CELEX: 62015TJ0175
Politica externă și de securitate comună
Măsuri restrictive luate împotriva anumitor persoane și entități având în vedere situația din Tunisia
Măsuri luate împotriva unor persoane răspunzătoare de însușirea ilegală de fonduri ale statului și a unor persoane și entități asociate
Înghețarea fondurilor
Lista persoanelor, entităților și organismelor cărora li se aplică înghețarea fondurilor
Menținerea includerii numelui reclamantului
Bază factuală insuficientă
Eroare vădită de apreciere
Eroare de drept
Drept de proprietate
Principiul bunei administrări
Termen rezonabil de soluționare
Prezumția de nevinovăție
Cerere de adaptare
Act de confirmare
Inadmisibilitate

Istoricul litigiului și cadrul factual
La 31 ianuarie 2011, în urma evenimentelor politice survenite în Tunisia în cursul lunilor decembrie 2010 și ianuarie 2011, Consiliul Uniunii Europene, în temeiul articolului 29 TUE, a adoptat Decizia 2011/72/PESC privind măsuri restrictive îndreptate împotriva anumitor persoane și entități având în vedere situația din Tunisia (
JO 2011, L 28, p. 62
).
Considerentele (1) și (2) ale Deciziei 2011/72 au următorul cuprins:
„(1)
La 31 ianuarie 2011, Consiliul și‑a reafirmat deplina solidaritate și sprijinul față de Tunisia și populația acesteia în eforturile sale de a institui o democrație stabilă, statul de drept, pluralismul democratic și respectul deplin al drepturilor omului și al libertăților fundamentale.
(2)
Consiliul a decis, de asemenea, să adopte măsuri restrictive împotriva persoanelor răspunzătoare de însușirea ilegală de fonduri ale statului tunisian, care privează astfel populația Tunisiei de beneficiile dezvoltării durabile ale economiei și ale societății și subminează dezvoltarea democrației în această țară.”
Articolul 1 alineatele (1) și (2) din Decizia 2011/72 prevede:
„(1)   Se îngheață toate fondurile și resursele economice care aparțin, sunt deținute, păstrate sau controlate de persoane răspunzătoare de însușirea ilegală de fonduri ale statului tunisian, precum și de către persoanele fizice sau juridice sau entitățile asociate acestora, astfel cum figurează pe lista din anexă.
(2)   Niciun fond și nicio resursă economică nu se pun, în mod direct sau indirect, la dispoziția persoanelor fizice sau juridice sau a entităților care figurează pe lista din anexă și nici nu se pot utiliza în beneficiul acestora.”
Articolul 2 din Decizia 2011/72 prevede:
„(1)   Consiliul, hotărând la propunerea unui stat membru sau a Înaltului Reprezentant al Uniunii pentru afaceri externe și politica de securitate, întocmește și modifică lista din anexă.
(2)   Consiliul comunică decizia sa, inclusiv motivele includerii pe listă, persoanei sau entității vizate, fie direct, dacă dispune de adresa acesteia, fie prin publicarea unui anunț care să ofere persoanei sau entității în cauză posibilitatea de a formula observații.
(3)   În cazul în care sunt transmise observații sau sunt prezentate dovezi substanțiale noi, Consiliul își reexaminează decizia și informează în consecință persoana sau entitatea în cauză.”
Articolul 3 alineatul (1) din Decizia 2011/72 prevede:
„Anexa cuprinde motivele includerii pe listă a persoanelor și entităților.”
Articolul 5 din Decizia 2011/72, în versiunea sa inițială, prevedea:
„Prezenta decizie se aplică pentru o perioadă de 12 luni. Aceasta se reexaminează permanent. Se reînnoiește sau se modifică, după caz, în situația în care Consiliul apreciază că obiectivele acesteia nu au fost atinse.”
Lista anexată inițial la Decizia 2011/72 menționa numai numele domnului Zine el Abidine Ben Hamda Ben Ali, fost președinte al Republicii Tunisiene, și pe cel al doamnei Leïla Bent Mohammed Trabelsi, soția sa.
La 4 februarie 2011, în temeiul articolului 2 alineatul (1) din Decizia 2011/72 și al articolului 31 alineatul (2) TUE, Consiliul a adoptat Decizia de punere în aplicare 2011/79/PESC privind punerea în aplicare a Deciziei 2011/72 (
JO 2011, L 31, p. 40
). Articolul 1 din această decizie de punere în aplicare prevedea că anexa la Decizia 2011/72 se înlocuia cu textul din anexa la decizia de punere în aplicare menționată. Această anexă menționa numele a 48 de persoane fizice, din care făceau parte, printre altele, la prima și la a doua poziție, numele celor două persoane vizate la punctul 7 de mai sus și, la a douăzeci și opta poziție, numele reclamantului, domnul Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabrouk. Tot la a douăzeci și opta poziție din această anexă se menționa, în coloana cu titlul „Date de identificare”: „Tunisian, născut la Tunis la data de 11 martie 1972, fiul lui Jaouida El BEJI, căsătorit cu Sirine BEN ALI, președinte‑director general al unei societăți, domiciliat la adresa 8 rue du Commandant Béjaoui – Carthage – Tunis, titular al CNI nr. 04766495”, și, în coloana cu titlul „Motive”: „Persoana face obiectul unei anchete judiciare desfășurate de autoritățile tunisiene cu privire la însușirea ilegală de bunuri imobile și mobile, deschiderea de conturi bancare și deținerea de active în diferite țări ca parte a unor operațiuni de spălare de bani”.
Includerea inițială a numelui reclamantului în anexa la Decizia 2011/72, astfel cum a fost modificată prin Decizia de punere în aplicare 2011/79, a fost prelungită succesiv prin Decizia 2012/50/PESC a Consiliului din 27 ianuarie 2012 (
JO 2012, L 27, p. 11
), prin Decizia 2013/72/PESC a Consiliului din 31 ianuarie 2013 (
JO 2013, L 32, p. 20
) și prin Decizia 2014/49/PESC a Consiliului din 30 ianuarie 2014 (
JO 2014, L 28, p. 38
).
În urma Hotărârii din 28 mai 2013, Trabelsi și alții/Consiliul (
T‑187/11
,
EU:T:2013:273
), a Hotărârii din 28 mai 2013, Chiboub/Consiliul (
T‑188/11
, nepublicată,
EU:T:2013:274
), și a Hotărârii din 28 mai 2013, Al Matri/Consiliul (
T‑200/11
, nepublicată,
EU:T:2013:275
), Consiliul a modificat motivele includerii numelui persoanelor menționate în lista care figurează în anexa la Decizia 2011/72, astfel cum a fost modificată prin Decizia de punere în aplicare 2011/79. În ceea ce îl privește pe reclamant, motivele includerii numelui său au fost modificate prin Decizia 2014/49 după cum urmează: „Persoana face obiectul unor anchete judiciare desfășurate de autoritățile tunisiene pentru complicitate la deturnare de fonduri publice de către un funcționar public, complicitate la abuz în serviciu din partea unui funcționar public pentru a procura unei terțe persoane un avantaj nejustificat și pentru a cauza un prejudiciu administrației și complicitate la abuz de influență asupra unui funcționar public în vederea obținerii în mod direct sau indirect a unui avantaj pentru o altă persoană.”
Prin scrisoarea din 12 ianuarie 2015, Consiliul l‑a informat pe reclamant cu privire la intenția sa de a prelungi încă o dată măsurile restrictive luate împotriva sa. Consiliul a anexat la această scrisoare o atestare din data de 19 decembrie 2014, furnizată de autoritățile tunisiene și referitoare la o procedură judiciară care îl viza pe reclamant, care era în curs în Tunisia. Prin scrisoarea din 15 ianuarie 2015, reclamantul a prezentat observațiile sale și a solicitat Consiliului să îl retragă de pe lista anexată la Decizia 2011/72, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2014/49, pentru motivele expuse în scrisoarea menționată.
La 30 ianuarie 2015, Consiliul a adoptat Decizia (PESC) 2015/157 de modificare a Deciziei 2011/72 (
JO 2015, L 26, p. 29
). Articolul 1 alineatul (1) din această decizie prevede că textul articolului 5 din Decizia 2011/72 se înlocuiește cu următorul text: „Prezenta decizie se aplică până la 31 ianuarie 2016. Aceasta se reexaminează permanent. Decizia poate fi reînnoită sau modificată, după caz, în situația în care Consiliul consideră că obiectivele acesteia nu au fost îndeplinite.” Numele reclamantului, precum și motivele includerii aferente au fost menținute în lista anexată la Decizia 2011/72, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2014/49.
Prin scrisoarea din 4 februarie 2015, Consiliul a răspuns la observațiile reclamantului din data de 15 ianuarie 2015. În esență, acesta a considerat că, pentru motivele enunțate în această scrisoare, măsurile restrictive luate împotriva reclamantului trebuiau să rămână în vigoare și a anexat la scrisoarea amintită o copie a Deciziei 2015/157. Cu toate acestea, el a menționat că, în lumina observațiilor reclamantului cu privire stadiul anchetei judiciare în curs care îl privea pe acesta în Tunisia, va proceda la o nouă examinare a acestor măsuri restrictive anterior datei de 31 iulie 2015.
Reclamantul a prezentat observații la 18 februarie, la 29 mai și la 7 septembrie 2015. Prin scrisoarea din 16 noiembrie 2015, Consiliul a răspuns la aceste observații. În primul rând, Consiliul a respins cererea de acces la dosarul privind reclamantul, prezentată de acesta în scrisoarea sa din 18 februarie 2015, precizând că atestarea menționată la punctul 11 de mai sus constituia temeiul pentru care decisese să prelungească măsurile îndreptate împotriva reclamantului și că nu deținea alte documente. În al doilea rând, Consiliul a precizat că anexa la scrisoarea sa extrase din două documente din data de 11 mai 2015, emise de autoritățile tunisiene și referitoare la procedurile judiciare împotriva reclamantului. În al treilea rând, după ce a răspuns la argumentele acestuia din urmă prezentate în observațiile sale din 29 mai 2015 și după ce a respins cererea sa de audiere, Consiliul a precizat că măsurile restrictive luate împotriva sa trebuiau menținute.
La 30 noiembrie 2015, reclamantul a prezentat din nou observații la care Consiliul a răspuns prin scrisoarea din 18 decembrie 2015. Consiliul a indicat, în concluzia acestei scrisori, intenția sa de a prelungi măsurile restrictive îndreptate împotriva reclamantului și de a modifica motivele includerii numelui acestuia din urmă după cum urmează: „Persoana face obiectul unor anchete judiciare desfășurate de autoritățile tunisiene pentru complicitate la deturnare de fonduri publice de către un funcționar public, complicitate la abuz în serviciu din partea unui funcționar public pentru a procura unei terțe persoane un avantaj nejustificat și pentru a cauza un prejudiciu administrației și abuz de influență asupra unui funcționar public în vederea obținerii în mod direct sau indirect a unui avantaj pentru o altă persoană.” La 5 ianuarie 2016, reclamantul a prezentat, în răspuns la această scrisoare, noi observații.
La 28 ianuarie 2016, Consiliul a adoptat Decizia (PESC) 2016/119 de modificare a Deciziei 2011/72 (
JO 2016, L 23, p. 65
), care reînnoiește, în temeiul articolului 1 alineatul (1) din aceasta, Decizia 2011/72 până la 31 ianuarie 2017. În temeiul articolului 1 alineatul (2), anexa la această decizie înlocuiește anexa la Decizia 2011/72. Numele reclamantului figurează la a douăzeci și opta poziție din această nouă anexă. Textul motivelor includerii corespunzătoare este identic cu cel care a fost comunicat de Consiliu reclamantului în scrisoarea sa din 18 decembrie 2015. După cum Consiliul i‑a indicat reclamantului în scrisoarea sa din 29 ianuarie 2016, acest nou text se întemeiază pe o atestare din partea autorităților tunisiene din data de 20 octombrie 2015, anexată la scrisoarea menționată.
Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 10 aprilie 2015, reclamantul a introdus prezenta acțiune.
La 2 iulie 2015, Consiliul a depus memoriul în apărare.
Replica și duplica au fost depuse la 14 septembrie 2015 și, respectiv, la 8 ianuarie 2016.
La 25 ianuarie 2016, în temeiul articolului 86 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, reclamantul a depus un prim memoriu în adaptare prin care se urmărea extinderea concluziilor cererii introductive la decizia Consiliului din 16 noiembrie 2015, prin care acesta din urmă a respins cererea reclamantului din 29 mai 2015 de retragere a numelui său de pe lista anexată la Decizia 2011/72. La 4 aprilie 2016, reclamantul a depus un al doilea memoriu în adaptare, în care solicită extinderea concluziilor cererii introductive la Decizia 2016/119.
La 30 martie 2016, Consiliul a prezentat observații cu privire la primul memoriu în adaptare și, la 4 mai 2016, observații cu privire la al doilea dintre aceste memorii.
Ca urmare a modificării compunerii camerelor Tribunalului, prezenta cauză a fost reatribuită celei de a cincea camere, prin decizia din 3 octombrie 2016.
La propunerea judecătorului raportor, Tribunalul a decis deschiderea fazei orale a procedurii.
Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 14 decembrie 2016.
Reclamantul solicită Tribunalului:
–
anularea Deciziei 2015/157, în măsura în care aceasta îl privește, a deciziei Consiliului din 16 noiembrie 2015, prin care acesta din urmă a respins cererea reclamantului din 29 mai 2015 de retragere a numelui său de pe lista anexată la Decizia 2011/72, și a Deciziei 2016/119, în măsura în care aceasta îl privește;
–
obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.
Consiliul solicită Tribunalului:
–
respingerea în totalitate a acțiunii;
–
obligarea reclamantului la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
În ceea ce privește concluziile cererii introductive, având ca obiect anularea Deciziei 2015/157
În susținerea cererii introductive, reclamantul invocă în mod formal șase motive. Prin intermediul primului motiv, întemeiat, în esență, pe o eroare de drept, reclamantul susține că ancheta judiciară în curs care îl vizează în Tunisia nu furnizează o bază factuală suficientă pentru menținerea includerii numelui său în anexa la Decizia 2011/72. Acest prim motiv conține două aspecte întemeiate, unul, pe neluarea în considerare de către Consiliu a evoluțiilor favorabile ale diferitor proceduri jurisdicționale care îl vizează pe reclamant în Tunisia și, celălalt, pe neluarea în considerare de către această instituție a încălcării principiului termenului rezonabil de soluționare în cadrul anchetei judiciare menționate mai sus. Al doilea motiv se întemeiază pe încălcarea articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), ca urmare a unei încălcări, de către Consiliu însuși, a principiului termenului rezonabil de soluționare. Prin intermediul celui de al treilea motiv, reclamantul susține că Decizia 2015/157 este lipsită de obiect. Primul aspect al acestui motiv este întemeiat pe erori vădite de apreciere referitoare la evoluția procesului democratic din Tunisia și la necesitatea unor măsuri restrictive îndreptate împotriva resortisanților acestei țări terțe răspunzători de deturnare de fonduri publice. În subsidiar, reclamantul invocă o lipsă de motivare. Al doilea aspect al acestui motiv este întemeiat pe o eroare de drept, întrucât Consiliul ar fi considerat că elementele prezentate de autoritățile tunisiene dovedeau existența unei urmăriri penale împotriva reclamantului. Al patrulea motiv conține două aspecte, întemeiate, pe de o parte, pe încălcarea articolului 48 din cartă și, pe de altă parte, pe încălcarea articolului 41 alineatul (1) din aceasta. Prin intermediul primului aspect al acestui motiv, reclamantul invocă o încălcare a prezumției de nevinovăție printr‑un comunicat de presă al Consiliului din 31 ianuarie 2011. Prin intermediul celui de al doilea aspect al acestui motiv, reclamantul invocă o încălcare a principiului bunei administrări, în special a dreptului la un tratament imparțial. În subsidiar, în cazul în care motivele menționate mai sus ar fi respinse, reclamantul invocă un al cincilea motiv, întemeiat pe o „eroare vădită de apreciere” legată de luarea în considerare insuficientă de către Consiliu a „elementului [de] drept penal” din Decizia 2015/157. Al șaselea motiv se întemeiază pe o încălcare a dreptului de proprietate și a articolului 17 din cartă.
Cu titlu introductiv, trebuie arătat că al doilea aspect al celui de al treilea motiv, care privește o eroare a Consiliului în aprecierea caracterului suficient al elementelor de probă furnizate de autoritățile tunisiene, este legat, în realitate, de primul motiv. Acesta trebuie, așadar, considerat ca formând al treilea aspect al acestuia din urmă. De asemenea, ansamblul celui de al patrulea motiv este legat, în realitate, de al doilea motiv întrucât privește încălcări ale drepturilor fundamentale ale reclamantului care ar vicia procedura care a condus la adoptarea Deciziei 2015/157. Prin urmare, este necesar să se considere că al doilea motiv este compus din trei aspecte, întemeiate pe încălcarea de către Consiliu a articolelor 47 și 48 și, respectiv, a articolului 41 alineatul (1) din cartă. În sfârșit, din ceea ce precedă rezultă că trebuie să se considere că motivele al cincilea și al șaselea constituie motivele al patrulea și, respectiv, al cincilea.
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o eroare de drept, întrucât Consiliul a considerat în mod eronat că ancheta judiciară în curs care îl vizează pe reclamant în Tunisia constituia o bază factuală suficientă
Prin intermediul primului motiv, reclamantul susține, în esență, că, la data adoptării Deciziei 2015/157, ancheta judiciară în curs care îl vizează în Tunisia nu mai putea servi drept fundament pentru menținerea măsurilor restrictive adoptate de Consiliu în privința sa. În opinia sa, această instituție a săvârșit o eroare de drept întrucât nu a luat în considerare elementele pe care le adusese la cunoștința ei în această privință. Astfel cum arată în introducerea acestui motiv, reclamantul admite că, în temeiul punctelor 77 și 84 din Hotărârea din 5 martie 2015, Ezz și alții/Consiliul (
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
), Consiliul dispune de un temei pentru adoptarea de măsuri restrictive în materie de politică externă și de securitate comună (PESC) constând în existența unei proceduri judiciare în curs pentru fapte de însușire ilegală de fonduri ale statului. Reclamantul consideră însă că evoluția acestei proceduri judiciare și caracterul ilegal al acesteia sunt relevante pentru aprecierea legalității menținerii măsurilor în cauză.
În această privință, trebuie amintit, cu titlu introductiv, că Hotărârea din 27 februarie 2014, Ezz și alții/Consiliul (
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
), confirmată în recurs prin Hotărârea din 5 martie 2015, Ezz și alții/Consiliul (
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
), a reținut o interpretare largă a criteriilor generale stabilite la articolul 1 alineatul (1) din Decizia 2011/172/PESC a Consiliului din 21 martie 2011 privind măsuri restrictive îndreptate împotriva anumitor persoane, entități și organisme având în vedere situația din Egipt (
JO 2011, L 76, p. 63
) (Hotărârea din 27 februarie 2014, Ezz și alții/Consiliul,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, punctul
, confirmată în recurs prin Hotărârea din 5 martie 2015, Ezz și alții/Consiliul,
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
, punctele
,
,
și
).
De altfel, trebuie amintit că, în mai multe hotărâri privind cauze având ca obiect anularea unor măsuri restrictive adoptate de Consiliu având în vedere situația din Tunisia, Tribunalul a aplicat același principiu de interpretare largă a articolului 1 alineatul (1) din Decizia 2011/72, care este redactat în mod aproape identic cu articolul 1 alineatul (1) din Decizia 2011/172 (Hotărârea din 14 aprilie 2016, Ben Ali/Consiliul,
T‑200/14
, nepublicată,
EU:T:2016:216
, punctul
, Hotărârea din 30 iunie 2016,CW/Consiliul,
T‑224/14
, nepublicată,
EU:T:2016:375
, punctul
, Hotărârea din 30 iunie 2016, Al Matri/Consiliul,
T‑545/13
, nepublicată,
EU:T:2016:376
, punctul
, și Hotărârea din 30 iunie 2016, CW/Consiliul,
T‑516/13
, nepublicată,
EU:T:2016:377
, punctul
).
În această privință, astfel cum rezultă din articolul 1 alineatul (1) din Decizia 2011/72, aceasta are drept obiect înghețarea activelor persoanelor răspunzătoare de însușirea ilegală de fonduri ale statului tunisian, precum și ale persoanelor asociate acestora, ale căror nume figurează în anexa la decizia menționată. Astfel, această însușire ilegală de fonduri ale statului, afectând funcționarea instituțiilor publice tunisiene și a organismelor care depind de acestea, „privează”, potrivit formulării considerentului (2) al acestei decizii, „populația Tunisiei de beneficiile dezvoltării durabile ale economiei și ale societății și subminează dezvoltarea democrației în această țară”.
De altfel, potrivit jurisprudenței, rezultă din articolul 1 alineatul (1) din Decizia 2011/72 interpretat în lumina considerentelor (1) și (2) ale acesteia că înghețarea activelor prevăzută de această decizie nu urmărește să sancționeze fapte ilicite care ar fi fost săvârșite de persoanele vizate, nici să le descurajeze pe acestea, prin constrângere, să comită astfel de fapte. Această înghețare a activelor are ca obiect unic să faciliteze constatarea de către autoritățile tunisiene a deturnărilor de fonduri publice săvârșite și să conserve posibilitatea acestor autorități de a recupera produsul acestor deturnări. Aceasta are, așadar, pentru acest motiv, o natură pur conservatorie și este lipsită de conotație penală (Hotărârea din 14 aprilie 2016, Ben Ali/Consiliul,
T‑200/14
, nepublicată,
EU:T:2016:216
, punctele
și
, și Hotărârea din 30 iunie 2016, Al Matri/Consiliul,
T‑545/13
, nepublicată,
EU:T:2016:376
, punctele
și
; a se vedea de asemenea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 27 februarie 2014, Ezz și alții/Consiliul,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, punctele
,
și
).
În special, având în vedere obiectivele Deciziei 2011/72, noțiunea de persoane răspunzătoare de însușirea ilegală de fonduri ale statului tunisian, în sensul articolului 1 alineatul (1) din aceasta, trebuie să cuprindă nu numai persoanele cu privire la care s‑a statuat deja că sunt răspunzătoare de astfel de fapte, ci și pe cele care fac obiectul unor investigații judiciare în curs prin care se urmărește stabilirea acestei răspunderi (Hotărârea din 14 aprilie 2016, Ben Ali/Consiliul,
T‑200/14
, nepublicată,
EU:T:2016:216
, punctul
, Hotărârea din 30 iunie 2016, CW/Consiliul,
T‑224/14
, nepublicată,
EU:T:2016:375
, punctul
, Hotărârea din 30 iunie 2016, Al Matri/Consiliul,
T‑545/13
, nepublicată,
EU:T:2016:376
, punctul
, și Hotărârea din 30 iunie 2016, CW/Consiliul,
T‑516/13
, nepublicată,
EU:T:2016:377
, punctul
).
Prin urmare, în temeiul acestei interpretări a articolului 1 alineatul (1) din Decizia 2011/72, care, în plus, nu este repusă în discuție de reclamant (a se vedea punctul 29 de mai sus), trebuie analizate diferitele aspecte ale primului motiv. Se impune de asemenea să se sublinieze că, în pofida anumitor variații ale terminologiei din cererea introductivă, prezentul motiv trebuie considerat ca vizând o eroare de calificare juridică a elementelor care formează baza factuală a măsurilor restrictive în litigiu și nu lipsa unui temei juridic al acestor măsuri.
– În ceea ce privește primul aspect al primului motiv, întemeiat pe neluarea în considerare de către Consiliu a evoluțiilor favorabile ale diferitor proceduri jurisdicționale care îl vizează pe reclamant în Tunisia
În cadrul primului aspect al primului motiv, reclamantul susține, în esență, că evoluțiile jurisdicționale în favoarea sa fac să fie improbabilă judecarea acestuia în cadrul unui proces. El susține această argumentație invocând trei elemente. În primul rând, se sprijină pe o hotărâre a Curții de Casație (Cour de cassation) tunisiene din 1 iulie 2014, care ar fi declarat că activele pe care acesta le‑a moștenit de la tatăl său, în sensul Decretului‑lege tunisian nr. 2011-47 din 31 mai 2011, cuprindeau veniturile rezultate din aceste active, precum și reinvestirea lor. În opinia lui, această hotărâre stabilește legalitatea activelor sale tunisiene. În al doilea rând, acesta se prevalează de trei hotărâri ale instanțelor tunisiene din 28 mai 2013, din 21 august 2014 și, respectiv, din 17 decembrie 2014, prin care s‑au ridicat interdicțiile de părăsire a Tunisiei care îl vizau. În al treilea rând, el susține că nu este acuzat de deținere de active ilegale în afara Tunisiei. În replică, acesta adaugă că Consiliul avea obligația să se asigure că exista o perspectivă rezonabilă de proces și, în lipsa unei astfel de perspective, să retragă măsurile restrictive în litigiu, în caz contrar participând la comportamentul abuziv al autorităților tunisiene care constă, în opinia sa, în prelungirea în mod nelimitat a procedurilor judiciare care îl vizează.
În memoriul în apărare, Consiliul răspunde, mai întâi, că hotărârea Curții de Casație (Cour de cassation) tunisiene din 1 iulie 2014 nu stabilește, contrar susținerilor reclamantului, că toate activele acestuia din Tunisia ar fi legale. În continuare, Consiliul afirmă că argumentele reclamantului referitoare, pe de o parte, la ridicarea interdicțiilor de a călători în străinătate care îl vizează și, pe de altă parte, la lipsa unei legături între acuzațiile care i se aduc și activele pe care le posedă în afara teritoriului Tunisiei sunt lipsite de relevanță. Astfel, potrivit Consiliului, reclamantul asimilează, în mod eronat, măsurile restrictive în litigiu cu măsuri de asistență judiciară.
În această privință, trebuie să se constate că, având în vedere jurisprudența amintită la punctele 33 și 34 de mai sus, argumentația reclamantului în cadrul prezentului aspect nu poate fi decât respinsă.
Astfel, ceea ce îi revine Consiliului, în speță, să verifice este că, pe de o parte, elementele de probă de care dispune permit să se dovedească faptul că reclamantul face obiectul uneia sau mai multor proceduri judiciare în curs pentru fapte care ar putea fi calificate drept însușire ilegală de fonduri ale statului și, pe de altă parte, că această sau aceste proceduri permit calificarea reclamantului drept persoană răspunzătoare de o asemenea însușire sau de o persoană asociată unei astfel de persoane răspunzătoare, în sensul articolului 1 alineatul (1) din Decizia 2011/72 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 aprilie 2016, Ben Ali/Consiliul,
T‑200/14
, nepublicată,
EU:T:2016:216
, punctul
, și Hotărârea din 30 iunie 2016, Al Matri/Consiliul,
T‑545/13
, nepublicată,
EU:T:2016:376
, punctul
).
Astfel, în cadrul acestei decizii, nu revine, în principiu, Consiliului sarcina de a examina și a aprecia el însuși relevanța și exactitatea elementelor pe care se întemeiază procedurile judiciare care vizează persoanele ale căror nume sunt înscrise în anexa la această decizie. Astfel, după cum s‑a arătat la punctul 33 de mai sus, adoptând această decizie și deciziile subsecvente, Consiliul nu urmărește să sancționeze el însuși însușirile ilegale de fonduri ale statului asupra cărora anchetează autoritățile tunisiene, ci să mențină posibilitatea acestor autorități de a constata însușirile ilegale menționate și de a recupera produsul acestora. Autorităților tunisiene competente le revine, așadar, sarcina de a verifica elementele menționate și de a stabili consecințele corespunzătoare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 aprilie 2016, Ben Ali/Consiliul,
T‑200/14
, nepublicată,
EU:T:2016:216
, punctul
, și Hotărârea din 30 iunie 2016, Al Matri/Consiliul,
T‑545/13
, nepublicată,
EU:T:2016:376
, punctul
). Astfel, nu revine, în principiu, Consiliului sau Tribunalului sarcina de a verifica temeinicia unor astfel de proceduri, ci numai temeinicia deciziei de înghețare a fondurilor din perspectiva elementelor prezentate de autoritățile tunisiene (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 5 martie 2015, Ezz și alții/Consiliul,
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
, punctul
).
Desigur, Consiliul nu poate valida, în orice împrejurare, constatările autorităților judiciare tunisiene care figurează în documentele furnizate de acestea din urmă. Astfel, din jurisprudență rezultă că este de competența acestuia să examineze, cu atenție și cu imparțialitate, elementele de probă care îi sunt transmise de autoritățile competente, în speță autoritățile tunisiene, având în vedere, în special, observațiile și eventualele elemente dezincriminatoare prezentate de reclamant. Această obligație rezultă și din principiul bunei administrări, consacrat la articolul 41 din cartă (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 18 iulie 2013, Comisia și alții/Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P și C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punctele
și
, Hotărârea din 14 aprilie 2016, Ben Ali/Consiliul,
T‑200/14
, nepublicată,
EU:T:2016:216
, punctele
și
, și Hotărârea din 30 iunie 2016, Al Matri/Consiliul,
T‑545/13
, nepublicată,
EU:T:2016:376
, punctele
și
).
Cu toate acestea, din aceeași jurisprudență rezultă că revine Consiliului, în vederea îndeplinirii acestei obligații de examinare cu atenție și cu imparțialitate, sarcina să evalueze necesitatea de a obține sau de a nu obține comunicarea informațiilor sau a elementelor de probă adiționale din partea autorităților competente în funcție de observațiile reclamantului și de elementele factuale prezentate de acesta. În special, deși Consiliul nu este competent să se substituie autorităților judiciare tunisiene în aprecierea temeiniciei anchetei judiciare în curs care îl vizează pe reclamant, nu se poate exclude ca această instituție să fie obligată să solicite lămuriri cu privire la elementele pe care se întemeiază această anchetă (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 18 iulie 2013, Comisia și alții/Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P și C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punctul
, și Hotărârea din 30 iunie 2016, Al Matri/Consiliul,
T‑545/13
, nepublicată,
EU:T:2016:376
, punctul
).
În speță, trebuie amintit că, după cum s‑a menționat la punctul 11 de mai sus, Consiliul, pentru a prelungi includerea numelui reclamantului în lista anexată la Decizia 2011/72, s‑a întemeiat pe o atestare din partea autorităților tunisiene din data de 19 decembrie 2014, referitoare la ancheta judiciară în curs care îl vizează pe reclamant. Această atestare, care este anexată la cererea introductivă, este emisă de Tribunal de première instance de Tunis (Tribunalul de Primă Instanță din Tunis) și este semnată de grefierul primului judecător de instrucție (cabinet nr. 1). Prin aceasta se atestă că „cauza de instrucție având numărul de referință 19592/1, desfășurată împotriva lui Zine El Abidine Ben Haj Hamda Ben Haj Hassen Ben Ali și soții, este în curs de instrucție și îl privește pe numitul Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabrouk, urmărit printre altele pentru [c]omplicitate la deturnare de fonduri publice de către un funcționar public, [c]omplicitate la abuz în serviciu din partea unui funcționar public pentru a procura unei terțe persoane un avantaj nejustificat și pentru a cauza un prejudiciu administrației [și c]omplicitate la abuz de influență asupra unui funcționar public în vederea obținerii în mod direct sau indirect a unui avantaj pentru o altă persoană”.
Reclamantul nu contestă că această atestare este suficientă pentru a dovedi că el face obiectul, în Tunisia, al unei anchete judiciare în curs prin care se urmărește să se determine implicarea sa în fapte calificabile drept însușire ilegală de fonduri ale statului. Astfel, elementele dezincriminatoare prezentate de reclamant urmăresc numai, după cum a indicat el însuși, să stabilească faptul că nu ar exista, în ceea ce îl privește, o perspectivă rezonabilă de proces la finalul acestei anchete. Cu alte cuvinte, reclamantul pare să considere că aceasta din urmă ar evolua spre o atenuare a elementelor incriminatoare împotriva sa, chiar spre o dispariție a acestora. În schimb, el nu susține deloc că ar dispune de elemente care să dovedească faptul că autoritățile judiciare tunisiene au închis ancheta menționată pentru motivul că nu era necesară judecarea pentru faptele care făceau obiectul acesteia.
Or, contrar susținerilor reclamantului, din moment ce nu s‑a pus capăt acestei anchete judiciare, presupunând că ar fi stabilită, existența unor evoluții jurisdicționale care să indice o atenuare a elementelor incriminatoare împotriva sa nu poate obliga Consiliul ca, de îndată ce ia cunoștință despre aceste elemente, să retragă numele său de pe lista anexată la Decizia 2011/72.
Astfel, după cum s‑a arătat la punctul 40 de mai sus, nu revine Consiliului, ci autorităților tunisiene competente sarcina să verifice elementele pe care se bazează ancheta judiciară menționată și să stabilească consecințele care se impun în ceea ce privește soluția care trebuie dată acesteia. În caz contrar, ar putea exista situații în care Consiliul ar fi pus în situația de a trage concluzii premature cu privire la temeinicia anchetei respective și susceptibile să fie în divergență cu cele trase de autoritățile tunisiene înseși. O astfel de situație ar putea avea drept rezultat paradoxal că, în momentul în care persoana respectivă ar fi judecată și, dacă este cazul, recunoscută răspunzătoare de însușirea ilegală de fonduri ale statului tunisian de către aceste autorități, nu ar mai exista o înghețare a activelor sale în Uniunea Europeană care să permită recuperarea produsului însușirilor ilegale de fonduri care îi sunt reproșate. Efectul util al Deciziei 2011/72 nu ar fi, în mod evident, asigurat (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 14 aprilie 2016, Ben Ali/Consiliul,
T‑200/14
, nepublicată,
EU:T:2016:216
, punctul
, și Hotărârea din 30 iunie 2016, Al Matri/Consiliul,
T‑545/13
, nepublicată,
EU:T:2016:376
, punctul
).
De altfel, potrivit jurisprudenței, deși, în caz de contestare, autoritatea competentă a Uniunii este cea care are sarcina să stabilească temeinicia motivelor reținute împotriva persoanei vizate, aceasta din urmă neavând obligația să facă dovada negativă a netemeiniciei motivelor menționate, pentru a aprecia natura, tipul și intensitatea probei care i se poate solicita Consiliului, trebuie să se țină seama de natura și de întinderea specifică a măsurilor restrictive, precum și de obiectivul acestora (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 iulie 2013, Comisia și alții/Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P și C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punctul
, Hotărârea din 28 noiembrie 2013, Consiliul/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, punctele
-
, și Hotărârea din 30 iunie 2016, Al Matri/Consiliul,
T‑545/13
, nepublicată,
EU:T:2016:376
, punctele
și
).
În speță, din moment ce Consiliul a prezentat dovezi privind existența unei anchete judiciare în curs care îl vizează pe reclamant, iar fiabilitatea acestora nu este contestată, revine reclamantului obligația de a indica elementele concrete de care se prevalează pentru a repune în discuție temeinicia acestei anchete (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 30 iunie 2016, Al Matri/Consiliul,
T‑545/13
, nepublicată,
EU:T:2016:376
, punctul
). Desigur, astfel cum arată reclamantul în replică, obligația Consiliului de a proceda la verificări poate fi justificată de necesitatea ca Consiliul să evite să colaboreze la eventuale acțiuni abuzive ale autorităților tunisiene constând în lăsarea în mod nelimitat deschisă a anchetei menționate în lipsa oricărui element incriminator împotriva sa. Totuși, nu aceasta este situația în lipsa unor elemente concrete de natură să suscite, din partea Consiliului, întrebări legitime privind motivele neînchiderii acestei anchete.
Or, contrar susținerilor reclamantului, elementele dezincriminatoare pe care acesta le prezintă nu sunt de natură să suscite întrebări legitime cu privire la perspectiva unei hotărâri la finalul anchetei judiciare care îl vizează sau cu privire la motivele neînchiderii acestei anchete.
În primul rând, reclamantul nu a furnizat niciun element care să permită să se înțeleagă în ce mod hotărârea Curții de Casație (Cour de cassation) tunisiene din 1 iulie 2014 ar putea avea o influență asupra aprecierii implicării sale în infracțiunile care constituie obiectul anchetei judiciare în curs care îl vizează.
În această privință, potrivit indicațiilor avocatului reclamantului în Tunisia care figurează în scrisoarea sa din 2 septembrie 2014, anexată la cererea introductivă, Curtea de Casație (Cour de cassation) tunisiană, în hotărârea sa din 1 iulie 2014, a considerat că bunurile provenite din succesiune și care au fost, din acest motiv, excluse din domeniul de aplicare al confiscării bunurilor prevăzute în Decretul‑lege nr. 2011-47 din data de 31 mai 2011 cuprindeau nu numai bunuri transmise pe cale succesorală, ci și veniturile din aceste bunuri și produsele reinvestirii lor sub toate formele. În scrisoarea menționată mai sus, avocatul reclamantului în Tunisia deduce din această hotărâre că „aplicarea [acesteia] ar trebui să conducă la situația ca toate bunurile [reclamantului] să fie excluse din domeniul de aplicare al decretului‑lege de confiscare, dat fiind că aceste bunuri provin fie direct din succesiunea tatălui său, [fie] din reinvestirea bunurilor provenite din succesiune și a veniturilor lor”.
Or, este suficient să se constate, în această privință, că considerațiile din hotărârea Curții de Casație (Cour de cassation) tunisiene din 1 iulie 2014 menționate mai sus nu permit deloc, ele însele, să se excludă că ancheta judiciară în curs, care îl vizează pe reclamant, concluzionează în sensul existenței răspunderii acestuia pentru fapte de însușire ilegală de fonduri ale statului tunisian.
Astfel, din aceste considerații se poate deduce numai că veniturile din bunurile reclamantului care i‑au fost transmise pe cale succesorală și produsele reinvestirii lor nu pot face obiectul confiscării prevăzute în Decretul‑lege nr. 2011-47 din 31 mai 2011. În schimb, nu se poate trage nicio concluzie cu privire la soluția anchetei judiciare în cauză. Astfel, chiar dacă se consideră dovedită, afirmația reclamantului potrivit căreia acesta poate să își gestioneze în mod liber activele sale tunisiene în urma hotărârii menționate nu prejudecă deloc soluția acestei anchete, care, având în vedere faptele care constituie obiectul acesteia, este susceptibilă să repună în discuție legalitatea deținerii de către reclamant a unora dintre activele sale.
În plus, reclamantul nu a fost în măsură să clarifice relația dintre, pe de o parte, decretul menționat și procedura civilă în cadrul căreia a fost pronunțată hotărârea Curții de Casație (Cour de cassation) tunisiene din 1 iulie 2014 și, pe de altă parte, ancheta judiciară în discuție. Astfel, fiind întrebat cu privire la acest aspect în ședință, el s‑a limitat să confirme că Decretul‑lege nr. 2011-47 din 31 mai 2011 se aplica, în afară de el, unui anumit număr de persoane vizate de anchete judiciare analoge și că era posibil ca respectiva cauză în care fusese pronunțată hotărârea menționată, care îl viza, să fi vizat și unele dintre aceste persoane. Or, faptul că, în paralel cu anchetele judiciare care vizează reclamantul și alte persoane, domeniul de aplicare al măsurilor administrative de confiscare a bunurilor luate de autoritățile tunisiene împotriva lor să fi fost restrâns printr‑o decizie a Curții de Casație (Cour de cassation) tunisiene nu poate fi suficient pentru a suscita întrebări legitime cu privire la temeiul acestor anchete judiciare.
În al doilea rând, nici ridicarea interdicțiilor de părăsire a teritoriului Tunisiei care îl vizau pe reclamant, în urma a trei hotărâri ale instanțelor tunisiene din 28 mai 2013, din 21 august 2014 și din 17 decembrie 2014, nu pare a fi de natură să suscite asemenea întrebări. Astfel, din afirmațiile reclamantului, precum și din înscrisurile din dosar rezultă că hotărârile în discuție au fost pronunțate în cadrul unor cauze distincte de procedura penală care a dat naștere acestei anchete, care, la data adoptării Deciziei 2015/157, era încă în curs. Reclamantul, în plus, nu susține deloc că aceste hotărâri au fost pronunțate în cauze care prezintă vreo conexitate oarecare cu această anchetă. În plus, împrejurarea că, în urma acelorași hotărâri, reclamantul ar fi liber să părăsească Tunisia, dacă ar fi considerată stabilită, este total lipsită de importanță.
Este adevărat că ridicarea interdicției de părăsire a teritoriului tunisian, pronunțată în prima dintre hotărârile menționate mai sus, urmează, astfel cum reiese din înscrisurile din dosar, achitării reclamantului pronunțate prin aceeași hotărâre într‑o cauză în care reclamantul compăruse deja în fața instanței în cauză pentru fapte de natură comparabilă cu cele care fac obiectul anchetei judiciare în discuție. Cu toate acestea, nici nu s‑a dovedit, nici nu s‑a pretins că achitarea reclamantului în această cauză ar avea drept efect să determine achitarea acestuia în cauza care face obiectul acestei anchete sau că ar constitui un element dezincriminator în această din urmă cauză.
În al treilea rând, în ceea ce privește argumentul reclamantului potrivit căruia nu este „acuzat” de deținere de active ilegale în afara teritoriului Tunisiei, trebuie amintit că faptul că ancheta judiciară în discuție privește fapte calificabile drept însușire ilegală de fonduri ale statului constituie o bază factuală suficientă pentru a justifica înghețarea activelor sale în Uniune. Astfel, după cum s‑a arătat la punctul 33 de mai sus, această măsură are drept unic obiectiv să faciliteze constatarea de către autoritățile tunisiene a însușirilor ilegale de fonduri ale statului săvârșite și de a menține posibilitatea acestor autorități de a recupera produsul acestor însușiri ilegale. Aceasta nu are, așadar, drept obiectiv să permită constatarea unei infracțiuni de deținere de active ilegale în afara teritoriului Tunisiei și mai precis în Uniune. De altfel, nu se contestă că faptele care fac obiectul acestei anchete, în special faptele de complicitate la deturnare de fonduri publice de către un funcționar public, prezintă o legătură directă și evidentă cu noțiunea de însușire ilegală de fonduri ale statului, în sensul articolului 1 alineatul (1) din Decizia 2011/72. În consecință, este lipsită de relevanță împrejurarea că atestarea din partea autorităților tunisiene din 19 decembrie 2014, pe care se întemeiază Consiliul, și, în consecință, motivele includerii numelui reclamantului nu se referă la fapte de deținere de active ilegale în afara teritoriului Tunisiei și în special în Uniune (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 30 iunie 2016, Al Matri/Consiliul,
T‑545/13
, nepublicată,
EU:T:2016:376
, punctul
).
Rezultă din tot ceea ce precedă că primul aspect al primului motiv nu poate fi decât respins.
– În ceea ce privește al doilea aspect al primului motiv, întemeiat pe neluarea în considerare de către Consiliu a încălcării principiului termenului rezonabil de soluționare în cadrul anchetei judiciare în curs care îl vizează pe reclamant
În cadrul celui de al doilea aspect al primului motiv, reclamantul susține că ancheta judiciară în curs care îl vizează în Tunisia nu respectă principiul termenului rezonabil de soluționare. El subliniază, în această privință, că acest principiu este consacrat la articolul 7 alineatul (1) litera (d) din Carta africană a drepturilor omului și popoarelor, adoptată la 27 iunie 1981, la Nairobi (Kenya) (denumită în continuare „Carta africană”), care a fost ratificată de Republica Tunisiană. În continuare, acesta arată că, în speță, această anchetă a durat mai mult de patru ani fără nicio perspectivă de soluționare. El adaugă că acest termen este imputabil numai autorităților tunisiene. În sfârșit, acesta concluzionează arătând că, având în vedere durata acestei anchete și a evoluțiilor intervenite în favoarea sa, în mod eronat aceasta nu a fost închisă. Aceste argumente ar fi confirmate de Hotărârea Curții Europene a Drepturilor Omului din 3 mai 2012, Masár împotriva Slovaciei (CE:ECHR:2012:0503JUD006688209). În replică, reclamantul precizează, în esență, că controlul pe care Consiliul are competența, în opinia sa, să îl exercite cu privire la regularitatea procedurii judiciare în Tunisia trebuie să determine retragerea numelui său de pe lista anexată la Decizia 2011/72 ca urmare a prelungirii acestei proceduri dincolo de un termen rezonabil.
La rândul său, Consiliul răspunde că nu este de competența sa să evalueze comportamentul statelor terțe, ci doar să evalueze caracterul relevant și suficient al elementelor de probă prezentate de autoritățile acestor state. În opinia acestuia, în temeiul acestor principii, i‑a indicat reclamantului în scrisoarea pe care i‑a adresat‑o la 4 februarie 2015 că lua notă de argumentele sale și că va reexamina situația sa înainte de luna iulie 2015. În duplică, Consiliul adaugă că dispune de elemente care demonstrează că procedura judiciară în Tunisia care îl viza pe reclamant este în curs și că termenele acestei proceduri nu sunt nerezonabile având în vedere complexitatea ansamblului cauzelor respective. Acesta anexează la duplică documentele în care figurează aceste elemente.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, legalitatea unui act al Uniunii trebuie apreciată în funcție de elementele de fapt și de drept existente la data adoptării actului (a se vedea Hotărârea din 3 septembrie 2015, Inuit Tapiriit Kanatami și alții/Comisia,
C‑398/13 P
,
EU:C:2015:535
, punctul
și jurisprudența citată, și Hotărârea din 4 septembrie 2015, NIOC și alții/Consiliul,
T‑577/12
, nepublicată,
EU:T:2015:596
, punctul
și jurisprudența citată). În speță, criticile reclamantului enunțate în cadrul prezentului aspect nu pot fi examinate în lumina unor elemente posterioare Deciziei 2015/157. Or, aceasta este situația scrisorii din 4 februarie 2015 adresate de Consiliu reclamantului, precum și, cu atât mai mult, a reexaminării situației reclamantului pe care Consiliul, în această scrisoare, s‑a angajat să o efectueze ulterior. La fel, documentele anexate la duplică pe care Consiliul se întemeiază în aceasta pentru a demonstra că durata procedurii judiciare care îl vizează pe reclamant în Tunisia nu este nerezonabilă au fost întocmite de autoritățile tunisiene la 11 mai 2015. În consecință, aceste documente nu erau cunoscute de Consiliu la data adoptării Deciziei 2015/157 și nu pot fi luate în considerare de Tribunal.
Pe fond, în cadrul prezentului aspect, reclamantul susține, în esență, că, în măsura în care procedura judiciară care îl vizează nu este conformă cu principiul termenului rezonabil de soluționare și este, din acest motiv, ilegală, Consiliul nu putea menține includerea numelui său în anexa la Decizia 2011/72 în temeiul acestei proceduri. În consecință, în cadrul prezentului aspect, controlul Tribunalului trebuie să se limiteze la a verifica dacă Consiliul, în mod întemeiat sau în mod neîntemeiat, a estimat că durata acestei proceduri judiciare nu constituia un motiv pentru a pune capăt măsurilor restrictive care îl vizau pe reclamant.
În această privință, pentru aceleași motive precum cele invocate la punctul 46 de mai sus, este necesar să se arate că autorităților tunisiene le revine sarcina de a se pronunța cu privire la o eventuală încălcare a principiului termenului rezonabil de soluționare în cadrul procedurii judiciare care îl vizează pe reclamant. În special, astfel cum arată reclamantul însuși, Republica Tunisiană este parte la Carta africană, iar articolul 7 alineatul (1) litera (d) din această convenție internațională consacră dreptul de a fi judecat într‑un termen rezonabil de o instanță imparțială. În consecință, instanțele tunisiene, eventual sesizate cu o acțiune a reclamantului, sunt competente să determine dacă dispozițiile acestui articolul au fost respectate în cadrul procedurii judiciare menționate. În plus, nici Uniunea, nici statele membre nu sunt părți la Carta africană, astfel încât Consiliul și Tribunalul nu pot interpreta această convenție internațională sau să o aplice (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 decembrie 2011, Air Transport Association of America și alții,
C‑366/10
,
EU:C:2011:864
, punctele
și
).
Este adevărat că, potrivit jurisprudenței, respectarea principiilor statului de drept și drepturilor omului, precum și demnității umane se impune în cazul oricărei acțiuni a Uniunii, inclusiv în domeniul PESC, așa cum reiese din coroborarea dispozițiilor articolului 21 alineatul (1) primul paragraf TUE, ale articolului 21 alineatul (2) litera (b) TUE, ale articolului 21 alineatul (3) TUE și ale articolului 23 TUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 iunie 2016, Parlamentul European/Consiliul,
C‑263/14
,
EU:C:2016:435
, punctul
). În special, trebuie arătat că articolul 21 alineatul (1) TUE prevede că acțiunea Uniunii pe scena internațională intenționează să promoveze în lumea întreagă, printre altele, statul de drept, universalitatea și indivizibilitatea drepturilor omului, respectarea dreptului internațional. Or, principiul termenului rezonabil de soluționare este o componentă a dreptului la un proces echitabil care este protejată prin dispozițiile mai multor instrumente de drept internațional obligatorii din punct de vedere juridic, în special prin articolul 14 alineatul (3) litera (c) din Pactul internațional cu privire la drepturile civile și politice, adoptat de Adunarea Organizației Națiunilor Unite la 16 decembrie 1966, la care sunt parte toate statele membre și Republica Tunisiană. În plus, astfel cum rezultă din considerentul (1) al Deciziei 2011/72, această decizie și deciziile subsecvente au fost adoptate în cadrul unei politici de sprijinire a Tunisiei bazate, printre altele, pe obiectivele de promovare a respectării drepturilor omului și a statului de drept, care figurează la articolul 21 alineatul (2) litera (b) TUE.
În consecință, nu se poate exclude ca, în prezența unor elemente obiective, fiabile, precise și concordante de natură să suscite întrebări legitime cu privire la respectarea dreptului reclamantului la un termen rezonabil de soluționare în cadrul anchetei judiciare în curs care îl vizează și care servește de temei pentru înghețarea activelor sale în Uniune, Consiliul să procedeze la verificările necesare.
Cu toate acestea, prezentul aspect al primului motiv se întemeiază pe postulatul potrivit căruia, ținând seama de durata excesivă a anchetei judiciare menționate, care ar fi trebuit, în opinia reclamantului, să fie deja închisă, și, așadar, de caracterul ilegal al acestei anchete, Consiliul era obligat să pună capăt imediat înghețării activelor sale în Uniune. Or, acest postulat nu poate fi acceptat.
Astfel, în primul rând, trebuie arătat că nici nu se dovedește, nici nu se pretinde că, în temeiul dreptului tunisian, nerespectarea principiului termenului rezonabil de soluționare în cadrul unei proceduri penale are drept consecință închiderea sau anularea acestei proceduri.
De altfel, reclamantul face trimitere la jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului referitoare la aplicarea în cadrul procedurilor penale a principiului termenului rezonabil de soluționare consacrat la articolul 6 paragraful 1 din Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”). Desigur, această jurisprudență constituie un element de comparație pertinent în speță, articolul 6 paragraful 1 din CEDO protejând principiul menționat în mod analog la articolul 14 alineatul (3) litera (c) din Pactul internațional cu privire la drepturile civile și politice și la articolul 7 alineatul (1) litera (d) din Carta africană. Cu toate acestea, trebuie să se constate că, în cadrul acestei jurisprudențe, Curtea Europeană a Drepturilor Omului nu a dedus din acest principiu obligația autorităților naționale de a pune capăt unei proceduri penale a cărei durată se dovedește excesivă (a se vedea în acest sens Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea O’Neill și Lauchlan împotriva Regatului Unit din 28 iunie 2016, CE:ECHR:2016:0628JUD004151610, punctul 87).
În plus, trebuie arătat că, chiar în cadrul aplicării articolului 5 paragraful 3 din CEDO, care condiționează menținerea în arest sau în detenție a unei persoane de intervenția unei hotărâri într‑un termen rezonabil, Curtea Europeană a Drepturilor Omului nu consideră că încălcarea acestei cerințe ar trebui să determine închiderea anchetei judiciare în discuție. Desigur, ea consideră că judecarea cauzei persoanei în cauză trebuie, în acest caz, să facă obiectul unei celerități deosebite. Cu toate acestea, ea consideră de asemenea că celeritatea deosebită la care un acuzat arestat are dreptul în examinarea cauzei sale nu trebuie să afecteze eforturile magistraților de a‑și îndeplini sarcina cu preocuparea dorită (Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Pecheur împotriva Luxemburgului din 11 decembrie 2007, CE:ECHR:2007:1211JUD001630802, punctul 62, și Hotărârea Shabani împotriva Elveției din 5 noiembrie 2009, CE:ECHR:2009:1105JUD002904406, punctul 65).
În consecință, nimic nu permite să se considere că eventuala încălcare a dreptului reclamantului la un termen rezonabil de soluționare în cadrul procedurii judiciare care îl vizează în Tunisia ar trebui să determine închiderea sau anularea acestei proceduri.
În al doilea rând, este necesar să se arate că, în lumina jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului, respectarea dreptului la un termen rezonabil de soluționare, astfel cum este consacrat în dreptul internațional, trebuie examinat în lumina circumstanțelor speței, care impun o evaluare globală, pe baza, în special, a criteriilor legate de complexitatea cauzei, de comportamentul reclamantului și de cel al autorităților competente (a se vedea Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea O’Neill și Lauchlan împotriva Regatului Unit din 28 iunie 2016, CE:ECHR:2016:0628JUD004151610, punctul 86 și jurisprudența citată). Principii analoge guvernează examinarea, în jurisprudența instanțelor Uniunii, a respectării dreptului la un termen rezonabil de soluționare, astfel cum este consacrat la articolul 47 din cartă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 noiembrie 2013, Groupe Gascogne/Comisia,
C‑58/12 P
,
EU:C:2013:770
, punctele
și
și jurisprudența citată).
Or, chiar dacă s‑ar presupune că ar putea proceda la o astfel de evaluare globală în lumina circumstanțelor speței, Consiliul ar fi, în acest scop, în mod necesar pus în situația de a solicita informații complementare privind procedura judiciară în cauză de la autoritățile tunisiene. Astfel, după cum rezultă din cuprinsul punctelor 43-45 de mai sus, pentru a menține includerea numelui reclamantului în anexa la Decizia 2011/172, Consiliul este obligat numai, în speță, să reunească probe ale existenței unei proceduri judiciare în curs care îl vizează pe reclamant pentru fapte calificabile drept însușire ilegală de fonduri ale statului. Or, având în vedere cerințele enunțate la punctul 71 de mai sus, astfel de probe nu pot, în mod evident, să fie suficiente pentru a aprecia existența unei eventuale încălcări, în cadrul acestei proceduri, a dreptului reclamantului la un termen rezonabil de soluționare. De altfel, chiar presupunând că elementele prezentate de reclamant ar fi fost de natură să suscite întrebări legitime cu privire la respectarea acestui drept, ele nu puteau, în orice caz, să fie suficiente pentru ca Consiliul să concluzioneze în sensul existenței unei încălcări a dreptului menționat.
În consecință, Consiliul nu putea fi obligat să pună capăt includerii numelui reclamantului în anexa la Decizia 2011/72 fără să fi procedat la verificări corespunzătoare pe lângă autoritățile tunisiene.
În special, este necesar să se arate că, în observațiile sale din 15 ianuarie 2015, reclamantul a prezentat Consiliului elementele de care se prevalează, în cadrul prezentei acțiuni, pentru a susține că dreptul său la un termen rezonabil de soluționare a fost încălcat de autoritățile tunisiene. Or, în temeiul articolului 1 alineatul (1) din Decizia 2014/49, prelungirea măsurilor restrictive care îl vizează pe reclamant și care rezultau din această decizie expira la 31 ianuarie 2015. De altfel, Decizia 2015/157 a intrat în vigoare în aceeași zi. În consecință, chiar presupunând că elementele menționate ar fi fost de natură să justifice, din partea Consiliului, verificări pe lângă autoritățile tunisiene, nu se putea impune acestei instituții să fi procedat la aceste verificări și să fi stabilit consecințele acestora în termenul de care dispunea înainte de expirarea efectelor Deciziei 2014/49 în privința reclamantului și de adoptarea unei noi decizii analoge, care nu era decât de două săptămâni.
În consecință, rezultă din tot ceea ce precedă că în mod eronat reclamantul susține că Consiliul era obligat, numai în baza acestor elemente, să pună capăt includerii numelui său în anexa la Decizia 2011/172.
În orice caz, aceste elemente nu erau de natură să suscite întrebări legitime din partea Consiliului, care să justifice ca acesta să procedeze la verificări complementare pe lângă autoritățile tunisiene.
Astfel, durata procedurii judiciare în cauză, care este, în opinia reclamantului, de patru ani, la prima vedere, nu are un caracter vădit excesiv, fiind vorba, în speță, astfel cum rezultă din documentele anexate la cererea introductivă, de o anchetă privind fapte de însușire ilegală de fonduri ale statului, în legătură cu alte proceduri judiciare conexe care implică numeroase alte persoane și care necesită investigații în străinătate. De altfel, exemplul citat de reclamant în susținerea argumentației sale, referitor la tratarea de către autoritățile tunisiene a cererii sale de disjungere a cauzei sale de cea care privește alte persoane, nu poate constitui, singur, un indiciu semnificativ al unei durate excesive a procedurii de instrucție judiciară în ansamblul său. Se impune să se adauge că, în observațiile sale din 15 ianuarie 2015, reclamantul arată că, în ceea ce îl privește, calificarea faptelor pe care le anchetează autoritățile judiciare tunisiene a fost modificată în cursul procedurii de instrucție. O astfel de împrejurare este susceptibilă să constituie un element de context suplimentar de natură să explice durata acestei proceduri. În plus, contrar susținerilor reclamantului, diferitele evoluții jurisdicționale în favoarea sa, de care se prevalează în cadrul primului aspect al prezentului motiv, nu par să fie susceptibile să justifice, pentru motivele indicate la punctele 49-58 de mai sus, închiderea acestei proceduri.
Hotărârea Curții Europene a Drepturilor Omului din 3 mai 2012, Masár împotriva Slovaciei (CE:ECHR:2012:0503JUD006688209), la care reclamantul face trimitere în susținerea prezentului aspect, nu este de natură să repună în discuție considerațiile care precedă. Astfel, această cauză privește o procedură penală referitoare la fapte care nu prezintă nicio analogie cu cele asupra cărora poartă ancheta judiciară în curs care îl vizează pe reclamant în Tunisia. Nu este, așadar, semnificativ faptul că Curtea Europeană a Drepturilor Omului a considerat, în această hotărâre, că durata procedurii penale în cauză, care era comparabilă cu cea din ancheta menționată, nu era conformă cu principiul termenului rezonabil de soluționare consacrat la articolul 6 paragraful 1 din CEDO. Același raționament este aplicabil hotărârilor aceleiași instanțe citate de reclamant în ședință.
Rezultă din tot ceea ce precedă că al doilea aspect al primului motiv nu poate fi decât respins.
– Cu privire la al treilea aspect al primului motiv, întemeiat pe o eroare de drept a Consiliului întrucât acesta din urmă ar fi considerat în mod eronat că elementele prezentate de autoritățile tunisiene stabileau existența unei urmăriri penale împotriva reclamantului
În susținerea prezentului aspect, reclamantul arată că Consiliul a considerat, în mod greșit, că atestarea din partea autorităților tunisiene din data de 19 decembrie 2014 stabilea existența unei urmăriri penale în Tunisia împotriva sa, în condițiile în care această atestare menționează numai o procedură de instrucție în curs. Astfel, această atestare nu ar furniza o bază factuală suficientă pentru Decizia 2015/157.
Această argumentație nu poate fi decât respinsă.
Astfel, în primul rând, argumentația reclamantului vizează scrisoarea Consiliului din 4 februarie 2015, în care acesta din urmă indică faptul că atestarea din partea autorităților tunisiene din 19 decembrie 2014 certifică faptul că reclamantul este urmărit pentru complicitate la deturnare de fonduri publice tunisiene în temeiul articolelor 32, 87, 96 și 99 din Codul penal tunisian. Or, pe de o parte, este vorba în acest caz de un document posterior adoptării Deciziei 2015/157. Pe de altă parte, motivele includerii numelui reclamantului în anexa la Decizia 2011/72, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2014/49 și reînnoită prin Decizia 2015/157, nu menționează existența unei urmăriri penale împotriva reclamantului, ci doar existența unor anchete judiciare care îl vizează pe acesta. Menținerea măsurilor restrictive care îl vizează pe reclamant care rezultă din Decizia 2015/157 nu se bazează, așadar, pe faptul că reclamantul este urmărit penal pentru faptele menționate în motivele de includere respective.
În al doilea rând, astfel cum s‑a amintit la punctul 34 de mai sus și cum reclamantul admite el însuși în cadrul prezentului motiv, existența unor proceduri judiciare în curs pentru fapte de deturnare de fonduri publice, pe care se bazează motivele de includere menționate, constituia, în principiu, un fundament suficient pentru adoptarea de măsuri restrictive. În aceste condiții, chiar în ipoteza în care Consiliul ar fi considerat în mod greșit că atestarea din partea autorităților tunisiene din 19 decembrie 2014 permitea să se stabilească că reclamantul făcea obiectul unei urmăriri penale, această eroare nu ar avea nicio incidență.
În orice caz, este necesar să se arate că atestarea respectivă, pe care reclamantul a anexat‑o el însuși la cererea introductivă, menționează existența unei urmăriri penale împotriva reclamantului. Astfel, textul acestei atestări, redactat în franceză, menționează că „cauza de instrucție având numărul de referință 19592/1 […] este în curs de instrucție și îl privește pe numitul Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabrouk, urmărit printre altele pentru [c]omplicitate la deturnare de fonduri publice de către un funcționar public[, c]omplicitate la abuz în serviciu din partea unui funcționar public pentru a procura unei terțe persoane un avantaj nejustificat și pentru a cauza un prejudiciu administrației [și c]omplicitate la abuz de influență asupra unui funcționar public în vederea obținerii în mod direct sau indirect a unui avantaj pentru o altă persoană”. În consecință, premisa factuală pe care se întemeiază prezentul aspect al primului motiv este eronată.
Prin urmare, al treilea aspect al primului motiv, precum și, pe cale de consecință, primul motiv în ansamblu nu pot fi decât respinse.
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcări ale drepturilor fundamentale ale reclamantului de care ar fi viciată procedura care a condus la adoptarea Deciziei 2015/157
– Cu privire la primul aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 47 din cartă din cauza nerespectării, de către Consiliu însuși, a principiului termenului rezonabil de soluționare
În susținerea primului aspect al celui de al doilea motiv, reclamantul susține, în esență, că articolul 47 din cartă este aplicabil în speță pentru motivul că măsurile restrictive adoptate de Consiliu împotriva sa au fost adoptate în legătură cu o procedură judiciară. În scopul de a stabili existența unei încălcări a principiului termenului rezonabil de soluționare, acesta se referă la argumentația sa expusă în cadrul primului motiv. Obligația Consiliului de a respecta principiul termenului rezonabil de soluționare consacrat la articolul 47 din cartă ar fi confirmată de jurisprudența Curții. În replică, reclamantul răspunde, drept răspuns la argumentele Consiliului, că nu prezintă importanță faptul că Consiliul nu a acționat în speță în cadrul unor competențe judiciare. Nu ar avea importanță, de altfel, ca procedura de reexaminare a Consiliului să îndeplinească cerințele de la articolul 47 din cartă, din moment ce Consiliul nu ar fi o instanță imparțială și independentă.
La rândul său, Consiliul invocă, în apărare, că, în speță, nu a acționat în cadrul exercitării unor funcții judiciare, aceste funcții fiind rezervate, în cadrul sistemului instituțional al Uniunii, Curții de Justiție a Uniunii Europene. De altfel, Tribunalul s‑ar fi pronunțat deja în sensul că măsurile precum măsurile restrictive în litigiu nu prezentau un caracter jurisdicțional. În plus, Consiliul estimează că, chiar presupunând că principiul termenului rezonabil de soluționare consacrat la articolul 47 din cartă i‑ar fi aplicabil, durata procedurii în fața acestei instituții nu a încălcat cerința unui termen rezonabil, în măsura în care, în fiecare an, s‑ar fi procedat la o reexaminare a chestiunii dacă numele reclamantului trebuia menținut în lista anexată la Decizia 2011/72.
De la bun început, se impune să se arate că argumentația reclamantului din cadrul prezentului motiv nu poate fi examinată în lumina articolului 47 din cartă.
În această privință, trebuie amintit că, potrivit textului articolului 47 alineatul (2) prima teză din cartă, orice persoană are dreptul la un proces echitabil, public și într‑un termen rezonabil, în fața unei instanțe judecătorești independente și imparțiale, constituită în prealabil prin lege. De altfel, este necesar să se amintească de asemenea că, în temeiul articolului 51 alineatul (1) din aceasta, carta se adresează instituțiilor, organelor, oficiilor și agențiilor Uniunii, precum și statelor membre numai în cazul în care acestea din urmă pun în aplicare dreptul Uniunii. În plus, în temeiul alineatului (2) al acestui din urmă articol, carta nu extinde domeniul de aplicare al dreptului Uniunii în afara competențelor Uniunii, nu creează nicio competență sau sarcină nouă pentru Uniune și nu modifică competențele și sarcinile stabilite de tratate.
Or, în lumina articolului 51 alineatele (1) și (2) din cartă, dispozițiile articolului 47 din aceasta trebuie interpretate în sensul că vizează dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă numai în procedurile în care sunt în joc drepturile și libertățile garantate de dreptul Uniunii (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 6 septembrie 2016, Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
, punctul
).
Astfel, în speță, articolul 47 din cartă este aplicabil în sensul că garantează reclamantului că înghețarea activelor în litigiu va face obiectul unui control jurisdicțional efectiv de către Tribunal, ceea ce implică, în special, verificarea ca decizia de adoptare a acestor măsuri să aibă o bază factuală suficient de solidă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 iulie 2013, Comisia și alții/Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P și C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punctul
). O astfel de obligație de verificare, în temeiul articolului 47 din cartă, revine astfel Tribunalului, iar nu Consiliului.
În schimb, dispozițiile articolului 47 din cartă nu pot fi aplicate dreptului reclamantului la o protecție jurisdicțională efectivă în cadrul procedurii judiciare care îl vizează în Tunisia, care este o țară terță. De altfel, faptul că decizia de adoptare a măsurilor restrictive care îl vizează pe reclamant este întemeiată pe această procedură judiciară nu poate avea drept efect să justifice un control al legalității sale în lumina acestor dispoziții. Astfel, pe de o parte, această decizie emană de la o instituție a Uniunii care nu este abilitată de tratate să exercite funcții jurisdicționale. Pe de altă parte, decizia menționată, adoptată în plus în cadrul PESC, nu are un caracter jurisdicțional, neavând drept obiect să statueze asupra unei acțiuni, nici să soluționeze un litigiu (a se vedea în acest sens și prin analogie Ordonanța din 24 martie 2011, Bengtsson,
C‑344/09
,
EU:C:2011:174
, punctele
-
și jurisprudența citată).
Această interpretare nu este repusă în discuție de punctele 178-184 și 188 din Hotărârea din 16 iulie 2009, Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Comisia (
C‑385/07 P
,
EU:C:2009:456
), citate de reclamant în susținerea prezentului aspect. Astfel, din cuprinsul acestor puncte rezultă în mod clar, în special din cuprinsul punctului 188, că Curtea s‑a limitat să aplice principiul termenului rezonabil de soluționare, prevăzut la articolul 47 alineatul (2) prima teză din cartă, judecării unei acțiuni jurisdicționale de către Tribunal, în cadrul procedurii urmate în fața acestei instanțe, și nu a înțeles să extindă această aplicare la instituții ale Uniunii care nu au competență jurisdicțională (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iulie 2009, Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Comisia,
C‑385/07 P
,
EU:C:2009:456
, punctele
-
și
și jurisprudența citată).
Desigur, trebuie arătat că Consiliul este obligat să soluționeze cauzele persoanelor vizate de măsurile restrictive pe care le‑a adoptat într‑un termen rezonabil, în temeiul articolului 41 alineatul (1) din cartă, care consacră dreptul fiecărei persoane la o bună administrare.
Cu toate acestea, presupunând că, în pofida argumentației reclamantului, prezentul aspect poate fi interpretat ca vizând încălcarea de către Consiliu a articolului 41 alineatul (1) din cartă, din elementele expuse la punctele 62-78 de mai sus rezultă că acesta ar trebui să fie, în orice caz, respins ca nefondat.
Astfel, pe de o parte, pentru motivele expuse la punctele 66-75 de mai sus, chiar în ipoteza în care aceste elemente ar fi justificat din partea Consiliului ca acesta să fi procedat la verificări pe lângă autoritățile tunisiene referitoare la stadiul anchetei judiciare în curs care îl vizează pe reclamant, elementele menționate nu puteau avea drept consecință să îl oblige să pună capăt înghețării activelor sale din Uniune. Pe de altă parte, astfel cum s‑a arătat la punctele 76-78 de mai sus, elementele prezentate de reclamant anterior adoptării Deciziei 2015/157 nu erau de natură să suscite întrebări legitime cu privire la respectarea principiului termenului rezonabil de soluționare de către autoritățile tunisiene. În sfârșit, trebuie să se adauge că, pentru aceleași motive, nu se poate reproșa Consiliului, contrar afirmațiilor reclamantului, că nu a informat autoritățile tunisiene cu privire la limitele care se impuneau duratei înghețării activelor sale din Uniune și la necesitatea unei instrucții judiciare rapide.
Or, astfel cum rezultă din termenii înșiși ai cererii introductive și ai replicii, în cadrul prezentului motiv, reclamantul reproșează Consiliului numai că i‑a încălcat dreptul său la un termen rezonabil de soluționare întrucât nu a luat măsurile care erau de competența sa pentru a evita ca durata procedurii judiciare în Tunisia care îl vizează să depășească o durată rezonabilă.
Astfel, în măsura în care, din elementele prezentate de reclamant Consiliului, nu rezultă că durata acestei proceduri judiciare este viciată de această neregularitate, aceasta din urmă nu poate să afecteze nici durata înghețării activelor reclamantului din Uniune.
De altfel, reclamantul nu pretinde că i‑ar fi prezentat Consiliului, anterior scrisorii sale din 15 ianuarie 2015, elemente care ar fi justificat ca această instituție să fi întreprins demersuri pe lângă autoritățile tunisiene pentru a se asigura cu privire la respectarea dreptului său la un termen rezonabil de soluționare în cadrul anchetei judiciare în curs care îl vizează. În consecință, reclamantul nu poate reproșa Consiliului că a dat dovadă de lipsă de diligență în această privință pentru perioada anterioară scrisorii din 15 ianuarie 2015.
Rezultă din tot ceea ce precedă că primul aspect al celui de al doilea motiv nu poate fi decât respins.
– Cu privire la al doilea aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea prezumției de nevinovăție, din cauza comunicatului de presă al Consiliului din 31 ianuarie 2011
În susținerea celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv, reclamantul arată că comunicatul de presă al Consiliului din 31 ianuarie 2011 încalcă prezumția de nevinovăție întrucât încurajează publicul să creadă în vinovăția persoanelor desemnate în acest comunicat de presă ca fiind răspunzătoare de deturnare de fonduri publice. La punctul 126 din cererea introductivă, acesta solicită Tribunalului să „declare că această declarație îi încalcă prezumția de inocență, contrar articolului 48 din cartă”. În replică, acesta răspunde argumentelor Consiliului în apărare că faptul că acest comunicat de presă constituie un document distinct de Decizia 2015/157 nu repune în discuție existența unei încălcări, „chiar dacă constatarea judiciară este operată în mod separat”. De asemenea, lipsa unei acțiuni în anulare împotriva comunicatului de presă menționat nu ar modifica efectul acestuia din urmă. În sfârșit, ar fi lipsit de relevanță faptul că comunicatul de presă în discuție este cu patru ani anterior deciziei menționate, în măsura în care aceasta din urmă prevede menținerea măsurilor restrictive adoptate în aceeași zi cu comunicatul de presă respectiv. Reclamantul adaugă că încălcarea prezumției de nevinovăție menționată este susceptibilă să compromită desfășurarea unui proces echitabil în Tunisia, întrucât ar fi susceptibilă să influențeze comportamentul autorităților tunisiene în privința sa.
La rândul său, Consiliul invocă, în apărare, că, prin adoptarea Deciziei 2015/157, nu l‑a declarat el însuși pe reclamant vinovat de deturnare de fonduri publice și nu a prejudecat aprecierea situației de fapt de către instanța competentă din Tunisia. Consiliul adaugă că comunicatul de presă care face obiectul criticii reclamantului în cadrul prezentului aspect este distinct de decizia menționată și nu face obiectul unei acțiuni în anulare. Acesta adaugă că, în orice caz, natura juridică a comunicatului de presă menționat este diferită de cea a deciziei menționate și că legalitatea acestora trebuie să fie examinată separat. În duplică, Consiliul invocă, în esență, că, replasată în contextul global al acestui comunicat de presă, fraza citată de reclamant în susținerea prezentei critici nu poate fi considerată ca încălcând prezumția de nevinovăție.
În această privință, trebuie arătat că documentul pe care îl vizează prezentul aspect al celui de al doilea motiv, care este anexat la cererea introductivă, este un comunicat de presă al Consiliului din 31 ianuarie 2011 (5881/1/2011 REV 1), în care Consiliul a făcut publice concluziile reuniunii Consiliului Afaceri Externe din aceeași zi. Prima pagină a acestui document cuprinde un chenar al cărui al doilea paragraf conține următoarea declarație:
„Consiliul a discutat și cu privire la evenimentele din Tunisia și a adoptat concluzii care arată că Uniunea Europeană este pregătită să sprijine tranziția democratică, în special pregătirea alegerilor. Consiliul a adoptat de asemenea măsuri restrictive de înghețare a activelor persoanelor care au deturnat fonduri publice tunisiene.”
De altfel, la pagina 8, punctul 6 din comunicatul de presă prevăzut la punctul 103 de mai sus, Consiliul arată că, „în consultare cu autoritățile tunisiene, [acesta] a adoptat măsuri restrictive împotriva persoanelor răspunzătoare de deturnare de fonduri publice”.
Reclamantul consideră că aceste două declarații sunt viciate de o încălcare a prezumției de nevinovăție. Astfel, în ceea ce privește prima dintre aceste declarații, reclamantul consideră că este redactată într‑un asemenea mod încât dă impresia că persoanele în cauză au fost deja condamnate pentru deturnare de fonduri publice. În ceea ce o privește pe a doua, reclamantul, deși admite că Tribunalul a statuat deja că astfel de declarații nu anticipau aprecierea situației de fapt de către instanța competentă (Hotărârea din 27 februarie 2014, Ezz și alții/Consiliul,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, punctul
), reproșează, în esență, Consiliului că a conferit expresiei „persoane răspunzătoare de însușirea ilegală de fonduri ale statului” un caracter „absolut”, neprecizând că se baza pe proceduri în care răspunderea penală a acestor persoane nu fusese încă constatată.
Cu titlu introductiv, trebuie arătat că, în răspuns la o întrebare a Tribunalului în ședință, reclamantul a precizat că cererea formulată la punctul 126 din cererea introductivă, prin care se solicită ca Tribunalul să statueze că cele două declarații în cauză încălcaseră prezumția de nevinovăție, nu constituia un capăt de cerere distinct de cel care viza anularea Deciziei 2015/157, ci trebuia interpretat ca venind în sprijinul acestui din urmă capăt de cerere. Trebuie, așadar, în mod necesar să se deducă din aceasta că reclamantul consideră că încălcarea pretinsă a dreptului său la respectarea prezumției de nevinovăție, prin efectul acestor declarații, este de natură să afecteze legalitatea Deciziei 2015/157.
În această privință, trebuie arătat că, astfel cum invocă Consiliul în esență, comunicatul de presă în litigiu constituie un act distinct de Decizia 2011/72 și de Decizia 2015/157 și care nu are ca obiect decât să informeze publicul cu privire la conținutul primeia dintre deciziile menționate. În plus, nu este vorba de un act săvârșit în cadrul procedurii care a condus la adoptarea uneia sau a alteia dintre aceste decizii. În sfârșit, reclamantul nu contestă că aceste decizii nu încalcă, ele însele, prezumția de nevinovăție în privința sa. În consecință, acesta nu se poate prevala în mod util de o pretinsă încălcare a acestei prezumții de nevinovăție prin declarațiile care figurează în comunicatul de presă în litigiu pentru a contesta legalitatea Deciziei 2015/157 (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 5 aprilie 2006, Degussa/Comisia,
T‑279/02
,
EU:T:2006:103
, punctele
și
). Prezentul aspect al celui de al doilea motiv este, așadar, inoperant.
În orice caz, prezentul aspect al celui de al doilea motiv se bazează pe o lectură literală a celor două declarații citate la punctele 103 și 104 de mai sus care nu ține cont de contextul în care acestea se încadrează.
Astfel, lectura conținutului comunicatului de presă în cauză confirmă că, astfel cum indică titlul său, acesta are drept unic obiect să informeze publicul cu privire la concluziile Consiliului Afaceri Externe din 31 ianuarie 2011, în special cu privire la adoptarea Deciziei 2011/72.
În consecință, cele două declarații în cauză trebuie interpretate prin referire la conținutul Deciziei 2011/72. În această privință, trebuie amintit că articolul 1 alineatul (1) din această decizie prevede că se îngheață activele persoanelor răspunzătoare de însușirea ilegală de fonduri ale statului tunisian, precum și ale persoanele fizice sau juridice sau entităților asociate acestora. Cu toate acestea, astfel cum s‑a arătat la punctul 34 de mai sus, noțiunea „persoane răspunzătoare de însușirea ilegală de fonduri ale statului tunisian”, în sensul articolului 1 alineatul (1) din această decizie, trebuie să cuprindă nu numai persoanele declarate deja răspunzătoare de astfel de fapte, ci și pe cele care fac obiectul unor investigații judiciare în curs care vizează stabilirea răspunderii lor.
De altfel, aceste declarații trebuie de asemenea înțelese prin referire la motivele includerii numelui persoanelor care figurează în lista anexată la Decizia 2011/72. Or, în ceea ce îl privește pe reclamant, aceste motive menționează în mod expres, de la prima includere a numelui său pe lista menționată, că el face obiectul unor anchete judiciare cu privire la fapte calificabile drept deturnare de fonduri publice.
În consecință, în mod eronat reclamantul afirmă că aceste declarații incită să se creadă în vinovăția persoanelor ale căror nume figurează în lista anexată la Decizia 2011/72, din moment ce conținutul lor trimite la cel al deciziei menționate și aceasta din urmă, astfel cum tocmai s‑a arătat, nu îl privește pe reclamant în calitate de persoană declarată răspunzătoare de deturnare de fonduri publice tunisiene, ci în calitate de persoană care face obiectul unor investigații judiciare referitoare la astfel de deturnări. Pentru aceleași motive, aceste declarații nu pot fi considerate de natură să influențeze autoritățile tunisiene competente, nici de natură să anticipeze aprecierea situației de fapt de către instanța competentă. Acestea nu pot, așadar, în orice caz, să fie considerate că constituie o atingere adusă principiului prezumției de nevinovăție.
Rezultă din tot ceea ce precedă că al doilea aspect al celui de al doilea motiv trebuie să fie respins.
– Cu privire la al treilea aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului la bună administrare și în special la un tratament imparțial al cauzelor sale, în temeiul articolului 41 alineatul (1) din cartă
În susținerea acestui aspect, reclamantul se întemeiază pe o serie de împrejurări care demonstrează, în opinia sa, că nu a făcut obiectul unui tratament imparțial din partea Consiliului. În primul rând, în cadrul „declarațiilor publice inițiale”, Consiliul ar fi afirmat că toate persoanele ale căror nume fuseseră înscrise pe lista anexată la Decizia 2011/72 erau vinovate de însușirea ilegală de fonduri ale statului „fără nicio caracterizare de orice fel”. În al doilea rând, motivele actuale ale includerii numelui reclamantului în această listă nu ar mai cuprinde o „dimensiune la scara Uniunii”, ceea ce ar fi trebuit să determine retragerea înghețării activelor în cauză. În al treilea rând, Consiliul, în răspuns la elementele dezincriminatoare prezentate de reclamant, ar fi refuzat în mod eronat să verifice materialitatea faptelor pretinse. În al patrulea rând, Decizia 2015/157 ar fi fost adoptată în pofida inacțiunii autorităților judiciare tunisiene care a ajuns la patru ani de procedură. În al cincilea rând, Consiliul ar fi adoptat această decizie omițând să ia în considerare elementele care dovedesc o întoarcere la democrație în Tunisia. În sfârșit, în al șaselea și ultimul rând, Consiliul ar fi adoptat această decizie fără a verifica, în special, obiecția potrivit căreia acest act încălca dreptul reclamantului la un termen rezonabil de soluționare.
La rândul său, Consiliul contestă fiecare dintre aceste argumente și indică, în mod general, că dezacordul Consiliului cu reclamantul în ceea ce privește aprecierea elementelor de fapt și de drept pe care acesta din urmă le‑a invocat cu titlu de elemente dezincriminatoare nu poate fi analizat ca o lipsă de imparțialitate din partea sa.
În această privință, trebuie amintit că, în cadrul adoptării de măsuri restrictive, Consiliul este supus obligației de a respecta principiul bunei administrări, consacrat la articolul 41 din cartă, care implică, potrivit unei jurisprudențe constante, obligația instituției competente de a examina, cu atenție și cu imparțialitate, toate elementele relevante ale cauzei (a se vedea Hotărârea din 30 iunie 2016, Al Matri/Consiliul,
T‑545/13
, nepublicată,
EU:T:2016:376
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, trebuie arătat că, în susținerea prezentului aspect al celui de al doilea motiv, reclamantul reia, în esență, diferitele critici pe care le‑a enunțat în cadrul primului și al celui de al treilea motiv, precum și în cadrul celorlalte aspecte ale celui de al doilea motiv. Or, pentru motivele expuse în cadrul examinării acestor motive și al acestor aspecte, aceste critici nu pot fi decât respinse.
În primul rând, presupunând că, prin expresia „declarație publică inițială”, reclamantul vizează comunicatul de presă a cărui legalitate o contestă în cadrul celui de al doilea aspect al prezentului motiv, din cuprinsul punctelor 107-112 de mai sus rezultă că argumentele reclamantului referitoare la pretinsa încălcare a prezumției de nevinovăție prin acest comunicat de presă nu poate fi decât respins.
În al doilea rând, pentru motivele expuse la punctele 39 și 57 de mai sus, faptul că motivele includerii numelui reclamantului în lista anexată la Decizia 2011/72 nu se referă la fapte care s‑ar fi produs în Uniune este lipsit de relevanță, din moment ce aceste motive se referă la o anchetă judiciară cu privire la fapte calificabile drept deturnare de fonduri publice.
În al treilea rând, pentru motivele expuse la punctele 49-57 de mai sus, elementele dezincriminatoare prezentate de reclamant și care urmăresc, în special, să dovedească lipsa perspectivei unui proces în ceea ce îl privește nu obligau Consiliul să procedeze la verificări suplimentare cu privire la stadiul anchetei judiciare care îl privește pe acesta în Tunisia.
În al patrulea rând, pentru motivele invocate la punctele 63-78 de mai sus, elementele prezentate de reclamant în vederea stabilirii încălcării dreptului său la un termen rezonabil de soluționare de către autoritățile tunisiene nu puteau justifica încetarea înghețării activelor sale din Uniune.
În al cincilea rând, pentru motivele care vor fi expuse la punctele 127-134 de mai jos, în cadrul celui de al treilea motiv, Consiliul nu a săvârșit nicio eroare prin menținerea măsurilor restrictive în litigiu în pofida evoluțiilor procesului democratic în Tunisia. În sfârșit, pentru motivele expuse la punctele 88-96 de mai sus, în cadrul primului aspect al celui de al doilea motiv, al șaselea argument întemeiat pe nerespectarea de către Consiliu însuși a dreptului reclamantului la un termen rezonabil de soluționare nu poate fi decât respins.
În consecință, din ceea ce precedă rezultă că în mod eronat reclamantul susține că Consiliul a încălcat principiul bunei administrări, în special principiul imparțialității. În consecință, prezentul aspect și, pe cale de consecință, al doilea motiv în ansamblul său trebuie să fie respinse.
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe lipsa de obiect a Deciziei 2015/157, având în vedere evoluțiile procesului de democratizare în Tunisia
În susținerea celui de al treilea motiv, reclamantul înaintează faptul că Consiliul a săvârșit erori vădite de apreciere în ceea ce privește evoluția procesului de democratizare în Tunisia și necesitatea unor măsuri restrictive îndreptate împotriva resortisanților tunisieni răspunzători de însușirea ilegală de fonduri ale statului tunisian. Pe de o parte, în opinia acestuia, de la 31 ianuarie 2011, un anumit număr de evenimente de natură judiciară, constituțională și electorală ar confirma desăvârșirea procesului de tranziție democratică în Tunisia. Or, prin menținerea măsurilor restrictive în litigiu având în vedere „situația din Tunisia”, potrivit termenilor Deciziei 2011/72, Consiliul nu ar fi apreciat în mod corect natura acestor evoluții sau, cel puțin, ar fi omis să le ia în considerare. Pe de altă parte, reclamantul estimează că, presupunând că Consiliul ar fi considerat că tranziția către democrație fusese realizată în Tunisia, acesta nu se mai putea întemeia pe un obiectiv de protecție a procesului de democratizare pentru a justifica menținerea măsurilor restrictive în cauză. În subsidiar, reclamantul susține că, prin neexpunerea motivelor pentru care, în pofida evoluțiilor procesului democratic în Tunisia, măsurile restrictive în litigiu au fost menținute, Consiliul a viciat Decizia 2015/157 de o lipsă de motivare.
În apărare, Consiliul răspunde că argumentația reclamantului se bazează pe postulatul greșit potrivit căruia procesul de tranziție democratică în Tunisia ar fi finalizat. Or, acesta atrage atenția că, astfel cum rezultă, în special, din concluziile sale din 19 ianuarie 2015, el a considerat că acest proces era încă în curs la data adoptării Deciziei 2015/157.
Cu titlu introductiv, este necesar să se arate că, deși reclamantul nu invocă în mod expres articolul 277 TFUE, prezentul motiv trebuie interpretat ca fiind întemeiat pe o excepție de ilegalitate care vizează articolul 1 alineatul (1) din Decizia 2011/72, astfel cum a fost prelungit prin Decizia 2015/157. Astfel, pretinsele erori vădite de apreciere vizate în cadrul prezentului motiv nu privesc menținerea includerii numelui reclamantului în anexa la Decizia 2011/72, ca atare, ci menținerea, în general, a înghețării activelor persoanelor răspunzătoare de însușirea ilegală de fonduri ale statului tunisian și ale persoanelor asociate acestora, stabilit prin articolul 1 alineatul (1) din această decizie (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 27 februarie 2014, Ezz și alții/Consiliul,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, punctul
). Astfel, ceea ce contestă reclamantul este posibilitatea Consiliului de a continua să mențină, în ansamblu, măsurile restrictive luate în cadrul Deciziei 2011/72 având în vedere obiectivele acestei decizii și evoluția procesului democratic în Tunisia.
În această privință, se impune, mai întâi, să se amintească faptul că, astfel cum reiese din considerentul (1) al acesteia, Decizia 2011/72, care este întemeiată pe articolul 29 TUE, urmărește să sprijine „eforturile [populației tunisiene] de a institui o democrație stabilă, statul de drept, pluralismul democratic și respectul deplin al drepturilor omului și al libertăților fundamentale”. Aceasta urmărește, printre altele, potrivit considerentului (2), să ajute autoritățile tunisiene în lupta lor împotriva însușirii ilegale de fonduri ale statului, prin înghețarea activelor persoanelor „răspunzătoare” de însușirea de astfel de fonduri, care privează astfel populația Tunisiei de beneficiile dezvoltării durabile ale economiei și ale societății și subminează dezvoltarea democrației în această țară.
În consecință, astfel cum s‑a statuat deja, Decizia 2011/72 se înscrie în cadrul mai general al unei politici a Uniunii de sprijinire a autorităților tunisiene destinate să favorizeze stabilizarea atât politică, cât și economică a Republicii Tunisiene și răspunde astfel obiectivelor PESC care sunt definite, în special, la articolul 21 alineatul (2) literele (b) și (d) TUE, în temeiul căruia Uniunea pune în aplicare o cooperare internațională în vederea, pe de o parte, consolidării și a sprijinirii democrației, a statului de drept, a drepturilor omului și a principiilor dreptului internațional și, pe de altă parte, promovării dezvoltării durabile, printre altele, pe plan economic, a țărilor în curs de dezvoltare (a se vedea Hotărârea din 30 iunie 2016, Al Matri/Consiliul,
T‑545/13
, nepublicată,
EU:T:2016:376
, punctul
și jurisprudența citată, și Hotărârea din 30 iunie 2016, CW/Consiliul,
T‑516/13
, nepublicată,
EU:T:2016:377
, punctul
și jurisprudența citată).
Potrivit unei jurisprudențe constante, în materie de PESC, Consiliul dispune de o largă putere de apreciere fiind vorba de un domeniu care implică din partea acestuia alegeri de natură politică, economică și socială și în care este chemat să efectueze aprecieri complexe, astfel încât numai caracterul vădit inadecvat al unei măsuri adoptate în aceste domenii în raport cu obiectivul pe care instituția competentă urmărește să îl atingă poate afecta legalitatea unei astfel de măsuri (a se vedea Hotărârea din 28 noiembrie 2013, Consiliul/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, astfel cum invocă Consiliul referindu‑se la concluziile sale din 19 ianuarie 2015, acesta nu a considerat, spre deosebire de reclamant, că procesul de tranziție democratică în Tunisia era finalizat în momentul adoptării Deciziei 2015/157. Or, diferitele evoluții de ordin judiciar, constituțional și electoral evidențiate de reclamant nu demonstrează că Consiliul ar fi săvârșit o eroare vădită în aprecierea acestui proces. Astfel, deși aceste evoluții confirmă un progres, ele nu permiteau să se concluzioneze, în mod evident, în sensul desăvârșirii acestui proces, acesta din urmă fiind printre altele supus, astfel cum arată Consiliul în concluziile sale menționate mai sus, consolidării statului de drept și realizărilor democratice ale noii Constituții tunisiene.
În orice caz, prezentul motiv se bazează, în mod implicit, dar necesar, pe premisa eronată că desăvârșirea tranziției democratice în Tunisia ar trebuie să determine Consiliul să pună capăt măsurilor prevăzute în Decizia 2011/72. Astfel, după cum s‑a amintit la punctul 33 de mai sus, înghețarea fondurilor prevăzută la articolul 1 alineatul (1) din Decizia 2011/72 coroborat cu considerentele (1) și (2) ale acesteia are drept obiectiv numai să faciliteze constatarea de către autoritățile tunisiene a deturnărilor de fonduri publice săvârșite și de a proteja posibilitatea acestor autorități de a acoperi produsul acestor deturnări. În consecință, eventuala abrogare a acestor măsuri restrictive nu poate depinde decât de finalizarea procedurilor judiciare pe care se bazează, și nu pe desăvârșirea procesului de tranziție democratică în Tunisia, sprijinirea acestui proces nereprezentând decât un obiectiv final al politicii în cadrul căreia se înscrie înghețarea de fonduri menționată și nu o condiție suplimentară pentru menținerea acesteia (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 27 februarie 2014, Ezz și alții/Consiliul,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, punctul
).
Trebuie să se adauge că, chiar presupunând că acest proces de tranziție democratică ar fi desăvârșit, această înghețare a fondurilor nu ar reprezenta, contrar susținerilor reclamantului, o ingerință a „puterii legislative” în cauzele de competență jurisdicțională.
Astfel, independent de faptul că, în temeiul articolului 24 TUE, Consiliul nu adoptă acte legislative în cadrul PESC, desăvârșirea procesului de tranziție democratică în Tunisia, astfel cum s‑a arătat la punctul 131 de mai sus, nu poate avea drept efect obligarea Consiliului să retragă măsurile restrictive adoptate în cadrul Deciziei 2011/72. Astfel, retragerea acestor măsuri înainte de finalizarea anchetelor judiciare în curs, întrucât ar fi de natură să împiedice constatarea de către autoritățile tunisiene a deturnărilor de fonduri publice comise și recuperarea produsului acestor deturnări, ar fi de natură să compromită obiectivul consolidării și a sprijinirii democrației și a statului de drept în Tunisia, care este urmărit prin această decizie. Așadar, menținerea acestor măsuri, care, după cum s‑a amintit la punctul 33 de mai sus, are un caracter conservator și sunt lipsite de conotație penală, continuă să fie justificată având în vedere obiectivele PESC. În consecință, dacă argumentul reclamantului trebuie înțeles ca vizând o ingerință a unei autorități politice, precum Consiliul, în cauzele care sunt numai de competența autorităților jurisdicționale tunisiene, trebuie să se constate că menținerea acestor măsuri nu constituie o astfel de ingerință.
În consecință, motivul întemeiat pe erori vădite de apreciere ale Consiliului cu privire la evoluțiile situației politice în Tunisia nu poate fi decât respins.
În ceea ce privește motivul întemeiat, în subsidiar, pe lipsa de motivare, este suficient să se constate că din cuprinsul punctelor 127-133 de mai sus rezultă că evoluțiile situației politice în Tunisia după adoptarea Deciziei 2011/72 nu justificau o motivare specifică a menținerii, prin Decizia 2015/157, a măsurilor restrictive adoptate în cadrul acestei Decizii 2011/72 având în vedere evoluțiile menționate. În consecință, și acest motiv trebuie respins.
Rezultă din tot ceea ce precedă că al treilea motiv nu poate fi decât respins.
Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat, în subsidiar, pe o „eroare vădită de apreciere”, legată de insuficienta luare în considerare de către Consiliu a „elementului [de] drept penal” al Deciziei 2015/157
În susținerea celui de al patrulea motiv, reclamantul susține că Consiliul nu a procedat la o evaluare obiectivă a argumentelor pe care acesta i le‑a prezentat „din punct de vedere penal” în scrisoarea sa din 15 ianuarie 2015. În această privință, el susține că Consiliul a înlăturat explicațiile sale referitoare la atenuarea incriminărilor împotriva sa în Tunisia întemeindu‑se pe considerații speculative și bazate numai pe obiectivele PESC. Consiliul ar fi exclus astfel examinarea drepturilor sale în calitate de persoană supusă unei anchete judiciare din punctul de vedere al dreptului Uniunii. În replică, acesta susține că Decizia 2015/157 are o dimensiune penală sau, cel puțin, produce efecte de drept penal sau urmărește un obiectiv penal, întrucât are același efect precum o măsură de asistență judiciară dispusă de o instanță penală în temeiul Convenției Organizației Națiunilor Unite împotriva corupției, adoptată de Adunarea Organizației Națiunilor Unite la 31 octombrie 2003.
În apărare, Consiliul răspunde că Decizia 2015/157 a fost adoptată cu unicul temei juridic posibil, care este articolul 29 TUE, și că aceasta nu are nicio dimensiune penală.
Prin prezentul motiv, trebuie să se considere că reclamantul invocă, în esență, o eroare de drept întrucât Consiliul a reexaminat menținerea măsurilor restrictive care îl vizează pe reclamant, în cadrul adoptării Deciziei 2015/157, numai din punctul de vedere al obiectivelor PESC și, în consecință, fără a aplica cerințele și garanțiile care se impun în cadrul unei proceduri penale. Cu toate acestea, respectivul motiv este, în mod evident, lipsit de temei.
Pe de o parte, pentru motivele expuse la punctele 127 și 128 de mai sus, Decizia 2011/72 și, pe cale de consecință, Decizia 2015/157, care o reînnoiește, răspund obiectivelor stabilite, în cadrul PESC, la articolul 21 alineatul (2) literele (b) și (d) TUE. Pe de altă parte, astfel cum s‑a arătat la punctul 33 de mai sus, înghețarea activelor reclamantului în Uniune, care nu urmărește să sancționeze acțiunile sale în Tunisia, este lipsită de orice conotație penală. Așadar, în mod întemeiat, în cadrul adoptării Deciziei 2015/157, Consiliul s‑a preocupat numai să verifice dacă elementele de care dispunea constituiau, având în vedere obiectivele Deciziei 2011/72, care intră sub incidența PESC, un temei suficient pentru menținerea înghețării activelor menționate. Astfel, acesta nu putea fi obligat să examineze această menținere din punctul de vedere al cerințelor de drept penal și făcând ca reclamantul să beneficieze de garanții specifice analoge celei prevăzute în cadrul procedurilor penale.
Argumentele în replică ale reclamantului care urmăresc să demonstreze natura penală a înghețării fondurilor în litigiu nu pot repune în discuție această concluzie.
În primul rând, natura conservatorie a înghețării fondurilor în litigiu și faptul că menținerea acesteia depinde de soluția procedurilor penale în Tunisia nu pot să îi confere, chiar prin aceasta, un caracter penal.
Astfel, după cum rezultă din cuprinsul punctelor 33, 127 și 128 de mai sus, în cadrul unei politici de susținere a autoritățile tunisiene în vederea favorizării stabilizării democrației și a statului de drept întemeiată pe articolul 29 TUE, Consiliul are posibilitatea de a lua măsuri care să contribuie la finalizarea efectivă a procedurilor penale deschise în Tunisia pentru fapte de însușirea ilegală de fonduri ale statului. Astfel, după cum invocă Consiliul în mod întemeiat, procedurile penale în Tunisia nu constituie baza juridică a înghețării fondurilor în litigiu, ci baza factuală pe care aceasta se întemeiază. De altfel, astfel cum demonstrează motivele includerii numelui reclamantului în anexa la Decizia 2011/72, care privesc anchetele judiciare în curs care îl vizează pe reclamant, Consiliul nu a adoptat Decizia 2015/157 întemeindu‑se pe convingerea că reclamantul și‑a însușit ilegal fonduri ale statului.
În al doilea rând, comparația pe care o stabilește reclamantul între efectele înghețării fondurilor sale și efectele unei măsuri de asistență judiciară în cadrul cooperării penale internaționale nu este convingătoare.
Astfel, desigur, înghețarea fondurilor reclamantului adoptată de Consiliu are drept rezultat concret o imobilizare a fondurilor menționate în Uniune care este comparabilă cu cea care ar putea rezulta dintr‑o înghețare a acestor fonduri decisă de o autoritate judiciară națională în cadrul cooperării penale internaționale. Cu toate acestea, nu este mai puțin adevărat că natura acestor două măsuri este diferită.
Pe de o parte, înghețarea fondurilor reclamantului, care a fost adoptată în temeiul articolului 29 TUE, constituie o măsură autonomă care urmărește să realizeze obiectivele PESC și nu o măsură prin care se urmărește să se răspundă unei cereri de asistență judiciară din partea autorităților tunisiene (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 26 octombrie 2015, Portnov/Consiliul,
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
, punctul
).
Pe de altă parte, competențele Consiliului în speță, în temeiul articolului 21 alineatul (2) literele (b) și (d) și al articolului 29 TUE, se limitează la adoptarea unei înghețări a activelor persoanelor vizate, cu titlu de conservare și care prezintă, prin definiție, un caracter temporar și reversibil. În schimb, competențele autorităților judiciare naționale în cadrul cooperării penale internaționale nu se limitează în mod necesar la adoptarea unor astfel de măsuri.
Rezultă din tot ceea ce precedă că al patrulea motiv nu poate fi decât respins.
Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului de proprietate și a articolului 17 din cartă
În susținerea celui de al cincilea motiv, reclamantul arată că, în măsura în care Decizia 2015/157 nu este justificată și este ilegală, limitările aduse dreptului de proprietate al reclamantului sunt de asemenea nejustificate și încalcă articolul 17 din cartă. Consiliul contestă această argumentație.
În această privință, trebuie amintit că, pentru a fi conformă cu dreptul Uniunii, o limitare a exercițiului dreptului de proprietate trebuie să îndeplinească o triplă condiție. În primul rând, limitarea trebuie să fie „prevăzută de lege”. Cu alte cuvinte, măsura în cauză trebuie să aibă un temei legal. În al doilea rând, limitarea trebuie să vizeze un obiectiv de interes general, recunoscut ca atare de Uniune. În al treilea rând, limitarea nu trebuie să fie excesivă. Pe de o parte, ea trebuie să fie necesară și proporțională cu scopul urmărit. Pe de altă parte, substanței dreptului sau libertății în cauză nu trebuie să i se aducă atingere (a se vedea Hotărârea din 27 februarie 2014, Ezz și alții/Consiliul,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, punctele
-
și jurisprudența citată, și Hotărârea din 30 iunie 2016, CW/Consiliul,
T‑516/13
, nepublicată,
EU:T:2016:377
, punctele
-
și jurisprudența citată).
În cadrul prezentului motiv, reclamantul se limitează să susțină că, în măsura în care a demonstrat, în cadrul motivelor precedente, caracterul ilegal și nejustificat al înghețării activelor sale din Uniune, această limitare a dreptului său de proprietate prezintă de asemenea, pe cale de consecință, un caracter nejustificat. În consecință, acesta repune numai în discuție faptul că această limitare nu răspunde primelor două condiții menționate la punctul 150 de mai sus. Or, din cuprinsul punctelor 36-148 de mai sus rezultă că, în cadrul motivelor precedente, reclamantul nu a reușit să dovedească nici caracterul ilegal al înghețării fondurilor menționate, nici caracterul său nejustificat. Pe cale de consecință, acesta nu dovedește nici că limitările impuse dreptului său de proprietate prin această înghețare a fondurilor ar fi lipsite de temei legal sau nu ar fi justificate din punctul de vedere al obiectivelor Deciziei 2011/72 și ale PESC. Prin urmare, prezentul motiv trebuie respins.
Rezultă din tot ceea ce precedă că, întrucât niciunul dintre motivele din cererea introductivă nu este fondat, concluziile în anularea Deciziei 2015/157 nu pot fi decât respinse.
În ceea ce privește concluziile din primul memoriu în adaptare, având ca obiect anularea „deciziei” Consiliului din 16 noiembrie 2015, prin care acesta din urmă a respins cererea reclamantului din 29 mai 2015 de retragere a numelui său de pe lista anexată la Decizia 2011/72
În temeiul articolului 86 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, atunci când actul atacat inițial este, în cursul procedurii, înlocuit sau modificat printr‑un alt act având același obiect, reclamantul poate, înainte de închiderea fazei orale a procedurii sau înainte de decizia Tribunalului de a se pronunța fără parcurgerea fazei orale a procedurii, să își adapteze cererea introductivă pentru a ține cont de acest element nou. În temeiul articolului 86 alineatul (2) din regulamentul menționat, o astfel de adaptare trebuie efectuată prin înscris separat și în termenul prevăzut la articolul 263 al șaselea paragraf TFUE în care poate fi solicitată anularea actului care justifică adaptarea cererii introductive.
De altfel, rezultă din jurisprudență că adaptarea cererii introductive trebuie îndreptată împotriva unui act susceptibil de a face obiectul unei acțiuni în anulare, în sensul articolului 263 TFUE, cu alte cuvinte un act care produce efecte juridice obligatorii de natură a afecta interesele reclamantului, modificând în mod distinct situația juridică a acestuia (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 3 iulie 2014, Alchaar/Consiliul,
T‑203/12
, nepublicată,
EU:T:2014:602
, punctele
și
și jurisprudența citată). În această privință, potrivit unei jurisprudențe constante, nu constituie un astfel de act un act cu caracter pur confirmativ al unui act anterior, cu alte cuvinte un act care nu conține niciun element nou în raport cu un act anterior și care nu a fost precedat de o reexaminare a situației persoanei interesate (a se vedea Ordonanța din 7 decembrie 2004, Internationaler Hilfsfonds/Comisia,
C‑521/03 P
, nepublicată,
EU:C:2004:778
, punctul
și jurisprudența citată, și Ordonanța din 29 iunie 2009, Cofra/Comisia,
C‑295/08 P
, nepublicată,
EU:C:2009:407
, punctul
și jurisprudența citată).
În special, potrivit jurisprudenței, nu constituie un act pur confirmativ un act adoptat în urma unei reexaminări a actului anterior devenită necesară ca urmare a existenței unor fapte noi și esențiale. Un fapt trebuie să fie calificat, pe de o parte, drept nou atunci când nu exista în momentul adoptării actului anterior sau nu a fost luat în considerare cu ocazia acestei adoptări și, pe de altă parte, esențial atunci când modifică în mod esențial situația juridică a reclamantului, astfel cum se prezenta aceasta cu ocazia adoptării actului anterior, precum un fapt de natură să ridice îndoieli cu privire la temeinicia actului menționat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 noiembrie 2014, Comisia/Spania,
T‑481/11
,
EU:T:2014:945
, punctele
-
și jurisprudența citată).
În materie de măsuri restrictive, pe de o parte, rezultă din jurisprudență că un reclamant este autorizat, în principiu, să adapteze concluziile și motivele din cererea introductivă îndreptate împotriva unei decizii de înghețare a fondurilor adoptate împotriva sa având în vedere adoptarea unei decizii subsecvente de prelungire a înghețării fondurilor menționate. Astfel, în acest caz, această decizie subsecventă nu se limitează să confirme decizia anterioară întrucât prelungește înghețarea fondurilor în privința persoanei interesate pentru o nouă perioadă dincolo de durata deciziei menționate anterioare ca urmare a reexaminării situației sale (a se vedea în acest sens și prin analogie Ordonanța din 15 februarie 2005, PKK și KNK/Consiliul,
T‑229/02
,
EU:T:2005:48
, punctul
, confirmată în recurs prin Hotărârea din 18 ianuarie 2007, PKK și KNK/Consiliul,
C‑229/05 P
,
EU:C:2007:32
, punctul
).
Pe de altă parte, astfel cum rezultă din articolul 2 alineatul (3) și din articolul 5 alineatul (6) din Decizia 2011/72, Consiliul, în orice moment, poate fi pus în situația de a reexamina includerea numelui unei persoane în anexa la această decizie în funcție de dovezi substanțiale sau de observațiile care îi sunt prezentate, astfel încât această includere se reexaminează permanent. Aceste dispoziții urmăresc să asigure că persoanele care nu mai îndeplinesc criteriile pentru a figura în anexa la decizia menționată sunt radiate din aceasta nu numai în urma unei reexaminări periodice efectuate în fiecare an, ci, eventual, în mod imediat (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 15 noiembrie 2012, Al‑Aqsa/Consiliul și Țările de Jos/Al‑Aqsa,
C‑539/10 P și C‑550/10 P
,
EU:C:2012:711
, punctul
). În consecință, o decizie a Consiliului de a nu radia numele unei persoane incluse în anexa la Decizia 2011/72 adoptată în urma reexaminării situației sale, întemeiate pe fapte noi și esențiale, în sensul jurisprudenței amintite la punctul 155 de mai sus, nu constituie un act pur confirmativ, chiar dacă această decizie nu prelungește includerea menționată, ci menține numai aplicarea deciziei anterioare (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 13 noiembrie 2014, Comisia/Spania,
T‑481/11
,
EU:T:2014:945
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, pe de o parte, este necesar să se arate că decizia Consiliului din 16 noiembrie 2015, care este contestată în primul memoriu în adaptare, nu a modificat sau înlocuit Decizia 2015/157, care face obiectul cererii introductive. Astfel, în scrisoarea sa din 16 noiembrie 2015, Consiliul se limitează să respingă cererea reclamantului prin care se urmărește, în esență, abrogarea Deciziei 2015/157 în ceea ce îl privește. Aceasta nu cuprinde, așadar, un element nou în sensul jurisprudenței amintite la punctul 154 de mai sus.
Pe de altă parte, acest refuz nu a intervenit în urma unei reexaminări justificate prin fapte care prezintă în același timp caracter nou și esențial, în sensul jurisprudenței amintite la punctul 155 de mai sus.
Astfel, în primul rând, observațiile reclamantului prezentate la 29 mai și la 7 septembrie 2015 se referă, în esență, la fapte anterioare adoptării Deciziei 2015/157, precum și la chestiuni deja ridicate în observațiile sale din 15 ianuarie 2015 și, așadar, la elemente lipsite de caracter nou.
De altfel, singurele fapte posterioare Deciziei 2015/157 invocate în aceste observații, cu alte cuvinte o hotărâre a Cour d’appel de Tunis (Curtea de Apel din Tunis) din 25 februarie 2015, precum și trei decizii ale instanței administrative tunisiene, pronunțându‑se în cadrul unei proceduri privind măsurile provizorii, din 30 martie 2015, nu constituie fapte esențiale, cu alte cuvinte fapte susceptibile să modifice în mod esențial situația juridică a reclamantului având în vedere măsurile restrictive prelungite împotriva sa prin Decizia 2015/157.
În această privință, astfel cum s‑a amintit în mai multe rânduri, aceste măsuri restrictive sunt întemeiate pe existența unei anchete judiciare în curs care îl vizează pe reclamant pentru fapte calificabile drept deturnări de fonduri publice. Or, pe de o parte, deși din nota avocatului reclamantului în Tunisia din 24 aprilie 2015 rezultă că hotărârea Cour d’appel de Tunis (Curtea de Apel din Tunis) din 25 februarie 2015 a admis cererea reclamantului de disjungere a procedurii de instrucție penală în cadrul acestei anchete, această evoluție a procedurii nu pare, prin ea însăși, să fie de natură să repună în discuție derularea anchetei menționate. Pe de altă parte, din nota avocatului reclamantului în Tunisia, anexată la observațiile acestuia din urmă din 29 mai 2015, rezultă că cele trei decizii jurisdicționale din 30 martie 2015 au dispus suspendarea executării a trei decizii administrative de confiscare a anumitor bunuri ale reclamantului a căror legătură cu ancheta judiciară pe care se baza înghețarea activelor reclamantului în Uniune nu rezultă în mod clar.
În al doilea rând, din înscrisurile din dosar rezultă că documentele emise de autoritățile tunisiene la data de 11 mai 2015 pe care se întemeiază Consiliul în scrisoarea din 16 noiembrie 2015 nu fac decât să confirme că ancheta judiciară care îl vizează pe reclamant în Tunisia este în curs și că au fost depuse de Consiliu numai cu scopul de a răspunde argumentelor reclamantului prin care acesta urmărea să conteste temeiul acestei anchete. În consecință, aceste documente, care constituie, desigur, elemente noi, nu pot fi totuși calificate drept esențiale. Astfel, acestea nu cuprind nicio modificare esențială a situației reclamantului în comparație cu situația sa la data adoptării Deciziei 2015/157.
Această analiză nu este repusă în discuție de faptul că aceste documente au fost depuse de Consiliu în urma verificărilor pe care acesta din urmă indicase, în scrisoarea sa din 4 februarie 2015, că avea intenția să le efectueze în urma observațiilor reclamantului.
Astfel, articolul 2 alineatul (3) și articolul 5 alineatul (6) din Decizia 2011/72 conferă Consiliului o marjă de apreciere importantă pentru a decide cu privire la oportunitatea de a proceda la verificări ale elementelor care îi sunt prezentate de autoritățile tunisiene sau de reclamant, în special pentru a se informa cu privire la stadiul procedurii judiciare care îl vizează pe acesta din urmă. În consecință, orice element nou obținut în urma unor verificări efectuate de Consiliu
ex officio
sau la cererea reclamantului nu constituie în mod necesar un fapt esențial de natură să justifice o reexaminare a includerii numelui reclamantului în anexa la decizia menționată și să conducă, în cazul refuzului de a repune în discuție această includere, la o decizie cauzatoare de prejudicii.
În speță, din înscrisurile din dosar rezultă că, în scrisoarea sa din 4 februarie 2015, Consiliul a arătat, în esență, că, deși estima justificată menținerea includerii numelui reclamantului în anexa la Decizia 2011/72, acesta lua notă de observațiile reclamantului privind stadiul anchetei judiciare în curs care îl viza în Tunisia și că ar proceda la o nouă examinare a măsurilor restrictive care îl privesc anterior datei de 31 iulie 2015. Se dovedește că, în urma acestei scrisori, Consiliul a ținut seama și de observațiile prezentate de reclamant la 18 februarie, la 29 mai și la 7 septembrie 2015 și i‑a răspuns acestuia din urmă în scrisoarea sa din 16 noiembrie 2015 raportându‑i rezultatul verificărilor pe care le efectuase între timp pe lângă autoritățile tunisiene și, în special, comunicându‑i documentele prevăzute la punctul 163 de mai sus. Prin aceasta, considerând util să procedeze la aceste verificări, Consiliul s‑a limitat să utilizeze marja de apreciere care îi este conferită de dispozițiile menționate la punctele 157 și 165 de mai sus și nu a procedat la o reexaminare a situației reclamantului devenită necesară prin intervenția unor fapte de natură să modifice în mod esențial această situație.
Astfel, arătând, în scrisoarea sa din 16 noiembrie 2015, că măsurile restrictive care îl vizează pe reclamant trebuiau menținute în privința acestuia, Consiliul nu a adoptat o decizie nouă distinctă de Decizia 2015/157, ci nu a făcut altceva decât să o confirme pe aceasta din urmă. Această scrisoare, în măsura în care respinge cererea reclamantului de retragere a numelui său din anexa la Decizia 2011/72, constituie, așadar, un act pur confirmativ care nu îi aduce prejudicii reclamantului. În consecință, concluziile primului memoriu în adaptare prin care se solicită anularea acestui act trebuie respinse ca inadmisibile.
Argumentele reclamantului pentru a demonstra admisibilitatea acestui memoriu în adaptare nu pot repune în discuție această concluzie.
În primul rând, este lipsit de temei raționamentul reclamantului potrivit căruia decizia Consiliului din 16 noiembrie 2015 a modificat Decizia 2015/157, întrucât a transformat această din urmă decizie, care era până atunci o „decizie condițională”, în „decizie necondițională”. Astfel, pe de o parte, după cum a arată Consiliul în esență în observațiile formulate cu privire la acest memoriu în adaptare, această argumentație se bazează pe premisa eronată că scrisoarea Consiliului din 4 februarie 2015, în care această instituție indicase că va reexamina situația reclamantului anterior datei de 31 iulie 2015, ar fi conferit Deciziei 2015/157 un caracter condițional. Pe de altă parte, facultatea Consiliului de a reexamina măsurile restrictive adoptate în cadrul Deciziei 2011/72, în temeiul dispozițiilor acestei din urmă decizii menționate la punctul 157 de mai sus, în scopul, eventual, de a le abroga sau de a le modifica, nu are deloc drept efect să confere acestor măsuri un caracter „condițional”. În consecință, faptul că, în scrisoarea sa din 16 noiembrie 2015, Consiliul a arătat că măsurile restrictive care îl vizează pe reclamant trebuiau menținute în privința sa nu a avut deloc drept efect transformarea Deciziei 2015/157 în act necondițional. În plus, este necesar să se arate că, în funcție de eventuale fapte noi și esențiale aduse la cunoștința sa, Consiliul era în măsură să abroge sau să modifice măsurile menționate posterior acestei scrisori din 16 noiembrie 2015.
În al doilea rând, contrar susținerilor reclamantului, admisibilitatea acestui memoriu în adaptare nu poate fi justificată de necesitatea de a‑i acorda, în conformitate cu principiul egalității armelor, posibilitatea de a comenta elementele prezentate de Consiliu în cadrul duplicii.
Astfel, pe de o parte, principiul egalității armelor nu poate avea, în speță, drept efect redeschiderea termenelor de introducere a unei acțiuni împotriva Deciziei 2015/157. În plus, caracterul atacabil al unui act trebuie determinat având în vedere numai o apreciere obiectivă a esenței sale și nu având în vedere respectarea principiului egalității armelor (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 20 septembrie 2012, Franța/Comisia,
T‑154/10
,
EU:T:2012:452
, punctele
-
).
Pe de altă parte și în orice caz, reclamantul a avut posibilitatea, în cursul ședinței din 14 decembrie 2016, să prezinte observații în ceea ce privește elementele prezentate de Consiliu în duplică. În plus, astfel cum rezultă din cuprinsul punctului 61 de mai sus, Tribunalul a considerat că aceste elemente, care erau posterioare Deciziei 2015/157, nu puteau fi luate în considerare în cadrul aprecierii legalității acestei decizii. În consecință, respingerea concluziilor din primul memoriu în adaptare ca inadmisibile nu poate aduce atingere egalității armelor.
Rezultă din tot ceea ce precedă că aceste concluzii trebuie respinse ca inadmisibile.
În ceea ce privește concluziile din al doilea memoriu în adaptare, având ca obiect anularea Deciziei 2016/119
În cadrul celui de al doilea memoriu în adaptare, care vizează Decizia 2016/119, reclamantul invocă, în esență, cinci motive. Primul dintre aceste motive se întemeiază pe încălcarea prezumției de nevinovăție și a principiului bunei administrări, al doilea, pe lipsa unei baze factuale suficient de solide a măsurilor în litigiu, al treilea, pe pierderea obiectului deciziei menționate, al patrulea, pe încălcarea principiului termenului rezonabil și al cincilea, pe ingerința vădit disproporționată a Consiliului în dreptul de proprietate al reclamantului.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, după cum s‑a arătat la punctul 16 de mai sus, Decizia 2016/119 a reînnoit aplicarea Deciziei 2011/72 până la 31 ianuarie 2017 și a modificat motivele includerii numelui reclamantului în lista anexată la această decizie întemeindu‑se pe atestarea din partea autorităților tunisiene din 20 octombrie 2015, prevăzută la punctul 16 de mai sus. Această modificare a constat în înlocuirea mențiunii infracțiunii de complicitate la abuz de influență asupra unui funcționar public în vederea obținerii în mod direct sau indirect a unui avantaj pentru o altă persoană cu mențiunea infracțiunii abuz de influență asupra unui funcționar public în vederea obținerii în mod direct sau indirect a unui avantaj pentru o altă persoană.
De altfel, conform jurisprudenței amintite la punctul 156 de mai sus, trebuie arătat că concluziile din cel de al doilea memoriu în adaptare, având ca obiect anularea Deciziei 2016/119, care reînnoiește Decizia 2011/72 pentru o nouă perioadă dincolo de durata prevăzută de Decizia 2015/157, sunt admisibile.
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea prezumției de nevinovăție și a principiului bunei administrări
În cadrul primului motiv, reclamantul reia, în esență, argumentația pe care a dezvoltat‑o în cadrul celui de al doilea și al celui de al treilea aspect ale celui de al doilea motiv al cererii introductive, referitoare la o pretinsă încălcare a prezumției de nevinovăție. Acesta invocă, în susținerea acestei argumentații, pe de o parte, un comunicat de presă din 25 ianuarie 2016 emis de organizația neguvernamentală Transparency International, în care se menționează că o înghețare a fondurilor fusese impusă unui număr de 48 de persoane în Tunisia „pe baza unor elemente de probă care dovedesc că acestea au deturnat fonduri publice și au abuzat de funcțiile lor”. Pe de altă parte, acesta se prevalează de asemenea de nota autorităților tunisiene din data de 15 ianuarie 2016, care răspunde cererilor de lămurire ale Consiliului privind situația reclamantului și care dovedește, în opinia acestuia, că „nu i se va face dreptate pe fond” în cadrul anchetei judiciare care îl vizează în Tunisia.
La rândul său, Consiliul contestă, în esență, relevanța acestor noi elemente de probă.
Trebuie să se constate că raționamentul adoptat la punctele 107-112 și 118 de mai sus în cadrul examinării celui de al doilea și a celui de al treilea aspect ale celui de al doilea motiv din cererea introductivă este aplicabil în speță. Astfel, pe de o parte, comunicatul de presă al Consiliului din 31 ianuarie 2011, vizat la punctul 103 de mai sus, constituie un act distinct de Decizia 2011/72 și de Decizia 2016/119 și care nu a fost îndeplinit în cadrul procedurii de adoptare a acestor decizii. Reclamantul, care nu contestă că aceste decizii nu încalcă, prin ele însele, prezumția de nevinovăție, nu se poate, așadar, prevala în mod util de o astfel de încălcare care viciază, potrivit afirmațiilor sale, comunicatul de presă menționat pentru a repune în discuție legalitatea lor. Pe de altă parte, în orice caz, această critică se bazează pe o interpretare literală a aceluiași comunicat de presă, în timp ce acesta din urmă trebuie interpretat prin referire la conținutul Deciziei 2011/72, a cărei adoptare avea, printre altele, obiectivul să o anunțe publicului. Or, din moment ce conținutul anexei la această din urmă decizie nu îl vizează pe reclamant în calitate de persoană declarată răspunzătoare de însușirea ilegală de fonduri ale statului tunisian, ci în calitate de persoană care face obiectul unor investigații judiciare pentru astfel de fapte, conținutul comunicatului de presă menționat, care se referă la aceasta, nu poate încălca dreptul reclamantului la respectarea prezumției de nevinovăție.
În consecință, chiar presupunând că declarațiile care figurează în comunicatul de presă al Transparency International vizat la punctul 177 de mai sus au încălcat dreptul reclamantului la respectarea prezumției de nevinovăție, această încălcare nu poate fi imputată comunicatului de presă al Consiliului din 31 ianuarie 2011 menționat mai sus, nici, în orice caz, să afecteze legalitatea Deciziei 2016/119.
În ceea ce privește nota din 15 ianuarie 2016 a autorităților tunisiene, este necesar să se arate că afirmațiile reclamantului în această privință sunt, în orice caz, pur speculative. Astfel, această notă se limitează să expună motivele de ordin procedural pentru care magistratul însărcinat cu instrucția dosarului nu a disjuns cauza reclamantului de cauzele privind celelalte persoane implicate. În consecință, nimic nu indică, în această notă, ce concluzii vor fi trase de autoritățile tunisiene din ancheta judiciară care îl vizează pe reclamant, nici că ar exista o legătură plauzibilă între considerațiile pe care aceasta le conține și comunicatul de presă al Consiliului în cauză.
În consecință, primul motiv trebuie respins.
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe lipsa unei baze factuale suficient de solide a măsurilor în litigiu
Al doilea motiv cuprinde, în esență, patru aspecte, întemeiate, primul, pe caracterul prea vag al afirmațiilor pe care se bazează menținerea includerii numelui reclamantului în anexa la Decizia 2011/72, al doilea, pe neexaminarea separată a dosarului său de către autoritățile judiciare tunisiene, creând, în opinia sa, iluzia unei baze factuale solide, al treilea, pe lipsa unei activități semnificative în cadrul procedurii judiciare din Tunisia, în ceea ce îl privește, și, al patrulea, pe gradul de precizie insuficient al afirmațiilor menționate mai sus în ceea ce privește faptele care îi sunt reproșate și răspunderea sa individuală.
La rândul său, Consiliul contestă relevanța elementelor puse în evidență de reclamant bazându‑se pe Hotărârea din 14 aprilie 2016, Ben Ali/Consiliul (
T‑200/14
, nepublicată,
EU:T:2016:216
).
– Cu privire la primul aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe caracterul prea vag al afirmațiilor pe care se bazează menținerea includerii numelui reclamantului în anexa la Decizia 2011/72
Cu titlu introductiv, trebuie arătat că primul aspect al celui de al doilea motiv se bazează pe o critică nouă care nu a fost prezentată în cadrul cererii introductive, în special în primul motiv al acesteia. De altfel, această critică nu poate fi considerată o detaliere a uneia dintre criticile deja expuse în cadrul motivului menționat (a se vedea Hotărârea din 15 martie 2006, Italia/Comisia,
T‑226/04
,
EU:T:2006:85
, punctele
și
și jurisprudența citată). Cu toate acestea, reclamantul este îndreptățit să formuleze pentru prima dată această critică, în cadrul adaptării primului motiv menționat, în lumina noilor motive de includere a numelui său introduse prin Decizia 2016/119, precum și a atestării din partea autorităților tunisiene din 20 octombrie 2015, care constituie elemente noi (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 13 septembrie 2013, Anbouba/Consiliul,
T‑563/11
, nepublicată,
EU:T:2013:429
, punctul
).
Cu toate acestea, pentru motivele expuse la punctele 187-195 de mai jos, această critică nu este fondată.
În primul rând, reclamantul invocă, pe de o parte, divergențe între atestarea din partea autorităților tunisiene din 20 octombrie 2015 și motivele includerii numelui său în anexa la Decizia 2011/72, modificată prin Decizia 2016/119, în ceea ce privește natura infracțiunilor penale menționate și, pe de altă parte, caracterul insuficient al precizărilor referitoare la aceste infracțiuni penale și la elementele concrete care permit dovedirea acestora.
În această privință, este necesar să se arate că, deși motivele includerii numelui reclamantului în anexa la Decizia 2011/72, modificată prin Decizia 2016/119, care au fost reținute de Consiliu enunță infracțiunile care fac obiectul anchetei judiciare în curs care îl vizează pe reclamant în Tunisia în mod mai concis decât atestarea din partea autorităților tunisiene în cauză, aceste motive și această atestare nu prezintă nicio divergență semnificativă. În plus, Consiliul nu poate fi obligat să reproducă, în motivele includerii numelui reclamantului, elementele de probă pe care se întemeiază aceste motive, din moment ce, de altfel, acesta i‑a comunicat reclamantului elementele de probă menționate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 iunie 2016, Al Matri/Consiliul,
T‑545/13
, nepublicată,
EU:T:2016:376
, punctele
și
).
În al doilea rând, trebuie arătat că, deși atestarea în cauză nu menționează împrejurările concrete la care se raportează infracțiunile în discuție, aceasta menționează, în mod suficient de specific, infracțiunile menționate și gradul de implicare prezumat al reclamantului în aceste infracțiuni, fie în calitate de autor al infracțiunii, fie în calitate de complice, astfel încât să permită Consiliului să determine dacă reclamantul îndeplinește criteriile generale definite la articolul 1 alineatul (1) din Decizia 2011/72 (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 30 iunie 2016, Al Matri/Consiliul,
T‑545/13
, nepublicată,
EU:T:2016:376
, punctul
).
În plus, astfel cum arată printre altele recurgerea reclamantului la noțiunea de
actus reus
, argumentația sa este întemeiată pe premisa eronată că elementele de probă pe care se bazează Consiliul ar trebui să prezinte precizia cerută pentru stabilirea răspunderii sale în infracțiunile menționate mai sus. Or, reclamantul nu contestă, de altfel, că Consiliul are facultatea de a se baza pe anchete judiciare în curs privind aceste infracțiuni, cu alte cuvinte la un stadiu al procedurii penale în care, prin definiție, elementele care permit stabilirea existenței acestei răspunderi sau, dimpotrivă, înlăturarea acesteia sunt în curs de determinare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 iunie 2016, Al Matri/Consiliul,
T‑545/13
, nepublicată,
EU:T:2016:376
, punctele
-
).
Pentru aceleași motive, este nerelevant faptul că nu este desemnată identitatea altor persoane decât reclamantul care sunt prezumate ca fiind implicate în infracțiunile menționate și la care se referă motivele includerii numelui reclamantului și atestarea din partea autorităților tunisiene din20 octombrie 2015. Astfel, după cum s‑a indicat la punctul 189 de mai sus, este suficient că această atestare menționează, în mod suficient de specific, infracțiunile menționate și gradul de implicare prezumat al reclamantului în aceste infracțiuni. Același lucru este valabil cu privire la lipsa, în această atestare, a unei indicații temporale și spațiale privind infracțiunile vizate.
Este de asemenea nerelevantă calificarea pretins eronată a fostului președinte al Republicii Tunisiene drept funcționar public. Astfel, este suficient să se constate că nici atestarea vizată la punctul 16 de mai sus, nici motivele includerii numelui reclamantului care figurează în anexa la Decizia 2011/72, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2016/119, nu se referă la această persoană. În plus, este necesar să se arate că, din moment ce funcțiile pe care această persoană le‑a exercitat astfel pot implica gestionarea de fonduri publice, acestea pot fi, în orice caz, asimilate funcțiilor exercitate de un funcționar public, în scopul constatării unei infracțiuni calificabile drept însușire ilegală de fonduri ale statului, în sensul articolului 1 alineatul (1) din Decizia 2011/72 (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 14 aprilie 2016, Ben Ali/Consiliul,
T‑200/14
, nepublicată,
EU:T:2016:216
, punctele
și
).
În al treilea rând, reclamantul consideră că, în pofida noilor elemente prezentate de Consiliu înainte de adoptarea Deciziei 2016/119, în special documentul din 18 ianuarie 2016 cu numărul de referință MD 7/16 EXT 1 RELEX, anexat la scrisoarea Consiliului din 29 ianuarie 2016, această instituție nu dispune și nu a dispus niciodată de elemente de probă susceptibile să susțină afirmațiile în privința sa. În ceea ce privește documentul menționat mai sus, reclamantul arată, în special, că mențiunea privind comisiile rogatorii internaționale, care figurează în acest document, nu cuprinde niciuna dintre precizările necesare care permit să se determine obiectul acestor comisii rogatorii, celelalte persoane vizate de acestea sau destinatarii lor.
În această privință, trebuie arătat, mai întâi, că reclamantul nu poate invoca în mod util împotriva Deciziei 2016/119 că, până la prezentarea documentului MD 7/16 EXT 1 RELEX din 18 ianuarie 2016, Consiliul nu dispunea de niciun element de probă privind implicarea sa în infracțiunile care fac obiectul anchetelor judiciare care îl vizează în Tunisia. Astfel, după cum s‑a amintit la punctul 61 de mai sus, legalitatea unui act al Uniunii trebuie apreciată în funcție de elementele de fapt și de drept existente la data adoptării actului. În consecință, legalitatea Deciziei 2016/119 trebuie apreciată în lumina elementelor de probă deținute de Consiliu la momentul adoptării acestei decizii, cu alte cuvinte la 28 ianuarie 2016.
De altfel, reclamantul nu prezintă niciun element de natură să repună în discuție exactitatea materială a elementelor prezentate în documentul MD 7/16 EXT 1 RELEX și, în special, la punctul 3 al acestuia, menționarea a cinci comisii rogatorii internaționale care îl vizează, din 19 ianuarie 2011, din 21 ianuarie 2011, din 10 ianuarie 2012, din 22 octombrie 2013 și din 5 mai 2015. În orice caz, din moment ce atestarea din partea autorităților tunisiene din 20 octombrie 2015 stabilește existența unor anchete judiciare care îl vizează pe reclamant pentru fapte calificabile drept deturnări de fonduri publice, aceasta constituie, în această calitate, un element de probă suficient pe care Consiliul putea să se întemeieze pentru menținerea includerii numelui reclamantului în anexa la Decizia 2011/72. În consecință, chiar presupunând că mențiunea respectivă privind comisiile rogatorii internaționale este lipsită de precizie, această împrejurare nu este determinantă.
Prin urmare, primul aspect al celui de al doilea motiv trebuie respins.
– Cu privire la al doilea aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe neexaminarea separată a dosarului reclamantului de către autoritățile judiciare tunisiene
În susținerea prezentului aspect, reclamantul arată că instrucția dosarului său trebuia efectuată de autoritățile judiciare tunisiene separat de cea a dosarului celorlalte persoane și repune în discuție decizia magistratului de instrucție care, astfel cum arată autoritățile tunisiene în nota lor din 15 ianuarie 2016, a considerat necesar să nu procedeze la o astfel de disjungere, în pofida hotărârii Cour d’appel de Tunis (Curtea de Apel din Tunis) din 25 februarie 2015.
Aceste împrejurări nu pot însă afecta legalitatea Deciziei 2016/119. Astfel, acestea ridică probleme de drept procedural tunisian cu privire la care numai instanțele tunisiene sunt competente să se pronunțe, eventual în cadrul unei noi acțiuni a reclamanților împotriva deciziei menționate mai sus a magistratului de instrucție. În plus, explicațiile furnizate de autoritățile tunisiene în nota menționată mai sus, în răspuns la cererile de lămurire ale Consiliului, confirmă că tratamentul acordat de aceste autorități chestiunii disjungerii dosarului reclamantului se baza pe considerații pur juridice și că nu existau în acest caz elemente de natură să suscite întrebări legitime privind un posibil abuz de putere din partea acestor autorități care să repună în discuție menținerea măsurilor restrictive în privința reclamantului.
De altfel, împrejurarea că reclamantul nu ar avea el însuși legături familiale cu soția fostului președinte al Republicii Tunisiene este lipsită de relevanță în speță. Astfel, numele reclamantului este inclus în lista anexată la Decizia 2011/72, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2016/119, nu ca urmare a acestor legături familiale, ci ca urmare a unei anchete judiciare din partea autorităților tunisiene referitoare la implicarea personală în fapte calificabile drept însușirea ilegală de fonduri ale statului.
În plus, deși reclamantul face eforturi să demonstreze că, spre deosebire de celelalte persoane vizate de anchete judiciare conexe, instanțele tunisiene l‑au achitat progresiv de măsurile de constrângere adoptate în cadrul anchetei judiciare care îl vizează, elementele pe care le invocă în susținerea acestei demonstrații nu sunt semnificative. Astfel, după cum s‑a arătat, în esență, la punctele 49-56 de mai sus, diferitele decizii jurisdicționale de ridicare a interdicțiilor de părăsire a teritoriului tunisian și de anulare a deciziilor de confiscare a bunurilor reclamantului nu pot prejudeca poziția finală a instanțelor tunisiene cu privire la soluția procedurilor penale pe care se bazează Consiliul. În plus, reclamantul nu explică, în niciun moment, legătura care ar exista între aceste diferite decizii jurisdicționale și procedurile penale în cauză. În aceste condiții, Consiliul nu a săvârșit nicio eroare în aprecierea elementelor furnizate de autoritățile tunisiene și nu s‑a asociat la o „activitate ilegală” a acestora din urmă atunci când a considerat că elementele menționate permiteau prelungirea măsurilor restrictive îndreptate împotriva reclamantului.
În consecință, al doilea aspect al celui de al doilea motiv trebuie respins.
– Cu privire la al treilea aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe lipsa unei activități semnificative în cadrul procedurii judiciare din Tunisia, în ceea ce îl privește pe reclamant
Reclamantul susține că documentul din 10 decembrie 2015 având numărul de referință MD 745/15 ADD 1 EXT 1, care conține o fișă întocmită de autoritățile tunisiene care reia principalele elemente ale cauzei nr. 19592/1 în care acesta este implicat, denotă o lipsă de activitate a autorităților judiciare în ceea ce privește instrucția acestei cauze.
Această argumentație nu poate fi acceptată.
Astfel, pe de o parte, fișa în discuție menționează că, în cadrul cauzei nr. 19592/1, reclamantul a făcut obiectul unui interogatoriu din partea judecătorului de instrucție în data de 14 mai 2014, ceea ce el nu contestă. De altfel, astfel cum rezultă din nota avocatului reclamantului în Tunisia din 4 februarie 2016, anexată la cel de al doilea memoriu în adaptare, reclamantul a făcut obiectul de asemenea, anterior, a două interogatorii la 15 februarie 2012 și la 21 februarie 2012, în contextul aceleiași cauze.
Pe de altă parte, rezultă în mod clar din fișa în discuție că respectiva cauză nr. 19592/1 îl vizează nu numai pe reclamant, ci și ansamblul persoanelor vizate de o plângere având ca obiect utilizarea legăturii de rudenie sau de alianță cu fostul președinte al Republicii Tunisiene în vederea încheierii de contracte fictive și de contracte de achiziții publice ilegale. Din această fișă rezultă de asemenea că, între 14 mai 2014 și 4 martie 2015, un mare număr de acte de instrucție au fost adoptate în cadrul acestei cauze de magistratul sau de magistrații competenți. În plus, nimic din această fișă nu indică faptul că niciun act de instrucție nu ar fi fost luat în afara acestei perioade.
În consecință, ținând seama de toate aceste elemente, faptul că, în cadrul cauzei menționate, ultimul act de instrucție care îl vizează pe reclamant și menționat în fișa în discuție a avut loc la 14 mai 2014 nu este de natură, el însuși, să indice un tratament dilatoriu al acestei cauze și o lipsă de diligență din partea autorităților tunisiene. În orice caz, chiar presupunând că aceasta ar fi situația, pentru motivele invocate la punctele 67-75 de mai sus, Consiliul nu poate fi obligat, numai pentru acest motiv, să pună capăt înghețării fondurilor care îl vizează pe reclamant. Prin urmare, al treilea aspect al celui de doilea motiv trebuie respins.
– Cu privire la al patrulea aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe lipsa de precizie cerută de jurisprudență în ceea ce privește faptele reproșate reclamantului și răspunderea sa individuală
În susținerea prezentului aspect, reclamantul se întemeiază pe punctul 44 din Hotărârea din 26 octombrie 2015, Portnov/Consiliul (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
), precum și pe punctele 44 și 48 din Hotărârea din 28 ianuarie 2016, Stavytskyi/Consiliul (
T‑486/14
, nepublicată,
EU:T:2016:45
), pentru a susține că Consiliul are obligația nu numai de a indica infracțiunile precise pe care persoana al cărei nume este inclus în lista în cauză este suspectată că le‑a săvârșit, ci și de a da detalii privind răspunderea individuală a persoanei menționate în actele respective. Aceste criterii nu ar fi îndeplinite în speță. În plus, având în vedere aceste hotărâri, Consiliul nu ar putea să se limiteze la a considera că poate îngheța activele din Uniune ale unui resortisant al unei țări terțe, pentru simplul motiv că acesta face obiectul unei urmăriri penale în țara terță avută în vedere. În sfârșit, în opinia reclamantului, în lipsa unui progres în procedura penală care îl vizează, nu se poate considera că acesta face obiectul urmăririi penale.
În această privință, trebuie amintit că Hotărârea din 26 octombrie 2015, Portnov/Consiliul (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
), și Hotărârea din 28 ianuarie 2016, Stavytskyi/Consiliul (
T‑486/14
, nepublicată,
EU:T:2016:45
), privesc acțiuni împotriva Deciziei 2014/119/PESC a Consiliului din 5 martie 2014 privind măsuri restrictive împotriva anumitor persoane, entități și organisme având în vedere situația din Ucraina (
JO 2014, L 66, p. 26
).
La punctul 44 din Hotărârea din 26 octombrie 2015, Portnov/Consiliul (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
), și la punctul 44 din Hotărârea din 28 ianuarie 2016, Stavytskyi/Consiliul (
T‑486/14
, nepublicată,
EU:T:2016:45
), Tribunalul a constatat că singurul element de probă pe care se bazau măsurile restrictive în litigiu, deși provenea de la o înaltă instanță judiciară a țării terțe, și anume, Procurorul General al Ucrainei, nu conținea decât o afirmație generală și generică care lega numele reclamanților, printre cele ale altor foști înalți funcționari, de o anchetă care, în esență, urmărea să verifice chiar existența unor fapte de deturnare de fonduri publice. De altfel, tot la aceste puncte, Tribunalul a constatat că, deși indică infracțiunea pe care reclamanții erau suspectați că ar fi săvârșit‑o potrivit codului penal ucrainean, și anume o însușire de fonduri ale statului ucrainean sancționată la articolul 191 din codul menționat, scrisoarea nu furniza nicio precizare cu privire la dovedirea faptelor pe care ancheta condusă de autoritățile ucrainene era pe cale să le verifice și, cu atât mai puțin, cu privire la răspunderea individuală, chiar prezumată, a reclamantului în privința lor.
În plus, la punctul 48 din Hotărârea din 28 ianuarie 2016, Stavytskyi/Consiliul (
T‑486/14
, nepublicată,
EU:T:2016:45
), Tribunalul a considerat că, independent de stadiul în care se afla procedura care se presupune că îl viza pe reclamant, Consiliul nu putea adopta măsuri restrictive în privința sa fără să cunoască faptele de deturnare de fonduri publice care îi erau reproșate în mod specific de autoritățile ucrainene, întrucât numai având cunoștință de aceste fapte Consiliul ar fi fost în măsură să stabilească faptul că erau susceptibile, pe de o parte, să fie calificate drept deturnare de fonduri publice și, pe de altă parte, să repună în discuție statul de drept în Ucraina, a cărui consolidare și susținere constituie obiectivul urmărit de adoptarea măsurilor restrictive în cauză (Hotărârea din 28 ianuarie 2016, Stavytskyi/Consiliul,
T‑486/14
, nepublicată,
EU:T:2016:45
, punctul
).
Independent de aspectul dacă măsurile restrictive adoptate în cadrul Deciziei 2014/119 sunt comparabile din toate punctele de vedere cu cele adoptate în cadrul Deciziei 2011/72, este suficient să se constate că, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 44 din Hotărârea din 26 octombrie 2015, Portnov/Consiliul (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
), și din cuprinsul punctelor 44 și 48 din Hotărârea din 28 ianuarie 2016, Stavytskyi/Consiliul (
T‑486/14
, nepublicată,
EU:T:2016:45
), contextul factual al cauzelor în care s‑au pronunțat aceste hotărâri diferă în mod semnificativ de cel din prezenta cauză.
Astfel, pe de o parte, contextul din prezenta cauză se caracterizează prin existența unei anchete judiciare în curs de instrucție care îl vizează pe reclamant, care este dovedită prin atestări emise de instanța în cadrul căreia au loc aceste instrucții și care precizează în mod detaliat referințele cauzei respective, precum și natura exactă a infracțiunilor care fac obiectul acestei instrucții și gradul de implicare prezumat a reclamantului în aceste infracțiuni. În consecință, contrar susținerilor reclamantului, măsurile restrictive care îl vizează se bazează pe elemente factuale concrete referitoare la infracțiunile pe care este presupus că le‑a săvârșit și la răspunderea sa individuală prezumată în aceste infracțiuni. În plus, din înscrisurile din dosar reiese că, pe lângă aceste atestări, Consiliul dispunea de asemenea, la momentul adoptării Deciziei 2016/119, de documente emise de autoritățile tunisiene și care conțin precizări suplimentare în ceea ce privește natura faptelor care fac obiectul anchetei care îl vizează pe reclamant, precum și stadiul acestei anchete (a se vedea documentele menționate la punctele 193 și 202 de mai sus).
Pe de altă parte, astfel cum a constatat Tribunalul la punctul 44 din Hotărârea din 26 octombrie 2015, Portnov/Consiliul (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
), și la punctul 44 din Hotărârea din 28 ianuarie 2016, Stavytskyi/Consiliul (
T‑486/14
, nepublicată,
EU:T:2016:45
), măsurile restrictive în cauză în aceste hotărâri se bazau numai pe o scrisoare a procurorului general al Ucrainei, care nu conținea decât o afirmație generală și generică ce lega numele reclamanților, printre cele ale altor foști înalți funcționari, de o anchetă care, în esență, urmărea să verifice chiar existența unor fapte de deturnare de fonduri publice și nu conținea nicio precizare suplimentară.
În consecință, reclamantul nu poate susține că, în cadrul adoptării Deciziei 2016/119, Consiliul nu ar fi respectat cerințele definite în Hotărârea din 26 octombrie 2015, Portnov/Consiliul (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
), și în Hotărârea din 28 ianuarie 2016, Stavytskyi/Consiliul (
T‑486/14
, nepublicată,
EU:T:2016:45
).
În ceea ce privește argumentul reclamantului potrivit căruia acesta nu putea fi considerat urmărit de autoritățile tunisiene, pentru motivele expuse la punctele 82-84 de mai sus, acesta este lipsit de temei.
Rezultă din tot ceea ce precedă că al patrulea aspect al celui de al doilea motiv și, pe cale de consecință, acest motiv în ansamblu nu pot fi decât respinse.
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe susținerea că Decizia 2016/119 ar fi lipsită de obiect
În cadrul acestui motiv, reclamantul se limitează să adapteze la contextul Deciziei 2016/119 argumentația pe care a expus‑o în cadrul celui de al treilea motiv al cererii introductive și care se bazează în esență pe teza că evoluțiile procesului democratic în Tunisia ar priva de temei juridic această decizie. Or, pentru aceleași motive precum cele expuse la punctele 127-133 de mai sus, această argumentație nu poate fi decât respinsă.
Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului termenului rezonabil de soluționare
În cadrul acestui al patrulea motiv, reclamantul adaptează argumentația referitoare la termenul rezonabil de soluționare pe care a prezentat‑o, în cadrul cererii introductive, în susținerea celui de al doilea aspect al primului motiv și al primului aspect al celui de al doilea motiv. În opinia sa, argumentația Consiliului, în cadrul duplicii, potrivit căreia durata anchetei judiciare desfășurate de autoritățile tunisiene se justifică în temeiul naturii infracțiunilor care fac obiectul acesteia și al existenței unor proceduri de asistență judiciară, nu s‑ar baza pe niciun element factual în ceea ce îl privește. De altfel, menținerea măsurilor restrictive s‑ar baza pe un „viciu al circularității”. Astfel, autoritățile tunisiene ar avea interes să nu accelereze procedura penală care îl privește pe reclamant astfel încât să confere un „efect punitiv maxim” înghețării activelor reclamantului în Uniune, în timp ce Consiliul ar putea justifica durata acestei înghețări a fondurilor invocând durata procedurii penale în Tunisia.
În observațiile formulate cu privire la al doilea memoriu în adaptare, Consiliul răspunde că acționează în mod independent de autoritățile tunisiene și că nu este obligat să își fundamenteze aprecierea sa cu privire la situația reclamantului pe o decizie a autorităților judiciare tunisiene, ci are numai facultatea de a face acest lucru. El deduce din aceasta că nu există în speță un „viciu al circularității” și că Hotărârea din 9 septembrie 2010, Al‑Aqsa/Consiliul (
T‑348/07
,
EU:T:2010:373
), care este invocată de reclamant, nu este relevantă în această privință.
Referitor la aceasta, trebuie amintit că, pentru a respinge al doilea aspect al primului motiv al cererii introductive, s‑a arătat, pe de o parte, la punctele 61-75 de mai sus, că, chiar în ipoteza în care elementele prezentate de reclamant anterior adoptării Deciziei 2015/157 ar fi justificat verificări ale Consiliului privind stadiul anchetelor judiciare care îl vizau pe reclamant, aceste elemente nu puteau obliga Consiliul să pună capăt înghețării activelor sale din Uniune. Pe de altă parte, s‑a arătat la punctele 77 și 78 de mai sus că aceste elemente nu erau de natură să suscite întrebări legitime privind o eventuală încălcare a dreptului său la un termen rezonabil de soluționare de către autoritățile tunisiene. La punctul 96 de mai sus, în special, Tribunalul s‑a întemeiat pe același raționament pentru a respinge primul aspect al celui de al doilea motiv al cererii introductive.
De altfel, trebuie arătat că, astfel cum a invocat Consiliul în duplică, acesta consideră că dispune de elemente care demonstrează că procedura judiciară în Tunisia nu suferă de întârzieri nejustificate și că această procedură se înscrie în cadrul unei cauze deosebit de complexe care implică numeroși suspecți. Consiliul se întemeiază, în această privință, pe documentele având numerele de referință MD 2015/552 EXT 2 și MD 2015/553 EXT 2, care conțin un raport al autorităților tunisiene cu privire la stadiul avansării anchetelor judiciare din 11 mai 2015 și, respectiv, o fișă privind cauza nr. 19592/1, din aceeași zi, emisă de primul birou de instrucție al Tribunal de grande instance (Tribunalul de Mare Instanță) din Tunis.
Or, este necesar să se constate că documentele vizate la punctul 221 de mai sus tind să sublinieze existența unei activități procedurale efective în cadrul instrucției cauzei în care este implicat reclamantul, precum și complexitatea acestei cauze ca urmare a numărului de persoane vizate și a măsurilor de instrucție necesare, printre care comisii rogatorii internaționale.
Deși este adevărat că aceste documente nu prea fac referire la situația personală a reclamantului, acesta din urmă nu poate totuși că susțină că argumentația Consiliului în această privință nu se bazează pe niciun element factual care îl privește. Astfel, în măsura în care ancheta privind infracțiunile pe care acesta este suspectat că le‑ar fi săvârșit se înscrie în cadrul unei instrucții mai vaste care implică numeroase alte persoane și care are o importanță internațională, complexitatea acestei instrucții este susceptibilă să aibă o relevanță asupra duratei procedurii în ceea ce privește reclamantul în special. Această analiză este confirmată de documentul din 10 decembrie 2015 având numărul de referință MD 745/15 ADD 1 EXT 1, vizat la punctul 202 de mai sus. În aceste condiții, din înscrisurile din dosar nu rezultă că Consiliul a săvârșit o eroare de apreciere privind respectarea termenului rezonabil de soluționare de către autoritățile tunisiene.
În orice caz, din ansamblul acestor documente rezultă că Consiliul, având în vedere observațiile reclamantului, a procedat, înainte de adoptarea Deciziei 2016/119, la o verificare aprofundată a stadiului anchetei judiciare care îl vizează pe reclamant și că, în consecință, nu i se poate reproșa că nu a luat în considerare durata procedurilor penale în Tunisia. În plus, pentru motivele invocate la punctele 61-75 de mai sus, chiar presupunând că aceste proceduri ar fi viciate de întârzieri nejustificate privind tratarea cazului reclamantului, aceste întârzieri nu pot obliga în mod necesar Consiliul să pună capăt înghețării activelor reclamantului în Uniune.
Argumentul reclamantului întemeiat pe un pretins viciu al circularității care rezultă din relația dintre procedurile judiciare din Tunisia și înghețarea activelor sale din Uniune nu este de natură să repună în discuție aceste concluzii.
Astfel, acest argument se bazează pe premisa că autoritățile tunisiene ar adopta, în mod intenționat, un comportament dilatoriu în tratamentul anchetei judiciare care îl vizează pe reclamant în scopul de a menține prelungirea înghețării activelor sale din Uniune în scop punitiv și că Consiliul ar contribui în mod conștient la acest abuz. Or, pe de o parte, trebuie arătat că reclamantul nu prezintă în această privință niciun element care ar putea indica existența unei astfel de intenții din partea autorităților tunisiene sau a unui consimțământ la un astfel de abuz din partea Consiliului. Pe de altă parte, înghețarea activelor reclamantului în Uniune nu poate avea un caracter punitiv, fiind lipsit de conotație penală și supus anumitor limite. Astfel, trebuie amintit că, pe lângă caracterul său temporar și reversibil, această înghețare a activelor, care face obiectul mai multor derogări în aplicarea articolului 1 alineatele (3) și (4) din Decizia 2011/72 și în temeiul articolului 1 alineatul (5) din această decizie, nu privează reclamantul de veniturile rezultate din remunerarea conturilor sale sau din plata de contracte, acorduri sau obligații încheiate înainte de intervenția înghețării activelor menționate. Efectele acestei înghețări a fondurilor asupra reclamantului nu sunt, așadar, echivalente cu cele ale unei sancțiuni penale. Prin urmare, argumentul are un caracter pur speculativ.
În consecință, al patrulea motiv trebuie respins.
Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului de proprietate
În cadrul celui de al cincilea motiv, reclamantul adaptează al cincilea motiv al cererii introductive și susține că, în măsura în care nu există o bază factuală care să justifice înghețarea activelor sale din Uniune și aceasta a depășit termenul rezonabil, aceasta constituie o ingerință vădit disproporționată în dreptul său de proprietate.
La rândul său, Consiliul contestă această argumentație.
Cu titlu introductiv, este necesar să se arate că, astfel cum s‑a constatat la punctul 151 de mai sus, în cadrul celui de al cincilea motiv al cererii introductive, reclamantul doar a repus în discuție faptul că înghețarea activelor sale din Uniune nu răspundea primelor două condiții pentru limitarea exercitării dreptului de proprietate definite în jurisprudență, și anume, pe de o parte, faptul că această limitare se bazează pe un temei legal și, pe de altă parte, faptul că aceasta răspunde unor obiective de interes general recunoscut de Uniune. În schimb, în cadrul prezentului motiv, reclamantul repune de asemenea în discuție faptul că trebuie să fie îndeplinită a treia dintre aceste condiții, și anume caracterul necesar și proporțional cu scopul urmărit al limitării menționate. Or, prezentarea acestei din urmă critici, care nu poate fi considerată că constituie o detaliere a criticilor expuse în cadrul celui de al cincilea motiv al cererii introductive și care este, așadar, nou, nu este justificată de elementele noi intervenite înaintea adoptării Deciziei 2016/119 (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 13 septembrie 2013, Anbouba/Consiliul,
T‑563/11
, nepublicată,
EU:T:2013:429
, punctele
și
). În aceste condiții, această critică nu este, în orice caz, fondată.
În această privință, trebuie amintit că înghețarea activelor persoanelor vizate printr‑o decizie adoptată în temeiul dispozițiilor PESC nu trebuie să constituie, prin raportare la scopul urmărit, o intervenție disproporționată și intolerabilă care ar aduce atingere însuși conținutului dreptului de proprietate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 noiembrie 2013, Consiliul/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, punctele
și
și jurisprudența citată). De altfel, Curtea a decis că limitările exercițiului dreptului de proprietate al persoanelor vizate de o măsură restrictivă precum înghețarea fondurilor în cauză în speță decurg nu numai din aplicabilitatea generală a măsurii în discuție, ci, eventual, și din durata efectivă a aplicării lor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 iulie 2013, Comisia și alții/Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P et C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punctul
și jurisprudența citată). Astfel, lungimea perioadei în care o măsură precum măsura în litigiu este aplicată constituie unul dintre elementele de care instanța Uniunii trebuie să țină seama în vederea examinării proporționalității măsurii menționate (Hotărârea din 30 iunie 2016, CW/Consiliul,
T‑516/13
, nepublicată,
EU:T:2016:377
, punctul
).
În speță, din moment ce reclamantul întemeiază prezentul motiv numai pe pretinsa lipsă de bază factuală a înghețării fondurilor în litigiu și pe durata sa excesivă, este suficient să se constate că, astfel cum rezultă din considerațiile enunțate, pe de o parte, la punctele 186-216 de mai sus în cadrul examinării primului aspect al celui de al doilea motiv și, pe de altă parte, la punctele 220-226 de mai sus în cadrul examinării celui de al patrulea motiv, înghețarea activelor reclamantului se bazează pe o bază factuală suficientă și nu a fost aplicată pentru o durată excesivă. Pe cale de consecință, proporționalitatea acestei măsuri nu poate fi afectată de aceasta.
În consecință, al cincilea motiv nu poate fi decât respins. Întrucât niciunul dintre motivele invocate în al doilea memoriu în adaptare nu este întemeiat, concluziile reclamantului în anularea Deciziei 2016/119 și, pe cale de consecință, acțiunea în ansamblul său trebuie respinse.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
Întrucât reclamantul a căzut în pretenții, se impune obligarea acestuia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor Consiliului.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a cincea)
declară și hotărăște:

1)
Respinge acțiunea.

2)
Îl obligă pe domnul Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabrouk să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, și pe cele efectuate de Consiliul Uniunii Europene.

Gratsias
Labucka
Ulloa Rubio
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 5 octombrie 2017.
Semnături
Cuprins

Istoricul litigiului și cadrul factual

Procedura și concluziile părților

În drept

În ceea ce privește concluziile cererii introductive, având ca obiect anularea Deciziei 2015/157

Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o eroare de drept, întrucât Consiliul a considerat în mod eronat că ancheta judiciară în curs care îl vizează pe reclamant în Tunisia constituia o bază factuală suficientă

– În ceea ce privește primul aspect al primului motiv, întemeiat pe neluarea în considerare de către Consiliu a evoluțiilor favorabile ale diferitor proceduri jurisdicționale care îl vizează pe reclamant în Tunisia

– În ceea ce privește al doilea aspect al primului motiv, întemeiat pe neluarea în considerare de către Consiliu a încălcării principiului termenului rezonabil de soluționare în cadrul anchetei judiciare în curs care îl vizează pe reclamant

– Cu privire la al treilea aspect al primului motiv, întemeiat pe o eroare de drept a Consiliului întrucât acesta din urmă ar fi considerat în mod eronat că elementele prezentate de autoritățile tunisiene stabileau existența unei urmăriri penale împotriva reclamantului

Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcări ale drepturilor fundamentale ale reclamantului de care ar fi viciată procedura care a condus la adoptarea Deciziei 2015/157

– Cu privire la primul aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 47 din cartă din cauza nerespectării, de către Consiliu însuși, a principiului termenului rezonabil de soluționare

– Cu privire la al doilea aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea prezumției de nevinovăție, din cauza comunicatului de presă al Consiliului din 31 ianuarie 2011

– Cu privire la al treilea aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului la bună administrare și în special la un tratament imparțial al cauzelor sale, în temeiul articolului 41 alineatul (1) din cartă

Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe lipsa de obiect a Deciziei 2015/157, având în vedere evoluțiile procesului de democratizare în Tunisia

Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat, în subsidiar, pe o „eroare vădită de apreciere”, legată de insuficienta luare în considerare de către Consiliu a „elementului [de] drept penal” al Deciziei 2015/157

Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului de proprietate și a articolului 17 din cartă

În ceea ce privește concluziile din primul memoriu în adaptare, având ca obiect anularea „deciziei” Consiliului din 16 noiembrie 2015, prin care acesta din urmă a respins cererea reclamantului din 29 mai 2015 de retragere a numelui său de pe lista anexată la Decizia 2011/72

În ceea ce privește concluziile din al doilea memoriu în adaptare, având ca obiect anularea Deciziei 2016/119

Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea prezumției de nevinovăție și a principiului bunei administrări

Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe lipsa unei baze factuale suficient de solide a măsurilor în litigiu

– Cu privire la primul aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe caracterul prea vag al afirmațiilor pe care se bazează menținerea includerii numelui reclamantului în anexa la Decizia 2011/72

– Cu privire la al doilea aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe neexaminarea separată a dosarului reclamantului de către autoritățile judiciare tunisiene

– Cu privire la al treilea aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe lipsa unei activități semnificative în cadrul procedurii judiciare din Tunisia, în ceea ce îl privește pe reclamant

– Cu privire la al patrulea aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe lipsa de precizie cerută de jurisprudență în ceea ce privește faptele reproșate reclamantului și răspunderea sa individuală

Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe susținerea că Decizia 2016/119 ar fi lipsită de obiect

Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului termenului rezonabil de soluționare

Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului de proprietate

Cu privire la cheltuielile de judecată
(
*1
)	Limbi de procedură: engleza și franceza.