CELEX: 62018CJ0772
Begäran om förhandsavgörande
Varumärken
Direktiv 2008/95/EG
Artikel 5.1
Artikel 5.3 b och c
Intrång
Begreppet ’användning i näringsverksamhet’
Vara som övergått till fri omsättning
Import
Lagerhållning
Lagring av varor i syfte att marknadsföra dem
Export

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 5.1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/95/EG av den 22 oktober 2008 om tillnärmningen av medlemsstaternas varumärkeslagar (
EUT L 2008, 299, s. 25
), jämförd med artikel 5.3 b och c i samma direktiv.
Begäran har framställts i ett mål mellan A och B angående en talan om varumärkesintrång som väckts mot B.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
I artikel 5 i direktiv 2008/95, med rubriken ”Rättigheter som är knutna till ett varumärke”, föreskrivs följande:
”1.   Det registrerade varumärket ger innehavaren en ensamrätt. Innehavaren har rätt att förhindra tredje man, som inte har hans tillstånd, att i näringsverksamhet använda
a)
tecken som är identiska med varumärket med avseende på de varor och tjänster som är identiska med dem för vilka varumärket är registrerat,
b)
tecken som på grund av sin identitet eller likhet med varumärket och identiteten eller likheten hos de varor och tjänster som täcks av varumärket och tecknet kan leda till förväxling hos allmänheten, inbegripet risken för association mellan tecknet och varumärket.
…
3.   Om villkoren i punkterna 1 och 2 är uppfyllda får bland annat följande förbjudas:
a)
Att anbringa tecknet på varor eller deras förpackning.
b)
Att utbjuda varor till försäljning, marknadsföra dem eller lagra dem för dessa ändamål eller utbjuda eller tillhandahålla tjänster under tecknet.
c)
Att importera eller exportera varor under tecknet.
…”
Finländsk rätt
Enligt 4 § 1 mom. i varumärkeslagen (7/1964), i den lydelse som var tillämplig på omständigheterna i det nationella målet, innebär rätten till ett kännetecken att ingen annan än innehavaren av varumärket i näringsverksamhet får använda ett därmed förväxlingsbart kännetecken för sina varor, vare sig på varan eller dess förpackning, i reklam eller affärshandlingar eller på något annat sätt, inbegripet muntlig användning.
Det som sägs här ska gälla oavsett om varan tillhandahålls eller är avsedd att tillhandahållas i Finland eller utomlands eller om den införs till finskt territorium för att användas i näringsverksamhet eller för att förvaras eller lagras där eller transporteras vidare till tredjeland.
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Den 4 april 2011 mottog B, som är en fysisk person bosatt i Finland, ett parti kullager (150 stycken) med en totalvikt på 710 kg från Kina. Kullagren användes som reservdelar i överföringssystem, generatorer och motorer samt vid byggande av broar och spårvagnar. På dessa kullager hade ett kännetecken anbringats som motsvarade det internationella ordmärket INA som innehas av A för bland annat produkterna ”lager”.
När tullklareringen hade slutförts i B:s namn, hämtade han den 12 april 2011 partiet från tullagret på Helsingfors flygplats (Finland), där det förvarades, och tog med sig det till sin bostad.
Några veckor senare överlämnades lagren till en tredje part för att exporteras till Ryssland.
Som ersättning för dessa tjänster erhöll B en limpa cigaretter och en flaska konjak.
I ett brottmål som inletts mot B i Helsingfors tingsrätt (Finland), till vilken A anslöt sig vad gäller de civilrättsliga intressena, frikändes B med motiveringen att det inte kunde fastställas att han hade begått ett uppsåtligt brott. Nämnda domstol förbjöd emellertid B att begå eller upprepa dessa handlingar och förpliktade honom att ersätta A för den skada denne orsakats.
B överklagade domen till Helsingfors hovrätt (Finland).
Nämnda domstol fann, med hänvisning till dom av den 16 juli 2015, TOP Logistics m.fl. (
C‑379/14
,
EU:C:2015:497
), dels att B:s verksamhet i viss mån var likvärdig med en lagrings- och fraktverksamhet samt att den berörda inte hade haft för avsikt att dra någon ekonomisk fördel av denna verksamhet, dels att den ersättning som erhölls vid detta tillfälle inte grundade sig på det ekonomiska utnyttjandet av varorna i en affärsverksamhet utan endast utgjorde vederlag för lagringen av varorna för tredje mans räkning.
Mot bakgrund av dessa omständigheter fann Helsingfors hovrätt att B inte hade använt ett kännetecken liknande det registrerade varumärke som avsågs i det nationella målet i näringsverksamhet och slog följaktligen fast att A:s yrkande om skadestånd var ogrundat.
A överklagade denna dom till Högsta domstolen (Finland).
Högsta domstolen anser att det inte klart framgår av EU-domstolens praxis huruvida storleken på den ekonomiska fördel som en privatperson får på grund av ett påstått varumärkesintrång utgör en relevant omständighet vid bedömningen av huruvida ett varumärke har använts i näringsverksamhet.
Även om det är uppenbart att artikel 5 i direktiv 2008/95 är tillämplig när en person använder varumärket i sin egen ekonomiska verksamhet, är detta mer tveksamt när personen i fråga använder varumärket till förmån för tredje man.
Högsta domstolen har uppgett att det i dom av den 16 juli 2015, TOP Logistics m.fl. (
C‑379/14
,
EU:C:2015:497
), slogs fast att ägaren till ett skatteupplag som endast för tredje mans räkning innehar varor försedda med ett kännetecken som är identiskt med eller liknar ett varumärke inte ska anses använda detta kännetecken. Den hänskjutande domstolen vill få klarhet i huruvida denna rättspraxis kan tillämpas analogt på ett mål, såsom det nationella målet, i vilket en person mot överlämnande av en flaska konjak och en limpa cigaretter har importerat varor för tredje mans räkning och förvarat och lagrat dem i väntan på avhämtning för vidaretransport till tredjeland.
Den hänskjutande domstolen vill slutligen få klarhet i huruvida det kan anses vara fråga om import av varor i den mening som avses i artikel 5.3 c i direktiv 2008/95 när en person ger sin adress till en återförsäljare av varor, tar emot dessa varor, som inte har skickats på hans begäran, och i övrigt förhåller sig passiv.
Den hänskjutande domstolen har i detta avseende understrukit att EU-domstolen i dom av den 18 oktober 2005, Class International (
C‑405/03
,
EU:C:2005:616
), slog fast att varor endast får släppas ut på marknaden om de övergår till fri omsättning i den mening som avses i artikel 29 FEUF, vilket innebär att de tullar och avgifter med motsvarande verkan som ska tas ut har tagits ut i den medlemsstaten. Den hänskjutande domstolen menar att det är oklart om det kan anses vara fråga om import när den berörda personen nöjer sig med att ta emot varor som skickas till hans adress utan att varuleveransen har skett på hans begäran och vederbörande inte har deltagit aktivt i avsändandet av varorna i landet.
Mot denna bakgrund beslutade Högsta domstolen att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)
Är storleken på den fördel som en enskild person har erhållit till följd av ett påstått varumärkesintrång relevant vid bedömningen av huruvida denna enskilda persons förfarande utgör en användning av varumärke i näringsverksamhet, i den mening som avses i artikel 5.1 i [direktiv 2008/95], eller ett rent privat agerande? När en enskild person använder varumärket, förutsätter då en användning i näringsverksamhet att andra kriterier uppfylls än att den berörda transaktionen som avser varumärket ska ge ekonomisk vinst?
2)
Om utgångsläget är att den ekonomiska vinsten är av en viss omfattning och det inte kan antas att den enskilda personen har använt varumärket i egen näringsverksamhet på grund av dels att den ekonomiska vinsten som har erhållits är av ringa värde, dels att andra kriterier för en användning i näringsverksamhet inte har uppfyllts, är då villkoret för en användning i näringsverksamhet, i den mening som avses i artikel 5.1 i [direktiv 2008/95], uppfyllt när den enskilda personen har använt varumärket åt en annan person i samband med denna senares näringsverksamhet, även om förstnämnda person inte är anställd som arbetstagare hos den andra personen?
3)
Ska en person som förvarar varor anses använda ett varumärke med avseende på varor, i den mening som avses i artiklarna 5.1 och 5.3 b i [direktiv 2008/95], när varorna, som har skickats till en medlemsstat och där har övergått i fri omsättning och försetts med ett varumärke, har tagits emot och förvarats av en person som har dem i sin besittning åt ett företag som säljer dem vidare, och denna person inte bedriver varuimport eller -export och inte har beviljats tillstånd att driva ett tullager och ett skatteupplag?
4)
Ska en person anses importera varor försedda med ett varumärke, i den mening som avses i artikel 5.3 c i [direktiv 2008/95], när varorna inte har importerats på denna persons begäran, men personen har gett återförsäljaren av varorna sin adress och för återförsäljarens räkning har tagit emot de varor som har skickats till medlemsstaten och som har övergått i fri omsättning där, har haft varorna i sin besittning under några veckor och har överlämnat varorna för transport till ett tredje land utanför [Europeiska unionen] för att säljas vidare där?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Den hänskjutande domstolen har ställt de fyra frågorna, som ska prövas tillsammans, för att få klarhet i om artikel 5.1 i direktiv 2008/95, jämförd med artikel 5.3 b och c i samma direktiv, ska tolkas så, att en person som inte yrkesmässigt bedriver näringsverksamhet och som tar emot, låter övergå till fri omsättning i en medlemsstat och lagrar varor som uppenbarligen inte är avsedda för privat bruk, som har skickats till dennes adress från ett tredjeland och på vilka ett varumärke har anbringats utan innehavarens medgivande, ska anses använda varumärket i näringsverksamhet, i den mening som avses i den förstnämnda av dessa bestämmelser.
Det ska inledningsvis påpekas att frågan huruvida villkoren i artikel 5.1 i direktiv 2008/95 är uppfyllda ska avgöras enbart på grundval av objektiva kriterier.
I detta avseende innebär uttrycket ”användning i näringsverksamhet” som återfinns i denna bestämmelse att de ensamrätter som är knutna till ett varumärke i princip endast kan åberopas av innehavaren av detta varumärke gentemot de ekonomiska aktörerna och följaktligen endast i samband med en affärsverksamhet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 juli 2011, L’Oréal m.fl.,
C‑324/09
,
EU:C:2011:474
, punkt
). Om vidare de utförda transaktionerna går utöver en ren privat verksamhet på grund av sin volym, frekvens eller andra kännetecken, agerar den som utför transaktionerna inom ramen för näringsverksamhet (dom av den 12 juli 2011, L’Oréal m.fl.,
C‑324/09
,
EU:C:2011:474
, punkt
).
I förevarande fall framgår det av handlingarna i målet att de varor som är aktuella i det nationella målet utgörs av kullager med en totalvikt på 710 kg, vilka i allmänhet används inom den tunga industrin.
Eftersom det är uppenbart att dessa varor, med hänsyn till deras art och volym, inte är avsedda för privat bruk, ska de därmed sammanhängande transaktionerna anses ske inom ramen för näringsverksamhet, vilket det emellertid ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera.
En person som anger sin adress som den plats till vilken de berörda varorna ska skickas, som ombesörjer eller låter ett ombud ombesörja tullklareringen av dessa produkter och som låter dem övergå till fri omsättning, importerar varor i den mening som avses i artikel 5.3 c i direktiv 2008/95.
När det gäller frågan huruvida den berörda personen själv kan anses ha använt ett kännetecken som är identiskt med ett varumärke, trots att han agerat i tredje mans ekonomiska intresse, påpekar domstolen att äganderätten till de varor på vilka varumärket är anbringat saknar betydelse vid fastställandet av huruvida det rör sig om användning i näringsverksamhet. Domstolen har nämligen slagit fast att den omständigheten att en näringsidkare använder ett kännetecken som sammanfaller med ett varumärke för varor som inte är hans egna, det vill säga som han inte har någon rätt till, inte i sig hindrar att användningen omfattas av artikel 5.1 i direktiv 2008/95 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 juli 2011, L’Oréal m.fl.,
C‑324/09
,
EU:C:2011:474
, punkt
).
Den omständigheten att en person har importerat och låtit sådana varor övergå till fri omsättning är tillräcklig för att det ska kunna konstateras att personen har agerat inom ramen för näringsverksamhet utan att det är nödvändigt att undersöka den senare behandlingen av dessa varor, bland annat om varorna har lagerhållits av importören eller släppts ut på unionsmarknaden eller exporterats till tredjeland.
Storleken på den ersättning som importören har erhållit som vederlag för sin verksamhet saknar slutligen betydelse.
Mot bakgrund av det anförda ska de ställda frågorna besvaras enligt följande. Artikel 5.1 i direktiv 2008/95, jämförd med artikel 5.3 b och c i samma direktiv, ska tolkas så, att en person som inte yrkesmässigt bedriver näringsverksamhet och som tar emot, låter övergå till fri omsättning i en medlemsstat och lagrar varor som uppenbarligen inte är avsedda för privat bruk, vilka har skickats till dennes adress från ett tredjeland och på vilka ett varumärke har anbringats utan innehavarens medgivande, ska anses använda varumärket i näringsverksamhet, i den mening som avses i den förstnämnda av dessa bestämmelser
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tionde avdelningen) följande:

Artikel 5.1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/95/EG av den 22 oktober 2008 om tillnärmningen av medlemsstaternas varumärkeslagar, jämförd med artikel 5.3 b och c i samma direktiv, ska tolkas så, att en person som inte yrkesmässigt bedriver näringsverksamhet och som tar emot, låter övergå till fri omsättning i en medlemsstat och lagrar varor som uppenbarligen inte är avsedda för privat bruk, vilka har skickats till dennes adress från ett tredjeland och på vilka ett varumärke har anbringats utan innehavarens medgivande, ska anses använda varumärket i näringsverksamhet, i den mening som avses i den förstnämnda av dessa bestämmelser.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: finska.