strane, iz uvodne izjave 577. pobijane odluke može se zaključiti da se Matrixovo sudjelovanje u pregovorima uglavnom odnosilo na iznos prijenosa vrijednosti.
Konačno, može se istaknuti da bi kvalifikacija sporazumâ Niche i Matrix kao jedinstvene povrede dovela do toga da bi se u tu povredu uključio sporazum između Nichea i Biogarana, za koji je Komisija smatrala, a da tužitelji to nisu osporavali, da je bio dio povrede koja im se stavlja na teret na temelju sporazuma Niche (vidjeti osobito uvodnu izjavu 3006. pobijane odluke). Međutim, ne može se smatrati da je takav sporazum, o kojem su Biogaran i Niche pregovarali bez Matrixova znanja i koji nije povezan s Nicheovim/Matrixovim proizvodom te ima različit predmet od sporazuma Matrix (sporazum o licenciji i isporuci koji se odnosi na druge lijekove), dio plana koji može biti zajednički Nicheu i Matrixu te
a fortiori
tim dvama društvima i tužiteljima.
Stoga valja smatrati da Komisija nije počinila pogrešku koja se tiče prava ili pogrešku u ocjeni time što je sporazume koje su tužitelji (i Biogaran) sklopili s Nicheom odnosno s Matrixom kvalificirala kao zasebne povrede. Iz toga slijedi i da tužitelji ne mogu prigovoriti Komisiji da ih je dvaput kaznila za ista djela. Naime, budući da je Komisija utvrdila postojanje dviju zasebnih povreda, valjano je mogla tužiteljima izreći dvije zasebne novčane kazne. Suprotno tomu, posebni uvjeti sklapanja sporazuma Matrix i poseban doseg tog sporazuma podrazumijevaju, kao što će biti izneseno u točkama 1692. do 1699. ove presude, da su se te značajke valjano uzele u obzir u ocjeni proporcionalnosti novčane kazne izrečene na temelju tog sporazuma, s obzirom na novčanu kaznu kojom je sankcioniran sporazum Niche.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da valja odbiti ovaj tužbeni razlog i stoga u cijelosti tužbene razloge koji se temelje na pogreškama koje se tiču prava i pogreškama u ocjeni koje se odnose na kvalifikaciju zasebnih povreda.
12.

Pogreške koje se tiču prava i pogreške u ocjeni koje se odnose na definiciju mjerodavnog tržišta gotovih proizvoda
a)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
b)

Ocjena Općeg suda
Tužitelji, koje podupire intervenijent, u biti ističu tri prigovora.
U prvom prigovoru tužitelji najprije prigovaraju Komisiji da je zanemarila posebnosti farmaceutskog sektora jer je analizu mjerodavnog tržišta uglavnom temeljila na cijeni lijekova, a ne na terapijskoj zamjenjivosti. Taj se prigovor dijeli na dva dijela, od kojih se prvi temelji na tome da Komisija nije uzela u obzir sve elemente gospodarskog konteksta, a drugi na tome da je Komisija pridala preveliku važnost cjenovnom čimbeniku.
Nadalje, u svojem drugom prigovoru osporavaju Komisijinu tezu prema kojoj ACE inhibitori nisu dovoljno zamjenjivi s terapijskog aspekta. Tužitelji dovode u pitanje razlikovanje između perindoprila i drugih ACE inhibitora u pogledu učinkovitosti i nuspojava, fenomen „inercije” liječnika u pogledu novih pacijenata, slabu sklonost promjeni kod pacijenata koji primaju stalnu terapiju i analizu promidžbenih napora koju je provela Komisija.
Konačno, trećim prigovorom tužitelji podredno osporavaju metodološke nedostatke Komisijine ekonometrijske analize prirodnih događaja kojom se nastoji dokazati da ACE inhibitori ne izvršavaju znatne konkurentske pritiske na perindopril.
Prije ispitivanja svakog od tih triju prigovora, u okviru niza uvodnih napomena valja podsjetiti, s jedne strane, na opseg nadzora suda Unije u pravu tržišnog natjecanja i, s druge strane, na elemente analize utvrđene u sudskoj praksi koja se odnosi na određivanje mjerodavnog tržišta proizvoda, konkretno u farmaceutskom sektoru, također s obzirom na odgovore stranaka na pitanja Općeg suda o važnosti terapijske zamjenjivosti i čimbenika koji se odnose na cijene u toj analizi.
1)

Uvodne napomene
i)

Opseg nadzora suda Unije
Valja podsjetiti da pravo Unije predviđa sustav sudskog nadzora odluka Komisije prilikom primjene članka 102. UFEU‑a (vidjeti presudu od 10. srpnja 2014., Telefónica i Telefónica de España/Komisija,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, t.
42.
i navedenu sudsku praksu). Taj sustav sudskog nadzora sastoji se od kontrole zakonitosti akata institucija, koja je utvrđena u članku 263. UFEU‑a, a koja, sukladno odredbi članka 261. UFEU‑a, može biti nadopunjena neograničenom nadležnosti u pogledu sankcija predviđenih uredbama (presuda od 21. siječnja 2016., Galp Energía España i dr./Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, t.
71.
).
Kao što je Sud imao priliku pojasniti, opseg nadzora zakonitosti predviđenog u članku 263. UFEU‑a proteže se na sve elemente Komisijinih odluka u vezi s postupcima na temelju članaka 101. i 102. UFEU‑a nad kojima Opći sud provodi detaljan nadzor kako prava tako i činjenica u pogledu razloga koje navedu tužitelji i uzimajući u obzir sve elemente koje su tužitelji naveli, prije ili nakon donošenja odluke, ranije u okviru upravnog postupka ili pak prvi put u okviru postupka pred Općim sudom, ako su ti elementi važni za nadzor zakonitosti Komisijine odluke (presuda od 21. siječnja 2016., Galp Energía España i dr./Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, t.
72.
).
U tom pogledu valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, iako sud Unije općenito provodi sveobuhvatan nadzor u pogledu pitanja jesu li ispunjeni uvjeti za primjenu odredbi koje se odnose na tržišno natjecanje, nadzor koji provodi u pogledu Komisijinih složenih gospodarskih ocjena nužno se ograničava na provjeru poštovanja postupovnih pravila i pravila o obrazloženju, materijalne točnosti činjenica kao i nepostojanja očite pogreške u ocjeni i zlouporabe ovlasti (presude od 11. srpnja 1985., Remia i dr./Komisija,
42/84
,
EU:C:1985:327
, t.
34.
; od 17. studenoga 1987., British American Tobacco i Reynolds Industries/Komisija,
142/84 i 156/84
,
EU:C:1987:490
, t.
62.
i od 10. travnja 2008., Deutsche Telekom/Komisija,
T‑271/03
,
EU:T:2008:101
, t.
185.
).
Sud je smatrao da, iako u područjima u kojima je nužno provoditi složene gospodarske ocjene Komisija uživa diskrecijski prostor u gospodarskom dijelu, to ne znači da se sud Unije dužan uzdržati od nadzora nad tumačenjem ekonomskih podataka od strane Komisije. Naime, sud Unije ne samo da mora provjeriti materijalnu točnost navedenih dokaznih elemenata, kao i njihovu pouzdanost i dosljednost, već i to predstavljaju li navedeni elementi skup relevantnih podataka koje treba uzeti u obzir prilikom ocjene složene situacije te jesu li oni takve naravi da podupiru zaključke koji su iz njih izvedeni (presude od 15. veljače 2005., Komisija/Tetra Laval,
C‑12/03 P
,
EU:C:2005:87
, t.
39.
; od 8. prosinca 2011., Chalkor/Komisija,
C‑386/10 P
,
EU:C:2011:815
, t.
54.
i od 10. srpnja 2014., Telefónica i Telefónica de España/Komisija,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, t.
54.
). Ako Komisija, kako bi kvalificirala praksu s obzirom na odredbe članka 102. UFEU‑a, prida stvarnu važnost gospodarskoj analizi mogućnosti rabata čiji je cilj istisnuti jednako učinkovitog konkurenta (
as efficient competitor test
, u daljnjem tekstu: test AEC), sud Unije dužan je ispitati sve argumente koje je iznio sankcionirani poduzetnik u pogledu tog testa (vidjeti u tom smislu presudu od 6. rujna 2017., Intel/Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
, t.
141.
do
144.
).
K tomu, valja podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u području prava tržišnog natjecanja, u slučaju spora o postojanju povrede, na Komisiji da podnese dokaze o povredama koje utvrđuje te da iznese dokaze koji mogu u dovoljnoj mjeri dokazati postojanje činjenica koje predstavljaju povredu. Ako sud i dalje ima ikakve dvojbe, on mora odlučiti u korist poduzetnika koji je adresat odluke kojom se utvrđuje povreda (presude od 22. studenoga 2012., E.ON Energie/Komisija,
C‑89/11 P
,
EU:C:2012:738
, t.
71.
i
72.
i od 16. veljače 2017., Hansen & Rosenthal i H&R Wax Company Vertrieb/Komisija,
C‑90/15 P
, neobjavljena,
EU:C:2017:123
, t.
17.
i
18.
).
Iako je tijelo koje tvrdi da je počinjena povreda pravila tržišnog natjecanja dužno podnijeti dokaz o tome, na poduzetniku koji ističe sredstvo obrane protiv utvrđenja povrede tih pravila jest da podnese dokaz o tome da su ispunjeni uvjeti za primjenu pravila iz kojeg se izvodi to sredstvo obrane, tako da navedeno tijelo stoga treba upotrijebiti druge dokaze. Štoviše, iako je, u skladu s tim načelima, teret dokazivanja na Komisiji odnosno predmetnom poduzetniku, činjenični elementi koje ističe jedna stranka mogu biti takve prirode da obvezuju drugu stranku da pruži objašnjenje ili opravdanje, u nedostatku kojeg je dopušteno zaključiti da su se poštovala pravila u području tereta dokazivanja (vidjeti presudu od 17. lipnja 2010., Lafarge/Komisija,
C‑413/08 P
,
EU:C:2010:346
, t.
29.
i
30.
i navedenu sudsku praksu).
Stoga, kada Komisija odluku temelji na dokaznim elementima koji su načelno dostatni za utvrđenje postojanja povrede, predmetnom poduzetniku nije dovoljno pozvati se na mogućnost postojanja okolnosti koja može utjecati na dokaznu vrijednost tih elemenata kako bi na Komisiju prešao teret dokazivanja da ta okolnost nije mogla utjecati na njihovu dokaznu vrijednost. Suprotno tomu, na predmetnom je poduzetniku da u skladu s pravnim standardima dokaže, s jedne strane, da postoji okolnost na koju se poziva i, s druge strane, da ta okolnost dovodi u pitanje dokaznu vrijednost elemenata na koje se oslanja Komisija, osim ako baš zbog postupanja same Komisije nije u mogućnosti osigurati takav dokaz (presuda od 22. studenoga 2012., E.ON Energie/Komisija,
C‑89/11 P
,
EU:C:2012:738
, t.
76.
).
Konačno, valja podsjetiti da Sud i Opći sud ni u kojem slučaju ne mogu u okviru nadzora zakonitosti iz članka 263. UFEU‑a svojim obrazloženjem zamijeniti obrazloženje autora pobijanog akta (presude od 27. siječnja 2000., DIR International Film i dr./Komisija,
C‑164/98 P
,
EU:C:2000:48
, t.
38.
; od 24. siječnja 2013., Frucona Košice/Komisija,
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
, t.
89.
i od 21. siječnja 2016., Galp Energía España i dr./Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, t.
73.
). Budući da se nadzor zakonitosti pobijane odluke odnosi na obrazloženje iz te odluke, sud ne može ni na vlastitu inicijativu ni na zahtjev administracije dopuniti obrazloženje koje je iznijela uprava u navedenoj odluci.
ii)

Određivanje mjerodavnog tržišta proizvoda u farmaceutskom sektoru
Kao prvo, definicija predmetnog tržišta utvrđuje se kako bi se odredio opseg unutar kojeg treba ocijeniti pitanje može li se predmetni poduzetnik u znatnoj mjeri ponašati neovisno o svojim konkurentima, klijentima i potrošačima (presuda od 9. studenoga 1983., Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin/Komisija,
322/81
,
EU:C:1983:313
, t.
37.
).
Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da, u svrhu ispitivanja eventualno vladajućeg položaja poduzetnika na određenom tržištu, treba ocijeniti mogućnosti tržišnog natjecanja u okviru tržišta koje obuhvaća sve proizvode koji su, zbog svojih karakteristika, osobito prikladni za ispunjavanje stalnih potreba te su slabo zamjenjivi drugim proizvodima (presude od 9. studenoga 1983., Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin/Komisija,
322/81
,
EU:C:1983:313
, t.
37.
i od 21. listopada 1997., Deutsche Bahn/Komisija,
T‑229/94
,
EU:T:1997:155
, t.
54.
). Komisija ne može ispitati samo objektivne karakteristike predmetnih proizvoda i usluga. Naime, valja uzeti u obzir i uvjete tržišnog natjecanja i strukturu ponude i potražnje na tržištu kako bi se ocijenilo može li predmetni poduzetnik stvarati prepreku zadržavanju djelotvornog tržišnog natjecanja te se u znatnoj mjeri ponašati neovisno o svojim konkurentima, klijentima i potrošačima (presude od 9. studenoga 1983., Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin/Komisija,
322/81
,
EU:C:1983:313
, t.
37.
i od 17. prosinca 2003, British Airways/Komisija,
T‑219/99
,
EU:T:2003:343
, t.
91.
).
Kao što uostalom proizlazi iz točke 7. Obavijesti o utvrđivanju mjerodavnog tržišta, predmetno tržište proizvoda obuhvaća sve proizvode ili usluge koje potrošač smatra zamjenjivima zbog karakteristika proizvoda, njihove cijene i načina uporabe.
Osim toga, kao što je pojašnjeno u točki 25. Obavijesti o utvrđivanju mjerodavnog tržišta, utvrđivanje tržišta proizlazi iz niza dokaza koji omogućuje ocjenu razmjera zamjene. Utvrđivanje okvira tržišta treba provesti ispitivanjem iskustvenih dokaza radi učinkovitog korištenja svih podataka koji su važni u pojedinačnom slučaju.
U točkama 15. do 19. Obavijesti o utvrđivanju mjerodavnog tržišta Komisija je navela da se utvrđivanje tržišta usmjerava na cijene iz operativnih i praktičnih razloga, ili, točnije, na zamjenu potražnje što proizlazi iz malih, trajnih promjena u relativnim cijenama. Komisija navodi da namjerava ocijeniti zamjenjivost potražnje s obzirom na teorijski pristup kojim se hipotetički malo, od 5 do 10 %, ali trajno povećava relativna cijena proizvoda na temelju koje se utvrđuje predmetno tržište, te procijeniti može li to hipotetsko povećanje na isplativ način primijeniti hipotetski monopolist predmetnog proizvoda. U skladu s tim gospodarskim testom, koji je iznesen u točki 17. Obavijesti o utvrđivanju mjerodavnog tržišta, ako bi zamjena bila dovoljna da povećanje cijene učini neisplativim zbog posljedičnog gubitka prodaje, tada treba smatrati da zamjenski proizvodi izvršavaju znatan konkurentski pritisak na predmetni proizvod.
Kao drugo, valja istaknuti da konkurentski odnosi u farmaceutskom sektoru odgovaraju mehanizmima koji se razlikuju od mehanizama koji određuju konkurentske interakcije koje inače postoje na tržištima koja nisu tako jako regulirana (presuda od 1. srpnja 2010., AstraZeneca/Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, t.
183.
). Naime, kao što je uostalom opisano u Komisijinoj Obavijesti, naslovljenoj „Sažetak izvješća o istraživanju farmaceutskog sektora” od 8. srpnja 2009., farmaceutski je sektor „atipičan” jer potražnja lijekova koji se izdaju na recept ovisi o liječniku koji izdaje recept, a ne o krajnjem potrošaču (pacijentu). Isto tako liječnici uglavnom odabiru lijekove koji se izdaju na recept na temelju njihovih terapijskih učinaka. Slijedom toga, budući da čimbenici koji nisu povezani s cijenama, kao što je terapijska upotreba, utječu na odabir liječnika, ti su čimbenici, uz pokazatelje koji se temelje na cijenama, relevantni elementi za utvrđivanje tržišta (vidjeti u tom smislu presudu od 1. srpnja 2010., AstraZeneca/Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, t.
187.
).
Iz sudske prakse proizlazi i da posebnosti kojima se odlikuju mehanizmi tržišnog natjecanja u farmaceutskom sektoru ne čine čimbenike povezane s cijenama nerelevantnima u procjeni konkurentskih pritisaka, pri čemu te čimbenike ipak treba ocijeniti u vlastitom kontekstu (presuda od 1. srpnja 2010., AstraZeneca/Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, t.
183.
).
U okviru postupka pokrenutog zbog zlouporabe vladajućeg položaja u farmaceutskom sektoru, u svrhu utvrđivanja mjerodavnog tržišta, Komisija može temeljiti ocjenu, među ostalim, na većoj učinkovitosti predmetnog farmaceutskog proizvoda, terapijskog upotrebi koja se razlikuje od drugih farmaceutskih proizvoda, asimetričnom kretanju zamjene koje obilježava rast prodaje tog proizvoda i povezanom smanjenju ili zastoju prodaje drugih proizvoda i pokazateljima cijena, koji proizlaze iz regulatornog okvira na snazi (vidjeti u tom smislu presudu od 1. srpnja 2010., AstraZeneca/Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, t.
61.
,
153.
,
182.
,
183.
,
203.
i
219.
do
222.
).
Što se tiče terapijske upotrebe, za utvrđivanje mjerodavnog tržišta valja ocijeniti razlike i sličnosti upotrebe između farmaceutskih proizvoda ili kategorija proizvoda. Komisija može pravilno smatrati da različita terapijska upotreba dvaju farmaceutskih proizvoda namijenjenih liječenju istih oboljenja čini element kojim se potvrđuje zaključak da mjerodavno tržište obuhvaća samo jedan od tih proizvoda (vidjeti u tom smislu presudu od 1. srpnja 2010., AstraZeneca/Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, t.
153.
).
Opći sud pozvao je stranke da na raspravi iznesu mišljenje o tome kakvu važnost u ovom slučaju imaju čimbenici terapijske zamjenjivosti i cijene u utvrđivanju mjerodavnog tržišta u farmaceutskom sektoru, osobito s obzirom na presudu od 1. srpnja 2010., AstraZeneca/Komisija (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
).
Kao što je Komisija pravilno naglasila na raspravi, okolnost da je cjenovni konkurentski pritisak uvelike smanjen u farmaceutskom sektoru zbog važnosti koju liječnici koji izdaju recepte pridaju terapijskim aspektima lijekova namijenjenim liječenju iste bolesti i zbog regulatornog okvira kojim se uređuju cijene i pravila o naknadi troškova za lijekove u sustavu socijalne sigurnosti važan je podatak u analizi mjerodavnog tržišta, koji može opravdati utvrđivanje ograničenih tržišta.
Činjenica da to smanjenje djelomično proizlazi iz regulatornog okvira ne može izmijeniti to utvrđenje. Naime, okolnost da je nepostojanje ili neznatnost konkurentskih pritisaka nastala zbog regulatornog okvira kojim se određuju pravila za konkurentske interakcije između proizvoda i mjera u kojoj se te interakcije provode ne utječe na relevantnost koju u okviru utvrđivanja tržišta valja pripisati utvrđenju prema kojem ti konkurentski pritisci ne postoje ili nisu znatni. Naime, kad se utvrdi da skupina proizvoda ne podliježe znatnim konkurentskim pritiscima drugih proizvoda, tako da se za tu skupinu može smatrati da čini mjerodavno tržište proizvoda, relevantnost vrste ili prirode čimbenika koji štite tu skupinu proizvoda od svakog znatnog konkurentskog pritiska samo je ograničena jer se na temelju toga što je utvrđeno da takvi konkurentski pritisci ne postoje može zaključiti da poduzetnik u vladajućem položaju na tako utvrđenom tržištu može utjecati na interese potrošača na tom tržištu time što postupanjem koje predstavlja zloporabu ometa održavanje djelotvornog tržišnog natjecanja (vidjeti u tom smislu presudu od 1. srpnja 2010., AstraZeneca/Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, t.
97.
,
174.
i
175.
).
Regulatorni okvir farmaceutskog sektora, iako često smanjuje cjenovne konkurentske pritiske između zamjenjivih lijekova, ipak sadržava mehanizme koji naglašavaju te pritiske time što olakšavaju izdavanje odobrenja za stavljanje na tržište generičkih lijekova, omogućuju utvrđivanje cijena tih lijekova na znatno nižu razinu od one referentnih izvornih lijekova te uvelike potiču, pa čak i primoravaju liječnike koji izdaju recepte i ljekarnike da generičkom verzijom lijeka zamijene izvorni lijek. Tako se vrlo lako utvrđuju konkurentski pritisci na cijenu i prodaju izvornog lijeka do kojih je došlo ulaskom na tržište njegove generičke verzije. U ovom predmetu, na primjer, nije sporno da je ulazak generičkog perindoprila u Ujedinjenu Kraljevinu doveo do sniženja cijene perindoprila za 90 %. Ta se zamjena, ako je predviđena zakonom, ipak može provesti samo između referentnog izvornog lijeka i njegovih generičkih verzija te se ne može primijeniti između različitih molekula, uključujući kada predmetni lijekovi pripadaju istoj terapijskoj skupini i imaju isti način djelovanja.
Međutim, iako pri utvrđivanju mjerodavnog tržišta u farmaceutskom sektoru treba valjano uzeti u obzir relativno slab cjenovni pritisak osobito povezan s regulatornim okvirom, također treba uzeti u obzir drugi ključan čimbenik analize konkurentskih interakcija, koji je specifičan za taj sektor te se odnosi na liječenje koje odabiru liječnici koji izdaju recepte, koji se uglavnom ne vode troškom dostupnih lijekova niti čak klasičnom ocjenom odnosa kvalitete i cijene tih lijekova, nego svojim percepcijom prednosti i nedostataka tih lijekova s terapijskog gledišta (vidjeti po analogiji u pogledu utvrđivanja mjerodavnog tržišta za potrebe primjene članka 101. stavka 1. UFEU‑a presudu od 23. siječnja 2018., F. Hoffmann‑La Roche i dr.,
C‑179/16
,
EU:C:2018:25
, t.
65.
).
Lijekovi koji se izdaju na liječnički recept u biti nisu proizvodi poput drugih kojima se slobodno trguje na tržištu između prodavatelja i potrošača te čija se cijena utvrđuje na razini sjecišta ponude i potražnje, nego su to proizvodi kojima pacijenti imaju pristup preko zdravstvenih stručnjaka kao što su liječnici i ljekarnici čiji se znatan dio troškova kolektivno financira. Pravila kojima se uređuju cijena lijekova i uvjeti naknade njihovih troškova iz sustava socijalne sigurnosti odražavaju posebnu prirodu tih proizvoda, kao i pravila kojima se ograničava oglašavanje tih proizvoda ili kojima se propisuje njihova prodaja u ljekarnama, pod odgovornošću ljekarnika.
Sloboda liječnika da odaberu između izvornih lijekova dostupnih na tržištu ili između izvornih lijekova i generičkih verzija drugih molekula, te pozornost koju liječnici koji izdaju recepte najprije pridaju terapijskim aspektima mogu, ovisno o slučaju, dovesti do znatnih kvalitativnih konkurentskih pritisaka koji nisu povezani s cijenama, uz uobičajene mehanizme cjenovnog pritiska. Takvi pritisci mogu postojati i u slučaju u kojem se terapijske prednosti jednog lijeka pokažu jasno superiornima terapijskim prednostima drugih lijekova dostupnih za liječenje iste bolesti, kao i u slučaju u kojem liječnici koji izdaju recepte priznaju ili smatraju da su dostupni lijekovi jednakovrijedni.
Naime, ako se s terapijskog gledišta lijek pokaže znatno superiornim drugim lijekovima, odnosno ako ga znanstvena zajednica preporuča kao jedinu terapijsku opciju, moguće je da će ga liječnici koji izdaju recepte odabrati neovisno o njegovoj cijeni, čak i ako je ta cijena znatno veća od cijene drugih dostupnih lijekova. Niske cijene drugih lijekova, koje bi na klasičnom tržištu ipak izvršavale jak konkurentski pritisak, stoga nemaju odlučujući utjecaj. Razlika u cijeni između tih proizvoda tim je manje važna jer razina naknade smanjuje financijski teret odabranog liječenja za pacijenta. Iz toga proizlazi da farmaceutsko društvo čiji lijek liječnici ne priznaju pozitivno ili o njemu nemaju pozitivno mišljenje te koje mu želi sniziti cijenu u nadi da će zadržati svoj tržišni udio nema nikakve šanse za uspjeh. Drugim riječima, priznato superioran lijek može izvršavati znatan konkurentski pritisak na druge lijekove dostupne za liječenje iste bolesti, čak i ako je skuplji. Stoga su u predmetu u kojem je donesena presuda od 1. srpnja 2010., AstraZeneca/Komisija (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
) Komisija i Opći sud utvrdili da je terapijska superiornost inhibitora protonske pumpe (IPP) nad H2 blokatorima omogućila prvima da postupno istisnu druge s tržišta, unatoč znatno većoj cijeni IPP‑ova. Suprotno tomu, moguće je da lijekovi koji s terapijskog gledišta ne mogu ili više ne mogu konkurirati „istaknutom” lijeku na njega više ne izvršavaju konkurentski pritisak. Takvi elementi mogu opravdati da taj lijek sam po sebi predstavlja jedno tržište, ograničeno na njegovu molekulu, u izvornoj i generičkoj verziji.
Ako za liječenje iste bolesti liječnici koji izdaju recepte biraju između lijekova od kojih se ni za jedan ne priznaje niti smatra da je superiorniji drugima, osobito zbog njihova istovjetnog načina djelovanja ili zato što ih se ne može razlikovati na temelju njihove terapijske koristi ili neželjenih učinaka ili nuspojava, analiza konkurencije između tih lijekova velikim se dijelom temelji i na kvalitativnoj usporedbi. Liječnikov odabir u pravilu ne ovisi najprije o trošku tih terapija, nego o njihovu stupnju terapijske razlike, njihovoj prikladnosti profilu pacijenata, liječnikovu poznavanju različitih lijekova ili pak o njegovu osobnom iskustvu i iskustvu njegovih pacijenata. Naime, u načelu ne postoji povezanost između razine cijene lijeka i njegova terapijskog značaja: lijek nije najbolji zato što je skuplji od konkurencije i nije lošiji od konkurencije zato što je njegova cijena niža. Viša cijena novijeg lijeka uostalom ne ovisi nužno o terapijskoj inovaciji tog lijeka, osobito ako pripada istoj terapijskoj skupini kao i drugi lijekovi te ima isti način djelovanja, i može se objasniti, među ostalim, amortizacijom većih troškova istraživanja ili proizvodnje ili većih promidžbenih troškova od onih starijeg lijeka.
Točno je, kao što je Komisija naglasila na raspravi, da između lijekova za koje se priznaje ili smatra da su potpuno jednakovrijedni cijena može biti važna varijabla. Znatno snižena cijena lijeka, osobito zbog uvođenja njegove generičke verzije na tržište, može opravdati to da liječnici tom lijeku daju prednost te da upravitelji sustava socijalne sigurnosti i regulatorna tijela potiču da se na recept izdaje njegova generička verzija. Isto tako, ulazak generičke verzije drugog lijeka za koji se priznaje ili smatra da je jednakovrijedan ili zamjenski može oslabiti položaj predmetnog izvornog lijeka na tržištu. Stoga se može izvršavati cjenovni konkurentski pritisak, a zadržavanje cijene predmetnog lijeka može biti pokazatelj slabog konkurentskog pritiska kojem je izložen navedeni lijek.
Međutim, kao što pravilno tvrdili tužitelji na raspravi, zbog samog zadržavanja cijene lijeka na tržištu ne može se zaključiti da on nije bio izložen znatnim konkurentskim pritiscima koje su izvršavali lijekovi za koje se priznaje ili smatra da su jednakovrijedni ili zamjenski, u izvornim i generičkim verzijama.
Naime, budući da liječnici mogu slobodno birati između tih lijekova iz razloga koji nisu povezani s njihovim troškom, moguća je pojava velikih razlika u učestalosti upotrebe tih proizvoda, u stupnju vjernosti koji im iskazuju liječnici, mišljenju liječnika o njihovim koristima u određenom trenutku pri odabiru lijeka koji se izdaje na recept. Odluke koje donose liječnici stoga u znatnim omjerima mogu mijenjati tržišne udjele pojedinačnih dostupnih lijekova i dovesti farmaceutska društva u situaciju u kojoj ovise o odabirima liječnika koji izdaju recepte, kao što je svaki proizvođač robe ovisan o potrošačima u situaciji u kojoj je roba lako zamjenjiva.
Iz tog razloga proizvođači tih lijekova, koji ne stavljaju velik naglasak na cijenu proizvoda u svojoj poslovnoj strategiji, često ulažu velike napore u promidžbu svojeg proizvoda kako bi povećali vjernost liječnika koji izdaju recepte ili privukli nove liječnike koji izdaju recepte, provođenjem znanstvenih studija, koje financiraju i kojima žele postići da se njihov proizvod razlikuje od proizvoda njihovih konkurenata, ili izravnom promidžbenom radnjom kod liječnika koji izdaju recepte, koje može imati vrlo različite oblike. Ti promidžbeni napori čine znatan postotak prihoda od prodaje predmetnih proizvoda, koji katkad iznosi gotovo 30 %, po čemu se farmaceutski sektor razlikuje od drugih sektora u kojima promidžbena radnja nije toliko intenzivna. Kao što su tvrdili tužitelji, takvi napori mogu biti pokazatelj da postoji djelotvorno tržišno natjecanje između predmetnih poduzetnika.
U takvoj situaciji, ako postoje lijekovi za koje se priznaje ili smatra da su jednakovrijedni ili zamjenski, u analizi tržišta posebnu pozornost treba pridati elementima na temelju kojih se može utvrditi postojanje kvalitativnih konkurentskih pritisaka ili onih koji nisu povezani s cijenama, koji se osobito odražavaju u nastojanjima da se pridobije nove liječnike koji izdaju recepte, koji će ga prvog odabrati kao terapiju, u prelascima pacijenata koji primaju stalnu terapiju na druge konkurentne lijekove, u intenzitetu promidžbenih radnji koje se provode u pogledu lijeka ako postoje alternativni jednakovrijedni ili manje skupi lijekovi.
Ako se postojanje dokaza o konkurentskom pritisku koji nije povezan s cijenama, kao što su oni navedeni u točki 1402. ove presude, ne može utvrditi, osobito zbog velike inercije liječnika u njihovom odabiru lijeka koji se izdaje na recept, koja dovodi do učinaka pridobivanja vjernosti koji dovode do blokiranja tržišta, predmetni lijek može biti zaštićen od stvarnih konkurentskih pritisaka dok god njegova generička verzija ne uđe na tržište, tim više jer regulatorni okvir umanjuje ulogu čimbenika tržišnog natjecanja koji proizlaze iz cijene. Stoga može biti opravdano utvrđivanje mjerodavnog tržišta na razini molekule takvog lijeka, u izvornoj i generičkoj verziji.
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da će u ovom predmetu, u odgovoru na argumente tužiteljâ i Komisije, trebati ispitati jesu li tijekom relevantnog razdoblja, kao što tvrde tužitelji, postojali lijekovi za koje se priznalo ili smatralo da su jednakovrijedni perindoprilu i koji su ga zbog toga mogli lako zamijeniti ili se perindopril dovoljno razlikovao od konkurencije svojim terapijskim koristima te utvrditi postojanje dokaza o konkurentskim pritiscima koji nisu povezani s cijenama i koje su na perindopril izvršavali drugi lijekovi, kojima se može opravdati utvrđivanje šireg tržišta od tržišta tog jednog lijeka, unatoč relativno neelastičnoj cjenovnoj potražnji perindoprila, koju naglašava Komisija.
S obzirom na sva ta razmatranja, iznesena u točkama 1380. do 1404. ove presude, valja ispitati tri glavna prigovora koje ističu tužitelji u svrhu osporavanja analize mjerodavnog tržišta proizvoda koju je provela Komisija u pobijanoj odluci.
2)

Prvi dio prvog prigovora, koji se temelji na neuzimanju u obzir svih elemenata gospodarskog konteksta
U okviru prvog prigovora tužitelji u biti tvrde da je Komisija povrijedila temeljno načelo prema kojem tržište farmaceutskih proizvoda treba utvrditi s obzirom na ukupan gospodarski kontekst. Komisija je odluku previše temeljila na cijeni a da pritom nije dovoljno uzela u obzir terapijsku zamjenjivost predmetnih proizvoda.
Konkretnije, u prvom dijelu tog prigovora tužitelji prigovaraju Komisiji da nije uzela u obzir sve elemente konteksta u okviru utvrđivanja tržišta. U drugom dijelu prigovora tužitelji smatraju da je Komisija pridala preveliku važnost cjenovnom čimbeniku.
Najprije valja ispitati osnovanost prvog dijela prigovora, koji se temelji na tome da Komisija nije uzela u obzir sve elemente gospodarskog konteksta kako bi utvrdila mjerodavno tržište. Suprotno tomu, kako bi se mogla ocijeniti relativna važnost koju je Komisija pridala cjenovnom čimbeniku, Opći sud ispitat će drugi dio prigovora nakon što ocijeni zakonitost pobijane odluke u pogledu svih čimbenika koji nisu povezani s cijenama, a mogu imati ulogu u utvrđivanju mjerodavnog tržišta.
Stoga valja ispitati je li Komisija u ovom slučaju pri utvrđivanju mjerodavnog tržišta proizvoda uzela u obzir ukupan gospodarski kontekst, konkretno čimbenike koji se ne odnose na cijene.
Uvodno, kao što proizlazi iz razmatranja u točkama 1380. do 1404. ove presude, farmaceutski sektor jest „atipičan” sektor čije posebnosti zahtijevaju da se tržište utvrdi prema pristupu koji se temelji na nekoliko kriterija, konkretno na terapijskoj upotrebi proizvoda.
Najprije, što se tiče uzimanja u obzir terapijske upotrebe predmetnih proizvoda, valja napomenuti da je Komisija u uvodnim izjavama 2432. do 2459. pobijane odluke utvrdila da perindopril pripada skupini ACE inhibitora, navedenih na razini ATK 3 klasifikacije SZO‑a. Međutim, na temelju dokaza koje je utvrdila Komisija, ona je smatrala da lijekovi koji pripadaju skupini ACE inhibitora nisu homogeni proizvodi, uzimajući u obzir da je perindopril, prema Komisijinu mišljenju znanstveno priznat zbog određenih značajki koje ga razlikuju od ostalih ACE inhibitora.
Komisija je također uzela u obzir, kao što osobito proizlazi iz uvodnih izjava 2496. do 2513. pobijane odluke koje se odnose na sheme prelaska, postojanje mehanizma „inercije” liječnika i rastuće skupine liječnika koji izdaju recepte „vjernih” perindoprilu, koji može ograničiti konkurentske pritiske u pogledu novih pacijenata, kao i nisku sklonost pacijenata koji se liječe perindoprilom da promijene lijek.
K tomu, Komisija je u analizi mjerodavnog tržišta spomenula Servierove promidžbene napore, pri čemu je osobito smatrala da nepromjenjivost promidžbenih troškova upućuje na nepostojanje izloženosti velikim konkurentskim pritiscima.
Konačno, Komisija je u provođenju analize prirodnih događaja koji su povezani s cijenom smatrala da pritisak koji izvršavaju generičke verzije perindoprila treba smatrati ključnim u analizi mjerodavnog tržišta i da činjenica da pritisak koji izvršavaju generički lijekovi prevladava nad svim drugim mogućim pritiscima prirodno dovodi do ograničenja mjerodavnog tržišta samo na molekulu perindoprila (uvodna izjava 2546. pobijane odluke). Štoviše, što se tiče utjecaja regulatornog okvira, Komisija je istaknula da je regulatorni okvir uvelike ograničio Servierovu izloženost cjenovnim pritiscima, čime se Servieru omogućilo da posluje slobodan od svih konkurentskih pritisaka (uvodna izjava 2527. pobijane odluke).
Slijedom toga, iz pobijane odluke proizlazi da Komisija nije razmatrala samo cjenovni čimbenik u svrhu utvrđivanja mjerodavnog tržišta. Konkretno, terapijska upotreba perindoprila smatrala se relevantnim elementom u analizi tržišta. Stoga, iako su tužitelji, kao što proizlazi iz okvira analize iznesenog u točkama 1380. do 1404. ove presude, utemeljeno napomenuli da valja uzeti u obzir terapijske značajke lijekova kako bi se utvrdilo mjerodavno tržište, nisu mogli valjano istaknuti da Komisija u ovom slučaju nije uzela u obzir cijeli gospodarski kontekst, konkretno terapijsku upotrebu lijekova.
Komisija stoga nije počinila pogrešku koja se tiče prava za koju joj tužitelji prigovaraju u tom pogledu.
Stoga treba odbiti prvi dio prvog prigovora.
3)

Drugi prigovor, koji se temelji na tome da Komisija nije poštovala terapijsku zamjenjivost ACE inhibitora
U drugom prigovoru tužitelji u biti tvrde da Komisija nije poštovala terapijsku zamjenjivost između ACE inhibitora. Tvrde, kao prvo, da je Komisija pogrešno smatrala da se perindopril po svojim posebnim obilježjima razlikuje od drugih ACE inhibitora, kao drugo, da je postojalo snažno tržišno natjecanje između ACE inhibitora u pogledu novih pacijenata, kao treće, da je Komisija podcijenila sklonost pacijenata koji se liječe perindoprilom da promijene lijek i, konačno, da su promidžbene radnje jedna od ključnih dimenzija tržišnog natjecanja na mjerodavnom tržištu.
i)

Razlikovanje između perindoprila i drugih ACE inhibitora u pogledu učinkovitosti i nuspojava
U pobijanoj odluci, osobito u uvodnim izjavama 2449., 2499. i 2519., Komisija je u biti smatrala da su ACE inhibitori s terapijskog gledišta heterogena skupina lijekova, da ta heterogenost može biti povezana s razlikom u učinkovitosti i toleranciji na osobnoj razini te da perindopril ima terapijsku upotrebu koja se razlikuje od drugih ACE inhibitora. Istaknula je da, iako ACE inhibitori pripadaju skupini lijekova u smislu treće razine sustava klasifikacije ATK koji upotrebljava SZO, ipak ne bi bilo točno smatrati ACE inhibitore običnom homogenom skupinom. Prema njezinu mišljenju, perindopril je znanstveno priznat zbog određenih značajki po kojima se razlikuje od ostalih ACE inhibitora. U prilog tim razmatranjima, Komisija se oslonila osobito na liječničke preporuke, niz znanstvenih studija, Servierove interne dokumente i anketu koju su ispunili liječnici koji izdaju perindopril na recept.
Tužitelji osporavaju Komisijinu ocjenu prema kojoj se perindopril s terapijskog gledišta ne može zamijeniti drugim ACE inhibitorima, osobito s obzirom na posebne značajke u pogledu njegove učinkovitosti i nuspojava. Tvrde da drugi ACE inhibitori pripadaju homogenoj skupini unutar koje ne postoji nikakva znatna razlika kojom bi se opravdalo da jedna molekula perindoprila čini zasebno tržište.
Valja zajedno ispitati relevantne elemente na temelju kojih se može ocijeniti smatraju li liječnici koji izdaju recepte da se perindopril s terapijskog gledišta može zamijeniti drugim ACE inhibitorima. U ovom će se slučaju naknadno uzeti u obzir osnovne informacije koje se odnose na taj lijek navedene u pobijanoj odluci, sustav klasifikacije ATK, liječničke preporuke, medicinske studije, politike koje provode određena mjesna tijela Ujedinjene Kraljevine, Servierovi interni dokumenti, Komisijina anketa u kojoj su ispitani liječnici koji izdaju recepte i odgovori proizvođača drugih ACE inhibitora na Komisijina pitanja.
Kao prvo, u uvodnim izjavama 2143. do 2164. pobijane odluke uvodno se iznose osnovne informacije o perindoprilu osobito u pogledu načina djelovanja, glavnih indikacija, kontraindikacija i nuspojava tog lijeka.
Valja istaknuti da nijedan element razlikovanja između perindoprila i drugih ACE inhibitora ne proizlazi iz tog opisa osnovnih informacija o perindoprilu.
Što se tiče nuspojava, točno je da se u uvodnoj izjavi 2149. pobijane odluke ističe da se, prema medicinskoj literaturi, perindopril općenito dobro podnosi, uz profil neželjenih učinaka sličan profilu drugih ACE inhibitora, i da je Servier u svojim internim dokumentima hvalio svoj proizvod zbog njegove visoke razine tolerancije i velikog ugleda. Valja ipak naglasiti da iz samog teksta medicinske literature koju Komisija navodi u uvodnoj izjavi 2149. pobijane odluke proizlazi da je profil neželjenih učinaka perindoprila sličan profilu drugih ACE inhibitora. Komisija je u odgovoru na tužbu tada izričito priznala da ACE inhibitori imaju slične nuspojave, što nije navedeno u pobijanoj odluci.
Stoga iz opisa osnovnih informacija o perindoprilu iz pobijane odluke proizlazi da su način djelovanja, glavne indikacije, kontraindikacije i nuspojave ACE inhibitora slični.
Kao drugo, u sustavu klasifikacije ATK, koji tijela nadležnih za tržišno natjecanje uzimaju u obzir kako bi ocijenila terapijsku zamjenjivost između lijekova i utvrdila mjerodavno tržište, farmaceutski su proizvodi podijeljeni na pet različitih razina i skupina ovisno o organima na koje djeluju i njihovim kemijskim, farmakološkim i terapijskim svojstvima. Treća razina klasifikacije ATK obuhvaća farmaceutske proizvode ovisno o njihovim terapijskim indikacijama, u četvrtoj se uzima u obzir način djelovanja, a u petoj se utvrđuju najuže skupine koje sadržavaju zasebne aktivne tvari.
Iz Komisijine prakse odlučivanja u farmaceutskom sektoru, u području utvrđivanja tržišta, proizlazi da se analiza općenito provodi od treće razine. Međutim, ostale razine klasifikacije ATK mogu se također uzeti u obzir ako je jasno da se na drugim razinama izvršavaju dovoljno snažni konkurentski pritisci i ako se, slijedom toga, ne čini da treća razina omogućuje točno utvrđivanje tržišta (presuda od 1. srpnja 2010., AstraZeneca/Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, t.
154.
).
U ovom slučaju, Komisija nije provela analizu na trećoj razini klasifikacije ATK, nego je utvrdila mjerodavno tržište na petoj razini te klasifikacije, odnosno na razini molekule perindoprila, aktivnog sastojka Coversyla. Iako se utvrđivanje mjerodavnog tržišta na petoj razini klasifikacije ATK samo po sebi ne može kritizirati, valja utvrditi da svi ACE inhibitori, kojih ima šesnaest, pripadaju trećoj razini klasifikacije ATK, koja odgovara terapijskim indikacijama, te četvrtoj razini te klasifikacije, koja odgovara načinu djelovanja, u istoj skupini nazvanoj „[ACE inhibitori], sami”.
Stoga, sustav klasifikacije ATK ne omogućuje da se utvrdi bilo kakva razlika između perindoprila i drugih ACE inhibitora u pogledu terapijske uporabe. Njime se potvrđuje, što se uostalom ne osporava, da se ACE inhibitori međusobno ne razlikuju u pogledu indikacija i načina djelovanja.
Kao treće, kao što Komisija pravilno naglašava u uvodnoj izjavi 2172. pobijane odluke, u analizi odnosa između različitih antihipertenzivnih lijekova uzimaju se u obzir relevantne liječničke preporuke.
Liječničkim preporukama nastoje se pružiti uravnotežene informacije liječnicima kako bi im se pomoglo pri donošenju odluka u svakodnevnoj praksi. One se temelje na svim dostupnim izvorima znanstvenih dokaza, uključujući velika klinička istraživanja i njihove metaanalize. Njima se pružaju sažeci medicinskih spoznaja dostupnih tijekom ispitanog razdoblja.
Komisija je u pobijanoj odluci provela analizu zajedničkih preporuka SZO‑a i Međunarodnog društva za hipertenziju iz 1999., preporuka Europskog društva za hipertenziju i Europskog društva za kardiologiju iz 2003. i 2007., preporuka Britanskog društva za hipertenziju iz 1999. i 2004. i preporuka National Institute for Health and Clinical Excellence (Nacionalni institut za zdravlje i kliničku izvrsnost, Ujedinjena Kraljevina, u daljnjem tekstu: NICE) iz 2004. i 2006.
Doista, u zajedničkim preporukama SZO‑a i Međunarodnog društva za hipertenziju iz 1999. u pogledu ACE inhibitora navode se iste glavne i sekundarne indikacije te iste glavne i sekundarne kontraindikacije. U pobijanoj odluci ne ističe se nijedan element razlikovanja između ACE inhibitora u tim preporukama.
U preporukama Europskog društva za hipertenziju i Europskog društva za kardiologiju iz 2003. i 2007., koje su odobrila društva za kardiologiju na nacionalnoj razini, među ostalim, u Francuskoj, Nizozemskoj i Poljskoj, na globalnoj razini analiziraju se svojstva, učinci i indikacije svih ACE inhibitora i ne sadržavaju zaključke posebno u pogledu jedne od molekula te skupine lijekova. Ne sadržavaju nikakvu potpodjelu između lijekova skupine ACE inhibitora, za razliku primjerice od lijekova koji pripadaju skupini blokatora kalcijevih kanala i diuretika. U tim se preporukama zagovara promjena skupine lijeka ako on nije učinkovit ili ga se ne podnosi.
Točno je da se u preporukama Europskog društva za hipertenziju i Europskog društva za kardiologiju navodi da se čak različiti proizvodi iste skupine lijekova razlikuju ovisno o vrsti i učestalosti nuspojava. Međutim, to se razmatranje ne odnosi posebno na skupinu ACE inhibitora te uopće nije pojašnjeno u pogledu predmetnih lijekova i prirode predmetnih nuspojava. Nadalje, na temelju samog navođenja preporuka koje se odnose na razliku u nuspojavama koje uzrokuju različiti proizvodi iste skupine lijekova ne može se utvrditi konkretno postojanje razlike između perindoprila i drugih ACE inhibitora u pogledu nuspojava.
Isto tako, Komisija u uvodnoj izjavi 2181. pobijane odluke tvrdi da, u skladu s preporukama Europskog društva za hipertenziju i Europskog društva za kardiologiju, odabir lijeka za hipertenziju treba temeljiti na pojedinačnom pacijentu, što je iznimno važno za procjenu mjerodavnog tržišta. No, na temelju okolnosti da se u tim preporukama navodi da se pojedinci razlikuju u pogledu njihove podložnosti nekoj nuspojavi ne može se zaključiti da postoje razlike između ACE inhibitora u pogledu nuspojava. Iz toga proizlazi da europske preporuke za liječenje hipertenzije ne sadržavaju nikakav element na temelju kojeg se perindopril može razlikovati od drugih ACE inhibitora u pogledu terapijske upotrebe.
U preporukama Britanskog društva za hipertenziju iz 1999. i 2004. navodi se postojanje indikacija, kontraindikacija i nuspojava, osobito kašalj, koje su zajedničke svim lijekovima skupine ACE inhibitora. Preporuke NICE‑a iz 2004. i 2006. sadržavaju zaključke o lijekovima koje treba prepisati u prvoj i drugoj liniji liječenja, ali u tom pogledu uopće ne prave razliku između ACE inhibitora.
Stoga se u liječničkim preporukama analiziranim u pobijanoj odluci, koje liječnicima pružaju uravnotežene informacije na temelju svih dostupnih izvora znanstvenih dokaza, uključujući velika klinička istraživanja i njihove metaanalize, ne utvrđuje nikakva razlika između lijekova skupine ACE inhibitora. Te preporuke potvrđuju, kao klasifikacija ATK, homogenost skupine ACE inhibitora s gledišta terapijske upotrebe.
Kao četvrto, Komisija je u pobijanoj odluci razmotrila medicinske studije o perindoprilu, i to studije dostupne na početku ispitanog razdoblja kao i studije dostupne objavljene 2000-ih godina.
Što se tiče medicinskih studija o perindoprilu dostupnih početkom 2000-ih godina, pobijana odluka temelji se na dvama člancima objavljenim 2001.
U prvom se članku navodi, među ostalim, činjenica da je perindopril ACE inhibitor koji se dobro podnosi i koji je za pacijente s blagom do umjerenom hipertenzijom znatno bolji u pogledu kliničkog odgovora od kaptoprila i jednako učinkovit kao drugi ACE inhibitori. U drugom se članku navodi da je sposobnost perindoprila da snizi krvni tlak slična ili bolja od sposobnosti drugih antihipertenzivnih sredstava u njegovoj terapijskoj skupini i da se hipotenzija nakon prve doze prouzročena ozbiljnim snižavanjem krvnog tlaka rjeđe pojavljuje kod perindoprila nego drugih ACE inhibitora, što je prednost kod određenih kategorija pacijenata.
U pobijanoj se odluci iz toga zaključuje da je na datum objave tih članaka već postojao opširan znanstveni korpus koji je upućivao na to da perindopril treba smatrati ključnim ACE inhibitorom. Međutim, valja utvrditi da, iako se u tim dvama člancima stvarno smatra da je perindopril učinkovit ili bolji od ostalih terapija u pogledu snižavanja krvnog tlaka, superiornost perindoprila u tom pogledu navodi se samo u jednom od tih dvaju članaka u usporedbi s jednim od šesnaest ACE inhibitora, odnosno kaptoprilom. K tomu, na temelju tih se članaka ne može tvrditi da se u pogledu snižavanja krvnog tlaka perindopril pozitivno razlikuje od drugih ACE inhibitora, osobito lijekova kao što su ramipril, lizinopril ili enalapril, koje Servier smatra konkurentima perindoprilu.
Osim toga, iako se u drugom članku tvrdi da se perindopril pozitivno razlikuje od drugih ACE inhibitora u pogledu hipotenzije nakon prve doze prouzročene ozbiljnim snižavanjem krvnog tlaka, u njemu se ne spominje važnost koju treba pridati toj relativnoj superiornosti perindoprila te se ne ispituju terapijske prednosti koje drugi ACE inhibitori mogu imati u odnosu na perindopril.
Što se tiče medicinskih studija objavljenih 2000-ih godina, odnosno tijekom ispitanog razdoblja, Komisija u uvodnoj izjavi 2208. pobijane odluke navodi da je analizirala glavne studije koje uključuju upotrebu perindoprila na koje se upućuje u Servierovim internim strateškim dokumentima.
Stoga, studije Progress (objavljena 2001.), Europa (objavljena 2003.), ASCOT‑BPLA (objavljena 2005.), Preami i CAFE (objavljene 2006.), Advance (objavljena 2007.) i HYVET (objavljena 2008.) pokazuju da su za perindopril, neovisno o tome primjenjuje li se s drugim lijekovima, postojali znanstveni dokazi o učinkovitosti u smanjenju rizika od moždanog udara, sprečavanju rizika od ozbiljnih kardiovaskularnih promjena koje dovode do koronarne bolesti srca i postupnom smanjenju remodeliranja funkcije lijeve klijetke.
Međutim, ni u jednoj od medicinskih studija navedenih u točki 1445. ove presude ne uspoređuje se učinkovitost perindoprila s učinkovitosti drugih ACE inhibitora te se ne tvrdi da je perindopril relativno učinkovitiji od drugih ACE inhibitora. U tim okolnostima, na temelju studija koje je analizirala Komisija ne može se smatrati da se perindopril razlikuje od drugih ACE inhibitora u pogledu učinkovitosti.
K tomu, u pobijanoj odluci nisu se analizirale sve studije koje uključuju upotrebu perindoprila u 2000-ima, osobito jedna od njih u kojoj nisu izneseni povoljni zaključci o tom lijeku. Komisija nije analizirala studiju PEP‑CHF (objavljena 2006.) koja je za cilj imala dokazati učinkovitost perindoprila u liječenju zatajenja srca. U skladu s izvješćem profesora V., sastavljenim na Servierov zahtjev i koje je Servier podnio u okviru svojih napomena u odgovoru na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, rezultati te studije, koja je prekinuta, ali čiji su rezultati ipak objavljeni, nisu dokazali nikakvu učinkovitost perindoprila u području zatajenja srca. Ta je medicinska studija dovela do umanjivanja znanstvenih dokaza o učinkovitosti koji su postojali za perindopril tijekom ispitanog razdoblja.
Osim toga, u pobijanoj odluci nisu se analizirale medicinske studije objavljene u 2000-im godinama koje uključuju upotrebu drugih ACE inhibitora, iako su te studije navedene u Servierovim internim strateškim dokumentima. Komisija nije ispitala medicinske studije koje se odnose na ramipril (ASCOT‑BPLA, HOPE), enalapril (SOLVD i ANBP2) i trandolapril (TRACE), koje su navedene u uvodnoj izjavi 2234. pobijane odluke. U pobijanoj se odluci ne navodi Cochraneova studija, na koju je Servier uputio u okviru svojih napomena u odgovoru na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku i u kojoj se analizira relativna učinkovitost četrnaest ACE inhibitora u pogledu antihipertenzivne učinkovitosti.
Budući da Komisija nije analizirala studije koje uključuju upotrebu drugih ACE inhibitora, time se dodatno sprečava da se za medicinske studije opisane u pobijanoj odluci smatra da dokazuju postojanje posebne učinkovitosti perindoprila među ACE inhibitorima.
Među tim studijama, Komisija nije analizirala studiju HOPE (objavljena 2000.) iako je se u više navrata navodi u Servierovim internim strateškim dokumentima i, u skladu sa Servierovim orijentacijskim planovima, čini važnu studiju kojom je omogućeno da ramipril dobije novu indikaciju koja je pridonijela velikom komercijalnom uspjehu i koju je Sanofi‑Aventis upotrijebio u okviru obavijesti u kojoj je naglasio sposobnost ramiprila da spašava živote. Suprotno onomu što tvrdi Komisija, u pobijanoj se odluci nije analizirao sadržaj studije HOPE, pri čemu je u uvodnoj izjavi 2493. Komisija samo navela da moguće tumačenje te studije uvelike ovisi o načinu na koji se o studijama obavješćuju liječnici koji izdaju recepte u okviru promidžbenih napora proizvođačâ, što je razmatranje kojim se ne analizira sadržaj te studije.
Cochraneova medicinska studija (objavljena u travnju 2009.) jest metaanaliza u kojoj se provodi ocjena relativne učinkovitosti ACE inhibitora u snižavanju krvnog tlaka na temelju 92 prethodne studije koje uključuju četrnaest ACE inhibitora. Valja istaknuti da je sposobnost snižavanja krvnog tlaka očito ključan element za ocjenjivanje relativne učinkovitosti ACE inhibitora. Međutim, u Cochraneovoj studiji zaključuje se, kao što pravilno naglašavaju tužitelji, da nijedan ACE inhibitor nije bolji ili lošiji od drugih u pogledu antihipertenzivne učinkovitosti. Iako je Cochraneova studija objavljena krajem ispitanog razdoblja, ipak je relevantna za ocjenu učinkovitosti ACE inhibitora jer se temelji na velikom broju prethodnih studija, uključujući studije koje Komisija nije analizirala u pobijanoj odluci.
Komisija tvrdi da je zaključak Cochraneove studije da se ne može isključiti da postoje razlike između jednog ili više predmetnih lijekova u pogledu njihove sposobnosti snižavanja krvnog tlaka i da je potrebno, kako bi se analiziralo postoje li takve razlike između različitih lijekova, provesti komparativna testiranja različitih ACE inhibitora u jednakim dozama koje snižavaju krvni tlak. Taj argument treba odbiti jer se razmatranje iz studije o postojanju nesigurnosti u pogledu razlika u sposobnosti ACE inhibitora da snize krvni tlak nalazi u dijelu studije naslovljenom „Rasprava” i nije jedan od zaključaka iz studije. Relevantan ulomak dijela studije naslovljenog „Rasprava” završava utvrđenjem da je vrlo vjerojatno da je gotovo maksimalan učinak snižavanja krvnog tlaka različitih ACE inhibitora jednak.
Komisija osim toga ističe da se u Cochraneovoj studiji na temelju podataka kojima su njezini autori raspolagali nije moglo točno analizirati pitanje nuspojava. No, ta okolnost u svakom slučaju ne utječe na zaključak iz studije o tome da ne postoje znatne razlike između ACE inhibitora u pogledu snižavanja krvnog tlaka. K tomu, što se tiče Komisijina argumenta prema kojem se u studiji ističu razlike između ACE inhibitora u pogledu omjera doze i učinkovitosti, dostupnosti različitih doza i vremena u kojem lijek počinje djelovati, valja navesti da se u studiji ne naglašava postojanje znatnih razlika između ACE inhibitora s terapijskog gledišta te se naprotiv zaključuje da će prepisivanje manje skupljih ACE inhibitora u manjim dozama omogućiti znatne uštede.
Stoga Komisijina argumentacija ne može dovesti u pitanje jedan od ključnih zaključaka iz Cochraneove studije, koji se izričito nalazi u njezinim zaključcima i sažetku, prema kojem nijedan ACE inhibitor nije bolji ili lošiji od drugih u pogledu antihipertenzivne učinkovitosti.
Činjenicu da se perindopril ne razlikuje od drugih ACE inhibitora osobito u pogledu učinkovitosti potvrđuje izvješće profesora V., izrađeno na Servierov zahtjev, koje Komisija ne osporava. U tom izvješću, koje ispituje rezultate medicinskih studija koje uključuju upotrebu perindoprila kao i rezultate medicinskih studija iz 1980-ih, 1990-ih i 2000-ih godina koje uključuju upotrebu drugih ACE inhibitora, osobito studije SAVE koja se odnosi na kaptopril, studija AIRE i HOPE koje se odnose na ramipril te studija Consensus i SOLVD koje se odnose na enalapril, navodi se da su, osim kaptoprila i, u manjoj mjeri, enalaprila, svi ACE inhibitori kompatibilni s jednom dozom dnevno za dvije glavne indikacije iz te skupine, odnosno arterijsku hipertenziju i zatajenje srca. U izvješću, kao i u Cochraneovoj studiji, naglašava se da medicinske studije ne pokazuju nikakvu razliku u antihipertenzivnoj učinkovitosti različitih ACE inhibitora. Ističe se da su u području zatajenja srca povoljni učinci te terapijske skupine jednaki za sve ACE inhibitore, u skladu sa studijama dostupnim za kaptopril, enalapril, ramipril, kvinapril i lizinopril. Iako za perindopril postoje dokazi o učinkovitosti u području prevencije kardiovaskularnih bolesti, suprotno tomu takvi dokazi ne postoje u području zatajenja srca.
U izvješću profesora V. zaključuje se da se, za svaku od pet terapijskih skupina koje se upotrebljavaju u liječenju arterijske hipertenzije, konkretno ACE inhibitore, terapijski učinci mogu pripisati učincima skupine, a ne pojedinačnim svojstvima prepisanih molekula. U skladu s tim izvješćem, ramipril je ACE inhibitor druge generacije za koji postoji više podataka koji se temelje na znanstvenim dokazima dobivenim u randomiziranim kliničkim ispitivanjima i koji je na temelju svojeg odličnog farmakološkog profila i visoke kvalitete dokaza, najprije u području zatajenja srca, postao nesporni predvodnik na tržištu antihipertenzivnih lijekova. Perindopril je u skladu s tim izvješćem ACE inhibitor kao i drugi, koji nije ni snažniji niti ima bolji farmakološki profil. Za perindopril postoje podaci koji se temelje na dokazima iz područja prevencije kardiovaskularnih bolesti, iako dobiveni rezultati nužno ne pokazuju da se ispitivani učinak može pripisati perindoprilu. Suprotno tomu, ne postoje podaci koji se temelje na dokazima iz područja zatajenja srca i dijabetičke nefropatije.
Iz prethodno navedenog proizlazi da objavljene medicinske studije ne pokazuju da se perindopril razlikuje od drugih ACE inhibitora s terapijskog gledišta, osobito u pogledu učinkovitosti. Analiza medicinskih studija štoviše pokazuje da, iako za perindopril postoje dokazi o učinkovitosti, to je slučaj i za druge ACE inhibitore, kao što su enalapril, lizinopril ili ramipril, pri čemu uostalom za ramipril postoji više dokaza o učinkovitosti u području zatajenja srca.
Kao peto, tužitelji tvrde da politike koje provode nadležna mjesna tijela u području zdravstva u Ujedinjenoj Kraljevini potvrđuju činjenicu da se perindopril s terapijskog gledišta može zamijeniti drugim ACE inhibitorima. U prilog svojoj argumentaciji podnose nekoliko priloga koji se odnose na politiku koju provode PCT‑ovi.
U tom pogledu, Komisija tvrdi, s jedne strane, da prilog C29, koji se odnosi na PCT‑ove Škotske i Sjeverne Irske i koji su podnijeli tužitelji, treba odbaciti kao nedopušten i, s druge strane, da se time što su tužitelji upotrijebili sve priloge A 286, A 287 i C 29 koji se odnose na politike koje provode mjesna tijela u Ujedinjenoj Kraljevini povređuje članak 21. Statuta Suda Europske unije i članak 76. Poslovnika Općeg suda.
U skladu s člankom 85. stavkom 2. Poslovnika glavne stranke mogu podnositi dokaze i stavljati dokazne prijedloge u prilog svojim argumentima i u replici i odgovoru na repliku, pod uvjetom da opravdaju kašnjenje u podnošenju takvih dokaza odnosno stavljanju dokaznih prijedloga. Međutim, iz sudske prakse proizlazi da dokazi o protivnom i dokumenti koji sadržavaju dopunu postojećih dokaznih prijedloga podneseni nakon dokaza o protivnom protivne stranke u odgovoru na tužbu nisu obuhvaćeni pravilom o prekluziji predviđenim u navedenoj odredbi. Naime, ta se odredba odnosi na nove dokazne prijedloge i treba je tumačiti s obzirom na članak 92. stavak 7. navedenog poslovnika, koji izričito predviđa da se mogu podnositi dokazi o protivnom i dopunjavati postojeći dokazni prijedlozi (presude od 17. prosinca 1998., Baustahlgewebe/Komisija,
C‑185/95 P
,
EU:C:1998:608
, t.
71.
i
72.
i od 5. prosinca 2006., Westfalen Gassen Nederland/Komisija,
T‑303/02
,
EU:T:2006:374
, t.
189.
).
U ovom slučaju, dokazi koji se odnose na PCT‑ove Škotske i Sjeverne Irske koje su tužitelji podnijeli u prilogu C 29 ne mogu se proglasiti nedopuštenim uz obrazloženje da su podneseni u replici protivno članku 85. stavku 2. Poslovnika. Naime, kao što tužitelji navode u točki 417. replike, elementi istaknuti u prilogu C 29 odgovaraju na kritiku iz Komisijina odgovora na tužbu u pogledu pojedinačne prirode i samo teoretskog utjecaja politika koje provode PCT‑ovi. Stoga se pravilo o prekluziji predviđeno u članku 85 stavku 2. Poslovnika ne može na njih primijeniti, tako da su predmetni dokazi dopušteni.
Nadalje, što se tiče upotrebe priloga A 286 i A 287, priloženih tužbi podnesenoj 21. rujna 2014., koji se odnose na preporuke i politike koje provode mjesna tijela Ujedinjene Kraljevine, valja utvrditi da je njihova upotreba u skladu s člankom 21. Statuta Suda Europske unije i članka 44. stavka 1. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991., koji se tada primjenjivao. Isto tako, upotreba priloga C 29, priloženog replici podnesenoj 29. srpnja 2015., koji se odnosi na dokumente PCT‑ova Škotske i Sjeverne Irske, u skladu je s člankom 21. Statuta Suda Europske unije i člankom 76. Poslovnika Općeg suda. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, da bi tužba bila dopuštena, potrebno je da bitni činjenični i pravni elementi na kojima se ona temelji proizlaze, barem sažeto, ali dosljedno i razumljivo, iz teksta same tužbe. To tumačenje članka 21. Statuta Suda Europske unije i članka 44. stavka 1. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991. odnosi se i na uvjete dopuštenosti replike, kojom se dopunjuje tužba (presuda od 17. rujna 2007., Microsoft/Komisija,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
, t.
94.
i
95.
i navedena sudska praksa). U ovom slučaju, iako su prilozi A 286, A 287 i C 29 opsežni i sadržavaju niz dokumenta, tužitelji navode u tekstu tužbe, a zatim replike, činjenične i pravne argumente na koje se pozivaju. Podnošenjem tih priloga koji sadržavaju dokumente PCT‑ova Ujedinjene Kraljevine, uključujući PCT‑ova Škotske i Sjeverne Irske, tužitelji potkrepljuju svoju argumentaciju kojom nastoje dokazati da su PCT‑ovi odlučili o terapijskoj jednakovrijednosti između perindoprila i drugih ACE inhibitora, da su poticali liječnike opće prakse da zamijene perindopril drugim ACE inhibitorima i da su te politike, koje nisu bile pojedinačne prirode, imale stvaran utjecaj na potražnju na lokalnoj razini.
Komisija stoga ne može osnovano tvrditi da priloge A 286, A 287 i C 29, koje su podnijeli tužitelji, treba izuzeti iz rasprava.
Nadalje, iz sadržaja spisa, osobito iz uvodne izjave 2280. pobijane odluke, proizlazi da su određeni PCT‑ovi od 2005. izričito smatrali da perindopril nije učinkovitiji od drugih ACE inhibitora te su zbog cijene preporučivali upotrebu drugih ACE inhibitora nad perindoprilom, pa čak i zamjenu perindoprila drugim ACE inhibitorima, konkretno lizinoprilom ili ramiprilom. Komisija pogrešno tvrdi da dokumenti koji se odnose na PCT‑ove, koje su podnijeli tužitelji, sadržavaju pojedinačna razmatranja i rasuđivanja. Naime, te politike koje provode nadležna tijela i koje štoviše utvrđuje nezanemariv broj PCT‑ova iz više regija Ujedinjene Kraljevine, ne mogu se smatrati običnim pojedinačnim razmatranjima. Neovisno o konkretnim učincima inicijativa PCT‑ova, ocjena tih tijela u pogledu mogućnosti da se perindopril zamijeni drugim ACE inhibitorima proturječi Komisijinoj analizi koja se odnosi na heterogenost skupine ACE inhibitora.
Slijedom toga, politike koje provode nadležna mjesna tijela u području zdravstva u Ujedinjenoj Kraljevini potvrđuju činjenicu da se perindopril s terapijskog gledišta ne razlikuje od drugih ACE inhibitora.
Kao šesto, Komisija je pogrešno temeljila argument na Servierovim internim dokumentima kako bi utvrdila posebna terapijska svojstva perindoprila u odnosu na druge ACE inhibitore.
Uvodno, valja podsjetiti da, prema općim pravilima u području dokazivanja, vjerodostojnost i time dokazna vrijednost dokumenta ovise o njegovu podrijetlu, okolnostima njegova sastavljanja, njegovu adresatu te smislenosti i pouzdanosti njegova sadržaja (vidjeti u tom smislu presude od 24. listopada 1991., Atochem/Komisija,
T‑3/89
,
EU:T:1991:58
, t.
31.
do
38.
i od 11. ožujka 1999., Ensidesa/Komisija,
T‑157/94
,
EU:T:1999:54
, t.
312.
; mišljenje suca B. Vesterdorfa u svojstvu nezavisnog odvjetnika u predmetu Rhône‑Poulenc/Komisija,
T‑1/89
,
EU:T:1991:38
).
U ovom slučaju, Servierovi interni dokumenti, s obzirom na to da sadržavaju ocjene o terapijskoj upotrebi ACE inhibitora, namijenjene osiguravanju promidžbe perindoprila, za razliku od liječničkih preporuka nisu uravnotežen sažetak znanstvenih spoznaja. Za razliku od medicinskih studija, ne temelje se ni na metodologiji namijenjenoj osiguravanju pouzdanosti dobivenih rezultata. Ulomke tih internih dokumenata stoga treba analizirati uzimajući u obzir činjenicu da neki od njih imaju promidžbeni cilj.
Stoga iz internih strateških dokumenata proizlazi da je Servier povoljno prikazao svojstva perindoprila u okviru promidžbenih poruka namijenjenih liječnicima. U dokumentima koji sažimaju Servierove promidžbene radnje naglašavaju se pozitivni rezultati perindoprila te se čak navodi, na temelju medicinskih studija, jedinstven način djelovanja, mogućnost pozitivnog razlikovanja perindoprila od njegovih konkurenata, čak i superiornost perindoprila u odnosu na druge ACE inhibitore u područjima kao što su omjer promjene njegove koncentracije u plazmi, učinkovitosti za snižavanje krvnog tlaka, sinergija istodobne primjene s diuretikom ili kardiovaskularna zaštita.
Međutim, kao što je prethodno navedeno, sadržaj tih poruka treba analizirati uzimajući u obzir njihov promidžbeni cilj. U tom pogledu najprije valja istaknuti da Komisija ne osporava tvrdnju tužiteljâ prema kojoj se svaki ACE inhibitor predstavlja kao najbolji u okviru njihovih pojedinačnih promidžbenih poruka. Osim toga, Servierovi interni strateški dokumenti, ali i orijentacijski planovi, planovi o puštanju u prodaju i promidžbene poruke drugih ACE inhibitora koji se nalaze u spisu pokazuju da promidžbene kampanje za druge ACE inhibitore, kao što su one za ramipril, lizinopril ili trandolapril, također vrlo povoljno prikazuju terapijska svojstva tih lijekova. U promidžbenim kampanjama za druge ACE inhibitore često se lijek opisuje kao vodeći proizvod, jedinstven lijek među ACE inhibitorima te ga opisuju kao referentan lijek ili najbolji odabir. Te komunikacijske kampanje naglašavaju navodne prednosti predmetnog lijeka unutar skupine ACE inhibitora, u pogledu indikacija, učinkovitosti ili tolerancije. Ponekad sadržavaju izravne usporedbe s perindoprilom te neke od njih naglašavaju superiornost lijeka u odnosu na perindopril. U tim okolnostima, na temelju sadržaja poruka kojima se promiče perindopril i koje se nalaze u Servierovim internim strateškim dokumentima ne može se smatrati da se taj lijek s terapijskog gledišta razlikuje od drugih ACE inhibitora.
Osim toga, iz Servierovih internih strateških dokumenata, kad ih se razmatra zajedno, ne proizlazi da je perindopril terapijski superioran drugim ACE inhibitorima. Iz tih dokumenata proizlazi da drugi ACE inhibitori, kao što su ramipril, lizinopril i enalapril, imaju prednosti u pogledu dokaza o indikacijama i učinkovitosti, na temelju studija kao što su TRACE, AIRE ili HOPE. Konkretno, ramipril se navodi kao lijek za koji postoje dokazi o učinkovitosti u području zatajenja srca kod pacijenata s visokim kardiovaskularnim rizikom i kod dijabetičara.
Konačno, Komisija iznosi, među ostalim u uvodnim izjavama 2224. do 2236. pobijane odluke, da su, u skladu sa Servierovim internim dokumentima, promidžbene kampanje osobito imale za cilj razlikovanje perindoprila od drugih ACE inhibitora. Međutim, iz tih dokumenata proizlazi da se na temelju komunikacijskih kampanja nije dovoljno omogućilo razlikovanje perindoprila od drugih ACE inhibitora iz perspektive liječnika. U tim se dokumentima primjerice navodi kvalitativna studija provedena u srpnju 2007. među liječnicima opće prakse i kardiolozima, prema kojoj su perindopril i ramipril smatrali sličnima. U orijentacijskom planu za razdoblje 2009. – 2010. naglašava se na kraju ispitanog razdoblja manjak razlikovanja u odnosu na ramipril. Što se tiče Nizozemske, u orijentacijskim planovima za razdoblja 2006. – 2007., 2007. – 2008. i 2008. – 2009. navodi se da mnogo liječnika opće prakse smatra da je lizinopril jednakovrijedan perindoprilu.
Slijedom toga, Servierovi interni dokumenti ne dokazuju da je perindopril bio priznat zbog posebnih terapijskih svojstava koja ga razlikuju od drugih ACE inhibitora. Iako je poduzetnik, kao i drugi poduzetnici koji komercijaliziraju ACE inhibitore, pokušao promicati i pozitivno razlikovati perindopril u komunikaciji pohvalne prirode, ta strategija u skladu s tim dokumentima nije omogućila dovoljno razlikovanje perindoprila od drugih ACE inhibitora.
Kao sedmo, Komisija je svoju ocjenu terapijske zamjenjivosti perindoprila temeljila na anketi provedenoj među liječnicima koji izdaju recepte.
Komisija je ispitanike pronalazila na temelju popisa liječnika koji izdaju perindopril na recept koji je dostavio Servier i koji je osobito trebao uključivati kardiologe i liječnike opće prakse s kojima je Servier imao profesionalan i poslovni odnos. Iako su neki od tih popisa sadržavali gotovo sve liječnike koji izdaju recepte, to nije slučaj s popisom liječnika opće prakse u Francuskoj i Ujedinjenoj Kraljevini. Kao što tvrdi Servier, u tim okolnostima postoji pristranost u odabiru u pogledu te dvije kategorije ispitanika. Valja utvrditi da ta pristranost može utjecati na rezultate ankete za te dvije kategorije jer je moguće da su liječnici u profesionalnom odnosu sa Servierom davali prednost prepisivanju perindoprila u okviru svoje profesionalne prakse, i to više nego drugi liječnici koji izdaju recepte koji se ne nalaze u toj situaciji.
Osim toga, prikazivanje određenih rezultata ankete ne odgovara pitanjima koja su se postavila liječnicima koji izdaju recepte. Tako je Komisija u uvodnoj izjavi 2392. pobijane odluke navela postotak ispitanika za koje je perindopril preferirana prva ili druga linija liječenja esencijalne (primarne) hipertenzije, kronične ishemijske bolesti srca i zatajenja srca. Međutim, tužitelji naglašavaju, a da to nitko nije osporavao, da se u samoj anketi ne navodi nijedno „preferirano” liječenje nego se postavlja pitanje za koje se kardiovaskularne bolesti perindopril prepisuje kao „prva ili druga linija liječenja koja se preferira pred drugim liječenjima”. Potvrdan odgovor na to pitanje ne znači da se perindopril prepisuje prije drugih ACE inhibitora te se na temelju njega ne može znati u kojem se omjeru prepisuje perindopril kao prva linija liječenja arterijske hipertenzije. Isto tako, potvrdan odgovor na pitanja u pogledu posebne učinkovitosti perindoprila kod određenih kategorija pacijenata i njegovih rjeđih nuspojava kod određenih kategorija pacijenata ne znači nužno, s obzirom na tekst tih pitanja, da se perindopril razlikuje od drugih ACE inhibitora, prema mišljenju liječnika koji izdaju recepte.
Nadalje, iz rezultata te ankete proizlazi da je 51 % ispitanika smatrao da je za 81 do 100 % pacijenata koji su započinjali liječenje perindoprilom postojao jednakovrijedan lijek. Iz toga proizlazi da je za većinu ispitanih liječnika s terapijskog gledišta bilo moguće zamijeniti perindopril drugim lijekom, i to kod velike većine pacijenata koji su započinjali liječenje. Komisija u uvodnoj izjavi 2454. pobijane odluke uostalom priznaje da je većina ispitanika smatrala druge lijekove jednakovrijednim alternativnim terapijama perindoprilu. Komisija navodi i da su liječnici najčešće kao alternativu navodili ramipril u Francuskoj, Poljskoj i Ujedinjenoj Kraljevini te enalapril i lizinopril u Nizozemskoj.
Iz prethodno navedenog proizlazi da anketa koju je provela Komisija ne potvrđuje tezu da se perindopril razlikuje od drugih ACE inhibitora.
Kao osmo, iz odgovora na pitanja koja je Komisija postavila proizvođačima drugih ACE inhibitora, analiziranih u uvodnoj izjavi 2255. i sljedećim uvodnim izjavama pobijane odluke, proizlazi da je AstraZeneca, proizvođač lizinoprila, uz pet drugih ACE inhibitora smatrao perindopril zamjenom za njegov lizinoprila do datuma isteka njegova patenta. Isto tako, Merck Sharp & Dohme (MSD), koji proizvodi enalapril i lizinopril, izjavio je da je Servier jedan od poduzetnika koji mu konkuriraju u području hipertenzije i da je njegov proizvod perindopril jedna od terapija koje se mogu upotrijebiti kao alternativna terapija za njegove antihipertenzivne terapije. Osim toga, Sanofi‑Aventis smatra, kao što je Komisija navela u pobijanoj odluci, da perindopril i ramipril nisu „zamjene jedan za drugog” uzimajući u obzir, s jedne strane, znatno veći udio stanovništva koji je mogao imati koristi od ramiprila s obzirom na njegove šire indikacije u području smanjenja smrtnosti od kardiovaskularnih bolesti i, s druge strane, širi raspon početnih doza ramiprila. Međutim, iako ti elementi, pod pretpostavkom da se utvrde, mogu ograničiti mogućnosti zamjene ramiprila perindoprilom, njima se u svakom slučaju ne mogu ograničiti mogućnosti zamjene perindoprila ramiprilom. Stoga nisu prepreka tomu da se ramipril može smatrati proizvodom koji s terapijskog gledišta može zamijeniti perindopril.
Iz prethodno navedenog proizlazi da odgovori proizvođača izvornog lijeka na pitanja koja je postavila Komisija potvrđuju da se perindopril s terapijskog gledišta može zamijeniti drugim ACE inhibitorima.
S obzirom na cijeli sadržaj spisa, valja zaključiti da s terapijskog gledišta ne postoji znatna razlika između perindoprila i drugih ACE inhibitora, uključujući u pogledu učinkovitosti i nuspojava. U spisu ne postoji objektivan znanstveni dokaz o terapijskoj superiornosti perindoprila u odnosu na druge ACE inhibitore. Liječnici koji izdaju recepte smatraju da su ACE inhibitori uvelike međusobno zamjenjivi te postoji velik broj lijekova koje liječnici smatraju jednakovrijednim terapijama perindoprilu. Slijedom toga, Komisija je pogrešno smatrala da je skupina ACE inhibitora heterogena i da perindopril ima posebna terapijska svojstva unutar te skupine lijekova.
Stoga valja prihvatiti argumentaciju tužiteljâ, prema kojoj je Komisija počinila pogrešku u analizi terapijske zamjenjivosti ACE inhibitora.
ii)

Fenomen „inercije” liječnika u pogledu novih pacijenata
Iz uvodnih izjava 2388., 2511. i sljedećih uvodnih izjava te uvodne izjave 2539. i sljedećih uvodnih izjava pobijane odluke proizlazi da je Komisija smatrala da je perindopril „prokušan lijek” te je podložan ograničenom konkurentskom pritisku kod novih pacijenata zbog dobro poznatog fenomena „inercije” liječnika. Naime, iako liječnici imaju pristup brojnim terapijama, prirodno imaju tendenciju novim pacijentima prepisati lijekove koji su se pokazali učinkovitima u prošlosti.
Prema Komisijinu mišljenju, perindopril je čak i prije ispitanog razdoblja prikupio široku bazu pacijenata koji primaju stalnu terapiju. Fenomen „inercije” liječnika, koji ograničava zamjenjivost između dostupnih terapija, jest mehanizam kojim se omogućava jačanje baze korisnika perindoprila. Postojanje rastuće skupine vjernih liječnika koji izdaju recepte objašnjava neprestan rast baze pacijenata koji se liječe perindoprilom.
Tužitelji osporavaju tu Komisijinu ocjenu, pri čemu u biti tvrde da je postojalo snažno tržišno natjecanje između proizvođača ACE inhibitora u pogledu novih pacijenata i da nije postojala znatna „inercija” liječnika, nego samo manjak upućenosti liječnika koji izdaju recepte na cijenu.
Uvodno, valja istaknuti da fenomen „inercije” liječnika, koji je Komisija definirala kao „prirodnu” tendenciju da se novim pacijentima prepisuju lijekovi koji su pokazali dobre rezultate kod prijašnjih pacijenata, jest element, kao što sama Komisija ističe u uvodnoj izjavi 2540. pobijane odluke, koji se može mijenjati tijekom vremena i ovisi o vrsti bolesti. Riječ je o empirijskom pitanju koje je potrebno pomno ispitati u svakom slučaju zasebno.
Kao što je odlučio Opći sud u predmetu u kojem je donesena presuda od 1. srpnja 2010., AstraZeneca/Komisija (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
), „inercija” koja obilježava prakse u izdavanju recepata može osobito proizlaziti iz opreznosti koju obično liječnici pokazuju u pogledu novog proizvoda čija svojstva još ne poznaju dobro i, konkretnije, iz njihovih velikih bojazni u pogledu mogućih nuspojava tog proizvoda, na primjer mogućih kancerogenih učinaka (vidjeti u tom smislu presudu od 1. srpnja 2010., AstraZeneca/Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, t.
91.
,
92.
i
98.
).
Stoga u predmetnim okolnostima valja ocijeniti koliko je fenomen „inercije” liječnika mogao ograničiti zamjenjivost između dostupnih terapija i objasniti promjenu baze pacijenata koji se liječe perindoprilom, koju je Komisija opisala kao neprestan rast.
Kao prvo, kao što je prethodno navedeno, iz sadržaja spisa ne proizlazi da su ACE inhibitori heterogeni s terapijskog gledišta. Naprotiv, s terapijskog gledišta ne postoji znatna razlika između perindoprila i drugih ACE inhibitora, uključujući u pogledu učinkovitosti i nuspojava. Budući da skupina ACE inhibitora nije heterogena, nijednim se elementom slijedom toga ne ograničava mogućnost liječnika da prepišu druge ACE inhibitore osim perindoprila. Sadržaj spisa osobito ne upućuje na to da zbog drugih ACE inhibitora nastaju posebne bojazni u pogledu njihovih mogućih nuspojava. U tim okolnostima, u ovom slučaju ne postoje posebne bojazni u pogledu terapijske upotrebe ili eventualnih nuspojava ACE inhibitora zbog kojih bi moglo doći do visokog stupnja „inercije” liječnika koji su već imali priliku prepisati perindopril kad ti liječnici odabiru prepisati bilo koji ACE inhibitor novim pacijentima.
Valja naglasiti da se situacija perindoprila u odnosu na druge ACE inhibitore razlikuje od situacije IPP‑ova u odnosu na H2 blokatore u predmetu u kojem je donesena presuda od 1. srpnja 2010., AstraZeneca/Komisija (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
). Naime, u tom su predmetu IPP‑ovi i H2 blokatori različito upotrebljavani, uzimajući u obzir da su se IPP‑ovi prepisivali uglavnom za liječenje teških oblika gastrointestinalnih bolesti povezanih s hiperacidnošću, dok su se H2 blokatori prepisivali za liječenje manje teških ili lakših oblika tih bolesti (vidjeti u tom smislu presudu od 1. srpnja 2010., AstraZeneca/Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, t.
72.
). H2 blokatori ne mogu izvršavati znatan konkurentski pritisak na IPP‑ove osobito s obzirom na važnost koju liječnici i pacijenti pridaju terapijskoj superiornosti IPP‑ova (vidjeti u tom smislu presudu od 6. prosinca 2012.,AstraZeneca/Komisija,
C‑457/10 P
,
EU:C:2012:770
, t.
58.
). U ovom slučaju, nije dokazana nikakva terapijska superiornost perindoprila u odnosu na druge ACE inhibitore koja bi mogla spriječiti izvršavanje znatnog konkurentskog pritiska ACE inhibitora na perindopril u pogledu novih pacijenata.
Štoviše, perindopril je pušten u prodaju nakon nekoliko drugih ACE inhibitora, osobito nakon lizinoprila i enalaprila na tržišta Francuske, Nizozemske i Ujedinjene Kraljevine i nakon enalaprila na tržište Poljske. Stoga perindopril nije mogao, u odnosu na ACE inhibitore koji su stavljeni na tržište prije njega, imati koristi od fenomena „inercije” povezanog s opreznosti koja je obično prisutna u stavu liječnika prema novom proizvodu čija svojstva ne poznaju dobro.
Stoga iz sadržaja spisa ne proizlazi da je perindopril mogao, u odnosu na druge ACE inhibitore, imati koristi od konkretnog stupnja „inercije” u praksama liječnika u pogledu prepisivanja lijekova s obzirom na terapijska svojstva ACE inhibitora i datuma stavljanja na tržište tog lijeka.
Kao drugo, obrazloženje pobijane odluke prema kojem je perindopril prije ispitanog razdoblja prikupio veliku bazu pacijenata koji primaju stalnu terapiju treba uvelike relativizirati.
Iz sadržaja spisa proizlazi da je u siječnju 2000. perindopril u svim predmetnim zemljama imao puno manju bazu pacijenata od drugih ACE inhibitora, kao što su ramipril, enalapril ili lizinopril. U pogledu prodaje tableta i kapsula, perindopril je bio na četvrtom mjestu u Ujedinjenoj Kraljevini iza lizinoprila, enalaprila i ramiprila, s više od triput manjim opsegom prodaje od lizinoprila, na trećem mjestu u Nizozemskoj iza enalaprila i lizinoprila, s više od deset puta manjim opsegom prodaje od enalaprila, na drugom mjestu u Francuskoj iza ramiprila i na drugom mjestu u Poljskog iza enalaprila, s gotovo šest puta manjim opsegom prodaje od enalaprila.
U tim okolnostima, pod pretpostavkom da je utvrđeno postojanje mehanizma „inercije” u praksama liječnika u pogledu prepisivanja lijekova, perindopril konkretno nije mogao imati koristi od takvog fenomena uzimajući u obzira relativnu veličinu njegove baze pacijenata koji primaju stalnu terapiju u odnosu na druge ACE inhibitore koji su imali snažniji položaj u pogledu opsega prodaje.
Kao treće, utvrđenje u pobijanoj odluci u pogledu neprestanog rasta baze pacijenata koji se liječe perindoprilom i, općenitije, utvrđenje komercijalnog uspjeha perindoprila treba također dovesti u pitanje s obzirom na situaciju drugih ACE inhibitora.
Iz sadržaja spisa proizlazi da perindopril među ACE inhibitorima nije lijek s najvećim uspjehom tijekom predmetnog razdoblja. Iako se u uvodnoj izjavi 2129. pobijane odluke navodi da je na svjetskom tržištu prodaja proizvoda koji sadržavaju Servierov perindopril iznosila više od 800 milijuna eura tijekom najbolje godine, u navedenoj se odluci ne navodi nikakav iznos prihoda na svjetskom tržištu drugih proizvođača ACE inhibitora. U tom pogledu, tužitelji su na raspravi naveli, a da to nitko nije osporavalo, da se perindopril u vrijeme nastanka činjenica nalazio na 143. mjestu u svjetskom poretku najprodavanijih molekula, dok se primjerice ramipril društva Sanofi‑Aventis u svjetskom poretku nalazio na 72. mjestu. Iako je prisutan na određenim nacionalnim tržištima, perindoprila gotovo nema na važnim tržištima kao što je njemačko tržište, na kojem je perindopril u vrijeme nastanka činjenica činio manje od 1 % prodaje lijekova skupine ACE inhibitora. Kao što tvrde tužitelji, ramipril je bio svjetski predvodnik među lijekovima skupine ACE inhibitora tijekom predmetnog razdoblja.
Iz sadržaja spisa proizlazi da Servierov perindopril, unatoč rastu njegove prodaje, na četiri nacionalna zemljopisna tržišta koja je odabrala Komisija nikad nije bio u vodećem položaju među ACE inhibitorima u pogledu prodaje tableta i kapsula tijekom razdoblja u kojem su se provodile prakse na koje se odnosi pobijana odluka. U skladu s podacima o prodaji tableta i kapsula iz pobijane odluke, perindopril je bio na trećem mjestu u Nizozemskoj (u studenom 2007.) i u Ujedinjenoj Kraljevini (u lipnju 2007.), na drugom mjestu u Francuskoj (u kolovozu 2008.) i u Poljskoj (u svibnju 2006.) s opsegom prodaje za svako nacionalno tržište osim Francuske puno manjem od opsega prodaje lijeka u vodećem položaju.
U pogledu rasta, iako je prodaja perindoprila na četiri nacionalna tržišta razmatrana zajedno rasla tijekom predmetnog razdoblja, to je slučaj i s drugim ACE inhibitorima, poput ramiprila i lizinoprila. S obzirom na podatke o prodaji tableta i kapsula iz pobijane odluke, valja smatrati da je rast prodaje lizinoprila bio stalan tijekom 2000-ih, dok je rast prodaje ramiprila bio znatno veći od rasta prodaje perindoprila za to razdoblje.
S obzirom na promjenu prodaje drugih ACE inhibitora, značaj fenomena neprestanog rasta prodaje perindoprila koja se navodi u pobijanoj odluci treba dovesti u pitanje.
Kao četvrto, velike razlike u relativnoj prodaji ACE inhibitora tijekom 2000-ih dovode u pitanje postojanje snažnog stupnja „inercije” u praksama liječnika u pogledu prepisivanja ACE inhibitora.
Iz izvješća CRA‑a, koje je naručio Servier i koje je sastavljeno u siječnju 2013., najprije proizlazi da se relativna prodaja ACE inhibitora uvelike mijenjala između 2001. i 2010., uzimajući u obzir da su se položaji određenih lijekova mijenjali na različit način. Na primjer, između 2001. i 2010., udio prodaje perindoprila u ukupnoj prodaji ACE inhibitora, izražen u utvrđenim dnevnim dozama, nije se puno povećao u Ujedinjenoj Kraljevini (zadržao se između 5 i 10 %), dok se udio ramiprila gotovo udvostručio (povećao se s udjela između 30 i 40 % na udio između 60 i 70 %), a udio lizinoprila naglo je pao. Tijekom istog razdoblja u Poljskoj je udio prodaje perindoprila znatno pao (smanjio se s udjela između 15 i 20 % na udio između 10 i 15 %), dok se udio ramiprila nastavio znatno povećavati (povećao se s udjela između 0 i 5 % na udio između 60 i 70 %). U Nizozemskoj su perindopril i ramipril slabo napredovali, uzimajući u obzir da je udio prodaje svaka od tih dvaju lijeka 2010. iznosio između 10 i 20 %, dok je te godine udio prodaje enalaprila ostao između 40 i 50 %. U Francuskoj je prodaja lizinoprila znatno pala (udio prodaje između 30 i 40 % u 2001. smanjio se s na udio između 5 i 10 % u 2010.), dok je udio prodaje perindoprila znatno porastao (udio između 10 i 15 % povećao se na udio između 20 i 30 %), što je ipak manje od ramiprila (čiji se udio između 20 i 30 % povećao na udio između 50 i 60 %).
Komisija tvrdi da izračun udjela prodaje za svaki ACE inhibitor u ukupnoj prodaji te skupine lijekova nije točan jer se taj izračun temeljio na prodajama izraženim u utvrđenim dnevnim dozama, čime se precijenio razvoj prodaje drugih ACE inhibitora, osobito ramiprila.
U tom pogledu, valja utvrditi da je sama Komisija uglavnom analizirala opseg prodaje ACE inhibitora na temelju utvrđenih dnevnih doza te stoga ne može
a priori
smatrati da takav izračun uopće nije relevantan za analizu promjene prodaje ACE inhibitora tijekom vremena a da pritom ne dovede u pitanje svoju analizu. Komisija uostalom nije dostavila nikakvu alternativnu analizu promjene relativne prodaje različitih ACE inhibitora koja bi se temeljila na pouzdanijim podacima. Osim toga, iako Komisija navodi da taj način izračuna dovodi do povećanja vrijednosti prihoda od prodaje ramiprila za čimbenik dva ili više, ne ističe nikakvo objašnjenje u potporu toj tezi, prema kojoj taj način izračuna dovodi i do toga da se precjenjuje udio prodaje drugih ACE inhibitora, osim ramiprila. Konačno, u svakom slučaju iz ograničenih podataka o prodaji ACE inhibitora iznesenih u pogledu tableta i kapsula navedenih u pobijanoj odluci proizlazi da su se u svakoj od zemalja koje su se ispitivale u pobijanoj odluci dogodile velike promjene, koje uostalom Komisija ne osporava, u pojedinačnim položajima različitih ACE inhibitora između siječnja 2000. i od 2006. do 2008.
Osim toga, Komisija navodi, s jedne strane, da se usporedba između tržišnih udjela ACE inhibitora temelji na pretpostavci da postoji tržište koje obuhvaća sve ACE inhibitore iako se utvrđivanje tržišta odnosi upravo na utvrđivanje mjerodavnog tržišta i, s druge strane, da analiza ne omogućuje da se izravno potvrdi da je do povećanja prodaje ramiprila došlo na štetu prodaje perindoprila.
Međutim, iako je točno da izračun tržišnih udjela perindoprila zahtijeva prethodno utvrđivanje tržišta i da se stoga pojam tržišnih udjela različitih ACE inhibitora ne može prihvatiti u ovom slučaju, analiza promjene relativne prodaje ACE inhibitora, koja sama po sebi ne podrazumijeva postojanje tržišta ACE inhibitora, relevantna je za potrebe utvrđivanja mjerodavnog tržišta.
K tomu, tužitelji ne tvrde da promjene relativne prodaje ACE inhibitora mogu izravno potvrditi da je perindopril bio izložen konkurentskim pritiscima drugih ACE inhibitora. Tvrde da promjene relativne prodaje ACE inhibitora u istoj zemlji ne potvrđuju postojanje velikog stupnja „inercije” liječnika u praksama prepisivanja ACE inhibitora. U tom pogledu, Komisija ne ističe nijedno objašnjenje o povezanosti između mehanizma „inercije” liječnika koji naglašava u pobijanoj odluci i promjena relativne prodaje ACE inhibitora tijekom vremena. U tim okolnostima, valja smatrati, kao što pravilno tvrde tužitelji, da velike promjene u relativnoj prodaji ACE inhibitora tijekom ispitanog razdoblja dovodi u pitanje važnost navodnog mehanizma inercije liječnika u njihovim praksama prepisivanja ACE inhibitora.
Kao peto, na temelju sadržaja spisa, konkretno Thalèsove studije koju je Servier naručio u okviru svojeg strateškog planiranja, ankete koju je Komisija provela među liječnicima koji izdaju recepte i odgovora proizvođača ACE inhibitora na Komisijina pitanja, ne utvrđuje se postojanje znatnog stupnja „inercije” u ponašanju liječnika u okviru njihovih praksi prepisivanja perindoprila.
Thalèsova studija, provedena od prosinca 2003. do veljače 2004., odnosi se na promjenu profila francuskih liječnika opće prakse u pogledu prepisivanja perindoprila. U toj su studiji liječnici koji prepisuju perindopril podijeljeni u tri kategorije: „liječnici koji često izdaju recepte” s više od deset recepata, „liječnici koji prosječno izdaju recepte” sa šest do deset recepata i „liječnici koji rijetko izdaju recepte” s jednim do pet recepata po tromjesečju. U studiji se analizirala promjena tipologije liječnika koji izdaju recepte između razdoblja od travnja do lipnja 2003. (T 0) i razdoblja od prosinca 2003. do veljače 2004. (T 2). U prilog dokazivanju postojanja rastuće skupine „vjernih” liječnika koji prepisuju perindopril Komisija ističe da 80 do 90 % „liječnika koji često izdaju recepte”, 50 do 60 % „liječnika koji prosječno izdaju recepte” i 60 do 70 % „liječnika koji rijetko izdaju recepte” u T 0 pripadaju istoj kategoriji i u T 2.
Međutim, te promjene ne dokazuju visok stupanj „inercije” liječnika u prepisivanju perindoprila s obzirom na to da su, s jedne strane, utvrđene u ograničenom razdoblju od osam do deset mjeseci i da je, s druge strane, znatan udio liječnika promijenio kategoriju u tom ograničenom razdoblju. K tomu valja navesti da se u Thalèsovoj studiji, na koju se poziva Komisija, liječnici opće prakse dijele u četiri skupine liječnika, odnosno „vjerni”, „prijašnji klijent”, „novi klijent” ili „povremeni klijent”, ovisno o promjeni njihovih navika prepisivanja između razdoblja T 0 i T 2. U studiji se navodi da je udio „vjernih” liječnika opće prakse, „prijašnjih klijenata”, „novih klijenata” ili „povremenih klijenata” iznosio redom 30 do 40 %, 5 do 10 %, 10 do 15 % i 40 do 50 % svih liječnika opće prakse. Stoga iz rezultata Thalèsove studije proizlazi da je udio „vjernih” liječnika opće prakse manji od udjela liječnika opće prakse koji su „povremeni klijenti”. Rezultatima Thalèsove studije, koji se uostalom odnose samo na francuske liječnike opće prakse, ne utvrđuje se stoga važnost mehanizma „inercije” liječnika u pogledu prepisivanja perindoprila i visok udio „vjernih” liječnika koji prepisuju perindopril.
Osim toga, Komisija ne osporava tvrdnju tužiteljâ prema kojoj je 52 % liječnika ispitanih u okviru ankete koju je Komisija uputila liječnicima koji prepisuju perindopril odgovorilo da više prepisuju alternativne lijekove od perindoprila. Doista, činjenica da većina liječnika više prepisuje alternativne lijekove perindoprilu od tog lijeka dovodi također u pitanje postojanje mehanizma „inercije” od kojeg perindopril posebno ima koristi.
Konačno, iz odgovora troje proizvođača ACE inhibitora, koje je ispitala Komisija, proizlazi da ti proizvođači smatraju da je perindopril konkurent njihovu lijeku. Konkretno, Sanofi‑Aventis izričito smatra u odgovoru Komisiji da je perindopril njegov glavni konkurent u Nizozemskoj, u Poljskoj i od 2001. u Francuskoj, te drugi po redu konkurent u Ujedinjenoj Kraljevini. Ni na temelju jednog elementa u odgovorima ispitanih proizvođača izvornog ACE inhibitora ne utvrđuje se da je konkurentski pritisak između ACE inhibitorâ bio ograničen znatnim fenomenom „inercije” liječnika u pogledu novih pacijenata.
S obzirom na prethodno navedeno, valja zaključiti da Komisija nije utvrdila da su fenomen „inercije” liječnika i postojanje rastuće skupine „vjernih” liječnika koji prepisuju perindopril znatno ograničili konkurentski pritisak koji su na perindopril izvršavali drugi ACE inhibitori kod novih pacijenata.
iii)

Sklonost promjeni pacijenata koji primaju stalnu terapiju
Komisija je osobito u uvodnim izjavama 2496. do 2510. pobijane odluke smatrala da pacijenti koji primaju stalnu terapiju perindoprilom nisu skloni prijeći na alternativne lijekove jednom kad počnu upotrebljavati perindopril. S obzirom na to da je perindopril „prokušan lijek”, Servier je imao informativnu prednost u smislu da su pacijenti koji primaju stalnu terapiju perindoprilom znali više o tom proizvodu nego o drugim terapijama koje još nisu bile isprobane.
Zbog heterogenosti između lijekova skupine ACE inhibitora, koja može biti povezana s razlikama u učinkovitosti i toleranciji na osobnoj razini, prema Komisijinu mišljenju, valja smatrati da je manje vjerojatno da će doći do promjene terapije između lijekova iste terapijske skupine. Naime, ta promjena terapije može biti povezana s troškovima dodatnih liječničkih savjetovanja i mogućim vrlo ozbiljnim rizicima od pojave nuspojava, kao i s neoptimalnom kontrolom krvnog tlaka.
Malu vjerojatnost promjene terapije kod pacijenata koji primaju stalnu terapiju koja odgovara njihovim potrebama osobito potvrđuje, prema Komisijinu mišljenju, niz longitudinalnih studija, rezultati ankete provedene među liječnicima koji izdaju recepte i odgovor društva Sanofi‑Aventis na Komisijin upitnik, prema kojem su promjene između ramiprila i perindoprila vrlo rijetke. Komisija tvrdi da se prosječno trajanje terapije perindoprilom može procijeniti na sedam do osam godina i da stopa „vjernosti” od 90 % izmjerena na temelju ponovljenih recepata za perindopril potvrđuje zadržavanje baze pacijenata koji se liječe perindoprilom.
Tužitelji tvrde, pri čemu podnose niz dokaza Općem sudu, da je Komisija podcijenila sklonost promjeni pacijenata koji primaju stalnu terapiju.
Kao prvo, valja istaknuti da se Komisijina analiza u pogledu shema prelaska pacijenata koji primaju stalnu terapiju temelji na heterogenosti lijekova koji pripadaju skupini ACE inhibitora. Iz obrazloženja pobijane odluke, osobito uvodnih izjava 2496. i 2499., proizlazi da je Komisija na heterogenosti skupine ACE inhibitora temeljila analizu shema prelaska između perindoprila i ostalih antihipertenzivnih lijekova. Komisija je s obzirom na navodnu heterogenost lijekova skupine ACE inhibitora smatrala da promjena terapije između lijekova iste terapijske skupine može biti povezana s mogućim vrlo ozbiljnim rizicima koji prate promjenu terapije.
Međutim, kao što je prethodno navedeno, Komisija nije dokazala heterogenost lijekova koji pripadaju skupini ACE inhibitora. Naprotiv, s terapijskog gledišta ne postoji znatna razlika između perindoprila i drugih ACE inhibitora, uključujući u pogledu učinkovitosti i nuspojava. Konkretno, iz sadržaja spisa ne proizlazi da liječnici koji izdaju recepte imaju posebne bojazni u pogledu drugih ACE inhibitora koje se odnose na nuspojave ili njihovu manju učinkovitost. Iz toga proizlazi da se, s obzirom na to da liječnici ne smatraju da su ACE inhibitori heterogeni, dovodi u pitanje Komisijina analiza u pogledu povezivanja promjene terapije između lijekova iste skupine s mogućim vrlo ozbiljnim rizicima. S obzirom na to da ne postoje razlike u učinkovitosti i toleranciji između ACE inhibitora, nije utvrđeno da liječnici imaju posebne bojazni u pogledu promjene terapije između ACE inhibitora.
Kao drugo, Komisija je analizu niske sklonosti promjeni pacijenata koji se liječe perindoprilom temeljila na longitudinalnim studijama koje je pripremio Thalès. U tim se studijama analiziraju navike prepisivanja liječnika opće prakse između srpnja 2005. i lipnja 2006. u Francuskoj i Ujedinjenoj Kraljevini. U skladu s tim studijama, više od 90 % recepata za perindopril čine ponovljeni recepti. Komisija iz toga zaključuje da postoji vrlo visoka stopa „vjernosti” perindoprilu od 90 %. Smatra da činjenica da se analiza sklonosti pacijenata promjeni temelji na broju izdanih recepata bolje odražava prirodu potražnje za perindoprilom, nego da ju je temeljila na broju pacijenata.
Međutim, na temelju udjela ponovljenih recepata u ukupnom broju recepata dobiva se samo djelomična informacija o sklonosti promjeni pacijenata koji se liječe perindoprilom. Naime, stopa izdavanja ponovljenih recepata osobito ovisi o učestalosti posjeta pacijenata liječničkim ordinacijama, koja može znatno varirati i nije uostalom navedena u pobijanoj odluci. Osim toga, brojem ponovljenih recepata u odnosu na ukupan broj recepata ne mjeri se stopa vjernosti pacijenata u smislu udjela pacijenata koji se liječe perindoprilom u razdoblju N koji se i dalje liječe perindoprilom u razdoblju N + 1.
U tim okolnostima, Thalèsove studije nisu dovoljne kako bi se utvrdila vjernost perindoprilu pacijenata koji započnu terapiju tim lijekom.
Kao treće, studije Cegedima i IMS Healtha pružaju informacije za Francusku i Ujedinjenu Kraljevinu u pogledu sklonosti pacijenata koji se liječe perindoprilom da promijene terapiju tijekom razdoblja od pet godina.
Cegedimova studija iz listopada 2012., koju je Servier podnio u okviru napomena u odgovoru na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, analizira tijekom razdoblja od pet godina ustrajnost pacijenata u liječenju perindoprilom kod liječnika opće prakse u Francuskoj. Analiza se odnosi na pacijente koji se liječe perindoprilom i koji su se savjetovali s istim liječnikom opće prakse tijekom razdoblja od pet godina. Iz toga proizlazi da 20 do 30 % pacijenata koji započnu terapiju perindoprilom prekidaju terapiju u roku od šest mjeseci i da je među pacijentima koji su se i nakon šest mjeseci nastavili liječiti perindoprilom 30 do 40 % prešlo na druge antihipertenzivne lijekove i više ne primaju tu terapiju nakon pet godina. Prelasci na druge antihipertenzivne lijekove nakon šest mjeseci uglavnom se provode prema liječenju sartanima, dok otprilike 40 % pacijenata prelazi na liječenje nekim drugim ACE inhibitorom, samim ili s drugim lijekom. Konačno, više od 50 % pacijenata koji započnu liječenje perindoprilom više se ne liječe tim lijekom nakon razdoblja od pet godina. Iz toga proizlazi da su, u pogledu pacijenata koje redovno prati isti francuski liječnik opće prakse, promjene u terapiji pacijenata koji započnu liječenje perindoprilom znatne u razdoblju od pet godina. Iz Cegedimove studije također proizlazi da za 2005. protok odlaznih i dolaznih pacijenata (30 do 40 % odnosno 15 do 20 %) čini polovicu pacijenata koji se liječe Coversylom.
Studija IMS Healtha iz prosinca 2013., koju je podnio Servier, analizira prepisivanje ramiprila, lizinoprila i perindoprila tijekom razdoblja od 2003. do 2008. u pogledu pacijenata koje prate liječnici opće prakse u Ujedinjenoj Kraljevini.
Komisija se protivi tomu da Opći sud uzme u obzir studiju IMS Healtha jer su tu studiju tužitelji nepravodobno dostavili Komisiji u upravnom postupku. Međutim, kao što ne navedeno u točki 1373. ove presude, Opći sud osigurava detaljan nadzor zakonitosti, pri čemu uzima u obzir sve elemente koje su podnijeli tužitelji, neovisno o tome jesu li podneseni prije ili poslije donesene odluke ako su ti elementi relevantni za nadzor zakonitosti Komisijine odluke. U ovom slučaju studija IMS Healtha iz prosinca 2013., koju je Servier podnio Komisiji tijekom upravnog postupka u odgovoru na dopis o činjenicama od 18. prosinca 2013., odgovara na Komisijinu tezu prema kojoj pacijenti koji se liječe perindoprilom nisu skloni promijeniti terapiju. Stoga se ne može smatrati da je ta studija nepravodoban element koji se ne može uzeti u obzir u fazi nadzora zakonitosti pobijane odluke.
Što se tiče vjerodostojnosti studije, Komisija ne može odbiti studiju IMS Healtha uz obrazloženje da je napravljena „po narudžbi” tužiteljâ. Činjenica da su sami tužitelji tražili IMS Health da provede tu studiju ne utječe nužno dokaznu vrijednost te studije jer, među ostalim, nije bila izrađena na temelju baza podataka koje su mu sami tužitelji stavili na raspolaganje. Naime, kao što je Opći sud već odlučio (presuda od 3. ožujka 2011., Siemens/Komisija,
T‑110/07
,
EU:T:2011:68
, t.
137.
), analiza nije vjerodostojna i stoga nema dokaznu vrijednost koja premašuje vjerodostojnost obične predmetne izjave tužitelja ako je utvrđena na temelju baza podataka koje su tužitelji stavili na raspolaganje a da točnost ili relevantnost tih podataka nisu bile predmet ikakve neovisne provjere. U ovom slučaju, studija koju je naručio Servier utvrđena je na temelju baza podataka treće strane, odnosno IMS Healtha, u pogledu koje Komisija nije osporavala, kao što osobito proizlazi iz bilješke 2843. pobijane odluke, da je ona referentna institucija u pribavljanju podataka u farmaceutskom sektoru. Sama Komisija u nekoliko je navrata utvrđivanje mjerodavnog tržišta temeljila na podacima IMS Healtha.
Osim toga, činjenica da narudžba studije nije dostavljena Komisiji i da Komisija nije mogla u potpunosti reproducirati njezine rezultate nije dovoljna kako bi se u predmetnim okolnostima dovela u pitanje vjerodostojnost studije. Naime, Servier je u odgovoru na Komisijin upitnik od 17. veljače 2014. dostavio detaljan opis uputa koje je dao IMS Healthu. IMS Health u studiji je opisao metodologiju, pretpostavke i upotrijebljene definicije te je dostavio neobrađene podatke i algoritam koji omogućava ponavljanje studije. Iako je točno da IMS Health nije dostavio dio koji se odnosi na nove pacijente, valja istaknuti da nakon dostavljanja algoritma i baza podataka Komisija nije skrenula Servierovu pozornost na postojanje metodološke prepreke koja može ugroziti vjerodostojnost studije. Osim toga, IMS Health u studiji je naveo da novi pacijenti odgovaraju onima koji nisu primili predmetni lijek u dvanaest mjeseci koji prethode izdavanju tog recepta te je u dopisu od 1. rujna 2014. naveo da Servier nije bio uključen u analizu studije, da je studiju proveo IMS Health upotrebom metodologije i definicija opisanih u studiji, da je dio koji se odnosi na nove pacijente odgovarao uobičajenoj definiciji upotrijebljenoj u sličnim studijama i da su podaci na kojima se temelji baza novih pacijenata izvedeni iz baze podataka upotrebom integriranih izvješća dostupnih na radnim mjestima u poduzeću ili ako se klijent upisao u tu bazu podataka. U tim okolnostima, osobito s obzirom na dovoljna objašnjenja Serviera i IMS Healtha, Komisija nije osnovano tvrdila da se studija IMS Healtha ne može prihvatiti kao pouzdan dokaz.
Studija IMS Healtha, u pogledu pacijenata koje su pratili engleski liječnici opće prakse tijekom razdoblja od 2003. do 2008., pokazuje da u pojedinoj godini novi pacijenti koji se liječe perindoprilom čine trećinu svih pacijenata koji primaju tu terapiju. U toj se analizi također navodi da se perindopril uglavnom zamjenjuje drugim skupinama antihipertenzivnih lijekova, ali i drugim ACE inhibitorima. U njoj se navodi da je među pacijentima koji započnu liječenje perindoprilom prosječno trajanje terapije, ne uključujući prekide u terapiji, kraće od šest mjeseci za 24 % pacijenata, kraće od tri godine za 57 % pacijenata i kraće od pet godina za 76 % pacijenata.
Komisija smatra da je proces prelaska regresivan, odnosno da je sve manje vjerojatno da će pacijenti odustati od perindoprila što je dulje trajanje terapije. Međutim, valja utvrditi da je, u skladu s Cegedimovom studijom, prosječan neto gubitak pacijenata koji se liječe perindoprilom tijekom četvrte i pete godine liječenja iznosi gotovo 5 % na godinu za pacijente koje su pratili francuski liječnici opće prakse. U skladu sa studijom IMA Healtha, udio pacijenata koje su pratili engleski liječnici opće prakse čije je prosječno trajanje terapije, ne uključujući prekide u liječenju, između tri i četiri godine, s jedne strane, i četiri i pet godina, s druge strane, iznosi 12 % odnosno 7 %. Slijedom toga, iz sadržaja spisa proizlazi da je znatan udio pacijenata koji mogu prekinuti liječenje perindoprilom tijekom četvrte i pete godine liječenja perindoprilom.
Stoga, iz studija Cegedima i IMS Healtha proizlazi da je prosječno trajanje terapije pacijenata koji su se liječili perindoprilom i koje su pratili liječnici opće prakse iz Francuske i Ujedinjene Kraljevine tijekom ispitanog razdoblja bilo kraće od pet godina. Znatan udio njih mijenjao je terapiju tijekom prvih šest mjeseci liječenja, ali i tijekom pet godina nakon početka liječenja.
Kao četvrto, dokumenti koji se odnose na PCT‑ove potvrđuju da u pogledu Ujedinjene Kraljevine postoje promjene u terapiji pacijenata koji se liječe perindoprilom na druge ACE inhibitore.
Kao što je prethodno navedeno, određen broj PCT‑ova smatrao je od 2005. da perindopril nije učinkovitiji od drugih ACE inhibitora te su preporučivali upotrebu drugih ACE inhibitora nad perindoprilom, pa čak i zamjenu perindoprila drugim ACE inhibitorima. Te su politike, koje su katkad bile u obliku smjernica, obrazaca ili uzoraka dopisa koje treba uputiti pacijentima da promijene terapiju s perindoprila na ramipril ili lizinopril značajne, s obzirom na broj predmetnih PCT‑ova i na činjenicu da ti PCT‑ovi pripadaju različitim regijama Ujedinjene Kraljevine.
Iz sadržaja spisa proizlazi da su te politike, utvrđene kao prijetnje u Servierovim internim strateškim dokumentima od 2005., imale stvaran negativan učinak na prodaju perindoprila na lokalnoj razini. Kao što naglašava Komisija, točno je da nije dokazano da su politike koje provode PCT‑ovi imale znatan utjecaj na nacionalnoj razini. Iako shema u uvodnoj izjavi 2286. pobijane odluke pokazuje gotovo stagnaciju prodaje perindoprila izražene u utvrđenim dnevnim dozama od rujna 2006., na temelju sadržaja spisa ne može se utvrditi postojanje uzročne veze između PCT‑ovih preporuka i promjene u relativnoj prodaji perindoprila i drugih ACE inhibitora na razini cijele Ujedinjene Kraljevine. Te preporuke ipak nisu nerelevantne u dijelu u kojem konkretno prikazuju mogućnosti prelaska između ACE inhibitora na jednom od zemljopisnih tržišta koje je Komisija utvrdila u analizi.
Komisija ne može tvrditi da je argument tužiteljâ u kojem ističu politike koje provode PCT‑ovi proturječan njihovoj tvrdnji prema kojoj cjenovni čimbenik ima ograničenu ulogu u odnosima između različitih ACE inhibitora. Naime, kao što proizlazi iz razmatranja u točkama 1380. do 1404. ove presude, farmaceutski sektor jest „atipičan” sektor čije posebnosti zahtijevaju da se tržište utvrdi prema pristupu koji se temelji na nekoliko kriterija, konkretno na terapijskoj upotrebi proizvoda. U ovom slučaju politike PCT‑ova ne dovode u pitanje to utvrđenje. Iako te politike potvrđuju terapijsku zamjenjivost između ACE inhibitora i mogućnosti promjene terapije za pacijente koji se liječe perindoprilom, cjenovni čimbenik ipak ima odlučujuću ili prevladavajuću ulogu u analizi konkurentskih pritisaka između tih lijekova.
Kao peto, Komisija smatra, pri čemu osobito upućuje na rezultate ankete provedene među liječnicima koji izdaju recepte, da je malo vjerojatno da će pacijenti koji se liječe perindoprilom mijenjati terapiju ako se pacijenti „uspješno” liječe perindoprilom.
Međutim, rezultati ankete koju je među liječnicima koji izdaju recepte provela Komisija, prema kojima je velika većina liječnika (76 %) smatrala da će pacijenti koji se „uspješno” liječe tijekom prvotnog razdoblja i koji nisu mijenjali tu terapiju vjerojatno nastaviti terapiju perindoprilom tijekom više od pet godina, ne dovode u pitanje utvrđenja iz studija Cegedima i IMS Healtha koja se odnose na prosječno trajanje terapije i na promjene pacijenta koji se liječe perindoprilom. Naime, pitanje postavljeno liječnicima koji izdaju recepte odnosi se na procjenu vjerojatnosti da će se terapija perindoprilom nastaviti, a ne na procjenu stvarnog udjela pacijenta koji nastavljaju s terapijom nakon pet godina. Osim toga, pitanje postavljeno liječnicima koji izdaju recepte ne odnosi se na pacijente koji se „uspješno” liječe i koji nisu mijenjali terapiju, dok studije Cegedima i IMS Healtha pružaju informacije o prosječnom trajanju terapija pacijenata koji se liječe perindoprilom i o svim promjenama terapije, neovisno o ocjeni koju su dali liječnici u pogledu rezultata terapije perindoprilom. Konačno, čak i što se tiče pacijenata koji se „uspješno” liječe perindoprilom i koji nisu mijenjali terapiju, samo manjina ispitanih liječnika smatra da će ti pacijenti vjerojatno nastaviti primati terapiju perindoprilom tijekom više od deset godina.
Iako pacijenti koji se „uspješno” liječe perindoprilom obično imaju manju sklonost promijeniti terapiju od onih koji nisu obuhvaćeni tom kategorijom, utvrđenja iz studija Cegedima i IMS Healtha i dalje su relevantna kako bi se s kvantitativnog aspekta ocijenilo koliko pacijenata koji započinju terapiju ostaju„vjerni” perindoprilu u razdoblju od pet godina. Te studije pokazuju postojanje znatnih promjena terapije koje dovode u pitanje tvrdnje koje je Komisija iznijela u pobijanoj odluci u pogledu učinaka zadržavanja baze pacijenata koji se liječe perindoprilom.
Kao šesto, Komisija se u pobijanoj odluci oslonila na činjenicu da je Sanofi‑Aventis u odgovoru na njezin upitnik naveo da su promjene terapije između ramiprila i perindoprila bile vrlo rijetke i da se rast obaju proizvoda temeljio na novopridobivenim pacijentima koji su tek započeli terapiju. Međutim, osim toga što se ta tvrdnja odnosi samo na francusko tržište, Sanofi‑Aventis u svojem odgovoru, kao što je prethodno navedeno, iznosi da je broj pacijenata koji se mogu liječiti ramiprilom veći od onih koji se mogu liječiti perindoprilom i da je raspon doza ramiprila bio širi od onog perindoprila do 2007., što su elementi koji više mogu ograničiti prelaske pacijenata s ramiprila na perindopril, nego obrnuto. Osim toga, Sanofi‑Aventis nije naveo ništa u pogledu promjena terapije u Nizozemskoj i Ujedinjenoj Kraljevini te je iznio da je u pogledu poljskog tržišta perindopril smatrao proizvodom na štetu kojeg je ramipril pridobio pacijente. Iz toga slijedi da odgovori Sanofi‑Aventisa na Komisijin upitnik ne dovode u pitanje doseg promjena terapije za pacijente koji se liječe perindoprilom.
Iz prethodno navedenog proizlazi da je Komisija podcijenila sklonost promjeni pacijenata koji se liječe perindoprilom, što je k tomu temeljila na pogrešnoj pretpostavci da su lijekovi skupine ACE inhibitora heterogeni. Iz sadržaja spisa proizlazi da su promjene terapije pacijenata koji započnu liječenje perindoprilom znatne u razdoblju od pet godina, što dovodi u pitanje prosječno trajanje liječenja koje je procijenila Komisija i važnost učinaka zadržavanja baze pacijenata.
iv)

Promidžbeni napori
Komisija je u uvodnim izjavama 2515. do 2521. pobijane odluke smatrala da promidžba može povećati stupanj tržišnog natjecanja ako je zahvaljujući toj promidžbi medicinska zajednica bila obaviještena o dodatnim terapijskim alternativama, osobito novim proizvodima ili važnim novim indikacijama za postojeće proizvode. Međutim, smatrala je da se u ovom slučaju tržišno natjecanje na razini promidžbe ne može smatrati izvorom velikog konkurentskog pritiska s gledišta odnosa između perindoprila i njegovih potencijalnih konkurenata jer bi svaki novi promidžbeni napor za lijekove koji se već dugo komercijaliziraju samo povećao kapital povjerenja koji već ima kod „vjernih” liječnika koji izdaju recepte. Komisija je istaknula da je, s obzirom na prepreke promjeni terapije i prevladavajućeg broja pacijenata koji primaju stalnu terapiju, potencijalni utjecaj promidžbenih napora proizvođača drugih ACE inhibitora na prodaju perindoprila bio ograničen. Komisija je dodala da se nepostojanje konkurentskog pritiska drugih proizvođača ACE inhibitora također dokazuje kategorijama pacijenata koje cilja Servier u okviru svoje promidžbene politike, analizom promidžbe iz Servierovih internih strateških dokumenata i stabilnosti njegovih promidžbenih troškova.
Tužitelji u biti tvrde da je Komisija počinila pogrešku time što nije valjano uzela u obzir velike promidžbene napore laboratorija, koji čine jednu od glavnih dimenzija tržišnog natjecanja i, ako ne postoji „inercija” pacijenata i liječnika, predstavljaju nužnost u suočavanju s konkurencijom.
Kao prvo, Komisija je analizu promidžbenih napora temeljila na fenomenu „inercije” liječnika i postojanju prepreka promjeni terapije.
Međutim, kao što je prethodno navedeno, u ponašanju liječnika prilikom izdavanja recepata nije postojao visok stupanj „inercije” te su promjene u liječenju kod pacijenata koji primaju stalnu terapiju bile znatne. Stoga je Komisija na temelju tih pogrešnih pretpostavki koje mogu pobiti njezinu analizu smatrala da potencijalni utjecaj promidžbenih napora proizvođača drugih lijekova na prodaju perindoprila treba smatrati uvelike ograničenim.
Kao drugo, Komisija je analizu promidžbenih napora temeljila na kategorijama pacijenata koje je ciljao Servier u okviru promidžbe i na navodnim posebnim svojstvima perindoprila s gledišta terapijske upotrebe. U uvodnim izjavama 2366. i 2519. pobijane odluke istaknula je da su se Servierovi promidžbeni troškovi većinom odnosili na moguće nove pacijente, uključujući pacijente kod kojih je nedavno dijagnosticirana hipertenzija, pacijente kod kojih drugi antihipertenzivni lijek nije na zadovoljavajuć način kontrolirao krvni tlak, kao i određene skupine pacijenata za koje se dokazalo da perindopril ima posebna svojstva.
U tom pogledu, valja navesti da promidžba može biti instrument tržišnog natjecanja, osobito ako su proizvodi vrlo slični. Činjenica da se perindopril ne razlikuje pozitivno od drugih ACE inhibitora u skladu je sa Servierovom potrebom da poduzme znatne promidžbene napore kako bi se zadržao na tržištu i kako bi ga prihvatili liječnici koji izdaju recepte. Naime, ako perindopril nije terapijski superioran, liječnici koji izdaju recepte, samo na temelju toga, nemaju poticaj radije prepisati perindopril, nego neki drugi lijek.
Osim toga, iz samog teksta uvodnih izjava 2366. i 2519. pobijane odluke proizlazi da je Servier istodobno uložio promidžbene napore u pogledu novih pacijenata i pacijenata koji su već upotrebljavali drugi antihipertenzivni lijek. Štoviše, Komisija nije dokazala, kao što je prethodno navedeno, da perindopril ima posebna svojstva koja ga razlikuju od drugih ACE inhibitora s terapijskog gledišta. Iako je Servier nastojao postići da se perindopril razlikuje od drugih ACE inhibitora, ti napori nisu imali očekivani uspjeh te nisu omogućili dovoljno razlikovanje perindoprila od drugih ACE inhibitora.
Stoga se na temelju promidžbene strategije za perindopril koja se odnosi na određene kategorije pacijenata ne može zaključiti da je utjecaj tržišnog natjecanja na temelju promidžbe između ACE inhibitora bio ograničen.
Kao treće, Servierovi interni dokumenti, odgovori proizvođačâ drugih ACE inhibitora i preostali sadržaj spisa dokazuju, suprotno onomu što tvrdi Komisija, da su promidžbene radnje drugih proizvođača ACE inhibitora mogle izvršavati konkurentski pritisak na perindopril.
Stoga, iz Servierovih internih strateških dokumenata, osobito iz dokumenta naslovljenog „Orijentacijski plan za razdoblje 2005. – 2006.” i iz dokumenta naslovljenog „Orijentacijski plan za Coversyl za razdoblje 2006. –2007.”, proizlazi da je Servier za razdoblje od 2000. do 2009. smatrao da je na tržištu arterijske hipertenzije i zatajenja srca postojala jaka konkurencija. Iz tih dokumenata proizlazi i da je Servier druge ACE inhibitore smatrao konkurencijom, osobito ramipril, kaptopril, lizinopril, enalapril, fosinopril i trandolapril. U nekoliko se navrata ramipril navodi u dijelu strateških dokumenata koji se odnosi na prijetnje razvoju perindoprila. Na primjer, puštanje u prodaju novog proizvoda Co‑Triatec 2005., koje je omogućilo da se osigura kontinuiranost linije proizvoda ramiprila, smatralo se prijetnjom.
Tri proizvođača izvornih ACE inhibitora koje je ispitala Komisija smatraju također perindopril konkurentom ili takmacem njihovu lijeku. Točno je da, kao što je istaknula Komisija, činjenica da drugi poduzetnici smatraju određen proizvod glavnim konkurentom ne znači da ti drugi poduzetnici izvršavaju znatan konkurentski pritisak na predmetni proizvod. Međutim, taj skup indicija može biti donekle koristan jer omogućuje da se uzme u obzir način na koji poduzetnici samoprocjenjuju svoj položaj na tržištu. U tom pogledu, iz odgovora poduzetnika koje je ispitala Komisija o percepciji konkurencije proizlazi da Sanofi‑Aventis, proizvođač ramiprila, AstraZeneca AB, proizvođač lizinoprila, i MSD, proizvođač enalaprila i lizinoprila, smatraju perindopril konkurentnom njihovu lijeku. Iz dokumenata koje je dostavio Sanofi‑Aventis, koji se odnose na poljsko tržište i poslovne planove za razdoblje 2008. – 2009., osobito proizlazi da su, prema mišljenju tog poduzetnika, perindopril i enalapril bili dva najveća takmaca ramiprilu i da je potonji lijek općenito imao najbolji ugled kao marka.
Osim toga, iz sadržaja spisa može se zaključiti da je promidžbena komunikacija između drugih ACE inhibitora mogla imati znatan utjecaj na prodaju perindoprila.
Servierovi interni strateški dokumenti i dokumenti koji se odnose na promidžbu drugih ACE inhibitora pokazuju da su se drugi ACE inhibitori oglašavali kao najbolji u toj skupini lijekova, pa čak i superiorni drugim ACE inhibitorima. Određeni promidžbeni planovi drugih ACE inhibitora izravno su se odnosili na Servierov perindopril.
Iako se snažan promidžbeni pritisak sartanâ zajedno s padom promidžbe ACE inhibitora opisuje kao prijetnja u Servierovim internim dokumentima, promidžba ramiprila opisuje se kao prijetnja perindoprilu, dok se pad te promidžbe smatra povoljnim aspektom. U Servierovim internim dokumentima ustraje se na činjenici da se promidžba ramiprila temelji na studiji HOPE, koja se navodi kao bitan događaj u 2001. i koja je ramiprilu omogućila snažan rast i pripisivanje novih indikacija. U Servierovim internim dokumentima pojašnjava se da su rezultati studije HOPE i položaj ramiprila imali velik utjecaj na prodaju Servierova Coversyla 4 mg.
K tomu, iz sadržaja spisa, osobito iz informacija koje je iznio IMS Health i koje se navode u pobijanoj odluci i iz odgovora Sanofi‑Aventisa na Komisijin zahtjev za pružanje informacija, proizlazi da su drugi proizvođači ACE inhibitora u određenim razdobljima imali visoke promidžbene troškove, osobito troškove koji se odnose na ramipril u Nizozemskoj i Ujedinjenoj Kraljevini do 2003. ili u Francuskoj do početka 2006.
Slijedom toga, sadržaj spisa, osobito Servierovi interni strateški dokumenti i odgovori drugih proizvođača ACE inhibitora dokazuju da su promidžbene radnje za druge ACE inhibitore mogle imati znatan utjecaj na Servierovu prodaju.
Kao četvrto, visina Servierovih promidžbenih troškova tijekom ispitanog razdoblja također je u skladu s činjenicom da je tržišno natjecanje ne temelju promidžbe moglo biti izvor konkurentskog pritiska u odnosima između ACE inhibitora a da se pritom to ne dovodi u pitanje navodnom stabilnošću tih promidžbenih troškova.
Visina Servierovih promidžbenih troškova, koja se ne osporava, među ostalim, proizlazi iz podataka o glavnim stavkama troškova koje su pridonijele ukupnom trošku verzija perindoprila. Ti su troškovi bili visoki osobito u Francuskoj, Nizozemskoj i Ujedinjenoj Kraljevini, kao što se navodi u informacijama koje je iznio IMS Health i koje se navode u pobijanoj odluci. Na primjer, Servier je 2000. u Francuskoj potrošio 70 do 80 milijuna eura na promidžbu perindoprila, dok je ukupan prihod od proizvoda iznosio između 180 i 200 milijuna eura. Promidžbeni troškovi u toj su zemlji 2004. dosegli 100 do 120 milijuna eura, odnosno oko trećinu ukupnog prihoda od proizvoda (300 do 350 milijuna eura).
Valja dodati da okolnost da je, unatoč vrlo visokoj razini Servierovih promidžbenih troškova za perindopril, profitabilnost perindoprila ostala visoka tijekom ispitanog razdoblja ne znači da drugi ACE inhibitori nisu izvršavali znatan konkurentski pritisak na perindopril. K tomu, iako Komisija utvrđuje visoku razinu opće profitabilnosti perindoprila u uvodnim izjavama 2369. do 2371. pobijane odluke, iz toga ne izvodi zaključke u okviru utvrđivanja mjerodavnog tržišta te ne temelji na toj isplativosti utvrđenje u uvodnim izjavama 2403. do 2546. pobijane odluke prema kojem je mjerodavno tržište proizvoda ograničeno na izvorni i generički perindopril.
U Servierovim internim strateškim dokumentima naglašava se veza između konkurentskog okruženja i Servierovih promidžbenih troškova te se navodi da konkurentsko okruženje iziskuje vrlo velik promidžbeni napor, pri kojem je najbitniji liječnički pregled. U tim se dokumentima iznosi Servierova želja da, na štetu drugih antihipertenzivnih lijekova, osobito ACE inhibitora, pridobije nove klijente, te se navodi da je Servierovu teško biti prisutan kod liječnika opće prakse, među ostalim, s obzirom na financijska i kadrovska ulaganja drugih proizvođača antihipertenzivnih proizvoda.
Komisija tvrdi da stabilnost Servierovih promidžbenih troškova tijekom ispitanog razdoblja upućuje na veliku neovisnost promidžbe perindoprila i nepostojanje izloženosti snažnim konkurentskim pritiscima.
Međutim, stabilnost Servierovih promidžbenih troškova ne proizlazi iz sadržaja spisa, konkretno podataka iz studije IMA Health, uzimajući u obzir da se razina troškova znatno mijenjala tijekom ispitanog razdoblja. Uostalom, stabilnost promidžbenih troškova, pod pretpostavkom da se utvrdi, ne znači nužno da drugi ACE inhibitori nisu izvršavali znatan konkurentski pritisak. Zadržavanje tako visoke razine promidžbenih troškova može odražavati poduzetnikovu želju da zadrži prodaju u odnosu na zamjenske proizvode s terapijskog gledišta, koji izvršavaju znatan konkurentski pritisak na perindopril. Komisija ne objašnjava razloge iz kojih bi subjekt u vladajućem položaju kao što je Servier trebao, u nedostatku znatnog konkurentskog pritiska, uložiti tijekom toliko dugačkog razdoblja takav udio svojeg ukupnog prihoda u promidžbene troškove.
Prekid Servierovih promidžbenih napora u trenutku ulaska generičkih lijekova ne znači ni da nije postajao znatan konkurentski pritisak prije ulaska generičkih lijekova na tržište. Naime, iako očekivani nedostatak rezultata može odvratiti proizvođače od toga da poduzmu promidžbene napore, mogućnost postizanja tih rezultata može ga potaknuti da uloži u promidžbu proizvoda. Doista, moguće je da je prije ulaska generičkog lijeka na tržište Servier mogao opravdano očekivati pozitivne rezultate svojeg promidžbenog ulaganja. Prije ulaska generičkih lijekova na tržište Servier je mogao imati poticaj da provede promidžbene napore u konkurentskom kontekstu između ACE inhibitora, koji osobito proizlazi iz nepostojanja heterogenosti lijekova te skupine.
Slijedom toga, Servierovi promidžbeni troškovi tijekom ispitanog razdoblja ne znače da drugi ACE inhibitori nisu izvršavali znatne konkurentske pritiske na Servier.
Stoga iz prethodno navedenog proizlazi da Komisija nije valjano uzela u obzir promidžbene napore laboratorijâ i njihovu važnost u analizi konkurentskih odnosa između perindoprila i drugih ACE inhibitora.
Iz svih razmatranja iznesenih u točkama 1418. do 1565. ove presude proizlazi da je drugi prigovor koji ističu tužitelji osnovan.
4)

Drugi dio prvog prigovora, koji se temelji na prevelikoj važnosti koja se pridaje cjenovnom kriteriju u analizi tržišta, i treći prigovor, koji je podredan i koji se temelji na tome da Komisijina ekonometrijska analiza ima nedostatke
Komisija je u uvodnim izjavama 2460. do 2495. pobijane odluke, u svrhu utvrđivanja mjerodavnog tržišta proizvoda, provela analizu takozvanih „prirodnih” događaja do kojih je došlo na tržištima Francuske, Nizozemske, Poljske i Ujedinjene Kraljevine.
Komisija je smatrala da bi, ako su dva proizvoda međusobno zamjenjiva, znatno sniženje cijene jednog proizvoda trebalo dovesti do smanjenja prihoda drugog proizvoda. Komisija je preliminarnom vizualnom procjenom, a zatim ekonometrijskim izračunom, pokušala ocijeniti utjecaj sniženja cijena drugih antihipertenzivnih lijekova na prodaju perindoprila. U tu svrhu, Komisija je konkretno usporedila učinak ulaska generičkih verzija perindoprila na prodaju perindoprila s učinkom ulaska generičkih verzija drugih ACE inhibitora na prodaju perindoprila. Prema Komisijinu mišljenju, okolnost da je na prodaju perindoprila manje utjecao dolazak generičkih verzija drugih ACE inhibitora nego njegovih generičkih verzija dokazuje da ACE inhibitori ne izvršavaju znatne pritiske na perindopril u pogledu cijene (uvodna izjava 2494. pobijane odluke).
Po završetku analize prirodnih događaja, Komisija je smatrala da drugi proizvodi, osobito drugi ACE inhibitori, ne izvršavaju znatne pritiske na cijene perindoprila, osim pritisaka koje izvršava generički perindopril. Sniženja cijena drugih ACE inhibitora, prema Komisijinu mišljenju, nisu imala znatan negativan utjecaj na prodaju i prihod perindoprila.
U drugom dijelu prvog prigovora, tužitelji tvrde da je Komisija pridala preveliku važnost cjenovnom čimbeniku u svojoj analizi mjerodavnog tržišta proizvoda. U okviru trećeg prigovora podredno tvrde da Komisijina ekonometrijska analiza ima nedostatke.
Kao prvo, kao što je uvodno izneseno u točkama 1385. do 1404. ove presude, iz sudske prakse proizlazi i da posebnosti kojima se odlikuju mehanizmi tržišnog natjecanja u farmaceutskom sektoru ne čine čimbenike povezane s cijenama nerelevantnima u procjeni konkurentskih pritisaka, pri čemu te čimbenike ipak treba ocijeniti u vlastitom kontekstu (presuda od 1. srpnja 2010., AstraZeneca/Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, t.
183.
).
Komisija je stoga u ovom slučaju mogla pri utvrđivanju mjerodavnog tržišta ispitati je li perindopril bio podvrgnut znatnim konkurentskim pritiscima koji proizlaze iz promjena cijene drugih ACE inhibitora te uzeti u obzir rezultate tog ispitivanja.
Komisija je iz svoje analize promjena cijena drugih ACE inhibitora osim perindoprila zaključila da perindopril nije bio izložen velikim konkurentskim pritiscima koji iz njih proizlaze. Slaba podložnost perindoprila na promjene cijena drugih ACE inhibitora naime proizlazi iz nekoliko dijelova sadržaja spisa, osobito iz Servierovih internih dokumenata ili ankete koju je Komisija provela među liječnicima koji izdaju recepte. Tužitelji uostalom ne osporavaju taj zaključak kao takav. Sami tužitelji navode da liječnici općenito ne uzimaju previše u obzir cijenu, da se odabiri liječnika uglavnom temelje na terapijskoj relevantnosti i učinkovitosti različitih lijekova, a ne na njihovoj cijeni i da se tržišno natjecanje između laboratorija uglavnom provodi u pogledu drugih aspekata, osim cijene, kao što su inovacija, kvaliteta proizvodâ i promidžba.
Međutim, kao što tužitelji pravilno tvrde, na temelju analize prirodnih događaja, kako je shvaća Komisija, odnosno kroz prizmu promjene cijena, ne može se zaključiti da ne postoje kvalitativni konkurentski pritisci koji nisu povezani s cijenama.
Naime, kao što je navedeno u točkama 1395. i 1397. ove presude, sloboda liječnikâ da odaberu između izvornih lijekova dostupnih na tržištu ili između izvornih lijekova i generičkih verzija drugih molekula, te pozornost koju liječnici koji izdaju recepte najprije pridaju terapijskim aspektima mogu, ovisno o slučaju, dovesti do znatnih kvalitativnih konkurentskih pritisaka koji nisu povezani s cijenama, uz uobičajene mehanizme cjenovnog pritiska. Takvi pritisci mogu postojati i u slučaju u kojem se terapijske prednosti jednog lijeka pokažu jasno superiornima terapijskim prednostima drugih lijekova dostupnih za liječenje iste bolesti, kao i u slučaju u kojem liječnici koji izdaju recepte priznaju ili smatraju da su dostupni lijekovi jednakovrijedni.
Ako za liječenje iste bolesti liječnici koji izdaju recepte biraju između lijekova od kojih se ni za jedan ne priznaje niti smatra da je superiorniji drugima, osobito zbog njihova istovjetnog načina djelovanja ili zato što ih se ne može razlikovati na temelju njihove terapijske koristi ili neželjenih učinaka ili nuspojava, analiza konkurencije između tih lijekova velikim se dijelom temelji i na kvalitativnoj usporedbi. Liječnikov odabir u pravilu ne ovisi najprije o trošku tih terapija, nego o njihovu stupnju terapijske razlike, njihovoj prikladnosti pacijentovu profilu, liječnikovu poznavanju različitih lijekova ili pak o njegovu osobnom iskustvu i iskustvu njegovih pacijenata.
K tomu, kao što proizlazi iz odgovora na drugi prigovor, perindopril je, s obzirom na to da s terapijskog gledišta ne postoji znatna razlika između perindoprila i drugih ACE inhibitora, mogao biti izložen kvalitativnim konkurentskim pritiscima koji nisu povezani s cijenama, što je Komisija trebala valjano uzeti u obzir. Ti konkurentski pritisci, koji se, među ostalim, mogu izvršavati promidžbenim radnjama proizvođača drugih ACE inhibitora, odnosili su se na nove pacijente i pacijente koji su već počeli s liječenjem perindoprilom.
Okolnost da je perindopril slabo podložan promjenama cijene drugih ACE inhibitora stoga ne znači nužno da drugi lijekovi ne izvršavaju znatan konkurentski pritisak na taj lijek. Na temelju te okolnosti ne može se zaključiti da perindopril nije bio izložen znatnom konkurentskom pritisku koji, kao što tvrde tužitelji, proizlazi iz drugih aspekata, osim cijene, kao što su inovacija, kvaliteta proizvodâ i promidžba. U tom pogledu, sama Komisija u uvodnoj izjavi 2543. pobijane odluke podsjeća da ekonomska zamjenjivost može postojati ako promjene koje utječu na važne ekonomske varijable, osim cijene, prenose velik dio prodaje jednog proizvoda na drugi.
Slijedom toga, na temelju okolnosti da su prodaja i cijena perindoprila pale tek nakon dolaska generičkog perindoprila te su ostale stabilne ili je na njih manje utjecala pojava prirodnih događaja koji se odnose na promjene cijena drugih molekula ne može se zaključiti da nisu postojali konkurentski pritisci do dolaska generičkih verzija perindoprila.
Kao drugo, iz sadržaja spisa proizlazi da je Komisija, kao što tužitelji pravilno naglašavaju, pridala preveliku važnost cjenovnom čimbeniku u utvrđivanju tržišta proizvoda, pri čemu je iz analize prirodnih događaja zaključila da ne postoje znatan konkurentski pritisak koji ACE inhibitori izvršavaju na perindopril.
Naime, iz sadržaja spisa proizlazi da cjenovni čimbenik ima odlučujuću ulogu u Komisijinoj analizi kako bi se isključilo druge ACE inhibitore iz mjerodavnog tržišta. Iz samog teksta pobijane odluke proizlazi da je Komisija uglavnom na analizi prirodnih događaja povezanih s cijenom temeljila isključenje ACE inhibitora iz mjerodavnog tržišta, kao što su ramipril, enalapril ili lizinopril, koje Servier smatra svojih bliskim konkurentima. Na primjer, Komisija je u uvodnoj izjavi 2460. i bilješci 3245. pobijane odluke naglasila važnost rezultata njezine ekonometrijske analize koja se odnosi na provjeravanje toga ima li sniženje cijene određenih lijekova skupine ACE inhibitora, nakon uvođenja generičkih verzija tih lijekova, utjecaj na prodaju perindoprila. Komisija je u pobijanoj odluci, osobito u uvodnim izjavama 2527. i 2534., u nekoliko navrata navela da se na temelju nepostojanja pritisaka na cijene koje proizlazi iz regulatornog okvira i koje je otkriveno u analizi prirodnih događaja, ne može zaključiti da nijedna druga molekula nije izvršavala znatan konkurentski pritisak na perindopril. U uvodnoj izjavi 2546. pobijane odluke smatrala je da činjenica da je konkurentski pritisak koji izvršavaju generički lijekovi veći od svih drugih potencijalnih konkurentskih pritisaka koji se izvršavaju na perindopril prirodno dovodi do utvrđivanja ograničenog tržišta koje sadržava samo predmetni lijek.
Važnost analize prirodnih događaja koji se odnose na promjene cijena u Komisijinu utvrđivanju tržišta nadalje se naglašava Komisijinim odgovorom na tužbu u kojem se ističe da se u toj analizi za četiri predmetne države članice navodi da tužitelji nisu bili izloženi znatnom konkurentskog pritisku koji su izvršavali proizvođači drugih ACE inhibitora. U odgovoru na tužbu iznosi se u pogledu Poljske da analiza prirodnih događaja pokazuje da drugi lijekovi iste skupine nisu izvršavali konkurentske pritiske na perindopril.
Komisija je na raspravi naglasila i da je utvrđenje da nije došlo do smanjenja prodaje perindoprila pri ulasku na tržište generičkih verzija drugih ACE inhibitora koje su mnogo povoljnije od perindoprila bilo okosnica njezine analize te se na temelju tog utvrđenja moglo zaključiti da drugi ACE inhibitori ne izvršavaju znatan konkurentski pritisak.
Time što je pridala odlučujuću važnost rezultatima svoje analize prirodnih događaja koja se uglavnom temelji na utjecaju promjena cijena Komisija nije u potpunosti uzela u obzir sam kontekst farmaceutskog sektora te nije dovoljno skrenula pozornost na elemente na temelju koji se može utvrditi da postoje kvalitativni konkurentski pritisci koji nisu povezani s cijenama.
U tim okolnostima valja prihvatiti drugi dio prvog prigovora koji ističe Servier, koji se odnosi na preveliku važnost koju Komisija pridaje promjenama cijena lijekova. Komisija iz analize prirodnih događaja i slabe podložnosti perindoprila promjenama cijena drugih ACE inhibitora nije mogla zaključiti da drugi proizvodi nisu izvršavali na Servier konkurentske pritiske bilo kakve prirode, osim pritisaka koje je izvršavao generički perindopril.
Budući da Opći sud prihvaća drugi dio prvog prigovora, koji se odnosi na analizu cijena i koji tužitelji najprije ističu, nije potrebno odgovoriti na treći prigovor koji ističu tužitelji, u kojem podredno tvrde da ekonometrijska analiza cijena koju je provela Komisija ima metodološke nedostatke.
5)

Zaključak
Uvodno, valja podsjetiti, kao što je navedeno u točkama 1373. do 1375. ove presude, da se opseg nadzora zakonitosti predviđenog u članku 263. UFEU‑a proteže na sve elemente Komisijinih odluka u vezi s postupcima na temelju članaka 101. i 102. UFEU‑a nad kojima Opći sud provodi detaljan nadzor kako prava tako i činjenica u pogledu razloga koje navedu tužitelji i uzimajući u obzir sve elemente koje su naveli (presuda od 21. siječnja 2016., Galp Energía España i dr./Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, t.
72.
).
Osim toga, iako u područjima u kojima je nužno provoditi složene gospodarske ocjene Komisija uživa diskrecijski prostor u gospodarskom dijelu, to ne znači da se sud Unije dužan uzdržati od nadzora nad tumačenjem ekonomskih podataka od strane Komisije. Naime, sud Unije ne samo da mora provjeriti materijalnu točnost navedenih dokaznih elemenata, kao i njihovu pouzdanost i dosljednost, već i to predstavljaju li navedeni elementi skup relevantnih podataka koje treba uzeti u obzir prilikom ocjene složene situacije te jesu li oni takve naravi da podupiru zaključke koji su iz njih izvedeni (presude od 15. veljače 2005., Komisija/Tetra Laval,
C‑12/03 P
,
EU:C:2005:87
, t.
39.
; od 8. prosinca 2011., Chalkor/Komisija,
C‑386/10 P
,
EU:C:2011:815
, t.
54.
i od 10. srpnja 2014., Telefónica i Telefónica de España/Komisija,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, t.
54.
). Ako Komisija, kako bi kvalificirala praksu s obzirom na odredbe članka 102. UFEU‑a, prida stvarnu važnost gospodarskoj analizi mogućnosti rabata čiji je cilj istisnuti jednako učinkovitog konkurenta (test AEC), sud Unije dužan je ispitati sve argumente koje je iznio sankcionirani poduzetnik u pogledu tog testa (vidjeti u tom smislu presudu od 6. rujna 2017., Intel/Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
, t.
141.
do
144.
).
U ovom slučaju, nakon ukupne procjene elemenata na kojima je Komisija temeljila svoju ocjenu i ispitivanja prigovora koje su istaknuli tužitelji, valja zaključiti da je Komisija počinila niz pogrešaka u analizi utvrđivanja mjerodavnog tržišta. Naime, Komisija:
–
je pogrešno smatrala, u pogledu terapijske upotrebe, da ACE inhibitori čine skupinu heterogenih lijekova i da je perindopril imao posebna svojstva unutar te skupine lijekova;
–
je pogrešno zaključila da je mehanizam „inercije” liječnika znatno ograničio konkurentski pritisak koji su na perindopril izvršavali drugi ACE inhibitori kod novih pacijenata;
–
je podcijenila sklonost pacijenata koji se liječe perindoprilom da promijene terapiju;
–
nije valjano uzela u obzir promidžbene napore laboratorija i njihovu važnost u analizi konkurentskih odnosa;
–
je zanemarila posebna obilježja tržišnog natjecanja u farmaceutskom sektoru, time što je iz analize prirodnih događaja koja se uglavnom temeljila na promjenama cijena pogrešno zaključila da drugi ACE inhibitori nisu izvršavali znatne konkurentske pritiske na perindopril.
Komisija je, time što se oslonila na analizu zahvaćenu pogreškama koje su upravo navedene, ograničila mjerodavno tržište na samo jednu molekulu perindoprila, iako sadržaj spisa pokazuje da je su drugi ACE inhibitori mogli izvršavati na perindopril znatne konkurentske pritiske koji nisu povezani s cijenama. U tim okolnostima valja smatrati da pogreške koje je počinila Komisija mogu dovesti u pitanje rezultat njezine analize.
Stoga, nakon ocjene koju je proveo Opći sud u okviru granica sudskog nadzora navedenih u točkama 1587. i 1588. ove presude, valja zaključiti da nije utvrđeno da je mjerodavno tržište proizvoda ograničeno samo na izvorni i generički perindopril.
S obzirom na prethodno navedeno, valja prihvatiti četrnaesti tužbeni razlog, istaknut protiv utvrđivanja tržišta gotovih proizvoda kao tržišta izvornog i generičkog perindoprila.
13.

Pogreške u ocjeni koje se odnose na postojanje vladajućeg položaja na tržištu gotovih proizvoda
a)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
b)

Ocjena Općeg suda
Uvodno, valja podsjetiti da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se vladajući položaj iz članka 102. UFEU‑a odnosi na položaj u kojem poduzetnik ima gospodarsku snagu koja mu daje moć da ograničava održavanje djelotvornog tržišnog natjecanja na predmetnom tržištu, pri čemu mu se pruža mogućnost da se u znatnoj mjeri ponaša neovisno o svojim konkurentima, klijentima i, konačno, potrošačima (presude od 14. veljače 1978., United Brands i United Brands Continentaal/Komisija,
27/76
,
EU:C:1978:22
, t.
65.
i od 13. veljače 1979., Hoffmann‑La Roche/Komisija,
85/76
,
EU:C:1979:36
, t.
38.
).
U ovom je slučaju Komisija u uvodnoj izjavi 2593. pobijane odluke zaključila da je Servier bio u vladajućem položaju u smislu članka 102. UFEU‑a na tržištu izvornog i generičkog perindoprila u Ujedinjenoj Kraljevini od siječnja 2000. do lipnja 2007., u Nizozemskoj od siječnja 2000. do prosinca 2007., u Francuskoj od siječnja 2000. do prosinca 2009. i u Poljskoj od siječnja 2000. do prosinca 2009.
Komisija je zaključak da je Servier bio u vladajućem položaju na tržištu izvornog i generičkog perindoprila temeljila na Servierovim tržišnim udjelima na predmetnom tržištu, postojanju prepreka ulasku na tržište, postojanju znatnih ekonomskih renti i na nepostojanju protutežne kupovne moći koju imaju tijela javne vlasti. U uvodnim izjavama 2594. do 2600. pobijane odluke Komisija je dodala da, neovisno o njezinu utvrđivanju tržišta, čvrsti dokazi, odnosno postojanje znatnih ekonomskih renti, izravno odražavaju tržišnu snagu koju je imao Servier.
Tužitelji osporavaju postojanje vladajućeg položaja i konkretno tvrde da tržište proizvoda nije ograničeno na izvorni i generički perindopril.
Budući da je utvrđivanje tržišta, kao što je navedeno u odgovoru na prethodni tužbeni razlog, pogrešno jer tržište proizvoda ograničava samo na izvorni i generički perindopril, slijedom toga valja smatrati da je ispitivanje Servierove gospodarske snage na tržištu također pogrešno.
Štoviše, Opći sud ističe da se barem dva glavna kriterija ocjene Servierove gospodarske snage, odnosno tržišni udjeli i postojanje znatnih ekonomskih renti, dovode u pitanje pogrešnim utvrđivanjem mjerodavnog tržišta.
Što se tiče tržišnih udjela , Komisija je u uvodnoj izjavi 2561. pobijane odluke navela da su mali tržišni udjeli u pravilu bili dobar pokazatelj nedostatka velike tržišne snage. Također je smatrala da tržišni udjeli veći od 50 % čine iznimno velike udjele i da su sami po sebi, osim u iznimnim okolnostima, dokaz postojanja vladajućeg položaja i da su tržišni udjeli koji iznose između 70 i 80 % jasan pokazatelj vladajućeg položaja.
Komisija je u uvodnim izjavama 2563. do 2567. pobijane odluke smatrala da je Servier držao iznimno velike tržišne udjele na mjerodavnom tržištu (osobito tržišni udio od 90 do 100 % u Francuskoj, Poljskoj i Ujedinjenoj Kraljevini između 2000. i 2005.), koji su u svakom slučaju i dalje veći od 50 % čak i ako se uzme u obzir uloga paralelnih uvoznika u Nizozemskoj.
Budući da je Komisija počinila pogrešku time što je utvrdila da je mjerodavno tržište proizvoda ograničeno samo na izvorni i generički perindopril, izračun tržišnih udjela koji je provela Komisija nužno je pogrešan.
Opći sud ističe da nije osporavano da bi, da je Komisija utvrdila mjerodavno tržište na razini svih ACE inhibitora, a ne na razini molekule perindoprila, tada Servierov prosječan tržišni udio u četiri države članice koje je analizirala Komisija bio manji od 25 %, odnosno ispod praga tržišnih udjela koji su, u skladu s pobijanom odlukom, pokazatelji postojanja vladajućeg položaja.
U tom pogledu Komisija u pobijanoj odluci navodi da se izračuni Servierovih tržišnih udjela u okviru ACE inhibitora ne temelje na vrijednosti prihoda od prodaje, nego na opsegu prodaje izraženom u utvrđenim dnevnim dozama, što je dovelo do precjenjivanja vrijednosti prihoda prodaje ramiprila. Međutim, osim činjenice da Komisija nije dostavila nikakvu alternativnu analizu relativnih prodaja različitih ACE inhibitora, iz točaka 1494. i 1498. ove presude proizlazi da je u siječnju 2000. perindopril u svim predmetnim zemljama imao puno manju bazu pacijenata od drugih ACE inhibitora, kao što su ramipril, enalapril ili lizinopril. Neovisno o zemljopisnom tržištu, Servierov perindopril nikad nije bio u vodećem položaju među ACE inhibitorima u pogledu prodaje tableta i kapsula tijekom razdoblja u kojem su se provodile prakse na koje se odnosi pobijana odluka.
Što se tiče znatnih ekonomskih renti, Komisija je smatrala da je Servier primao znatne ekonomske rente. Utvrdila je ekonomske rente kao iznimno velike i trajne koristi u odnosu na one koje su postojale na konkurentskom tržištu za predmetni proizvod. Procijenila je Servierove rente prije ulaska generičkih verzija tako što je pomnožila razliku između cijena koje su postojale prije i poslije ulaska generičkih verzija s količinama koje je prodao proizvođač izvornog lijeka. Međutim, to rasuđivanje temelji se na pretpostavci da je tržište ograničeno samo na izvorni i generički perindopril i da zbog toga nije postojalo konkurentno tržište prije ulaska generičkog perindoprila. Budući da Komisija nije dokazala da je tržište bilo ograničeno samo na izvorni i generički perindopril, na temelju takvog izračuna nije mogla procijeniti razinu Servierovih ekonomskih renti. U tim okolnostima, postojanje Servierovih znatnih ekonomskih renti nije dokazano.
Stoga, Komisijina ocjena u pogledu dvaju ključnih elemenata njezina rasuđivanja, odnosno tržišnih udjela i postojanja znatnih ekonomskih renti, dovodi se u pitanje pogrešnim utvrđivanjem tržišta. Slijedom toga, budući da nije potrebno ocijeniti postojanje prepreka ulasku i protutežnu kupovnu moć tijela javne vlasti, Komisija u svakom slučaju na temelju razloga koje je utvrdila nije mogla zaključiti da je Servier bio u vladajućem položaju i da se u znatnoj mjeri mogao ponašati neovisno o svojim konkurentima, klijentima i potrošačima.
Stoga ovaj tužbeni razlog, koji se temelji na nepostojanju vladajućeg položaja na tržištu gotovih proizvoda, treba prihvatiti.
14.

Pogreške koje se tiču prava i pogreške u ocjeni koje se odnose na postojanje vladajućeg položaja na tržištu tehnologije
a)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
b)

Ocjena Općeg suda
Komisija je u uvodnim izjavama 2667. i 2758. pobijane odluke smatrala da je mjerodavno tržište tehnologije bilo ograničeno na tehnologiju AFS‑a perindoprila i da je Servier bio u vladajućem položaju na tom tržištu u smislu članka 102. UFEU‑a.
Tužitelji osporavaju Komisijine zaključke i osobito tvrde da pogreške koje je Komisija počinila u utvrđivanju tržišta gotovih proizvoda zahvaćaju i utvrđivanje tržišta tehnologije i analizu Servierova vladajućeg položaja na tom tržištu.
U tom je pogledu Opći sud na raspravi ispitao stranke o zaključcima koje valja izvesti u pogledu zakonitosti odluke u dijelu u kojem se temelji na članku 102. UFEU‑a u slučaju da se prihvati tužbeni razlog koji se temelji na netočnom utvrđivanju tržišta gotovih proizvoda.
Komisija je smatrala da eventualna pogreška u utvrđivanju tržišta gotovih proizvoda ne dovodi u pitanje Servierov vladajući položaj na tržištu tehnologije. Komisija tvrdi da se dokazivanje Servierova vladajućeg položaja temelji na ocjeni svih relevantnih kriterija, konkretno potražnji AFS‑a perindoprila, koja ne ovisi o utvrđivanju tržišta gotovih proizvoda.
Što se tiče utvrđivanja tržišta tehnologije, iz pobijane odluke proizlazi da je Komisija temeljila zaključak da je mjerodavno tržište tehnologije bilo tržište tehnologije AFS‑a perindoprila osobito na činjenici da je tržište gotovih proizvoda, koje je s tržištem tehnologije u vertikalnom odnosu, bilo ograničeno samo na izvorni i generički perindopril. Stoga je smatrala da potražnja tehnologije AFS‑a proizlazi iz potražnje gotovog lijeka perindoprila (uvodne izjave 2648. do 2651. pobijane odluke). Komisija je stoga upotrijebila pogrešno utvrđivanje mjerodavnog tržišta koje je primijenila na tržište gotovih proizvoda u okviru svoje analize tržišta tehnologije, konkretno u pogledu ocjene potražnje na potonjem tržištu.
Međutim, kao što Komisija tvrdi, u okviru svoje analize tržišta tehnologije upotrijebila je i druge elemente za utvrđivanje tržišta tehnologije, osobito analizu zamjenjivosti ponude (uvodna izjava 2657. i sljedeće uvodne izjave pobijane odluke).
U ovom slučaju ipak nije potrebno odlučiti o tome je li utvrđivanje tržišta tehnologije pogrešno kako bi se ocijenio tužbeni razlog koji se temelji na Komisijinim pogreškama u dokazivanju postojanja Servierova vladajućeg položaja na tom tržištu.
Naime, iz uvodnih izjava 2668. i 2669. pobijane odluke proizlazi da je Komisija smatrala da je Servier bio u vladajućem položaju na tržištu tehnologije s obzirom na izraze tog položaja na tržištu gotovih proizvoda.
Komisija je, u uvodnoj izjavi 2735. i sljedećim uvodnim izjavama pobijane odluke, konkretno ocijenila Servierov položaj na tržištu tehnologije AFS‑a na temelju Servierovih tržišnih udjela na tržištu gotovih proizvoda. Komisija je u uvodnoj izjavi 2738. pobijane odluke izričito navela da tržišni položaj određene tehnologije AFS‑a u biti ovisi o mogućnosti da gotov farmaceutski proizvod bude na isplativ način stavljen na tržište. Tako je Komisija u uvodnim izjavama 2743., 2746., 2751. i 2755. pobijane odluke smatrala da je Servier, osim u slučaju iznimaka, bio jedini poduzetnik koji komercijalizira perindopril, kako bi iz toga zaključila da je bio u vladajućem položaju na tržištu tehnologije perindoprila. Servierov položaj na uzlaznom tržištu u smislu tržišnih udjela, kako ga analizira Komisija, stoga uglavnom odražava Servierov položaj na tržištu gotovih proizvoda.
Iz toga slijedi da je Komisija na odlučujući način temeljila na utvrđivanju tržišta gotovih proizvoda zaključak da je Servier bio u vladajućem položaju na tržištu tehnologije.
Budući da je utvrđivanje tržišta gotovih proizvoda pogrešno, Komisija na temelju toga nije mogla dokazati da je Servier bio u vladajućem položaju na tržištu tehnologije.
S obzirom na prethodno navedeno, valja prihvatiti tužbeni razlog koji se temelji na pogreškama koje je Komisija počinila u dokazivanju postojanja Servierova vladajućeg položaja na tržištu tehnologije a da nije potrebno odgovoriti na prigovor tužiteljâ koji se odnosi na to da je utvrđivanje navedenog tržišta pogrešno.
15.

Pogreške koje se tiču prava i činjenica i koje se odnose na postojanje zlouporabe vladajućeg položaja
a)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
b)

Ocjena Općeg suda
Komisija je u uvodnoj izjavi 2997. pobijane odluke smatrala da Servierova strategija koja kombinira stjecanje tehnologije AFS‑a i sklapanje sporazumâ o nagodbi u pogledu patenta u zamjenu za plaćanje za odgodu ulaska na tržište predstavlja jedinstvenu i trajnu povredu članka 102. UFEU‑a.
Međutim, s obzirom na sva razmatranja iznesena u odgovoru na tri prethodna tužbena razloga, valja zaključiti da pogreške koje je Komisija počinila u ispitivanju Servierova vladajućeg položaja na tržištu gotovih proizvoda i na tržištu tehnologije nužno dovode u pitanje postojanje zlouporabe vladajućeg položaja. Naime, ako ne postoji vladajući položaj, pitanje zlouporabe tog položaja uopće nije relevantno.
Nadalje, Opći sud ističe da nepostojanje Servierova vladajućeg položaja na samom tržištu gotovih proizvoda samo po sebi dovodi u pitanje postojanje zlouporabe vladajućeg položaja koja se stavlja na teret Servieru u pobijanoj odluci.
U tom je pogledu Opći sud, kao što je navedeno u točki 1613. ove presude, na raspravi ispitao stranke o zaključcima koje valja izvesti u pogledu postojanja povrede članka 102. UFEU‑a ako se prihvati tužbeni razlog koji se temelji na netočnom utvrđivanju tržišta gotovih proizvoda.
Komisija je u tom pogledu tvrdila da se, čak i ako Opći sud odbije utvrđivanje tržišta gotovih proizvoda, ne dovodi u pitanje postojanje povrede članka 102. UFEU‑a. Osobito je iznijela da su oba protupravna ponašanja koja se odnose na zlouporabu vladajućeg položaja koja se stavlja na teret Servieru, odnosno stjecanje Azadove tehnologije i niz sporazuma o nagodbi u pogledu patenta s proizvođačima generičkih lijekova, bila povezana s tržištem tehnologije.
Međutim, valja istaknuti da je Komisija utvrdila postojanje zlouporabe vladajućeg položaja koja se u biti, u skladu s tekstom uvodne izjave 2765. pobijane odluke, odnosi na zaštitu Servierova položaja na tržištu perindoprila od svakog ulaska generičkih lijekova s ciljem zaštite Servierovih prihoda od perindoprila. Komisija je stoga stavila Servieru na teret jedinstvenu i trajnu povredu koja se u biti odnosi na zaštitu Servierovih položaja i prihoda na tržištu gotovih proizvoda perindoprila odgađanjem ulaska generičkih lijekova. Komisija je stoga objašnjenje i utvrđivanje prakse koja se stavlja na teret Servieru temeljila na želji tog poduzetnika da zaštiti svoj položaj na tržištu gotovih proizvoda.
Osim toga, Komisija, koja je u biti uputila na tržište gotovih proizvoda kako bi utvrdila praksu, kvalificirala je činjenice kao jedinstvenu i trajnu povredu koja istodobno pokriva uzlazno tržište tehnologije i tržište gotovih proizvoda. Iako se u pobijanoj odluci, kao što podsjeća Komisija, razlikuje praksa stjecanja Azadove tehnologije i prakse sklapanja sporazumâ o nagodbi, u njoj se suprotno tomu u okviru jedinstvene i trajne povrede ne razlikuju Servierova ponašanja koja se odnose samo na tržište tehnologije i ostala Servierova ponašanja koja se temelje na utvrđenju Servierova vladajućeg položaja na tržištu gotovih proizvoda. Ni praksa stjecanja Azadove tehnologije ni praksa sklapanja sporazumâ o nagodbi u pogledu patenta nisu u pobijanoj odluci kvalificirani kao povrede članka 102. UFEU‑a samo na temelju Servierova vladajućeg položaja na tržištu tehnologije. Budući da ne postoji Servierov vladajući položaj na tržištu gotovih proizvoda, dokazivanje postojanja jedinstvene i trajne povrede stoga gubi jedan od svojih bitnih temelja a da pritom nije moguće utvrditi Servierovo odvojeno ponašanje čija protupravna priroda nije ovisila o postojanju vladajućeg položaja poduzetnika na tržištu perindoprila i koja se odnosila samo na tržište tehnologije.
Stoga ovaj tužbeni razlog treba prihvatiti.
Iz ispitivanja prethodnih četiriju tužbenih razloga proizlazi da pobijanu odluku treba poništiti u dijelu u kojem se njome utvrđuje postojanje povrede članka 102. UFEU‑a. Slijedom toga, članak 6. te odluke treba poništiti.
16.

Podredni zahtjev za poništenje novčanih kazni ili smanjenje njihova iznosa
Tužitelji traže poništenje novčanih kazni koje su im izrečene ili smanjenje njihova iznosa.
Kako bi dobili poništenje tih novčanih kazni ili smanjenje njihova iznosa, tužitelji se oslanjaju na sedam tužbenih razloga koje valja redom ispitati.
Najprije, kako bi se uzelo u obzir poništenje članka 4. pobijane odluke u dijelu u kojem je Komisija utvrdila sudjelovanje tužiteljâ u povredi članka 101. stavka 1. UFEU‑a koja se odnosi na sporazuma koje je Servier sklopio s Krkom (vidjeti u ovoj presudi dio koji se odnosi na sporazume sklopljene s Krkom), valja poništiti članak 7. stavak 4. točku (b) pobijane odluke u kojem je Komisija izrekla Servieru novčanu kaznu u iznosu od 37661800 eura na temelju te povrede.
S obzirom na to poništenje, nije potrebno ispitati osnovanost tužbenih razloga ili prigovora koji su istaknuti u potporu zahtjevu koji se odnosi na novčanu kaznu navedenu u točki 1636. ove presude.
Isto tako, kako bi se uzelo u obzir poništenje članka 6. pobijane odluke u kojem je Komisija utvrdila povredu članka 102. UFEU‑a (vidjeti u ovoj presudi dijelove koji se odnose na utvrđivanje mjerodavnog tržišta, postojanje vladajućeg položaja na dvama mjerodavnim tržištima i zlouporabu vladajućeg položaja), valja poništiti članak 7. stavak 6. pobijane odluke u kojem je Komisija izrekla Servieru novčanu kaznu u iznosu od 41270000 eura na temelju te povrede.
S obzirom na to poništenje, nije potrebno ispitati osnovanost tužbenih razloga ili prigovora koji su istaknuti u potporu zahtjevu koji se odnosi na novčanu kaznu navedenu u točki 1638. ove presude.
Slijedom toga, u razmatranjima koja slijede u načelu se neće ispitati, pa čak niti navesti prigovori ili argumenti koji se odnose na sporazume sklopljene s Krkom ili na zlouporabu vladajućeg položaja. Ako će se iznimno ispitati, to će ispitivanje biti podredno.
a)

Nepredvidivost tumačenja utvrđenog u pobijanoj odluci
1)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
2)

Ocjena Općeg suda
Uvodno, valja naglasiti da učinkovito kažnjavanje povreda u području prava tržišnog natjecanja ne može dovesti do povrede načela zakonitosti kaznenih djela i kazni, koje je propisano člankom 49. Povelje o temeljnim pravima (vidjeti po analogiji, u pogledu kaznenih sankcija i obveze država članica da se bore protiv nezakonitih djelovanja koja su usmjerena protiv financijskih interesa Unije, presudu od 5. prosinca 2017., M. A. S. i M. B.,
C‑42/17
,
EU:C:2017:936
, t.
61.
).
Nadalje važno je podsjetiti da, prema sudskoj praksi Suda, načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni zahtijeva da zakon jasno definira povrede i za njih propisane kazne. Taj je uvjet ispunjen ako pojedinac može znati, iz teksta relevantne odredbe i u slučaju potrebe, pomoću njezina tumačenja od strane sudova, koji akti i propusti dovode do njegove kaznene odgovornosti (vidjeti presudu od 22. listopada 2015., AC‑Treuhand/Komisija,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
, t.
40.
i navedenu sudsku praksu).
Načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni ne može se tumačiti na način da zabranjuje naknadno objašnjenje pravila o kaznenoj odgovornosti sudskim tumačenjem od predmeta do predmeta, pod uvjetom da je rezultat razumno predvidiv u trenutku počinjenja povrede, posebice imajući u vidu tumačenje koje je u to vrijeme bilo na snazi u sudskoj praksi koja se odnosi na predmetnu pravnu odredbu (vidjeti presudu od 22. listopada 2015., AC‑Treuhand/Komisija,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
, t.
41.
i navedenu sudsku praksu).
Doseg pojma predvidivosti u velikoj mjeri ovisi o sadržaju teksta o kojem je riječ, području na koje se odnosi i broju i svojstvu njegovih adresata. Predvidivost zakona ne protivi se tomu da dotična osoba mora pribjeći stručnom savjetovanju kako bi ocijenila, u stupnju koji je razuman u okolnostima predmeta, posljedice koje mogu proizići iz određenog akta. Tako je posebice kod profesionalaca koji su navikli na primjenu velikog opreza u izvršavanju svojeg zanimanja. Stoga se od njih može očekivati da ulože posebnu brigu pri ocjeni s njima povezanih rizika (vidjeti presudu od 22. listopada 2015., AC‑Treuhand/Komisija,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
, t.
42.
i navedenu sudsku praksu).
Valja dodati da se pribjegavanje stručnim savjetima čini tim očitije ako je riječ, kao što je to ovdje bio slučaj, o pripremi i sastavljanju sporazuma kojima se nastoji spriječiti sporove ili se u njima nagoditi.
U tom kontekstu, čak i ako u vrijeme počinjenja povrede utvrđene u spornoj odluci sudovi Unije još nisu još nisu bili dobili priliku da se određeno izjasne o vrsti sporazuma o nagodbi kakav je sklopio Servier, taj je poduzetnik morao očekivati, po potrebi nakon pribavljanja stručnih savjeta, da bi njegovo ponašanje moglo biti proglašeno nespojivim s pravilima tržišnog natjecanja prava Unije, imajući u vidu posebice širok doseg pojmova „sporazum” i „usklađeno djelovanje” koji proizlaze iz sudske prakse Suda (vidjeti u tom smislu presudu od 22. listopada 2015., AC‑Treuhand/Komisija,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
, t.
43.
).
Servier je mogao konkretno pretpostaviti da je, time što je poticao proizvođače generičkih lijekova da pristanu da se na njih primijene klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta, koje same po sebi ograničavaju tržišno natjecanje, uvođenje takvih klauzula u sporazum o nagodbi u pogledu patenta u potpunosti nelegitimno. Naime, takvo se uvođenje tako više nije temeljilo na tome da strane sporazuma priznaju valjanost patenta te je stoga upućivalo na neuobičajenu upotrebu patenta, koja nije povezana s njegovim posebnim ciljem (vidjeti točku 267. ove presude). Servier je stoga mogao razumno predvidjeti da je njegovo ponašanje zabranjeno člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presude od 22. listopada 2015., AC‑Treuhand/Komisija,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
, t.
46.
i od 8. rujna 2016., Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:449
, t.
764.
).
Štoviše, kao što je Opći sud već istaknuo, puno prije datuma sklapanja spornog sporazuma, donesena je sudska praksa o mogućnosti primjene prava tržišnog natjecanja u područjima obilježenim pravima intelektualnog vlasništva (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2016., Xellia Pharmaceuticals i Alpharma/Komisija,
T‑471/13
, neobjavljenu, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:460
, t.
314.
i
315.
).
Tako je Sud već od 1974. smatrao da, iako članak 101. UFEU‑a ne utječe na postojanje prava priznatih zakonodavstvom države članice u području intelektualnog vlasništva, okolnosti u kojima se ta prava izvršavaju ipak mogu biti obuhvaćena zabranama uspostavljenima u tom članku i da je to moguće svaki put kada korištenje takvim pravom predstavlja cilj, sredstvo ili posljedicu zabranjenog sporazuma (presuda od 31. listopada 1974., Centrafarm i de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
, t.
39.
i
40.
).
Zatim, nakon presude od 27. rujna 1988., Bayer i Maschinenfabrik Hennecke (
65/86
,
EU:C:1988:448
), postalo je jasno da se nagodbe u sporovima o patentima mogu kvalificirati kao sporazumi u smislu članka 101. UFEU‑a.
Osim toga, valja naglasiti da su Servier i predmetni proizvođači generičkih lijekova spornim sporazumima zapravo odlučili sklopiti sporazume o isključenju s tržišta (vidjeti osobito točke 271., 562. i 704. ove presude). Međutim, iako je točno da je Sud tek u presudi objavljenoj nakon sklapanja spornih sporazuma presudio da sporazumi o isključenju s tržišta, u kojima sudionici koji ostaju nadoknađuju štetu onima koji izlaze, čine ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj, ipak je pojasnio da je ta vrsta sporazuma u „očitoj” suprotnosti s poimanjem koje je svojstveno odredbama Ugovora koje se odnose na tržišno natjecanje, a prema kojem svaki gospodarski subjekt mora samostalno odrediti politiku koju namjerava slijediti na tržištu (presuda od 20. studenoga 2008., Beef Industry Development Society i Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
, t.
8.
i
32.
do
34.
). Stoga je pri sklapanju takvih sporazuma Servier morao biti svjestan da je njegovo ponašanje protutržišno.
Točno je da, iako je moguće da, zbog toga što su predmetni sporazumi sklopljeni u obliku nagodbi koje se odnose na patent, protupravna priroda tih sporazuma ne mora biti jasno vidljiva vanjskom promatraču, kao što su Komisija ili pravni stručnjaci u predmetnim područjima, to ne vrijedi za strane sporazuma.
Poteškoće na koje može naići Komisija u utvrđivanju povrede uostalom mogu barem djelomično opravdati duljinu postupka ili pobijane odluke.
Zaključak iz točke 1661. ove presude ne može se dovesti u pitanje drugim argumentima koje su istaknuli tužitelji.
Kao prvo, argument koji se temelji na postojanju Komisijine prakse prema kojoj ona ne izriče novčane kazne ili izriče samo simbolične novčane kazne kad ispituje nova pravna pitanja ne može se prihvatiti u ovom slučaju jer je, unatoč tomu što su u kontekstu ovog predmeta postavljena pitanja nova, Servier mogao razumno predvidjeti da će se svojim djelovanjem, odnosno plaćanjem proizvođačima generičkih lijekova da ostanu izvan tržišta, upustiti u ponašanje obuhvaćeno zabranom propisanom u članku 101. stavku 1. UFEU‑a (vidjeti točku 1661. ove presude). U tom pogledu valja naglasiti da iz jedne Komisijine odluke koju navode tužitelji proizlazi da „[zainteresiranim stranama] nije dovoljno jasno da je njihovo ponašanje predstavljalo povredu”. Komisija je tada razmatrala situaciju koja se razlikovala od situacije u ovom sporu.
Štoviše, u točki 1665. ove presude navedeno je da je Servier u ovom slučaju morao biti svjestan protutržišne prirode svojeg ponašanja.
U svakom slučaju, prema sudskoj praksi Komisija ima određenu marginu prosudbe prilikom određivanja iznosa novčanih kazni kako bi mogla na taj način osigurati da poduzetnici poštuju pravila tržišnog natjecanja. Činjenica da je Komisija u prošlosti izricala novčane kazne određene visine za određene vrste povreda ne znači da ne može, unutar granica predviđenih Uredbom br. 1/2003, izreći i više kazne ako je to potrebno da se osigura provedba politike Europske unije o tržišnom natjecanju. U biti, pravilna primjena pravilâ Europske unije o tržišnom natjecanju zahtijeva da Komisija ima mogućnost visinu novčanih kazni u bilo kojem trenutku prilagoditi potrebama te politike (presuda od 8. rujna 2016., Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:449
, t.
773.
).
Kao drugo, iako tužitelji upućuju na to da postoji pravno mišljenje koje je zatražio jedan od predmetnih proizvođača generičkih lijekova i koje se navodi u uvodnoj izjavi 3074. pobijane odluke, oni nisu podnijeli dovoljno elemenata kako bi se moglo zaključiti da je postojala stvarna nesigurnost u pogledu protupravne prirode spornih sporazuma, s obzirom na pravila Unije u području prava tržišnog natjecanja.
Kao treće, iako tužitelji tvrde da je Komisijino rješenje u pobijanoj odluci protivno načelima navedenim u Smjernicama iz 2004. o sporazumima o transferu tehnologije, taj argument treba odbiti.
Naime, čak i pod pretpostavkom da su se tužitelji namjeravali tako pozvati na povredu točke 209. Smjernica iz 2004. o sporazumima o transferu tehnologije, iz te točke proizlazi da klauzule o neosporavanju patenta „u pravilu” nisu obuhvaćene zabranom iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a. Stoga, s obzirom na primjenu tog pojma, ta odredba ne isključuje da uvođenje klauzule o neosporavanju patenta u određenim okolnostima može predstavljati povredu tržišnog natjecanja.
Štoviše, točka 209. Smjernica iz 2004. o sporazumima o transferu tehnologije predviđa da klauzule o neosporavanju patenta ne moraju biti obuhvaćene člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a jer je smisao tih klauzula, kojima se izbjegavaju buduća osporavanja prava intelektualnog vlasništva obuhvaćena sporazumima, „da se riješe postojeća sporna pitanja te da se izbjegne njihovo pojavljivanje u budućnosti”.
Međutim, u slučaju, kao što je ovaj, u kojem je plaćanje za odgodu ulaska na tržište, a ne činjenica da svaka strana priznaje valjanost patenta, dovelo do donošenja spornih sporazuma, za te se sporazume, koji su ustvari sporazumi o isključenju s tržišta kojima se nastoje postići protutržišni ciljevi, ne može smatrati da je njihov „smisao […] da se riješe postojeća sporna pitanja te da se izbjegne njihovo pojavljivanje u budućnosti”.
Osim toga, ni na temelju jednog se elementa, suprotno onomu što tvrde tužitelji, ne može zaključiti da je Komisijino rješenje u pobijanoj odluci bilo toliko nepredvidivo da je Komisija odlučila da je nužno izmijeniti odredbe Smjernica iz 2004. o sporazumima o transferu tehnologije.
Točno je da je u točki 243. Smjernica iz 2014. o sporazumima o prijenosu tehnologije predviđeno da se klauzulama o neosporavanju patenta može povrijediti članak 101. stavak 1. UFEU‑a ako davatelj licence, osim što licencira prava na tehnologiju, od stjecatelja licence financijski ili drugačije traži da pristane ne osporavati valjanost prava na tehnologiju.
Međutim, tom novom odredbom samo se pojašnjavaju prethodne odredbe sadržane u Smjernicama iz 2004. o sporazumima o transferu tehnologije.
Kao četvrto, što se tiče argumenta koji se temelji na postojanju proturječnosti u pobijanoj odluci u pogledu tumačenja pojma potencijalnog tržišnog natjecanja, valja istaknuti da je taj argument već odbijen te uputiti na već iznesena razmatranja u tom pogledu (vidjeti točke 374. do 377. ove presude).
Iz prethodno navedenog proizlazi da tužbeni razlog koji se odnosi na povrede utvrđene u pobijanoj odluci na temelju članka 101. UFEU‑a treba odbiti.
b)

Pogreška koja se tiče prava u pogledu kumuliranja novčanih kazni
Tužitelji ističu dva prigovora, od kojih se prvi temelji na postojanju jedinstvene povrede koja obuhvaća sve sporne sporazume o nagodbi sklopljene sa Servierom, kojom se Komisiju sprečava da Servieru izrekne pet zasebnih novčanih kazni, a drugi na nezakonitosti kumuliranja novčane kazne izrečene na temelju članka 101. UFEU‑a i novčane kazne izrečene na temelju članka 102. UFEU‑a.
1)

Povreda pojma jedinstvene povrede
i)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
ii)

Ocjena Općeg suda
Tužitelji ističu dva argumenta koji se odnose na pojam jedinstvene povrede i od kojih se prvi temelji na postojanju jedinstvene povrede koja obuhvaća sve sporne sporazume o nagodbi sklopljene sa Servierom, a drugi se podredno temelji na postojanju jedinstvene povrede koja obuhvaća sporazume Niche i Matrix.
Što se tiče prvog argumenta, kao što proizlazi iz točke 1282. ove presude, Komisija nije mogla utvrditi postojanje zajedničkog cilja Serviera i svih proizvođača generičkih lijekova te stoga sveobuhvatnog plana.
Budući da takav zajednički cilj i sveobuhvatni plan ne postoje, Komisija nije mogla zaključiti da postoji jedinstvena povreda. Stoga je Servieru s pravom izrekla zasebnu novčanu kaznu za svaku utvrđenu povredu.
Tako se kumuliranje novčanih kazni koje je Komisija provela u pobijanoj odluci, koje se temelji na opravdanom utvrđenju postojanja zasebnih povreda, ne može smatrati „nepravednim i neproporcionalnim”, suprotno onomu što tvrde tužitelji.
Naprotiv, bilo bi nepravedno prema proizvođačima generičkih lijekova kad bi se Servier, kao i oni, kaznio samo jedanput, iako je, za razliku od njih, sudjelovao u nekoliko zasebnih sporazuma.
Nadalje, kumuliranje novčanih kazni u načelu je tim proporcionalnije jer je Komisija u pobijanoj odluci (uvodna izjava 3128.) uzela u obzir činjenicu da je Servier počinio nekoliko povreda, koje doduše jesu zasebne, ali se odnose na isti proizvod, odnosno perindopril, te u velikom dijelu na ista zemljopisna područja i ista razdoblja. U tom konkretnom kontekstu, Komisija je, kako bi izbjegla potencijalno neproporcionalan rezultat, odlučila za svaku povredu ograničiti udio vrijednosti prihoda od prodaje koje je ostvario Servier i koji se uzima u obzir u svrhu utvrđivanja osnovnog iznosa novčane kazne. Stoga je napravila ispravak koji je doveo do prosječnog smanjenja od 54,5 % ukupnih vrijednosti prihoda od prodaje koje se odnose na različite povrede članka 101. UFEU‑a.
Stoga valja odbiti ovaj argument.
Što se tiče argumenta koji se odnosi posebno na sporazume Niche i Matrix, kao što proizlazi iz razmatranja iznesenih u točkama 1295. do 1302. ove presude, ti sporazumi predstavljaju dvije zasebne povrede članka 101. UFEU‑a.
Međutim, kao što je navedeno u točki 1296. ove presude, iz analize konteksta i uvjeta tih sporazuma može se zaključiti da je Servier bio potaknut „istim razlozima” za sklapanje predmetnih sporazuma i u tom je pogledu nastojao postići jednaki cilj, odnosno riješiti konačno spor koji je bio u tijeku te izbjeći sve buduće sporove u pogledu Nicheova/Matrixova proizvoda, kao i plaćanjem ukloniti taj proizvod kao izvor potencijalnog tržišnog natjecanja. Konkretno, taj cilj koji je nastojao postići Servier pri sklapanju sporazuma Niche i Matrix stvarno potvrđuje činjenica da su te sporazume na isti dan i na istom mjestu potpisali isti predstavnici tužiteljâ, činjenica da je njihovo vremensko i zemljopisno područje primjene bilo jednako, činjenica da su se sporazumi, među ostalim, odnosili na isti proizvod te su Nicheu i Matrixu nalagali slične obveze i, konačno, neosporavana činjenica da je bilo u Servierovu interesu da sklopi sporazume s dvjema stranama koje su sudjelovale u predmetnom zajedničkom projektu o perindoprilu.
Iako se na temelju činjenica iznesenih u točki 1693. ove presude ne može utvrditi da su Niche i Matrix zajedno nastojali postići isti cilj, koji potvrđuje postojanje zajedničkog plana, sklapanjem predmetnih sporazuma, niti
a fortiori
da su taj zajednički plan podijelili sa Servierom, one upućuju na to da je Servier nastojao postići isti cilj kad je sklopio sporazume Niche i Matrix (vidjeti točke 1296. do 1301. ove presude).
Osim toga, štetni učinci predmetnih sporazuma djelomično su se odnosili na proizvod koji su Niche i Matrix zajedno razvijali i čija je komercijalizacija bila zabranjena tijekom istog razdoblja i na istom području. Zato je stupanj preklapanja protutržišnih učinaka tih sporazuma bio posebno visok.
S obzirom na elemente navedene u prethodnim točkama, koji su specifični za sporazume Niche i Matrix te se stoga razlikuju od sporazuma o nagodbi koje je Servier sklopio s drugim proizvođačima generičkih lijekova, valja utvrditi da se u smanjenju na temelju kumuliranja povreda koje je utvrdila Komisija (vidjeti točku 1690. ove presude), uzimajući u obzir da u pogledu sporazuma Matrix nije drukčije postupila, nisu dovoljno uzele u obzir veze koje je taj sporazum održavao sa sporazumom Niche.
Štoviše, u iznosu novčane kazne koji je utvrdila Komisija ne uzima se u obzir na primjeren način stupanj težine povrede koju predstavlja sporazum Matrix, koji je u pogledu Serviera manji od stupnja težine povrede koju predstavlja sporazum Niche jer je Servier sklopio sporazum Matrix kako bi učvrstio učinke sporazuma Niche (vidjeti točku 1300. ove presude) i da je, s obzirom na sporazum Biogaran, prijenos ukupne vrijednosti koju su ostvarili Niche i Unichem veći od prijenosa ukupne vrijednosti koju je ostvario Matrix.
Slijedom toga, Opći sud u izvršavanju svoje neograničene nadležnosti odlučuje, kako bi se poštovalo načelo proporcionalnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 4. rujna 2014., YKK i dr./Komisija,
C‑408/12 P
,
EU:C:2014:2153
, t.
66.
) smanjiti iznos novčane kazne izrečene Servieru na temelju sporazuma Matrix za 30 %, odnosno 23736510 eura.
Slijedom toga, iznos novčane kazne izrečene Servieru na temelju povrede iz članka 2. pobijane odluke, koji proizlazi iz članka 7. stavka 2. točke (b) te odluke, utvrđuje se na 55385190 eura umjesto 79121700 eura.
2)

Kumuliranje novčanih kazni na temelju članaka 101. i 102. UFEU‑a
i)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
ii)

Ocjena Općeg suda
S obzirom na poništenje članka 7. stavka 6. pobijane odluke (vidjeti točku 1638. ove presude), Servier se sada kažnjava samo na temelju članka 101. UFEU‑a. Budući da nema kumuliranja sankcija na temelju članaka 101. i 102. UFEU‑a, u svakom slučaju nije potrebno ispitati osnovanost ovog prigovora, koji treba odbiti.
c)

Izračun vrijednosti prihoda od prodaje
Tužitelji ističu tri zasebna prigovora koje valja ispitati odvojeno.
1)

Uzimanje u obzir prodaje u bolničkom krugu
i)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
ii)

Ocjena Općeg suda
Valja istaknuti da tužitelji u potporu ovom prigovoru upućuju na uvodne izjave 2408. do 2412. pobijane odluke u kojima je Komisija navela da isključuje bolnički sektor iz svoje analize tržišta.
Uvodne izjave 2408. do 2412. pobijane odluke nalaze se u točki 6.5. navedene odluke koja se odnosi na ocjenu Servierova vladajućeg položaja na tržištu gotovih proizvoda.
Komisija je u uvodnoj izjavi 2412. pobijane odluke navela da se perindopril uglavnom distribuirao u maloprodaji i da stoga prodaja izvršena u bolnicama nije mogla utjecati na cijene i ukupan opseg u maloprodajnom lancu. Komisija je stoga smatrala da konkurentski pritisci od bolničkog sektora nisu mogli spriječiti Servier da se ponaša neovisno o svakom konkurentskom pritisku. Stoga je isključila bolnički sektor iz analize tržištâ gotovih proizvoda.
Osim toga, Komisija je u uvodnoj izjavi 2595. pobijane odluke pojasnila da utvrđenje neovisnosti u pogledu konkurentskog pritiska omogućuje da se utvrdi postojanje tržišne snage.
Iz prethodno navedenog proizlazi da je Komisija namjeravala isključiti bolnički sektor iz analize tržišta jer je smatrala da taj tržišni udio nije relevantan u svrhu utvrđivanja toga je li Servier imao tržišnu snagu.
Pri ispitivanju spornih sporazuma na temelju članka 101. UFEU‑a Komisija je uputila na točku 6.5. pobijane odluke u okviru analize ograničenja s obzirom na posljedicu za koju je bilo važno utvrđivanje postojanja Servierove tržišne snage, kao što, među ostalim, proizlazi iz uvodnih izjava 1397., 1503., 1656., 1847. i 2048. pobijane odluke i, najprije, iz uvodne izjave 1224. te odluke, u kojoj je Komisija navela da je pojam tržišne snage bio okosnica analize ograničavajućih učinaka sporazumâ.
Komisija je stoga namjeravala isključiti bolnički sektor iz analize ograničenja s obzirom na posljedicu.
Što se tiče njezine analize ograničenja s obzirom na cilj, Komisija nije uputila na točku 6.5. pobijane odluke te ni u jednom trenutku nije navela da je iz analize isključila bolnički sektor. Takvo isključenje uostalom nije važno za Komisiju jer na temelju analize ograničenja s obzirom na cilj nije utvrdila je li Servier imao tržišnu snagu.
Osim toga, Komisija je utvrđenje postojanja ograničenja s obzirom na cilj temeljila na postojanju ograničavajućih klauzula u spornim sporazumima. Stoga je na temelju postojanja tih klauzula i, slijedom toga, na njihovu području primjene Komisija mogla utvrditi opseg ograničenja s obzirom na cilj. Na primjer, u pogledu zemljopisnog područja ograničenja s obzirom na cilj koje je Komisija utvrdila za svaki sporazum, ono je uključivalo samo države članice u kojima su se primjenjivale ograničavajuće klauzule, kao što proizlazi iz tablice br. 50 iz uvodne izjave 3134. pobijane odluke.
Međutim, klauzule o zabrani komercijalizacije iz spornih sporazuma ne isključuju bolnički sektor iz svojeg područja primjene. Isto tako, pod pretpostavkom da je takvo isključenje moguće za klauzulu o neosporavanju patenta, ni klauzule o neosporavanju patenta iz tih sporazuma nisu isključivale navedeni sektor iz svojeg područja primjene.
S obzirom na prethodno navedena razmatranja, treba zaključiti da Komisija nije isključila bolnički sektor kad je utvrđivala postojanje ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj.
Kako bi se utvrdilo je li se tužiteljima zbog prethodno utvrđenog isključivanja bolničkog sektora iz analize ograničenja s obzirom na posljedicu ipak moglo odobriti smanjenje iznosa novčanih kazni izrečenih na temelju članka 101. UFEU‑a, valja se uvjeriti da uzimanje u obzir utvrđenja ograničenja s obzirom na posljedicu koje je provela Komisiji nije omogućilo da kazni Servier više nego što joj je to omogućilo samo utvrđenje ograničenja s obzirom na cilj.
U tom pogledu, valja istaknuti da Komisija ni u jednom trenutku u pobijanoj odluci nije navela da je proširila materijalno, vremensko ili zemljopisno područje primjene povrede više nego što joj to omogućuje utvrđenje ograničenja s obzirom na cilj.
Naprotiv, Komisija je utvrdila postojanje ograničenja s obzirom na posljedicu samo u četirima državama članicama, odnosno u Francuskoj, Nizozemskoj, Poljskoj i Ujedinjenoj Kraljevini, dok je za izračun iznosa novčane kazne u pogledu povreda koje se odnose na Niche i Unichem, Matrix, Krku i Lupin proširila zemljopisni doseg povreda na sve države članice u kojima su se sporazumi primjenjivali.
Usto, može se istaknuti da je Komisija samo podredno, „radi sveobuhvatnosti” (uvodna izjava 1213. pobijane odluke) analizirala učinke spornih sporazuma koji ograničavaju tržišno natjecanje.
Konačno, sami tužitelji navode da se izračun iznosa novčane kazne „temelji isključivo na pretpostavci prema kojoj sporazumi predstavljaju ograničenja s obzirom na cilj”.
Stoga uzimanje u obzir utvrđenja ograničenja s obzirom na posljedicu koje je provela Komisiji nije omogućilo da kazni Servier više nego što joj je to omogućilo samo utvrđenje ograničenja s obzirom na cilj.
Iz prethodno navedenog proizlazi da Komisija pravilno nije isključila bolnički sektor iz izračuna iznosa novčane kazne za dio te kazne koji se odnosi na članak 101. UFEU‑a.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da ovaj prigovor treba odbiti.
2)

Nedostatak u obrazloženju izračuna vrijednosti prihoda od prodaje
i)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
ii)

Ocjena Općeg suda
Valja podsjetiti da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da Komisija prilikom utvrđivanja iznosa novčane kazne zbog povrede pravila tržišnog natjecanja udovoljava svojoj obvezi obrazlaganja kada u svojoj odluci navede elemente na kojima se temelji ocjena, a koji su joj omogućili da odredi težinu i trajanje povrede, a da pri tome nije obvezna navesti brojčane elemente relevantne za način izračuna iznosa novčane kazne (vidjeti presudu od 22. listopada 2015., AC‑Treuhand/Komisija,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
, t.
68.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju tužitelji kritiziraju samo korekcijski koeficijent koji je Komisija primijenila na vrijednost prihoda od prodaje.
U tom je pogledu Komisija u uvodnoj izjavi 3128. pobijane odluke navela da je, s obzirom na činjenicu da je Servier počinio nekoliko povreda, koje doduše jesu zasebne, ali se odnose na isti proizvod, odnosno perindopril, te u velikom dijelu na ista zemljopisna područja i ista razdoblja, primijenila korekcijski faktor koji je omogućio da se za svaku povredu ograniči udio vrijednosti prihoda od prodaje koje je ostvario Servier i koji se uzima u obzir u svrhu utvrđivanja osnovnog iznosa novčane kazne. Pojasnila je i da je na temelju tog korekcijskog faktora za svaku od pet povreda članka 101. UFEU‑a u prosjeku primijenila smanjenje vrijednosti prihoda od prodaje za 54,5 %.
Time je Komisija, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 1727. ove presude i činjenicu da je primjena predmetnog korekcijskog koeficijenta, iako nije predviđena u Smjernicama o metodi za utvrđivanje kazni, mjera koja je povoljna za tužitelje, dovoljno obrazložila svoju odluku a da se pritom na temelju okolnosti da tužitelji nisu mogli ponoviti sve izračune koji su doveli, s jedne strane, do prethodno navedene stope od 54,5 % i, s druge strane, do konačno utvrđenog iznosa novčane kazne za svaku povredu članka 101. UFEU‑a, ne može doći do suprotnog zaključka.
Točno je da se, nakon mjere upravljanja postupkom koju je poduzeo Opći sud kako bi, ako je potrebno, olakšao izvršavanje svoje neograničene nadležnosti, može istaknuti da je Komisija proslijedila konkretnije informacije o izračunima koji su joj omogućili da dođe do prethodno navedene stope od 54,5 %, kao i do konačno utvrđenog iznosa novčane kazne za svaku povredu članka 101. UFEU‑a i da su te informacije omogućile Općem sudu i tužiteljima da podrobnije shvate kako je Komisija utvrdila tu stopu i te iznose.
Međutim, na temelju okolnosti da se konkretnije informacije koje se odnose na izračun iznosa novčane kazne u slučaju povrede pravila tržišnog natjecanja prosljeđuju naknadno tijekom sudskog postupka ne može se dokazati da pobijana odluka u tom pogledu nije bila dovoljno obrazložena. Naime, pojašnjenja autora pobijane odluke, kojima se dopunjuje obrazloženje koje je već samo po sebi dovoljno, nisu strogo gledano obuhvaćena poštovanjem obveze obrazlaganja, čak i ako mogu biti korisna za unutarnji nadzor obrazloženja odluke koji provodi sud Unije jer omogućuju instituciji da objasni razloge na kojima je temeljila svoju odluku (vidjeti u tom smislu presudu od 16. studenoga 2000., Weig/Komisija,
C‑280/98 P
,
EU:C:2000:627
, t.
45.
).
Osim toga, suprotno onomu što tvrde tužitelji, djelomična priroda smanjenja primijenjenog na temelju korekcijskog koeficijenta opravdava se činjenicom da, kao što je navedeno u odgovoru na tužbeni razlog koji se odnosi na postojanje jedinstvene i trajne povrede, različiti predmetni sporazumi ne predstavljaju jedinstvenu povredu, nego zasebne povrede na svaku od kojih je Komisija valjano primijenila zasebnu novčanu kaznu.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da ovaj prigovor treba odbiti.
3)

Zemljopisno područje vrijednosti prihoda od prodaje
i)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
ii)

Ocjena Općeg suda
Tužitelji tvrde da je u pobijanoj odluci, konkretno u tablici br. 50 iz uvodne izjave 3134. ove presude, Komisija pogrešno utvrdila zemljopisno područje povreda članka 101. UFEU‑a s obzirom na to da je, s jedne strane, patent 947 bio odobren u Poljskoj tek nakon što su završile sve povrede i, s druge strane, da Bugarska, Češka Republika, Estonija, Cipar, Latvija, Litva, Mađarska, Malta, Poljska, Rumunjska, Slovenija, Slovačka i Finska nisu bili obuhvaćeni patentima 939 do 941.
Valja pojasniti da se u gore navedenoj tablici br. 50 navode datumi početka i završetka svake povrede po državi članici.
Uvodno, iz analize treba isključiti povredu koja se odnosi na Tevu. Naime, ta povreda ne odnosi se na Ujedinjenu Kraljevinu. Doista, nijedan od argumenata tužiteljâ ne odnosi se na tu državu članicu. Stoga nemaju utjecaj na zemljopisno područje te povrede.
Što se tiče drugih povreda, valja istaknuti da područje primjene svake povrede, osobito zemljopisno, nužno ovisi o području primjene klauzula o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta iz predmetnog sporazuma. Naime, te klauzule ograničavaju tržišno natjecanje i, kada su u potpunosti nelegitimne, imaju dovoljan stupanj štetnosti za dobro funkcioniranje normalnog tržišnog natjecanja kako bi se mogla utvrditi kvalifikacija ograničenja s obzirom na cilj (vidjeti točku 270. ove presude).
U tom pogledu, tužitelji samo na temelju nepostojanja jednog ili nekoliko patenata u određenoj državi članici zaključuju da nije počinjena nikakva povreda u toj državi a da pritom ne razlikuju između povreda i, najprije, između potencijalno različitih učinaka nepostojanja patenta u okviru svake povrede na zemljopisni doseg klauzule o zabrani komercijalizacije i klauzule o neosporavanju patenta.
Tako tužitelji ne pojašnjavaju niti čak navode posljedice koje za ocjenu težine povrede može imati nepodudarnost na razini pojedinačnih zemljopisnih područja klauzule o zabrani komercijalizacije i klauzule o neosporavanju patenta.
Argumentacija tužiteljâ stoga se odnosi samo na to da se za određenu državu članicu isključi postojanje svake povrede.
Međutim, dovoljno je da se samo klauzula o zabrani komercijalizacije ili klauzula o neosporavanju patenta primjenjuje u državi članici tijekom određenog razdoblja kako bi Komisija valjano mogla uključiti tu državu u zemljopisno područje te povrede za predmetno razdoblje.
Tužbeni razlog na koji se pozivaju tužitelji stoga se može prihvatiti samo ako se na temelju njega može zaključiti da se ni klauzula o zabrani komercijalizacije ni klauzula o neosporavanju patenta ne primjenjuju u određenoj državi članici tijekom razdoblja za koje je Komisija ipak utvrdila postojanje povrede u toj državi članici.
Najprije, s obzirom na različite argumente tužiteljâ, valja ispitati zemljopisno područje primjene klauzule o zabrani komercijalizacije za svaki sporazum, osim za sporazum Teva.
Tužitelji ističu dva argumenta od kojih se prvi odnosi na patent 947, a drugi na patente 339, 340 i 341.
Što se tiče sporazuma Lupin, u njegovu se članku 1.6. predviđa da Lupin ne može prodavati „proizvod” ni u jednoj državi članici. Pojmom „proizvod” osobito se upućuje na lijekove koji sadržavaju erbumin. U tom sporazumu klauzula o zabrani komercijalizacije stoga nije uvjetovana postojanjem patenta, neovisno je li riječ o patentu 947 ili patentima 339, 340 i 341. Prema tome, primjenjivala se na sve države članice a da pritom nije potrebno utvrditi jesu li u svakoj od njih upravo navedeni patenti postojali u trenutku povrede. Budući da Komisija nije pogrešno utvrdila zemljopisno područje povrede u pogledu klauzule o zabrani komercijalizacije, tužbeni razlog tužiteljâ stoga se može odbiti u dijelu u kojem se odnosi na sporazum Lupin (vidjeti točke 1741. do 1746. ove presude).
Što se tiče sporazumâ Niche i Matrix i sporazuma o nagodbi sklopljenog s Krkom, doseg klauzule o zabrani komercijalizacije jest naprotiv uvjetovan postojanjem Servierovih patenata. Stoga tužitelji mogu korisno istaknuti argumente.
Kao prvo, valja ispitati argument koji se odnosi na patent 947.
Tužitelji tvrde da taj patent nije bio priznat u Poljskoj u trenutku povrede.
Što se tiče, u svakom slučaju (vidjeti točke 1636., 1637. i 1640. ove presude), sporazuma o nagodbi sklopljenog s Krkom, kao što proizlazi iz tablice br. 50 navedene u uvodnoj izjavi 3134. pobijane odluke, koja se ne osporava u tom pogledu, Komisija nije utvrdila postojanje povrede u pogledu Poljske. Stoga nije važno je li ta država članica bila obuhvaćena patentom 947 tijekom razdoblja povrede.
Što se tiče sporazuma Niche, klauzula o zabrani komercijalizacije predviđena u članku 3. primjenjuje se u zemljama u kojima, među ostalim, postoji „pravo na patent alfa”, koji obuhvaća patent 947 i sve patente ili odgovarajuće patentne prijave, kao što se predviđa člankom 1. točkom ii., koji se nalazi u odjeljku 1. naslovljenom „Definicije”.
Isto tako, što se tiče sporazuma Matrix, klauzula o zabrani komercijalizacije predviđena u članku 1. primjenjuje se na „područje”, odnosno sve zemlje u kojima, među ostalim, postoji „pravo na patent alfa”, koji obuhvaća patent 947 i sve patente ili odgovarajuće patentne prijave, kao što se predviđa člankom 1. točkom ii., koji se nalazi u odjeljku 1. naslovljenom „Definicije”.
Međutim, kao što proizlazi iz uvodne izjave 120. i bilješke 155. pobijane odluke, nije sporno da je Servier 6. srpnja 2001. u Poljskoj podnio patentnu prijavu za „alfa‑kristalni oblik perindoprila erbumina (koji odgovara patentu 947)”.
Slijedom toga, argument tužiteljâ koji se odnosi na patent 947 (vidjeti točku 1752. ove presude) treba odbiti u pogledu sporazumâ s Nicheom i Matrixom.
Iz prethodno navedenog proizlazi da taj argument treba odbiti za sve sporazume.
Kao drugo, valja ispitati argument tužiteljâ koji se odnosi na patente 339, 340 i 341.
Tužitelji tvrde da u trenutku povreda Bugarska, Češka Republika, Estonija, Cipar, Latvija, Litva, Mađarska, Malta, Poljska, Rumunjska, Slovenija, Slovačka i Finska nisu bili obuhvaćeni predmetnim patentima.
Što se tiče sporazuma o nagodbi s Krkom, u svakom je slučaju (vidjeti točke 1636., 1637. i 1640. ove presude) dovoljno istaknuti da doseg klauzule o zabrani komercijalizacije nije uvjetovan postojanjem patenata 339 do 341. Stoga nije važno da ti patenti ili prijava koja se na njih odnosi nisu bili priznati u svakoj od država članica za koje tužitelji tvrde da se u njima nisu primjenjivali ti patenti.
Što s tiče sporazumâ Nice i Matrix, klauzula o zabrani komercijalizacije iz tih sporazuma primjenjuje se u zemljama u kojima postoje patenti 339 do 341 „i/ili” patent 947, kao što se predviđa člankom 3. sporazuma Niche i člankom 1. točkom xiii. iz odjeljka 1. sporazuma Matrix te člankom 1. iz odjeljka 2. tog sporazuma.
Međutim, osim argumenta koji se odnosi na Poljsku i koji je već prethodno odbijen, tužitelji ne navode i
a fortiori
ne utvrđuju da patent 947 nije postojao u jednoj od država članica navedenih u točki 1760. ove presude.
Budući da oni točno poznaju područje primjene sporazuma zbog toga što su bili njegovi suautori, ipak je na njima da podnesu elemente na temelju kojih se može utvrditi takvo nepostojanje ili je barem na njima da ih navedu.
Stoga, čak i pod pretpostavkom da države članice navedene u točki 1760. ove presude nisu bile obuhvaćene patentima 339, 340 i 341, na temelju takve okolnosti ne može se zaključiti, s obzirom na argumentaciju koju iznose tužitelji, da klauzule o zabrani komercijalizacije iz sporazumâ Niche i Matrix nisu bile primjenjive u tim državama, uzimajući u obzir da tužitelji ne osporavaju da su bile obuhvaćene patentom 947.
Iz prethodno navedenog proizlazi da se na temelju argumenata i dokaza koje ističu tužitelji ne može zaključiti da je Komisija pogrešno utvrdila zemljopisno područje povrede u pogledu klauzule o zabrani komercijalizacije.
S obzirom na razmatranja iznesena u točkama 1741. do 1746. ove presude, ovaj tužbeni razlog može se odbiti a da pritom nije potrebno odrediti je li Komisija pogrešno utvrdila zemljopisno područje povrede u pogledu klauzule o neosporavanju patenta.
d)

Težina povreda
1)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
2)

Ocjena Općeg suda
Kao prvo, valja ispitati prigovor tužiteljâ koji se odnosi na nepostojanje protutržišne namjere.
Tužitelji u biti kritiziraju uvodnu izjavu 3064. i sljedeće uvodne izjave pobijane odluke, u kojima je Komisija samo utvrdila da su predmetne povrede počinjene namjerno ili zbog nepažnje, što joj je omogućilo, kao što se predviđa člankom 23. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003, da izrekne novčane kazne predmetnim poduzetnicima.
U tom pogledu, što se tiče pitanja je li povreda počinjena namjerno ili zbog nepažnje te može li se, stoga, za tu povredu izreći novčana kazna u skladu s člankom 23. stavkom 2. prvim podstavkom Uredbe br. 1/2003., iz sudske prakse proizlazi da je taj uvjet ispunjen ako je predmetni poduzetnik morao biti svjestan protutržišne prirode svojeg postupanja (presude od 18. lipnja 2013., Schenker & Co. i dr.,
C‑681/11
,
EU:C:2013:404
, t.
37.
; od 10. srpnja 2014., Telefónica i Telefónica de España/Komisija,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, t.
156.
i od 8. rujna 2016., Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:449
, t.
762.
).
Međutim, iz ispitivanja različitih spornih sporazuma, osim sporazuma sklopljenih s Krkom, proizlazi da je Servier platio proizvođačima generičkih lijekova da ostanu izvan tržišta. Stoga je morao biti svjestan protutržišne prirode takvog ponašanja. Naime, isključenje konkurenata s tržišta predstavlja ekstreman oblik podjele tržišta i ograničenja proizvodnje (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2016., Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:449
, t.
435.
), koji je prema sudskoj praksi „očito” protupravne prirode (vidjeti točku 1665. ove presude).
Iako je moguće da, zbog toga što su predmetni sporazumi sklopljeni u obliku nagodbi koje se odnose na patent, protupravna priroda tih sporazuma nije očita vanjskom promatraču, to ne vrijedi za strane tih sporazuma (vidjeti točku 1666. ove presude).
Osim toga, valja utvrditi da sporni sporazumi, osim sporazuma sklopljenih s Krkom, imaju protutržišne ciljeve.
Naime, u slučaju u kojem, kao što je slučaj svakog spornog sporazuma, plaćanje za odgodu ulaska na tržište, a ne činjenica da svaka strana priznaje valjanost patenta, dovodi do sklapanja sporazuma o nagodbi. odnosno ako se proizvođača generičkih lijekova potiče da prihvati da se na njega primijene klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta, ograničenja tržišnog natjecanja koja uvode te klauzule nisu više povezana s nagodbom u sporu koji se odnosi na patent, neovisno o tome je li stvaran ili fiktivan. Stoga je poticanje, a ne činjenica da strane sporazuma priznaju valjanost predmetnog patenta, stvaran uzrok ograničenjâ tržišnog natjecanja koja uvode te klauzule. U takvom slučaju, taj se sporazum u cijelosti može valjano smatrati kao sporazum o isključenju s tržišta kojima se nastoje postići protutržišni ciljevi.
Stoga je utvrđeno postojanje protutržišnog cilja te u tom pogledu nije važno je li Servier sklopio sporazum sa svim proizvođačima generičkih lijekova koji su osporavali njegove patente, je li on predložio sklapanje sporazuma ili jesu li predmetni sporazumi bili tajni.
Ti će se elementi ipak uzeti u obzir u nastavku kako bi se utvrdilo jesu li stope koje je Komisija utvrdila bile neproporcionalne.
Kao drugo, valja ispitati prigovor tužiteljâ koji se odnosi na to da Komisija nije uzela u obzir postojanje Servierovih patenata.
U tom pogledu, suprotno onomu što tvrde tužitelji, Komisija nije zanemarila činjenicu da su se sporazumi odnosili na prava intelektualnog vlasništva.
Naime, utvrđenje da postoji poticanje znači da isključenje tužitelja s tržišta koje podrazumijeva sporazum ne proizlazi iz učinaka predmetnih patenata i njihove legitimne uporabe, osobito u okviru nagodbe, nego iz prijenosa vrijednosti, koji čini financijsku naknadu za to isključenje (vidjeti točke 253. do 276. ove presude).
Valja naglasiti i da je Komisija poštovala uvjete primjene prava tržišnog natjecanja na prava intelektualnog vlasništva, kao i pretpostavku valjanosti povezanu s takvim pravima, s obzirom na to da je kvalificirala kao ograničenje s obzirom na cilj samo sporazume koji uključuju neuobičajenu upotrebu patenta jer su se oni temeljili na poticanju, a ne na priznavanju valjanosti patenta (vidjeti točke 266. i 267. ove presude).
Konačno, kao što je slučaj za sve sporne sporazume osim sporazuma sklopljenih s Krkom, kada se utvrdi postojanje poticanja, strane se više ne mogu pozvati na svoje priznavanje valjanosti patenta u okviru nagodbe. Činjenica da je sudsko ili upravno tijelo potvrdilo valjanost patenta u tom je pogledu nevažna. Isto vrijedi za činjenicu da je EPO‑ov odjel za prigovore priznao valjanost patenta 947 ili za utvrđenja britanskih sudova koja su povoljna za tužitelje (vidjeti točku 269. ove presude).
Osim toga, argument tužiteljâ koji se temelji na činjenici da je „paradoksalno i nezakonito” da trajanje povreda ovisi o duljini i ishodima sudskih postupaka u pogledu Servierovih patenata treba odbiti.
Naime, trajanje povreda koje se stavljaju na teret tužiteljima ovisi o vremenskom području primjene klauzula o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta u spornim sporazumima, koje pak ovisi o postojanju Servierovih patenata i stoga o ishodima postupaka koji se odnose na osporavanje tih patenata.
Valja dodati da Servier može tim manje osporavati vezu koja postoji između duljine sudskih postupaka koji se odnose na njegove patente i trajanja povreda jer niz događaja naveden u točki 1799. ove presude, koji uspostavlja takvu vezu, proizlazi iz ugovornih klauzula čiji je Servier suautor.
Kao treće, valja ispitati prigovor tužiteljâ koji se odnosi na nepostojanje stvarnog učinka povreda na tržište.
U tom pogledu valja, kao prvo, podsjetiti da članak 23. stavak 3. Uredbe br. 1/2003 određuje da će se pri određivanju iznosa novčane kazne uzeti u obzir trajanje povrede i njezina težina a da se pritom ne pojašnjava da se njezina težina ocjenjuje u odnosu na stvarno dobivene rezultate na tržištu (mišljenje nezavisnog odvjetnika J. Mischoa u predmetu Mo och Domsjö/Komisija,
C‑283/98 P
,
EU:C:2000:262
, t.
96.
).
Točno je da se Smjernicama o metodi za utvrđivanje novčanih kazni koje se propisuju u skladu s člankom 15. stavkom 2. Uredbe br. 17. i člankom 65. stavkom 5. Ugovora o EZUČ-u (
SL 1998., C 9, str. 3
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 6.) predviđa da se kod ocjene težine povrede mora uzeti u obzir, osobito, njezin stvaran učinak na tržište, kada ga je moguće izmjeriti.
Međutim, takav se zahtjev više ne spominje u Smjernicama o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003.
U tom pogledu, može se istaknuti da se čimbenik o tome „je li povreda u potpunosti izvršena ili ne”, naveden u točki 22. Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni, odnosi na ponašanje sudionika u povredi, a ne na učinke te povrede na tržište.
Stoga Komisija na temelju Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni nije bila obvezna uzeti u obzir stvaran učinak povrede na tržište kako bi odredila udio vrijednosti prihoda od prodaje utvrđen na temelju težine u skladu s točkama 19. do 24. Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni (vidjeti u tom smislu presude od 14. ožujka 2013., Fresh Del Monte Produce/Komisija,
T‑587/08
,
EU:T:2013:129
, t.
773.
do
775.
i od 16. lipnja 2015., FSL i dr./Komisija,
T‑655/11
,
EU:T:2015:383
, t.
539.
).
Kao drugo, ni sudska praksa Unije ne nalaže Komisiji da uzme u obzir stvaran učinak povrede na tržište.
Naime, iz sudske prakse Suda proizlazi da težinu povreda treba utvrditi na temelju velikog broja elemenata, kao što su, među ostalim, posebne okolnosti predmeta, njegov kontekst i odvraćajući doseg novčanih kazni a da se pritom ne utvrđuje obvezujući ili iscrpan popis kriterija koji se obvezno moraju uzeti u obzir (rješenje od 25. ožujka 1996., SPO i dr./Komisija,
C‑137/95 P
,
EU:C:1996:130
, t.
54.
; presude od 17. srpnja 1997., Ferriere Nord/Komisija,
C‑219/95 P
,
EU:C:1997:375
, t.
33.
i od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija,
C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P
,
EU:C:2005:408
, t.
241.
).
Točno je da se učinci na tržište mogu uzeti u obzir među „velikim brojem elemenata” navedenih u točki 1808. ove presude, ali oni su ključni samo ako postoje sporazumi, odluke ili usklađena djelovanja, čiji izravni cilj nije spriječiti, ograničiti ili narušiti tržišno natjecanje i koji stoga mogu biti obuhvaćeni područjem primjene članka 101. UFEU‑a samo na temelju njihovih konkretnih učinaka (mišljenje nezavisnog odvjetnika J. Mischoa u predmetu Mo och Domsjö/Komisija,
C‑283/98 P
,
EU:C:2000:262
, t.
101.
).
Naime, obvezati Komisiju da u fazi izračuna iznosa novčane kazne uzme u obzir stvaran učinak povrede na tržište imalo bi za posljedicu da joj se naloži obveza koju prema ustaljenoj sudskoj praksi ona nema za potrebe primjene članka 101. UFEU‑a ako predmetna povreda ima protutržišni cilj (vidjeti presudu od 3. rujna 2009., Prym i Prym Consumer/Komisija,
C‑534/07 P
,
EU:C:2009:505
, t.
64.
i navedenu sudsku praksu).
Točno je, kao što ističu tužitelji, da Komisija pobijanu odluku nije temeljila isključivo na utvrđenju da postoje ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj, nego je utvrdila i postojanje ograničenja s obzirom na posljedicu.
Međutim, Komisija je samo podredno, „radi sveobuhvatnosti” (uvodna izjava 1213. pobijane odluke) analizirala učinke spornih sporazuma koji ograničavaju tržišno natjecanje. K tomu, može se istaknuti da je Komisija smatrala da je postojanje ograničenja s obzirom na posljedicu utvrđeno samo za četiri države članice, odnosno za Francusku, Nizozemsku, Poljsku i Ujedinjenu Kraljevinu. Međutim, pri izračunu iznosa novčane kazne uzela je u obzir zemljopisnih opseg povreda koji je uključivao sve države članice u kojima su se primjenjivali sporazumi.
Usto, sami tužitelji navode da se izračun iznosa novčane kazne „temelji isključivo na pretpostavci prema kojoj sporazumi predstavljaju ograničenja s obzirom na cilj”.
Iz prethodno navedenog proizlazi da Komisija nije bila dužna uzeti u obzir navodno nepostojanje stvarnog učinka povreda na tržište kad je utvrđivala iznos novčane kazne za povrede članka 101. UFEU‑a.
U svakom slučaju, čak i pod pretpostavkom da je Komisija trebala utvrditi postojanje stvarnog učinka predmetnih povreda na tržište i da to nije dovoljno učinila, to ne bi utjecalo na stope koje je utvrdila, uzimajući u obzir da se, čak i ako ne postoji takav učinak, može zaključiti da te stope nisu neproporcionalne.
U tom pogledu valja istaknuti da predmetni sporazumi jesu sporazumi o isključenju s tržišta kojima se nastoje postići protutržišni ciljevi (vidjeti točku 1790. ove presude). Međutim, isključenje konkurenata s tržišta predstavlja ekstreman oblik podjele tržišta i ograničenje proizvodnje (vidjeti točku 271. ove presude). Stoga se na temelju točke 23. Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni takve sporazume u načelu kažnjava visokim novčanim kaznama.
Valja dodati i da su se provodile ograničavajuće klauzule iz spornih sporazuma.
S obzirom na te elemente, udio vrijednosti prihoda od prodaje koji je utvrdila Komisija, odnosno 10 ili 11 %, ovisno o slučaju, koji čini tek oko trećinu maksimalnog udjela koji se može utvrditi, nije neproporcionalan. Naprotiv, ti postotci primjereno odražavaju istodobno težinu utvrđenih povreda, koje su posebno štetne zbog svojeg protutržišnog cilja, i poseban kontekst u kojem su nastale, koji je obilježen obranom prava intelektualnog vlasništva i nesigurnošću u pogledu ishoda sporova o Servierovim patentima.
U tom pogledu valja istaknuti da se tužitelji tim manje mogu utemeljeno pozvati na nepostojanje stvarnih učinaka spornih sporazuma na tržišno natjecanje jer su im ti sporazumi, koji se temelje na poticanju, a ne na tome da strane priznaju valjanost predmetnog patenta, upravo omogućili da izbjegnu poteškoće u sporovima o patentima i nesigurnosti u pogledu uvjeta i mogućnosti ulaska proizvođača generičkih lijekova na tržište te da osiguraju da proizvođači generičkih lijekova s kojima su sklopili sporazum ne uđu na tržište.
Isto tako, zaključak iznesen u točki 1818. ove presude ne može se dovesti u pitanje ni ako se utvrde elementi na koje se pozivaju tužitelji i koji su navedeni u točki 1791. ove presude.
Osim toga, nedostatak u obrazloženju na koji se pozivaju tužitelji, a da pritom ne iznose nikakva pojašnjenja, ne može se prihvatiti. Naime, Servier je s obzirom na sva Komisijina utvrđenja u pobijanoj odluci, osobito u uvodnoj izjavi 3130. te odluke, i kontekst u kojem je donesena ta odluka, mogao shvatiti iz kojih su razloga utvrđene stope od 10 i 11 % vrijednosti prihoda od prodaje.
Konkretno, Komisija je dovoljno opravdala primjenu različitih udjela vrijednosti prihoda od prodaje ovisno o sporazumima. Naime, navela je da je stopa utvrđena za sporazume Niche, Matrix i Lupin bila veća od one utvrđene za sporazume Teva i Krka jer je zemljopisni doseg prvonavedenih sporazuma bio širi od onog drugonavedenih sporazuma (uvodna izjava 3131. pobijane odluke).
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da ovaj tužbeni razlog valja odbiti.
e)

Trajanje povreda
Tužitelji ističu dva prigovora, od kojih se prvi temelji na pogreškama koje se odnose na utvrđivanje polazišne točke povreda, a drugi na pogreškama koje se odnose na utvrđivanje završetka povreda.
1)

Polazišna točka povreda
i)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
ii)

Ocjena Općeg suda
Kao prvo, valja ispitati argument prema kojem osporavanje Servierovih patenata nikad nije prekinuto, pa čak ni odgođeno.
U tom pogledu valja istaknuti da tužitelji ne utvrđuju niti čak navode da je ijedan od proizvođača generičkih lijekova koji su sklopili sporne sporazume, unatoč postojanju klauzule o neosporavanju patenta koja se na njega primjenjivala, osporavao ijedan od Servierovih patenata.
Tužitelji stoga ne navode da se sporazumi nisu provodili, nego se samo pozivaju na činjenicu da su drugi proizvođači generičkih lijekova koji nisu sklopili sporne sporazume osporavali Servierove patente.
U argumentu se tužitelji također u biti pozivaju na nepostojanje konkretnih učinaka spornih sporazuma na tržišno natjecanje.
U tom pogledu, valja podsjetiti da je, što se tiče ograničenjâ tržišnog natjecanja s obzirom na cilj, uzimanje u obzir njihovih konkretnih učinaka na tržište nepotrebno za utvrđivanje postojanja povrede (vidjeti u tom smislu presudu od 8. srpnja 1999., Komisija/Anic Partecipazioni,
C‑49/92 P
,
EU:C:1999:356
, t.
98.
i
99.
) i, posljedično, kako bi se vremenski utvrdila ta povreda i time odredilo njezino trajanje (vidjeti u tom smislu presudu od 19. ožujka 2009., Archer Daniels Midland/Komisija,
C‑510/06 P
,
EU:C:2009:166
, t.
113.
,
114.
i
140.
).
Stoga se ne može korisno pozvati na nepostojanje učinka spornih sporazuma na tržišno natjecanje kako bi se dovelo u pitanje trajanje povreda, uzimajući u obzir da je ono dovoljno dokazano na temelju utvrđenja ograničenja s obzirom na cilj.
U svakom slučaju, iako tužiteljevo osporavanje treba smatrati kao da se ne odnosi na utvrđenje povreda, s obzirom na to da je trajanje povreda pogrešno utvrđeno, nego na ocjenu težine povreda koje je Komisija utvrdila u pobijanoj odluci, valja podsjetiti da je prigovor koji se odnosi na nepostojanje konkretnih učinaka sporazuma i na posljedice tog nepostojanja za ocjenu težine povreda već odbijen (vidjeti točke 1801. do 1820. ove presude).
Kao drugo, što se tiče argumenata prema kojima se određene povrede nisu mogle utvrditi dok Teva i Lupin nisu imali OSP, ti su argumenti već bili ispitani u okviru odgovora na tužbene razloge koji se odnose na nepostojanje potencijalnog tržišnog natjecanja (vidjeti točke 604. i 743. ove presude). Iz tog odgovora proizlazi da je Komisija pravilno smatrala da su Teva i Lupin na datum sklapanja sporazumâ bili Servierovi potencijalni konkurenti. Komisija stoga nije pogrešno utvrdila početak predmetnih povreda na taj datum.
Što se tiče argumenta koji se temelji na nepostojanju isteka SDZ‑a koji se odnosi na patent koji štiti molekulu perindoprila, može se odbiti na temelju razmatranja iznesenih u okviru odgovora na tužbeni razlog koji se odnosi na nepostojanje potencijalnog tržišnog natjecanja.
Naime, kao što je navedeno u točki 359. ove presude, subjekt može preuzeti rizik za ulazak s proizvodom na tržište, uključujući kada on može predstavljati povredu patenta koji je na snazi, pri čemu taj ulazak ili puštanje u prodaju „uz rizik” može biti uspješno ako nositelj patenta ne podnese tužbu zbog povrede ili ako ta tužba, u slučaju njezina podnošenja, bude odbijena. Ta mogućnost ulaska „uz rizik” pridonosi dokazivanju toga da patenti ne predstavljaju nesavladive prepreke ulasku na tržište proizvođačâ generičkih lijekova.
Usto, patentom se ne sprečava subjekte da provode radnje potrebne za proizvodnju i komercijalizaciju proizvoda koji ne predstavlja povredu. Stoga se smatraju potencijalnim konkurentima nositelja patenta do njihova ulaska na tržište nakon čega postaju njegovi stvarni konkurenti (vidjeti točku 357. ove presude).
U tom je pogledu Komisija u uvodnoj izjavi 3137. pobijane odluke navela da su proizvođači generičkih lijekova počeli pripremati svoj ulazak na tržište katkad nekoliko godina prije isteka SDZ‑a koji se odnosi na patent i da je u pogledu perindoprila to vrijeme u prosjeku iznosilo dvije ili tri godine. Ta razmatranja potvrđuju utvrđenje prema kojem su predmetne povrede počele prije datuma isteka SDZ‑a koji se odnosi na patent koji štiti molekulu perindoprila.
Komisija je ipak dodala da je, kad je SDZ istekao u državi članici nakon puštanja u prodaju generičkog perindoprila u drugim državama članicama, odabrala oprezan pristup, „s obzirom na postojanje ubrzanog postupka uzajamnog priznavanja na temelju kojeg su se države članice dogovorile da će priznati valjanost odobrenja za stavljanje na tržište koje je izdala druga država članica” (bilješka 4073. pobijane odluke), te je utvrdila datum početka povrede u trenutku isteka SDZ‑a. Komisija je zatim pojasnila da je primijenila takav pristup na Italiju. Navela je da u Francuskoj naprotiv nijedan generički proizvod nije pušten u prodaju u drugoj državi članici prije isteka SDZ‑a (bilješka 4073. pobijane odluke).
Tužitelji ne osporavaju elemente iznesene u točkama 1844. i 1845. ove presude.
S obzirom na razmatranja iz točke 1842. do 1846. ove presude, valja zaključiti da je Komisija pravilno smatrala da su određene povrede u Francuskoj počele 8. veljače 2005., prije isteka SDZ‑a.
Usto, prigovor tužiteljâ nije bespredmetan za povrede koje odgovaraju sporazumima Niche i Matrix koji su jedini sporni sporazumi sklopljeni nakon isteka SDZ‑a u Francuskoj.
Međutim, ti su sporazumi sklopljeni tek 8. veljače 2005., odnosno malo više od jednog mjeseca prije isteka SDZ‑a u Francuskoj, odnosno 22. ožujka 2005.
Stoga je tim lakše utvrditi da su 8. veljače 2005. predmetni proizvođači generičkih lijekova mogli pripremati ulazak na tržište do kojeg je moglo doći nakon isteka SDZ‑a i stoga su mogli izvršavati konkurentski pritisak.
Osim toga, čak i pod pretpostavkom da se moglo smatrati da su se tužitelji pozvali na povredu načela jednakog postupanja i da je isticanje tog tužbenog razloga bilo pravodobno, okolnost da je Servier u pogledu utvrđivanja početka povrede u Italiji mogao imati koristi od povoljnog postupanja, koje nije bilo obvezno (osobito s obzirom na razmatranja iz točke 1842. ove presude), ne opravdava takvo postupanje prema njemu u svim drugim državama članicama, osim ako se utvrdi da je takva razlika u postupanju proizvoljna (vidjeti točke 1868. do 1871. ove presude).
Međutim, to ovdje nije slučaj. Naime, postojala je objektivna razlika u situaciji između Francuske i Italije koja je bila povezana s mogućnosti utvrđivanja povrede (vidjeti točku 1845. ove presude).
Nadalje, razlika u situaciji između Francuske i Italije na koju se Komisija oslonila (vidjeti točke 1844. i 1845. ove presude) mogla je opravdati primjenu različitog postupanja.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da ovaj prigovor treba odbiti u cijelosti.
2)

Datum završetka povreda
i)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
ii)

Ocjena Općeg suda
U okviru ovog prigovora tužitelji se pozivaju na ulazak na tržište u nekoliko država članica proizvođača generičkih lijekova koji nisu bili strane ni u jednom od spornih sporazuma i na naknadno smanjenje cijene perindoprila.
Oni se u svojoj argumentaciji u biti pozivaju na nepostojanje konkretnog učinka spornih sporazuma na tržišno natjecanje od ulaska tih proizvođača generičkih lijekova na tržište.
U tom pogledu, što se tiče ograničenjâ tržišnog natjecanja s obzirom na cilj valja podsjetiti na sudsku praksu navedenu u točki 1837. ove presude.
Stoga se ne može korisno pozvati na nepostojanje učinka spornih sporazuma na tržišno natjecanje kako bi se dovelo u pitanje trajanje povreda, uzimajući u obzir da je ono dovoljno dokazano na temelju utvrđenja ograničenja s obzirom na cilj.
U svakom slučaju, iako tužiteljevo osporavanje treba smatrati kao da se ne odnosi na utvrđenje povrede, s obzirom na to da je trajanje povrede pogrešno utvrđeno, nego na ocjenu težine povrede koju je Komisija utvrdila u pobijanoj odluci, valja podsjetiti da je prigovor koji se odnosi na nepostojanje konkretnih učinaka sporazuma i na posljedice tog nepostojanja za ocjenu težine povrede već odbijen (vidjeti točke 1801. do 1820. ove presude).
Međutim, tužitelji se pozivaju i na povredu načela jednakog postupanja.
U tom pogledu, tužitelji ističu činjenicu da je Komisija smanjila trajanje povreda u Nizozemskoj i Ujedinjenoj Kraljevini kako bi se uzeo u obzir ulazak generičkih proizvoda na ta dva tržišta, iako to nije učinila na drugim tržištima u pogledu kojih se u pravilu oslonila na datume isteka ili proglašenja Servierovih patenata nevaljanima (uvodna izjava 3133. pobijane odluke).
Međutim, u pogledu Ujedinjene Kraljevine treba pojasniti da je točno da datum završetka utvrđene povrede odgovara ulasku generičkog proizvoda na tržište (uvodna izjava 776. pobijane odluke), ali i presudi suda te države koji je proglasio patent 947 nevaljanim (uvodne izjave 180., 776. i 2125. pobijane odluke).
Relevantnost argumenta tužiteljâ, koji se temelji na razlici u postupanju ovisno o državama članicama u kojima su povrede počinjene, stoga nije utvrđena u pogledu Ujedinjene Kraljevine.
K tomu, okolnost da je Servier za određene države članice u pogledu utvrđivanja završetka povrede mogao imati koristi od povoljnog postupanja, koje nije bilo obvezno, uzimajući u obzir da se temeljilo na nepostojanju ograničavajućih učinaka koje nema utjecaj kad Komisija, kao u ovom slučaju, utvrđuje postojanje ograničenja s obzirom na cilj (vidjeti točku 1862. ove presude), ne opravdava to da je Servier imao koristi od takvog postupanja u svim ostalim predmetnim državama članicama. Naime, svrha načela jednakog postupanja nije da se njime poduzetniku koji ima koristi od povoljnog postupanja, koje nije obvezno na temelju propisa ili sudske prakse, zajamči pravo da ne bude sankcioniran kad Komisija valjano utvrdi postojanje povrede.
Međutim, točno je da Komisija nije mogla primijeniti, ni na istog poduzetnika, metode izračuna iznosa novčane kazne koje se proizvoljno razlikuju u smislu da za takve razlike ne postoji nikakvo relevantno opravdanje.
U ovom slučaju postojanje takve razlike ipak nije utvrđeno. Naime, Komisija je navela da je za Nizozemsku i Ujedinjenu Kraljevinu primijenila poseban pristup koji je kvalificirala kao „oprezan”, uzimajući u obzir da je taj pristup doveo do smanjenja trajanja razdobljâ povrede kako bi se uzeli u obzir datumi ulaska velikog razmjera generičkih proizvoda u tim dvama državama članicama koji je imao velik utjecaj na prodaju Servierova perindoprila (uvodna izjava 3133. pobijane odluke).
Međutim, sami elementi na koje se tužitelji pozivaju u tom pogledu, odnosno postojanje znatnog smanjenja cijene Servierova perindoprila i neprestano smanjenje njegovih tržišnih udjela nakon ulaska generičkog proizvoda u Francusku, nisu dovoljni da se utvrdi da su situacije u Nizozemskoj i Ujedinjenoj Kraljevini, s jedne strane, i u Francuskoj, s druge strane, bile toliko slične da je različito postupanje bilo proizvoljno.
A fortiori
, na temelju elemenata na koje se poziva ne može se utvrditi proizvoljnost različitog postupanja između Nizozemske i Ujedinjene Kraljevine, s jedne strane, i Belgije, Češke Republike i Irske, s druge strane, zbog toga što se ti elementi ne odnose na situaciju tih triju država članica.
Nadalje, iako iz tablica br. 43 i 44 pobijane odluke proizlazi da je ulazak generičkih proizvoda doveo do golemog i naglog pada vrijednosti prihoda od prodaje Servierova perindoprila u Nizozemskoj i Ujedinjenoj Kraljevini, iz tablice br. 45 pobijane odluke ne proizlazi da je takav pad utvrđen u Francuskoj nakon tog ulaska. Stoga je Komisija na temelju razlike u situaciji između Nizozemske i Ujedinjene Kraljevine, s jedne strane, i Francuske, s druge strane, mogla valjano primijeniti različito postupanje tako da je samo za Nizozemsku i Ujedinjenu Kraljevinu utvrdila završetak povrede od ulaska generičkih proizvoda na ta tržišta.
Postojanje razlike u situaciji, utvrđeno u točki 1872. ove presude, ne dovodi se u pitanje okolnošću da je ulazak generičkog proizvoda na francusko tržište doveo do sniženja cijene perindoprila od 30 % i „neprestanog smanjenja Servierova tržišnog udjela”. Naime, ti elementi ne potvrđuju da je pad Servierove vrijednosti prihoda od prodaje u Francuskoj bio jednako golem i nagao kao u Nizozemskoj i Ujedinjenoj Kraljevini.
Što se tiče Belgije, Češke Republike i Irske, ni iz jednog elementa spisa na koji se pozivaju tužitelji ne proizlazi da je tijekom ulaska generičkih proizvoda na tržištima tih država članica utvrđen golem i nagao pad vrijednosti prihoda od prodaje Servierova perindoprila, istovjetan onome u Nizozemskoj i Ujedinjenoj Kraljevini.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da ovaj prigovor i stoga tužbeni razlog u cijelosti treba odbiti.
f)

Primjena dodatnog iznosa
1)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
2)

Ocjena Općeg suda
Valja podsjetiti da se predmetnim sporazumima omogućuje Servieru da isključi konkurente s tržišta, uzimajući u obzir da okolnost da su ti konkurenti bili potencijalni ne mijenja tu ocjenu. Međutim, takvi sporazumi, sklopljeni između konkurenata, jesu horizontalni sporazumi. Usto, isključenje konkurenata s tržišta predstavlja ekstreman oblik podjele tržišta i ograničenja proizvodnje (presuda od 8. rujna 2016., Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:449
, t.
435.
). Stoga je Komisija mogla valjano primijeniti točku 25. Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni, u kojoj se predviđa primjena dodatnog iznosa novčane kazne na horizontalne sporazume o ograničenju proizvodnje.
Prethodni zaključak ne može se dovesti u pitanje drugim argumentima tužiteljâ.
Kao prvo, suprotno onomu što tvrde tužitelji, Komisija nije zanemarila činjenicu da su se sporni sporazumi odnosili na prava intelektualnog vlasništva (vidjeti točke 1794. do 1797. ove presude).
Kao drugo, suprotno onomu što tvrde tužitelji i kao što je već utvrđeno u različitim dijelovima koji se odnose na odgovor na tužbene razloge koji se temelje na nepostojanju potencijalnog tržišnog natjecanja, proizvođači generičkih lijekova bili su Servierovi potencijalni konkurenti u trenutku u kojem je svaki od njih potpisao sporni sporazum ili sporne sporazume koji se na njih odnose.
Kao treće, suprotno onomu što tvrde tužitelji, Servier je mogao razumno predvidjeti da se upustio u ponašanje koje je obuhvaćeno zabranom iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a (vidjeti točku 1661. ove presude). Usto, morao je biti svjestan protutržišne prirode svojeg ponašanja (vidjeti točku 1665. ove presude).
Kao četvrto, što se tiče nepostojanja „stvarnih učinaka” povreda, na koje se pozivaju tužitelji, valja istaknuti da oni samo navode, a da pritom ne iznose nikakva pojašnjenja, to navodno nepostojanje kako bi zaključili da dodatni iznos koji je utvrdila Komisija nije proporcionalan. Taj argument stoga nije dovoljno pojašnjen kako bi se mogla ocijeniti njegova osnovanost te ga stoga treba odbiti.
U svakom slučaju, Komisija više nije bila dužna u toj fazi izračuna iznosa novčane kazne, kao ni u fazi utvrđivanja udjela vrijednosti prihoda od prodaje koji je utvrdila (vidjeti točke 1802. do 1810. ove presude) uzeti u obzir moguće nepostojanje stvarnog učinka na tržište. Naime, ni Uredba br. 1/2003 ni Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni ni sudska praksa Unije ne nalažu joj da to učini.
Kao peto, na temelju okolnosti da Komisija nije primijenila na proizvođače generičkih lijekova dodatan iznos ne može se zaključiti da postoji povreda načela jednakog postupanja.
U tom pogledu postoje ključne razlike između metode iznesene u Smjernicama o metodi za utvrđivanje kazni koju je Komisija primijenila na Servier i metode koju je Komisija primijenila na proizvođače generičkih lijekova (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2016., Xellia Pharmaceuticals i Alpharma/Komisija,
T‑471/13
, neobjavljenu, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:460
, t.
423.
).
Naime, u okviru metode predviđene u Smjernicama o metodi za utvrđivanje kazni, uzimanje u obzir vrijednosti prihoda od prodaje u točki 13. ima za cilj da se kao polazišnu točku za izračun iznosa novčane kazne izrečene poduzetniku utvrdi iznos koji odražava ekonomsku važnost povrede i relativnu težinu tog poduzetnika u toj povredi. Nadalje, u skladu s točkama 19. i 21. tih smjernica, Komisija utvrđuje, ovisno o težini povrede, udio te vrijednosti prihoda od prodaje koji treba utvrditi kako bi se odredio osnovni iznos. Taj udio u načelu može iznositi do 30 % i treba ga pomnožiti s koeficijentom ovisno o trajanju zabranjenog sporazuma, u skladu s člankom 24. Smjernica iz 2006. Nadalje, u skladu s točkom 25. tih smjernica, bez obzira na trajanje sudjelovanja poduzetnika u povredi, Komisija u osnovni iznos uključuje iznos od između 15 i 25 % vrijednosti prihoda od prodaje, kako bi odvratila poduzetnike od sklapanja horizontalnih sporazuma o određivanju cijena, podjeli tržišta i ograničenju proizvodnje ili pak od drugih povreda (presuda od 8. rujna 2016., Xellia Pharmaceuticals i Alpharma/Komisija,
T‑471/13
, neobjavljena, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:460
, t.
424.
).
Suprotno tomu, metoda utvrđena u pogledu proizvođačâ generičkih lijekova, uzimajući u obzir da je na temelju nje Komisija kao osnovni iznos mogla izravno upotrijebiti prijenose vrijednosti koje je Servier proveo u korist predmetnih proizvođača generičkih lijekova, ne predviđa sve te faze, konkretno primjenu dodatnog iznosa na temelju točke 25. Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2016., Xellia Pharmaceuticals i Alpharma/Komisija,
T‑471/13
, neobjavljenu, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:460
, t.
425.
).
Međutim, primjena prve metode na Servier i druge metode na proizvođače generičkih lijekova jest opravdana.
Naime, kao prvo, zbog samog cilja spornih sporazuma, koji su sporazumi o isključenju s tržišta, tijekom razdoblja povreda proizvođači generičkih lijekova, za razliku od Serviera, nisu bili prisutni na tržištima na kojima su te povrede počinjene.
Stoga Komisija nije mogla utvrditi vrijednosti prihoda od prodaje koje su ostvarili proizvođači generičkih lijekova u odgovarajućem zemljopisnom području tijekom posljednje pune poslovne godine svojeg sudjelovanja u povredama, kao što se predviđa u točki 13. Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni.
Stoga na proizvođače generičkih lijekova nije mogla primijeniti metodu izračuna iznosa novčane kazne iznesenu u Smjernicama o metodi za utvrđivanje kazni i konkretno im izreći dodatan iznos izračunan na temelju vrijednosti prihoda od prodaje koje je poduzetnik ostvario u odnosu na predmetnu povredu.
Prethodna razmatranja vrijede za sve proizvođače generičkih lijekova jer nijedan od njih nije mogao ući na tržišta na kojima je Komisija utvrdila povredu koja se na njih odnosila.
Što se tiče konkretno Krke, čak i pod pretpostavkom da se tužitelji u potporu prigovoru koji s temelji na povredi načela jednakog postupanja mogu korisno pozvati na metodu izračuna iznosa novčane kazne izrečene tom proizvođaču generičkih lijekova iako nije potrebno utvrditi Servierovu odgovornost na temelju sporazuma sklopljenih s Krkom (vidjeti točku 1636. ove presude), takav prigovor treba odbiti.
Točno je da se usporedba na kojoj se temelji prigovor tužiteljâ ne provodi između Servierove situacije i situacije predmetnog proizvođača generičkih lijekova na temelju svakog spornog sporazuma, nego između Servierove situacije i situacije svih predmetnih proizvođača generičkih lijekova za sve sporazume. Stoga okolnost da dodatan iznos nije primijenjen na Servier na temelju sporazuma koje je sklopio s Krkom ne zabranjuje nužno da se uzme u obzir Krkina situacija u svrhu ispitivanja prigovora tužiteljâ.
Nadalje, točno je da je jedan od sporazuma koje je Krka sklopila sa Servierom predviđao dodjelu licencije za patent 947 koji se primjenjivao u sedam država članica. Slijedom toga, Krka je mogla prodavati svoje proizvode u tim državama članicama tijekom trajanja povrede.
Međutim, Komisija nije utvrdila povredu za države članice u kojima se primjenjivala licencija. Ne prigovara stranama sporazuma Krkin ulazak na sedam tržišta na kojima se primjenjivala licencija, nego činjenicu da je Krka odustala od ulaska na tržišta drugih država članica na kojima su se klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta primjenjivale bez sporazuma o licenciji.
Međutim, pojam vrijednosti prihoda od prodaje, naveden u točki 13. Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni, ne može se proširiti tako da uključuje prodaju predmetnog poduzetnika koja nije obuhvaćena područjem primjene zabranjenog sporazuma koji mu se stavlja na teret (presuda od 12. studenoga 2014., Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija,
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
, t.
57.
).
Stoga se za sedam tržišta na koja se odnosio sporazum o licenciji nije moglo smatrati da su uključena u „odgovarajuće zemljopisno područje” u smislu točke 13. Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni.
Valja dodati da, čak i ako bi se korist od sporazuma o licenciji u određenim uvjetima mogla kvalificirati kao poticajna, činjenica da se proizvođaču generičkih lijekova takvim sporazumom omogućava da bez rizika uđe na tržište ili da se na njemu zadrži u načelu je povoljno za tržišno natjecanje jer ulazak proizvođača generičkih lijekova na tržište može znatno sniziti cijene. Međutim, bilo bi neprimjereno uzeti u obzir vrijednost prihoda od prodaje ostvarenih na tržištima na kojima je ojačano tržišno natjecanje, u svrhu izricanja novčane kazne proizvođaču generičkih lijekova za koji se utvrdi da je sudjelovao u ograničenju tržišnog natjecanja na drugim tržištima.
Komisija stoga na Krku, kao ni
a fortiori
na druge proizvođače generičkih lijekova koji su strane spornih sporazuma nije mogla primijeniti metodu izračuna iznosa novčane kazne iznesenu u Smjernicama o metodi za utvrđivanje kazni i konkretno im izreći dodatan iznos izračunan na temelju vrijednosti prihoda od prodaje koje je poduzetnik ostvario u odnosu na predmetnu povredu.
Međutim, to nije bio slučaj sa Servierom koji je prodavao perindopril u zemljopisnim područjima na koja su se odnosile povrede.
Kao drugo, način izračuna iznosa novčane kazne koju je Komisija utvrdila u pogledu proizvođačâ generičkih lijekova bio je prilagođen posebnostima konteksta, s obzirom na to da se u iznosu prijenosa vrijednosti utvrđenog u sporazumu uzela u obzir dobit svakog proizvođača generičkih lijekova ostvarena od povrede koja se na njega odnosila. Takva metoda nije bila prilagođena Servieru, koji bi imao koristi od zadržavanja visoke cijene perindoprila.
Takve razlike u situaciji opravdale su da se na proizvođače generičkih lijekova primijeni postupanje različito od onoga prema Servieru, odnosno posebna metoda izračuna koja se razlikuje od metode iz Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni i stoga ne zahtijeva primjenu dodatnog iznosa predviđenog u navedenim smjernicama.
Iz prethodno navedenog proizlazi da je Komisija valjano primijenila dodatan iznos pri izračunu iznosa novčane kazne izrečene Servieru za prvu povredu članka 101. UFEU‑a, odnosno povredu koja se odnosi na Niche i Unichem (uvodna izjava 3139. pobijane odluke).
Što se tiče zasebnog prigovora koji se temelji na nedostatku u obrazloženju pobijane odluke u pogledu toga da se pri izračunu iznosa novčane kazne proizvođačima generičkih lijekova nije primijenio dodatan iznos, valja istaknuti da je Komisija u uvodnoj izjavi 3146. pobijane odluke navela sljedeće:
„Proizvođači generičkih lijekova pristali su na to da neće prodavati generički perindopril u zemljopisnom području na koje se odnosi svaki sporazum te stoga nisu ostvarili prodaju u odgovarajućem zemljopisnom području. Točku 37. Smjernica [o metodi za utvrđivanje kazni] stoga treba primijeniti na proizvođače generičkih lijekova. Točka 37. tih smjernica omogućuje Komisiji da odstupi od uobičajene metodologije iz Smjernica [o metodi za utvrđivanje kazni] zbog posebnosti danog slučaja ili potrebe za postizanjem preventivnog učinka u pojedinom slučaju.”
U uvodnoj izjavi 3152. pobijane odluke Komisija je, među ostalim, navela sljedeće:
„U skladu s Uredbom br. 1/2003 i Smjernicama [o metodi za utvrđivanje kazni], novčana kazna mora ovisiti o sljedećim čimbenicima: i. težini povrede, ii. njezinu trajanju, iii. svim otegotnim ili olakotnim okolnostima i iv. potrebi za postizanjem odvraćajućeg učinka. Komisija u izvršavanju svoje diskrecijske ovlasti smatra da u ovom slučaju i s obzirom na posebnosti predmeta iznos prijenosa vrijednosti koju su primili proizvođači generičkih lijekova pruža važne naznake u pogledu tih čimbenika.”
Iz prethodno navedenih ulomaka pobijane odluke proizlazi, kao prvo, da Komisija nije primijenila metodu predviđenu u Smjernicama o metodi za utvrđivanje kazni koja se temelji na vrijednosti prihoda od prodaje tijekom posljednje pune poslovne godine poduzetnikova sudjelovanja u povredi, nego metodu kojom se utvrđuje iznos prijenosa vrijednosti koju su primili proizvođači generičkih lijekova kao osnovni iznos za izračun iznosa novčane kazne, kao drugo, da je to učinila na temelju samog cilja sporazuma, koji su bili sporazumi o isključenju s tržišta zbog kojih proizvođači generičkih lijekova u trenutku povrede nisu bili prisutni na tom tržištu i, kao treće, da je smatrala da joj odabrana metoda omogućuje da uzme u obzir, među ostalim, težinu povrede i njezino trajanje.
Takvo obrazloženje omogućilo je tužiteljima da shvate razloge iz kojih je Komisija na proizvođače generičkih lijekova primijenila različitu metodu, konkretno s obzirom na to da ta metoda nije uključivala primjenu dodatnog iznosa, od one koja je predviđena u Smjernicama o metodi za utvrđivanje kazni. Također je omogućila sudu Unije da izvrši nadzor zakonitosti i svoju neograničenu nadležnost.
Prigovor koji se temelji na nedostatku u obrazloženju u tom pogledu stoga treba odbiti.
Kako bi se donio zaključak, valja istaknuti da se ne može smatrati da je primjena, na prvu povredu članka 101. UFEU‑a, dodatnog iznosa izračunanog na temelju stope od 11 % vrijednosti prihoda od prodaje, koja je niža od raspona stopa predviđenog u točki 25. Smjernica, koji se usto primjenjuje samo na jednu od povreda članka 101. UFEU‑a koje su utvrđene u pogledu Serviera, neproporcionalna s obzirom na sve relevantne okolnosti slučaja, koje su navedene u točkama 1816. do 1818. ove presude.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da ovaj tužbeni razlog valja odbiti.
g)

Povreda načela proporcionalnosti i načela individualizacije kazni
Tužitelji ističu dva prigovora, od kojih se prvi temelji na neuzimanju u obzir Servierovih posebnosti, a drugi na trajanju upravnog postupka.
1)

Neuzimanje u obzir Servierovih posebnosti
i)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
ii)

Ocjena Općeg suda
Kao prvo, okolnost da je Servier poduzetnik „koji proizvodi samo jedan proizvod”, pod uvjetom da se utvrdi, ne zahtijeva kao takva da Komisija smanji iznos novčanih kazni. U tom pogledu, valja istaknuti da se tužitelji u prilog tom argumentu ne pozivaju ni na jednu obvezujuću odredbu prava Unije ni na jedan presedan iz sudske prakse.
Usto, poduzetnik kao što je tužitelj, koji osobito velik udio svojeg ukupnog prihoda ostvaruje od proizvoda obuhvaćenog zabranjenim sporazumom, ostvaruje posljedično osobito veliku dobit od tog zabranjenog sporazuma (vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu Pilkington Group i dr./Komisija,
C‑101/15 P
,
EU:C:2016:258
, t.
100.
). Stoga, okolnost da je Servier poduzetnik „koji proizvodi samo jedan proizvod” sama po sebi ne opravdava to da se smanji iznos novčanih kazni.
Što se tiče pozivanja na Komisijinu praksu odlučivanja na temelju koje je ona smanjila iznos novčanih kazni na temelju postojanja poduzetnika „koji proizvodi samo jedan proizvod”, valja istaknuti da se presedan na koji se pozivaju tužitelji, kako ga oni opisuju, odnosio na okolnosti koje se razlikuju od okolnosti ovog slučaja, uzimajući u obzir da je Komisija smanjila iznos predmetne novčane kazne kako bi se izbjeglo da ta kazna dosegne prag od 10 % prihoda iz članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003.
Usto, prema sudskoj praksi, Komisija ima određenu marginu prosudbe prilikom određivanja iznosa novčanih kazni kako bi mogla na taj način osigurati da poduzetnici poštuju pravila tržišnog natjecanja. Činjenica da je Komisija u prošlosti izricala novčane kazne određene visine za određene vrste povreda ne znači da ne može, unutar granica predviđenih Uredbom br. 1/2003, izreći i više kazne ako je to potrebno da se osigura provedba politike Europske unije o tržišnom natjecanju. U biti, pravilna primjena pravilâ Europske unije o tržišnom natjecanju zahtijeva da Komisija ima mogućnost visinu novčanih kazni u bilo kojem trenutku prilagoditi potrebama te politike (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2016., Lundbeck/Komisija,
T‑472/13
, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:449
, t.
773.
).
Osim toga, prema ustaljenoj sudskoj praksi pravo pozivanja na načelo zaštite legitimnih očekivanja ima svaka osoba kod koje je institucija Unije stvorila utemeljena očekivanja. Pravo pozivanja na legitimna očekivanja pretpostavlja postojanje triju kumulativnih uvjeta. Kao prvo, precizna, bezuvjetna i usklađena jamstva ovlaštenih i pouzdanih izvora dotičnoj osobi trebaju pružiti upravna tijela Unije. Kao drugo, ta jamstva moraju biti takva da kod osobe kojoj su upućena stvore legitimna očekivanja. Kao treće, pružena jamstva trebaju biti u skladu s primjenjivim pravnim pravilima (vidjeti presudu od 5. rujna 2014., Éditions Odile Jacob/Komisija,
T‑471/11
,
EU:T:2014:739
, t.
91.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, na temelju elemenata na koje se pozivaju tužitelji, odnosno na Rezoluciju Parlamenta i izjavu člana Komisije zaduženog za tržišno natjecanje, u najboljem slučaju može se zaključiti da postoji mogućnost da se Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni izmijene u budućnosti kako bi se uzela u obzir posebna obilježja poduzetnika „koji proizvode samo jedan proizvod”. Stoga nije riječ o preciznim, bezuvjetnim i usklađenim jamstvima koja kod Serviera mogu stvoriti legitimna očekivanja.
Kao drugo, okolnost da Servierom upravlja neprofitna zaklada koja ne isplaćuje nikakve dividende korisnicima koji su fizičke osobe te da stoga može znatan udio dobiti ili čak cijelu dobit posvetiti istraživanju, pod pretpostavkom da se utvrdi, uopće ne nalaže Komisiji da smanji iznos novčanih kazni.
Usto, Komisija ima određenu marginu prosudbe prilikom određivanja iznosa novčanih kazni (vidjeti točku 1925. ove presude).
Čak i pod pretpostavkom da su tužitelji namjeravali osporavati svojstvo Serviera kao poduzetnika, u smislu prava tržišnog natjecanja, tada bi valjalo istaknuti da tri društva adresata pobijane odluke, koja su također tužitelji, nisu zaklade.
Usto, Sud je pojasnio da okolnost da se roba i usluge nude na neprofitnoj osnovi nije prepreka tomu da subjekta koji izvršava te transakcije na tržištu treba smatrati poduzetnikom jer je ta ponuda konkurentna ponudi drugih gospodarskih subjekata koji posluju na profitnoj osnovi (vidjeti u tom smislu presudu od 1. srpnja 2008., MOTOE,
C‑49/07
,
EU:C:2008:376
, t.
27.
).
Kao treće, tužitelji se pozivaju na povredu načela individualizacije kazni.
U tom pogledu, valja podsjetiti da načelo individualizacije kazni i sankcija zahtijeva da se, u skladu s člankom 23. stavkom 3. Uredbe br. 1/2003, iznos novčane kazne za čije plaćanje postoji solidarna odgovornost određuje ovisno o težini povrede za koju je predmetni poduzetnik pojedinačno odgovoran i o njezinom trajanju (presude od 10. travnja 2014., Komisija i dr./Siemens Österreich i dr.,
C‑231/11 P do C‑233/11 P
,
EU:C:2014:256
, t.
52.
i od 19. lipnja 2014., FLS Plast/Komisija,
C‑243/12 P
,
EU:C:2014:2006
, t.
107.
).
Međutim, argument tužiteljâ ne odnosi se na osporavanje odnosa solidarnosti koji je Komisija primijenila pri izricanju iste novčane kazne različitim poduzetnicima.
K tomu, na temelju činjenice da Komisija nije smanjila iznos novčanih kazni izrečenih Servieru kako bi uzela u obzir to da je Servier neprofitna zaklada koja ne isplaćuje nikakve dividende korisnicima koji su fizičke osobe te da stoga može znatan udio dobiti ili čak cijelu dobit posvetiti istraživanju ne može se utvrditi da Komisija nije odredila ukupan iznos novčane kazne izrečene Servieru ovisno o težini povrede za koju je pojedinačno odgovoran i o njezinom trajanju, kao što se predviđa sudskom praksom navedenom u točki 1933. ove presude.
Iz prethodno navedenog proizlazi da ovaj prigovor treba odbiti.
2)

Trajanje upravnog postupka
i)

Argumenti stranaka
[
omissis
]
ii)

Ocjena Općeg suda
Valja podsjetiti da, iako povreda načela poštovanja razumnog roka može opravdati poništenje odluke donesene u upravnom postupku na temelju članka 101. ili 102. UFEU‑a ako je istodobno dovela do povrede prava obrane dotičnog poduzetnika, Komisijina povreda razumnog roka trajanja takvog upravnog postupka, ako se pretpostavi da je dokazana, ne može dovesti do smanjenja iznosa izrečene novčane kazne (vidjeti presudu od 9. lipnja 2016., PROAS/Komisija,
C‑616/13 P
,
EU:C:2016:415
, t.
74.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju, tužitelji uopće ne tvrde da bi navodna povreda načela poštovanja razumnog roka dovela do povrede Servierovih prava obrane. Stoga ta povreda, pod pretpostavkom da se utvrdi, ne može opravdati poništenje pobijane odluke. Prema sudskoj praksi navedenoj u točki 1941. ove presude, na temelju te povrede tužitelji ne mogu dobiti ni smanjenje iznosa novčane kazne koja im je izrečena.
U svakom slučaju, Komisija u točki 1037. odgovora na tužbu navodi sljedeće:
„Komisija smatra da je poštovala sve svoje zakonske obveze u pogledu trajanja upravnog postupka. U ovom slučaju, Komisija je započela istragu
ex officio
24. studenoga 2008. Odluka je donesena 9. srpnja 2014. U Odluci su već istaknute brojne mjere poduzete tijekom istrage […]. Prema Komisijinu mišljenju, doseg i značaj predmeta, s obzirom na različite prakse na koje se odnosila istraga i broj uključenih poduzetnika i tijela, pridonose objašnjenju trajanja istrage. Komisija naglašava da su adresati Odluke 13 poduzetnika, da se odluka odnosi na primjenu članaka 101. i 102. UFEU‑a, šest zasebnih povreda i dva utvrđivanja tržišta te da je zahtijevala analizu opsežne dokumentacije. Komisija je poslala više od 200 [zahtjeva za pružanje informacija], istraživala je šest poduzetnika, organizirala više od 15 radnih sastanaka s predmetnim poduzetnicima te je sastavila spis koji sadržava više od 11000 unosa […].”
Međutim, na temelju tih elemenata, koje tužitelji ne osporavaju, uz pravnu i činjeničnu složenost ovog predmeta, koja barem djelomično proizlazi iz teksta sporazuma kojih su tužitelji bili suautori, može se zaključiti da trajanje upravnog postupka u ovom slučaju nije prekoračilo razuman rok.
Valja dodati da utvrđenje složenosti iz točke 1944. ove presude nije proturječno utvrđenju koje je Komisija uostalom istaknula u uvodnoj izjavi 3110. pobijane odluke, u kojoj je navela sljedeće:
„[…] U svakom slučaju, prakse u ovom slučaju, koje su imale za cilj isključenje s tržišta u zamjenu za prijenos vrijednosti, ne mogu se u pogledu izricanja novčanih kazni smatrati pravno složenima te su strane mogle predvidjeti njihovu nezakonitost.
Naime, valja podsjetiti da, iako je moguće da, zbog toga što su predmetni sporazumi sklopljeni u obliku nagodbi koje se odnose na patent, protupravna priroda tih sporazuma nije očita vanjskom promatraču, kao što je Komisija, to ne vrijedi za strane sporazuma.
Iz prethodno navedenog proizlazi da ovaj prigovor i stoga tužbeni razlog u cijelosti treba odbiti.
h)

Sažetak o poništenju novčanih kazni i smanjenju njihova iznosa
Valja podsjetiti da sporni sporazumi, osim sporazuma sklopljenih s Krkom, jesu sporazumi o isključenju s tržišta kojima se nastoje postići protutržišni ciljevi. Međutim, isključenje konkurenata s tržišta predstavlja ekstreman oblik podjele tržišta i ograničenje proizvodnje (vidjeti točku 1816. ove presude). Stoga se takve sporazume na temelju točke 23. Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni u načelu kažnjava visokim novčanim kaznama (vidjeti točku 1816. ove presude).
Usto, ti sporazumi koji se temelje na poticanju, a ne na tome da strane priznaju valjanost predmetnog patenta, omogućili su Servieru da izbjegne poteškoće u sporovima o patentima i nesigurnosti u pogledu uvjeta i mogućnosti ulaska proizvođača generičkih lijekova na tržište te da osigura da proizvođači generičkih lijekova s kojima je sklopio sporazum ne uđu na tržište (vidjeti točku 1819. ove presude).
Konačno, valja istaknuti da ti sporazumi nisu provedeni.
Osim toga, valja podsjetiti da je Komisija u pobijanoj odluci (uvodna izjava 3128.) uzela u obzir činjenicu da je Servier počinio nekoliko povreda, koje doduše jesu zasebne, ali se odnose na isti proizvod, odnosno perindopril, te u velikom dijelu na ista zemljopisna područja i ista razdoblja. U tom konkretnom kontekstu, Komisija je, kako bi izbjegla potencijalno neproporcionalan rezultat, odlučila za svaku povredu ograničiti udio vrijednosti prihoda od prodaje koje je ostvario Servier i koji se uzima u obzir u svrhu utvrđivanja osnovnog iznosa novčane kazne. Stoga je napravila ispravak koji je doveo do prosječnog smanjenja od 54,5 % ukupnih vrijednosti prihoda od prodaje koje se odnose na različite povrede članka 101. UFEU‑a.
Usto, udio vrijednosti prihoda od prodaje koji je Komisija utvrdila u svrhu izračuna iznosa novčane kazne, odnosno 10 ili 11 %, ovisno o slučaju, čini tek oko trećinu maksimalnog udjela koji se može utvrditi.
Konačno, Opći sud, s obzirom na to da je uzeo u obzir povezanosti sporazuma Matrix i sporazumâ Niche, smanjio je iznos novčane kazne izrečene Servieru na temelju sporazuma Matrix.
S obzirom na elemente koji su upravo navedeni u točkama 1948. do 1953. ove presude, kao i sva razmatranja u ovoj presudi, valja zaključiti da iznosi novčanih kazni izrečenih Servieru na temelju članka 101. UFEU‑a, s obzirom na smanjenja koja je Opći sud već odobrio u okviru izvršavanja neograničene nadležnosti, nisu neproporcionalni iako je Komisija u uvodnoj izjavi 3130. pobijane odluke pogrešno smatrala, kao što proizlazi iz odgovora na tužbeni razlog koji se temelji na pogreškama u ocjeni koje se odnose na utvrđivanje mjerodavnog tržišta, da je Servier „imao vrlo velike tržišne udjele na mjerodavnim tržištima utvrđenim u svrhu ove odluke i na koje su utjecale povrede članka 101. [UFEU‑a]”.
Valja pojasniti i da se, s obzirom na to da je Komisija pravilno smatrala da su utvrđene povrede bile zasebne povrede (vidjeti točke 1685. do 1691. ove presude), na temelju činjenice da kumulirani iznos novčanih kazni čini nezanemariv postotak Servierovih prihoda na svjetskoj razini ne može zaključiti da su te novčane kazne bile neproporcionalne. Neproporcionalnost je tim manje jasna jer je Opći sud znatno smanjio taj postotak u okviru izvršavanja neograničene nadležnosti.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da valja odbiti podredni zahtjev tužiteljâ u dijelu u kojem se odnosi na novčane kazne izrečene Servieru za povrede u pogledu članka 101. UFEU‑a, osim zahtjeva kojim se traži, s jedne strane, poništenje novčane kazne izrečene Servieru na temelju povrede u pogledu sporazuma sklopljenih s Krkom i, s druge strane, smanjenje iznosa novčane kazne izrečene Servieru na temelju povrede u pogledu sporazuma Matrix. Što se tiče podrednog zahtjeva tužiteljâ u dijelu u kojem se odnosi na povredu u pogledu članka 102. UFEU‑a, treba ga posljedično prihvatiti, uzimajući u obzir da se poništava članak 6. pobijane odluke, u kojem je Komisija utvrdila povredu članka 102. UFEU‑a (vidjeti točku 1638. ove presude).
Konačno, valja dodati da je Komisija u okviru načina izračuna iznosa svake od novčanih kazni povezanih s različitim povredama članka 101. UFEU‑a koje je utvrdila, uvela korekcijski faktor koji ovisi o broju povreda koje su istodobno počinjene u državi članici. Stoga, zaključak prema kojem jedna od povreda članka 101. UFEU‑a nije utvrđena eventualno može dovesti do toga da Opći sud razmotri mogućnost koju bi mogao imati da poveća novčane kazne izrečene Servieru na temelju drugih povreda članka 101. UFEU‑a.
Međutim, s obzirom na sve predmetne okolnosti, osobito na one navedene na kraju točke 1954. ove presude, nije potrebno provesti takvo povećanje, koje uostalom Komisija uopće nije tražila.
IV.

Opći zaključak
Kao prvo, što se tiče članka 101. UFEU‑a, iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da je Komisija valjano mogla utvrditi ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj za sporazume Niche, Matrix, Teva i Lupin. U tim okolnostima, u svakom slučaju nije potrebno ispitati je li osnovano utvrđenje ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu koje se odnosi na te sporazume.
Suprotno tomu, s jedne strane, u pogledu povrede utvrđene na temelju sporazuma sklopljenih s Krkom, Opći sud zaključuje da Komisija nije utvrdila postojanje ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj. Ispitivanjem Komisijina utvrđenja da postoji ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu, Opći sud također zaključuje da ono nije utvrđeno. Članak 4. pobijane odluke stoga treba poništiti u dijelu u kojem je tim člankom Komisija utvrdila Servierovo sudjelovanje u povredi na temelju članka 101. stavka 1. UFEU‑a u pogledu sporazuma sklopljenih između Serviera i Krke. Slijedom toga, članak 7. stavak 4. točku (b) pobijane odluke, u kojem je Komisija izrekla Servieru novčanu kaznu u iznosu od 37661800 eura na temelje te povrede, također treba poništiti.
S druge strane, u izvršavanju svoje neograničene nadležnosti Opći sud smatra da je previsok iznos novčane kazne izrečene Servieru na temelju povrede koja se odnosi na sporazum Matrix utvrđene u članku 2. pobijane odluke. Slijedom toga, taj iznos, koji proizlazi iz članka 7. stavka 2. točke (b) pobijane odluke, treba smanjiti i utvrditi na 55385190 eura.
U preostalom dijelu, u pogledu novčanih kazni koje je Komisija izrekla Servieru na temelju sporazuma Niche, Teva i Lupin, njihov iznos treba potvrditi.
Kao drugo, što se tiče članka 102. UFEU‑a, Opći sud smatra da nije utvrđeno da je mjerodavno tržište gotovih proizvoda bilo ograničeno na perindopril. Budući da Servierov vladajući položaj nije dokazan ni na tom tržištu ni na tržištu tehnologije, dovodi se u pitanje postojanje zlouporabe tog položaja, tako da članak 6. pobijane odluke, koji se odnosi na utvrđenje te povrede, treba poništiti. Slijedom toga, članak 7. stavak 6. pobijane odluke, u kojem je Komisija izrekla Servieru novčanu kaznu u iznosu od 41270000 eura na temelje te povrede, također treba poništiti.
V.

Troškovi
U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
U skladu s prvom rečenicom članka 134. stavka 3. Poslovnika, ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima, svaka stranka snosi vlastite troškove.
Budući da su tužitelji i Komisija djelomično uspjeli u svojim zahtjevima, valja naložiti svakoj stranci snošenje vlastitih troškova.
U skladu s člankom 138. stavkom 3. Poslovnika, Opći sud može odlučiti da intervenijent koji nije jedan od nabrojanih u stavcima 1. i 2. navedenog članka snosi vlastite troškove.
Budući da je odredba navedena u točki 1967. ove presude primjenjiva na EFPIA‑u, valja mu naložiti snošenje vlastitih troškova.

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (deveto prošireno vijeće),
proglašava i presuđuje:

1.
Poništava se članak 4. Odluke Komisije C(2014) 4955
final
od 9. srpnja 2014. u vezi s postupkom u skladu s člancima 101. i 102. UFEU‑a (predmet AT.39612 – Perindopril (Servier)), u dijelu u kojem se utvrđuje sudjelovanje društava Servier SAS i Laboratoires Servier SAS u sporazumima iz tog članka.

2.
Poništava se članak 6. Odluke C(2014) 4955
final.

3.
Poništava se članak 7. stavak 4. točka (b) i članak 7. stavak 6. Odluke C(2014) 4955
final.

4.
Iznos novčane kazne izrečene društvima Servier i Laboratoires Servier na temelju povrede iz članka 2. Odluke C(2014) 4955
final
, kao što proizlazi iz članka 7. stavka 2. točke (b) te odluke, utvrđuje se na 55385190 eura.

5.
U preostalom dijelu tužba se odbija.

6.
Servier, Servier Laboratories Ltd i Laboratoires Servier, s jedne strane, i Europska komisija, s druge strane, snosit će vlastite troškove.

7.
European Federation of Pharmaceutical Industries and Associations (EFPIA) snosit će vlastite troškove.

Gervasoni
Bieliūnas
Madise
da Silva Passos
Kowalik‑Bańczyk
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 12. prosinca 2018.
Potpisi
Sadržaj

I. Okolnosti spora

A. Tužitelji

B. Perindopril i njegovi patenti

1. Perindopril

2. Patent koji se odnosi na molekulu

3. Sekundarni patenti

4. Perindopril druge generacije

C. Sporovi koji se odnose na perindopril

1. Sporovi pred EPO‑om

2. Sporovi pred nacionalnim sudovima

a) Spor između Serviera, s jedne strane, i Nichea i Matrixa, s druge strane

b) Sporovi između Serviera, s jedne strane, i Ivaxa i Teve, s druge strane

c) Sporovi između Serviera i Krke

d) Spor između Serviera i Lupina

e) Sporovi između Serviera i Apotexa

D. Nagodbe u sporovima o patentima

1. Sporazumi koje je Servier sklopio s Nicheom i Unichemom te s Matrixom

2. Sporazum koji je Servier sklopio s Tevom

3. Sporazumi koje je Servier sklopio s Krkom

4. Sporazum koji je Servier sklopio s Lupinom

E. Stjecanje razvojnih tehnologija

F. Sektorsko istraživanje

G. Upravni postupak i pobijana odluka

II. Postupak i zahtjevi stranaka

III. Pravo

A. Dopuštenost

1. Dopuštenost trećeg dijela zahtjeva

a) Argumenti stranaka

b) Ocjena Općeg suda

2. Dopuštenost određenih priloga tužbi

a) Argumenti stranaka

b) Ocjena Općeg suda

B. Meritum

1. Povreda načela nepristranosti i prava na dobru upravu

a) Argumenti stranaka

b) Ocjena Općeg suda

2. Nepostojanje stvarnog savjetovanja sa Savjetodavnim odborom za pitanja ograničavajućih djelovanja i vladajućih položaja

a) Argumenti stranaka

b) Ocjena Općeg suda

3. Povreda prava na djelotvoran pravni lijek, prava obrane i načela jednakosti oružja

a) Argumenti stranaka

b) Ocjena Općeg suda

4. Iskrivljavanje činjenica

a) Argumenti stranaka

b) Ocjena Općeg suda

5. Pogreške koje se tiču prava u pogledu definicije pojma ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj

a) Ograničavajuća priroda s obzirom na cilj sporazumâ o nagodbi u pogledu patenata

1) Ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj

2) Prava intelektualnog vlasništva i konkretno patenti

3) Nagodbe u sporovima o patentima

4) Usklađivanje između sporazumâ o nagodbi u pogledu patenata i prava tržišnog natjecanja

5) Poticanje

6) Primjenjivost teorije akcesornih ograničenja na sporazume o nagodbi

7) Usklađivanje između sporazumâ o nagodbi u pogledu patenata i američkog prava tržišnog natjecanja

8) Učinci sporazumâ o nagodbi koji su po prirodi dvojaki

b) Kriteriji kvalifikacije sporazuma o nagodbi kao ograničenja s obzirom na cilj koje je utvrdila Komisija

1) Kriterij koji se odnosi na potencijalno tržišno natjecanje

i) Argumenti stranaka

ii) Ocjena Općeg suda

– Kriteriji ocjene potencijalnog tržišnog natjecanja

– Prepreke potencijalnom tržišnom natjecanju koje čine patenti tužiteljâ

2) Kriterij koji se odnosi na preuzimanje obveza proizvođača generičkih lijekova da će ograničiti svoje neovisne napore za ulazak na tržište

i) Argumenti stranaka

ii) Ocjena Općeg suda

3) Kriterij koji se odnosi na prijenos vrijednosti u korist proizvođačâ generičkih lijekova

i) Argumenti stranaka

ii) Ocjena Općeg suda

6. Sporazumi sklopljeni s Nicheom i Matrixom

a) Svojstvo Nichea i Matrixa kao potencijalnih konkurenata

b) Pogreške koje se tiču prava i pogreške u ocjeni koje se odnose na kvalifikaciju sporazumâ Niche i Matrix kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj

1) Argumenti stranaka

2) Ocjena Općeg suda

i) Nepostojanje poticajnog prijenosa vrijednosti

ii) Nepostojanje dovoljno štetne prirode klauzula o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije

c) Pogreške koje se tiču prava i pogreške u ocjeni koje se odnose na kvalifikaciju sporazuma Niche i Matrix kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu

7. Sporazum sklopljen s Tevom

a) Svojstvo Teve kao potencijalnog konkurenta

b) Pogreške koje se tiču prava i pogreške u ocjeni koje se odnose na kvalifikaciju sporazuma Teva kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj

1) Argumenti stranaka

2) Ocjena Općeg suda

i) Nepostojanje ograničenja napora proizvođača generičkih lijekova da konkuriraju proizvođaču izvornog lijeka

ii) Nepostojanje poticajne prednosti

– Konačna paušalna novčana naknada

– Prvotni iznos

iii) Prigovor, istaknut podredno, koji se odnosi na trajanje povrede

c) Pogreške koje se tiču prava i pogreške u ocjeni koje se odnose na kvalifikaciju sporazuma Teva kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu

8. Sporazum sklopljen s Lupinom

a) Svojstvo Lupina kao potencijalnog konkurenta

b) Pogreške koje se tiču prava i pogreške u ocjeni koje se odnose na kvalifikaciju sporazuma sklopljenog s Lupinom kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj

1) Argumenti stranaka

2) Ocjena Općeg suda

i) Nepostojanje poticajne prednosti

ii) Nepostojanje ograničenja napora proizvođača generičkih lijekova da konkuriraju proizvođaču izvornog lijeka

iii) Nepostojanje povrede

iv) Tužbeni razlog koji je Servier istaknuo podredno i koji se odnosi na pogrešku pri utvrđivanju trajanja povrede

c) Pogreške koje se tiču prava i pogreške u ocjeni koje se odnose na kvalifikaciju sporazuma sklopljenog s Lupinom kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu

9. Sporazumi sklopljeni s Krkom

a) Pogreške koje se tiču prava i pogreške u ocjeni koje se odnose na kvalifikaciju sporazuma sklopljenih s Krkom kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj

1) Sporazumi o nagodbi i licenciji

i) Argumenti stranaka

ii) Ocjena Općeg suda

2) Sporazum o ustupanju

i) Argumenti stranaka

ii) Ocjena Općeg suda

b) Pogreške koje se tiču prava i pogreške u ocjeni koje se odnose na kvalifikaciju sporazuma sklopljenih s Krkom kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu

1) Argument stranaka

2) Ocjena Općeg suda

i) Komisijin pristup

ii) Relevantna sudska praksa u ovom slučaju

iii) Pogreška u ocjeni

– Klauzula o zabrani komercijalizacije koju sadržava sporazum o nagodbi

– Klauzula o neosporavanju patenta koju sadržava sporazum o nagodbi

– Licencirano ustupanje Krkine tehnologije

iv) Pogreška koja se tiče prava

10. Tužbeni razlog koji se odnosi na definiciju pojma ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu

a) Argumenti stranaka

b) Ocjena Općeg suda

11. Pogreške koje se tiču prava i pogreške u ocjeni koje se odnose na kvalifikaciju zasebnih povreda

a) Kvalifikacija pet sporazuma kao zasebnih povreda

1) Argumenti stranaka

2) Ocjena Općeg suda

b) Kvalifikacija sporazuma sklopljenih s Nicheom i Matrixom kao zasebnih povreda

1) Argumenti stranaka

2) Ocjena Općeg suda

12. Pogreške koje se tiču prava i pogreške u ocjeni koje se odnose na definiciju mjerodavnog tržišta gotovih proizvoda

a) Argumenti stranaka

b) Ocjena Općeg suda

1) Uvodne napomene

i) Opseg nadzora suda Unije

ii) Određivanje mjerodavnog tržišta proizvoda u farmaceutskom sektoru

2) Prvi dio prvog prigovora, koji se temelji na neuzimanju u obzir svih elemenata gospodarskog konteksta

3) Drugi prigovor, koji se temelji na tome da Komisija nije poštovala terapijsku zamjenjivost ACE inhibitora

i) Razlikovanje između perindoprila i drugih ACE inhibitora u pogledu učinkovitosti i nuspojava

ii) Fenomen „inercije” liječnika u pogledu novih pacijenata

iii) Sklonost promjeni pacijenata koji primaju stalnu terapiju

iv) Promidžbeni napori

4) Drugi dio prvog prigovora, koji se temelji na prevelikoj važnosti koja se pridaje cjenovnom kriteriju u analizi tržišta, i treći prigovor, koji je podredan i koji se temelji na tome da Komisijina ekonometrijska analiza ima nedostatke

5) Zaključak

13. Pogreške u ocjeni koje se odnose na postojanje vladajućeg položaja na tržištu gotovih proizvoda

a) Argumenti stranaka

b) Ocjena Općeg suda

14. Pogreške koje se tiču prava i pogreške u ocjeni koje se odnose na postojanje vladajućeg položaja na tržištu tehnologije

a) Argumenti stranaka

b) Ocjena Općeg suda

15. Pogreške koje se tiču prava i činjenica i koje se odnose na postojanje zlouporabe vladajućeg položaja

a) Argumenti stranaka

b) Ocjena Općeg suda

16. Podredni zahtjev za poništenje novčanih kazni ili smanjenje njihova iznosa

a) Nepredvidivost tumačenja utvrđenog u pobijanoj odluci

1) Argumenti stranaka

2) Ocjena Općeg suda

b) Pogreška koja se tiče prava u pogledu kumuliranja novčanih kazni

1) Povreda pojma jedinstvene povrede

i) Argumenti stranaka

ii) Ocjena Općeg suda

2) Kumuliranje novčanih kazni na temelju članaka 101. i 102. UFEU‑a

i) Argumenti stranaka

ii) Ocjena Općeg suda

c) Izračun vrijednosti prihoda od prodaje

1) Uzimanje u obzir prodaje u bolničkom krugu

i) Argumenti stranaka

ii) Ocjena Općeg suda

2) Nedostatak u obrazloženju izračuna vrijednosti prihoda od prodaje

i) Argumenti stranaka

ii) Ocjena Općeg suda

3) Zemljopisno područje vrijednosti prihoda od prodaje

i) Argumenti stranaka

ii) Ocjena Općeg suda

d) Težina povreda

1) Argumenti stranaka

2) Ocjena Općeg suda

e) Trajanje povreda

1) Polazišna točka povreda

i) Argumenti stranaka

ii) Ocjena Općeg suda

2) Datum završetka povreda

i) Argumenti stranaka

ii) Ocjena Općeg suda

f) Primjena dodatnog iznosa

1) Argumenti stranaka

2) Ocjena Općeg suda

g) Povreda načela proporcionalnosti i načela individualizacije kazni

1) Neuzimanje u obzir Servierovih posebnosti

i) Argumenti stranaka

ii) Ocjena Općeg suda

2) Trajanje upravnog postupka

i) Argumenti stranaka

ii) Ocjena Općeg suda

h) Sažetak o poništenju novčanih kazni i smanjenju njihova iznosa

IV. Opći zaključak

V. Troškovi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski
(
)	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.