CELEX: 62015TJ0175
Közös kül‑ és biztonságpolitika
A tunéziai helyzet tekintetében egyes személyekkel és szervezetekkel szemben hozott korlátozó intézkedések
Az állami pénzeszközök hűtlen kezeléséért felelős személyekkel és a hozzájuk kapcsolódó személyekkel és szervezetekkel szemben hozott intézkedések
Pénzeszközök befagyasztása
Olyan személyek, szervezetek és szervek jegyzéke, akikre és amelyekre alkalmazandó a pénzeszközök befagyasztása
A felperes neve jegyzékbe vételének fenntartása
Nem kellően biztos ténybeli alap
Nyilvánvaló értékelési hiba
Téves jogalkalmazás
A tulajdonhoz való jog
A megfelelő ügyintézés elve
Észszerű eljárási idő
Az ártatlanság vélelme
Módosítás iránti kérelem
Megerősítő aktus
Elfogadhatatlanság

A jogvita előzményei és a ténybeli háttér
A Tunéziában 2010 decemberében és 2011 januárjában lezajló politikai eseményeket követően az Európai Unió Tanácsa az EUSZ 29. cikk alapján 2011. január 31‑én elfogadta a tunéziai helyzet tekintetében egyes személyekkel és szervezetekkel szemben hozott korlátozó intézkedésekről szóló 2011/72/KKBP tanácsi határozatot (
HL 2011. L 28., 62. o.
).
A 2011/72 határozat (1) és (2) preambulumbekezdése kimondja:
„(1)
A Tanács 2011. január 31‑én megerősítette a Tunéziával és népével való teljes szolidaritását, továbbá kiemelte, hogy támogatja a stabil demokrácia, a jogállamiság és a demokratikus pluralizmus létrehozása, valamint az emberi jogok és az alapvető szabadságok teljes körű tiszteletben tartása érdekében kifejtett erőfeszítéseket.
(2)
A Tanács emellett úgy határozott, hogy korlátozó intézkedéseket vezet be a tunéziai állami pénzeszközök hűtlen kezeléséért felelős személyekkel szemben, akik megfosztják a tunéziai népet a gazdaságuk és társadalmuk fenntartható fejlődéséből származó előnyöktől, és gyengítik a demokrácia kibontakozását az országban.”
A 2011/72 határozat 1. cikkének (1) és (2) bekezdése ekként rendelkezik:
„(1)   Be kell fagyasztani a mellékletben felsorolt, Tunézia állami pénzeszközeinek hűtlen kezeléséért felelős személyekhez, valamint a hozzájuk kapcsolódó természetes és jogi személyekhez, illetve szervezetekhez tartozó, tulajdonukat képező, általuk birtokolt vagy ellenőrzött valamennyi pénzeszközt és gazdasági forrást.
(2)   A mellékletben felsorolt természetes és jogi személyek, valamint szervezetek rendelkezésére vagy javára – sem közvetve, sem közvetlenül – semmiféle pénzeszköz vagy gazdasági forrás nem bocsátható.”
A 2011/72 határozat 2. cikke ekként rendelkezik:
„(1)   Valamely tagállamnak vagy az Unió külügyi és biztonságpolitikai főképviselőjének a javaslata alapján a Tanács összeállítja és szükség esetén módosítja a mellékletben foglalt jegyzéket.
(2)   A Tanács – amennyiben a cím ismert, közvetlenül, egyéb esetben pedig értesítés közzététele útján – közli döntését és a jegyzékbe vétel okait az érintett személlyel vagy szervezettel, lehetővé téve számára, hogy észrevételeket tegyen.
(3)   Amennyiben észrevételt vagy új érdemi bizonyítékot nyújtanak be, a Tanács felülvizsgálja döntését, és erről értesíti az érintett személyt vagy szervezetet.”
A 2011/72 határozat 3. cikkének (1) bekezdése ekként rendelkezik:
„A mellékletnek tartalmaznia kell a jegyzékben szereplő személyek és szervek jegyzékbe vételének indokolását.”
A 2011/72 határozat 5. cikkének eredeti változata ekként rendelkezett:
„Ezt a határozatot 12 hónapos időtartamra kell alkalmazni. A határozatot folyamatosan felül kell vizsgálni. Ha a Tanács úgy ítéli meg, hogy e határozat céljai nem valósultak meg, a határozatot meg kell újítani, vagy adott esetben módosítani kell.”
A 2011/72 határozat mellékletét eredetileg képező jegyzékben kizárólag a Tunéziai Köztársaság korábbi elnöke, Zine el Abidine Ben Hamda Ben Ali és házastársa, Leïla Bent Mohammed Trabelsi neve szerepelt.
2011. február 4‑én a 2011/72 határozat 2. cikkének (1) bekezdése és az EUSZ 31. cikk (2) bekezdése alapján a Tanács elfogadta a 2011/72 határozat végrehajtásáról szóló 2011/79/KKBP végrehajtási határozatot (
HL 2011. L 31., 40. o.
). E végrehajtási határozat 1. cikke előírta, hogy a 2011/72 határozat mellékletének helyébe az említett végrehajtási határozat mellékletében foglalt szöveg lép. Ez a melléklet 48 természetes személy nevét említette, köztük az első és második sorban különösen a fenti 7. pontban említett két személy nevét, a huszonnyolcadik sorban pedig a felperes, Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabrouk nevét. E mellékletnek szintén a huszonnyolcadik sora az „Azonosításra szolgáló adatok” címet viselő oszlopban a következőket jelezte: „Tunéziai állampolgár. Születési hely és idő: Tunisz, 1972. március 11. Jaouida El BEJI fia, Sirine BEN ALI férje. Vállalatigazgató. Lakóhely: 8 rue du Commandant Béjaoui – Carthage – Tunis. Személyazonosító igazolvány száma: 04766495”, az „Indokolás” címet viselő oszlopban pedig a következőket jelezte: „A tunéziai hatóságok nyomozást folytatnak ellene pénzmosási műveletek részeként több országban ingó‑ és ingatlanvagyon megszerzése, bankszámlák megnyitása és ilyen célból történő vagyonszerzés miatt.”
A felperes nevének a 2011/79 végrehajtási határozattal módosított 2011/72 határozat mellékletébe való eredeti felvételét később a 2012. január 27‑i 2012/50/KKBP tanácsi határozat (
HL 2012. L 27., 11. o.
), a 2013. január 31‑i 2013/72/KKBP tanácsi határozat (
HL 2013. L 32., 20. o.
) és a 2014. január 30‑i 2014/49/KKBP tanácsi határozat (
HL 2014. L 28., 38. o.
) meghosszabbította.
A 2013. május 28‑iTrabelsi és társai kontra Tanács ítélet (
T‑187/11
,
EU:T:2013:273
), a 2013. május 28‑iChiboub kontra Tanács ítélet (
T‑188/11
, nem tették közzé,
EU:T:2013:274
) és a 2013. május 28‑iAl Matri kontra Tanács ítélet (
T‑200/11
, nem tették közzé,
EU:T:2013:275
) következtében a Tanács módosította a 2011/79 végrehajtási határozattal módosított 2011/72 határozat mellékletében szereplő jegyzékben említett személyek nevének jegyzékbe való felvételével kapcsolatos indokokat. Ami a felperest illeti, az ő nevének a jegyzékbe való felvételével kapcsolatos indokokat a 2014/49 határozat a következőképpen módosította: „A tunéziai hatóságok igazságügyi nyomozást folytatnak ellene a következőkben való bűnrészesség miatt: közpénzek közhivatalt ellátó személy általi hűtlen kezelése; közhivatalt ellátó személy által elkövetett hivatallal való visszaélés, melynek célja, hogy harmadik félnek jogosulatlan előnyt szerezzenek és kárt okozzanak az államnak; jogtalan befolyásolás gyakorlása egy közhivatalt ellátó személyre, hogy más személy részére közvetett vagy közvetlen előnyt biztosítsanak.”
2015. január 12‑i levelében a Tanács tájékoztatta a felperest arról a szándékáról, hogy ismételten meg kívánja hosszabbítani a vele szemben hozott korlátozó intézkedéseket. E levélhez csatolta a tunéziai hatóságok által nyújtott, és a felperesre irányuló, Tunéziában folyamatban lévő bírósági eljárással kapcsolatos, 2014. december 19‑i keltezésű igazolást. 2015. január 15‑i levelében a felperes ismertette észrevételeit, és arra kérte a Tanácsot, hogy az e levélben kifejtett okok miatt törölje őt a 2014/49 határozattal módosított 2011/72 határozat mellékletét képező jegyzékből.
2015. január 30‑án a Tanács elfogadta a 2011/72 határozat módosításáról szóló (KKBP) 2015/157 határozatot (
HL 2015. L 26., 29. o.
). E határozat 1. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a 2011/72 határozat 5. cikke szövegének helyébe a következő szöveg lép: „Ezt a határozatot 2016. január 31‑ig kell alkalmazni. A határozatot folyamatosan felül kell vizsgálni. Ha a Tanács úgy ítéli meg, hogy e határozat céljai nem valósultak meg, a határozat megújítható, vagy adott esetben módosítható”. A felperes nevét és a jegyzékbe való felvételhez kapcsolódó indokokat tehát fenntartották a 2014/49 határozattal módosított 2011/72 határozat mellékletét képező jegyzékben.
2015. február 4‑i levelében a Tanács válaszolt a felperes 2015. január 15‑i észrevételeire. Lényegében úgy vélte, hogy az e levélben szereplő okok miatt a felperessel szemben hozott korlátozó intézkedéseknek továbbra is hatályban kell maradniuk, és az említett levélhez mellékelte a 2015/157 határozat másolatát. Jelezte ugyanakkor, hogy a felperesnek a – folyamatban lévő és rá irányuló tunéziai igazságügyi nyomozás állapotával kapcsolatos – észrevételei tükrében 2015. július 31. előtt el fogja végezni e korlátozó intézkedések ismételt vizsgálatát.
A felperes 2015. február 18‑án, május 29‑én és szeptember 7‑én terjesztett elő észrevételeket. 2015. november 16‑i levelében a Tanács válaszolt ezekre az észrevételekre. Elsősorban, a Tanács elutasította a felperesre vonatkozó iratokhoz való hozzáférés iránti kérelmet, amelyet a felperes 2015. február 18‑i levelében terjesztett elő, és jelezte, hogy a fenti 11. pontban említett igazolás alapján határozott úgy, hogy meghosszabbítja a felperessel szemben hozott intézkedéseket, valamint hogy más dokumentumok nincsenek a birtokában. Másodsorban, a Tanács jelezte, hogy leveléhez csatolja két, 2015. május 11‑i keltezésű dokumentum kivonatát, amelyeket a tunéziai hatóságok bocsátottak ki és amelyek a felperessel szembeni bírósági eljárásokra vonatkoznak. Harmadsorban, a Tanács – miután megválaszolta a felperes által a 2015. május 29‑i észrevételekben előadott érveket és elutasította meghallgatás iránti kérelmét – jelezte, hogy a vele szemben hozott korlátozó intézkedéseket fenn kell tartani.
2015. november 30‑án a felperes újból ismertette észrevételeit, amelyekre a Tanács a 2015. december 18‑i levélben válaszolt. A Tanács e levél végén jelezte azon szándékát, hogy meg kívánja hosszabbítani a felperessel szemben hozott korlátozó intézkedéseket, valamint hogy a felperes nevének jegyzékbe vételével kapcsolatos indokokat a következőre kívánja módosítani: „Olyan személy, akivel kapcsolatban a tunéziai igazságügyi hatóságok nyomozást folytatnak a következők miatt: bűnrészesség közpénzek közhivatalt ellátó személy általi hűtlen kezelésében; bűnrészesség harmadik fél részére jogosulatlan előny szerzése és az államnak való károkozás végett, közhivatalt ellátó személy által elkövetett hivatallal való visszaélésben; valamint más személy részére közvetett vagy közvetlen előny szerzése végett, közhivatalt ellátó személy jogellenes befolyásolása.”2016. január 5‑én a felperes – e levélre válaszul – újabb észrevételeket terjesztett elő.
2016. január 28‑án a Tanács elfogadta a 2011/72 határozat módosításáról szóló (KKBP) 2016/119 határozatot (
HL 2016. L 23., 65. o.
), amely – 1. cikkének (1) bekezdése értelmében – 2017. január 31‑ig meghosszabbítja a 2011/72 határozatot. A határozat 1. cikkének (2) bekezdése szerint a 2011/79 végrehajtási határozattal módosított 2011/72 határozat mellékletének helyébe e határozat melléklete lép. A felperes neve ezen új melléklet huszonnyolcadik sorában szerepel. A jegyzékbe való felvétellel kapcsolatos, megfelelő indokok szövege megegyezik a 2015. december 18‑i levélben a felperessel a Tanács által közöltekkel. Amint azt a Tanács a felperes számára a 2016. január 29‑i levelében jelezte, ez az új szöveg a tunéziai hatóságoknak az említett levélhez csatolt, 2015. október 20‑i igazolásán alapul.
Az eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék hivatalához 2015. április 10‑én benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.
2015. július 2‑án a Tanács előterjesztette az ellenkérelmet.
A választ és a viszonválaszt 2015. szeptember 14‑én, illetve 2016. január 8‑án nyújtották be.
A Törvényszék eljárási szabályzatának 86. cikke alapján a felperes 2016. január 25‑én benyújtotta a kereseti kérelmeknek a Tanács 2015. november 16‑i azon határozatára való kiterjesztésére irányuló első kiigazítási beadványt, amely határozattal a Tanács elutasította a felperesnek azt a 2015. május 29‑i kérelmét, hogy törölje nevét a 2011/72 határozat mellékletét képező jegyzékből. 2016. április 4‑én a felperes benyújtotta második kiigazítási beadványát, amelyben azt kéri, hogy a kereseti kérelmeket terjesszék ki a 2016/119 határozatra.
2016. március 30‑án a Tanács benyújtotta az első kiigazítási beadványra, 2016. május 4‑én pedig a második ilyen beadványra vonatkozó észrevételeit.
A Törvényszék tanácsai összetételének változását követően a 2016. október 3‑i határozattal a jelen ügyet az ötödik tanács elé utalták.
Az előadó bíró javaslatára a Törvényszék úgy határozott, hogy megnyitja az eljárás szóbeli szakaszát.
A Törvényszék a 2016. december 14‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előadásait és a Törvényszék által feltett kérdésekre adott válaszaikat.
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
a felperest érintő részében semmisítse meg a 2015/157 határozatot, a Tanács 2015. november 16‑i azon határozatát, amellyel ezen utóbbi elutasította a felperes azon 2015. május 29‑i kérelmét, hogy törölje a nevét a 2011/72 határozat mellékletét képező jegyzékből, valamint hogy a felperest érintő részében semmisítse meg a 2016/119 határozatot;
–
a Tanácsot kötelezze a költségek viselésére.
A Tanács azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
teljes egészében utasítsa el a keresetet;
–
a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A jogkérdésről
A 2015/157 határozat megsemmisítésére irányuló kereseti kérelmek tekintetében
A kereset alátámasztása céljából a felperes formálisan hat jogalapot hoz fel. A lényegében a téves jogalkalmazásra alapított első jogalappal a felperes azt állítja, hogy a Tunéziában vele szemben folyamatban lévő igazságügyi nyomozás nem szolgál kellően biztos ténybeli alappal neve 2011/72 határozat mellékletébe való felvételének fenntartásához. Ez az első jogalap két részre tagolódik, amelyek közül az első azon alapul, hogy a Tanács nem vette figyelembe a Tunéziában a felperessel szemben folyamatban lévő különféle bírósági eljárások kedvező alakulását, a másik pedig azon, hogy ez az intézmény nem vette figyelembe az észszerű eljárási idő elvének a fent említett igazságügyi nyomozás keretében történt megsértését. A második jogalap az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 47. cikkének megsértésén alapul, amennyiben maga a Tanács sértette meg az észszerű eljárási idő elvét. A harmadik jogalapban a felperes azt állítja, hogy a 2015/157 határozat okafogyott. E jogalap első része a tunéziai demokratikus folyamat alakulásával és az állami pénzeszközök hűtlen kezeléséért felelős e harmadik országbeli állampolgárokkal szembeni korlátozó intézkedések szükségességével kapcsolatos nyilvánvaló értékelési hibákon alapul. A felperes másodlagosan az indokolás hiányára hivatkozik. E jogalap második része a téves jogalkalmazáson alapul, amennyiben a Tanács úgy vélte, hogy a tunéziai hatóságok által benyújtott információk bizonyítják a felperessel szemben folytatott eljárások fennállását. A negyedik jogalap két részre tagolódik, amelyek közül az első egyrészről a Charta 48. cikkének megsértésén, másrészről pedig a Charta 41. cikke (1) bekezdésének megsértésén alapul. E jogalap első részében a felperes az ártatlanság vélelmének a Tanács 2011. január 31‑i sajtóközleménye miatt történt megsértésére hivatkozik. E jogalap második részében a felperes a megfelelő ügyintézés elvének, és különösen a pártatlan kezeléshez való jognak a megsértésére hivatkozik. Másodlagosan – arra az esetre, ha a Bíróság a fent említett jogalapokat elutasítja – a felperes egy ötödik, a 2015/157 határozat „büntetőjogi elemének” Tanács általi, nem megfelelő figyelembevételével kapcsolatos „nyilvánvaló értékelési hibára” alapított jogalapot is felhoz. A hatodik jogalap a tulajdonjognak és a Charta 17. cikkének a megsértésén alapul.
Elöljáróban meg kell állapítani, hogy a harmadik jogalapnak a – tunéziai hatóságok által nyújtott bizonyítékok megfelelő jellegének értékelése során a Tanács által elkövetett hibára vonatkozó – második része valójában az első jogalaphoz kapcsolódik. Úgy kell tehát tekinteni, hogy az az első jogalap harmadik részét képezi. Ugyanígy a teljes negyedik jogalap valójában a második jogalaphoz kapcsolódik, amennyiben az a felperes alapvető jogainak a 2015/157 határozat elfogadását eredményező eljárás során történt megsértésére vonatkozik. Ennélfogva úgy kell tekinteni, hogy a második jogalap a Charta 47. cikkének, 48. cikkének, illetve 41. cikke (1) bekezdésének a Tanács általi megsértésére alapított három részből áll. Végezetül, a fentiekből következik, hogy az ötödik és a hatodik jogalapot negyedik és ötödik jogalapnak kell tekinteni.
Az első, a téves jogalkalmazásra alapított jogalap, amennyiben a Tanács tévesen vélte úgy, hogy a Tunéziában a felperessel szemben folyamatban lévő igazságügyi nyomozás kellően biztos ténybeli alapot képez
Az első jogalappal a felperes lényegében azt állítja, hogy a 2015/157 határozat elfogadásának időpontjában a Tunéziában vele szemben folyamatban lévő igazságügyi nyomozás nem szolgálhatott a Tanács által vele szemben elfogadott korlátozó intézkedések fenntartásának alapjaként. Véleménye szerint ez az intézmény tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem vette figyelembe azokat a tényezőket, amelyeket ebben a kérdésben a tudomására hozott. A felperes – amint azt az e jogalap bevezetésében kifejti – elismeri, hogy a 2015. március 5‑iEzz és társai kontra Tanács ítélet (
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
)
77.
és
84.
pontja értelmében a Tanács a közös kül‑ és biztonságpolitika (KKBP) területén elfogadhat korlátozó intézkedéseket az állami pénzeszközök hűtlen kezelésének tényállása miatt folyamatban lévő bírósági eljárás alapján. Ugyanakkor úgy véli, hogy e bírósági eljárás alakulása és jogellenes jellege releváns a szóban forgó intézkedések fenntartása jogszerűségének értékeléséhez.
E tekintetben elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a – fellebbezés nyomán a 2015. március 5‑iEzz és társai kontra Tanács ítéletben (
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
) helybenhagyott – 2014. február 27‑iEzz és társai kontra Tanács ítélet (
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
) értelmében tágan kell értelmezni az egyiptomi helyzet tekintetében egyes személyekkel, szervezetekkel és szervekkel szemben hozott korlátozó intézkedésekről szóló, 2011. március 21‑i 2011/172/KKBP tanácsi határozat (
HL 2011. L 76., 63. o.
; helyesbítés:
HL L 203., 2014.7.11., 113. o.
) 1. cikkének (1) bekezdésében meghatározott általános kritériumokat (2014. február 27‑iEzz és társai kontra Tanács ítélet,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
67.
pont, fellebbezés nyomán helybenhagyta: 2015. március 5‑iEzz és társai kontra Tanács ítélet,
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
,
72.
,
77.
,
82.
és
84.
pont).
Egyebekben emlékeztetni kell arra, hogy a Törvényszék a tunéziai helyzet tekintetében a Tanács által elfogadott korlátozó intézkedések megsemmisítésével kapcsolatos ügyekre vonatkozó több ítéletben alkalmazta a tág értelmezés ugyanezen elvét a 2011/72 határozat 1. cikkének (1) bekezdésére, amelynek szövege csaknem megegyezik a 2011/172 határozat 1. cikke (1) bekezdésének szövegével (2016. április 14‑iBen Ali kontra Tanács ítélet,
T‑200/14
, nem tették közzé,
EU:T:2016:216
,
114.
pont; 2016. június 30‑iCW kontra Tanács ítélet,
T‑224/14
, nem tették közzé,
EU:T:2016:375
,
91.
pont; 2016. június 30‑iAl Matri kontra Tanács ítélet,
T‑545/13
, nem tették közzé,
EU:T:2016:376
,
85.
pont; 2016. június 30‑iCW kontra Tanács ítélet
T‑516/13
, nem tették közzé,
EU:T:2016:377
,
71.
pont).
E tekintetben – amint az a 2011/72 határozat 1. cikkének (1) bekezdéséből következik – a határozat célja Tunézia állami pénzeszközeinek hűtlen kezeléséért felelős azon személyek, valamint a hozzájuk kapcsolódó azon személyek pénzeszközeinek befagyasztása, akiknek neve szerepel az említett határozat mellékletében. Az állami pénzeszközök hűtlen kezelésével kapcsolatos cselekmények ugyanis – mivel akadályozzák a tunéziai állami intézmények és az általuk fenntartott szervezetek működését – e határozat (2) preambulumbekezdése szerint „megfosztják a tunéziai népet a gazdaságuk és társadalmuk fenntartható fejlődéséből származó előnyöktől, és gyengítik a demokrácia kibontakozását az országban”.
Az ítélkezési gyakorlat értelmében egyébként a 2011/72 határozat 1. cikkének – az (1) és (2) preambulumbekezdéssel összefüggésben értelmezett – (1) bekezdéséből következik, hogy a pénzeszközöknek az e határozatban előírt befagyasztása nem arra irányul, hogy az említett személyek által állítólagosan elkövetett felróható cselekményeket szankcionálja, és nem is arra, hogy az ilyen magatartások tanúsításától kényszer révén eltántorítson. A pénzeszközök befagyasztásának egyetlen célja az állami pénzeszközök hűtlen kezelése tunéziai hatóságok általi megállapításának elősegítése, és azon lehetőség e hatóságok számára való fenntartása, hogy az ebből a hűtlen kezelésből származó jövedelmet visszatéríttethessék. Ennélfogva tisztán biztosítási jelleget ölt és nem bír büntetőjogi mellékjelentéssel (2016. április 14‑iBen Ali kontra Tanács ítélet,
T‑200/14
, nem tették közzé,
EU:T:2016:216
,
81.
és
82.
pont; 2016. június 30‑iAl Matri kontra Tanács ítélet,
T‑545/13
, nem tették közzé,
EU:T:2016:376
,
62.
és
64.
pont; lásd még ebben az értelemben és analógia útján: 2014. február 27‑iEzz és társai kontra Tanács ítélet,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
77.
,
78.
és
206.
pont).
Közelebbről: a 2011/72 határozat célkitűzéseire tekintettel a Tunézia állami pénzeszközeinek hűtlen kezeléséért felelős személyek határozat 1. cikkének (1) bekezdése értelmében vett fogalmának nemcsak azokat a személyeket kell magában foglalnia, akik felelősségét az ilyen cselkényekért már megállapították, hanem azokra is, akikkel szemben az e felelősség megállapítására irányuló nyomozás van folyamatban (2016. április 14‑iBen Ali kontra Tanács ítélet,
T‑200/14
, nem tették közzé,
EU:T:2016:216
,
124.
pont; 2016. június 30‑iCW kontra Tanács ítélet,
T‑224/14
, nem tették közzé,
EU:T:2016:375
,
100.
pont; 2016. június 30‑iAl Matri kontra Tanács ítélet,
T‑545/13
, nem tették közzé,
EU:T:2016:376
,
86.
pont; 2016. június 30‑iCW kontra Tanács ítélet
T‑516/13
, nem tették közzé,
EU:T:2016:377
,
80.
pont).
A 2011/72 határozat 1. cikke (1) bekezdésének – az egyébként a felperes által nem megkérdőjelezett (lásd a fenti 29. pontot) – ezen értelmezése alapján kell tehát vizsgálni az első jogalap különféle részeit. Azt is hangsúlyozni kell, hogy a keresetlevél terminológiájának bizonyos ingadozása ellenére úgy kell tekinteni, hogy a jelen jogalap a vitatott korlátozó intézkedések ténybeli alapját képező tényezők jogi minősítésével kapcsolatos hibára, nem pedig ezen intézkedések jogalapjának hiányára vonatkozik.
– Az első jogalapnak a felperessel szemben Tunéziában folyamatban lévő különféle bírósági eljárások kedvező alakulása Tanács általi figyelembevételének elmulasztására alapított első részéről
Az első jogalap első részében a felperes lényegében azt állítja, hogy az igazságügyi eljárások számára kedvező alakulása valószínűtlenné teszi, hogy elítéljék az eljárás végén. Ezt az érvelést három körülményre hivatkozva támasztja alá. Elsősorban, a tunéziai Cour de cassation (semmítőszék) 2014. július 1‑jei egyik ítéletére támaszkodik, amelyben megállapítják, hogy a pénzeszközök, amelyeket apjától örökölt, a 2011. május 31‑i tunéziai 2011‑47. sz. törvényrendelet értelmében tartalmazták az e pénzeszközökből és azok újbóli befektetéséből eredő bevételeket. Álláspontja szerint ez az ítélet megállapítja pénzeszközeinek jogszerűségét. Másodsorban, három tunéziai bíróság 2013. május 28‑i, 2014. augusztus 21‑i, illetve 2014. december 17‑i ítéletére hivatkozik, amelyek megszüntették a Tunézia területének elhagyására vonatkozóan vele szemben elrendelt tilalmat. Harmadsorban azt állítja, hogy nem vádolják azzal, hogy Tunézia területén kívül illegális pénzeszközökkel rendelkezik. A válaszban hozzáfűzi, hogy a Tanács köteles meggyőződni arról, hogy észszerű kilátás van az eljárásra, ennek hiányában pedig köteles megszüntetni a vitatott korlátozó intézkedéseket, hacsak nem arról van szó, hogy részt vesz a tunéziai hatóságok visszaélésszerű magatartásában, amely – véleménye szerint – abban áll, hogy a végtelenségig elhúzzák a vele szembeni bírósági eljárásokat.
A Tanács az ellenkérelemben mindenekelőtt azt a választ adja, hogy a tunéziai Cour de cassation (semmítőszék) 2014. július 1‑jei ítélete – a felperes állításaival ellentétben – nem állapítja meg, hogy a felperes valamennyi tunéziai pénzeszköze jogszerű. A Tanács ezután azt állítja, hogy nem relevánsak a felperesnek az egyfelől a vele szemben elrendelt, külföldre utazási tilalom megszüntetésére, másfelől a vele kapcsolatos vádak és a Tunézián kívüli pénzeszközei közötti kapcsolat hiányára vonatkozó érvei. Így – a Tanács álláspontja szerint – a felperes tévesen hasonlítja a vitatott korlátozó intézkedéseket a jogi segítségnyújtással kapcsolatos intézkedésekhez.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy – a fenti 33. és 34. pontban felidézett ítélkezési gyakorlatra tekintettel – a felperes által a jelen rész keretében előadott érvelést csakis elutasítani lehet.
Amit ugyanis a Tanácsnak a jelen ügyben vizsgálnia kell, az egyrészről az, hogy a rendelkezésére álló bizonyítékok lehetővé teszik‑e annak megállapítását, hogy a felperessel szemben egy vagy több bírósági eljárás van folyamatban olyan tényállás miatt, amely esetleg az állami pénzeszközök hűtlen kezelésének minősülhet, másrészről pedig az, hogy ez az eljárás lehetővé teszi‑e vagy ezek az eljárások lehetővé teszik‑e a felperesnek – a 2011/72 határozat 1. cikkének (1) bekezdése értelmében vett – hűtlen kezelésért felelős személlyé vagy az ilyen hűtlen kezelésért felelős személyhez kapcsolódó személlyé minősítését (lásd ebben az értelemben: 2016. április 14‑iBen Ali kontra Tanács ítélet,
T‑200/14
, nem tették közzé,
EU:T:2016:216
,
156.
pont; 2016. június 30‑iAl Matri kontra Tanács ítélet,
T‑545/13
, nem tették közzé,
EU:T:2016:376
,
65.
pont).
Ily módon e határozattal összefüggésben főszabály szerint a Tanácsnak nem feladata, hogy saját maga vizsgálja és értékelje azon bizonyítékok relevanciáját és pontosságát, amelyeken az azon személyekkel szembeni bírósági eljárások alapulnak, akiknek nevét felvették e határozat mellékletébe. A fenti 33. pontban kifejtetteknek megfelelően ugyanis a Tanács – e határozat és a későbbi határozatok elfogadásával – nem arra törekszik, hogy saját maga szankcionálja az állami pénzeszközök azon hűtlen kezelését, amellyel kapcsolatban a tunéziai hatóságok vizsgálatot folytatnak, hanem hogy fenntartsa a lehetőséget e hatóságok számára, hogy a hűtlen kezelést megállapítsák és az abból származó jövedelmet visszatéríttessék. Így tehát a hatáskörrel rendelkező tunéziai hatóságok feladata az említett tényezők vizsgálata és azokból a megfelelő következtetések levonása (lásd ebben az értelemben: 2016. április 14‑iBen Ali kontra Tanács ítélet,
T‑200/14
, nem tették közzé,
EU:T:2016:216
,
158.
pont; 2016. június 30‑iAl Matri kontra Tanács ítélet,
T‑545/13
, nem tették közzé,
EU:T:2016:376
,
66.
pont). Ily módon főszabály szerint a Tanács vagy a Törvényszék feladata nem az ilyen eljárások megalapozottságának vizsgálata, hanem kizárólag a pénzeszközök befagyasztásáról szóló határozat – tunéziai hatóságok által előterjesztett bizonyítékokra tekintettel fennálló – megalapozottságának vizsgálata (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2015. március 5‑iEzz és társai kontra Tanács ítélet,
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
,
77.
pont).
A Tanács persze nem hagyhatja jóvá minden körülmények között a tunéziai igazságügyi hatóságoknak az általuk nyújtott dokumentumokban szereplő megállapításait. Az ítélkezési gyakorlatból következik ugyanis, hogy a Tanács feladata gondosan és pártatlanul megvizsgálni a részére a hatáskörrel rendelkező hatóságok – a jelen ügyben a tunéziai hatóságok – által átadott bizonyítékokat, tekintettel különösen a felperes által benyújtott észrevételekre és esetleges mentő körülményekre. Ez a kötelezettség a Charta 41. cikkében rögzített megfelelő ügyintézés elvéből is következik (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2013. július 18‑iBizottság és társai kontra Kadi ítélet
C‑584/10 P, C‑593/10 P és C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
,
99.
és
114.
pont; 2016. április 14‑iBen Ali kontra Tanács ítélet,
T‑200/14
, nem tették közzé,
EU:T:2016:216
,
158.
és
159.
pont; 2016. június 30‑iAl Matri kontra Tanács ítélet,
T‑545/13
, nem tették közzé,
EU:T:2016:376
,
58.
és
67.
pont).
Ugyanebből az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a Tanács feladata – a gondos és pártatlan vizsgálatra irányuló kötelezettségének teljesítése céljából –, hogy értékelje, hogy a felperes észrevételei vagy az általa benyújtott ténybeli elemek alapján a hatáskörrel rendelkező hatóságoktól be kell‑e szerezni, vagy sem, további információkat vagy bizonyítékokat. Konkrétan: a Tanácsnak ugyan nem feladata, hogy a tunéziai igazságügyi hatóságok helyébe lépjen a felperessel szemben folyamatban lévő igazságügyi nyomozás megalapozottságának értékelése keretében, nem lehet kizárni, hogy ez az intézmény köteles legyen felvilágosításokat kérni azokkal a bizonyítékokkal kapcsolatban, amelyeken ez a nyomozás alapul (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2013. július 18‑iBizottság és társai kontra Kadi ítélet
C‑584/10 P, C‑593/10 P és C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
,
115.
pont; 2016. június 30‑iAl Matri kontra Tanács ítélet,
T‑545/13
, nem tették közzé,
EU:T:2016:376
,
68.
pont).
A jelen ügyben emlékeztetni kell arra, hogy a fenti 11. pontban jelzetteknek megfelelően a Tanács – a felperes neve 2011/72 határozat mellékletét képező jegyzékbe történő felvételének meghosszabbítása céljából – a tunéziai hatóságoknak a felperessel szemben folyamatban lévő igazságügyi nyomozásra vonatkozó, 2014. december 19‑i igazolására támaszkodott. A keresetlevélhez csatolt ezen igazolást a tuniszi Tribunal de première instance (elsőfokú bíróság) állította ki és azt az első vizsgálóbíró (1. tanács) hivatalvezetője írta alá. Az igazolás azt tanúsítja, hogy „a Zine El Abidine Ben Haj Hamda Ben Haj Hassen Ben Alival és társaival szemben 19592/1. számon nyilvántartásba vett vizsgálati ügy folyamatban van, és az Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabroukra irányul, akivel szemben többek között az alábbiak miatt folytatnak eljárást: [b]űnrészesség közpénzek közhivatalt ellátó személy általi hűtlen kezelésében, [b]űnrészesség harmadik fél részére jogosulatlan előny szerzése és az államnak való károkozás végett, közhivatalt ellátó személy által elkövetett hivatallal való visszaélésben, és [b]űnrészesség más személy részére közvetett vagy közvetlen előny szerzése végett, közhivatalt ellátó személy jogellenes befolyásolása”.
A felperes nem vitatja, hogy ez az igazolás elegendő annak megállapításához, hogy vele szemben Tunéziában az állami pénzeszközök hűtlen kezelésének minősíthető cselekményekben való részvételének meghatározása céljából igazságügyi nyomozás van folyamatban. A felperes által előadott mentő körülmények ugyanis – amint azt maga a felperes jelzi – pusztán annak igazolására irányulnak, hogy vele szemben e vizsgálat lezárása után nem áll fenn észszerű kilátás az eljárásra. Más szóval: úgy tűnik, a felperes úgy véli, hogy a vizsgálat a terhére rótt bizonyítékok gyengülésével, vagy akár azok eloszlatásával fog zárulni. Ugyanakkor egyáltalán nem állítja, hogy olyan bizonyítékokkal rendelkezik, amelyek igazolják, hogy a tunéziai igazságügyi hatóságok lezárták az említett vizsgálatot azon az alapon, hogy a vizsgálat tárgyát képező cselekmények miatt a felperessel szemben nem kell büntetőeljárást indítani.
Márpedig a felperes állításával ellentétben, amennyiben ez az igazságügyi nyomozás még nem zárult le, az, hogy az igazságügyi fejlemények a terhére rótt bizonyítékok gyengülését jelzik, még ha ez be is bizonyosodik, akkor nem kötelezheti a Tanácsot nevének a 2011/72 határozat mellékletét képező jegyzékből való törlésére, amint e bizonyítékokról tudomást szerez.
A fenti 40. pontban jelzetteknek megfelelően ugyanis nem a Tanács, hanem a hatáskörrel rendelkező tunéziai hatóságok feladata megvizsgálni azokat a bizonyítékokat, amelyeken az említett igazságügyi nyomozás alapul, valamint levonni abból a nyomozás lezárásával kapcsolatos következtetéseket. Ellenkező esetben előfordulhatnának olyan helyzetek, amelyekben a Tanács az említett vizsgálat megalapozottságát illetően elhamarkodott és a maguk a tunéziai hatóságok által levontaktól eltérő következtetéseket vonhatna le. Egy ilyen helyzet azt a paradox eredményt idézhetné elő, hogy amennyiben az érintett személyt eljárást alá vonják és – adott esetben – megállapítják az állami pénzeszközök hűtlen kezeléséért fennálló felelősségét, az Európai Unióban már nem állna fenn a pénzeszközeinek befagyasztása, amely lehetővé tenné a vele szemben felrótt hűtlen kezelésből származó jövedelem visszatéríttetését. Nyilvánvalóan nem lenne biztosított a 2011/72 határozat hatékony érvényesülése (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2016. április 14‑iBen Ali kontra Tanács ítélet,
T‑200/14
, nem tették közzé,
EU:T:2016:216
,
124.
pont; 2016. június 30‑iAl Matri kontra Tanács ítélet,
T‑545/13
, nem tették közzé,
EU:T:2016:376
,
86.
pont).
Az ítélkezési gyakorlat értelmében egyébként noha vitatás esetén az Unió hatáskörrel rendelkező hatóságának kell az érintett személlyel szemben felhozott indokok megalapozottságát bizonyítani, és nem az érintett személynek kell az említett indokok megalapozottságának hiányára vonatkozó bizonyítékot szolgáltatni, a Tanácstól elvárható bizonyítás jellegének, módjának és intenzitásának értékelése céljából figyelembe kell venni a korlátozó intézkedések jellegét, különös hatályát, valamint céljukat (lásd ebben az értelemben: 2013. július 18‑iBizottság és társai kontra Kadi ítélet
C‑584/10 P, C‑593/10 P és C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
,
121.
pont; 2013. november 28‑iTanács kontra Manufacturing Support & Procurement Kala Naft ítélet,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
,
–
85.
pont; 2016. június 30‑iAl Matri kontra Tanács ítélet,
T‑545/13
, nem tették közzé,
EU:T:2016:376
,
50.
és
74.
pont).
A jelen ügyben – amennyiben a Tanács bizonyította, hogy a felperessel szemben igazságügyi nyomozás van folyamatban, és mivel e bizonyítékok megbízhatósága nem vitatott – a felperes feladata azon konkrét bizonyítékok megjelölése, amelyekre az e vizsgálat megalapozottságának megkérdőjelezése céljából hivatkozik (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2016. június 30‑iAl Matri kontra Tanács ítélet,
T‑545/13
, nem tették közzé,
EU:T:2016:376
,
74.
pont). Igaz ugyan, hogy – amint azt a felperes a válaszban jelzi – a Tanács ellenőrzési kötelezettségét igazolhatja, hogy a Tanácsnak el kell kerülnie, hogy a tunéziai hatóságok esetleges, visszaélésszerű magatartásában részt vegyen, amely abban áll, hogy a felperessel szemben felhozott bármiféle terhelő bizonyíték hiányában a határozatlan időn keresztül folytassák az említett eljárást. Nem lehet azonban ez a helyzet olyan konkrét bizonyítékok hiányában, amelyek alapján a Tanácsban jogos kérdések merülhetnének fel azt illetően, hogy milyen okok miatt nem zárják le ezt a nyomozást.
Márpedig – a felperes állításával ellentétben – az általa előadott mentő körülmények nem vethetnek fel jogos kérdéseket a felperessel szemben folytatott igazságügyi nyomozás lezárását követő ítélet kilátását, illetve annak okait illetően, hogy miért nem zárják le a nyomozást.
Elsősorban, a felperes nem terjesztett elő egyetlen olyan bizonyítékot sem, amelyek alapján érhetővé válna, hogy a tunéziai Cour de cassation (semmítőszék) 2014. július 1‑jei ítélete milyen módon befolyásolhatná az azon bűncselekményekben való részvételének értékelését, amelyekre a vele szemben folyamatban lévő igazságügyi nyomozás irányul.
E tekintetben – a felperes tunéziai ügyvédjének a keresetlevélhez csatolt, 2014. szeptember 2‑i levelében szereplő jelzései szerint – a tunéziai Cour de cassation (semmítőszék) a 2014. július 1‑jei ítéletében úgy vélte, hogy az öröklésből származó, ekként pedig a 2011. május 31‑i 2011‑47. sz. törvényrendeletben előírt vagyonelkobzás hatálya alól kizárt vagyon nemcsak az öröklés révén átruházott vagyont, hanem az e vagyonból származó bevételeket és az azok bármilyen formában való újbóli befektetéséből származó jövedelmeket is magában foglalja. A fent említett levélben a felperes tunéziai ügyvédje ebből az ítéletből azt a következtetést vonja le, hogy „[a]lkalmazásának azt kellene eredményeznie, hogy [a felperes] teljes vagyonát kizárják a vagyonelkobzásról szóló törvényrendelet hatálya alól, mivel ez a vagyon vagy közvetlenül az apjától származó örökségből, [vagy] az örökségből és bevételeiből származó vagyon befektetéséből ered”.
Márpedig e tekintetben elegendő megállapítani, hogy önmagukban a tunéziai Cour de cassation (semmítőszék) 2014. július 1‑jei ítéletében szereplő, fent említett megfontolások alapján egyáltalán nem lehet kizárni, hogy a felperessel szemben folyamatban lévő igazságügyi nyomozás a tunéziai állami pénzeszközök hűtlen kezelésével kapcsolatos cselekményekért fennálló felelősségének megállapításával zárul.
E megfontolásokból ugyanis mindössze annyit lehet levonni, hogy a felperes öröklés útján szerzett vagyonából származó bevételek és azok újbóli befektetéséből származó jövedelem nem képezheti a 2011. május 31‑i 2011‑47. sz. törvényrendeletben előírt vagyonelkobzás tárgyát. Ezzel szemben semmiféle következtetést nem lehet azokból levonni a szóban forgó igazságügyi nyomozás kimenetelét illetően. Ily módon a felperes azon állítása, amely szerint az említett ítélet következtében szabadon kezelheti tunéziai pénzeszközeit, még ennek bebizonyosodása esetén sem vetíti előre e vizsgálat kimenetelét, amely – az annak tárgyát képező cselekmények tekintetében – megkérdőjelezheti azt, hogy bizonyos pénzeszközeivel jogszerűen rendelkezik‑e a felperes.
Ezen túlmenően, a felperes nem tudta kifejteni az egyrészről az említett törvényrendelet és azon polgári eljárás, amelynek keretében a tunéziai Cour de cassation (semmítőszék) 2014. július 1‑jei ítéletét hozták, másrészről pedig a szóban forgó igazságügyi nyomozás közötti kapcsolatot. A tárgyaláson erre vonatkozóan feltett kérdéssel kapcsolatban ily módon annak megerősítésére szorítkozott, hogy a 2011. május 31‑i 2011‑47. sz. törvényrendelet rajta kívül a hasonló igazságügyi nyomozásokkal érintett számos személyre vonatkozik, valamint hogy lehetséges, hogy az az ügy, amelyben a rá vonatkozó, említett ítéletet hozták, ezek közül bizonyos személyekre is vonatkozott. Márpedig az, hogy a felperessel és más személyekkel szemben folytatott igazságügyi nyomozásokkal párhuzamosan a tunéziai Cour de cassation (semmítőszék) valamely határozata korlátozta a tunéziai hatóságok által velük szemben hozott, vagyonelkobzásra irányuló közigazgatási intézkedések hatályát, nem lehet elegendő ahhoz, hogy ezen igazságügyi nyomozások alapját illetően jogos kérdéseket vessen fel.
Másodsorban, úgy tűnik, hogy a Tunézia területének elhagyására vonatkozóan a felperessel szemben elrendelt tilalomnak a – tunéziai bíróságok három, 2013. május 28‑i, 2014. augusztus 21‑i és 2014. december 17‑i ítélete következtében történő – megszüntetése sem vethet fel ilyen kérdéseket. A felperes állításaiból és az iratokból következik ugyanis, hogy a szóban forgó ítéleteket az e vizsgálatot eredményező büntetőjogi eljárástól eltérő ügyekkel összefüggésben hozták, amely vizsgálat a 2015/157 határozat elfogadásának időpontjában még mindig folyamatban volt. A felperes ráadásul egyáltalán nem állítja, hogy ezeket az ítéleteket az ezzel a vizsgálattal bármilyen módon összefüggésben lévő ügyekben hozták. Ezenfelül bebizonyosodása esetén sincs jelentősége annak a körülménynek, hogy ugyanezen ítéletek következtében a felperes szabadon elhagyhatja Tunézia területét.
Igaz, hogy a Tunézia területének elhagyására vonatkozó tilalomnak a fent említettek közül az első ítéletben történő megszüntetése annak következménye – amint az az iratokból kitűnik –, hogy a felperest ez az ítélet felmentette egy olyan ügyben, amelyben a felperessel szemben a szóban forgó igazságügyi nyomozás tárgyához hasonló cselekmények miatt indítottak eljárást az említett bíróság előtt. Az azonban nem bizonyosodott be és a felperes nem is állítja, hogy a felperes ebben az ügyben történt felmentése az e vizsgálat tárgyát képező ügyben történő felmentését vonná maga után, vagy hogy ez ebben az utóbbi ügyben mentő bizonyítékot képezne.
Harmadsorban, ami a felperes azon érvét illeti, hogy őt nem „vádolják” azzal, hogy Tunézia területén kívül illegális pénzeszközökkel rendelkezik, emlékeztetni kell arra, hogy a felperes pénzeszközei Unióban való befagyasztásának igazolásához kellően biztos ténybeli alapot képez az, hogy a szóban forgó igazságügyi nyomozás az állami pénzeszközök hűtlen kezelésének minősíthető cselekményekre irányul. A fenti 33. pontban jelzetteknek megfelelően ugyanis ennek az intézkedésnek az egyetlen célja az állami pénzeszközök hűtlen kezelése tunéziai hatóságok általi megállapításának elősegítése, és azon lehetőség e hatóságok számára való fenntartása, hogy az ebből a hűtlen kezelésből származó jövedelmet visszatéríttethessék. Az intézkedésnek tehát nem célja, hogy lehetővé tegye illegális pénzeszközök Tunézia területén kívüli – konkrétan az Unióban való – birtoklása bűncselekményének megállapítását. Egyebekben nem vitatott, hogy az e vizsgálat tárgyát képező cselekmények – különösen az állami pénzeszközök közhivatalt ellátó személy általi hűtlen kezelésében való bűnrészességgel kapcsolatos cselekmények – közvetlen és nyilvánvaló kapcsolatot mutatnak az állami pénzeszközök hűtlen kezelésének a 2011/72 határozat 1. cikkének (1) bekezdése értelmében vett fogalmával. Következésképpen nincs jelentősége annak a körülménynek, hogy a tunéziai hatóságok 2014. december 19‑i igazolása – amelyre a Tanács támaszkodik –, következésképpen pedig a felperes neve felvételének indokai nem illegális pénzeszközök Tunézia területén kívüli – és különösen az Unióban való – birtoklásával kapcsolatos cselekményekre hivatkoznak (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2016. június 30‑iAl Matri kontra Tanács ítélet,
T‑545/13
, nem tették közzé,
EU:T:2016:376
,
116.
pont).
A fentiek összességéből következik, hogy az első jogalap első részét csakis elutasítani lehet.
– Az első jogalap második részéről, amely azon alapul, hogy a Tanács nem vette figyelembe az észszerű eljárási idő elvének a felperessel szemben folyamatban lévő igazságügyi nyomozás keretében történt megsértését
Az első jogalap második részében a felperes azt állítja, hogy a Tunéziában vele szemben folyamatban lévő igazságügyi nyomozás nem tartja tiszteletben az észszerű eljárási idő elvét. E tekintetben hangsúlyozza, hogy ezt az elvet a Nairobiban (Kenya) 1981. június 27‑én elfogadott és a Tunéziai Köztársaság által ratifikált, az Emberi Jogok és a Népek Jogainak Afrikai Chartája (a továbbiakban: afrikai charta) 7. cikke (1) bekezdésének d) pontja rögzíti. Ezután azzal érvel, hogy a jelen ügyben ez a vizsgálat több mint négy évig tartott, anélkül hogy annak lezárására bármiféle kilátás volna. Hozzáfűzi, hogy ez a késedelem kizárólag a tunéziai hatóságoknak tudható be. Végezetül rámutat arra, hogy tekintettel e vizsgálat időtartamára és a számára kedvező fejleményekre, tévesen nem zárták le azt. Ezeket az érveket megerősíti az EJEB 2012. május 3‑i Masár kontra Szlovákia ítélete (CE:ECHR:2012:0503JUD006688209). A válaszban a felperes lényegében pontosítja, hogy annak a vizsgálatnak, amelyet a Tanácsnak – a felperes véleménye szerint – a tunéziai bírósági eljárás szabályszerűségével kapcsolatban le kell folytatnia, maga után kell vonnia nevének a 2011/72 határozat mellékletét képező jegyzékből való törlését azon az alapon, hogy ez az eljárás az észszerű határidőn túlra húzódik.
A Tanács a maga részéről azt válaszolja, hogy nem az a feladata, hogy harmadik országok magatartását értékelje, hanem pusztán az, hogy az ilyen országok hatóságai által előterjesztett bizonyítékok releváns és elégséges jellegét értékelje. Véleménye szerint ezen érvek alapján jelezte a felperesnek a 2015. február 4‑i levelében, hogy tudomásul vette érveit, valamint hogy 2015 júliusa előtt felül fogja vizsgálni a helyzetét. A viszonválaszban a Tanács hozzáfűzi, hogy olyan bizonyítékokkal rendelkezik, amelyek igazolják, hogy a Tunéziában a felperessel szemben folytatott bírósági eljárás folyamatban van, valamint hogy – tekintettel az érintett ügyek összességének bonyolultságára – ezek az eljárási idők nem észszerűtlenek. A viszonválaszhoz csatolja azokat a dokumentumokat, amelyekben ezek a bizonyítékok szerepelnek.
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely uniós jogi aktus jogszerűségét a jogi aktus elfogadásának időpontjában fennálló ténybeli és jogi elemek függvényében kell elbírálni (lásd: 2015. szeptember 3‑iInuit Tapiriit Kanatami és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑398/13 P
,
EU:C:2015:535
,
22.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2015. szeptember 4‑iNIOC és társai kontra Tanács ítélet,
T‑577/12
, nem tették közzé,
EU:T:2015:596
,
112.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). A jelen ügyben a felperes által a jelen rész keretében előadott kifogások nem vizsgálhatók a 2015/157 határozatnál későbbi körülmények tükrében. Márpedig ez a helyzet a Tanács által a felperesnek küldött 2015. február 4‑i levél, valamint még inkább a felperes helyzetének azon felülvizsgálata esetében, amelynek elvégzését a Tanács ebben a levélben később vállalta. Ugyanígy, a tunéziai hatóságok 2015. május 11‑én készítették el a viszonválaszhoz csatolt dokumentumokat, amelyekre a Tanács a viszonválaszban annak bizonyítása céljából támaszkodik, hogy a felperessel szemben Tunéziában folytatott bírósági eljárás időtartama nem észszerűtlen. Következésképpen ezekről a dokumentumokról a Tanácsnak nem volt tudomása a 2015/157 határozat elfogadásának időpontjában, és azokat a Törvényszék nem veheti figyelembe.
Érdemi szempontból e rész keretében a felperes lényegében előadja, hogy amennyiben a vele szemben folyamatban lévő bírósági eljárás nem felel meg az észszerű eljárási idő elvének, ekként pedig jogellenes, a Tanács ezen eljárás alapján nem tarthatta volna fenn nevének a 2011/72 határozat mellékletébe való felvételét. Következésképpen e rész keretében a Törvényszék általi felülvizsgálatnak annak vizsgálatára kell szorítkoznia, hogy a Tanács helytállóan vélte‑e úgy, hogy e bírósági eljárás időtartama nem indokolja a felperesre irányuló korlátozó intézkedések felszámolását.
E tekintetben – a fenti 46. pontban hivatkozottakkal azonos indokok miatt – meg kell állapítani, hogy a tunéziai bíróságok feladata határozatot hozni az észszerű eljárási idő elvének a felperessel szemben folyamatban lévő bírósági eljárás keretében történt esetleges megsértéséről. Különösen – amint arra a felperes maga hivatkozik – a Tunéziai Köztársaság részes fele az Afrikai Chartának, e nemzetközi egyezmény 7. cikke (1) bekezdésének d) pontja pedig megállapítja az ahhoz való jogot, hogy pártatlan bíróság észszerű határidőn belül tárgyalást tartson. Következésképpen az – adott esetben a felperes keresete alapján eljáró – tunéziai bíróságok feladata meghatározni azt, hogy e cikk rendelkezéseit tiszteletben tartották‑e az említett bírósági eljárás keretében. Ráadásul sem az Unió, sem a tagállamok nem részes felei az Afrikai Chartának, ily módon a Tanács és a Törvényszék nem értelmezheti és nem is alkalmazhatja ezt a nemzetközi egyezményt (lásd ebben az értelemben: 2011. december 21‑iAir Transport Association of America és társai ítélet,
C‑366/10
,
EU:C:2011:864
,
52.
és
62.
pont).
Igaz, hogy az ítélkezési gyakorlat értelmében a jogállamiság és az emberi jogok, valamint az emberi méltóság elvét az Unió valamennyi – többek között a KKBP területén sorra kerülő – fellépésének tiszteletben kell tartania, amint ez az EUSZ 21. cikk (1) bekezdése első albekezdése, (2) bekezdése b) pontja, (3) bekezdése és az EUSZ 23. cikk rendelkezéseinek együttes olvasatából kitűnik (lásd ebben az értelemben: 2016. június 14‑iParlament kontra Tanács ítélet,
C‑263/14
,
EU:C:2016:435
,
47.
pont). Közelebbről: meg kell állapítani, hogy az EUSZ 21. cikk (1) bekezdése akként rendelkezik, hogy az Unió nemzetközi szintű fellépése arra irányul, hogy a világ többi részén előbbre vigye többek között a jogállamiságot, az emberi jogok egyetemes és oszthatatlan voltát, valamint a nemzetközi jog tiszteletben tartását. Márpedig az észszerű eljárási idő elve a tisztességes eljáráshoz való jog egyik alkotóeleme, amelyet több, jogilag kötelező erejű nemzetközi jogi eszköz rendelkezései védenek, többek között az Egyesült Nemzetek Közgyűlése által 1966. december 16‑án elfogadott Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya 14. cikke (3) bekezdésének c) pontja, amely Egyezségokmánynak valamennyi tagállam és a Tunéziai Köztársaság is részes fele. Ezen túlmenően – amint az a 2011/72 határozat (1) preambulumbekezdéséből következik – ezt a határozatot és a későbbi határozatokat a többek között az emberi jogok és a jogállamiság tiszteletben tartásának előmozdítására irányuló, az EUSZ 21. cikk (2) bekezdésének b) pontjában szereplő célkitűzéseken alapuló, Tunézia támogatását célzó politika keretében fogadták el.
Következésképpen nem zárható ki, hogy amennyiben olyan objektív, megbízható és egyező bizonyítékok állnak fenn, amelyek jogszerű kérdéseket vethetnek fel arra vonatkozóan, hogy tiszteletben tartották‑e a felperes észszerű eljárási időhöz való jogát a vele szemben folyamatban lévő és pénzeszközei Unióban való befagyasztásának alapjául szolgáló igazságügyi nyomozás keretében, a Tanács elvégzi a szükséges vizsgálatokat.
Az első jogalapnak ez a része azonban azon a feltevésen alapul, amely szerint – figyelemmel az említett igazságügyi nyomozás túlzott időtartamára, amelyet a felperes szerint már le kellett volna zárni, és figyelemmel e nyomozás ily módon jogellenes jellegére – a Tanácsnak haladéktalanul meg kellett volna szüntetnie a felperes pénzeszközeinek az Unióban való befagyasztását. Márpedig ezt a feltevést nem lehet elfogadni.
Elsősorban ugyanis meg kell állapítani, hogy nem bizonyosodott be és nem is állították, hogy a tunéziai jog értelmében a büntetőeljárásokban az észszerű eljárási idő elve megsértésének az eljárás lezárása vagy megszüntetése lenne a következménye.
A felperes egyébként az Emberi Jogok Európai Bíróságának (a továbbiakban: EJEB) az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4‑én Rómában aláírt egyezmény (a továbbiakban: EJEE) 6. cikkének (1) bekezdésében rögzített észszerű eljárási idő elvének a büntetőeljárásokban való alkalmazásával kapcsolatos ítélkezési gyakorlatára hivatkozik. Ez az ítélkezési gyakorlat persze releváns összehasonlítási pontként szolgál a jelen ügyben, mivel az EJEE 6. cikkének (1) bekezdése a Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya 14. cikke (3) bekezdésének c) pontjához és az Afrikai Charta 7. cikke (1) bekezdésének d) pontjához hasonlóan védi az említett elvet. Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy ezen ítélkezési gyakorlat keretében az EJEB ebből az elvből nem származtatott kötelezettséget a nemzeti hatóságok számára egy olyan büntetőeljárás megszüntetésére, amelynek időtartama túlságosan hosszúnak bizonyul (lásd ebben az értelemben: EJEB, 2016. június 28., O’Neill és Lauchlan kontra Egyesült Királyság, CE:ECHR:2016:0628JUD004151610, 87. §).
Ráadásul meg kell állapítani, hogy az EJEB még az EJEE 5. cikke (3) bekezdésének – amely valamely személy őrizetbe vételének vagy előzetes letartóztatásának fenntartását tárgyalás észszerű időhatáron belüli megtartásától teszi függővé – alkalmazásával összefüggésben sem véli úgy, hogy e követelmény megsértésének a szóban forgó igazságügyi nyomozás lezárását kellene eredményeznie. Persze úgy véli, hogy a szóban forgó személy ügyével ebben az esetben különösen gyorsan kell foglalkozni. Emellett azonban úgy véli, hogy az a különös gyorsaság, amelyhez a fogva tartott vádlottnak az ügyének vizsgálatával összefüggésben joga van, nem sértheti a bírák azon erőfeszítéseit, hogy feladatukat a kívánt gondossággal lássák el (EJEB, 2007. december 11., Pecheur kontra Luxemburg, CE:ECHR:2007:1211JUD001630802, 62. §; 2009. november 5., Shabani kontra Svájc, CE:ECHR:2009:1105JUD002904406, 65. §).
Következésképpen semmi alapján nem lehet úgy vélni, hogy a felperessel szemben Tunéziában folyamatban lévő bírósági eljárás keretében a felperes észszerű eljárási időhöz való joga esetleges megsértésének ezen eljárás lezárását vagy megszüntetését kellene eredményeznie.
Másodsorban meg kell állapítani, hogy az EJEB ítélkezési gyakorlata tükrében a nemzetközi jogban rögzített észszerű eljárási időhöz való jog tiszteletben tartását az ügy körülményeire tekintettel kell vizsgálni, amelyek többek között az ügy bonyolultságával, valamint a felperes és a hatáskörrel rendelkező hatóságok magatartásával kapcsolatos kritériumokon alapuló átfogó értékelést tesznek szükségessé (lásd: EJEB, 2016. június 28., O’Neill és Lauchlan kontra Egyesült Királyság, CE:ECHR:2016:0628JUD004151610, 86. §., valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Az uniós bíróságok ítélkezési gyakorlatában hasonló elvek szabályozzák a Charta 47. cikkében rögzített észszerű eljárási időhöz való jog tiszteletben tartásának vizsgálatát (lásd ebben az értelemben: 2013. november 26‑iGroupe Gascogne kontra Bizottság ítélet,
C‑58/12 P
,
EU:C:2013:770
,
85.
és
86.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Márpedig még annak feltételezése esetén is, hogy a jelen ügy körülményeire tekintettel el lehetne végezni egy ilyen átfogó értékelést, a Tanácsnak – ahhoz, hogy ezt megtegye – szükségszerűen további információkat kellene kérnie a tunéziai hatóságoktól a szóban forgó bírósági eljárásra vonatkozóan. Amint az ugyanis a fenti 43–45. pontból következik, a felperes neve 2011/172 határozat mellékletébe való felvételének fenntartása céljából a Tanács a jelen ügyben csupán a felperessel szemben az állami pénzeszközök hűtlen kezelésének minősíthető cselekmények miatt folyamatban lévő bírósági eljárás fennállására vonatkozó bizonyítékokat köteles összegyűjteni. Márpedig figyelemmel a fenti 71. pontban meghatározott követelményekre, ezek a bizonyítékok nyilvánvalóan nem elegendőek annak értékeléséhez, hogy ezen eljárás keretében megsértették‑e a felperes észszerű eljárási időhöz való jogát. Egyebekben még annak feltételezése esetén is, hogy a felperes által előterjesztett bizonyítékok jogos kérdéseket vethetnek fel e jog tiszteletben tartásával kapcsolatban, e bizonyítékok semmi esetre sem lehetnek elegendőek ahhoz, hogy a Tanács megállapíthassa az említett jog megsértését.
A Tanács ennélfogva nem lehetett köteles megszüntetni a felperes nevének a 2011/72 határozat mellékletébe való felvételét anélkül, hogy a tunéziai hatóságoknál megtette volna a megfelelő ellenőrzéseket.
Különösen, meg kell állapítani, hogy a felperes 2015. január 15‑i észrevételeiben nyújtotta be a Tanácsnak azokat a bizonyítékokat, amelyekre a jelen keresettel összefüggésben annak alátámasztására hivatkozik, hogy a tunéziai hatóságok megsértették az észszerű eljárási időhöz való jogát. Márpedig a 2014/49 határozat 1. cikkének (1) bekezdése értelmében a felperest érintő és az e határozatból eredő korlátozó intézkedések meghosszabbítása 2015. január 31‑én lejárt. Egyebekben a 2015/157 határozat ugyanazon a napon lépett hatályba. Következésképpen, még ha az említett bizonyítékok igazolhatták is volna, hogy a Tanács a tunéziai hatóságoknál ellenőrzéseket tegyen, akkor sem lett volna megkövetelhető ettől az intézménytől, hogy a 2014/49 határozat felperessel szembeni joghatásainak lejárása és egy újabb, hasonló határozat elfogadása előtt a rendelkezésére álló, mindössze kéthetes határidőn belül elvégezze ezeket az ellenőrzéseket és levonja azokból a következtetéseket.
Ennélfogva a fentiek összességéből következik, hogy a felperes tévesen állítja, hogy a Tanács csupán e bizonyítékok alapján köteles volt megszüntetni nevének a 2011/172 határozat mellékletébe való felvételét.
Mindenesetre ezek a bizonyítékok nem vethettek fel olyan jogos kérdéseket a Tanács részéről, amelyek igazolták volna, hogy a tunéziai hatóságoknál további ellenőrzéseket végezzen.
A szóban forgó bírósági eljárás időtartama ugyanis, ami a felperes szerint négy év, első ránézésre nem nyilvánvalóan túlzó jellegű, mivel – amint az a keresetlevélhez csatolt dokumentumokból következik – a jelen ügyben állami pénzeszközök hűtlen kezelésével kapcsolatos cselekményekre vonatkozó vizsgálatról van szó, amely számos más személy részvételével zajló egyéb összefüggő bírósági eljárásokhoz kapcsolódik és külföldi vizsgálatokat tesz szükségessé. Egyebekben érvelésének alátámasztása céljából a felperes által említett, azon kérelmének tunéziai hatóságok általi kezelésére vonatkozó példa, hogy ügyét válasszák el a más személyekre vonatkozó ügytől, önmagában nem szolgálhat jelentős bizonyítékként a teljes előzetes vizsgálati eljárás túlzott időtartamára. Hozzá kell tenni, hogy 2015. január 15‑i észrevételeiben a felperes jelzi, hogy a vizsgálati eljárás során módosult azon cselekmények minősítése, amelyekre vonatkozóan a tunéziai igazságügyi hatóságok vele szemben vizsgálatot folytatnak. Egy ehhez hasonló körülmény további olyan háttérbizonyítékot képezhet, amely magyarázattal szolgálhat ezen eljárás időtartamára. Ezen túlmenően – a felperes által előadottakkal ellentétben – a fenti 49–58. pontban jelzett okok miatt nem úgy tűnik, hogy a felperes által a jelen jogalap első részében hivatkozott, a számára kedvező különféle igazságügyi fejlemények igazolhatják ezen eljárás lezárását.
Nem kérdőjelezheti meg a fenti megfontolásokat az EJEB 2012. május 3‑i Masár kontra Szlovákia ítélete (CE:ECHR:2012:0503JUD006688209), amelyre a felperes a jelen rész alátámasztása céljából hivatkozik. Az az ügy ugyanis olyan cselekményekkel kapcsolatos büntetőeljárásra vonatkozik, amelyek semmiféle hasonlóságot nem mutatnak azokkal a cselekményekkel, amelyekre Tunéziában a felperessel kapcsolatban folyamatban lévő igazságügyi nyomozás irányul. Nincs tehát jelentősége annak, hogy az EJEB ebben az ítéletben úgy vélte, hogy a szóban forgó büntetőeljárás időtartama – amely hasonló volt az említett vizsgálat időtartamával – nem felelt meg az EJEE 6. cikkének (1) bekezdésében rögzített észszerű eljárási idő elvének. Ugyanez az érvelés alkalmazható e bíróságnak a felperes által a tárgyaláson hivatkozott más ítéleteire.
A fentiek összességéből következik, hogy az első jogalap második részét csakis elutasítani lehet.
– Az első jogalapnak a Tanács általi téves jogalkalmazásra alapított harmadik részéről, amennyiben a Tanács tévesen vélte úgy, hogy a tunéziai hatóságok által előterjesztett bizonyítékok bizonyítják, hogy a felperessel szemben eljárások vannak folyamatban
A jelen rész alátámasztása céljából a felperes azzal érvel, hogy a Tanács tévesen vélte úgy, hogy a tunéziai hatóságok 2014. december 19‑i igazolása bizonyítja a Tunéziában a felperessel szemben folyamatban lévő eljárásokat, holott ez az igazolás mindössze egyetlen folyamatban lévő eljárást említ. Ily módon ez az igazolás nem szolgál kellően biztos ténybeli alappal a 2015/157 határozathoz.
Ezt az érvelést csakis elutasítani lehet.
Elsősorban ugyanis a felperes érvelése a Tanács 2015. február 4‑i levelére vonatkozik, amelyben a Tanács jelzi, hogy a tunéziai hatóságok 2014. december 19‑i igazolása azt tanúsítja, hogy a felperessel szemben a tunéziai állami pénzeszközök hűtlen kezelésében való bűnrészesség miatt folytatnak vizsgálatot a tunéziai büntető törvénykönyv 32., 87., 96. és 99. cikke alapján. Márpedig itt egyrészről a 2015/157 határozat elfogadásánál későbbi dokumentumról van szó. Másrészről, a felperes nevének a 2014/49 határozattal módosított és a 2015/157 határozattal meghosszabbított 2011/72 határozat mellékletébe való felvételének indokai nem említik, hogy a felperessel szemben eljárások vannak folyamatban, hanem csupán azt, hogy vele szemben igazságügyi nyomozások vannak folyamatban. A felperest érintő korlátozó intézkedések 2015/157 határozatból eredő fenntartása tehát nem azon alapul, hogy a felperessel szemben a jegyzékbe való felvétel okaiban említett cselekmények miatt vizsgálatot folytatnak.
Másodsorban – a fenti 34. pontban felidézetteknek megfelelően és amint azt a felperes a jelen jogalapban maga is elismeri – az állami pénzeszközök hűtlen kezelésével összefüggő, a jegyzékbe való felvétel okainak alapjául szolgáló cselekmények miatt folyamatban lévő bírósági eljárások fennállása főszabály szerint elegendő alapot képezett korlátozó intézkedések elfogadására. E körülmények között, még ha a Tanács tévesen vélte is úgy, hogy a tunéziai hatóságok 2014. december 19‑i igazolása lehetővé tette annak megállapítását, hogy a felperessel szemben bírósági eljárások vannak folyamatban, ez a hiba nem releváns.
Mindenesetre meg kell állapítani, hogy az említett igazolás – amelyet maga a felperes csatolt a keresetlevélhez – megemlíti a felperessel szembeni eljárások fennállását. E francia nyelvű igazolás szövege ugyanis jelzi, hogy „az 19592/1. számon […] nyilvántartásba vett vizsgálati ügy folyamatban van és Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabroukra irányul, akivel szemben többek között az alábbiak miatt folytatnak eljárást: [b]űnrészesség közpénzek közhivatalt ellátó személy általi hűtlen kezelésében, [b]űnrészesség harmadik fél részére jogosulatlan előny szerzése és az államnak való károkozás végett, közhivatalt ellátó személy által elkövetett hivatallal való visszaélésben, és [m]ás személy részére közvetett vagy közvetlen előny szerzése végett, közhivatalt ellátó személy jogellenes befolyásolása”. Következésképpen téves az a ténybeli előfeltevés, amelyen az első jogalap jelen része alapul.
Ennélfogva az első jogalap harmadik részét, következésképpen pedig a teljes első jogalapot csakis elutasítani lehet.
A második, a felperes alapvető jogainak a 2015/157 határozat elfogadását eredményező eljárás során történt megsértésére alapított jogalapról
– A második jogalapnak a Charta 47. cikkének amiatti megsértésére alapított első részéről, hogy maga a Tanács nem tartotta tiszteletben az észszerű eljárási idő elvét
A második jogalap első részének alátámasztására a felperes lényegében előadja, hogy a Charta 47. cikkét a jelen ügyben azon az alapon kell alkalmazni, hogy a Tanács által vele szemben elfogadott korlátozó intézkedéseket egy bírósági eljárással összefüggésben írták elő. Az észszerű eljárási idő elve megsértése fennállásának bizonyítása céljából az első jogalap keretében kifejtett érvelésére hivatkozik. A Tanácsnak a Charta 47. cikkében rögzített észszerű eljárási idő elvének tiszteletben tartására irányuló kötelezettségét a Bíróság ítélkezési gyakorlata megerősíti. A válaszban a felperes a Tanács érveire válaszul előadja, hogy nincs jelentősége annak, hogy a jelen ügyben a Tanács nem igazságszolgáltatási hatáskörben járt el. Egyebekben annak sincs jelentősége, hogy a Tanács felülvizsgálati eljárása megfelelt a Charta 47. cikke követelményeinek, mivel a Tanács nem pártatlan és független bíróság.
A Tanács az ellenkérelemben a maga részéről azzal érvel, hogy a jelen ügyben nem igazságszolgáltatási feladatok gyakorlásával összefüggésben járt el, mivel az uniós intézményi keretben ezek a feladatok az Európai Unió Bírósága számára vannak fenntartva. A Törvényszék egyebekben már megállapította, hogy a vitatott korlátozó intézkedésekhez hasonló intézkedések nem igazságügyi jellegűek. A Tanács emellett úgy véli, hogy még annak feltételezése esetén is, hogy a Charta 47. cikkében rögzített észszerű eljárási idő elvét rá alkalmazni kell, az ezen intézmény előtti eljárás időtartama nem sértette meg az észszerű határidő követelményét, mivel a Tanács minden évben felülvizsgálta azt a kérdést, hogy a felperes nevét fenn kell‑e tartani a 2011/72 határozat mellékletét képező jegyzékben.
Elöljáróban meg kell állapítani, hogy a felperes jelen jogalappal összefüggésben előadott érvelését nem lehet a Charta 47. cikkére tekintettel vizsgálni.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Charta 47. cikke (2) bekezdése első mondatának szövege értelmében mindenkinek joga van arra, hogy ügyét a törvény által megelőzően létrehozott független és pártatlan bíróság tisztességesen, nyilvánosan és észszerű időn belül tárgyalja. Egyebekben arra is emlékeztetni kell, hogy a Charta 51. cikkének (1) bekezdése értelmében a Charta címzettjei az Unió intézményei, szervei és hivatalai, valamint a tagállamok annyiban, amennyiben az Unió jogát hajtják végre. Ezen túlmenően ezen utóbbi cikk (2) bekezdése értelmében a Charta az uniós jog alkalmazási körét nem terjeszti ki az Unió hatáskörein túl, továbbá nem hoz létre új hatásköröket vagy feladatokat az Unió számára, és nem módosítja a Szerződésekben meghatározott hatásköröket és feladatokat.
Márpedig a Charta 51. cikkének (1) és (2) bekezdése tükrében a Charta 47. cikkének rendelkezéseit akként kell értelmezni, hogy azok kizárólag olyan eljárások esetében vonatkoznak a hatékony bírói jogvédelemhez való jogra, amely eljárásokban az uniós jogban garantált jogok és szabadságok forognak kockán (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2016. szeptember 6‑iPetruhhin ítélet,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
,
52.
pont).
Így a jelen ügyben a Charta 47. cikkét annyiban kell alkalmazni, amennyiben az garantálja a felperes számára, hogy a pénzeszközök vitatott befagyasztása a Törvényszék általi hatékony bírósági felülvizsgálat tárgyát fogja képezni, ami magában foglalja többek között annak vizsgálatát, hogy az ezen intézkedések elfogadásáról szóló határozat kellően szilárd ténybeli alappal rendelkezik (lásd ebben az értelemben: 2013. július 18‑iBizottság és társai kontra Kadi ítélet
C‑584/10 P, C‑593/10 P és C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
,
119.
pont). E vizsgálati kötelezettség tehát – a Charta 47. cikke értelmében – a Törvényszékre, nem pedig a Tanácsra hárul.
Ezzel szemben a Charta 47. cikkének rendelkezéseit nem lehet alkalmazni a felperes hatékony bírói jogvédelemhez való jogára a vele szemben egy harmadik országban, Tunéziában folyamatban lévő bírósági eljárással összefüggésben. Egyebekben az, hogy a felperesre vonatkozó korlátozó intézkedések elfogadásáról szóló határozat ezen a bírósági eljáráson alapult, nem járhat azzal a hatással, hogy igazolja a határozat jogszerűségének e rendelkezésekre tekintettel történő felülvizsgálatát. Egyrészről ugyanis ezt a határozatot egy olyan uniós intézmény bocsátotta ki, amelyet a Szerződések nem ruháznak fel igazságszolgáltatási feladatok gyakorlására. Másrészről a – ráadásul a KKBP keretében elfogadott – határozat nem rendelkezik bírósági jelleggel, mivel nem az a tárgya, hogy valamely keresetről határozatot hozzon és nem is az, hogy egy jogvitát rendezzen (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2011. március 24‑iBengtsson végzés,
C‑344/09
,
EU:C:2011:174
,
–
24.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ezt az értelmezést nem kérdőjelezi meg a 2009. július 16‑iDer Grüne Punkt – Duales System Deutschland kontra Bizottság ítéletnek (
C‑385/07 P
,
EU:C:2009:456
) a jelen rész alátámasztása céljából a felperes által hivatkozott 178–184. és 188. pontja. Amint ugyanis e pontokból – különösen a 188. pontból – egyértelműen kitűnik, a Bíróság ebben az ítéletben az észszerű eljárási idő Charta 47. cikke (2) bekezdésének első mondatában előírt elvét egy kereset Törvényszék általi kezelésére való alkalmazására korlátozta egy, az e bíróság előtt folyamatban lévő eljárás keretében, és nem kívánta annak alkalmazását az ilyen igazságszolgáltatási hatáskörrel nem rendelkező uniós intézményekre kiterjeszteni (lásd ebben az értelemben: 2009. július 16‑iDer Grüne Punkt – Duales System Deutschland kontra Bizottság ítélet,
C‑385/07 P
,
EU:C:2009:456
,
–
184.
pont és 188. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Persze meg kell állapítani, hogy a Tanács köteles az általa elfogadott korlátozó intézkedésekkel érintett személyek ügyeit észszerű határidőn belül kezelni a Charta 41. cikkének (1) bekezdése értelmében, amely rögzíti, hogy mindenkit megillet a megfelelő ügyintézéshez való jog.
Mindazonáltal még ha – a felperes érvelése ellenére – a második jogalap jelen részét lehetne is akként értelmezni, hogy az a Charta 41. cikke (1) bekezdésének Tanács általi megsértésére irányul, a fenti 62–78. pontban kifejtett megfontolásokból következik, hogy azt mindenesetre mint megalapozatlant kell elutasítani.
Egyrészről ugyanis – a fenti 66–75. pontban kifejtett okokból – e megfontolások még abban az esetben sem járhatnak azzal a következménnyel, hogy kötelezzék a Tanácsot a felperes pénzeszközei Unióban való befagyasztásának megszüntetésére, ha ezek a megfontolások igazolták, hogy a Tanács ellenőrzéseket tegyen a tunéziai hatóságoknál a felperessel szemben folyamatban lévő igazságügyi nyomozás állásáról. Másrészről – a fenti 76–78. pontban kifejtetteknek megfelelően – a 2015/157 határozat elfogadását megelőzően a felperes által előterjesztett bizonyítékok nem vethettek fel jogos kérdéseket az észszerű eljárási idő elvének a tunéziai hatóságok általi tiszteletben tartását illetően. Végül hozzá kell fűzni, hogy – a felperes állításával ellentétben – ugyanezen okok miatt nem lehet felróni a Tanácsnak, hogy nem tájékoztatta a tunéziai hatóságokat a felperes pénzeszközeinek az Unióban való befagyasztására vonatkozó határidőkről és egy gyors igazságügyi nyomozás szükségességéről.
Márpedig amint az magának a keresetnek és a válasznak a szövegéből következik, a felperes a jelen jogalapban csupán azt rója fel a Tanácsnak, hogy megsértette az észszerű eljárási időhöz való jogát azzal, hogy nem tette meg a hatáskörébe tartozó intézkedéseket annak megakadályozásához, hogy a Tunéziában vele szemben folyamatban lévő bírósági eljárás időtartama meghaladja az észszerű időtartamot.
Ily módon, amennyiben a felperes által a Tanács elé terjesztett bizonyítékokból nem következik, hogy e bírósági eljárás időtartama ilyen szempontból jogszerűtlen, ez a jogszerűtlenség sem érintheti a felperes pénzeszközei Unióban való befagyasztásának időtartamát.
A felperes egyébként nem állítja, hogy a 2015. január 15‑i levelét megelőzően olyan bizonyítékokkal szolgált volna a Tanács számára, amelyek igazolták volna, hogy ez az intézmény megkeresse a tunéziai hatóságokat azzal a céllal, hogy meggyőződjön arról, hogy a felperessel szemben folyamatban lévő igazságügyi nyomozás során tiszteletben tartják az észszerű eljárási időhöz való jogát. Következésképpen a felperes nem róhatja fel a Tanácsnak, hogy e tekintetben nem körültekintően járt el a 2015. január 15‑i levelet megelőző időszak tekintetében.
A fentiek összességéből következik, hogy a második jogalap első részét csakis elutasítani lehet.
– A második jogalapnak az ártatlanság vélelme Tanács 2011. január 31‑i sajtóközleménye miatti megsértésére alapított részéről
A második jogalap második részének alátámasztása céljából a felperes azzal érvel, hogy a Tanács 2011. január 31‑i sajtóközleménye sérti az ártatlanság vélelmét, amennyiben arra ösztönzi a nyilvánosságot, hogy elhiggye, hogy az e sajtóközleményben megjelölt személyek bűnösek az állami pénzeszközök hűtlen kezelésében. A keresetlevél 126. pontjában a felperes azt kéri a Törvényszéktől, hogy „állapítsa meg, hogy ez a sajtóközlemény – a Charta 48. cikkével ellentétes módon – sérti az ártatlanságának vélelmét”. Az ellenkérelemben a Tanács által kifejtett érvekre a felperes a válaszban előadja, hogy az, hogy ez a sajtóközlemény a 2015/157 határozattól eltérő dokumentumot képez, nem kérdőjelezi meg a jogsértés fennállását „még ha annak bírósági megállapítására elkülönülten kerül is sor”. Ugyanígy nem módosítja a sajtóközlemény joghatását az, hogy azzal szemben nem nyújtottak be megsemmisítés iránti keresetet. Végezetül nem releváns az, hogy a szóban forgó sajtóközlemény négy évvel megelőzi az említett határozatot, amennyiben ez a határozat az érintett sajtóközlemény napjával azonos napon elfogadott korlátozó intézkedések fenntartását írja elő. A felperes hozzáfűzi, hogy az ártatlanság vélelmének említett megsértése veszélybe sodorhatja egy tisztességes eljárás Tunéziában való megtartását, amennyiben befolyásolhatja a tunéziai hatóságok vele szembeni magatartását.
A Tanács a maga részéről az ellenkérelemben azzal érvel, hogy a 2015/157 határozat elfogadásával nem maga állapította meg a felperes bűnösségét az állami pénzeszközök hűtlen kezelésében és nem bocsátotta előre a cselekmények Tunéziában hatáskörrel rendelkező bíróság általi értékelését. Hozzáfűzi, hogy a felperes által a jelen részben szereplő kifogásában említett sajtóközlemény eltér a határozattól és nem képezi megsemmisítés iránti kereset tárgyát. Hozzáfűzi továbbá, hogy mindenesetre az említett sajtóközlemény jogi jellege eltér a határozatétól, valamint hogy ezek jogszerűségét külön‑külön kell vizsgálni. A viszonválaszban lényegében azzal érvel, hogy a felperes által a jelen kifogás alátámasztása céljából idézett mondat – e sajtóközlemény átfogó kontextusába helyezve – nem tekinthető az ártatlanság vélelme megsértésének.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy az a dokumentum, amelyre a második jogalap jelen része vonatkozik és amelyet csatoltak a keresetlevélhez, a Tanács 2011. január 31‑i sajtóközleménye (5881/1/2011 REV 1), amelyben a Tanács nyilvánosságra hozta a Külügyek Tanácsa ugyanaznapi ülésének következtetéseit. E dokumentum első oldalán szerepel egy keretes szöveg, amelynek második bekezdése a következő nyilatkozatot tartalmazza:
„A Tanács a tunéziai eseményeket is megvitatta, és olyan értelmű következtetéseket fogadott el, amelyek szerint az EU kész támogatni a demokratikus átmenetet, különösen a választások előkészítését. Az olyan személyek pénzeszközeit befagyasztó korlátozó intézkedéseket is elfogadott, akik részt vettek tunéziai állami pénzeszközök hűtlen kezelésében.”
Egyebekben a fenti 103. pontban említett sajtóközlemény 8. oldalának 6. pontjában a Tanács jelzi, hogy „a tunéziai hatóságokkal folytatott konzultációk alapján a Tanács korlátozó intézkedéseket fogadott el az állami pénzeszközök hűtlen kezeléséért felelős személyekkel szemben”.
Ez az a két nyilatkozat, amelyről a felperes úgy véli, hogy sérti az ártatlanság vélelmét. Az első nyilatkozatot illetően a felperes ugyanis úgy véli, hogy azt úgy szövegezték meg, hogy azt a benyomást kelti, hogy a szóban forgó személyeket már elítélték az állami pénzeszközök hűtlen kezelése miatt. A másodikat illetően a felperes – noha elismeri, hogy a Törvényszék már megállapította, hogy az ilyen jellegű nyilatkozatok nem bocsátják előre a cselekmények hatáskörrel rendelkező bíróság általi értékelését (2014. február 27‑iEzz és társai kontra Tanács ítélet,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
83.
pont) – lényegében azt rója fel a Tanácsnak, hogy az „állami pénzeszközök hűtlen kezeléséért felelős személyek” kifejezést „abszolút” jelleggel ruházta fel azáltal, hogy nem pontosította, hogy olyan eljárásokra támaszkodik, amelyekben e személyek büntetőjogi felelősségét még nem állapították meg.
Elöljáróban meg kell állapítani, hogy a Törvényszék által a tárgyaláson feltett egyik kérdésre adott válaszában a felperes pontosította, hogy a keresetlevél 126. pontjában megfogalmazott kérelem – amely arra irányul, hogy a Törvényszék állapítsa meg, hogy a szóban forgó két nyilatkozat sértette az ártatlanság vélelmét – nem képezett a 2015/157 határozat megsemmisítésére irányulótól elkülönülő kereseti kérelmet, hanem azt akként kell értelmezni, hogy az ezen utóbbi kereseti kérelem alátámasztására szolgál. Ebből szükségszerűen azt a következtetést kell levonni, hogy a felperes úgy véli, hogy az ártatlanság vélelmének tiszteletben tartásához való jogának az e nyilatkozatokból eredő állítólagos megsértése érintheti a 2015/157 határozat jogszerűségét.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy – amint azzal a Tanács lényegében érvel – a vitatott sajtóközlemény a 2011/72 határozattól és a 2015/157 határozattól eltérő aktust képez, amelynek pusztán annyi a célja, hogy tájékoztassa a nyilvánosságot az említettek közül az első határozat tartalmáról. Ezen túlmenően nem olyan aktusról van szó, amelyet e határozatok egyikének vagy másikának elfogadását eredményező eljárás keretében fogadtak el. Végezetül, a felperes nem vitatja, hogy e határozatok önmagukban nem sértik az ártatlanság vélelmét vele szemben. Következésképpen a 2015/157 határozat jogszerűségének vitatása céljából nem hivatkozhat érvényesen az ártatlanság vélelmének a vitatott sajtóközleményben szereplő nyilatkozatokból eredő állítólagos megsértésére (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2006. április 5‑iDegussa kontra Bizottság ítélet,
T‑279/02
,
EU:T:2006:103
,
413.
és
423.
pont). A második jogalapnak ez a része tehát hatástalan.
A második jogalapnak ez a része mindenesetre a fenti 103. és 104. pontban idézett két nyilatkozat szó szerinti olvasatán alapul, és nem veszi figyelembe azt a kontextust, amelybe azok illeszkednek.
A szóban forgó sajtóközlemény tartalmának olvasata ugyanis megerősíti, hogy – amint azt címe jelzi – annak egyetlen célja, hogy tájékoztassa a nyilvánosságot a Külügyek Tanácsa 2011. január 31‑i ülésének következtetéseiről, különösen a 2011/72 határozat elfogadásáról.
Következésképpen a szóban forgó két nyilatkozatot a 2011/72 határozat tartalmára hivatkozással kell értelmezni. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy e határozat 1. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy be kell fagyasztani a Tunézia állami pénzeszközeinek hűtlen kezeléséért felelős személyekhez, valamint a hozzájuk kapcsolódó természetes és jogi személyekhez, illetve szervezetekhez tartozó valamennyi pénzeszközt. A fenti 34. pontban kifejtetteknek megfelelően azonban a „Tunézia állami pénzeszközeinek hűtlen kezeléséért felelős személyek” e határozat 1. cikkének (1) bekezdése értelmében vett fogalmának nemcsak azokat a személyeket kell magában foglalnia, akiknek az ilyen cselekményekért fennálló felelősségét már megállapították, hanem azokat is, akikkel szemben a felelősségük megállapítása céljából nyomozásokat folytatnak.
E nyilatkozatokat egyébként egyúttal a 2011/72 határozat mellékletét képező jegyzékben szereplő személyek nevének felvételével kapcsolatos indokokra hivatkozással kell érteni. Márpedig a felperest illetően ezek az indokok – a felperes nevének az említett jegyzékbe való első felvétele óta – kifejezetten megemlítik, hogy a felperessel szemben az állami pénzeszközök hűtlen kezelésének minősíthető cselekményekkel kapcsolatban igazságügyi nyomozások vannak folyamatban.
Ennélfogva a felperes tévesen állítja, hogy ezek a nyilatkozatok arra ösztönöznek, hogy az emberek higgyenek azon személyek bűnösségében, akiknek a neve szerepel a 2011/72 határozat mellékletét képező jegyzékben, mivel e nyilatkozatok tartalma visszautal az említett határozatra, e határozat pedig – a fentiekben megállapítottaknak megfelelően – a felperesre nem olyan személyként vonatkozik, akinek felelősségét a tunéziai állami pénzeszközök hűtlen kezeléséért már megállapították, hanem olyan személyként, akivel szemben az említett hűtlen kezelésekkel kapcsolatban nyomozásokat folytatnak. Ugyanezen okok miatt nem lehet úgy tekinteni, hogy ezek a nyilatkozatok befolyásolhatják a hatáskörrel rendelkező tunéziai hatóságokat, sem pedig úgy, hogy azok előrebocsátják a cselekmények hatáskörrel rendelkező bíróság általi értékelését. Semmi esetre sem lehet úgy tekinteni, hogy ezek a nyilatkozatok az ártatlanság vélelme elvének megsértését képezik.
A fentiek összességéből következik, hogy második jogalap második részét el kell utasítani.
– A második jogalapnak a megfelelő ügyintézéshez való jog, különösen a Charta 41. cikkének (1) bekezdése értelmében a felperes ügyeinek részrehajlás nélküli intézéséhez való jog megsértésére alapított harmadik részéről
E rész alátámasztása céljából a felperes egy sor olyan körülményre támaszkodik, amelyek véleménye szerint bizonyítják, hogy ügyét a Tanács nem kezelte pártatlanul. Elsősorban, a Tanács az „eredeti nyilvános nyilatkozatában” azt állította, hogy minden olyan személy, akinek a nevét felvették a 2011/72 határozat mellékletét képező jegyzékbe, bűnös az állami pénzeszközök hűtlen kezelésében „bármiféle minősítés nélkül”. Másodsorban, a felperes nevének az e jegyzékbe való felvételével kapcsolatos jelenlegi indokok már nem rendelkeznek „uniós vetülettel”, aminek a pénzeszközök szóban forgó befagyasztásának megszüntetését kellett volna eredményeznie. Harmadsorban, a Tanács a felperes által előterjesztett mentő körülményekre reagálva tévesen tagadta meg az állítólagos tényállások vizsgálatát. Negyedsorban a 2015/157 határozatot a tunéziai igazságügyi hatóságok – négyéves eljárást eredményező – tétlensége ellenére fogadták el. Ötödsorban a Tanács ezt a határozatot az azt igazoló bizonyítékok figyelmen kívül hagyásával fogadta el, hogy Tunéziában helyreállt a demokrácia. Végül, hatod‑ és utolsósorban, a Tanács ezt a határozatot anélkül fogadta el, hogy vizsgálta volna többek között azt a kifogást, amely szerint ez a jogi aktus sérti a felperes észszerű eljárási időhöz való jogát.
A Tanács a maga részéről a felperes ezen érveinek mindegyikét vitatja, és általánosságban jelzi, hogy nem lehet a pártatlanság Tanács részéről tanúsított hiányaként értelmezni azt, hogy közte és a felperes között nincs egyetértés azon ténybeli és jogi elemek értékelése tekintetében, amelyekre ezen utóbbi mentő körülményekként hivatkozott.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a korlátozó intézkedések elfogadásával összefüggésben a Tanács köteles tiszteletben tartani a Charta 41. cikkében rögzített, megfelelő ügyintézés elvét, amelyhez az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében hozzátartozik a hatáskörrel rendelkező intézmény arra vonatkozó kötelezettsége, hogy az adott ügy valamennyi releváns elemét gondosan és pártatlanul vizsgálja meg (lásd: 2016. június 30‑iAl Matri kontra Tanács ítélet,
T‑545/13
, nem tették közzé,
EU:T:2016:376
,
58.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy a második jogalap e részének alátámasztása céljából a felperes lényegében megismétli az első és a harmadik jogalapban, valamint a második jogalap más részeiben előadott különféle kifogásait. Márpedig az e jogalapok és részek vizsgálata keretében kifejtett okok miatt ezeket a kifogásokat csakis elutasítani lehet.
Elsősorban, még akkor is, ha az „eredeti nyilvános nyilatkozat” kifejezés alatt a felperes azt a sajtóközleményt érti, amelynek jogszerűségét a jelen jogalap második részében vitatja, a fenti 107–112. pontból következik, hogy az ártatlanság vélelmének e sajtóközleményből eredő állítólagos megsértésével kapcsolatban a felperes által előadott érvelést csakis elutasítani lehet.
Másodsorban, a fenti 39. és 57. pontban kifejtett okok miatt nem releváns, hogy a felperes nevének a 2011/72 határozat mellékletét képező jegyzékbe való felvételével kapcsolatos indokok nem az Unióban bekövetkezett cselekményekre utalnak, mivel ezek az indokok az állami pénzeszközök hűtlen kezelésének minősíthető cselekményekre vonatkozó igazságügyi nyomozásra hivatkoznak.
Harmadsorban – a fenti 49–57. pontban kifejtett okokból – a felperes által előterjesztett és többek között annak bizonyítását célzó mentő körülmények, hogy nincs kilátásban eljárás vele szemben, nem kötelezik a Tanácsot arra, hogy a felperessel szemben Tunéziában folyamatban lévő igazságügyi nyomozás állására vonatkozóan további vizsgálatokat végezzen.
Negyedsorban, a fenti 63–78. pontban hivatkozott okok miatt, a felperes által annak bizonyítása céljából előterjesztett bizonyítékok, hogy a tunéziai hatóságok megsértették az észszerű eljárási időhöz való jogát, nem igazolhatják a pénzeszközei Unióban való befagyasztásának megszüntetését.
Ötödsorban, a harmadik jogalappal összefüggésben az alábbi 127–134. pontban kifejtett indokok miatt a Tanács nem követett el semmiféle hibát azzal, hogy Tunéziában a demokratikus folyamat alakulása ellenére fenntartotta a vitatott korlátozó intézkedéseket. Végezetül – a második jogalap első része keretében a fenti 88–96. pontban kifejtett okokból – csakis elutasítani lehet az arra alapított hatodik érvet, hogy maga a Tanács nem tartotta tiszteletben a felperes észszerű eljárási időhöz való jogát.
Következésképpen a fentiekből következik, hogy a felperes tévesen állítja azt, hogy a Tanács megsértette a megfelelő ügyintézés elvét, különösen a pártatlanság elvét. Ennélfogva a jelen részt, következésképpen pedig a második jogalap teljes egészét el kell utasítani.
A harmadik, Tunéziában a demokratizálódási folyamat alakulására tekintettel a 2015/157 határozat okafogyottságára alapított jogalapról
A harmadik jogalap alátámasztása céljából a felperes előadja, hogy a Tanács nyilvánvaló értékelési hibákat követett el Tunéziában a demokratizálódási folyamat alakulását és a tunéziai állami pénzeszközök hűtlen kezeléséért felelős tunéziai állampolgárokkal szembeni korlátozó intézkedések szükségességét illetően. Egyfelől – véleménye szerint – 2011. január 31. óta számos igazságügyi, alkotmányos és választási jellegű esemény tanúsítja Tunéziában a demokratikus átmenet folyamatának megvalósulását. Márpedig a vitatott korlátozó intézkedéseknek – a 2011/72 határozat kifejezéseivel élve – a „tunéziai helyzet tekintetében” történő fenntartásával a Tanács nem értékelte helytállóan ezen alakulások jellegét, illetve legalábbis nem vette azokat figyelembe. Másfelől, a felperes szerint, ha a Tanács úgy vélte, hogy Tunéziában megvalósult a demokráciába való átmenet, a szóban forgó korlátozó intézkedések fenntartásának igazolása céljából már nem támaszkodhatott a demokratizálódási folyamat megóvásának célkitűzésére. A felperes másodlagosan azt állítja, hogy a Tanács – mivel nem fejtette ki, hogy Tunéziában a demokratikus folyamat alakulása ellenére mely okokból kifolyólag tartja fenn a vitatott korlátozó intézkedéseket – nem indokolta a 2015/157 határozatot.
Az ellenkérelemben a Tanács azt válaszolja, hogy a felperes érvelése azon a téves előfeltevésen alapul, amely szerint Tunéziában megvalósult a demokratikus átmenet folyamata. Márpedig rámutat, hogy – amint az többek között a 2015. január 19‑i következtetéseiből következik – úgy vélte, ez a folyamat a 2015/157 határozat elfogadásának időpontjában még mindig folyamatban van.
Elöljáróban meg kell állapítani, hogy noha a felperes nem hivatkozik kifejezetten az EUMSZ 277. cikkre, a jelen jogalapot akként kell értelmezni, hogy az a 2011/72 határozat 1. cikkének – a 2015/157 határozattal meghosszabbított – (1) bekezdésére vonatkozó jogellenességi kifogáson alapul. A jelen jogalap keretében említett, állítólagos nyilvánvaló értékelési hibák ugyanis nem a felperes neve 2011/72 határozat mellékletébe való felvételének fenntartására mint olyanra, hanem általánosságban, a tunéziai állami pénzeszközök hűtlen kezeléséért felelős személyek és a hozzájuk kapcsolódó személyek pénzeszközei befagyasztásának az e határozat 1. cikkének (1) bekezdésében előírt fenntartására vonatkoznak (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2014. február 27‑iEzz és társai kontra Tanács ítélet,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
31.
pont). Ily módon, amit a felperes vitat, az az, hogy a Tanácsnak lehetősége van fenntartani teljes egészükben a 2011/72 határozatban meghozott korlátozó intézkedéseket e határozat célkitűzéseire és Tunéziában a demokratikus folyamat alakulására tekintettel.
E tekintetben mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy amint az az EUSZ 29. cikken alapuló 2011/72 határozat (1) preambulumbekezdéséből kitűnik, a határozat célja „a stabil demokrácia, a jogállamiság és a demokratikus pluralizmus létrehozása, valamint az emberi jogok és az alapvető szabadságok teljes körű tiszteletben tartása érdekében [a tunéziai nép által] kifejtett erőfeszítések” támogatása. A határozat célja többek között – annak (2) preambulumbekezdése szerint –, hogy segítséget nyújtson a tunéziai hatóságoknak az állami pénzeszközök hűtlen kezelése ellen folytatott küzdelmükben, az ilyen pénzeszközök hűtlen kezeléséért „felelős” személyek pénzeszközeinek befagyasztása révén, amely személyek ily módon megfosztják a tunéziai népet a gazdaságuk és társadalmuk fenntartható fejlődéséből származó előnyöktől és gyengítik a demokrácia kibontakozását az országban.
Következésképpen – a Törvényszék által már megállapítottaknak megfelelően – a 2011/72 határozat a tunéziai hatóságok támogatására irányuló általánosabb uniós politika keretébe illeszkedik, amely politika célja a Tunéziai Köztársaság mind politikai, mind pedig gazdasági stabilizációjának elősegítése, ekként pedig megfelel a KKBP célkitűzéseinek, amelyeket többek között az EUSZ 21. cikk (2) bekezdésének b) és d) pontja határoz meg, és amely cikk értelmében az Unió nemzetközi együttműködést alakít ki annak érdekében, hogy egyrészről megszilárdítsa és erősítse a demokráciát, a jogállamiságot, az emberi jogokat és a nemzetközi jog elveit, másrészről pedig elősegítse a fejlődő országok fenntartható – különösen gazdasági – fejlődését (lásd: 2016. június 30‑iAl Matri kontra Tanács ítélet,
T‑545/13
, nem tették közzé,
EU:T:2016:376
,
60.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2016. június 30‑iCW kontra Tanács ítélet,
T‑516/13
, nem tették közzé,
EU:T:2016:377
,
67.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a KKBP területén a Tanács széles körű mérlegelési jogkörrel rendelkezik, mivel olyan területről van szó, amely a Tanács részéről politikai, gazdasági és társadalmi döntéseket és összetett mérlegelést igényel, így az e területeken elfogadott intézkedés jogszerűségét csak annak a hatáskörrel rendelkező intézmény által követni kívánt cél elérésére nyilvánvalóan alkalmatlan volta érintheti (lásd: 2013. november 28‑iTanács kontra Manufacturing Support & Procurement Kala Naft ítélet,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
,
120.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben a Tanács – amint azzal a 2015. január 19‑i következtetéseire hivatkozással érvel – a felperessel ellentétben nem vélte úgy, hogy Tunéziában a demokratikus átmenet folyamata a 2015/157 határozat elfogadásának időpontjában már lezárult. Márpedig a felperes által hivatkozott igazságügyi, alkotmányos és választási jellegű különféle fejlemények nem bizonyítják, hogy a Tanács nyilvánvaló hibát követett el e folyamat terjedelmének értékelésekor. Ugyanis noha ezek a fejlemények az előrehaladást tanúsítják, azokból nem lehet nyilvánvaló módon levonni azt a következtetést, hogy ez a folyamat lezárult, mivel az – amint azt a Tanács a fent említett következtetéseiben jelzi – a jogállamiságnak és az új tunéziai alkotmány demokratikus vívmányainak a megszilárdulásától függ.
Mindenesetre a jelen jogalap – hallgatólagosan, de szükségszerűen – azon a téves előfeltevésen alapul, hogy Tunéziában a demokratikus átmenet megvalósulásának azt kellene eredményeznie, hogy a Tanács megszünteti a 2011/72 határozatban előírt korlátozó intézkedéseket. A fenti 33. pontban felidézetteknek megfelelően ugyanis, a pénzeszközök 2011/72 határozat 1. cikkének – a határozat (1) és (2) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett – (1) bekezdésében előírt befagyasztásának az egyetlen célja az állami pénzeszközök hűtlen kezelése tunéziai hatóságok általi megállapításának elősegítése, és azon lehetőség e hatóságok számára való fenntartása, hogy az ebből a hűtlen kezelésből származó jövedelmet visszatéríttethessék. Következésképpen e korlátozó intézkedések esetleges hatályon kívül helyezése kizárólag az alapul szolgáló bírósági eljárások befejeződésétől függhet, nem pedig Tunéziában a demokratikus átmenet folyamatának megvalósulásától, mivel e folyamat támogatása azon politikának csupán egyik végső célját képezi, amelybe a pénzeszközök befagyasztása illeszkedik, és nem fenntartásának további feltételét képezi (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2014. február 27‑iEzz és társai kontra Tanács ítélet,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
143.
pont).
Hozzá kell tenni, hogy – a felperes állításával ellentétben – még e demokratikus átmenet folyamatának megvalósulása esetén sem képezné e pénzeszközök befagyasztása a „jogalkotói hatalmi ág” bírósági hatáskörökbe tartozó ügyekbe való beavatkozását.
Függetlenül ugyanis attól, hogy az EUSZ 24. cikk értelmében a Tanács nem fogad el jogalkotási aktusokat a KKBP keretében, Tunéziában a demokratikus átmenet folyamatának megvalósulása – a fenti 131. pontban jelzetteknek megfelelően – nem járhat azzal a hatással, hogy a Tanács köteles legyen a 2011/72 határozat keretében elfogadott korlátozó intézkedések visszavonására. Ezen intézkedéseknek a folyamatban lévő igazságügyi nyomozások befejeződése előtti visszavonása – amennyiben akadályozhatná az állami pénzeszközök hűtlen kezelésének tunéziai hatóságok általi megállapítását és az ebből a hűtlen kezelésből származó jövedelmet visszatéríttetését – veszélyeztetné Tunéziában a demokrácia és a jogállamiság megszilárdítására és támogatására irányuló, az e határozatban említett célkitűzést. Ily módon ezen intézkedések fenntartása – amely intézkedések a fenti 33. pontban felidézetteknek megfelelően biztosítási jelleget öltenek és nem bírnak büntetőjogi mellékjelentéssel – a KKBP célkitűzéseire tekintettel továbbra is indokolt. Következésképpen, ha a felperes érvét akként kell érteni, hogy az a tunéziai igazságszolgáltatási hatóságok kizárólagos hatáskörébe tartozó ügyekbe való egy, a Tanácshoz hasonló politikai szerv általi beavatkozásra vonatkozik, meg kell állapítani, hogy ezen intézkedések fenntartása nem képez ilyen beavatkozást.
Ennélfogva a Tunéziában a politikai helyzet alakulásával kapcsolatban a Tanács által elkövetett nyilvánvaló értékelési hibákra alapított jogalapot csakis elutasítani lehet.
Ami a másodlagosan az indokolás hiányára alapított jogalapot illeti, elegendő megállapítani, hogy a fenti 127–133. pontból következik, hogy Tunéziában a politikai helyzetnek a 2011/72 határozat elfogadása óta végbement alakulása nem indokolta, hogy az e fejleményekre tekintettel a 2011/72 határozatban elfogadott korlátozó intézkedések 2015/157 határozattal való fenntartását különös indokolással lássák el. Ezt a jogalapot tehát szintén el kell utasítani.
A fentiek összességéből következik, hogy a harmadik jogalapot csakis elutasítani lehet.
A negyedik, másodlagosan a 2015/157 határozat „büntetőjogi elemének” Tanács általi, nem megfelelő figyelembevételével kapcsolatos „nyilvánvaló értékelési hibára” alapított jogalapról
A negyedik jogalap alátámasztására a felperes előadja, hogy a Tanács nem végezte el a felperes 2015. január 15‑i levelében „büntetőjogi szempontból” előterjesztett érvek objektív értékelését. E tekintetben előadja, hogy a Tunéziában vele szemben felhozott vádak gyengülésével kapcsolatos magyarázatait a Tanács spekulatív és kizárólag a KKBP célkitűzésein alapuló megfontolásokra támaszkodva utasította el. A Tanács ily módon nem vizsgálta a felperesnek – igazságügyi nyomozás alá vont személyként – az uniós jogra tekintettel fennálló jogait. A válaszban előadja, hogy a 2015/157 határozat büntetőjogi vetülettel rendelkezik, illetve legalábbis büntetőjogi hatásokat keletkeztet vagy büntetőjogi célra irányul, amennyiben ugyanazt a hatást váltja ki, mint az ENSZ 2003. október 31‑én elfogadott korrupció elleni egyezménye alapján valamely büntetőjogi bíróság által elrendelt, jogsegéllyel kapcsolatos intézkedés.
A Tanács az ellenkérelemben azt válaszolja, hogy a 2015/157 határozatot az egyetlen lehetséges jogalap, azaz az EUSZ 29. cikk alapján fogadták el, valamint hogy az semmiféle büntetőjogi vetülettel nem rendelkezik.
Úgy kell tekinteni, hogy a jelen jogalapban a felperes lényegében téves jogalkalmazásra hivatkozik, amennyiben a Tanács a felperesre vonatkozó korlátozó intézkedéseknek a 2015/157 határozat elfogadásával összefüggésben való fenntartását kizárólag a KKBP célkitűzéseire tekintettel, következésképpen pedig a büntetőeljárások keretében kötelező követelmények és garanciák alkalmazása nélkül vizsgálta felül. Ez a jogalap azonban nyilvánvalóan nem megalapozott.
Egyrészről – a fenti 127. és 128. pontban kifejtett okokból – a 2011/72 határozat, következésképpen pedig az azt meghosszabbító 2015/157 határozat megfelel a KKBP‑vel összefüggésben az EUSZ 21. cikk (2) bekezdésének b) és d) pontjában rögzített célkitűzéseknek. Másrészről – a fenti 33. pontban kifejtetteknek megfelelően – a felperes pénzeszközeinek az Unióban való befagyasztása, amely nem arra irányul, hogy a felperes tunéziai cselekményeit szankcionálja, mentes bármiféle büntetőjogi mellékjelentéstől. A Tanács tehát a 2015/157 határozat elfogadásával összefüggésben helytállóan szorítkozott annak vizsgálatára, hogy a rendelkezésére álló bizonyítékok – a 2011/72 határozatnak a KKBP területére tartozó célkitűzéseire tekintettel – elegendő alappal szolgálnak‑e a pénzeszközök befagyasztásának fenntartásához. Ily módon nem volt köteles a befagyasztás fenntartását a büntetőjogi követelményekre tekintettel vizsgálni, ekként pedig a büntetőeljárásokkal összefüggésben előírtakhoz hasonló konkrét garanciákat biztosítani a felperes számára.
Nem kérdőjelezhetik meg ezt a következtetést a felperes által a válaszban kifejtett, a pénzeszközök vitatott befagyasztása büntetőjogi jellegének bizonyítására irányuló érvei.
Elsősorban, a pénzeszközök vitatott befagyasztásának biztosítási jellege és az, hogy annak fenntartása a tunéziai büntetőeljárások kimenetelétől függ, önmagában nem ruházhatja fel azt büntetőjogi jelleggel.
Amint az ugyanis a fenti 33., 127. és 128. pontból következik, a demokrácia és a jogállamiság stabilizációjának elősegítése céljából a tunéziai hatóságok részére nyújtott támogatással kapcsolatos, az EUSZ 29. cikken alapuló politika keretében a Tanács elfogadhat az állami pénzeszközök hűtlen kezelésével kapcsolatos cselekmények miatt Tunéziában folyamatban lévő büntetőeljárások tényleges lezárásához hozzájáruló intézkedéseket. Ily módon – amint azzal a Tanács helytállóan érvel – a tunéziai büntetőeljárások nem a pénzeszközök vitatott befagyasztásának jogalapját, hanem annak ténybeli alapját képezik. Egyebekben – amint azt a felperes neve 2011/72 határozat mellékletébe való felvételének a felperessel szemben folyamatban lévő igazságügyi nyomozásokkal kapcsolatos indokai bizonyítják – a Tanács nem azon meggyőződés alapján fogadta el a 2015/157 határozatot, hogy a felperes részt vett állami pénzeszközök hűtlen kezelésében.
Másodsorban, nem meggyőző a pénzeszközei befagyasztásának hatásai és a büntetőügyekben folytatott nemzetközi együttműködés keretében elrendelt jogsegéllyel kapcsolatos intézkedés között a felperes által alkalmazott összehasonlítás.
Igaz ugyan, hogy a felperes pénzeszközeinek a Tanács által elrendelt befagyasztása azzal a konkrét eredménnyel jár, hogy az említett pénzeszközök nem mozgathatók az Unióban, ami hasonló ahhoz, mint amelyet a pénzeszközöknek a büntetőügyekben folytatott nemzetközi együttműködés keretében egy nemzeti igazságszolgáltatási hatóság által elrendelt befagyasztása eredményezhet. Ez azonban nem változtat azon, hogy e két intézkedés jellege eltérő.
Egyrészről a felperes pénzeszközeinek az EUSZ 29. cikk alapján elfogadott befagyasztása a KKBP célkitűzéseinek elérésére irányuló független intézkedést, nem pedig a tunéziai hatóságok jogsegély iránti kérelmére reagáló intézkedést képez (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2015. október 26‑iPortnov kontra Tanács ítélet,
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
,
45.
pont).
Másrészről a Tanács jelen ügyben fennálló hatáskörei az EUSZ 21. cikk (2) bekezdésének b) és d) pontja, valamint az EUSZ 29. cikk alapján az érintett személyek pénzeszközei biztosítási jelleggel történő, ekként pedig – meghatározásánál fogva – ideiglenes és visszafordítható befagyasztásának elfogadására korlátozódnak. Ezzel szemben a nemzeti igazságügyi hatóságoknak a büntetőügyekben folytatott nemzetközi együttműködés keretében fennálló hatáskörei nem korlátozódnak szükségszerűen ilyen intézkedések elfogadására.
A fentiek összességéből következik, hogy a negyedik jogalapot csakis elutasítani lehet.
Az ötödik, a tulajdonhoz való jognak és a Charta 17. cikkének a megsértésére alapított jogalapról
Az ötödik jogalap alátámasztására a felperes azzal érvel, hogy amennyiben a 2015/157 határozat nem igazolt és jogellenes, a felperes tulajdonhoz való jogának korlátozásai szintén indokolatlanok és sértik a Charta 17. cikkét. A Tanács vitatja ezt az érvelést.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy ahhoz, hogy a tulajdonhoz való jog gyakorlásának korlátozása megfeleljen az uniós jognak, annak három feltételnek kell megfelelnie. Először is, a korlátozást „törvénynek kell előírnia”. Más szóval: a szóban forgó intézkedésnek jogalappal kell rendelkeznie. Másodszor, a korlátozásnak olyan közérdekű célkitűzésre kell irányulnia, amelyet az Unió ilyenként ismer el. Harmadszor, a korlátozás nem lehet túlzó. Egyrészről az elérni kívánt célhoz szükségesnek és azzal arányosnak kell lennie. Másrészről nem sérülhet a szóban forgó jog vagy szabadság lényege (lásd: 2014. február 27‑iEzz és társai kontra Tanács ítélet,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
–
200.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2016. június 30‑iCW kontra Tanács ítélet,
T‑516/13
, nem tették közzé,
EU:T:2016:377
,
–
168.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen jogalapban a felperes annak állítására szorítkozik, hogy – amennyiben az előző jogalapokban bizonyította pénzeszközei Unióban való befagyasztásának jogellenes és indokolatlan jellegét – a tulajdonhoz való jogának ez a korlátozása is, ebből következően, indokolatlan. Következésképpen mindössze azt kérdőjelezi meg, hogy ez a korlátozás megfelel‑e a fenti 150. pontban említett első két kritériumnak. Márpedig a fenti 36–148. pontból következik, hogy az előző jogalapokban a felperesnek nem sikerült bizonyítania a pénzeszközök említett befagyasztásának sem jogellenes, sem pedig indokolatlan jellegét. Következésképpen azt sem bizonyítja, hogy a tulajdonhoz való jogával kapcsolatban előírt, a pénzeszközök befagyasztásából eredő korlátozások nem rendelkeznek jogalappal, illetve hogy azok a 2011/72 határozat és a KKBP célkitűzéseire tekintettel nem igazoltak. A jelen jogalapot tehát el kell utasítani.
A fentiek összességéből következik, hogy mivel a keresetlevélben szereplő egyetlen jogalap sem megalapozott, a 2015/157 határozat megsemmisítésére irányuló kereseti kérelmeket csakis elutasítani lehet.
Az első kiigazítási beadványban szereplő, a Tanács 2015. november 16‑i azon „határozatának” megsemmisítésére irányuló kereseti kérelmekről, amely határozatban a Tanács elutasította a felperesnek a neve 2011/72 határozat mellékletét képező jegyzékből való törlése iránti 2015. május 29‑i kérelmét
Az eljárási szabályzat 86. cikkének (1) bekezdése értelmében amennyiben az eljárás során valamely eredetileg megtámadott jogi aktust másik, azonos tárgyú jogi aktus felvált vagy módosít, a felperes az eljárás szóbeli szakaszának befejezését, illetve a Törvényszék azon határozatát megelőzően, hogy az eljárás szóbeli szakaszának mellőzésével határozzon, ezen új körülmény figyelembevétele érdekében kiigazíthatja a keresetet. Ugyanezen szabályzat 86. cikkének (2) bekezdése értelmében ezt a kiigazítást külön iratban és az EUMSZ 263. cikk hatodik bekezdése szerinti azon határidőn belül kell elvégezni, amelyen belül a keresetlevél kiigazítását indokoló jogi aktus megsemmisítése kérhető.
Egyebekben az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a keresetlevél kiigazításának olyan jogi aktusra kell irányulnia, amely az EUMSZ 263. cikk alapján megsemmisítés iránti kereset tárgyát képezheti, azaz olyan jogi aktusra, amely olyan kötelező joghatásokat vált ki, amelyek érinthetik a felperes érdekeit, jelentősen módosítva annak jogi helyzetét (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2014. július 3‑iAlchaar kontra Tanács ítélet,
T‑203/12
, nem tették közzé,
EU:T:2014:602
,
58.
és
59.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). E tekintetben – az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében – nem minősül ilyen jogi aktusnak egy korábbi jogi aktust pusztán megerősítő jogi aktus, azaz az a jogi aktus, amely semmilyen új elemet nem tartalmaz a korábbi jogi aktushoz képest és amelyet nem előzött meg ezen utóbbi jogi aktus címzettje helyzetének a felülvizsgálata (lásd: 2004. december 7‑iInternationaler Hilfsfonds kontra Bizottság végzés,
C‑521/03 P
, nem tették közzé,
EU:C:2004:778
,
47.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2009. június 29‑iCofra kontra Bizottság végzés,
C‑295/08 P
, nem tették közzé,
EU:C:2009:407
,
35.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Konkrétan – az ítélkezési gyakorlat értelmében – nem minősül pusztán megerősítő jogi aktusnak az a jogi aktus, amelyet a korábbi jogi aktus új és lényeges körülmények fennállása miatt szükségessé vált felülvizsgálatát követően fogadtak el. Valamely körülményt egyfelől akkor kell újnak minősíteni, ha az a jogi aktus elfogadásának időpontjában nem állt fenn, illetve ha azt annak elfogadásakor nem vették figyelembe, másfelől pedig akkor, ha jelentősen módosítja a felperes korábbi jogi aktus elfogadásának időpontjában fennálló jogi helyzetét, például olyan körülmény, amely kétségeket tud kelteni az említett jogi aktus megalapozottsága tekintetében (lásd ebben az értelemben: 2014. november 13‑iBizottság kontra Spanyolország ítélet,
T‑481/11
,
EU:T:2014:945
,
–
39.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A korlátozó intézkedések területén egyrészről az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a felperes főszabály szerint kiigazíthatja a keresetlevélben szereplő, a pénzeszközök befagyasztásáról szóló, vele szemben elfogadott határozattal szembeni kérelmeket és jogalapokat a pénzeszközök említett befagyasztását meghosszabbító későbbi határozat elfogadására tekintettel. Ebben az esetben ugyanis ez a későbbi határozat nem szorítkozik a korábbi határozat megerősítésére, mivel a pénzeszközök befagyasztását az érintettel szemben az érintett helyzetének felülvizsgálatát követően a korábbi határozat időtartamán túli újabb időszakra meghosszabbítja (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2005. február 15‑iPKK és KNK kontra Tanács végzés,
T‑229/02
,
EU:T:2005:48
,
44.
pont, amelyet fellebbezést követően helybenhagyott a 2007. január 18‑iPKK és KNK kontra Tanács ítélet,
C‑229/05 P
,
EU:C:2007:32
,
103.
pont).
Másrészről – amint az a 2011/72 határozat 2. cikkének (3) bekezdéséből és 5. cikkének (6) bekezdéséből következik – a Tanács bármikor felülvizsgálhatja a valamely személy nevének az e határozat mellékletébe való felvételét új érdemi bizonyítékok vagy a hozzá benyújtott észrevételek alapján, ily módon a nevek felvétele folyamatos nyomon követés tárgyát képezi. E rendelkezések célja annak biztosítása, hogy azokat a személyeket, akik már nem felelnek meg az említett határozat mellékletébe való felvétel feltételeinek, ne csak az évente elvégzett időszakos felülvizsgálat végén, hanem – adott esetben – haladéktalanul töröljék arról (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2012. november 15‑iAl‑Aqsa kontra Tanács és Hollandia kontra Al‑Aqsa ítélet,
C‑539/10 P és C‑550/10 P
,
EU:C:2012:711
,
129.
pont). Következésképpen a Tanács azon határozata, hogy nem törli a jegyzékből valamely olyan személy nevét, aki szerepel a 2011/72 határozatnak az e személy helyzetének új és lényeges körülményeken alapuló felülvizsgálatát követően kiigazított mellékletében, a fenti 155. pontban felidézet ítélkezési gyakorlat értelmében még akkor sem minősül pusztán megerősítő jogi aktusnak, ha ez a határozat nem hosszabbítja meg a felvételt, hanem csupán fenntartja a korábbi határozat alkalmazását (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2014. november 13‑iBizottság kontra Spanyolország ítélet,
T‑481/11
,
EU:T:2014:945
,
40.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben egyrészről meg kell állapítani, hogy a Tanácsnak az első kiigazítási beadványban vitatott 2015. november 16‑i határozata nem módosította és nem váltotta fel a keresetlevél tárgyát képező 2015/157 határozatot. A Tanács ugyanis 2015. november 16‑i levelében arra szorítkozik, hogy elutasítsa a felperes azon kérelmét, amely lényegében a 2015/157 határozat rá vonatkozó részében történő hatályon kívül helyezésére irányul. Nem tartalmaz tehát a fenti 154. pontban felidézett ítélkezési gyakorlat értelmében vett új elemet.
Másrészről e kérelem elutasítására nem – a fenti 155. pontban felidézett ítélkezési gyakorlat értelmében vett – új, egyúttal pedig lényeges körülményekkel igazolt felülvizsgálatot követően került sor.
Elsősorban ugyanis a felperes által 2015. május 29‑én és szeptember 7‑én előterjesztett észrevételek alapvetően a 2015/157 határozat elfogadásánál korábbi körülményekre, valamint a 2015. január 15‑i észrevételekben már felvetett kérdésekre, tehát újszerű jelleggel nem rendelkező tényezőkre vonatkoztak.
Egyebekben az ezen észrevételekben hivatkozott, a 2015/157 határozatnál későbbi körülmények, azaz a cour d’appel de Tunis (tuniszi fellebbviteli bíróság) 2015. február 25‑i ítélete és egy ideiglenes intézkedés iránti kérelemmel kapcsolatban eljáró tunéziai közigazgatási bíróság három, 2015. március 30‑i határozata nem minősül lényeges, azaz olyan körülménynek, amely jelentősen módosíthatja a felperes helyzetét a vele szemben a 2015/157 határozatban meghosszabbított korlátozó intézkedésekre tekintettel.
E tekintetben – a már többször felidézetteknek megfelelően – ezek a korlátozó intézkedések az állami pénzeszközök hűtlen kezelésének minősíthető cselekmények miatt a felperessel szemben folyamatban lévő igazságügyi nyomozás fennállásán alapulnak. Márpedig egyrészről noha a felperes tunéziai ügyvédjének 2015. április 24‑i feljegyzéséből következik, hogy a cour d’appel de Tunis (tuniszi fellebbviteli bíróság) 2015. február 25‑i ítélete helyt adott a felperes arra irányuló kérelmének, hogy a vizsgálati eljárást válasszák külön ezen eljárás keretében, nem tűnik úgy, hogy ez az eljárási fejlemény önmagában megkérdőjelezheti az említett vizsgálat lefolytatását. Másrészről a felperes tunéziai ügyvédjének a 2015. május 29‑i észrevételeihez csatolt feljegyzéséből következik, hogy a 2015. március 30‑i három bírósági határozat elrendelte a felperes bizonyos vagyontárgyainak elkobzására vonatkozó három közigazgatási határozat végrehajtásának felfüggesztését, amely határozatoknak a felperes vagyona befagyasztásának alapjául szolgáló igazságügyi nyomozással fennálló kapcsolata nem tűnik egyértelműnek.
Másodsorban az iratokból kitűnik, hogy a tunéziai hatóságok által 2015. május 11‑én kibocsátott dokumentumok, amelyekre a Tanács 2015. november 16‑i levelében támaszkodik, pusztán megerősítik, hogy a felperessel szemben Tunéziában folytatott igazságügyi nyomozás folyamatban van, kitűnik az is, hogy azokat a Tanács csupán azért nyújtotta be, hogy reagáljon a felperesnek az e nyomozás alapját vitató érveire. Következésképpen ezek a dokumentumok – amelyek noha új elemeket képeznek – nem minősülhetnek lényegesnek. Ugyanis egyáltalán nem tárnak fel a felperes helyzetével kapcsolatos, a 2015/157 határozat elfogadásának időpontjában fennálló helyzetéhez képest lényeges változást.
Ezt az elemzést nem kérdőjelezi meg az, hogy a Tanács ezeket a dokumentumokat azon vizsgálatokat követően nyújtotta be, amelyekre vonatkozóan 2015. február 4‑i levelében jelezte, hogy ezeket a felperes észrevételeit követően szándékában áll elvégezni.
A 2011/72 határozat 2. cikkének (3) bekezdése és 5. cikkének (6) bekezdése ugyanis jelentős mérlegelési mozgásteret biztosít a Tanács számára annak eldöntése tekintetében, hogy célszerű‑e ellenőrizni a tunéziai hatóságok vagy a felperes által benyújtott bizonyítékokat, többek között a tekintetben, hogy érdeklődjön‑e az ezen utóbbival szemben folyamatban lévő bírósági eljárás állásáról. Következésképpen a Tanács által hivatalból vagy a felperes kérésére elvégzett ellenőrzések eredményeként beszerzett nem minden új bizonyíték minősül szükségszerűen olyan lényeges körülménynek, amely igazolhatja a felperes neve említett határozat mellékletébe való felvételének felülvizsgálatát és amely – az e felvétel megkérdőjelezésének megtagadása esetén – sérelmes határozathoz vezethet.
A jelen ügyben az iratokból kitűnik, hogy 2015. február 4‑i levelében a Tanács jelezte lényegében, hogy noha úgy véli, indokolt a felperes neve 2011/72 határozat mellékletébe való felvételének fenntartása, figyelembe vette a felperesnek a vele szemben Tunéziában folyamatban lévő igazságügyi nyomozás állásával kapcsolatos észrevételeit, jelezte továbbá, hogy 2015. július 31. előtt ismételten el fogja végezni a felperesre vonatkozó korlátozó intézkedések vizsgálatát. Megállapítható, hogy ezt a levelet követően a Tanács a felperes által 2015. február 18‑án, május 29‑én és szeptember 7‑én benyújtott észrevételeket is figyelembe vette, és ezekre 2015. november 16‑i levelében reagált oly módon, hogy összefoglalta az időközben a tunéziai hatóságoknál folytatott ellenőrzések eredményét, továbbá – többek között – közölte vele a fenti 163. pontban említett dokumentumokat. Ezzel a Tanács – tekintettel arra, hogy célszerűnek ítélte e vizsgálatok elvégzését – arra szorítkozott, hogy alkalmazza a fenti 157. és 165. pontban említett rendelkezésekben a részére biztosított mérlegelési mozgásteret, nem pedig a felperes helyzetének olyan felülvizsgálatát végezte el, amelyet az ezt a helyzetet jelentősen módosítani képes körülmények bekövetkezése tett szükségessé.
Ily módon a Tanács – mivel 2015. november 16‑i levelében jelezte, hogy a felperesre vonatkozó korlátozó intézkedéseket fenn kell tartani –nem egy új, a 2015/157 határozattól eltérő határozatot fogadott el, hanem pusztán megerősítette az előbbit. Ez a levél – amennyiben elutasítja a felperes azon kérelmét, hogy nevét töröljék a 2011/72 határozat mellékletéből – tehát pusztán megerősítő jogi aktust képez, amely nem sérelmes a felperesre nézve. Ennélfogva az első kiigazítási beadványban szereplő, az e jogi aktus megsemmisítésére irányuló kérelmeket mint elfogadhatatlanokat kell elutasítani.
Nem vonhatják kétségbe ezt a következtetést a felperesnek az e kiigazítási beadvány elfogadhatóságának bizonyítására vonatkozó érvei.
Elsősorban, megalapozatlan a felperes azon érvelése, amely szerint a Tanács 2015. november 16‑i határozata módosította a 2015/157 határozatot, amennyiben ezt az utóbbit – amely addig „feltételes határozat” volt – „feltétel nélküli határozattá” alakította. Egyrészről ugyanis – amint azt a Tanács lényegében az e kiigazítási beadványra vonatkozó észrevételeiben jelzi – ez az érvelés azon a téves előfeltevésen alapul, hogy feltételes jelleggel ruházta fel a 2015/157 határozatot a Tanács 2015. február 4‑i levele, amelyben ez az intézmény jelezte, hogy 2015. július 31. előtt felül fogja vizsgálni a felperes helyzetét. Másrészről a Tanácsnak a 2011/72 határozat keretében elfogadott korlátozó intézkedések – az ezen utóbbi határozat fenti 157. pontban említett rendelkezései szerinti, adott esetben a korlátozó intézkedések hatályon kívül helyezésére vagy módosítására irányuló – felülvizsgálatára vonatkozó lehetősége semmilyen módon nem ruházza fel „feltételes” jelleggel ezeket az intézkedéseket. Következésképpen az, hogy a Tanács 2015. november 16‑i levelében jelezte, hogy a felperesre vonatkozó korlátozó intézkedéseket fenn kell tartani, egyáltalán nem eredményezte a 2015/157 határozat feltétel nélküli jogi aktussá alakítását. Ráadásul meg kell állapítani, hogy a tudomására hozott esetleges új és lényeges körülmények alapján a Tanács 2015. november 16. után is hatályon kívül helyezhette vagy módosíthatta az említett intézkedéseket.
Másodsorban – a felperes állításával ellentétben – e kiigazítási beadvány elfogadhatóságát nem igazolhatja az, hogy a fegyveregyenlőség elve alapján biztosítani kell számára a lehetőséget, hogy észrevételeket tegyen a Tanács által a viszonválaszban előterjesztett bizonyítékokra vonatkozóan.
Egyrészről ugyanis a fegyveregyenlőség elve a jelen ügyben nem járhat azzal a következménnyel, hogy a 2015/157 határozattal szembeni keresetindítási határidők újrakezdődjenek. Ezen túlmenően, valamely jogi aktus megtámadható jellegét kizárólag e jogi aktus tartalmának objektív értékelése, nem pedig a fegyveregyenlőség elvének tiszteletben tartására tekintettel kell meghatározni (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2012. szeptember 20‑iFranciaország kontra Bizottság ítélet,
T‑154/10
,
EU:T:2012:452
,
–
40.
pont).
Másrészről és mindenesetre a felperesnek a 2016. december 14‑i tárgyaláson lehetősége volt előadni a Tanács által a viszonválaszban előterjesztett bizonyítékokra vonatkozó észrevételeit. Ezen túlmenően – amint az a fenti 61. pontból következik – a Törvényszék úgy vélte, hogy ezeket a 2015/157 határozatnál későbbi bizonyítékokat nem lehet figyelembe venni e határozat jogszerűségének értékelésével összefüggésben. Következésképpen az első kiigazítási beadványban szereplő kérelmek elfogadhatatlanokként történő elutasítása nem sértheti a fegyveregyenlőséget.
A fentiek összességéből következik, hogy ezeket a kérelmeket mint elfogadhatatlanokat kell elutasítani.
A második kiigazítási beadványban szereplő, a 2016/119 határozat megsemmisítésére irányuló kérelmekről
A 2016/119 határozatra irányuló második kiigazítási beadványában a felperes lényegében öt jogalapot hoz fel. Ezek közül az első az ártatlanság vélelmének és a megfelelő ügyintézés elvének a megsértésén, a második a vitatott intézkedések kellően szilárd ténybeli alapjának hiányán, a harmadik az említett határozat okafogyottságán, a negyedik az észszerű határidő elvének megsértésén, az ötödik pedig a Tanácsnak a felperes tulajdonhoz való jogába való nyilvánvalóan aránytalan beavatkozásán alapul.
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a fenti 16. pontban jelzetteknek megfelelően a 2016/119 határozat 2017. január 31‑ig hosszabbította meg a 2011/72 határozat alkalmazását, és a tunéziai hatóságoknak a fenti 16. pontban említett, 2015. október 20‑i igazolása alapján módosította a felperes nevének az e határozat mellékletét képező jegyzékbe való felvételével kapcsolatos indokokat. Ez a módosítás abból állt, hogy „a jogtalan befolyásolás gyakorlása egy közhivatalt ellátó személyre, hogy más személy részére közvetett vagy közvetlen előnyt biztosítsanak” hivatkozást a más személy részére közvetett vagy közvetlen előny szerzése végett, közhivatalt ellátó személy jogellenes befolyásolása bűncselekményére való hivatkozással váltotta fel.
Egyebekben – a fenti 156. pontban említett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően – meg kell állapítani, hogy a második kiigazítási beadványban szereplő, a 2011/72 határozatot a 2015/157 határozatban előírt időtartamon túl egy újabb időszakra meghosszabbító 2016/119 határozat megsemmisítésére irányuló kérelmek elfogadhatóak.
Az első, az ártatlanság vélelmének és a megfelelő ügyintézés elvének a megsértésére alapított jogalapról
Az első jogalap keretében a felperes lényegében megismétli azt az – ártatlanság vélelmének állítólagos megsértésével kapcsolatos – érvelést, amelyet a keresetlevél második jogalapjának második és harmadik részével összefüggésben fejtett ki. Ezen érvelés alátámasztása céljából egyrészről a Transparency International nem kormányzati szervezet 2016. január 25‑i sajtóközleményére hivatkozik, amelyben szerepel, hogy a pénzeszközök befagyasztását Tunéziában 48 személlyel szemben írták elő „olyan bizonyítékok alapján, amelyek szerint ezek a személyek állami pénzeszközöket hűtlenül kezeltek és visszaéltek beosztásukkal”. Másrészről a tunéziai hatóságok 2016. január 15‑i feljegyzésére is hivatkozik, amely reagál a Tanácsnak a felperes helyzetére vonatkozó felvilágosítás iránti kérésére, és amely – álláspontja szerint – bizonyítja, hogy a Tunéziában vele szemben folytatott igazságügyi nyomozás keretében „nem fogják érdemben felmenteni”.
A Tanács a maga részéről lényegében vitatja ezen új bizonyítékok relevanciáját.
Meg kell állapítani, hogy a fenti 107–112. és 118. pontban a keresetlevél második jogalapjának második és harmadik részével összefüggésben kialakított érvelést kell a jelen esetben alkalmazni. Egyrészről ugyanis a Tanácsnak a fenti 103. pontban említett, 2011. január 31‑i sajtóközleménye a 2011/72 határozattól és a 2016/119 határozattól eltérő aktust képez, és az nem az e határozatok elfogadására irányuló eljárás keretében készült. A felperes – aki nem vitatja, hogy ez a két határozat önmagában nem sérti az ártatlanság vélelmét – a határozatok jogszerűségének vitatása céljából nem hivatkozhat hasznosan arra, hogy az említett sajtóközlemény – állítása szerint – megsértette az ártatlanság vélelmét. Másrészről mindenesetre ez a kifogás e sajtóközlemény szó szerinti olvasatán alapul, holott ezen utóbbit a 2011/72 határozat tartalmára hivatkozással kell értelmezni, mivel a sajtóközlemény célja többek között az volt, hogy bejelentse a nyilvánosságnak a határozat elfogadását. Márpedig amennyiben ezen utóbbi határozat mellékletének tartalma nem a tunéziai állami pénzeszközök hűtlen kezeléséért felelős személyként, hanem az ilyen cselekmények miatt nyomozással érintett személyként említi a felperest, az említett sajtóközleménynek az e nyomozásra hivatkozó tartalma nem sértheti a felperesnek az ártatlanság vélelme tiszteletben tartásához való jogát.
Következésképpen még ha a Transparency International fenti 177. pontban említett sajtóközleményében szereplő nyilatkozatok meg is sértették a felperesnek az ártatlanság vélelme tiszteletben tartásához való jogát, ez a jogsértés nem róható fel a Tanács fent említett, 2011. január 31‑i sajtóközleményének, és az semmi esetre sem érintheti a 2016/119 határozat jogszerűségét.
A tunéziai hatóságok 2016. január 15‑i feljegyzését illetően meg kell állapítani, hogy a felperes állításai e tekintetben mindenesetre tisztán spekulatívak. Ez a feljegyzés ugyanis azon eljárási jellegű indokok kifejtésére szorítkozik, amelyek miatt az ügy vizsgálatát lefolytató bíró nem különítette el a felperes ügyét a többi érintett személy ügyeitől. Következésképpen ebben a feljegyzésben semmi nem utal arra, hogy milyen következtetéseket fognak levonni a tunéziai hatóságok a felperessel szembeni igazságügyi nyomozásból, sem pedig arra, hogy a feljegyzésben szereplő megfontolások és a Tanács szóban forgó sajtóközleménye között valószínűsíthető kapcsolat állna fenn.
Ennélfogva az első jogalapot el kell utasítani.
A második, a vitatott intézkedések kellően szilárd ténybeli alapjának hiányára alapított jogalapról
A második jogalap lényegében négy részre tagolódik, amelyek közül az első a felperes neve 2011/72 határozat mellékletébe való felvétele fenntartásának alapjául szolgáló állítások túlságosan homályos jellegén alapul, a második azon, hogy a tunéziai igazságügyi hatóságok nem vizsgálták az ügyét elkülönítetten, amivel véleménye szerint a szilárd ténybeli alap látszatát keltették, a harmadik azon, hogy a Tunéziában folytatott bírósági eljárás keretében vele kapcsolatban nem került sor lényeges tevékenységre, a negyedik pedig a felperesnek felrótt cselekményeket és egyéni felelősségét illetően a fent említett állítások nem kellő pontosságán alapul.
A Tanács a maga részéről vitatja a felperes által a 2016. április 14‑iBen Ali kontra Tanács ítéletre (
T‑200/14
, nem tették közzé,
EU:T:2016:216
) való hivatkozással előterjesztett bizonyítékok relevanciáját.
– A második jogalapnak a felperes neve 2011/72 határozat mellékletébe való felvétele fenntartásának alapjául szolgáló állítások túlságosan homályos jellegére alapított első részéről
Elöljáróban meg kell állapítani, hogy a második jogalap első része olyan új kifogáson alapul, amelyet nem terjesztettek elő a keresetlevélben, különösen annak első jogalapjában. Egyebekben ezt a kifogást nem lehet az említett jogalapban már kifejtett valamely kifogás kiterjesztésének tekinteni (lásd: 2006. március 15‑iOlaszország kontra Bizottság ítélet,
T‑226/04
,
EU:T:2006:85
,
64.
és
65.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). A felperes azonban jogosult az első jogalap kiigazítása keretében ezt a kifogást első alkalommal megfogalmazni a nevének felvételével kapcsolatban a 2016/119 határozatban bevezetett új indokok, valamint a tunéziai hatóságok 2015. október 20‑i igazolása tükrében, amelyek új bizonyítékokat képeznek (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2013. szeptember 13‑iAnbouba kontra Tanács ítélet,
T‑563/11
, nem tették közzé,
EU:T:2013:429
,
52.
pont).
Az alábbi 187–195. pontban kifejtett okok miatt ugyanakkor ez a kifogás nem megalapozott.
Elsősorban, a felperes egyrészről azzal érvel, hogy a tunéziai hatóságok 2015. október 20‑i igazolása és nevének a 2016/119 határozattal módosított 2011/72 határozat mellékletébe való felvételével kapcsolatos indokok között az említett bűncselekmények jellegét illetően eltérések vannak, másrészről pedig azzal, hogy e bűncselekményekkel és az azok megállapítását lehetővé tevő konkrét bizonyítékokkal kapcsolatos pontosítások nem megfelelő jellegűek.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy noha a felperes nevének a 2016/119 határozattal módosított 2011/72 határozat mellékletébe való felvételével kapcsolatos, a Tanács által elfogadott indokok a tunéziai hatóságok szóban forgó igazolásánál tömörebben határozzák meg azokat a bűncselekményeket, amelyekre a felperessel szemben Tunéziában folyamatban lévő igazságügyi nyomozás irányul, ezen indokok és az igazolás között nincs lényeges különbség. A Tanács ráadásul a felperes nevének felvételével kapcsolatos indokokban nem lehet köteles átvenni azokat a bizonyítékokat, amelyeken ezek az indokok alapulnak, amennyiben egyébként ezeket a bizonyítékokat közölte a felperessel (lásd ebben az értelemben: 2016. június 30‑iAl Matri kontra Tanács ítélet,
T‑545/13
, nem tették közzé,
EU:T:2016:376
,
132.
és
133.
pont).
Másodsorban, meg kell állapítani, hogy jóllehet a szóban forgó igazolás nem említi a szóban forgó bűncselekményekkel kapcsolatos konkrét körülményeket, elegendően konkrétan említi az említett bűncselekményeket és a felperes e bűncselekményekben való állítólagos részvételének mértékét – akár a bűncselekmény elkövetőjeként, akár bűnrészesként – ahhoz, hogy a Tanács számára lehetővé váljon annak meghatározása, hogy a felperes esetében teljesülnek‑e a 2011/72 határozat 10. cikkének (1) bekezdésében meghatározott általános kritériumok (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2016. június 30‑iAl Matri kontra Tanács ítélet,
T‑545/13
, nem tették közzé,
EU:T:2016:376
,
123.
pont).
Ezen túlmenően – amint azt többek között az
actus reus
fogalmának a felperes általi alkalmazása jelzi –, a felperes érvelése azon a téves előfeltevésen alapul, hogy azoknak a bizonyítékoknak, amelyekre a Tanács támaszkodik, ugyanolyan pontosaknak kell lenniük, mint amilyen pontosságot a fent említett bűncselekményekkel kapcsolatos felelősségének megállapítása esetén megkövetelnek. Márpedig a felperes nem vitatja egyebekben, hogy a Tanács támaszkodhat az e bűncselekményekkel kapcsolatban folyamatban lévő igazságügyi nyomozásokra, azaz a büntetőeljárás egy olyan szakaszában, amelyben –
per definitionem
– az említett felelősség megállapítását, illetve ellenkezőleg a felperes felmentésének megállapítását lehetővé tevő bizonyítékok értékelése folyamatban van (lásd ebben az értelemben: 2016. június 30‑iAl Matri kontra Tanács ítélet,
T‑545/13
, nem tették közzé,
EU:T:2016:376
,
–
90.
pont).
Ugyanezen indokok miatt nincs relevanciája annak, hogy a felperesen kívül nem jelölik meg más olyan személyek személyazonosságát, akik állítólagosan részt vettek azokban az említett bűncselekményekben, amelyekre a felperes nevének felvételével kapcsolatos indokok és a tunéziai hatóságok 2015. október 20‑i igazolása vonatkoznak. A fenti 189. pontban jelzetteknek megfelelően ugyanis elegendő az, hogy ez az igazolás elegendően konkrétan említi ezeket a bűncselekményeket, valamint a felperes e bűncselekményekben való állítólagos részvételének mértékét. Ugyanez vonatkozik arra, hogy ez az igazolás nem jelzi az említett bűncselekmények elkövetésének időpontját és helyét.
Annak sincs relevanciája, hogy a Tunéziai Köztársaság egykori elnökét állítólag tévesen minősítették közhivatalt ellátó személynek. Elegendő ugyanis megállapítani, hogy sem a fenti 16. pontban említett igazolás, sem a felperes neve felvételének a 2016/119 határozattal módosított 2011/72 határozat mellékletében szereplő indokai nem hivatkoznak erre a személyre. Ráadásul meg kell állapítani, hogy amennyiben az e személy által ebben a minőségben ellátott funkciók állami pénzeszközök kezelésével járhatnak, e feladatok – a 2011/72 határozat 1. cikkének (1) bekezdése értelmében vett, az állami pénzeszközök hűtlen kezelésének minősíthető bűncselekmény megállapítása céljából – mindenesetre a közhivatalt ellátó személyek által ellátott funkciókhoz hasonlíthatóak (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2016. április 14‑iBen Ali kontra Tanács ítélet,
T‑200/14
, nem tették közzé,
EU:T:2016:216
,
120.
és
178.
pont).
Harmadsorban, a felperes úgy véli, hogy a 2016/119 határozat elfogadása előtt a Tanács által előterjesztett új bizonyítékok, többek között az MD 7/16 EXT 1 RELEX referenciaszámot viselő és a Tanács 2016. január 29‑i leveléhez csatolt, 2016. január 18‑i dokumentum ellenére ez az intézmény nem rendelkezik és soha nem is rendelkezett olyan bizonyítékokkal, amelyek alá tudnák támasztani a vele szemben felhozott állításokat. A fent említett dokumentumot illetően a felperes jelzi különösen azt, hogy a nemzetközi megkeresések e dokumentumban szereplő megemlítése nem tartalmaz egyetlen olyan szükséges pontosítást sem, amelyek lehetővé tennék e megkeresések tárgyának, az azokkal érintett többi személynek, valamint címzettjeiknek a meghatározását.
E tekintetben mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy a felperes nem hozhatja fel érvényesen a 2016/119 határozattal szemben, hogy a 2016. január 18‑i MD 7/16 EXT 1 RELEX dokumentum előterjesztéséig a Tanács nem rendelkezett semmiféle bizonyítékkal a felperes azon bűncselekményekben való részvételével kapcsolatban, amelyekre a vele szemben Tunéziában folyamatban lévő igazságügyi nyomozások irányulnak. A fenti 61. pontban felidézetteknek megfelelően ugyanis valamely uniós jogi aktus jogszerűségét a jogi aktus elfogadásának időpontjában fennálló ténybeli és jogi elemek függvényében kell elbírálni. Következésképpen a 2016/119 határozat elfogadásának időpontjában, azaz 2016. január 28‑án a Tanács rendelkezésére álló bizonyítékok tükrében kell elbírálni ezen utóbbi határozat jogszerűségét.
A felperes egyébként semmiféle olyan bizonyítékot nem terjeszt elő, amely megkérdőjelezhetné az MD 7/16 EXT 1 RELEX dokumentumban ismertetett bizonyítékok és különösen e dokumentum 3. pontjában a rá vonatkozó öt – 2011. január 19‑i, 2011. január 21‑i, 2012. január 10‑i, 2013. október 22‑i és 2015. május 5‑i – nemzetközi megkeresés említésének tárgyi pontosságát. Mindenesetre amennyiben a tunéziai hatóságok 2015. október 20‑i igazolása megállapítja, hogy az állami pénzeszközök hűtlen kezelésének minősíthető cselekmények miatt a felperessel szemben igazságügyi nyomozások vannak folyamatban, ez az igazolás e célból olyan elégséges bizonyítékot képez, amelyre a felperes neve 2011/72 határozat mellékletébe való felvételének fenntartása céljából a Tanács támaszkodhatott. Következésképpen még ha nem is pontos a nemzetközi megkeresés megemlítése, ez a körülmény nem meghatározó.
A második jogalap első részét tehát el kell utasítani.
– A második jogalap arra alapított második részéről, hogy a tunéziai igazságügyi hatóságok nem vizsgálták a felperes ügyét elkülönítetten
E rész alátámasztására a felperes azzal érvel, hogy ügyét a tunéziai igazságügyi hatóságoknak a többi személyétől elkülönítetten kellene kezelnie, és megkérdőjelezi azon vizsgálóbíró határozatát, aki – amint azt a tunéziai hatóságok 2016. január 15‑i feljegyzésükben kifejtik – a cour d’appel de Tunis (tuniszi fellebbviteli bíróság) 2015. február 25‑i ítélete ellenére szükségesnek tartotta mellőzni a felperes ügyének elkülönítését.
Ezek a körülmények ugyanakkor nem érinthetik a 2016/119 határozat jogszerűségét. Ezek a körülmények ugyanis tunéziai eljárásjogi kérdéseket vetnek fel, amelyekről – adott esetben a vizsgálóbíró fent említett határozatával szemben a felperesek által benyújtott újabb kérelem keretében – kizárólag a tunéziai bírságok hozhatnak határozatot. Ezen túlmenően a Tanács felvilágosítás iránti kéréseire válaszul a fent említett feljegyzésben a tunéziai hatóságok által szolgáltatott magyarázatok megerősítik, hogy a felperes ügye kérdésének az e hatóságok általi kezelése tisztán jogi megfontolásokon alapult, valamint hogy nem merült fel olyan tényező, amely jogos kérdéseket vetett volna fel a tekintetben, hogy e hatóságok esetlegesen oly módon éltek vissza hatáskörükkel, hogy megkérdőjeleződjön a korlátozó intézkedések felperessel szembeni fenntartása.
Egyebekben a jelen ügyben nem releváns az a körülmény, hogy maga a felperes nem áll családi kapcsolatban a Tunéziai Köztársaság egykori elnökének házastársával. A felperes nevét ugyanis nem e családi kapcsolatok miatt, hanem az állami pénzeszközök hűtlen kezelésének minősíthető cselekményekben való személyes részvétele okán a tunéziai hatóságok által folytatott igazságügyi nyomozás miatt vették fel a 2016/119 határozattal módosított 2011/72 határozat mellékletét képező jegyzékbe.
Ezen túlmenően, noha a felperes törekszik annak bizonyítására, hogy az ezen összefüggő igazságügyi nyomozásokkal érintett többi személy esetétől eltérően a tunéziai bíróságok fokozatosan felmentették a rá vonatkozó igazságügyi nyomozás keretében elfogadott kényszerintézkedések alól, az általa ennek alátámasztására előterjesztett bizonyítékok nem jelentősek. A lényegében a fenti 49–56. pontban megállapítottaknak megfelelően ugyanis, a Tunézia területének elhagyására vonatkozó tilalmat megszüntető és a felperes vagyonának elkobzására vonatkozó határozatokat megsemmisítő különféle bírósági határozatok nem vetíthetik előre a tunéziai bíróságok azon büntetőeljárások eredményével kapcsolatos végleges álláspontját, amelyekre a Tanács támaszkodik. A felperes ráadásul semmikor sem fejti ki az e különféle bírósági határozatok és a szóban forgó büntetőeljárások között fennálló kapcsolatot. E körülmények között a Tanács nem követett el hibát a tunéziai hatóságok által szolgáltatott bizonyítékok értékelése során, és nem vett részt e hatóságok „jogellenes tevékenységében”, amikor úgy vélte, hogy az említett bizonyítékok lehetővé teszik a felperessel szemben hozott korlátozó intézkedések meghosszabbítását.
A második jogalap második részét tehát el kell utasítani.
– A második jogalap arra alapított harmadik részéről, hogy a Tunéziában folytatott bírósági eljárás keretében a felperessel kapcsolatban nem került sor lényeges tevékenységre
A felperes előadja, hogy az MD 745/15 ADD 1 EXT 1 referenciaszámot viselő, 2015. december 10‑i dokumentumból – amelyben szerepel egy, a felperes részvételével zajló 19592/1. sz. ügy főbb bizonyítékait tartalmazó, a tunéziai hatóságok által összeállított adatlap – kitűnik, hogy az igazságügyi hatóságok nem tettek semmit ezen ügy kivizsgálását illetően.
Ez az érvelés nem elfogadható.
Egyrészről ugyanis a szóban forgó adatlap jelzi, hogy a 19592/1. sz. ügy keretében a felperest a vizsgálóbíró 2014. május 14‑én meghallgatta, amit a felperes nem vitat. Egyebekben – amint az a felperes tunéziai ügyvédjének a második kiigazítási beadványhoz csatolt 2016. február 4‑i feljegyzéséből kitűnik – a felperest korábban, 2012. február 15‑én és 2012. február 21‑én ugyanezen ügy keretében a bíróság kétszer is meghallgatta.
Másrészről, a szóban forgó adatlapból egyértelműen kitűnik, hogy a 19592/1. sz. ügy nem csupán a felperesre, hanem minden olyan személyre is irányul, akivel szemben a Tunéziai Köztársaság egykori elnökével fennálló rokoni vagy házastársi kapcsolat fiktív szerződések és jogellenes közbeszerzési szerződések megkötése céljából való felhasználása miatt emeltek vádat. Ebből az adatlapból az is kitűnik, hogy 2014. május 14. és 2015. március 4. között ezen ügy keretében a hatáskörrel rendelkező bíróság vagy bíróságok számos vizsgálati cselekményt végeztek. Ezen túlmenően ezen az adatlapon semmi nem utal arra, hogy ezen az időszakon kívül nem került sor semmilyen vizsgálati cselekményre.
Következésképpen – figyelemmel mindezen tényezőkre – az, hogy az említett ügy keretében a felperesre vonatkozó és a szóban forgó adatlapon említett utolsó vizsgálati cselekményre 2014. május 14‑én került sor, önmagában nem utalhat arra, hogy a tunéziai hatóságok ezt az ügyet halogatták és nem gondosan kezelték. Mindenesetre még ha ez is lenne a helyzet, a fenti 67–75. pontban hivatkozott okok miatt a Tanács kizárólag ezzel az indokkal akkor sem kötelezhető a pénzeszközök felperesre vonatkozó befagyasztásának megszüntetésére. A második jogalap harmadik részét tehát el kell utasítani.
– A második jogalap arra alapított negyedik részéről, hogy a felperesnek felrótt cselekményeket és a felperes egyéni felelősségét illetően hiányzik az ítélkezési gyakorlatban megkövetelt pontosság
A jelen rész alátámasztása céljából a felperes a 2015. október 26‑iPortnov kontra Tanács ítélet (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
)
44.
pontjára, valamint a 2016. január 28‑iStavytskyi kontra Tanács ítélet (
T‑486/14
, nem tették közzé,
EU:T:2016:45
)
–
48.
pontjára támaszkodik azon állításának alátámasztására, hogy a Tanács nemcsak azokat a pontos bűncselekményeket köteles megjelölni, amelyek elkövetésével a szóban forgó jegyzékbe felvett személyt gyanúsítják, hanem részletes adatokkal is kell szolgálnia az említett személynek az ilyen cselekményekkel kapcsolatos egyéni felelősségét illetően. Ezek a kritériumok a jelen ügyben nem teljesülnek. Ezenfelül – tekintettel ezekre az ítéletekre – a Tanács nem szorítkozhat arra, hogy úgy véli, kizárólag azon az alapon befagyaszthatja az Unióban egy harmadik országbeli állampolgár pénzeszközeit, hogy e személlyel szemben az érintett harmadik országban büntetőeljárásokat folytatnak. Végezetül – a felperes álláspontja szerint – mivel a rá vonatkozó büntetőeljárásban nem történt előrehaladás, nem tekinthető úgy, hogy vele szemben büntetőeljárások vannak folyamatban.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 2015. október 26‑iPortnov kontra Tanács ítélet (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
) és a 2016. január 28‑iStavytskyi kontra Tanács ítélet (
T‑486/14
, nem tették közzé,
EU:T:2016:45
) az ukrajnai helyzetre tekintettel egyes személyekkel, szervezetekkel és szervekkel szembeni korlátozó intézkedések meghozataláról szóló, 2014. március 5‑i 2014/119/KKBP tanácsi határozattal (
HL 2014. L 66., 26. o.
; helyesbítés:
HL 2014. L 70., 35. o.
) szembeni keresetekre vonatkozik.
A 2015. október 26‑iPortnov kontra Tanács ítélet (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
)
44.
pontjában és a 2016. január 28‑iStavytskyi kontra Tanács ítélet (
T‑486/14
, nem tették közzé,
EU:T:2016:45
)
44.
pontjában a Törvényszék megállapította, hogy a vitatott korlátozó intézkedések alapjául szolgáló egyetlen bizonyíték – noha az a harmadik ország legfőbb igazságügyi hatóságától, azaz Ukrajna legfőbb ügyészétől származik – csak egy olyan általános megállapítást tartalmaz, amely a felperesek nevét más volt magas rangú tisztviselők nevével együtt összefüggésbe hozza azzal a nyomozással, amely lényegében magának az állami pénzeszközök hűtlen kezelésével kapcsolatos tényállás fennállásának vizsgálatára irányult. A Törvényszék egyébként – ugyanezekben a pontokban – megállapította, hogy jóllehet a levél megjelöli azt a bűncselekményt, amelynek elkövetésével a felpereseket az ukrán büntetőtörvénykönyv értelmében gyanúsították – azaz e törvénykönyv 191. cikke értelmében büntetendő, az ukrán állami pénzeszközök hűtlen kezelését –, a levél egyáltalán nem szolgált részletekkel az ukrán hatóságok által lefolytatott nyomozás tárgyát képező tényállások bizonyításáról, és végképp nem a felperesnek az azok tekintetében fennálló, akár csak feltételezett, egyéni felelősségéről.
Ezen túlmenően a 2016. január 28‑iStavytskyi kontra Tanács ítélet (
T‑486/14
, nem tették közzé,
EU:T:2016:45
)
48.
pontjában a Törvényszék úgy vélte, hogy függetlenül attól, hogy milyen szakaszban volt a felperessel szemben folytatandó eljárás, a Tanács nem fogadhatott el vele szemben korlátozó intézkedéseket az állami pénzeszközök hűtlen kezelése tényállásának ismerete nélkül, amelyet vele szemben konkrétan felróttak az ukrán hatóságok, mivel a Tanács csak e tényállás ismeretében lehetett volna képes egyrészt annak megállapítására, hogy azt állami pénzeszközök hűtlen kezelésének lehet‑e minősíteni, másrészt az ukrajnai jogállamiság megkérdőjelezésére, amelynek helyreállítása és támogatása a szóban forgó korlátozó intézkedések elfogadásával elérni kívánt cél (2016. január 28‑iStavytskyi kontra Tanács ítélet,
T‑486/14
, nem tették közzé,
EU:T:2016:45
,
48.
pont).
Függetlenül attól, hogy a 2014/119 határozattal elfogadott korlátozó intézkedések minden tekintetben hasonlóak a 2011/72 határozattal elfogadottakhoz, elegendő megállapítani, hogy – amint az a 2015. október 26‑iPortnov kontra Tanács ítélet (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
)
44.
pontjából, valamint a 2016. január 28‑iStavytskyi kontra Tanács ítélet (
T‑486/14
, nem tették közzé,
EU:T:2016:45
)
44.
és
48.
pontjából kitűnik – az ezen ítéletek alapjául szolgáló ügyek ténybeli kontextusa jelentős mértékben eltér a jelen ügybelitől.
Egyrészről ugyanis a jelen ügy kontextusát a felperessel szemben folyamatban lévő igazságügyi nyomozás jellemzi, amit azon bíróság igazolásai bizonyítanak, amelynél ez a nyomozás folyamatban van, és amely igazolások részletesen meghatározzák a szóban forgó ügy alapvonalait, valamint az e nyomozás tárgyát képező bűncselekmények pontos jellegét és a felperes e bűncselekményekben való állítólagos részvételének mértékét. Következésképpen – a felperes állításával ellentétben – a rá vonatkozó korlátozó intézkedések az azon bűncselekményekkel kapcsolatos konkrét ténybeli elemekre épülnek, amelyek elkövetésével gyanúsítják, továbbá az e bűncselekményekben való állítólagos egyéni felelősségével kapcsolatos konkrét ténybeli elemekre. Ráadásul az iratokból kitűnik, hogy ezen igazolásokon felül a 2016/119 határozat elfogadásának időpontjában a Tanács rendelkezésére álltak a tunéziai hatóságok által kibocsátott azon dokumentumok, amelyek további pontosításokat tartalmaznak azon cselekmények jellegére vonatkozóan, amelyekre a felperessel kapcsolatos vizsgálat irányul, valamint e vizsgálat állására vonatkozóan (lásd a fenti 193. és 202. pontban említett dokumentumokat).
Másrészről – amint azt a Törvényszék a 2015. október 26‑iPortnov kontra Tanács ítélet (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
)
44.
pontjában és a 2016. január 28‑iStavytskyi kontra Tanács ítélet (
T‑486/14
, nem tették közzé,
EU:T:2016:45
)
44.
pontjában megállapította – az ezen ítéletekben szóban forgó korlátozó intézkedések kizárólag az ukrán legfőbb ügyész egyik levelén alapultak, amely csak egy olyan általános megállapítást tartalmaz, amely a felperesek nevét más volt magas rangú tisztviselők nevével együtt összefüggésbe hozza azzal a nyomozással, amely lényegében annak vizsgálatára irányult, hogy fennáll‑e maga az állami pénzeszközök hűtlen kezelésével kapcsolatos tényállás, és amely semmilyen további pontosítást nem tartalmazott.
A felperes ennélfogva nem állíthatja, hogy a 2016/119 határozat elfogadásával összefüggésben a Tanács nem tartotta tiszteletben a 2015. október 26‑iPortnov kontra Tanács ítéletben (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
) és a 2016. január 28‑iStavytskyi kontra Tanács ítéletben (
T‑486/14
, nem tették közzé,
EU:T:2016:45
) meghatározott követelményeket.
Ami a felperes azon érvét illeti, amely szerint nem lehet úgy tekinteni, hogy vele szemben a tunéziai hatóságok büntetőeljárást folytatnak, az – a fenti 82–84. pontban kifejtett okok miatt – megalapozatlan.
A fentiek összességéből következik, hogy a második jogalap negyedik részét, következésképpen pedig ezt a teljes jogalapot csakis elutasítani lehet.
A harmadik, a 2016/119 határozat okafogyottságára alapított jogalapról
E jogalap keretében a felperes arra szorítkozik, hogy a 2016/119 határozat kontextusához igazítsa azt az érvelést, amelyet a keresetlevél harmadik jogalapjával összefüggésben kifejtett, és amely lényegében azon az elméleten alapul, hogy a demokratikus folyamat tunéziai fejleményei megfosztják jogalapjától ezt a határozatot. Márpedig a fenti 127–133. pontban kifejtettekkel azonos okok miatt ezt az érvelést csakis elutasítani lehet.
A negyedik, az észszerű eljárási idő elvének megsértésére alapított jogalapról
E negyedik jogalap keretében a felperes az észszerű eljárási idővel kapcsolatos azon érvelést igazítja ki, amelyet a keresetlevélben az első jogalap második részének és a második jogalap első részének alátámasztása céljából terjesztett elő. Álláspontja szerint a Tanács által a viszonválaszban előadott az az érvelés, amely szerint a tunéziai hatóságok igazságügyi nyomozásának időtartamát az e nyomozás tárgyát képező bűncselekmények jellege és a jogsegéllyel kapcsolatos eljárások fennállása igazolja, semmiféle olyan ténybeli körülményen nem alapul, amely rá vonatkozna. Egyebekben a korlátozó intézkedések fenntartása a „körkörösség hibáján” alapul. A tunéziai hatóságoknak ugyanis érdekük fűződik a felperesre vonatkozó büntetőeljárás lassításához, hogy a felperes pénzeszközeinek Unióban való befagyasztását „a maximális szankciós hatással” ruházza fel, míg a Tanács a pénzeszközök befagyasztásának időtartamát a Tunéziában folyamatban lévő büntetőeljárás időtartamával tudja igazolni.
A második kiigazítási beadványra adott észrevételeiben a Tanács azt a választ adja, hogy a tunéziai hatóságoktól függetlenül jár el, valamint hogy nem köteles a felperes helyzetére vonatkozó értékelését a tunéziai igazságügyi hatóságok valamely határozatára alapítani, erre csupán lehetősége van. Ebből azt a következtetést vonja le, hogy a jelen ügyben nem áll fenn „a körkörösség hibája”, valamint hogy e tekintetben irreleváns a felperes által hivatkozott 2010. szeptember 9‑iAl‑Aqsa kontra Tanács ítélet (
T‑348/07
,
EU:T:2010:373
).
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a keresetlevél első jogalapja második részének elutasítása céljából a Törvényszék egyrészt a fenti 61–75. pontban kifejtette, hogy még ha a felperes által a 2015/157 határozat elfogadása előtt előterjesztett bizonyítékok igazolták is volna a vele kapcsolatban folytatott igazságügyi nyomozások állására vonatkozóan a Tanács által folytatott vizsgálatokat, e bizonyítékok nem kötelezhették a Tanácsot a felperes pénzeszközei Unióban való befagyasztásának megszüntetésére. Másrészt a Törvényszék a fenti 77. és 78. pontban kifejtette, hogy ezek a bizonyítékok nem vethettek fel jogos kérdéseket a felperes észszerű eljárási időhöz való jogának a tunéziai hatóságok általi esetleges megsértését illetően. A fenti 96. pontban a Törvényszék többek között ugyanerre az érvelésre támaszkodott a keresetlevél második jogalapja első részének elutasításához.
Egyebekben meg kell állapítani, hogy a Tanács – amint azzal a viszonválaszban érvel – úgy véli, rendelkezésre állnak az azt alátámasztó bizonyítékok, hogy a tunéziai bírósági eljárás nem szenved indokolatlan késedelmet, valamint hogy ez az eljárás egy különösen bonyolult, számos gyanúsítottat érintő ügy keretébe illeszkedik. A Tanács e tekintetben az MD 2015/552 EXT 2 és az MD 2015/553 EXT 2 referenciaszámot viselő dokumentumokra támaszkodik, amelyek a tunéziai hatóságoknak az igazságügyi nyomozások előrehaladásának állapotára vonatkozó 2015. május 11‑i jelentését, illetve a Tribunal de grande instance de Tunis (tuniszi elsőfokú bíróság) nyomozási főhivatalának ugyanaznap kelt, a 19592/1. sz. üggyel kapcsolatos adatlapját tartalmazzák.
Márpedig meg kell állapítani, hogy a fenti 221. pontban említett dokumentumok hangsúlyozzák, hogy a felperessel kapcsolatos ügyben tényleges eljárási tevékenységekre került sor, valamint hogy ez az ügy bonyolult, tekintettel az érintett személyek számára és a szükséges nyomozati intézkedésekre, többek között a nemzetközi megkeresésekre.
Igaz ugyan, hogy ezek a dokumentumok alig hivatkoznak a felperes személyes helyzetére, a felperes nem állíthatja, hogy a Tanács e tekintetben előadott érvelése semmiféle olyan ténybeli körülményen nem alapul, amely rá vonatkozna. Amennyiben ugyanis az azon bűncselekményekkel kapcsolatos nyomozás, amelyeknek elkövetésével gyanúsítják, számos más személy részvételével zajló és nemzetközi vetületű, tágabb nyomozás keretébe illeszkedik, e nyomozás bonyolultsága hatással lehet az eljárás időtartamára, különösen a felperest illetően. Ezt az elemzést megerősíti a fenti 202. pontban említett, az MD 745/15 ADD 1 EXT 1 referenciaszámot viselő, 2015. december 10‑i dokumentum. E körülmények között az iratokból nem az következik, hogy a Tanács értékelési hibát követett el az észszerű eljárási idő tunéziai hatóságok általi tiszteletben tartását illetően.
Mindenesetre mindezen dokumentumokból következik, hogy a 2016/119 határozat elfogadását megelőzően a Tanács – a felperes észrevételeire tekintettel – mélyrehatóan vizsgálta a felperesre vonatkozó igazságügyi nyomozás állását, valamint hogy következésképpen nem lehet neki felróni, hogy nem vette figyelembe a tunéziai büntetőeljárások időtartamát. Ezen túlmenően – a fenti 61–75. pontban hivatkozott indokok miatt – még annak feltételezése esetén is, hogy ezekben az eljárásokban a felperes ügyének kezelését illetően indokolatlan késedelmek következtek be, e késedelmek nem kötelezhetik a Tanácsot szükségszerűen a felperes pénzeszközei Unióban való befagyasztásának megszüntetésére.
A felperesnek a tunéziai bírósági eljárások és pénzeszközeinek az Unióban való befagyasztása közötti kapcsolatból eredő, a körkörösség állítólagos hibájára alapított érve nem kérdőjelezheti meg ezeket a következtetéseket.
Ez az érv ugyanis azon az előfeltevésen alapul, hogy a tunéziai hatóságok szándékosan halogatták a felperesre irányuló igazságügyi nyomozást azért, hogy – szankciós céllal – fenntartsák a pénzeszközei Unióban való befagyasztásának meghosszabbítását, valamint hogy a Tanács tudatosan hozzájárult ehhez a visszaéléshez. Márpedig egyrészről meg kell állapítani, hogy a felperes e tekintetben semmiféle olyan bizonyítékot nem terjeszt elő, amely jelezhetné a tunéziai hatóságok ilyen szándékának fennállását vagy a Tanács ilyen visszaéléshez való hozzájárulását. Másrészről, a felperes pénzeszközeinek az Unióban való befagyasztása nem ölthet szankciós jelleget, mivel nem rendelkezik büntetőjogi mellékjelentéssel, és mivel bizonyos korlátozások vonatkoznak rá. Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy – ideiglenes és visszafordítható jellegén túlmenően – a pénzeszközöknek ez a befagyasztása, amelyre a 2011/72 határozat 1. cikkének (3) és (4) bekezdése alapján és e határozat 1. cikkének (5) bekezdése értelmében több eltérés vonatkozott, nem fosztja meg a felperest a bankszámlái utáni kamatfizetéstől, illetve a pénzeszközök említett befagyasztását megelőzően megkötött szerződések, megállapodások vagy vállalt kötelezettségek teljesítésétől. A pénzeszközök e befagyasztásának a felperesre gyakorolt hatásai tehát nem egyenértékűek a büntetőjogi szankciók hatásaival. Az érv ezért tisztán spekulatív jellegű.
Ennélfogva a negyedik jogalapot el kell utasítani.
Az ötödik, a tulajdonhoz való jog megsértésére alapított jogalapról
Az ötödik jogalapban a felperes a keresetlevél ötödik jogalapját igazítja ki, és azt állítja, hogy amennyiben nincs a pénzeszközeinek az Unióban való befagyasztását igazoló ténybeli alap és a befagyasztás időtartama meghaladta az észszerű időszakot, az a tulajdonhoz való jogába való, nyilvánvalóan aránytalan beavatkozást képez.
A Tanács a maga részéről vitatja ezt az érvelést.
Elöljáróban meg kell állapítani, hogy – a keresetlevél ötödik jogalapjával összefüggésben a fenti 151. pontban megállapítottaknak megfelelően – a felperes pusztán azt kifogásolta, hogy pénzeszközeinek az Unióban való befagyasztása nem felelt meg a tulajdonhoz való jog gyakorlásával kapcsolatos korlátozás ítélkezési gyakorlatban meghatározott első két feltételének, azaz egyrészről, hogy ennek a korlátozásnak megfelelő jogalapra kell épülnie, másrészről annak, hogy meg kell felelnie az Unió által elismert közérdekű célkitűzéseknek. Ezzel szemben a jelen jogalap keretében a felperes azt is megkérdőjelezi, hogy a harmadik feltétel – azaz az említett korlátozással elérni kívánt célhoz szükséges és azzal arányos jelleg – teljesülne. Márpedig a 2016/119 határozat elfogadását megelőzően felmerült újabb bizonyítékok nem igazolják ezen utóbbi kifogás előterjesztését, amelyet nem lehet a keresetlevél ötödik jogalapjával összefüggésben kifejtett kifogások kiterjesztésének tekinteni, és amely ekként új kifogás (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2013. szeptember 13‑iAnbouba kontra Tanács ítélet,
T‑563/11
, nem tették közzé,
EU:T:2013:429
,
52.
és
53.
pont). Erre tekintettel ez a kifogás mindenesetre megalapozatlan.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a KKBP rendelkezései alapján elfogadott valamely határozatban említett személyek pénzeszközeinek befagyasztása nem képezhet az elérni kívánt cél tekintetében olyan aránytalan és elviselhetetlen beavatkozást, amely a tulajdonhoz való jogoknak magát a tartalmát sértené (lásd ebben az értelemben: 2013. november 28‑iTanács kontra Manufacturing Support & Procurement Kala Naft ítélet,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
,
121.
és
122.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). A Bíróság egyebekben megállapította, hogy a pénzeszközök jelen ügyben szóban forgó befagyasztásához hasonló korlátozó intézkedésekkel érintett személyek tulajdonhoz való jogának gyakorlására vonatkozó korlátozások nemcsak a szóban forgó intézkedés általános hatályából, hanem adott esetben az intézkedés alkalmazásának tényleges időtartamából is erednek (lásd ebben az értelemben: 2013. július 18‑iBizottság és társai kontra Kadi ítélet,
C‑584/10 P, C‑593/10 P és C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
,
132.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ily módon azon időszak hossza, amely során a vitatotthoz hasonló intézkedést alkalmazni kell, az egyik olyan tényezőt képezi, amelyet az uniós bíróságnak figyelembe kell vennie az említett intézkedés arányosságának vizsgálata céljából (2016. június 30‑iCW kontra Tanács ítélet,
T‑516/13
, nem tették közzé,
EU:T:2016:377
,
172.
pont).
A jelen ügyben amennyiben a felperes a jelen jogalapot kizárólag a pénzeszközök vitatott befagyasztása ténybeli alapjának állítólagos hiányára és túlzott időtartamára alapítja, elegendő megállapítani, hogy – amint az az egyrészről a második jogalap első részének vizsgálatával összefüggésben a fenti 186–216. pontban, másrészről pedig a negyedik jogalap vizsgálatával összefüggésben a fenti 220–226. pontban kifejtett megfontolásokból következik – a felperes pénzeszközeinek befagyasztása megfelelő ténybeli alappal rendelkezik, és azt nem túlzott időtartamra alkalmazták. Következésképpen ezen intézkedés arányosságát ezek nem érinthetik.
Ennélfogva az ötödik jogalapot csakis elutasítani lehet. Mivel a második kiigazítási beadványban felhozott egyetlen jogalap sem volt megalapozott, a felperesnek a 2016/119 határozat megsemmisítésére irányuló kérelmeit, következésképpen pedig a teljes keresetet el kell utasítani.
A költségekről
Az eljárási szabályzat 134. cikkének (1) bekezdése alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
Mivel a felperes pervesztes lett, a Tanács kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (ötödik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.

2)
A Törvényszék Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabroukot kötelezi a saját költségein kívül az Európai Unió Tanácsa részéről felmerült költségek viselésére.

Gratsias
Labucka
Ulloa Rubio
Kihirdetve Luxembourgban, a 2017. október 5‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
Tartalomjegyzék

A jogvita előzményei és a ténybeli háttér

Az eljárás és a felek kérelmei

A jogkérdésről

A 2015/157 határozat megsemmisítésére irányuló kereseti kérelmek tekintetében

Az első, a téves jogalkalmazásra alapított jogalap, amennyiben a Tanács tévesen vélte úgy, hogy a Tunéziában a felperessel szemben folyamatban lévő igazságügyi nyomozás kellően biztos ténybeli alapot képez

– Az első jogalapnak a felperessel szemben Tunéziában folyamatban lévő különféle bírósági eljárások kedvező alakulása Tanács általi figyelembevételének elmulasztására alapított első részéről

– Az első jogalap második részéről, amely azon alapul, hogy a Tanács nem vette figyelembe az észszerű eljárási idő elvének a felperessel szemben folyamatban lévő igazságügyi nyomozás keretében történt megsértését

– Az első jogalapnak a Tanács általi téves jogalkalmazásra alapított harmadik részéről, amennyiben a Tanács tévesen vélte úgy, hogy a tunéziai hatóságok által előterjesztett bizonyítékok bizonyítják, hogy a felperessel szemben eljárások vannak folyamatban

A második, a felperes alapvető jogainak a 2015/157 határozat elfogadását eredményező eljárás során történt megsértésére alapított jogalapról

– A második jogalapnak a Charta 47. cikkének amiatti megsértésére alapított első részéről, hogy maga a Tanács nem tartotta tiszteletben az észszerű eljárási idő elvét

– A második jogalapnak az ártatlanság vélelme Tanács 2011. január 31‑i sajtóközleménye miatti megsértésére alapított részéről

– A második jogalapnak a megfelelő ügyintézéshez való jog, különösen a Charta 41. cikkének (1) bekezdése értelmében a felperes ügyeinek részrehajlás nélküli intézéséhez való jog megsértésére alapított harmadik részéről

A harmadik, Tunéziában a demokratizálódási folyamat alakulására tekintettel a 2015/157 határozat okafogyottságára alapított jogalapról

A negyedik, másodlagosan a 2015/157 határozat „büntetőjogi elemének” Tanács általi, nem megfelelő figyelembevételével kapcsolatos „nyilvánvaló értékelési hibára” alapított jogalapról

Az ötödik, a tulajdonhoz való jognak és a Charta 17. cikkének a megsértésére alapított jogalapról

Az első kiigazítási beadványban szereplő, a Tanács 2015. november 16‑i azon „határozatának” megsemmisítésére irányuló kereseti kérelmekről, amely határozatban a Tanács elutasította a felperesnek a neve 2011/72 határozat mellékletét képező jegyzékből való törlése iránti 2015. május 29‑i kérelmét

A második kiigazítási beadványban szereplő, a 2016/119 határozat megsemmisítésére irányuló kérelmekről

Az első, az ártatlanság vélelmének és a megfelelő ügyintézés elvének a megsértésére alapított jogalapról

A második, a vitatott intézkedések kellően szilárd ténybeli alapjának hiányára alapított jogalapról

– A második jogalapnak a felperes neve 2011/72 határozat mellékletébe való felvétele fenntartásának alapjául szolgáló állítások túlságosan homályos jellegére alapított első részéről

– A második jogalap arra alapított második részéről, hogy a tunéziai igazságügyi hatóságok nem vizsgálták a felperes ügyét elkülönítetten

– A második jogalap arra alapított harmadik részéről, hogy a Tunéziában folytatott bírósági eljárás keretében a felperessel kapcsolatban nem került sor lényeges tevékenységre

– A második jogalap arra alapított negyedik részéről, hogy a felperesnek felrótt cselekményeket és a felperes egyéni felelősségét illetően hiányzik az ítélkezési gyakorlatban megkövetelt pontosság

A harmadik, a 2016/119 határozat okafogyottságára alapított jogalapról

A negyedik, az észszerű eljárási idő elvének megsértésére alapított jogalapról

Az ötödik, a tulajdonhoz való jog megsértésére alapított jogalapról

A költségekről
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol és francia.