CELEX: 62015TJ0175
Gemensam utrikes- och säkerhetspolitik
Restriktiva åtgärder mot vissa personer och enheter med tanke på situationen i Tunisien
Åtgärder mot personer ansvariga för förskingring av statliga medel samt personer och enheter associerade med dem
Frysning av tillgångar
Förteckning över de personer, enheter och organ som omfattas av frysningen av tillgångar
Beslut att låta sökanden kvarstå i förteckningen
Faktiska omständigheter som utgör ett otillräckligt underlag
Uppenbart oriktig bedömning
Felaktig rättstillämpning
Rätt till egendom
Principen om god förvaltning
Saken ska prövas inom skälig tid
Oskuldspresumtion
Justering av talan
Bekräftande rättsakt
Avvisning

Bakgrund till tvisten och faktiska omständigheter
Till följd av de politiska händelserna i Tunisien under december 2010 och januari 2011 antog Europeiska unionens råd den 31 januari 2011, med stöd av artikel 29 FEU, beslut 2011/72/Gusp om restriktiva åtgärder mot vissa personer och enheter med tanke på situationen i Tunisien (
EUT L 28, 2011, s. 62
).
I skälen 1 och 2 i beslut 2011/72 anges följande:
”(1)
Den 31 januari 2011 bekräftade rådet sin fulla solidaritet med, och sitt stöd till, Tunisien och dess folk i ansträngningarna för att etablera en stabil demokrati, rättsstatsprincipen, demokratisk pluralism och fullständig respekt för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter.
(2)
Rådet beslutade vidare att anta restriktiva åtgärder mot personer som är ansvariga för förskingring av tunisiska statliga tillgångar och som således berövar det tunisiska folket vinsterna av den hållbara utvecklingen av deras ekonomi och samhälle, och undergräver demokratins utveckling i landet.”
I artikel 1.1 och 1.2 i beslut 2011/72 föreskrivs följande:
”1.   Alla tillgångar och ekonomiska resurser som tillhör, ägs, förvaras eller kontrolleras av personer som är ansvariga för förskingring av tunisiska statliga tillgångar, och fysiska eller juridiska personer eller enheter som är associerade med dem och som förtecknas i bilagan ska frysas.
2.   Inga tillgångar eller ekonomiska resurser får direkt eller indirekt göras tillgängliga för eller utnyttjas till gagn för fysiska eller juridiska personer eller enheter som förtecknas i bilagan.”
I artikel 2 i beslut 2011/72 anges följande:
”1.   Rådet ska, genom beslut på förslag av medlemsstaterna eller unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik, upprätta förteckningen i bilagan och anta ändringar av denna.
2.   Rådet ska meddela sitt beslut, inbegripet skälen för införandet i förteckningen, till berörd person eller enhet antingen direkt, om adressen är känd, eller genom att ett meddelande offentliggörs, så att denna person eller enhet ges tillfälle att inge kommentarer.
3.   Om kommentarer inges eller om väsentliga nya bevis framförs ska rådet se över sitt beslut och informera berörd person eller enhet i enlighet därmed.”
I artikel 3.1 i beslut 2011/72 föreskrivs följande:
”Bilagan ska innehålla skälen till att personerna och enheterna har tagits upp i förteckningen.”
Artikel 5 i beslut 2011/72 hade ursprungligen följande lydelse:
”Detta beslut ska tillämpas under en tolvmånadersperiod. Det ska ses över kontinuerligt. Det ska förlängas eller vid behov ändras, om rådet bedömer att målen i beslutet inte har uppnåtts.”
I förteckningen som ursprungligen bilagts beslut 2011/72 förekom endast Zine el‑Abidine Ben Hamda Ben Ali, tidigare president i Republiken Tunisien, och hans maka, Leïla Bent Mohammed Trabelsi.
Den 4 februari 2011 antog rådet, i enlighet med artikel 2.1 i beslut 2011/72 och artikel 31.2 FEU, genomförandebeslut 2011/79/Gusp om genomförande av beslut 2011/72 (
EUT L 31, 2011, s. 40
). I artikel 1 i genomförandebeslutet föreskrevs att bilagan till beslut 2011/72 skulle ersättas med texten i bilagan till nämnda genomförandebeslut. I den bilagan förekom 48 fysiska personer, däribland de två personer som avses i punkt 7 ovan, på första och andra raden i bilagan, och sökanden Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabrouk, på den tjugoåttonde raden. På denna tjugoåttonde rad, i kolumnen med rubriken ”Information för identifiering”, angavs även följande: ”Tunisisk medborgare, född i Tunis den 11 mars 1972, son till Jaouida El BEJI, gift med Sirine BEN ALI, verkställande direktör, bosatt på 8 rue du Commandant Béjaoui – Carthage – Tunis, innehar nationellt id-kort nr 04766495”, och i kolumnen med rubriken ”Skäl”: ”Person som är föremål för förundersökning från de tunisiska myndigheternas sida avseende förvärv av fast och lös egendom, öppnande av bankkonton och innehav av finansiella tillgångar i flera länder som ett led i penningtvättverksamhet.”
Det ursprungliga beslutet om att uppföra sökanden i bilagan till beslut 2011/72, i ändrad lydelse enligt genomförandebeslut 2011/79, förlängdes successivt genom rådets beslut 2012/50/Gusp av den 27 januari 2012 (
EUT L 27, 2012, s. 11
), rådets beslut 2013/72/Gusp av den 31 januari 2013 (
EUT L 32, 2013, s. 20
), och rådets beslut 2014/49/Gusp av den 30 januari 2014 (
EUT L 28, 2014, s. 38
).
Sedan dom av den 28 maj 2013, Trabelsi m.fl./rådet (
T-187/11
,
EU:T:2013:273
), dom av den 28 maj 2013, Chiboub/rådet (
T-188/11
, ej publicerad,
EU:T:2013:274
), och dom av den 28 maj 2013, Al Matri/rådet (
T-200/11
, ej publicerad,
EU:T:2013:275
), meddelats ändrade rådet skälen till att uppföra ovannämnda personer i förteckningen i bilagan till beslut 2011/72, i ändrad lydelse enligt genomförandebeslut 2011/79. Vad avser sökanden ändrades skälen till att uppföra honom i förteckningen genom beslut 2014/49 enligt följande: ”Person som är föremål för brottsutredningar från de tunisiska myndigheternas sida avseende delaktighet i förskingring av offentliga medel som en offentlig tjänsteman gjort sig skyldig till, behörighetsmissbruk som en offentlig tjänsteman gjort sig skyldig till för att uppnå oskäliga fördelar för tredje part och åsamka förvaltningen skada, samt för otillbörlig påverkan gentemot offentlig tjänsteman i syfte att direkt eller indirekt erhålla fördelar för tredje part.”
Genom skrivelse av den 12 januari 2015 informerade rådet sökanden om att det hade för avsikt att ännu en gång förlänga de restriktiva åtgärder som vidtagits gentemot honom. Till denna skrivelse bifogade rådet ett intyg av den 19 december 2014 från de tunisiska myndigheterna angående ett pågående rättsligt förfarande i Tunisien gentemot sökanden. Genom skrivelse av den 15 januari 2015 ingav sökanden sina kommentarer och begärde att rådet skulle avföra honom från förteckningen i bilagan till beslut 2011/72, i ändrad lydelse enligt beslut 2014/49, av de skäl som anförts i nämnda skrivelse.
Den 30 januari 2015 antog rådet beslut (Gusp) 2015/157 om ändring av beslut 2011/72 (
EUT L 26, 2015, s. 29
). I artikel 1.1 i nyssnämnda beslut anges att artikel 5 i beslut 2011/72 ska ersättas med följande: ”Detta beslut ska tillämpas till och med den 31 januari 2016. Det ska ses över kontinuerligt. Det får vid behov förlängas eller ändras, om rådet bedömer att målen i beslutet inte har uppnåtts.” Sökanden och skälen till att uppföra honom i förteckningen bibehölls i förteckningen i bilagan till beslut 2011/72, i ändrad lydelse enligt beslut 2014/49.
Genom skrivelse av den 4 februari 2015 besvarade rådet sökandens kommentarer av den 15 januari 2015. Av de skäl som angavs i denna skrivelse ansåg rådet att de restriktiva åtgärder som antagits gentemot sökanden fortsättningsvis skulle gälla och bifogade en kopia av beslut 2015/157 till nämnda skrivelse. Rådet angav emellertid att med beaktande av sökandens kommentarer angående det skede den pågående brottsutredningen i Tunisien som sökanden var föremål för befann sig i, skulle rådet ompröva dessa restriktiva åtgärder före den 31 juli 2015.
Sökanden inkom med kommentarer den 18 februari, den 29 maj och den 7 september 2015. Genom skrivelse av den 16 november 2015 besvarade rådet dessa kommentarer. Inledningsvis avslog rådet sökandens begäran, som framgick av dennes skrivelse av den 18 februari 2015, att få tillgång till handlingarna i ärendet avseende sökanden, varvid rådet uppgav att det intyg som det hänvisats till i punkt 11 ovan låg till grund för beslutet att förlänga de åtgärder som antagits gentemot sökanden och att rådet inte förfogade över andra handlingar. Rådet anförde vidare att det till skrivelsen fogat två handlingar från de tunisiska myndigheterna, daterade till den 11 maj 2015, angående de rättsliga förfaranden sökanden var föremål för. Efter att ha bemött de argument sökanden framfört i sina kommentarer av den 29 maj 2015 och lämnat avslag på dennes begäran att bli hörd, uppgav rådet slutligen att de restriktiva åtgärder som antagits gentemot sökanden skulle kvarstå.
Den 30 november 2015 ingav sökanden ånyo sina kommentarer, vilka rådet besvarade genom skrivelse av den 18 december 2015. Som avslutning på nyssnämnda skrivelse uppgav rådet att det hade för avsikt att förlänga de restriktiva åtgärder som antagits gentemot sökanden och att ändra skälen för att uppföra vederbörande i ovannämnda förteckning enligt följande: ”Person som är föremål för brottsutredningar från de tunisiska myndigheternas sida avseende delaktighet i förskingring av offentliga medel som en offentlig tjänsteman gjort sig skyldig till, delaktighet i behörighetsmissbruk som en offentlig tjänsteman gjort sig skyldig till för att uppnå oskäliga fördelar för tredje part och åsamka förvaltningen skada, samt otillbörlig påverkan gentemot offentlig tjänsteman i syfte att direkt eller indirekt erhålla fördelar för tredje part.” Som svar på denna skrivelse ingav sökanden den 5 januari 2016 nya kommentarer.
Den 28 januari 2016 antog rådet beslut (Gusp) 2016/119 om ändring av beslut 2011/72 (
EUT L 23, 2016, s. 65
), som enligt dess artikel 1.1 förlänger beslut 2011/72 till och med den 31 januari 2017. Bilagan till beslut 2016/119 ersätter, enligt dess artikel 1.2, bilagan till beslut 2011/72. Sökanden anges på den tjugoåttonde raden i den nya bilagan. Lydelsen av skälen för att uppföra sökanden i bilagan är identisk med vad rådet meddelat sökanden i skrivelsen av den 18 december 2015. Såsom rådet uppgett för sökanden i skrivelsen av den 29 januari 2016, grundades denna nya formulering på ett intyg av den 20 oktober 2015 från de tunisiska myndigheterna, vilket bifogats nyssnämnda skrivelse.
Förfarande och parternas yrkanden
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 10 april 2015 väckte sökanden förevarande talan.
Den 2 juli 2015 inkom rådet med sitt svaromål.
Repliken och dupliken inkom den 14 september 2015, respektive den 8 januari 2016.
Med stöd av artikel 86 i tribunalens rättegångsregler inkom sökanden, den 25 januari 2016, med en första inlaga om justering av talan som syftade till att yrkandena i ansökan även skulle omfatta rådets beslut av den 16 november 2015, varigenom rådet avslog sökandens begäran av den 29 maj 2015 om att avföras från förteckningen i bilagan till beslut 2011/72. Den 4 april 2016 inkom sökanden med en andra inlaga om justering av talan, varigenom sökanden begärde att yrkandena i ansökan även skulle omfatta beslut 2016/119.
Den 30 mars 2016 inkom rådet med sitt yttrande över den första inlagan om justering av talan, och den 4 maj 2016 med sitt yttrande över den andra inlagan om justering av talan.
Till följd av den ändrade sammansättningen av tribunalens avdelningar omfördelades förevarande mål till den femte avdelningen, genom beslut av den 3 oktober 2016
På förslag av referenten beslutade tribunalen att inleda den muntliga delen av förfarandet.
Parterna utvecklade sin talan och svarade på tribunalens frågor vid förhandlingen den 14 december 2016.
Sökanden har yrkat att tribunalen ska
–
ogiltigförklara beslut 2015/157 såvitt det avser sökanden, rådets beslut av den 16 november 2015 varigenom rådet avslog sökandens begäran av den 29 maj 2015 att avföras från förteckningen i bilagan till beslut 2011/72, samt beslut 2016/119 såvitt det avser sökanden,
–
förplikta rådet att ersätta rättegångskostnaderna.
Rådet har yrkat att tribunalen ska
–
ogilla sökandens talan i sin helhet,
–
förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
Rättslig bedömning
Yrkandet om ogiltigförklaring av beslut 2015/157
Till stöd för sin talan har sökanden åberopat sex grunder. Genom den första grunden, avseende felaktig rättstillämpning, har sökanden gjort gällande att den brottsutredning i Tunisien sökanden omfattas av inte utgör ett tillräckligt faktiskt underlag för att låta honom kvarstå i bilagan till beslut 2011/72. Den första grunden är uppdelad i två delar, varav den ena avser rådets underlåtenhet att beakta den positiva utvecklingen av de rättsliga förfaranden sökanden är föremål för i Tunisien, och den andra avser rådets underlåtenhet att beakta den omständigheten att principen om att få sin sak prövad inom skälig tid har åsidosatts inom ramen för ovannämnda brottsutredning. Den andra grunden avser ett åsidosättande av artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan), med anledning av rådets åsidosättande av principen om att få saken prövad inom skälig tid. Genom den tredje grunden har sökanden anfört att beslut 2015/157 saknar syfte. Den första delen av denna grund avser uppenbart oriktiga bedömningar beträffande utvecklingen av den demokratiska processen i Tunisien och behovet av att anta restriktiva åtgärder gentemot medborgare från detta tredjeland som är ansvariga för förskingring av offentliga medel. I andra hand har sökanden åberopat att beslut 2015/157 är otillräckligt motiverat. Den andra delen av denna grund avser att rådet gjorde sig skyldigt till felaktig rättstillämpning då det fann att den bevisning de tunisiska myndigheterna förebringat styrkte att det pågick straffrättsliga förfaranden avseende sökanden. Den fjärde grunden är uppdelad i två delgrunder, varav den ena avser ett åsidosättande av artikel 48 i stadgan, och den andra avser ett åsidosättande av artikel 41.1 i stadgan. Genom den första delen av denna grund har sökanden åberopat att rådet åsidosatt oskuldspresumtionen genom sitt pressmeddelande av den 31 januari 2011. Genom den andra delen av denna grund har sökanden åberopat ett åsidosättande av principen om god förvaltning, i synnerhet rätten till opartisk handläggning. I andra hand, för det fall att talan inte kan vinna bifall såvitt avser ovanstående grunder, har sökanden åberopat en femte grund angående en ”uppenbart oriktig bedömning” avseende att rådet inte i tillräcklig utsträckning beaktat den ”straffrättsliga karaktären” av beslut 2015/157. Den sjätte grunden avser ett åsidosättande av rätten till egendom och av artikel 17 i stadgan.
Tribunalen påpekar inledningsvis att den tredje grundens andra del, angående rådets oriktiga bedömning av huruvida den bevisning de tunisiska myndigheterna ingett är tillräcklig, i själva verket hänför sig till den första grunden, och ska således anses utgöra den första grundens tredje del. På liknande sätt hänför sig den fjärde grunden i sin helhet i själva verket till den andra grunden, då den avser de åsidosättanden av sökandens grundläggande rättigheter som skett inom ramen för det förfarande som ledde till att beslut 2015/157 antogs. Således ska den andra grunden anses bestå av tre delar avseende rådets åsidosättande av artiklarna 47, 48, respektive 41.1 i stadgan. Det framgår slutligen av ovanstående att den femte och den sjätte grunden ska anses utgöra den fjärde respektive den femte grunden.
Den första grunden, avseende att rådet gjort sig skyldigt till felaktig rättstillämpning då det oriktigt ansett att den brottsutredning sökanden är föremål för i Tunisien utgjorde ett tillräckligt faktiskt underlag
Genom den första grunden har sökanden gjort gällande att vid den tidpunkt då beslut 2015/157 antogs kunde den pågående brottsutredning i Tunisien som sökanden är föremål för inte längre ligga till grund för att upprätthålla de restriktiva åtgärder rådet antagit gentemot honom. Enligt sökanden gjorde nämnda institution sig skyldig till felaktig rättstillämpning då den inte beaktade de bevis sökanden förebringat rådet i detta avseende. Såsom sökanden anfört inledningsvis beträffande denna grund har han medgett att i enlighet med punkterna 77 och 84 i dom av den 5 mars 2015, Ezz m.fl./rådet (
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
), har rådet underlag för att anta restriktiva åtgärder på området för gemensam utrikes- och säkerhetspolitik (Gusp) till följd av att det pågår ett rättsligt förfarande angående förskingring av offentliga medel. Sökanden anser emellertid att utvecklingen av detta rättsliga förfarande och dess otillbörliga karaktär är relevant för bedömningen av huruvida det var lagligt att upprätthålla de aktuella åtgärderna.
Härvidlag erinrar tribunalen inledningsvis om att dom av den 27 februari 2014, Ezz m.fl./rådet (
T-256/11
,
EU:T:2014:93
), som fastställts efter överklagande genom dom av den 5 mars 2015, Ezz m.fl./rådet (
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
), upprätthöll en vid tolkning av de generella kriterier som anges i artikel 1.1 i rådets beslut 2011/172/Gusp av den 21 mars 2011 om restriktiva åtgärder mot vissa personer, enheter och organ med hänsyn till situationen i Egypten (
EUT L 76, 2011, s. 63
) (dom av den 27 februari 2014, Ezz m.fl./rådet,
T-256/11
,
EU:T:2014:93
, punkt
, fastställd efter överklagande genom dom av den 5 mars 2015, Ezz m.fl./rådet,
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
, punkterna
,
,
och
).
Det ska dessutom erinras om att i flera domar avseende mål om ogiltigförklaring av de restriktiva åtgärder rådet antagit med beaktande av situationen i Tunisien, har tribunalen tillämpat samma princip om en vidsträckt tolkning av artikel 1.1 i beslut 2011/72, vars lydelse är närapå identisk med artikel 1.1 i beslut 2011/172 (dom av den 14 april 2016, Ben Ali/rådet,
T-200/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:216
, punkt
, dom av den 30 juni 2016, CW/rådet,
T-224/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:375
, punkt
, dom av den 30 juni 2016, Al Matri/rådet,
T-545/13
, ej publicerad,
EU:T:2016:376
, punkt
, och dom av den 30 juni 2016, CW/rådet
T-516/13
, ej publicerad,
EU:T:2016:377
, punkt
).
Såsom framgår av artikel 1.1 i beslut 2011/72 syftar den till att frysa tillgångar tillhörande de personer som är ansvariga för förskingring av tunisiska statliga tillgångar, och de personer som är associerade med dem, vilka förtecknas i bilagan till nämnda beslut. Denna förskingring hindrar nämligen tunisiska offentliga institutioner samt de organ som är beroende av dem från att utöva sina funktioner, och ”berövar”, enligt skäl 2 i nämnda beslut, det tunisiska folket vinsterna av den hållbara utvecklingen av deras ekonomi och samhälle, och undergräver demokratins utveckling i landet”.
Enligt rättpraxis framgår det dessutom av artikel 1.1 i beslut 2011/72, jämförd med dess skäl 1 och 2, att frysning av tillgångar i enlighet med nämnda beslut inte syftar till att straffa förkastliga gärningar som begåtts av de personer som avses i beslutet, och inte heller till att genom tvång avskräcka dem från att begå sådana gärningar. En sådan frysning av tillgångar syftar endast till att underlätta för de tunisiska myndigheterna att fastställa den förskingring av offentliga medel som skett, och att bevara en möjlighet för dessa myndigheter att återkräva vinsten av denna förskingring. Härav följer att denna frysning utgör en ren säkerhetsåtgärd och saknar straffrättslig konnotation (dom av den 14 april 2016, Ben Ali/rådet,
T‑200/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:216
, punkterna
och
, och dom av den 30 juni 2016, Al Matri/rådet,
T-545/13
, ej publicerad,
EU:T:2016:376
, punkterna
och
, se även, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 27 februari 2014, Ezz m.fl./rådet,
T-256/11
,
EU:T:2014:93
, punkterna
,
och
).
I synnerhet ska begreppet ”personer ansvariga för förskingring av tunisiska offentliga medel” i den mening som avses i artikel 1.1 i beslut 2011/72, med hänsyn till syftena med nämnda beslut, inte enbart anses omfatta personer som redan dömts som ansvariga för sådana gärningar, utan även personer som är föremål för pågående rättsliga undersökningar i syfte att styrka ett sådant ansvar (dom av den 14 april 2016, Ben Ali/rådet,
T-200/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:216
, punkt
, dom av den 30 juni 2016, CW/rådet,
T-224/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:375
, punkt
, dom av den 30 juni 2016, Al Matri/rådet,
T-545/13
, ej publicerad,
EU:T:2016:376
, punkt
, och dom av den 30 juni 2016, CW/rådet
T-516/13
, ej publicerad,
EU:T:2016:377
, punkt
).
Det är således mot bakgrund av denna tolkning av artikel 1.1 i beslut 2011/72, vilken sökanden inte heller har ifrågasatt (se punkt 29 ovan), som tribunalen kommer att pröva de olika delarna av den första grunden. Det ska även framhållas att trots vissa terminologiska variationer i ansökan, ska denna grund anses avse en felaktig rättslig kvalificering av de omständigheter som utgör det faktiska underlaget för de omtvistade restriktiva åtgärderna och inte en avsaknad av rättslig grund för dessa åtgärder.
– Den första grundens första del avseende rådets underlåtenhet att beakta den positiva utvecklingen av de olika rättsliga förfaranden som sökanden är föremål för i Tunisien
Inom ramen för den första grundens första del har sökanden hävdat att den omständigheten att nämnda förfaranden rättsligt utvecklas till hans fördel gör det osannolikt att han skulle dömas vid en rättegång. Till stöd för detta påstående har han åberopat tre omständigheter. För det första har sökanden anfört att den tunisiska kassationsdomstolen genom dom av den 1 juli 2014 slog fast att de tillgångar han ärvt av sin far, i den mening som avses i tunisiskt lagdekret nr 2011–47 av den 31 maj 2011, omfattade avkastningen på samt återinvestering av dessa tillgångar. Enligt sökanden styrkte denna dom att hans tunisiska tillgångar var lagenliga. För det andra har han åberopat tre domar från tunisiska domstolar av den 28 maj 2013, den 21 augusti 2014, respektive den 17 december 2014, varigenom de förbud att lämna Tunisien som utfärdats mot honom upphävts. För det tredje har han hävdat att han inte anklagas för att inneha olagliga tillgångar utanför Tunisien. I repliken har han i tillägg anfört att rådet var skyldigt att förvissa sig om att det fanns rimliga utsikter för förfarandet och att i avsaknad härav upphäva de omtvistade restriktiva åtgärderna, för att inte medverka till de tunisiska myndigheternas otillbörliga beteende, som enligt sökanden bestod i att förlänga de rättsliga förfaranden han omfattades av i det oändliga.
I svaromålet har rådet inledningsvis genmält att den tunisiska kassationsdomstolens dom av den 1 juli 2014, i motsats till vad sökanden har hävdat, inte visar att sökandens samtliga tillgångar i Tunisien är lagliga. Rådet har därefter hävdat att sökandens argument avseende, dels den omständigheten att de reseförbud han omfattats av har upphävts, dels avsaknaden av samband mellan de anklagelser som riktats mot honom och de tillgångar han innehar utanför Tunisien, saknar relevans. Enligt rådet har sökanden således felaktigt likställt de omtvistade restriktiva åtgärderna med åtgärder som vidtas i enlighet med rättslig hjälp i brottmål.
Det kan härvidlag konstateras att med beaktande av den rättspraxis som det erinrats om i punkterna 33 och 34 ovan, kan sökanden inte vinna framgång med de argument som framförts inom ramen för denna delgrund.
Det ankommer på rådet i förevarande fall att förvissa sig om, dels att den bevisning rådet förfogar över gör det möjligt att styrka att sökanden är föremål för ett eller flera pågående rättsliga förfaranden avseende gärningar som kan utgöra förskingring av offentliga medel, dels att det eller dessa förfaranden gör det möjligt att beteckna sökanden som en person som är ansvarig för sådan förskingring eller associerad med sådana personer, i den mening som avses i artikel 1.1 i beslut 2011/72 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 april 2016, Ben Ali/rådet,
T-200/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:216
, punkt
, och dom av den 30 juni 2016, Al Matri/rådet,
T-545/13
, ej publicerad,
EU:T:2016:376
, punkt
).
Inom ramen för detta beslut ankommer det således i princip inte på rådet att självt pröva och bedöma relevansen och riktigheten av de bevis som ligger till grund för rättsliga förfaraden avseende de personer som uppförts i bilagan till nämnda beslut. Såsom redogjorts för i punkt 33 ovan, eftersträvar nämligen inte rådet att själv bestraffa sådan förskingring av offentliga medel som är föremål för de tunisiska myndigheternas utredningar, utan att möjliggöra för dessa myndigheter att fastställa förekomsten av nämnda förskingring och driva in vinsten därav. Det ankommer således på de behöriga tunisiska myndigheterna att pröva ovannämnda bevis och att dra lämpliga konsekvenser av dem (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 april 2016, Ben Ali/rådet,
T-200/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:216
, punkt
, och dom av den 30 juni 2016, Al Matri/rådet,
T-545/13
, ej publicerad,
EU:T:2016:376
, punkt
). Således ankommer det, i princip, inte på rådet eller tribunalen att pröva huruvida det finns fog för ovannämnda förfaranden, utan endast huruvida det finns fog för beslutet att frysa tillgångar med beaktande av de bevis som lagts fram av de tunisiska myndigheterna (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 5 mars 2015, Ezz m.fl./rådet,
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
, punkt
).
Rådet kan visserligen inte, i alla sammanhang, bekräfta de tunisiska myndigheternas slutsatser som anges i de handlingar som nämnda myndigheter har förebringat. Det framgår nämligen av rättspraxis att det ankommer på rådet att omsorgsfullt och opartiskt pröva de bevis rådet har mottagit från behöriga myndigheter, i förevarande fall de tunisiska myndigheterna, i synnerhet med beaktande av de yttranden och eventuella förmildrande omständigheter sökanden har förevisat. Denna skyldighet följer även av principen om god förvaltning, vilken säkerställs genom artikel 41 i stadgan (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 18 juli 2013, kommissionen m.fl./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P och C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punkterna
och
, dom av den 14 april 2016, Ben Ali/rådet,
T-200/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:216
, punkterna
och
, och dom av den 30 juni 2016, Al Matri/rådet,
T-545/13
, ej publicerad,
EU:T:2016:376
, punkterna
och
).
Det framgår emellertid av samma rättspraxis att, för att uppfylla sin skyldighet att göra en omsorgsfull och opartisk prövning, åligger det rådet att bedöma huruvida det är nödvändigt att inhämta ytterligare upplysningar eller bevis från de behöriga myndigheterna mot bakgrund av de yttranden och bevis sökanden har förebringat. Även om det inte ankommer på rådet att i de tunisiska myndigheternas ställe bedöma huruvida den pågående brottsutredning som sökanden är föremål för är välgrundad, kan det inte uteslutas att rådet är skyldigt att begära förtydliganden angående de faktorer som ligger till grund för nämnda brottsutredning (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 18 juli 2013, kommissionen m.fl./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P och C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punkt
, och dom av den 30 juni 2016, Al Matri/rådet,
T-545/13
, ej publicerad,
EU:T:2016:376
, punkt
).
I förevarande fall, i punkt 11 ovan, erinrar tribunalen om att ett intyg av den 19 december 2014 från tunisiska myndigheter, angående den pågående brottsutredning sökanden omfattas av, låg till grund för rådets beslut att förlänga uppförandet av sökanden i förteckningen i bilagan till beslut 2011/72. Nämnda intyg, som bilagts ansökan, härrör från domstolen i första instans i Tunis och är undertecknat av den första undersökningsdomarens justitiesekreterare (kabinett nr 1). Det intygas där att ”brottsutredning nr 19592/1, som inletts mot Zine El Abidine Ben Haj Hamda Ben Haj Hassen Ben Ali m.fl. handläggs för närvarande och omfattar Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabrouk, som står åtalad bland annat för [d]elaktighet i förskingring av offentliga medel som en offentlig tjänsteman gjort sig skyldig till, [delaktighet] i behörighetsmissbruk som en offentlig tjänsteman gjort sig skyldig till för att uppnå oskäliga fördelar för tredje part och åsamka förvaltningen skada, samt för [d]elaktighet i otillbörlig påverkan gentemot offentlig tjänsteman i syfte att direkt eller indirekt erhålla fördelar för tredje part”.
Sökanden har inte bestritt att detta intyg är tillräckligt för att styrka att han är föremål för en pågående brottsutredning i Tunisien, som syftar till att fastställa hans inblandning i gärningar som kan klassificeras som förskingring av offentliga medel. Såsom sökanden själv har uppgett syftar de förmildrande omständigheter han har åberopat endast till att styrka att det, med avseende på honom, inte fanns rimliga utsikter för en rättegång med anledning av nyssnämnda utredning. Med andra ord tycks sökanden anse att denna utredning har utvecklats på så sätt att de omständigheter som läggs honom till last har försvagats eller rentav omintetgjorts. Han har däremot inte påstått sig förfoga över några bevis som kan styrka att de tunisiska rättsliga myndigheterna har avslutat utredningen på grund av att det saknas anledning att döma i saken avseende de gärningar han begått.
I motsats till vad sökanden har hävdat medför inte det förhållandet att utvecklingen i det rättsliga förfarandet tyder på att de omständigheter som läggs sökanden till last har försvagats – även om det antas vara styrkt – en skyldighet för rådet att avföra sökanden från förteckningen i bilagan till beslut 2011/72 eftersom denna brottsutredning inte har avslutats.
Såsom angetts i punkt 40 ovan ankommer det nämligen inte på rådet, utan på de behöriga tunisiska myndigheterna, att bedöma den bevisning som ligger till grund för nämnda brottsutredning och att därav dra de slutsatser som krävs angående hur brottsutredningen ska avslutas. I annat fall skulle situationer kunna uppstå där rådet skulle föranledas att dra för tidiga slutsaser angående huruvida brottsutredningen är välgrundad, vilka skulle kunna skilja sig från de tunisiska myndigheternas egna slutsatser. En sådan situation skulle kunna ge upphov till ett paradoxalt resultat bestående i att vid den tidpunkten då dessa myndigheter prövar anklagelserna mot den berörda personen och, i förekommande fall, finner honom skyldig till förskingring av offentliga medel, omfattas hans tillgångar i Europeiska unionen inte längre av en frysning som skulle göra det möjligt att driva in vinsten av den förskingring han gjort sig skyldig till. Det är således uppenbart att den ändamålsenliga verkan av beslut 2011/72 inte skulle säkerställas (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 14 april 2016, Ben Ali/rådet,
T‑200/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:216
, punkt
, och dom av den 30 juni 2016, Al Matri/rådet,
T-545/13
, ej publicerad,
EU:T:2016:376
, punkt
).
Av rättspraxis framgår dessutom att även om det, i ett fall av bestridande, ankommer på unionens behöriga myndigheter att visa att de skäl som anförts mot den berörda personen är välgrundade, och inte på sistnämnda person att förebringa negativa bevis för att de skäl som anförts mot vederbörande saknar stöd, ska de restriktiva åtgärdernas art, särskilda omfattning och syfte beaktas vid bedömningen av vad som kan begäras av rådet beträffande bevismedel och bevisstyrka (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 juli 2013, kommissionen m.fl./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P och C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punkt
, dom av den 28 november 2013, rådet/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, punkterna
–
, och dom av den 30 juni 2016, Al Matri/rådet,
T-545/13
, ej publicerad,
EU:T:2016:376
, punkterna
och
).
Då rådet har inkommit med bevis för att en brottsutredning gentemot sökanden pågår och tillförlitligheten av dessa bevis inte har ifrågasatts, ankommer det i förevarande fall på sökanden att ange de konkreta omständigheter han önskar åberopa för att bestrida att nämnda brottsutredning är välgrundad (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 30 juni 2016, Al Matri/rådet,
T‑545/13
, ej publicerad,
EU:T:2016:376
, punkt
). Såsom sökanden uppgett i repliken, kan den skyldighet att utföra kontroller som åvilar rådet visserligen motiveras av att det är nödvändigt att rådet undviker att delta i eventuella otillbörliga ageranden från de tunisiska myndigheternas sida, bestående i att låta brottsutredningen pågå i det oändliga, i avsaknad av omständigheter som kan läggas sökanden till last. Så är emellertid inte fallet då det saknas konkreta bevis som kan ge upphov till rimliga tvivel hos rådet angående skälen till varför denna brottsutredning inte har avslutats.
I motsats till vad sökanden har hävdat kan de förmildrande omständigheter han har åberopat inte ge upphov till rimliga tvivel angående utsikterna för att den brottsutredning han är föremål för skulle leda till ett avgörande, eller angående skälen till varför denna brottsutredning inte har avslutats.
Sökanden har, för det första, inte inkommit med något bevis som gör det möjligt att förstå på vilket sätt den tunisiska kassationsdomstolens dom av den 1 juli 2014 skulle kunna inverka på bedömningen av hans inblandning i de straffbara gärningar som är i fråga i den pågående brottsutredningen.
Enligt de uppgifter sökandens tunisiska ombud lämnat, vilka framgår av skrivelsen av den 2 september 2014 som bilagts ansökan, fann den tunisiska kassationsdomstolen härvidlag, i sin dom av den 1 juli 2014, att de tillgångar som erhållits genom arv – och som därför undantagits från tillämpningsområdet för det förverkande av tillgångar som föreskrivs i lagdekret nr 2011–47 av den 31 maj 2011 – inte enbart omfattade de tillgångar som erhållits genom arv, utan även avkastningen av dessa tillgångar samt intäkter i alla dess former som genererats genom återinvestering av nämnda tillgångar. I ovannämnda skrivelse anger sökandens tunisiska ombud att ovannämnda dom innebär att ”dess tillämpning bör medföra att [sökandens] samtliga tillgångar undantas från tillämpningsområdet för lagdekretet om förverkande, då dessa tillgångar härrör antingen direkt från arvet efter hans far, [eller] från återinvestering av tillgångar som härrör från arv eller avkastning på dessa”.
I detta avseende är det emellertid tillräckligt att konstatera att ovannämnda anmärkningar i den tunisiska kassationsdomstolens dom av den 1 juli 2014, inte i sig medför att det kan uteslutas att den pågående brottsutredning sökanden är föremål för kommer att resultera i att han anses ansvarig för gärningar bestående i förskingring av tunisiska offentliga medel.
Av dessa överväganden kan man nämligen endast sluta sig till att avkastningen på de tillgångar sökanden erhållit genom arv, samt de intäkter som uppkommit genom återinvestering av dessa tillgångar, inte kan bli föremål för sådant förverkande som föreskrivs i lagdekret nr 2011–47 av den 31 maj 2011. Däremot kan inga slutsatser dras angående utgången av den aktuella brottsutredningen. Således kan inte sökandens påstående om att han fritt kan disponera över sina tunisiska tillgångar till följd av ovannämnda dom, även om det antas vara styrkt, på intet sätt anses säga något om utgången av brottsutredningen, då den med hänsyn till de gärningar som omfattas därav kan komma att ifrågasätta lagligheten av sökandens innehav av vissa tillgångar.
Sökanden har inte heller kunnat klargöra sambandet mellan ovannämnda lagdekret och det tvistemål varigenom den tunisiska kassationsdomstolens dom av den 1 juli 2014 meddelades å ena sidan, och den aktuella brottsutredningen å den andra. När sökanden tillfrågades härom under förhandlingen bekräftade han således endast att lagdekret nr 2011–47 av den 31 maj 2011 – utöver honom själv – var tillämpligt på ett visst antal personer som var föremål för liknande brottsutredningar, och att det var möjligt att det mål som resulterat i ovannämnda dom, vilken avsåg honom, även avsåg vissa av dessa personer. Den omständigheten att, jämte de brottsutredningar som sökanden och vissa andra personer omfattas av, tillämpningsområdet för de administrativa åtgärder i form av förverkande av tillgångar som de tunisiska myndigheterna vidtagit gentemot dessa personer har begränsats genom ett avgörande från den tunisiska kassationsdomstolen, är inte tillräcklig för att ge upphov till rimliga tvivel angående underlaget för dessa brottsutredningar.
För det andra ger inte heller den omständigheten att de förbud att lämna Tunisien som sökanden var föremål för upphävdes genom tre domar från tunisiska domstolar av den 28 maj 2013, den 21 augusti och den 17 december 2014, upphov till sådana tvivel. Det framgår nämligen av sökandens påståenden samt av handlingarna i målet att dessa domar meddelats inom ramen för andra ärenden än det straffrättsliga förfarande som gett upphov till nämnda utredning, som vid tidpunkten då beslut 2015/157 antogs fortfarande pågick. Sökanden har inte heller hävdat att dessa domar meddelades i ärenden som hade något som helst samband med denna brottsutredning. Den omständigheten att det stod sökanden fritt att lämna Tunisien sedan dessa domar meddelats, om den antas vara styrkt, är dessutom verkningslös.
Förbudet att lämna Tunisien upphävdes visserligen genom den första av ovannämnda domar sedan sökanden, enligt vad som framgår av handlingarna i målet, genom samma dom friats i ett mål varigenom han ställts inför rätta vid den berörda domstolen för gärningar som är jämförbara med de som omfattas av den nu aktuella brottsutredningen. Det har emellertid vare sig visats eller ens påståtts att den omständigheten att sökanden friats i ovannämnda mål skulle medföra att han frias i det mål som omfattas av den aktuella brottsutredningen eller att det skulle utgöra en förmildrande omständighet i det målet.
Angående sökandens argument att han inte är ”anklagad” för att inneha olagliga tillgångar utanför Tunisien, erinrar tribunalen, för det tredje, om att den omständigheten att den aktuella brottsutredningen avser gärningar som kan klassificeras som förskingring av offentliga medel utgör tillräckligt faktiskt underlag för att motivera frysningen av hans tillgångar inom unionen. Såsom framgår av punkt 33 ovan, syftar denna åtgärd endast till att underlätta för de tunisiska myndigheterna att fastställa den förskingring av offentliga medel som skett, och att bevara en möjlighet för dessa myndigheter att återkräva vinsten av denna förskingring. Den syftar således inte till att det ska kunna fastställas att ett brott bestående i innehav av olagliga tillgångar undanför Tunisien, närmare bestämt inom unionen, har begåtts. Det är dessutom ostridigt att de gärningar denna brottsutredning avser – i synnerhet de gärningar som avser delaktighet i förskingring av offentliga medel som en offentlig tjänsteman gjort sig skyldig till – har ett direkt och uppenbart samband med begreppet förskingring av offentliga medel i den mening som avses i artikel 1.1 i beslut 2011/72. Den omständigheten att intyget från de tunisiska myndigheterna av den 19 december 2014 som ligger till grund för rådets beslut, och därmed för skälen till beslutet att uppta sökanden i förteckningen, inte avser gärningar bestående i innehav av olagliga tillgångar utanför Tunisien, och i synnerhet inom unionen, saknar följaktligen betydelse (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 30 juni 2016, Al Matri/rådet,
T-545/13
, ej publicerad,
EU:T:2016:376
, punkt
).
Det följer av ovanstående att talan inte kan vinna bifall såvitt avser den första grundens första del.
– Den första grundens andra del avseende rådets underlåtenhet att beakta åsidosättandet av principen om att få saken prövad inom skälig tid inom ramen för den pågående brottsutredning sökanden omfattas av
Genom den första grundens andra del har sökanden gjort gällande att den pågående brottsutredning han är föremål för i Tunisien inte iakttar principen om att få saken prövad inom skälig tid. Han har härvid framhållit att nämnda princip säkerställs genom artikel 7.1 d i Afrikanska stadgan om mänskliga och folkens rättigheter, antagen i Nariobi (Kenya) den 27 juni 1981 (nedan kallad afrikanska stadgan), vilken Republiken Tunisien har ratificerat. Han har vidare hävdat att i förevarande fall har brottsutredningen pågått i över fyra år utan några utsikter om när den kan avslutas. Han har i tillägg anfört att detta dröjsmål endast ska tillskrivas de tunisiska myndigheterna. Han har slutligen uppgett att med beaktande av varaktigheten av denna brottsutredning och den för honom gynnsamma utveckling som skett, var det oriktigt av dem att inte avsluta brottsutredningen. Dessa argument styrks av Europadomstolens dom av den 3 maj 2012, Masar mot Slovakien (CE:ECHR:2012:0503JUD006688209). I repliken har sökanden förtydligat att den kontroll som det, enligt honom, åligger rådet att utföra med avseende på rättssäkerheten i Tunisien, ska medföra att han avförs från förteckningen i bilagan i beslut 2011/72 då ovannämnda brottsutredning har förlängts utöver vad som är rimligt.
Rådet har å sin sida genmält att det inte ankommer på rådet att bedöma tredjeländers ageranden, utan endast att bedöma huruvida den bevisning som förebringas av dessa länder är relevant och tillräcklig. Enligt rådet är det med stöd av dessa principer det i sin skrivelse av den 4 februari 2015 till sökanden uppgett att rådet beaktade sökandens argument och skulle ompröva hans situation före juli månad 2015. I dupliken har rådet i tillägg anfört att det har tillgång till bevis som styrker att det rättsliga förfarande som sökanden är föremål för i Tunisien pågår och att fristerna avseende detta förfarande inte är orimliga med hänsyn till att samtliga berörda ärenden är mycket komplexa. Till dupliken har rådet bifogat de handlingar som innehåller dessa bevis.
Inledningsvis erinrar tribunalen om att det följer av fast rättspraxis att en omtvistad unionsrättsakts lagenlighet måste bedömas i förhållande till de faktiska och rättsliga omständigheter som rådde den dag då rättsakten antogs (se dom av den 3 september 2015, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl./kommissionen,
C‑398/13 P
,
EU:C:2015:535
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 4 september 2015, NIOC m.fl./rådet,
T-577/12
, ej publicerad,
EU:T:2015:596
, punkt
och där angiven rättspraxis). I förevarande fall kan de anmärkningar sökanden inkommit med inom ramen för denna delgrund inte prövas mot bakgrund av omständigheter som hänför sig till tiden efter beslut 2015/157. Så är fallet beträffande rådets skrivelse till sökanden av den 4 februari 2015, och i än högre grad beträffande den omprövning av sökandens situation som rådet i denna skrivelse åtog sig att utföra vid en senare tidpunkt. De handlingar som bilagts dupliken, vilka rådet lagt till grund för att styrka att varaktigheten av det rättsliga förfarande sökanden är föremål för i Tunisien inte är orimlig, har även de upprättats av de tunisiska myndigheterna den 11 maj 2015. Följaktligen hade rådet inte kännedom om dessa handlingar vid tidpunkten då beslut 2015/157 antogs och de kan inte beaktas av tribunalen.
Inom ramen för denna delgrund har sökanden i sak gjort gällande att då det rättsliga förfarande han är föremål för inte är förenligt med principen om att få saken prövad inom skälig tid, och därmed är rättstridigt, kunde inte rådet lägga detta förfarande till grund för sitt beslut att låta sökanden kvarstå i bilagan till beslut 2011/72. Inom ramen för denna delgrund ska tribunalens prövning följaktligen begränsas till att kontrollera huruvida rådet med rätta ansåg att varaktigheten av detta rättsliga förfarande inte utgjorde skäl för att upphäva de restriktiva åtgärder sökanden omfattas av.
Av samma skäl som angetts i punkt 46 ovan påpekar tribunalen i detta avseende att det ankommer på de tunisiska myndigheterna att uttala sig om huruvida principen om att få saken prövad inom skälig tid eventuellt har åsidosatts inom ramen för det rättsliga förfarande sökanden är föremål för. Såsom sökanden själv har uppgett är Republiken Tunisien part i Afrikanska stadgan och artikel 7.1 d i denna internationella konvention säkerställer rätten att dömas inom skälig tid av en opartisk domstol. Det ankommer således på de tunisiska domstolarna, för det fall att sökanden skulle väcka talan vid någon av dem, att avgöra huruvida bestämmelserna i denna artikel har iakttagits inom ramen för ovannämnda rättsliga förfarande. För övrigt är varken unionen eller dess medlemsstater parter till Afrikanska stadgan, med följden att rådet och tribunalen inte är behöriga att tolka eller tillämpa denna internationella konvention (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 december 2011, Air Transport Association of America m.fl.,
C‑366/10
,
EU:C:2011:864
, punkterna
och
).
Det är visserligen riktigt att det följer av rättspraxis att unionen ska iaktta rättsstatsprincipen och principen om respekt för de mänskliga rättigheterna vid alla åtgärder från unionens sida, även på området för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, i enlighet med vad som följer vid en jämförelse av bestämmelserna i artiklarna 21.1 första stycket, 21.2 b och 21.3 och 23 FEU (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 juni 2016, parlamentet/rådet,
C‑263/14
,
EU:C:2016:435
, punkt
). Det ska i synnerhet påpekas att det anges i artikel 21.1 FEU att unionens åtgärder i internationella sammanhang strävar efter att i resten av världen föra fram, bland annat, rättsstaten, de mänskliga rättigheternas och grundläggande friheternas universalitet och odelbarhet, samt respekt för folkrätten. Principen om att få saken prövad inom skälig tid utgör en del av rätten till en rättvis rättegång, vilken skyddas genom bestämmelser i ett flertal bindande folkrättsliga instrument, i synnerhet genom artikel 14.3 c i den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter, som antogs av Förenta Nationernas generalförsamling den 16 december 1966 och som samtliga medlemsstater och Republiken Tunisien är parter till. Det framgår dessutom av skäl 1 till beslut 2011/72 att det beslutet och påföljande beslut har antagits inom ramen för en politik som ska stödja Tunisien och som bland annat grundar sig på de ändamål som framgår av artikel 21.2 b FEU: att främja respekt för de mänskliga rättigheterna och rättstatsprincipen.
Följaktligen kan det inte uteslutas att för det fall rådet har tillgång till objektiva, trovärdiga, precisa och samstämmiga uppgifter som kan ge upphov till rimliga tvivel angående huruvida sökandens rätt att få sin sak prövad inom skälig tid har iakttagits inom ramen för den brottsutredning som pågår mot honom och som ligger till grund för frysningen av hans tillgångar inom unionen, ska rådet utföra de kontroller som krävs.
Denna del av den första grunden bygger på antagandet att rådet – med hänsyn till att den orimligt långdragna utredningen, vilken enligt sökanden redan borde ha avslutats, och att denna brottsutredning således är rättsstridig – var skyldigt att omedelbart upphäva frysningen av hans tillgångar inom unionen. Denna ståndpunkt kan inte godtas.
För det första ska det nämligen påpekas att det varken har visats eller ens påståtts att ett åsidosättande av principen om att få saken prövad inom skälig tid inom ramen för ett straffrättsligt förfarande enligt tunisisk rätt innebär att detta förfarande avslutas eller upphävs.
Sökanden har hänvisat till rättspraxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (nedan kallad Europadomstolen) avseende tillämpningen i straffrättsliga förfaranden av principen om att få saken prövad inom skälig tid, som säkerställs genom artikel 6.1 i konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna, undertecknad i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen). Denna rättspraxis utgör visserligen en relevant jämförelsefaktor i förevarande fall, då artikel 6.1 i europakonventionen skyddar nämnda princip på ett sätt som är jämförbart med artikel 14.3 c i internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter och artikel 7.1 d i Afrikanska stadgan. Det kan emellertid konstateras att Europadomstolen, inom ramen för denna rättspraxis, inte har kommit till slutsatsen att nämnda princip medför en skyldighet för de nationella myndigheterna att avsluta ett straffrättsligt förfarande som visar sig ta orimligt lång tid (se, för ett liknande resonemang, Europadomstolen, 28 juni 2016, O’Neill och Lauchlan mot Förenade kungariket, CE:ECHR:2016:0628JUD004151610, punkt 87).
Det ska för övrigt påpekas att även vid tillämpningen av artikel 5.3 i Europakonventionen – som uppställer som villkor att för att fortsättningsvis hålla en person tillfälligt frihetsberövad eller häktad måste ett avgörande meddelas inom skälig tid – anser inte Europadomstolen att ett åsidosättande av denna skyldighet ska medföra att den aktuella brottsutredningen avslutas. Nämnda domstol anser förvisso att handläggningen av ärendet avseende den berörda personen, i ett sådant fall, fordrar särskild skyndsamhet. Emellertid anser nämnda domstol även att den särskilda skyndsamhet som en tilltalad som hålls frihetsberövad har rätt till vid prövningen av sitt ärende, inte får hindra domarnas ansträngningar att fullgöra sina uppgifter med önskvärd omsorg (Europadomstolen, 11 december 2007, Pecheur mot Luxemburg, CE:ECHR:2007:1211JUD001630802, punkt 62, och 5 november 2009, Shabani mot Schweiz, CE:ECHR:2009:1105JUD002904406, punkt 65).
Följaktligen finns det inte skäl att anse att ett eventuellt åsidosättande av sökandens rätt att få sin sak prövad inom skälig tid inom ramen för det rättsliga förfarande han omfattas av i Tunisien skulle ha medfört att detta förfarande avslutades eller upphävdes.
Mot bakgrund av Europadomstolens rättspraxis ska det, för det andra, påpekas att frågan huruvida rätten att få saken prövad inom skälig tid – såsom den säkerställs i internationell rätt – har iakttagits, ska prövas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, vilket kräver en helhetsbedömning i synnerhet med beaktande av faktorer avseende ärendets komplexitet, och sökandens och de behöriga myndigheternas agerande (se Europadomstolen, 28 juni 2016, O’Neill och Lauchlan mot Förenade kungariket, CE:ECHR:2016:0628JUD004151610, punkt 86 och där angiven rättspraxis). Jämförbara principer gäller enligt unionsdomstolarnas rättspraxis vid prövningen av huruvida rätten att få saken prövad inom skälig tid – såsom den säkerställs i artikel 47 i stadgan – har iakttagits (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 november 2013, Groupe Gascogne/kommissionen,
C‑58/12 P
,
EU:C:2013:770
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis).
Även om det antas att rådet har möjlighet att utföra en sådan helhetsbedömning med beaktande av omständigheterna i det enskilda fallet, vore rådet nödvändigtvis tvunget att inhämta kompletterande uppgifter från de tunisiska myndigheterna angående det aktuella rättsliga förfarandet. Det framgår nämligen av punkterna 43–45 ovan att för att låta sökanden kvarstå i bilagan till beslut 2011/172 är rådet i förevarande fall endast skyldigt att inkomma med bevis för att det pågår ett rättsligt förfarande avseende sökanden angående gärningar som kan kvalificeras som förskingring av offentliga medel. Med hänsyn till de krav som anges i punkt 71 ovan är det uppenbart att sådana bevis inte är tillräckliga för att bedöma huruvida sökandens rätt att få saken prövad inom skälig tid eventuellt har åsidosatts inom ramen för ovannämnda förfarande. Även om det antas att de omständigheter sökanden har åberopat är av sådan art att de kan ge upphov till rimliga tvivel beträffande huruvida nämnda rätt har iakttagits, är de under alla förhållanden inte tillräckliga för att rådet ska kunna dra slutsatsen att denna rätt har åsidosatts.
Rådet var således inte skyldigt att avföra sökanden från bilagan till beslut 2011/72, utan att ha utfört lämpliga kontroller hos de tunisiska myndigheterna.
Det ska i synnerhet påpekas att det var i kommentarerna av den 15 januari 2015 som sökanden angav de omständigheter han önskade åberopa, inom ramen för förevarande talan, för att göra gällande att hans rätt att få saken prövad inom skälig tid hade åsidosatts av de tunisiska myndigheterna. Enligt artikel 1.1 i beslut 2014/49 löpte förlängningen av de restriktiva åtgärder som avsåg sökanden enligt nämnda beslut ut den 31 januari 2015. Beslut 2015/157 trädde i kraft samma dag. Även om det antogs att dessa omständigheter var av sådan art att de kunde motivera att rådet skulle ha utfört kontroller hos de tunisiska myndigheterna, kan det följaktligen inte krävas av denna institution att den skulle ha utfört dessa kontroller och ha dragit slutsatser därav inom den tidsfrist på endast två veckor som stod till dess förfogande innan verkningarna av beslut 2014/49 med avseende på sökanden upphörde och ett nytt, analogt beslut antogs.
Det följer således av ovanstående att sökanden oriktigt har hävdat att rådet endast på grundval av ovannämnda omständigheter var skyldigt att avföra honom från bilagan till beslut 2011/172.
Under alla förhållanden var dessa omständigheter inte av sådan art att de kunde ge upphov till rimliga tvivel hos rådet som motiverade att det skulle utföra kompletterande kontroller hos de tunisiska myndigheterna.
Varaktigheten av det aktuella rättsliga förfarandet, som enligt sökanden uppgår till fyra år, förefaller nämligen inte, vid första påseendet, vara uppenbart orimlig då det i förevarande fall – enligt vad som framgår av handlingarna som bilagts ansökan – är fråga om en undersökning avseende förskingring av offentliga medel som har samband med andra liknande rättsliga förfaranden som omfattar ett stort antal andra personer och kräver utredningar i utlandet. Det exempel sökanden angett till stöd för sin argumentation, angående de tunisiska myndigheternas handläggning av hans begäran att hans ärende ska särskiljas från de ärenden som avser andra personer, utgör inte i sig ett väsentligt indicium på att det rättsliga utredningsförfarandet i dess helhet har tagit orimligt lång tid. Det ska tilläggas att i sina kommentarer av den 15 januari 2015, har sökanden uppgett att kvalificeringen av de gärningar som utgör föremålet för de tunisiska rättsliga myndigheternas undersökning avseende sökanden har ändrats under utredningsförfarandets gång. En sådan omständighet kan utgöra en faktor av kompletterande natur som kan förklara varaktigheten av detta förfarande. I motsats till vad sökanden har hävdat och av samma skäl som anges i punkterna 49–58 ovan förefaller inte heller den omständigheten, som sökanden åberopat inom ramen för den första delen av denna grund, att förfarandet rättsligt utvecklas till hans fördel kunna rättfärdiga att ovannämnda förfarande avslutas.
Ovanstående överväganden kan inte ifrågasättas genom Europadomstolens dom av den 3 maj 2012, Masár mot Slovakien (CE:ECHR:2012:0503JUD006688209), som sökanden åberopat till stöd för denna delgrund. Det målet avsåg nämligen ett straffrättsligt förfarande angående gärningar som inte uppvisar några likheter med de som omfattas av den brottsutredning sökanden är föremål för i Tunisien. Det saknar således betydelse att Europadomstolen i den domen fann att det aktuella straffrättsliga förfarandets varaktighet, som var jämförbar med ovannämnda brottsutrednings varaktighet, inte var förenlig med principen om att få saken prövad inom skälig tid vilken säkerställs i artikel 6.1 i Europakonventionen. Samma resonemang är tillämpligt på de domar från nämnda domstol som sökanden hänvisat till vid förhandlingen.
Det följer av ovanstående att talan inte kan vinna bifall såvitt avser den första grundens andra del.
– Den första grundens tredje del avseende att rådet gjorde sig skyldigt till felaktig rättstillämpning då det oriktigt fann att den bevisning de tunisiska myndigheterna förebringat styrkte att det pågick straffrättsliga förfaranden avseende sökanden
Till stöd för denna delgrund har sökanden hävdat att rådet, utan att det fanns fog härför, ansåg att intyget från de tunisiska myndigheterna av den 19 december 2014 styrkte förekomsten av straffrättsliga förfaranden mot honom i Tunisisen, trots att detta intyg endast hänvisade till en pågående utredning. Detta intyg utgör således inte ett tillräckligt faktiskt underlag för beslut 2015/157.
Det saknas fog för detta argument.
För det första avser sökandens argument rådets skrivelse av den 4 februari 2015, vari rådet uppgett att de tunisiska myndigheternas intyg av den 19 december 2014 bestyrker att sökanden står åtalad för delaktighet i förskingring av tunisiska offentliga medel enligt artiklarna 32, 87, 96 och 99 i den tunisiska strafflagen. Dels rör sig detta om en handling som avser tiden efter det att beslut 2015/157 antogs. Dels hänvisar inte skälen för att uppta sökanden i bilagan till beslut 2011/72, i dess lydelse enligt beslut 2014/49 som sedan förlängts genom beslut 2015/157, till några åtal mot sökanden, utan endast till brottsutredningar mot honom. Den omständigheten att sökanden står åtalad för gärningar som anges i skälen till att uppta honom i ovannämnda bilaga ligger således inte till grund för beslutet att upprätthålla de restriktiva åtgärder gentemot sökanden som anges i beslut 2015/157.
Såsom det erinrats om i punkt 34 ovan och såsom sökanden själv har medgett inom ramen för denna grund, utgjorde förekomsten av pågående rättsliga förfaranden angående förskingring av offentliga medel, som ligger till grund för skälen att uppta honom i bilagan, i princip ett tillräckligt underlag för att anta restriktiva åtgärder. Även för det fall rådet felaktigt skulle ha ansett att intyget av den 19 december 2014 från de tunisiska myndigheterna kunde styrka att sökanden stod åtalad, saknar den felaktigheten betydelse under dessa omständigheter.
Det ska i vart fall påpekas att ovannämnda intyg, som sökanden själv bilagt ansökan, hänvisar till att det inletts rättsliga åtgärder mot sökanden. Intyget, som är skrivet på franska, anger nämligen att ”brottsutredning nr 19592/1 … handläggs för närvarande och omfattar Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabrouk, som står åtalad bland annat för [d]elaktighet i förskingring av offentliga medel som en offentlig tjänsteman gjort sig skyldig till, [delaktighet] i behörighetsmissbruk som en offentlig tjänsteman gjort sig skyldig till för att uppnå oskäliga fördelar för tredje part och åsamka förvaltningen skada, samt för [d]elaktighet i otillbörlig påverkan gentemot offentlig tjänsteman i syfte att direkt eller indirekt erhålla fördelar för tredje part”. Följaktligen är den faktiska förutsättning som ligger till grund för denna del av den första grunden felaktig.
Således kan talan inte vinna bifall såvitt avser den första grundens tredje del, och därmed kan talan inte vinna bifall såvitt avser den första grunden i dess helhet.
Den andra grunden avseende åsidosättanden av sökandens grundläggande rättigheter inom ramen för det förfarande som ledde till att beslut 2015/157 antogs
– Den andra grundens första del avseende ett åsidosättande av artikel 47 i stadgan genom att rådet självt inte iakttagit principen om att få saken prövad inom skälig tid
Till stöd för den andra grundens första del har sökanden hävdat att artikel 47 i stadgan är tillämplig i förevarande fall eftersom rådet har antagit de restriktiva åtgärder han omfattas av i samband med ett rättsligt förfarande. För att styrka att ett åsidosättande av principen om att få saken prövad inom skälig tid är för handen, har sökanden hänvisat till sin argumentation avseende den första grunden. Rådets skyldighet att iaktta principen om att få saken prövad inom skälig tid, som säkerställs i artikel 47 i stadgan, bekräftas genom domstolens rättspraxis. I repliken har sökanden, som svar på rådets argument, genmält att det saknar betydelse att rådet i förevarande fall inte har agerat inom ramen för sina rättsliga befogenheter. Det saknar dessutom betydelse att rådets omprövningsförfarande uppfyller kraven i artikel 47 i stadgan, eftersom rådet inte är en oavhängig och opartisk domstol.
I svaromålet har rådet å sin sida gjort gällande att i förevarande fall agerade det inte inom ramen för utövande av dömande verksamhet, då denna verksamhet inom unionens institutionella system är förbehållen Europeiska unionens domstol. Tribunalen har för övrigt redan slagit fast att åtgärder såsom de omtvistade restriktiva åtgärderna inte är av dömande karaktär. Rådet anser dessutom att även om den princip som säkerställs i artikel 47 i stadgan avseende rätten att få saken prövad inom skälig tid vore tillämplig på rådet, innebär varaktigheten av förfarandet vid nämnda institution inte ett åsidosättande av kravet på skälig tid eftersom rådet varje år omprövat frågan huruvida det fanns skäl att låta sökanden kvarstå i förteckningen i bilagan till beslut 2011/72.
Det ska inledningsvis påpekas att sökandens argumentation avseende denna grund inte kan prövas med avseende på artikel 47 i stadgan.
Härvidlag erinrar tribunalen om att det framgår av lydelsen av artikel 47.2 första stycket i stadgan att var och en har rätt att inom skälig tid få sin sak prövad i en rättvis och offentlig rättegång och inför en oavhängig och opartisk domstol som har inrättats enligt lag. Det ska även erinras om att enligt artikel 51.1 i stadgan riktar den sig till unionens institutioner, organ och byråer samt till medlemsstaterna endast när dessa tillämpar unionsrätten. Enligt punkt 2 i denna artikel innebär stadgan inte heller någon utvidgning av tillämpningsområdet för unionsrätten utanför unionens befogenheter, och medför varken någon ny befogenhet eller någon ny uppgift för unionen och ändrar inte heller de befogenheter och uppgifter som fastställs i fördragen.
Med beaktande av dess artikel 51.1 och 51.2, ska bestämmelserna i artikel 47 i stadgan tolkas så, att de avser rätten till ett effektivt domstolsskydd endast vid förfaranden där unionsrättsligt garanterade fri- och rättigheter står på spel (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 6 september 2016, Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
, punkt
).
I förevarande fall är således artikel 47 i stadgan tillämplig såvitt sökanden därigenom garanteras att den omtvistade frysningen av tillgångar ska bli föremål för en effektiv domstolsprövning av tribunalen, vilket bland annat inkluderar en prövning av huruvida det fanns tillräckligt faktiskt underlag för att anta beslutet om dessa restriktiva åtgärder (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 juli 2013, kommissionen m.fl./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P och C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punkt
). En sådan prövningsskyldighet i enlighet med artikel 47 i stadgan åligger således tribunalen, inte rådet.
Bestämmelserna i artikel 47 i stadgan är däremot inte tillämpliga på sökandens rätt till ett effektivt domstolsskydd inom ramen för det rättsliga förfarande han är föremål för i Tunisien, som är ett tredje land. Dessutom medför inte den omständigheten att detta rättsliga förfarande ligger till grund för beslutet om att anta restriktiva åtgärder mot sökanden att det är motiverat att göra en lagenlighetsprövning avseende förfarandet i enlighet med nämnda bestämmelser. För det första härrör nämligen detta beslut från en unionsinstitution som inte har getts behörighet genom fördragen att utöva dömande verksamhet. För det andra är nämnda beslut, som för övrigt har antagits inom ramen för Gusp, inte av rättskipningskaraktär, och syftar inte till att pröva en talan eller att avgöra en tvist (se, för ett liknande resonemang och analogt, beslut av den 24 mars 2011, Bengtsson,
C‑344/09
,
EU:C:2011:174
, punkterna
–
och där angiven rättspraxis).
Denna tolkning påverkas inte av punkterna 178–184 och 188 i dom av den 16 juli 2009, Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/kommissionen (
C‑385/07 P
,
EU:C:2009:456
), vilka sökanden åberopat till stöd för förevarande delgrund. Det framgår nämligen klart av dessa punkter, i synnerhet punkt 188, att där tillämpade domstolen endast principen om att få saken prövad inom skälig tid enligt artikel 47.2 första meningen i stadgan på tribunalens handläggning av en rättslig prövning, inom ramen för förfarandet vid den domstolen, och hade inte för avsikt att utvidga denna tillämpning till att omfatta unionsinstitutioner som saknar rättskipande behörighet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juli 2009, Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/kommissionen,
C‑385/07 P
,
EU:C:2009:456
, punkterna
–
och
och där angiven rättspraxis).
Det ska förvisso påpekas att enligt artikel 41.1 i stadgan, som säkerställer var och ens rätt till en god förvaltning, är rådet skyldigt att handlägga ärenden avseende personer som omfattas av de restriktiva åtgärder rådet antagit inom skälig tid.
Även om det, trots sökandens argumentation, antas att förevarande delgrund kan tolkas som att den avser rådets åsidosättande av artikel 41.1 i stadgan, framgår det emellertid av de omständigheter som det redogjorts för i punkterna 62–78 ovan att sökanden under alla omständigheter inte kan vinna framgång med denna delgrund.
Även för det fall att ovannämnda omständigheter hade kunnat motivera att rådet utförde kontroller hos de tunisiska myndigheterna angående vilket skede den brottsutredning sökanden omfattas av befann sig i, medför nämligen inte dessa omständigheter, av de skäl som det redogjorts för i punkterna 66–75 ovan, en skyldighet att upphäva frysningen av sökandens tillgångar inom unionen. Såsom det redogjorts för i punkterna 76–78 ovan var inte heller de omständigheter sökanden åberopat som hänför sig till tiden innan beslut 2015/157 antogs av sådan art att de kunde ge upphov till rimliga tvivel angående huruvida de tunisiska myndigheterna hade iakttagit principen om att få saken prövad inom skälig tid. Det ska slutligen tilläggas att av de skäl som angetts ovan kan rådet – i motsats till vad sökanden har hävdat – inte klandras för att inte ha informerat de tunisiska myndigheterna om vilka begräsningar som gällde beträffande varaktigheten av frysningen av sökandens tillgångar inom unionen och behovet av en skyndsam rättslig utredning.
Såsom framgår av själva lydelsen av ansökan och repliken, har sökanden inom ramen för förevarande grund endast klandrat rådet för att ha åsidosatt hans rätt att få saken prövad inom skälig tid och för att inte ha vidtagit sådana åtgärder som omfattas av dess behörighet för att undvika att varaktigheten av det rättsliga förfarande sökanden omfattas av överskrider vad som är rimligt.
Eftersom det inte framgår av de bevis sökanden ingett till rådet att varaktigheten av nämnda rättsliga förfarande var behäftat med ett sådant fel, kan det följaktligen inte anses föreligga ett sådant fel avseende varaktigheten av frysningen av sökandens tillgångar inom unionen.
Sökanden har inte heller påstått att han, vid tiden före skrivelsen av den 15 januari 2015, hade inkommit med bevis till rådet som skulle ha motiverat att nämnda institution vidtog åtgärder hos de tunisiska myndigheterna för att förvissa sig om att sökandens rätt att få saken prövad inom skälig tid hade iakttagits inom ramen för den pågående brottsutredning han omfattas av. Följaktligen kan sökanden inte klandra rådet för att inte ha visat tillbörlig omsorg i detta avseende vid tiden före skrivelsen av den 15 januari 2015.
Det följer av ovanstående att talan inte kan vinna bifall såvitt avser den andra grundens första del.
– Den andra grundens andra del avseende ett åsidosättande av oskuldspresumtionen med anledning av rådets pressmeddelande av den 31 januari 2011
Till stöd för den andra grundens andra del har sökanden gjort gällande att rådets pressmeddelande av den 31 januari 2011 åsidosätter oskuldspresumtionen, då det leder till att allmänheten kan tro att de personer som avses i detta pressmeddelande är skyldiga till förskingring av offentliga medel. I punkt 126 i ansökan har sökanden begärt att tribunalen ska ”fastställa att meddelandet åsidosätter oskuldspresumtionen, i strid med artikel 48 i stadgan”. I repliken har sökanden, som svar på rådets argument i svaromålet, uppgett att den omständigheten att pressmeddelandet utgör en enskild handling i förhållande till beslut 2015/157 inte påverkar att det föreligger ett åsidosättande, ”även om detta rättsliga konstaterande ska bedömas separat”. På samma sätt innebär inte den omständigheten att någon talan om ogiltigförklaring inte har väckts mot nämnda pressmeddelande att dess konsekvenser påverkas. Den omständigheten att det aktuella pressmeddelandet antogs fyra år tidigare än nämnda beslut saknar slutligen betydelse, eftersom det anges i beslutet att de restriktiva åtgärder som antagits samma dag som det aktuella pressmeddelandet ska bibehållas. Sökanden har i tillägg anfört att ovannämnda åsidosättande av oskuldspresumtionen kan äventyra att han får en rättvis rättegång i Tunisien, då det kan påverka de tunisiska myndigheternas agerande gentemot sökanden.
I sitt svaromål har rådet å sin sida gjort gällande att rådet inte fastställde att sökanden var skyldig till förskingring av offentliga medel, och inte föregrep den prövning av de faktiska omständigheterna som det ankommer på en behörig domstol i Tunisien att utföra, genom att anta beslut 2015/157. Rådet har i tillägg anfört att det pressmeddelande som avses i sökandens anmärkning inom ramen för denna delgrund är separat i förhållande till nämnda beslut och inte omfattas av någon talan om ogiltigförklaring. Rådet har även uppgett att under alla förhållanden skiljer sig pressmeddelandets och beslutets rättsliga karaktär åt, och huruvida dessa akter är lagenliga ska bedömas separat. I dupliken har rådet anfört att när den mening sökanden har citerat till stöd för sin anmärkning sätts in i pressmedelandets övergripande sammanhang kan den inte anses åsidosätta oskuldspresumtionen.
Det ska härvidlag påpekas att den handling som avses i den andra grundens andra del, och som har bilagts ansökan, är ett pressmeddelande från rådet av den 31 januari 2011 (5881/1/2011 REV 1), i vilket rådet offentliggjorde slutsatserna från rådets (utrikes frågor) möte som hållits samma dag. Första sidan av denna handling innehåller en textruta varav följande uttalande framgår av den andra raden:
”Rådet har även diskuterat händelserna i Tunisien och har antagit slutsatser som visar att EU är redo att stödja den demokratiska övergången, i synnerhet valförberedelserna. Rådet har även antagit restriktiva åtgärder bestående i frysning av tillgångar tillhörande personer som har förskingrat offentliga tunisiska medel.”
På sidan 8, punkt 6, i det pressmeddelande som avses i punkt 103 ovan har rådet dessutom uppgett att ”i samråd med de tunisiska myndigheterna har [rådet] antagit restriktiva åtgärder mot personer som är ansvariga för förskingring av offentliga medel”.
Det är dessa två uttalanden som sökanden anser strider mot oskuldspresumtionen. Sökanden anser nämligen, angående det första av dessa uttalanden, att det är avfattat på ett sätt som ger intryck av att de berörda personerna redan har dömts för förskingring av offentliga medel. Angående det andra uttalandet har sökanden, trots att han medgett att tribunalen redan har slagit fast att sådana uttalanden inte föregrep den prövning av de faktiska omständigheterna som den behöriga domstolen ska utföra (dom av den 27 februari 2014, Ezz m.fl./rådet,
T-256/11
,
EU:T:2014:93
, punkt
), klandrat rådet för att ha angett uttrycket ”personer som är ansvariga för förskingring av offentliga medel” i ”absoluta” termer, genom att inte ha förtydligat att det grundade sitt beslut på förfaranden varigenom dessa personers straffrättsliga ansvar ännu inte hade fastställts.
Det ska inledningsvis påpekas att som svar på en fråga från tribunalen vid förhandlingen har sökanden förtydligat att den begäran som framställts i punkt 126 i ansökan, som syftar till att tribunalen ska fastställa att de två aktuella uttalandena stred mot oskuldspresumtionen, inte utgjorde ett separat yrkande i förhållande till yrkandet om ogiltigförklaring av beslut 2015/157, utan ska tolkas som att den anförts till stöd för sistnämnda yrkande. Härav måste nödvändigtvis den slutsatsen dras att sökanden anser att det påstådda åsidosättandet av hans rätt att presumeras vara oskyldig, till följd av dessa uttalanden, kan påverka lagenligheten av beslut 2015/157
I detta avseende ska det påpekas att, såsom rådet har gjort gällande, det omtvistade pressmeddelandet utgör en separat akt i förhållande till beslut 2011/72 och beslut 2015/157, och syftar endast till att informera allmänheten om innehållet i det förstnämnda av dessa beslut. Det rör sig inte heller om en akt som upprättats inom ramen för det förfarande som föregick antagandet av ett av dessa beslut. Slutligen har sökanden inte invänt mot att dessa beslut i sig inte strider mot oskuldspresumtionen med avseende på honom själv. Följaktligen kan sökanden inte med framgång åberopa ett påstått åsidosättande av oskuldspresumtionen med anledning av de uttalanden som framgår av det omtvistade pressmeddelandet för att bestrida lagenligheten av beslut 2015/157 (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 5 april 2006, Degussa/kommissionen,
T-279/02
,
EU:T:2006:103
, punkterna
och
). Den andra grundens andra del är således verkningslös.
Under alla omständigheter grundar sig denna del av den andra grunden på en bokstavlig tolkning av de två uttalanden som citerats i punkterna 103 och 104 ovan, och beaktar inte det sammanhang de ingår i.
Innehållet av det aktuella pressmeddelandet bekräftar nämligen, såsom framgår av dess rubrik, att det endast syftar till att informera allmänheten om slutsatserna från rådets (utrikes frågor) möte av den 31 januari 2011, i synnerhet om antagandet av beslut 2011/72.
De två aktuella uttalandena ska följaktligen tolkas mot bakgrund av innehållet i beslut 2011/72. I detta avseende erinrar tribunalen om att det i artikel 1.1 i detta beslut anges att tillgångar tillhörande personer som är ansvariga för förskingring av tunisiska statliga tillgångar, och fysiska eller juridiska personer eller enheter som är associerade med dem, ska frysas. Såsom angetts i punkt 34 ovan ska begreppet ”personer som är ansvariga för förskingring av tunisiska statliga tillgångar”, i den mening som avses i artikel 1.1 i nämnda beslut, inte enbart anses omfatta personer som redan har dömts som ansvariga för sådana gärningar, utan även personer som är föremål för pågående rättsliga utredningar som syftar till att styrka deras ansvar.
Dessa uttalanden ska dessutom förstås mot bakgrund av skälen till att uppta de personer som anges i förteckningen i bilagan till beslut 2011/72. Vad angår sökanden framgick det uttryckligen av dessa skäl, alltsedan han första gången upptagits i nämnda förteckning, att han var föremål för brottsutredningar angående gärningar som kunde kvalificeras som förskingring av offentliga medel.
Således har sökanden felaktigt hävdat att dessa uttalanden ge intryck av att de personer som anges i förteckningen i bilagan till beslut 2011/72 var skyldiga till dessa gärningar, eftersom uttalandenas innehåll hänvisade till nämnda beslut och beslutet inte avser sökanden såsom en person som redan har dömts för förskingring av tunisiska offentliga medel, utan en person som är föremål för rättsliga utredningar angående sådan förskingring. Av samma anledning kan dessa uttalanden inte anses vara av sådan art att de påverkar de behöriga tunisiska myndigheterna, och inte heller att de förekommer den prövning av de faktiska omständigheterna som en behörig domstol ska utföra. Under alla förhållanden kan de således inte anses utgöra ett åsidosättande av principen om oskuldspresumtion.
Det följer av ovanstående att talan inte kan vinna bifall såvitt avser den andra grundens andra del.
– Den andra grundens tredje del avseende ett åsidosättande av rätten till en god förvaltning, i synnerhet till en opartisk handläggning av sökandens ärenden, enligt artikel 41.1 i stadgan
Till stöd för denna delgrund har sökanden åberopat en rad omständigheter som enligt honom visar att rådet inte har gett honom en opartisk handläggning. För det första hade rådet vid sitt ”första offentliga uttalande” påstått att samtliga personer som hade upptagits i förteckningen i bilagan till beslut 2011/72 var skyldiga till förskingring av offentliga medel ”utan någon som helst karakterisering”. För det andra innehöll de aktuella skälen för att uppta sökanden i denna förteckning inte längre någon ”unionsdimension”, vilket skulle ha medfört att den ifrågavarande frysningen av tillgångar upphävdes. För det tredje har rådet, som svar på de förmildrande omständigheter som sökanden åberopat, utan anledning vägrat kontrollera huruvida dessa omständigheter var materiellt riktiga. För det fjärde antogs beslut 2015/157 trots att de tunisiska rättsliga myndigheternas passivitet har lett till att förfarandet har pågått i fyra år. För det femte har rådet antagit nämnda beslut utan att beakta de faktorer som styrker att demokrati återinförts i Tunisien. Slutligen, för det sjätte, antog rådet nämnda beslut utan att särskilt kontrollera sökandens invändning om att denna rättsakt åsidosatte hans rätt att få saken prövad inom skälig tid.
Rådet har å sin sida bestritt samtliga av dessa argument och har i allmänna ordalag uppgett att den oenighet som råder mellan rådet och sökanden angående bedömningen av de faktiska och rättsliga omständigheter sökanden åberopat till sitt försvar inte kan anses utgöra en brist på opartiskhet från rådets sida.
Härvidlag erinrar tribunalen om att rådet, vid antagandet av restriktiva åtgärder, är skyldigt att iaktta principen om god förvaltningssed, som föreskrivs i artikel 41 i stadgan och som enligt fast rättspraxis innebär att den behöriga institutionen är skyldig att omsorgsfullt och opartiskt pröva alla omständigheter som är relevanta i det aktuella fallet (se, dom av den 30 juni 2016, Al Matri/rådet,
T-545/13
, ej publicerad,
EU:T:2016:376
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall ska det påpekas att till stöd för denna del av den andra grunden har sökanden i huvudsak upprepat de olika invändningar han framställt inom ramen för den andra och den tredje grunden, samt andra delar av den andra grunden. Av de skäl som det redogjorts för vid prövningen av dessa grunder och delgrunder kan sökanden inte vinna framgång med dessa invändningar.
Om det inledningsvis antas att uttrycket ”första offentliga uttalande” avser det pressmeddelande vars lagenlighet sökanden bestred inom ramen för den andra grundens andra del, framgår det av punkterna 107–112 ovan att sökandens argument att detta pressmeddelande påstås utgöra ett åsidosättande av oskuldspresumtionen inte kan vinna framgång.
Av de skäl som det redogjorts för i punkterna 39 och 57 ovan saknar den omständigheten att de skäl för att uppta sökanden i förteckningen i bilagan till beslut 2011/72 inte hänför sig till omständigheter som ägt rum inom unionen betydelse, då dessa skäl avser en brottsutredning angående gärningar som kan anses utgöra förskingring av offentliga medel.
Av de skäl som framgår av punkterna 49–57 ovan medförde inte heller de förmildrande omständigheter sökanden åberopat, vilka i synnerhet syftade till att styrka att det saknas rimliga utsikter för att det förfarande han omfattas av kommer att leda till rättegång, en skyldighet för rådet att utföra ytterligare kontroller beträffande vilket skede den brottsutredning sökanden är föremål för i Tunisien befinner sig i.
Vidare kan inte de omständigheter sökanden har åberopat för att styrka att de tunisiska myndigheterna åsidosatt hans rätt att få saken prövad inom skälig tid – av de skäl som angetts i punkterna 63–78 ovan – motivera att frysningen av hans tillgångar inom unionen upphävs.
Såsom kommer att framgå av de skäl som anges i punkterna 127–134 nedan inom ramen för den tredje grunden, har rådet inte gjort en oriktig bedömning genom att upprätthålla de omtvistade restriktiva åtgärderna, oaktat utvecklingen av den demokratiska processen i Tunisien. Av de skäl som det redogjorts för i punkterna 88–96 ovan inom ramen för den andra grundens första del kan sökanden slutligen inte vinna framgång med det sjätte argumentet avseende rådets åsidosättande av sökandens rätt att få saken prövad inom skälig tid.
Det följer således av ovanstående att sökanden saknar grund för sitt påstående att rådet har åsidosatt principen om god förvaltningssed, i synnerhet principen om opartiskhet. Således kan talan inte vinna bifall såvitt avser den andra grundens tredje del, och därmed kan talan inte vinna bifall såvitt avser den andra grunden i dess helhet.
Den tredje grunden avseende att beslut 2015/157 saknar syfte med hänsyn till utvecklingen av den demokratiska processen i Tunisien.
Till stöd för den tredje grunden har sökanden anfört att rådet har gjort sig skyldigt till uppenbart oriktiga bedömningar beträffande utvecklingen av demokratiseringsprocessen i Tunisien och behovet av att anta restriktiva åtgärder mot tunisiska medborgare som är ansvariga för förskingring av offentliga medel. För det första anser sökanden att sedan den 31 januari 2011 vittnar ett antal juridiska, konstitutionella och valrelaterade händelser om att den demokratiska övergångsprocessen i Tunisien har fullbordats. Genom att upprätthålla de omtvistade restriktiva åtgärderna mot sökanden med hänsyn till ”situationen i Tunisien”, enligt lydelsen av beslut 2011/72, bedömde inte rådet denna utveckling korrekt, eller underlät i vart fall att beakta den. För det andra hävdar sökanden att om det antas att rådet hade ansett att övergången till demokrati hade fullbordats i Tunisien, kunde rådet inte längre hänvisa till syftet att skydda demokratiseringsprocessen för att motivera upprätthållandet av de aktuella restriktiva åtgärderna. I andra hand har sökanden gjort gällande att eftersom rådet inte har redogjort för skälen till att upprätthålla de omtvistade restriktiva åtgärderna, oaktat utvecklingen av demokratiseringsprocessen i Tunisien, är beslut 2015/157 bristfälligt motiverat.
I svaromålet har rådet genmält att sökandens argumentation grundar sig på det felaktiga antagandet att den demokratiska övergångsprocessen i Tunisien har fullbordats. Rådet har påtalat att det särskilt framgår av dess slutsatser av den 19 januari 2015 att det ansåg att denna process fortfarande pågick vid tidpunkten då beslut 2015/157 antogs.
Tribunalen påpekar inledningsvis att även om sökanden inte uttryckligen har åberopat artikel 277 FEUF, ska denna grund tolkas som att den avser en invändning om rättsstridighet avseende artikel 1.1 i beslut 2011/72, förlängd genom beslut 2015/157. De uppenbart oriktiga bedömningar som rådet påstås ha gjort sig skyldigt till inom ramen för förevarande grund avser nämligen inte beslutet att låta sökanden kvarstå i bilagan till beslut 2011/72 som sådant, utan det generella upprätthållandet av frysningen av tillgångar tillhörande personer ansvariga för förskingring av tunisiska offentliga medel och personer associerade med dem som föreskrivs i artikel 1.1 i nämnda beslut (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 27 februari 2014, Ezz m.fl./rådet,
T-256/11
,
EU:T:2014:93
, punkt
). Sökanden har således bestritt att rådet har en möjlighet att fortsättningsvis upprätthålla de restriktiva åtgärder som antagits inom ramen för beslut 2011/72 i deras helhet med beaktande av beslutets syften och utvecklingen av demokratiseringsprocessen i Tunisien.
I detta avseende ska det först och främst erinras om att i enlighet med dess skäl 1 grundas beslut 2011/72 på artikel 29 EUF, och syftar till att stödja ”[det tunisiska folkets] ansträngningar för att etablera en stabil demokrati, rättsstatsprincipen, demokratisk pluralism och fullständig respekt för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter”. Enligt skäl 2 till beslutet syftar det till att bistå de tunisiska myndigheterna i deras kamp mot förskingring av offentliga medel genom att frysa tillgångar tillhörande personer som är ”ansvariga” för förskingring av tunisiska statliga tillgångar och som således berövar det tunisiska folket vinsterna av den hållbara utvecklingen av deras ekonomi och samhälle, och undergräver demokratins utveckling i landet.
Det har följaktligen redan slagits fast att beslut 2011/72 ingår i ett mer generellt sammanhang avseende unionens politik om stöd till de tunisiska myndigheterna, som syftar till att främja såväl den politiska som ekonomiska stabiliteten i Republiken Tunisien, och således motsvarar syftena med Gusp, vilka definieras särskilt i artikel 21.2 b och 21.2 d FEU. Dessa bestämmelser ligger till grund för unionens genomförande av ett internationellt samarbete som syftar dels till att befästa och stödja demokrati, rättsstatsprincipen, mänskliga rättigheter och folkrättsliga principer, dels till att stödja en, i synnerhet ekonomiskt, hållbar utveckling i utvecklingsländer (se dom av den 30 juni 2016, Al Matri/rådet,
T‑545/13
, ej publicerad,
EU:T:2016:376
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 30 juni 2016, CW/rådet,
T-516/13
, ej publicerad,
EU:T:2016:377
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Enligt fast rättspraxis på området för Gusp har rådet ett stort utrymme för skönsmässig bedömning, då det rör sig om ett område där det ställs inför val av politisk, ekonomisk och social karaktär och måste göra komplexa bedömningar, med följden att en åtgärd på detta område endast kan förklaras ogiltig om den är uppenbart olämplig i förhållande till det mål som den behöriga institutionen eftersträvar (se dom av den 28 november 2013, rådet/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Såsom rådet har gjort gällande genom att hänvisa till sina slutsatser av den 19 januari 2015, ansåg inte rådet i förevarande fall – i motsats till sökanden – att den demokratiska övergångsprocessen hade fullbordats vid tidpunkten då beslut 2015/157 antogs. Den juridiska, konstitutionella och valrelaterade utvecklingen sökanden har hänvisat till visar inte att rådet gjorde en uppenbart oriktig bedömning beträffande denna process. Även om denna utveckling tyder på att framsteg har gjorts, kan den nämligen inte på ett uppenbart sätt leda till slutsatsen att denna process har fullbordats, då det, i likhet med vad rådet har uppgett i ovannämnda slutsatser, uppställs som villkor härför bland annat att rättsstatsprincipen och de demokratiska landvinningarna befästs i Tunisiens nya konstitution.
Under alla förhållanden bygger denna grund underförstått men nödvändigtvis på det felaktiga antagandet att fullbordandet av den demokratiska övergången i Tunisien skulle ha inneburit att rådet upphävde de restriktiva åtgärder som anges i beslut 2011/72. Såsom det erinrats om i punkt 33 ovan, syftar nämligen den frysning av tillgångar som anges i artikel 1.1 i beslut 2011/72, jämförd med skäl 1 och 2 i beslutet, endast till att underlätta för de tunisiska myndigheterna att fastställa den förskingring av offentliga medel som skett, och att bevara en möjlighet för dessa myndigheter att återkräva vinsten av denna förskingring. Ett eventuellt upphävande av nämnda restriktiva åtgärder är följaktligen enbart beroende av att de rättsliga förfaranden som ligger till grund för dessa åtgärder avslutas, och inte av att den demokratiska övergångsprocessen i Tunisien avslutas, då stödet för denna process endast utgör ett slutgiltigt ändamål för den politik som denna frysning av tillgångar utgör en del utav – och inte ytterligare ett villkor som ska vara uppfyllt för att frysningen ska kunna upprätthållas (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 27 februari 2014, Ezz m.fl./rådet,
T-256/11
,
EU:T:2014:93
, punkt
).
Det ska tilläggas att även om det antas att denna demokratiska övergångsprocess hade fullbordats, utgör inte denna frysning av tillgångar – i motsats till vad sökanden har hävdat – en inblandning från ”den lagstiftande maktens” sida i frågor som omfattas av en domstols behörighet.
Oaktat den omständigheten att rådet enligt artikel 24 FEU inte antar lagstiftningsakter inom ramen för Gusp, kan nämligen inte fullbordandet av den demokratiska övergångsprocessen i Tunisien medföra en skyldighet för rådet att upphäva de restriktiva åtgärder som antagits inom ramen för beslut 2011/72, såsom framgår av punkt 131 ovan. Att upphäva dessa åtgärder innan de pågående brottsutredningarna avslutats skulle nämligen hindra de tunisiska myndigheterna från att fastställa den förskingring av offentliga medel som skett och från att återkräva vinsten av denna förskingring, och således skulle ett sådant upphävande äventyra syftet att befästa och stödja demokratin och rättsstaten i Tunisien som eftersträvas genom beslutet. Såsom påpekats i punkt 33 ovan är dessa åtgärder av säkerhetskaraktär och saknar straffrättslig karaktär, således är det, med hänsyn till syftena med Gusp, fortsättningsvis motiverat att upprätthålla dessa åtgärder. För det fall att sökandens argument ska förstås som att det avser inblandning från ett politiskt organ, såsom rådet, i frågor som enbart omfattas av de tunisiska rättsliga myndigheternas behörighet, konstaterar tribunalen att upprätthållandet av dessa åtgärder inte utgör en sådan inblandning.
Sökanden kan således inte vinna framgång med grunden avseende att rådet gjort sig skyldigt till uppenbart oriktiga bedömningar beträffande utvecklingen av den politiska situationen i Tunisien.
Beträffande grunden som åberopats i andra hand, avseende en bristande motivering, är det tillräckligt att konstatera att det framgår av punkterna 127–133 ovan att utvecklingen av den politiska situationen i Tunisien sedan beslut 2011/72 antogs inte motiverar att särskilda skäl anges för att genom beslut 2015/157 upprätthålla de restriktiva åtgärder som antagits inom ramen för beslut 2011/72 med hänsyn till denna utveckling. Talan ska följaktligen inte heller bifallas på denna grund.
Det följer av ovanstående att talan inte kan vinna bifall såvitt avser den tredje grunden.
Den fjärde grunden avseende, i andra hand, en uppenbart oriktig bedömning, då rådet inte i tillräcklig utsträckning beaktat den ”straffrättsliga karaktären” av beslut 2015/157
Till stöd för den fjärde grunden har sökanden gjort gällande att rådet inte har gjort en objektiv bedömning av de argument sökanden presenterat ”ur ett straffrättsligt perspektiv” i skrivelsen av den 15 januari 2015. Härvidlag har sökanden hävdat att rådet, med stöd av spekulativa antaganden som enbart grundades på syftena med Gusp, bortsåg från sökandens uppgifter om att de omständigheter som läggs honom till last i Tunisien har försvagats. Mot bakgrund av unionsrätten underlät rådet således att pröva de rättigheter som tillkommer honom i egenskap av person som är föremål för en brottsutredning. I repliken har han hävdat att beslut 2015/157 är av straffrättslig karaktär, eller åtminstone ger upphov till straffrättsliga verkningar eller eftersträvar ett straffrättsligt syfte, då det har samma verkningar som en åtgärd om rättslig hjälp i brottmål som förordnats av en brottmålsdomstol med stöd av Förenta nationernas konvention mot korruption, antagen av Förenta nationernas generalförsamling den 31 oktober 2003.
I svaromålet har rådet genmält att beslut 2015/157 har antagits med stöd av den enda rättsliga grund som är möjlig, det vill säga artikel 29 FEU, och att det inte har någon som helst straffrättslig dimension.
Genom denna grund måste sökanden anses hävda att rådet har gjort sig skyldigt till felaktig rättstillämpning genom att ha omprövat beslutet att upprätthålla de restriktiva åtgärder som sökanden omfattas av vid antagandet av beslut 2015/157, endast mot bakgrund av syftena med Gusp, och således utan att ha tillämpat de krav och garantier som uppställs inom ramen för ett straffrättsligt förfarande. Det är emellertid uppenbart att sökanden inte kan vinna framgång med denna grund.
För det första motsvarar beslut 2011/72, och därmed också beslut 2015/157 som förlänger nyssnämnda beslut, de syften som med avseende på Gusp anges i artikel 21.2 b och 21.2 d FEU, av de skäl som anges i punkterna 127 och 128 ovan. För det andra och såsom det redogjorts för i punkt 33 ovan, syftar frysningen av sökandens tillgångar inom unionen inte till att bestraffa hans gärningar i Tunisien, och saknar straffrättslig konnotation. Det var således riktigt av rådet att vid antagandet av beslut 2015/157 endast förvissa sig om att de bevis rådet hade tillgång till utgjorde ett tillräckligt underlag – med beaktande av syftena med beslut 2011/72, som omfattas av Gusp – för att upprätthålla denna frysning av tillgångar. Rådet är således inte skyldigt att pröva detta upprätthållande med beaktande av straffrättsliga bestämmelser eller tillerkänna sökanden särskilda garantier som kan jämföras med de som uppställs inom ramen för ett straffrättsligt förfarande.
De argument sökanden framfört i repliken varigenom han avser att visa att den omtvistade frysningen av tillgångar är av straffrättslig karaktär påverkar inte denna slutsats.
Den omständigheten att den omtvistade frysningen av tillgångar är en säkerhetsåtgärd och det förhållandet att frågan huruvida den ska upprätthållas är beroende av att de rättsliga förfarandena i Tunisien avslutas, innebär inte att denna åtgärd är av straffrättslig karaktär.
Såsom framgår av punkterna 33, 127 och 128 ovan är rådet behörigt att – med stöd av artikel 29 FEU bedriva en politik som stödjer de tunisiska myndigheterna och främjar en stabilisering av demokratin och rättsstaten – vidta åtgärder som bidrar till att de straffrättsliga förfaranden som pågår i Tunisien angående förskingring av offentliga medel kommer till ett effektivt avslut. Såsom rådet med fog har påpekat utgör inte de straffrättsliga förfarandena i Tunisien den rättsliga grunden för den omtvistade frysningen av tillgångar, utan det faktiska underlag som ligger till grund för denna frysning. Det framgår dessutom av skälen till att uppta sökanden i bilagan till beslut 2011/72, vilka avser pågående brottsutredningar avseende sökanden, att rådet inte antog beslut 2015/157 på grundval av uppfattningen att sökanden hade förskingrat offentliga medel.
För det andra är sökandens jämförelse av verkningarna av frysningen av hans tillgångar och verkningarna av en åtgärd som antagits inom ramen för internationell rättslig hjälp i brottmål inte övertygande.
Den frysning av sökandens tillgångar som rådet antagit leder visserligen till det konkreta resultatet att dessa tillgångar är indisponibla inom unionen, vilket kan jämföras med det resultat som skulle kunna uppstå genom en frysning av dessa tillgångar som antagits av en nationell rättslig myndighet inom ramen för internationellt straffrättsligt samarbete. Dessa åtgärder är emellertid inte av samma art.
För det första är frysningen av sökandens tillgångar, som antagits med stöd av artikel 29 FEU, en självständig åtgärd som syftar till att genomföra syftena med Gusp, och inte en åtgärd som antagits som svar på en begäran om rättslig hjälp i brottmål från de tunisiska myndigheterna (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 26 oktober 2015, Portnov/rådet,
T-290/14
,
EU:T:2015:806
, punkt
).
För det andra är rådet, enligt artiklarna 21.2 b, 21.2 d och 29 FEU, i förevarande fall endast behörigt att anta en frysning av de berörda personernas tillgångar såsom en säkerhetsåtgärd, vilket innebär att den per definition är av tillfällig och reversibel natur. Däremot är de nationella rättsliga myndigheternas behörighet inom ramen för ett internationellt straffrättsligt samarbete inte nödvändigtvis begränsad till att anta sådana åtgärder.
Det följer av ovanstående att talan inte kan vinna bifall såvitt avser den fjärde grunden.
Den femte grunden avseende ett åsidosättande av rätten till egendom och artikel 17 i stadgan
Till stöd för den femte grunden har sökanden gjort gällande att eftersom beslut 2015/157 inte kan rättfärdigas och är rättsstridigt, kan inte heller begränsningarna av sökandens rätt till egendom rättfärdigas varför de åsidosätter artikel 17 i stadgan. Rådet har bestritt detta argument.
I detta avseende erinrar tribunalen om att en begränsning av utövandet av rätten till egendom måste uppfylla tre villkor för att vara förenlig med unionsrätten. För det första ska begränsningen vara ”föreskriven i lag”. Med andra ord måste det finnas en rättslig grund för den aktuella åtgärden. För det andra ska begränsningen svara mot ett mål av allmänintresse som erkänns som sådant av unionen. För det tredje får begränsningen inte vara orimlig. Begränsningen ska vara nödvändig och stå i proportion till det ändamål som eftersträvas. Vidare får det inte ske något ingrepp i det väsentliga innehållet i den aktuella fri- eller rättigheten (se dom av den 27 februari 2014, Ezz m.fl./rådet,
T-256/11
,
EU:T:2014:93
, punkterna
–
och där angiven rättspraxis, och dom av den 30 juni 2016, CW/rådet,
T‑516/13
, ej publicerad,
EU:T:2016:377
, punkterna
–
och där angiven rättspraxis).
Inom ramen för denna grund har sökanden endast hävdat att såvitt han genom ovanstående grunder har visat att frysningen av hans tillgångar inom unionen inte kan rättfärdigas och är rättsstridig, kan följaktligen inte heller denna begränsning av hans rätt till egendom rättfärdigas. Han har således endast ifrågasatt den omständigheten att denna begränsning inte uppfyller de första två villkoren som anges i punkt 150 ovan. Det framgår emellertid av punkterna 36–148 ovan att sökanden genom ovanstående grunder inte har lyckats visa vare sig att frysningen av hans tillgångar är rättsstridig, eller att den inte kan rättfärdigas. Följaktligen har han inte heller visat att begränsningarna av hans rätt till egendom som följer av frysningen av tillgångar saknar rättslig grund eller inte kan rättfärdigas med beaktande av syftena med beslut 2011/72 och Gusp. Talan kan således inte vinna bifall på denna grund.
Det följer av ovanstående att då sökanden inte kan vinna framgång med någon av grunderna i ansökan ska yrkandet om ogiltigförklaring av beslut 2015/157 ogillas.
Det första yrkandet om justering av talan avseende ogiltigförklaring av rådets beslut av den 16 november 2015, varigenom rådet avslog sökandens begäran av den 29 maj 2015 om att avföras från förteckningen i bilagan till beslut 2011/72
När den ursprungliga angripna rättsakten har ersatts av eller har ändrats genom en annan rättsakt som rör samma sak under förfarandets gång får sökanden, enligt artikel 86.1 i tribunalens rättegångsregler, innan den muntliga delen av förfarandet har avslutats eller innan tribunalen har beslutat att avgöra målet utan att inleda den muntliga delen av förfarandet, justera talan för att ta hänsyn till denna nya omständighet. I enlighet med artikel 86.2 i nämnda rättegångsregler ska en sådan justering av talan göras genom separat handling och inom den frist som enligt artikel 263 sjätte stycket FEUF gäller för att väcka talan om ogiltigförklaring av den rättsakt som föranleder justeringen av talan.
Det framgår dessutom av rättspraxis att justering av talan måste avse en rättsakt som kan bli föremål för en talan om ogiltigförklaring i den mening som avses i artikel 263 FEUF, det vill säga en rättsakt som har sådana bindande rättsverkningar som kan påverka sökandens intressen, genom att klart förändra dennes rättsliga ställning (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 3 juli 2014, Alchaar/rådet,
T-203/12
, ej publicerad,
EU:T:2014:602
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis). Det följer härvidlag av fast rättspraxis att en rättsakt som enbart utgör en bekräftelse av en tidigare rättsakt inte kan bli föremål för en talan om ogiltigförklaring. En rättsakt utgör endast en bekräftelse av en tidigare rättsakt om den inte innehåller några nya uppgifter jämfört med det tidigare beslutet och det inte har föregåtts av en ny prövning av den situation som den berörda personen befinner sig i (se beslut av den 7 december 2004, Internationaler Hilfsfonds/kommissionen,
C‑521/03 P
, ej publicerat,
EU:C:2004:778
, punkt
och där angiven rättspraxis, beslut av den 29 juni 2009, Cofra/kommissionen,
C‑295/08 P
, ej publicerat,
EU:C:2009:407
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det följer i synnerhet av rättspraxis att en rättsakt som antagits efter en omprövning av den tidigare rättsakten med anledning av nya och väsentliga omständigheter, inte utgör en rättsakt som enbart medför en bekräftelse. En omständighet ska anses vara, dels ny om den inte förelåg vid tidpunkten för antagandet av rättsakten eller om den inte beaktades vid antagandet, dels väsentlig om den är av sådan art att den på ett väsentligt sätt kan ändra sökandens rättsliga situation som förelåg vid tidpunkten då den tidigare rättsakten antogs, såsom en omständighet som ger upphov till tvivel om huruvida nämnda rättsakt var välgrundad (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 november 2014, kommissionen/Spanien,
T-481/11
,
EU:T:2014:945
, punkterna
–
och där angiven rättspraxis).
På området för restriktiva åtgärder framgår det inledningsvis av rättspraxis att en sökande i princip har rätt att justera yrkandena och grunderna för talan avseende ett beslut om frysning av tillgångar som antagits mot vederbörande, med beaktande av att ett senare beslut antagits varigenom denna frysning förlängts. I ett sådant fall är det senare beslutet nämligen inte begränsat till att endast bekräfta det tidigare beslutet, eftersom det förlänger frysningen av tillgångar avseende den berörda personen för en ny tidsperiod som sträcker sig längre än det tidigare beslutet varade efter en omprövning av dennes situation (se, för ett liknande resonemang och analogt, beslut av den 15 februari 2005, PKK och KNK/rådet,
T‑229/02
,
EU:T:2005:48
, punkt
, fastställt efter överklagande genom dom av den 18 januari 2007, PKK och KNK/rådet,
C‑229/05 P
,
EU:C:2007:32
, punkt
).
Det framgår vidare av artiklarna 2.3 och 5.6 i beslut 2011/72 att rådet när som helst kan ompröva sitt beslut att uppta en person i bilagan till beslut 2011/72 om väsentliga nya bevis framförs eller kommentarer inges, med följden att beslutet att uppta en person i nämnda bilaga är föremål för kontinuerlig översyn. Dessa bestämmelser syftar till att säkerställa att de personer som inte längre uppfyller de krav som ställs för att de ska upptas i förteckningen i bilagan till beslut 2011/72 avförs från denna förteckning, inte enbart efter den regelbundna omprövning som ska ske varje år utan, i förekommande fall, omedelbart (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 15 november 2012, Al-Aqsa/rådet och Nederländerna/Al-Aqsa,
C‑539/10 P och C‑550/10 P
,
EU:C:2012:711
, punkt
). Rådets beslut att inte avföra en person som upptagits i bilagan till beslut 2011/72, som antagits efter en omprövning av personens situation med beaktande av nya och väsentliga omständigheter i den mening som avses i den rättspraxis som det redogjorts för i punkt 155 ovan, utgör följaktligen inte en rättsakt som enbart medför en bekräftelse. Så är fallet även om beslutet att uppta vederbörande i förteckningen inte förlängs, utan endast bibehåller tillämpningen av det tidigare beslutet (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 13 november 2014, kommissionen/Spanien,
T-481/11
,
EU:T:2014:945
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall ska det först påpekas att rådets beslut av den 16 november 2015, som angripits genom den första inlagan om justering av talan, inte har ändrat eller ersatt beslut 2015/157, som utgör föremålet för talan. I sin skrivelse av den 16 november 2015 har rådet endast lämnat avslag på sökandens begäran att beslut 2015/157 ska upphävas såvitt det avser sökanden. Det innehåller således inga nya omständigheter i den mening som avses i den rättspraxis som det erinrats om i punkt 154 ovan.
Vidare meddelades inte detta avslag till följd av en omprövning som motiverades av omständigheter som var såväl nya som väsentliga i den mening som avses i den rättspraxis som det erinrats om i punkt 155 ovan.
För det första hänvisar nämligen sökandens kommentarer av den 29 maj och den 7 september 2015 i huvudsak till omständigheter som hänför sig till tiden före beslut 2015/157 antogs, och till frågor som redan påtalats i kommentarerna av den 15 januari 2015, det vill säga till omständigheter som inte är nya.
De enda omständigheter som hänför sig till tiden efter beslut 2015/157 som åberopats i dessa kommentarer – en dom från appellationsdomstolen i Tunis av den 25 februari 2015, samt tre interimistiska beslut från en tunisisk förvaltningsdomstol av den 30 mars 2015 – utgör inte heller väsentliga omständigheter, det vill säga omständigheter som på ett väsentligt sätt kan ändra sökandens situation med beaktande av de restriktiva åtgärder han omfattas av som förlängts genom beslut 2015/157.
Såsom redan upprepats ett flertal gånger ligger en pågående brottsutredning mot sökanden avseende gärningar som kan kvalificeras som förskingring av offentliga medel till grund för dessa restriktiva åtgärder. Även om det framgår av meddelandet från sökandens ombud i Tunisisen av den 24 april 2015, att genom sin dom av den 25 februari 2015 biföll appellationsdomstolen i Tunis sökandens begäran om att den straffrättsliga delen av förundersökningen skulle särskiljas från den övriga utredningen, förefaller inte denna utveckling som sådan kunna ifrågasätta genomförandet av denna utredning. Det framgår vidare av meddelandet från sökandens ombud i Tunisien, som bilagts sökandens kommentarer av den 29 maj 2015, att genom de tre rättsliga avgöranden som meddelades den 30 mars 2015 beviljades uppskov med verkställigheten av tre administrativa beslut om förverkande av vissa av sökandens tillgångar. Sambandet mellan dessa beslut och den brottsutredning som ligger till grund för frysningen av sökandens tillgångar inom unionen framgår emellertid inte med klarhet.
Av handlingarna i målet framgår för det andra att handlingarna från de tunisiska myndigheterna av den 11 maj 2015, vilka rådet lagt till grund för sin skrivelse av den 16 november 2015, enbart bekräftar att den brottsutredning sökanden omfattas av i Tunisien fortfarande pågår och att de ingetts av rådet endast för att möta de argument sökanden anfört för att bestrida grunden för denna utredning. Följaktligen kan inte dessa handlingar, som visserligen utgör nya omständigheter, likväl inte anses utgöra väsentliga omständigheter. De medför nämligen inte någon väsentlig förändring av sökandens situation jämfört med den han befann sig i vid tidpunkten då beslut 2015/157 antogs.
Denna analys påverkas inte av den omständigheten att rådet upprättat dessa handlingar efter det att rådet utfört de kontroller det, enligt skrivelsen av den 4 februari 2015, uppgett att det hade för avsikt att utföra.
Enligt artiklarna 2.3 och 5.6 i beslut 2011/72 har rådet nämligen ett stort utrymme för skönsmässig bedömning för att avgöra huruvida det ska utnyttja sin möjlighet att kontrollera de bevis som förebringats av sökanden eller av de tunisiska myndigheterna, bland annat för att höra sig för om i vilket skede den brottsutredning sökanden är föremål för befinner sig i. Varje ny omständighet som framkommit sedan rådet, på eget initiativ eller på uppmaning av sökanden, utfört kontroller utgör således inte nödvändigtvis en väsentlig omständighet som kan motivera en omprövning av beslutet att uppta sökanden i bilagan till ovannämnda beslut eller, för det fall att rådet vägrar ifrågasätta det upptagandet, resultera i ett beslut som går sökanden emot.
I förevarande fall framgår det av handlingarna i målet att rådet, i skrivelsen av den 4 februari 2015, uppgav att det ansåg att det var motiverat att låta sökanden kvarstå i bilagan till beslut 2011/72, men likväl noterade sökandens kommentarer beträffande i vilket skede den brottsutredning som sökanden är föremål för i Tunisien befinner sig i. Vidare angav rådet att det skulle utföra en ny prövning av de restriktiva åtgärder som antagits mot sökanden före den 31 juli 2015. Det har visat sig att efter denna skrivelse beaktade rådet även de kommentarer sökanden ingett den 18 februari, den 29 maj och den 7 september 2015 och besvarade den sista av dessa kommentarer genom skrivelsen av den 16 november 2015, och redogjorde där för resultaten av de kontroller rådet under tiden hade utfört hos de tunisiska myndigheterna, och översände framför allt de handlingar som avses i punkt 163 ovan. Då rådet fann det lämpligt att utföra dessa kontroller begränsade sig rådet till att utnyttja det utrymme för skönsmässig bedömning som det tillerkänns genom de bestämmelser som anges i punkterna 157 och 165 ovan, och omprövade inte sökandens situation till följd av att det uppstått omständigheter som på ett väsentligt sätt kan ändra denna situation.
Således antog inte rådet ett nytt enskilt beslut i förhållande till beslut 2015/157 genom att i skrivelsen av den 16 november 2015 ha uppgett att de restriktiva åtgärder sökanden omfattades av skulle upprätthållas, utan bekräftade endast sistnämnda beslut. Såvitt denna skrivelse lämnade avslag på sökandens begäran om att avföras från bilagan till beslut 2011/72, utgör den följaktligen en rättsakt som enbart är en bekräftelse och går inte sökanden emot. Yrkandena i den första inlagan om justering av talan avseende ogiltigförklaring av denna rättsakt avvisas därmed.
Denna slutsats påverkas inte av de argument sökanden framfört varigenom han sökt visa att nämnda yrkande om justering av talan kan tas upp till prövning.
För det första kan sökanden inte vinna framgång med argumentet att rådets beslut av den 16 november 2015 ändrade beslut 2015/157 genom att omvandla sistnämnda beslut – som dittills var ett ”villkorligt beslut” – till ett ”ovillkorligt beslut”. Såsom rådet i huvudsak har uppgett i sitt yttrande över denna justering av talan grundar sig nämligen detta argument på det felaktiga antagandet att rådets skrivelse av den 4 februari 2015, vari nämnda institution uppgett att den skulle ompröva sökandens situation före den 31 juli 2015, innebar att beslut 2015/157 var villkorligt. Rådets behörighet att ompröva de restriktiva åtgärder som antagits inom ramen för beslut 2011/72 och i enlighet med de bestämmelser i beslutet som angetts i punkt 157 ovan, för att i förekommande fall upphäva eller ändra dessa åtgärder, medför på intet sätt att de är av ”villkorlig” natur. Den omständigheten att rådet i skrivelsen av den 16 november 2015 uppgav att de restriktiva åtgärder sökanden omfattades av skulle upprätthållas, innebar således inte att beslut 2015/157 omvandlades till en ovillkorlig rättsakt. Det ska för övrigt påpekas att rådet, mot bakgrund av eventuella nya och väsentliga omständigheter det fått kännedom om, hade möjlighet att upphäva eller ändra dessa åtgärder efter skrivelsen av den 16 november 2015.
I motsats till vad sökanden har hävdat kan, för det andra, detta yrkande om justering av talan inte tas upp till prövning med motiveringen att det är nödvändigt att i enlighet med principen om parternas likställdhet i processen ge sökanden en möjlighet att kommentera de omständigheter rådet har åberopat i dupliken.
I förevarande fall kan nämligen inte principen om parternas likställdhet i processen medföra att fristerna för att väcka talan mot beslut 2015/157 börjar löpa på nytt. Huruvida en rättsakt kan bli föremål för en talan ska dessutom fastställas enbart genom en objektiv bedömning av dess innehåll och inte med beaktande av principen om parternas likställdhet i processen (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 20 september 2012, Frankrike/kommissionen,
T-154/10
,
EU:T:2012:452
, punkterna
–
).
Vidare har sökanden under alla förhållanden, vid förhandlingen den 14 december 2016, haft möjlighet att framföra sina synpunkter beträffande de omständigheter rådet åberopat i dupliken. Såsom framgår av punkt 61 ovan anser tribunalen dessutom att dessa omständigheter, som hänför sig till tiden efter beslut 2015/157, inte kan beaktas vid bedömningen av huruvida nämnda beslut är lagenligt. Följaktligen äventyras inte principen om parternas likställdhet i processen av den omständigheten att det första yrkandet om justering av talan har avvisats.
Det följer av ovanstående att det första yrkandet om justering av talan ska avvisas.
Det andra yrkandet om justering av talan avseende ogiltigförklaring av beslut 2016/119
Till stöd för det andra yrkandet om justering av talan, avseende beslut 2016/119, har sökanden åberopat fem grunder. Den första av dessa grunder avser ett åsidosättande av oskuldspresumtionen och principen om god förvaltningssed, den andra grunden avser avsaknaden av tillräckligt faktiskt underlag för de omtvistade åtgärderna, den tredje grunden avser beslutets avsaknad av föremål, den fjärde grunden avser ett åsidosättande av principen om skälig tidsfrist, och den femte grunden avser rådets uppenbart oproportionerliga ingrepp i sökandens rätt till egendom.
Såsom har angetts i punkt 16 ovan erinrar tribunalen inledningsvis om att beslut 2016/119 förlängde tillämpningen av beslut 2011/72 till och med den 31 januari 2017, och ändrade skälen för att uppta sökanden i förteckningen i bilagan till sistnämnda beslut på grundval av det intyg från tunisiska myndigheter av den 20 oktober 2015 som det hänvisats till i punkt 16 ovan. Denna ändring bestod i att brottet delaktighet i otillbörlig påverkan gentemot offentlig tjänsteman i syfte att direkt eller indirekt erhålla fördelar för tredje part, ersattes av brottet otillbörlig påverkan gentemot offentlig tjänsteman i syfte att direkt eller indirekt erhålla fördelar för tredje part.
I enlighet med den rättspraxis som det erinrats om i punkt 156 ovan ska det för övrigt påpekas att yrkandena i den andra inlagan om justering av talan avseende ogiltigförklaring av beslut 2016/119, som förlängde beslut 2011/72 för en ny tidsperiod som sträckte sig längre än den som föreskrevs i beslut 2015/157, kan tas upp till prövning.
Den första grunden avseende ett åsidosättande av oskuldspresumtionen och principen om god förvaltningssed
Genom den första grunden har sökanden i huvudsak upprepat den argumentation han utvecklat inom ramen för den andra och tredje delen av den andra grunden för talan avseende ett påstått åsidosättande av oskuldspresumtionen. Till stöd för detta argument har han, för det första, åberopat ett pressmeddelande av den 25 januari 2016 från den icke-statliga organisationen Transparency International, varav det framgår att en frysning av tillgångar antagits gentemot 48 personer i Tunisien ”med stöd av bevis som styrker att dessa personer hade förskingrat offentliga medel och missbrukat sin ställning”. För det andra har han även åberopat de tunisiska myndigheternas meddelande av den 15 januari 2016, varigenom rådets begäran om förtydliganden beträffande sökandens situation besvarades, och som enligt honom själv bevisar att ”hans talan kommer att ogillas” inom ramen för den brottsutredning som han omfattas av i Tunisien.
Rådet har å sin sida bestritt att dessa nya bevis är relevanta.
Tribunalen konstaterar härvid att den argumentation som förts i punkterna 107–112 och 118 ovan inom ramen för prövningen av den andra och tredje delen av den andra grunden för talan är tillämplig i förevarande fall. För det första utgör nämligen rådets pressmeddelande av den 31 januari 2011, som avses i punkt 103 ovan, en separat akt i förhållande till beslut 2011/72 och beslut 2016/119, och har inte upprättats inom ramen för förfarandet för att anta dessa beslut. Sökanden, som inte har bestritt att dessa beslut i sig inte åsidosätter oskuldspresumtionen, kan således inte med framgång hävda att detta pressmeddelande, enligt hans mening, utgör ett sådant åsidosättande för att ifrågasätta beslutens lagenlighet. För det andra grundar sig denna invändning under alla förhållanden på en bokstavlig tolkning av detta pressmeddelande, trots att det ska förstås mot bakgrund av innehållet i beslut 2011/72, vars antagande pressmeddelandet bland annat avser att informera allmänheten om. Då innehållet i bilagan till sistnämnda beslut inte hänvisar till sökanden som en person som dömts för förskingring av tunisiska offentliga medel, utan en person som omfattas av rättsliga utredningar beträffande sådana gärningar, kan innehållet i nämnda pressmeddelande – som hänvisar till bilagan – inte anses åsidosätta sökandens rätt till respekt för oskuldspresumtionen.
Även om det antas att de uppgifter som framgår av Transparency internationals pressmeddelande, och som avses i punkt 177 ovan, medförde ett åsidosättande av sökandens rätt till respekt för oskuldspresumtionen, kan detta åsidosättande varken tillskrivas rådets ovannämnda pressmeddelande av den 31 januari 2011 eller påverka lagligheten av beslut 2016/119.
Vad angår de tunisiska myndigheternas meddelande av den 15 januari 2016 påpekar tribunalen att sökandens påståenden i detta avseende, under alla förhållanden, är rena spekulationer. Detta meddelande innehåller endast en redogörelse för de processuella grunderna till varför åklagaren med ansvar för utredningen inte skiljde sökandens ärende från de ärenden som avsåg övriga inblandade personer. Av detta meddelande framgår således inte vilka slutsatser de tunisiska myndigheterna har dragit av den brottsutredning sökanden omfattas av, och inte heller att det skulle finnas ett troligt samband mellan de överväganden som framgår av denna utredning och det aktuella pressmeddelandet från rådet.
Sökanden kan således inte vinna framgång med den första grunden.
Den andra grunden, avseende avsaknaden av tillräckligt faktiskt underlag för de omtvistade åtgärderna
Den andra grunden kan delas upp i fyra delgrunder, varav den första delgrunden avser att de anklagelser som ligger till grund för beslutet att låta sökanden kvarstå i bilagan till beslut 2011/72 är alltför vaga, den andra delgrunden avser den omständigheten att hans ärende inte prövats enskilt, vilken enligt sökanden har gett upphov till villfarelsen att ett gediget faktiskt underlag föreligger, den tredje delgrunden avser den omständigheten att handläggningen av det rättsliga förfarandet i Tunisien inte har framskridit i någon betydande mån såvitt gäller sökanden, och den fjärde delgrunden avser den omständigheten att ovannämnda anklagelser inte är tillräckligt precisa angående de gärningar som läggs sökanden till last och hans individuella ansvar härför.
Med hänvisning till domen av den 14 april 2016, Ben Ali/rådet (
T-200/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:216
), har rådet å sin sida bestritt att de omständigheter sökanden åberopat är relevanta.
– Den andra grundens första del avseende den omständigheten att de anklagelser som ligger till grund för beslutet att låta sökanden kvarstå i bilagan till beslut 2011/72 är alltför vaga
Tribunalen påpekar inledningsvis att den andra grundens första del bygger på en ny invändning som inte har framställts inom ramen för den första grunden för talan. Denna invändning kan inte heller anses utgöra en utvidgning av någon av de invändningar som framställts inom ramen för den första grunden för talan (se, dom av den 15 mars 2006, Italien/kommissionen,
T-226/04
,
EU:T:2006:85
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis). Mot bakgrund av de nya skäl till att uppta sökanden i ovannämnda bilaga som införts genom beslut 2016/119 och de tunisiska myndigheternas intyg av den 20 oktober 2015, vilka utgör nya omständigheter, har sökanden emellertid rätt att framställa denna invändning för första gången inom ramen för justeringen av den första grunden (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 13 september 2013, Anbouba/rådet,
T-563/11
, ej publicerad,
EU:T:2013:429
, punkt
).
Av de skäl som framgår av punkterna 187–195 nedan kan sökanden emellertid inte vinna framgång med denna invändning.
För det första har sökanden dels åberopat att det föreligger skillnader mellan intyget från de tunisiska myndigheterna av den 20 oktober 2015 och skälen till att uppta honom i bilagan till beslut 2011/72, i dess lydelse enligt beslut 2016/119, beträffande de brott som anges där, dels att de förtydliganden avseende dessa brott och de konkreta omständigheter som ska styrka att dessa brott har begåtts är otillräckliga.
Tribunalen påpekar härvidlag att även om de skäl rådet uppgett för att uppta sökanden i bilagan till beslut 2011/72, i dess lydelse enligt beslut 2016/119, hänvisar till de brott som omfattas av den pågående brottsutredning som sökanden är föremål för i Tunisien på ett mer koncist sätt än vad som framgår av det aktuella intyget från de tunisiska myndigheterna, uppvisar nämnda skäl och intyg inte några betydande skillnader. Rådet är inte heller skyldigt att, i skälen till att uppta sökanden i ovannämnda bilaga, ange de bevis det lagt till grund för dessa skäl då det har upplyst sökanden om dessa bevis (se, för ett liknande resonemang, dom av den 30 juni 2016, Al Matri/rådet,
T-545/13
, ej publicerad,
EU:T:2016:376
, punkterna
och
).
Det ska för det andra påpekas att även om det aktuella intyget inte anger vilka konkreta omständigheter som de aktuella brotten består i, framgår det med tillräcklig tydlighet av intyget vilka brott som avses och graden av sökandens påstådda inblandning i dessa brott, antingen i egenskap av gärningsman eller som medverkande, med den följden att rådet har kunnat avgöra huruvida sökanden uppfyller de allmänna villkor som uppställs i artikel 1.1 i beslut 2011/72 (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 30 juni 2016, Al Matri/rådet,
T‑545/13
, ej publicerad,
EU:T:2016:376
, punkt
).
Det framgår dessutom av sökandens talan att hans argumentation beträffande begreppet
actus reus
(rättslig klarhet i fråga om brottslig handling) vilar på det felaktiga antagandet att de bevis rådet lagt till grund för sitt beslut måste uppvisa samma klarhet som krävs för att bevisa att han är skyldig till ovanstående gärningar. Sökanden har inte heller bestritt att rådet kan lägga pågående brottsutredningar beträffande dessa brott till grund för sitt beslut, det vill säga i ett skede av det straffrättsliga förfarandet som per definition innebär att de bevis som kan bevisa en sådan skuld, eller tvärtom motbevisa densamma, är under pågående utredning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 30 juni 2016, Al Matri/rådet,
T-545/13
, ej publicerad,
EU:T:2016:376
, punkterna
–
).
Den omständigheten att de personer utöver sökanden som påstås vara inblandade i ovannämnda brott, och som omnämns i skälen till beslutet att uppta sökanden i nämnda bilaga och i intyget från de tunisiska myndigheterna av den 20 oktober 2015, inte har identifierats däri saknar av samma anledning betydelse. Såsom framgår av punkt 189 ovan är det nämligen tillfredsställande att intyget med tillräcklig tydlighet anger de brott som avses och graden av sökandens påstådda inblandning i dessa brott. Detsamma gäller den omständigheten att det i intyget saknas uppgifter om tid och plats för de där angivna brotten.
Den påstått felaktiga kvalificeringen av den tidigare presidenten i Republiken Tunisien såsom offentlig tjänsteman saknar också betydelse. Det är nämligen tillräckligt att konstatera att varken intyget som avses i punkt 16 ovan eller skälen för att uppta sökanden i bilagan till beslut 2011/72, i dess lydelse enligt beslut 2016/119, hänvisar till denna person. Det ska för övrigt påpekas att eftersom de funktioner denna person har utövat kan inkludera förvaltning av offentliga medel kan de, under alla förhållanden, jämföras med sådana funktioner som utövas av en offentlig tjänsteman, för att kunna konstatera att ett brott i form av förskingring av offentliga medel, i den mening som avses i artikel 1.1 i beslut 2011/72 har begåtts (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 14 april 2016, Ben Ali/rådet,
T-200/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:216
, punkterna
och
).
Sökanden anser, för det tredje, att oaktat de nya bevis rådet inkommit med innan beslut 2016/119 antogs, i synnerhet handlingen av den 18 januari 2016 med referens MD 7/16 EXT 1 RELEX som bilagts rådets skrivelse av den 29 januari 2016, har inte denna institution, och har aldrig haft, tillgång till bevis som kan styrka anklagelserna mot honom. Angående ovannämnda handling har sökanden särskilt påpekat att den uppgift om internationella bevisupptagningar som återfinns i denna handling inte innehåller några erforderliga förtydliganden som gör det möjligt att fastställa syftet med dessa bevisupptagningar, de övriga personer som berörs därav och vem de är avsedda för.
I detta avseende ska det inledningsvis påtalas att sökanden inte med framgång kan angripa beslut 2016/119 med stöd av den omständigheten att innan handling MD 7/16 EXT 1 RELEX upprättades den 18 januari 2016 hade rådet inte tillgång till några bevis angående sökandens inblandning i de brott som omfattas av de brottsutredningar sökanden är föremål för i Tunisien. Såsom det erinrats om i punkt 61 ovan ska nämligen lagenligheten av en unionsrättsakt bedömas i förhållande till de faktiska och rättsliga omständigheter som rådde den dag då detta beslut antogs. Det är således mot bakgrund av de bevis rådet hade tillgång till vid den tidpunkt då beslut 2016/119 antogs, det vill säga den 28 januari 2016, som lagenligheten av nämnda beslut ska bedömas.
Sökanden har inte heller inkommit med några bevis som kan påverka den materiella riktigheten av de omständigheter som framgår av handling MD 7/16 EXT 1 RELEX, i synnerhet av de fem internationella bevisupptagningar angående sökanden av den 19 januari och den 21 januari 2011, den 10 januari 2012, den 22 oktober 2013 och den 5 maj 2015, som avses i punkt 3 i denna handling. Då intyget från de tunisiska myndigheterna av den 20 oktober 2015 styrker att sökanden omfattas av brottsutredningar avseende gärningar som kan kvalificeras som förskingring av offentliga medel, utgör det därmed under alla omständigheter tillräcklig bevisning för att rådet skulle kunna lägga det till grund för sitt beslut att låta sökanden kvarstå i bilagan till beslut 2011/72. Även om det antas att denna uppgift om internationella bevisupptagningar är oklar, saknar denna omständighet följaktligen betydelse.
Sökanden kan således inte vinna framgång med den andra grundens första del.
– Den andra grundens andra del avseende den omständigheten att de tunisiska rättsliga myndigheterna inte har prövat sökandens ärende separat
Till stöd för denna grund har sökanden åberopat att de tunisiska rättsliga myndigheterna bör handlägga hans ärende separat i förhållande till ärenden avseende andra personer, och har ifrågasatt den allmänna åklagarens beslut, enligt vad som framgår av de tunisiska myndigheternas meddelande av den 15 januari 2016, att det inte var nödvändigt att särskilja dessa ärenden oaktat domen av den 25 februari 2015 från appellationsdomstolen i Tunis.
Dessa omständigheter kan emellertid inte påverka lagenligheten av beslut 2016/119. De ger nämligen upphov till frågor angående tunisisk processrätt vilka endast de tunisiska domstolarna kan uttala sig om, i förekommande fall genom att sökandena väcker en ny talan mot ovannämnda beslut av den allmänna åklagaren. De förtydligande de tunisiska myndigheterna inkommit med i ovannämnda meddelande, som svar på rådets begäran om sådana förtydliganden, bekräftar dessutom att myndigheternas hantering av frågan huruvida sökandens ärende skulle särskiljas avser rent rättsliga överväganden, och de innehåller inte några omständigheter som kan ge upphov till rimliga tvivel beträffande ett eventuellt maktmissbruk från myndigheternas sida som kan påverka beslutet att upprätthålla de restriktiva åtgärderna mot sökanden.
Den omständigheten att sökanden själv inte har några familjeband till hustrun till den tidigare presidenten i Republiken Tunisien saknar dessutom relevans i förevarande fall. Sökanden upptogs nämligen i förteckningen i bilagan till beslut 2011/72, i dess lydelse enligt beslut 2016/119, inte på grund av sina familjeband, utan med anledning av gärningar som rådet ansåg kunde kvalificeras som förskingring av offentliga medel och att hans personliga inblandning i dessa gärningar var föremål för en brottsutredning från de tunisiska myndigheternas sida.
Även om sökanden ansträngt sig för att visa att till skillnad från andra personer som omfattas av liknande brottsutredningar, har de tunisiska myndigheterna successivt släppt på de tvångsåtgärder som antagits inom ramen för den brottsutredning han är föremål för, är de bevis han åberopat till stöd för denna omständighet inte väsentliga. Såsom har påpekats i punkterna 49–56 ovan kan de olika rättsliga avgöranden varigenom förbudet för sökanden att lämna Tunisien upphävts och besluten att förverka hans tillgångar ogiltigförklarats, inte anses föregripa de tunisiska domstolarnas slutliga avgörande beträffande utgången av de straffrättsliga förfaranden som rådet lagt till grund för sitt beslut. Sökanden har inte heller vid något tillfälle klargjort sambanden mellan dessa olika rättsliga avgöranden och de aktuella straffrättsliga förfarandena. Under dessa förhållanden har rådet inte gjort sig skyldigt till en oriktig bedömning av de omständigheter som de tunisiska myndigheterna angett och har inte deltagit i dessa myndigheters ”olagliga verksamhet” genom att anse att dessa omständigheter kunde läggas till grund för att förlänga de restriktiva åtgärderna mot sökanden.
Sökanden kan således inte vinna framgång med den andra grundens andra del.
– Den andra grundens tredje del avseende den omständigheten att handläggningen av det rättsliga förfarandet i Tunisien inte har framskridit i någon betydande mån såvitt gäller sökanden
Sökanden har gjort gällande att det framgår av handlingen av den 10 december 2015 med referens MD 745/15 ADD 1 EXT 1 – som innehåller ett formulär upprättat av de tunisiska myndigheterna vari de huvudsakliga omständigheterna i brottsutredning nr 19592/1, som sökanden är inblandad i, upprepas – att de rättsliga myndigheterna inte bedriver någon verksamhet för att utreda detta ärende vidare.
Tribunalen anser att detta argument inte kan godtas.
För det första framgår det nämligen av det aktuella formuläret att sökanden förhördes av undersökningsdomaren den 14 maj 2014 avseende ärende nr 19592/1, vilket sökanden inte har bestritt. Såsom framgår av meddelandet från sökandens ombud i Tunisien av den 4 februari 2016, vilket har bilagts den andra inlagan om justering av talan, har sökanden dessutom förhörts två gånger tidigare, den 15 februari och den 21 februari 2012, inom ramen för samma ärende.
För det andra framgår det tydligt av det aktuella formuläret att brottsutredning nr 19592/1 inte enbart avser sökanden, utan även samtliga personer som omfattas av en talan avseende hur en eventuell anknytning till Republiken Tunisiens tidigare president har utnyttjats för att ingå fiktiva avtal och rättsstridiga upphandlingsförfaranden. Av formuläret framgår även att mellan den 14 maj 2014 och den 4 mars 2015 vidtog den eller de behöriga domarna ett stort antal utredningsåtgärder inom ramen för detta ärende. Det finns inte heller något i detta formulär som tyder på att utredningsåtgärder inte vidtagits vid andra tidpunkter.
Med hänsyn härtill kan således inte enbart den omständigheten att den sista utredningsåtgärden angående sökanden som vidtogs inom ramen för nämnda ärende, och som anges i det aktuella formuläret, ägde rum den 14 maj 2014 påvisa att handläggningen av ärendet har förhalats och att de tunisiska myndigheterna inte har visat tillbörlig omsorg. Även om det antas att så vore fallet av de skäl som åberopats i punkterna 67–75 ovan, är rådet under alla omständigheter inte skyldigt att upphäva frysningen av sökandens tillgångar endast med anledning därav. Sökanden kan således inte vinna framgång med den andra grundens tredje del.
– Den andra grundens fjärde del avseende den omständigheten att de gärningar som läggs sökanden till last och hans individuella ansvar härför inte uppfyller de krav på precision som uppställs i rättspraxis
Till stöd för denna delgrund har sökanden åberopat punkt 44 i dom av den 26 oktober 2015, Portnov/rådet (
T-290/14
,
EU:T:2015:806
), samt punkterna 44 och 48 i dom av den 28 januari 2016, Stavytskyi/rådet (
T-486/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:45
), för att hävda att rådet inte enbart är skyldigt att ange exakt vilka brott en person som upptagits i den aktuella förteckningen misstänks ha begått, utan att även uppge detaljer beträffande personens individuella ansvar för de gärningar som avses. Dessa villkor är inte uppfyllda i förevarande fall. Mot bakgrund av dessa domar kan rådet inte inskränka sig till att anse att det kan frysa en tredjelandsmedborgares tillgångar inom unionen endast av den anledningen att denne medborgare är föremål för utredningar i det aktuella tredjelandet. Sökanden hävdar slutligen att för det fall att det inte görs några framsteg beträffande det straffrättsliga förfarande han omfattas av, kan han inte anses vara anklagad för brott.
Härvidlag erinrar tribunalen om att domen av den 26 oktober 2015Portnov/rådet (
T-290/14
,
EU:T:2015:806
), och domen av den 28 januari 2016, Stavytskyi/rådet (
T-486/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:45
) avsåg en talan mot rådets beslut 2014/119/Gusp av den 5 mars 2014 om restriktiva åtgärder mot vissa personer, enheter och organ med hänsyn till situationen i Ukraina (
EUT L 66, 2014, s. 26
).
I punkt 44 i domen av den 26 oktober 2015, Portnov/rådet (
T-290/14
,
EU:T:2015:806
), och i punkt 44 i domen av den 28 januari 2016, Stavytskyi/rådet (
T-486/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:45
), fann tribunalen att det enda bevis som låg till grund för de omtvistade åtgärderna – trots att det härrörde från en hög rättsinstans i det aktuella tredjelandet, det vill säga Ukrainas riksåklagarämbete – endast innehöll ett allmänt påstående som förband sökandena, varav flera var tidigare höga tjänstemän, med en utredning som huvudsakligen syftade till att fastställa huruvida gärningar som utgjorde förskingring av offentliga medel över huvud taget hade begåtts. I dessa punkter slog tribunalen även fast att trots att det av den aktuella skrivelsen framgick vilket brott enligt den ukrainska strafflagen sökandena misstänktes ha begått, det vill säga undanhållande av tillgångar tillhörande ukrainska staten, vilket var straffbelagt enligt artikel 191 i nämnda lag, angavs det inte närmare i skrivelsen huruvida de omständigheter som de ukrainska myndigheterna höll på att utreda hade styrkts och än mindre vilket individuellt ansvar sökanden åtminstone kunde antas ha för dem.
I punkt 48 i domen av den 28 januari 2016, Stavytskyi/rådet (
T-486/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:45
) ansåg tribunalen dessutom att oberoende av hur långt det förfarande som sökanden uppgavs vara föremål för hade framskridit kunde inte rådet anta restriktiva åtgärder mot honom utan att känna till de omständigheter som utgjorde förskingring av offentliga medel och som de ukrainska myndigheterna specifikt anklagade honom för, ty det var först när rådet hade kännedom om dessa omständigheter som det skulle ha kunnat fastställa att de, för det första, kunde anses utgöra förskingring av offentliga medel och, för det andra, kunde undergräva rättsstatsprincipen i Ukraina, vilken antagandet av de aktuella restriktiva åtgärderna hade till syfte att befästa och stödja (dom av den 28 januari 2016, Stavytskyi/rådet,
T-486/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:45
, punkt
).
Oavsett om de restriktiva åtgärder som vidtagits inom ramen för beslut 2014/119 i alla avseenden är jämförbara med dem som antagits inom ramen för beslut 2011/72, är det tillräckligt att konstatera att i likhet med vad som framgår av punkt 44 i domen av den 26 oktober 2015, Portnov/rådet (
T-290/14
,
EU:T:2015:806
), samt punkterna 44 och 48 i domen av den 28 januari 2016, Stavytskyi/rådet (
T-486/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:45
), skiljer sig de faktiska omständigheterna som låg till grund för nyssnämnda domar väsentligen från de faktiska omständigheterna i förevarande mål.
För det första ingår nämligen förevarande mål i ett sammanhang som utmärks av en brottsutredning avseende sökanden som för närvarande handläggs, vilket styrkts genom intyg från den domstol som bedriver nämnda utredning som innehåller tydliga uppgifter om det aktuella ärendet, exakt vilka brott som omfattas av nämnda utredning, samt graden av sökandens påstådda inblandning i dessa brott. I motsats till vad sökanden har hävdat har de restriktiva åtgärderna följaktligen antagits på grundval av konkreta faktiska omständigheter avseende de brott han misstänks ha begått och hans påstådda individuella ansvar för dessa brott. Det framgår för övrigt av handlingarna i målet att vid den tidpunkt då beslut 2016/119 antogs hade rådet, utöver dessa intyg, även tillgång till handlingar från de tunisiska myndigheterna som ger ytterligare förtydliganden beträffande de gärningar som omfattas av den utredning sökanden är föremål för samt i vilket skede denna utredning befinner sig (se de handlingar som det hänvisats till i punkterna 193 och 202 ovan).
För det andra konstaterade tribunalen i punkt 44 i domen av den 26 oktober 2015, Portnov/rådet (
T-290/14
,
EU:T:2015:806
), och i punkt 44 i domen av den 28 januari 2016, Stavytskyi/rådet (
T-486/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:45
), att de restriktiva åtgärder som var aktuella i de målen antagits endast på grundval av en skrivelse från Ukrainas riksåklagarämbete som enbart innehöll ett allmänt påstående som förband sökandena, varav flera var tidigare höga tjänstemän, med en utredning som huvudsakligen avsåg att fastställa huruvida gärningar som utgjorde förskingring av offentliga medel över huvud taget hade begåtts, men inga ytterligare upplysningar.
Sökanden kan således inte med framgång hävda att rådet inte iakttog de villkor som uppställs i dom av den 26 oktober 2015, Portnov/rådet (
T-290/14
,
EU:T:2015:806
), och i dom av den 28 januari 2016, Stavytskyi/rådet (
T-486/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:45
) när det antog beslut 2016/119.
Vad avser sökandens argument att han inte kan anses stå åtalad av de tunisiska myndigheterna, framgår det av de skäl som det redogjorts för i punkterna 82–84 ovan att sökanden inte kan vinna framgång härmed.
Sökanden kan således inte vinna framgång med den andra grundens fjärde del, och därmed kan han inte vinna framgångmed med den andra grunden i dess helhet.
Den tredje grunden avseende att beslut 2016/119 saknar föremål
Beträffande denna grund har sökanden endast anpassat de argument han anfört inom ramen för den tredje grunden för talan till att avse det sammanhang som beslut 2016/119 ingår i, främst genom att hävda att utvecklingen av demokratiseringsprocessen i Tunisien innebär att det saknas rättslig grund för nämnda beslut. Av de skäl som det redogjorts för i punkterna 127–133 ovan kan sökanden således inte vinna framgång med detta argument.
Den fjärde grunden avseende ett åsidosättande av principen om att få sin sak prövad inom en rimlig tidsfrist
Genom den fjärde grunden har sökanden anpassat de argument beträffande rätten att få saken prövad inom skälig tid som han anfört i ansökan till stöd för den första grundens andra del och den andra grundens första del. Enligt sökanden finns det ingen faktisk omständighet som, med avseende på honom, kan läggas till grund för det argument rådet har framfört i dupliken – att varaktigheten av de tunisiska myndigheternas utredning är motiverad med anledning av arten av de brott som omfattas av denna utredning och den omständigheten att ett förfarande om rättslig hjälp i brottmål pågår. Han anser dessutom att ett ”cirkelresonemang” ligger till grund för beslutet att upprätthålla de restriktiva åtgärderna. Det ligger nämligen i de tunisiska myndigheternas intresse att inte påskynda det straffrättsliga förfarande sökanden är föremål för, för att frysningen av sökandens tillgångar inom unionen ska få ”maximal bestraffningseffekt”, samtidigt som rådet kan rättfärdiga varaktigheten av frysningen av hans tillgångar med hänvisning till att det straffrättsliga förfarandet i Tunisien fortfarande pågår.
I sitt yttrande över den andra inlagan om justering av talan har rådet genmält att det agerar oberoende av de tunisiska myndigheterna och att ingen skyldighet åvilar rådet att lägga beslut från de tunisiska myndigheterna till grund för sitt beslut, utan att det endast har en möjlighet därtill. Rådet har avslutningsvis anfört att förevarande fall inte innehåller något ”cirkelresonemang” och att dom av den 9 september 2010, Al-Aqsa/rådet (
T-348/07
,
EU:T:2010:373
), som sökanden åberopat, saknar relevans i detta avseende.
Tribunalen gör härvidlag följande bedömning. För att komma till slutsatsen att sökanden inte kunde vinna framgång med den andra delen av den första grunden för talan har det, för det första, slagits fast i punkterna 61–75 ovan, att även för det fall att de omständigheter sökanden åberopat som hänför sig till tiden innan beslut 2015/157 antogs hade kunnat motivera att rådet skulle kontrollera i vilket skede de rättsliga förfaranden som rörde sökanden befann sig i, medförde inte dessa omständigheter någon skyldighet för rådet att upphäva frysningen av sökandens tillgångar inom unionen. För det andra framgår det av punkterna 77 och 78 ovan att dessa omständigheter inte var av sådan art att de kunde ge upphov till rimliga tvivel angående huruvida de tunisiska myndigheterna eventuellt hade åsidosatt sökandens rätt att få saken prövad inom skälig tid. I bland annat punkt 96 ovan har tribunalen lagt samma resonemang till grund för sin slutsats att talan inte kan bifallas såvitt avser den första delen av den andra grunden för talan.
I likhet med vad rådet har påpekat i dupliken ska det dessutom noteras att rådet anser att det har tillgång till bevis som styrker att det rättsliga förfarandet i Tunisien inte dras med orimliga förseningar och att detta förfarande ingår i ett synnerligen komplext ärende avseende ett stort antal misstänkta. Till stöd härför har rådet åberopat handlingar med referens MD 2015/552 EXT 2 och MD 2015/553 EXT 2, som innehåller en rapport av den 11 maj 2015 från de tunisiska myndigheterna angående hur nämnda rättsliga förfaranden framskrider, respektive ett formulär avseende ärende nr 19592/1, också av den 11 maj 2015, från första utredningsroteln vid förstainstansrätten i Tunis.
Det kan konstateras att de handlingar som avses i punkt 221 ovan syftar till att visa att utredningen som sökanden omfattas fortskrider effektivt, samt att ärendet är komplicerat med anledning av det stora antal personer som berörs därav och de utredningsåtgärder som krävs, bland annat internationella bevisupptagningar.
Även om det är riktigt att dessa handlingar i mycket liten utsträckning hänvisar till sökandens personliga situation, kan sökanden likväl inte hävda att ingen faktisk omständighet angående honom själv ligger till grund för rådets argumentation. Då utredningen av de brott han misstänks ha begått ingår i en mer omfattande utredning som inkluderar ett stort antal andra personer och har internationell räckvidd, kan utredningens komplexitet nämligen påverka dess varaktighet, i synnerhet med avseende på sökanden. Denna analys styrks av den handling av den 10 december 2015, med referens MD 745/15 ADD 1 EXT 1, som avses i punkt 202 ovan. Under dessa förhållanden framgår det inte av handlingarna i målet att rådet gjorde en oriktig bedömning av huruvida de tunisiska myndigheterna hade iakttagit sökandens rätt att få saken prövad inom skälig tid.
Det framgår under alla omständigheter av dessa handlingar att innan beslut 2016/119 antogs gjorde rådet, med beaktande av sökandens kommentarer, en ingående kontroll av i vilket skede den brottsutredning som sökanden omfattas av befann sig. Rådet kan således inte klandras för att inte ha beaktat varaktigheten av de straffrättsliga förfaranden som pågår i Tunisien. Av de skäl som framgår av punkterna 61–75 ovan följer dessutom att även om det antas att dessa förfaranden pågått under orimligt lång tid med avseende på handläggningen av sökandens ärende, medför inte ett sådant dröjsmål nödvändigtvis en skyldighet för rådet att upphäva frysningen av sökandens tillgångar inom unionen.
Dessa slutsatser påverkas inte av sökandens argument avseende ett påstått cirkelresonemang som uppstått till följd av sambandet mellan de rättsliga förfaranden som pågår i Tunisien och frysningen av hans tillgångar inom unionen.
Det argumentet grundar sig nämligen på antagandet att de tunisiska myndigheterna har för avsikt att förhala handläggningen av den brottsutredning sökanden är föremål för, i syfte att bestraffa honom genom att låta förlängningen av frysnigen av hans tillgångar inom unionen bestå och att rådet medvetet bidrar till detta maktmissbruk. Det ska dock påpekas, för det första, att sökanden inte inkommit med några bevis som skulle kunna styrka en sådan avsikt hos de tunisiska myndigheterna eller att rådet samtyckt till ett sådant maktmissbruk. För det andra är frysningen av sökandens tillgångar inom unionen inte ett straff, då den saknar straffrättslig konnotation och är underställd vissa villkor. Tribunalen erinrar om att utöver den omständigheten att denna frysning av tillgångar är av tillfällig och reversibel natur, och att den är föremål för ett flertal undantag enligt 1.3, 1.4 och 1.5 i beslut 2011/72, fråntar den inte sökanden inkomster från avkastning som härrör från hans konton eller från betalningar i samband med avtal, överenskommelser eller förpliktelser som ingåtts före den dag då tillgångarna frystes. Med avseende på sökanden ger nämnda frysning av tillgångar således inte upphov till verkningar som kan likställas med ett straff. Detta argument är därmed av rent spekulativ karaktär.
Sökanden kan således inte vinna framgång med den fjärde grunden.
Den femte grunden avseende ett åsidosättande av rätten till egendom
Genom den femte grunden har sökanden anpassat den femte grunden för talan och gjort gällande att då det inte finns tillräckligt faktiskt underlag som kan rättfärdiga frysningen av hans tillgångar inom unionen, och att den har pågått längre än vad som är rimligt, utgör den en uppenbart oproportionerlig inskränkning i hans rätt till egendom.
Rådet har å sin sida bestritt detta argument.
Tribunalen påpekar inledningsvis, i likhet med vad som anförts i punkt 151 ovan, att inom ramen för den femte grunden för talan har sökanden endast ifrågasatt den omständigheten att frysningen av hans tillgångar inom unionen inte uppfyller de första två av de villkor som uppställts i rättspraxis för att utövandet av rätten till egendom ska kunna begränsas, det vill säga, dels den omständigheten att det måste finnas en rättslig grund för en sådan begränsning, dels att den ska svara mot mål av allmänintresse som erkänns av unionen. Inom ramen för förevarande grund har sökanden även ifrågasatt huruvida det tredje av dessa villkor är uppfyllt, det vill säga att begränsningen ska vara nödvändig och stå i proportion till det ändamål som eftersträvas. Redogörelsen för sistnämnda invändning, som inte kan anses utgöra en utvidgning av någon av de invändningar som framställts inom ramen för den femte grunden för talan och således är ny, kan inte tillåtas med beaktande av de nya omständigheter som inträffat innan beslut 2016/119 antogs (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 13 september 2013, Anbouba/rådet,
T-563/11
, ej publicerad,
EU:T:2013:429
, punkterna
och
). Under alla omständigheter kan denna invändning inte godtas.
Det ska härvidlag erinras om att frysningen av tillgångar tillhörande personer som omfattas av ett beslut som antagits med stöd av bestämmelserna för Gusp, med hänsyn till det eftersträvade målet, inte får utgöra ett oproportionerligt och icke godtagbart ingrepp som påverkar kärnan i rätten till egendom (se, för ett liknande resonemang, dom av den 28 november 2013, rådet/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis). Domstolen har dessutom slagit fast att begränsningar i utövandet av rätten till egendom tillhörande personer som omfattas av en sådan restriktiv åtgärd som den frysning av tillgångar som är aktuell i förevarande fall, inte enbart beror på åtgärdernas allmänna räckvidd utan, i förekommande fall, även på den tid under vilken de faktiskt har tillämpats (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 juli 2013, kommissionen m.fl./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P och C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punkt
och där angiven rättspraxis). Varaktigheten av den tidsperiod en sådan åtgärd som den omtvistade åtgärden har tillämpats utgör således en av de faktorer unionsdomstolen ska beakta vid prövningen av huruvida denna åtgärd är proportionerlig (se, för ett liknande resonemang, dom av den 30 juni 2016, CW/rådet,
T-516/13
, ej publicerad,
EU:T:2016:377
, punkt
).
Eftersom sökanden till stöd för denna grund endast påstått att det saknas faktiskt underlag för den omtvistade frysningen av tillgångar och att den varat orimligt lång tid är det i förevarande fall tillräckligt att konstatera att – såsom följer av de överväganden som framgår, dels av punkterna 186–216 ovan inom ramen för prövningen av den andra grundens första del, dels punkterna 220–226 ovan inom ramen för prövningen av den fjärde grunden – det föreligger ett tillräckligt faktiskt underlag till grund för frysningen av sökandens tillgångar och att denna frysning inte har tillämpats under orimligt lång tid. Huruvida denna åtgärd är proportionerlig kan följaktligen inte påverkas därav.
Sökanden kan således inte vinna framgång med den femte grunden. Då sökanden inte kan vinna framgång med någon av de grunder han åberopat till stöd för det andra yrkandet om justering av talan, ska yrkandet om ogiltigförklaring av beslut 2016/119, och därmed talan i dess helhet, ogillas.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 134.1 i rättegångsreglerna ska tappande rättegångsdeltagare förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Rådet har yrkat att motparten ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom sökanden har tappat målet, ska rådets yrkande bifallas.

Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (femte avdelningen)
följande:

1)
Talan ogillas.

2)
Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabrouk ska bära sina rättegångskostnader och ersätta de kostnader som uppkommit för rådet.

Gratsias
Labucka
Ulloa Rubio
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 5 oktober 2017.
Underskrifter
Innehållsförteckning

Bakgrund till tvisten och faktiska omständigheter

Förfarande och parternas yrkanden

Rättslig bedömning

Yrkandet om ogiltigförklaring av beslut 2015/157

Den första grunden, avseende att rådet gjort sig skyldigt till felaktig rättstillämpning då det oriktigt ansett att den brottsutredning sökanden är föremål för i Tunisien utgjorde ett tillräckligt faktiskt underlag

– Den första grundens första del avseende rådets underlåtenhet att beakta den positiva utvecklingen av de olika rättsliga förfaranden som sökanden är föremål för i Tunisien

– Den första grundens andra del avseende rådets underlåtenhet att beakta åsidosättandet av principen om att få saken prövad inom skälig tid inom ramen för den pågående brottsutredning sökanden omfattas av

– Den första grundens tredje del avseende att rådet gjorde sig skyldigt till felaktig rättstillämpning då det oriktigt fann att den bevisning de tunisiska myndigheterna förebringat styrkte att det pågick straffrättsliga förfaranden avseende sökanden

Den andra grunden avseende åsidosättanden av sökandens grundläggande rättigheter inom ramen för det förfarande som ledde till att beslut 2015/157 antogs

– Den andra grundens första del avseende ett åsidosättande av artikel 47 i stadgan genom att rådet självt inte iakttagit principen om att få saken prövad inom skälig tid

– Den andra grundens andra del avseende ett åsidosättande av oskuldspresumtionen med anledning av rådets pressmeddelande av den 31 januari 2011

– Den andra grundens tredje del avseende ett åsidosättande av rätten till en god förvaltning, i synnerhet till en opartisk handläggning av sökandens ärenden, enligt artikel 41.1 i stadgan

Den tredje grunden avseende att beslut 2015/157 saknar syfte med hänsyn till utvecklingen av den demokratiska processen i Tunisien.

Den fjärde grunden avseende, i andra hand, en uppenbart oriktig bedömning, då rådet inte i tillräcklig utsträckning beaktat den ”straffrättsliga karaktären” av beslut 2015/157

Den femte grunden avseende ett åsidosättande av rätten till egendom och artikel 17 i stadgan

Det första yrkandet om justering av talan avseende ogiltigförklaring av rådets beslut av den 16 november 2015, varigenom rådet avslog sökandens begäran av den 29 maj 2015 om att avföras från förteckningen i bilagan till beslut 2011/72

Det andra yrkandet om justering av talan avseende ogiltigförklaring av beslut 2016/119

Den första grunden avseende ett åsidosättande av oskuldspresumtionen och principen om god förvaltningssed

Den andra grunden, avseende avsaknaden av tillräckligt faktiskt underlag för de omtvistade åtgärderna

– Den andra grundens första del avseende den omständigheten att de anklagelser som ligger till grund för beslutet att låta sökanden kvarstå i bilagan till beslut 2011/72 är alltför vaga

– Den andra grundens andra del avseende den omständigheten att de tunisiska rättsliga myndigheterna inte har prövat sökandens ärende separat

– Den andra grundens tredje del avseende den omständigheten att handläggningen av det rättsliga förfarandet i Tunisien inte har framskridit i någon betydande mån såvitt gäller sökanden

– Den andra grundens fjärde del avseende den omständigheten att de gärningar som läggs sökanden till last och hans individuella ansvar härför inte uppfyller de krav på precision som uppställs i rättspraxis

Den tredje grunden avseende att beslut 2016/119 saknar föremål

Den fjärde grunden avseende ett åsidosättande av principen om att få sin sak prövad inom en rimlig tidsfrist

Den femte grunden avseende ett åsidosättande av rätten till egendom

Rättegångskostnader
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska och franska.