CELEX: 62015CJ0680
Преюдициално запитване
Прехвърляне на предприятие
Гарантиране на правата на работниците и служителите
Директива 2001/23/ЕО
Член 3
Трудов договор
Законодателство на държава членка, което позволява приемане на клаузи, препращащи към колективни трудови договори след датата на прехвърлянето
Противопоставимост на приобретателя

Преюдициалните запитвания се отнасят до тълкуването на член 3 от Директива 2001/23/ЕО на Съвета от 12 март 2001 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности (
ОВ L 82, 2001 г., стр. 16
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 20) и на член 16 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
Запитванията са отправени в рамките на спор между г‑н Ivan Felja и г‑жа Vittoria Graf (наричани по-нататък заедно „работниците“) и съответно Asklepios Kliniken Langen-Seligenstadt GmbH и Asklepios Dienstleistungsgesellschaft mbH (наричани по-нататък заедно „Asklepios“) по повод прилагането на колективен трудов договор.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 2001/23 кодифицира Директива 77/187/ЕИО на Съвета от 14 февруари 1977 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности (
OВ L 61, 1977 г., стр. 26
), изменена с Директива 98/50/ЕО на Съвета от 29 юни 1998 г. (
OВ L 201, 1998 г., стр. 88
).
Член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2001/23 предвижда:
„Настоящата директива се прилага към всички прехвърляния на предприятия, стопански дейности или обособени части от предприятия или стопански дейности на друг работодател в резултат на юридическо прехвърляне или сливане“.
Член 3 от тази директива гласи:
„1.   Правата и задълженията на прехвърлителя във връзка със съществуващите към датата на прехвърлянето трудови договори или трудови правоотношения се прехвърлят на приобретателя по силата на прехвърлителната сделка.
[…]
3.   След извършване на прехвърлянето, приобретателят продължава да спазва условията на всеки колективен трудов договор по същия начин, както те са били приложими към прехвърлителя по силата на този колективен трудов договор, до датата на прекратяване или изтичане на срока на колективния трудов договор или до датата на влизане в сила или на прилагане на друг колективен трудов договор.
Държавите членки могат да ограничат периода за спазване на тези условия с уговорката, че периодът не може да бъде по-кратък от една година.
[…]“.
Германското право
В Германия в случаите на прехвърляне на стопанска дейност правата и задълженията се уреждат от член 613а от Bürgerliches Gesetzbuch (Граждански кодекс), параграф 1 от който гласи следното:
„Когато стопанска дейност или обособена част от стопанска дейност се прехвърля по силата на правна сделка на друг собственик, той встъпва в правата и задълженията, възникнали вследствие на трудовите договори, съществуващи към момента на прехвърлянето. Ако тези права и задължения се уреждат от разпоредбите на колективен трудов договор или споразумение на равнище предприятие, те стават неразделна част от трудовия договор между новия собственик и работника и не могат да се изменят в ущърб на последния преди изтичането на една година от датата на прехвърлянето. Второто изречение не се прилага, когато правата и задълженията на новия собственик се уреждат от разпоредбите на друг колективен трудов договор или друго споразумение на равнище предприятие. Тези права и задължения могат да бъдат изменени преди изтичане на едногодишния срок, посочен във второто изречение, ако колективният трудов договор или споразумението на равнище предприятие вече не са в сила или ако липсва реципрочно задължение за съответствие с друг колективен трудов договор, чието прилагане е договорено между новия собственик и работника“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
Работниците са наети в болница Dreieich-Lange (Германия), която към този момент е подчинена на орган на местната власт. Г‑н Felja работи като домакин/градинар от 1978 г. а г‑жа Graf — като болногледачка от 1986 г. След като през 1995 г. болницата е прехвърлена от този орган на местната власт на дружество с ограничена отговорност (GmbH), през 1997 г. частта от стопанската дейност, към която се числят работниците, преминава към KLS Facility Management GmbH (наричано по-нататък „KLS FM“).
Трудовите договори, сключени между работниците и KLS FM, което не е член на организация на работодателите, договорила и приела колективен трудов договор, съдържат „динамична“ препращаща клауза, която уточнява, че трудовото им правоотношение ще продължи да се урежда, както преди прехвърлянето, от Bundesmanteltarifvertrag für Arbeiter gemeindlicher Verwaltungen und Betriebe (Федерален колективен трудов договор за работниците и служителите в администрациите и учрежденията, наричан по-нататък „BMT G II“), а за в бъдеще — и от колективните трудови договори, които го допълват, изменят или заменят.
Впоследствие KLS FM става част от група предприятия от болничния сектор.
На 1 юли 2008 г. частта от стопанската дейност, към която се числят работниците, преминава от KLS FM към друго дружество от групата, а именно Asklepios. Подобно на KLS FM, Asklepios не е обвързано в качеството си на член на организация на работодателите нито от BMT-G II, нито от Tarifvertrag für den öffentlichen Dienst (Колективен трудов договор за публичния сектор, наричан по-нататък „TVöD“), който го заменя, считано от 1 октомври 2005 г., нито от Tarifvertrag zur Überleitung der Beschäftigten der kommunalen Arbeitgeber in den TVöD und zur Regelung des Übergangsrechts (Колективен трудов договор за прекласиране на служители на общинските работодатели в съответствие с TVöD и за установяване на преходни разпоредби).
Работниците предявяват по съдебен ред иск за установяване, че съгласно „динамичната“ препращаща към BMT-G II клауза, която се съдържа в съответните им трудови договори, разпоредбите на TVöD и колективните трудови договори, които го допълват, и на Колективния трудов договор за прекласиране на служители на общинските работодатели в съответствие с TVöD и за установяване на преходни разпоредби се прилагат към трудовите им правоотношения в редакцията им, която е в сила към датата на иска им.
Asklepios твърди, че Директива 2001/23 и член 16 от Хартата не допускат предвидени в националното законодателство правни последици от такова „динамично“ прилагане на клаузите на колективните трудови договори за публичния сектор, към които препраща трудовият договор. Според него след прехвърлянето на съответните работници към друг работодател важи „статичен“ режим на прилагане на тези споразумения, в смисъл че само условията на труд, договорени в трудов договор, сключен с работодателя прехвърлител, изведени от посочените в него колективни трудови договори, могат да бъдат противопоставени на работодателя приобретател.
По-долните съдебни инстанции са уважили предявените от работниците искове и запитващата юрисдикция е сезирана с ревизионна жалба от Asklepios.
При тези условия Bundesarbeitsgericht (Федерален трудов съд, Германия) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
a)
Допуска ли член 3 от Директива 2001/23 национална правна уредба, която предвижда, че в случай на прехвърляне на предприятие или стопанска дейност всички условия на труд, договорени по волята на страните и индивидуално между прехвърлителя и работника или служителя в трудовия договор, се прехвърлят непроменени върху приобретателя, все едно че самият той ги е договорил с индивидуален трудов договор с работника, когато националното право предвижда за приобретателя възможности за адаптиране както по взаимно съгласие, така и едностранно?
б)
Ако отговорът на първия въпрос [буква a)] е утвърдителен като цяло или за определена група индивидуално договорени по трудовия договор между прехвърлителя и работника или служителя условия на труд:
Произтича ли от прилагането на член 3 от Директива 2001/23, че за определени договорени по волята на страните между прехвърлителя и работника или служителя условия на трудовия договор е изключено прехвърляне в непроменен вид към приобретателя и те следва да се адаптират единствено въз основа на прехвърлянето на предприятие или стопанска дейност?
в)
Ако съгласно критериите, използвани при отговора на Съда на първия и втория въпрос, индивидуално, договорено в трудов договор препращане, по силата на което определени разпоредби от колективен трудов договор се включват динамично и по волята на страните към съдържанието на трудовия договор, не обвързва в непроменен вид приобретателя:
i)
важи ли това и когато нито прехвърлителят, нито приобретателят са страни по колективен договор, нито са членове на такава страна, тоест когато разпоредбите на колективния трудов договор и преди прехвърлянето на предприятие или стопанска дейност без договорена по волята на страните препращаща клауза в трудовия договор нямаше да са приложими към трудовото правоотношение с прехвърлителя?
ii)
При утвърдителен отговор на [първи въпрос, буква в), подточка i)]:
Важи ли това и когато прехвърлителят и приобретателят са предприятия от една и съща група?
2)
Допуска ли член 16 от [Хартата] приета с оглед на транспонирането на Директива 77/187/ЕИО или 2001/23/ЕО национална правна уредба, която предвижда, че при прехвърляне на предприятие или стопанска дейност приобретателят е обвързан с условия по трудов договор, договорени по волята на страните и индивидуално от прехвърлителя с работника или служителя преди прехвърлянето на стопанска дейност, все едно че самият той ги е договорил, и тогава когато тези условия динамично включват към съдържанието на трудовия договор определени разпоредби от колективен трудов договор, който иначе не се прилага към трудовото правоотношение, след като националното право предвижда за приобретателя възможности за адаптиране както по взаимно съгласие, така и едностранно?“.
По преюдициалните въпроси
С въпросите си, които следва да бъдат разгледани заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 3 от Директива 2001/23 във връзка с член 16 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че при прехвърляне на стопанска дейност гарантирането на правата и задълженията, произтичащи за прехвърлителя от трудовия договор, обхваща договорената от прехвърлителя и работника въз основа на принципа на автономия на волята клауза, съгласно която трудовото правоотношение се урежда не само от колективния трудов договор, в сила към датата на прехвърлянето, но и от сключените след това договори, които го допълват, изменят или заменят, когато националното право предвижда в полза на приобратателя възможност за адаптиране както по взаимно съгласие, така и едностранно.
В началото е важно да се отбележи, че чрез договорни клаузи трудовият договор може да препраща към други правни инструменти, по-специално колективни трудови договори. Такива клаузи могат да препращат или, както „статичните“ препращащи клаузи, само към правата и задълженията, определени в текста на колективния трудов договор в сила към датата на прехвърлянето, или, както разглежданите в главното производство „динамични“ препращащи клаузи, и към бъдещите договорни промени, които водят до изменение на тези права и задължения.
В това отношение в хипотезата на статична договорна клауза и в контекста на Директива 77/187 Съдът уточнява, че от текста на тази директива по никакъв начин не се установява, че законодателят на Съюза е искал да обвърже приобретателя с други колективни трудови договори, освен действащия по време на прехвърлянето, и следователно да наложи последващи изменения на условията на труд посредством прилагане на нов колективен трудов договор, сключен след прехвърлянето (вж. в този смисъл решение от 9 март 2006 г., Werhof,
C‑499/04
,
EU:C:2006:168
, т.
).
Всъщност целта на Директива 77/187 е да се ограничи до това да гарантира правата и задълженията на работниците, в сила към датата на прехвърлянето, а не просто да защитава очаквания и следователно хипотетични ползи, произтичащи от бъдещите изменения на колективните трудови договори (вж. в този смисъл решение от 9 март 2006 г., Werhof,
C‑499/04
,
EU:C:2006:168
, т.
).
Макар и от посочената в предходната точка от настоящото решение практика на Съда да е видно, че член 3 от Директива 2001/23 трябва да се тълкува в смисъл, че не изисква динамично тълкуване на статична клауза, Съдът също така припомня, че за договора е присъщ принципът на автономия на волята, според който страните са свободни да поемат задължения една към друга (решение от 9 март 2006 г., Werhof,
C‑499/04
,
EU:C:2006:168
, т.
).
От текста на Директива 2001/23, и по-специално от член 3 от нея, обаче по никакъв начин не следва, че законодателят на Съюза има за цел да дерогира посочения принцип. Поради това Директива 2001/23, и по-специално член 3 от нея, не следва да се тълкува като целяща при всички случаи да попречи на договорна клауза с динамичен характер да породи правното си действие.
Следователно, ако прехвърлителят и работниците свободно са сключили договорна клауза с „динамичен“ характер и тя е в сила към датата на прехвърлянето, Директива 2001/23, и по-специално член 3 от нея, трябва да се тълкува в смисъл, че по принцип предвижда, че това произтичащо от трудовия договор задължение се прехвърля на приобретателя.
При все това в хипотезата на договорна клауза с динамичен характер Съдът подчертава, че Директива 2001/23 е насочена не само към запазване на интересите на работниците и служителите, но и към осигуряване на справедливо равновесие между интересите на последните и тези на приобретателя. Оттук по-специално следва, че приобретателят трябва да бъде в състояние да направи корекциите и промените, които са необходими, за да продължи своята дейност (вж. в този смисъл решения от 18 юли 2013 г., Alemo-Herron и др.,
C‑426/11
,
EU:C:2013:521
, т.
и от 11 септември 2014 г., Österreichischer Gewerkschaftsbund,
C‑328/13
,
EU:C:2014:2197
, т.
).
По-конкретно, член 3 от Директива 2001/23 във връзка със свободата на стопанска инициатива предполага, че приобретателят трябва да има възможността да изтъкне надлежно своите интереси в процеса на договаряне, в който участва, и да уговаря елементите, които определят развитието на условията на труд на неговите работници и служители, с оглед на бъдещата си икономическа дейност (вж. в този смисъл решение от 18 юли 2013 г., Alemo-Herron и др.,
C‑426/11
,
EU:C:2013:521
, т.
).
В настоящия случай, видно от акта за преюдициално запитване, и по-специално от самата формулировка на преюдициалните въпроси разглежданото в главното производство национално законодателство предвижда в полза на приобретателя възможност след прехвърлянето за адаптиране, по взаимно съгласие или едностранно, на условията на труд, съществуващи към датата на прехвърлянето.
Ето защо следва да се приеме, че разглежданото в главното производство национално законодателство отговаря на изискванията, произтичащи от посочената в точка 23 от настоящото решение съдебна практика.
Тъй като посочената съдебна практика взема под внимание член 16 от Хартата, не е необходимо допълнително да се разглежда съвместимостта на разглежданото в главното производство национално законодателство с тази разпоредба.
Действително, изглежда, Asklepios оспорва наличието или ефективността на разглежданата възможност за адаптиране. В това отношение обаче е достатъчно да се посочи, че Съдът не следва да се произнася по този въпрос.
Всъщност единствено запитващата юрисдикция е компетентна да прецени фактите и да тълкува националното законодателство (в този смисъл вж. по-специално решение от 4 февруари 2016 г., Ince,
C‑336/14
,
EU:C:2016:72
, т.
).
Предвид всички съображения, изложени по-горе, на поставените въпроси следва да се отговори, че член 3 от Директива 2001/23 във връзка с член 16 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че при прехвърляне на стопанска дейност гарантирането на правата и задълженията, произтичащи за прехвърлителя от трудовия договор, обхваща договорената от прехвърлителя и работника въз основа на принципа на автономия на волята клауза, съгласно която трудовото правоотношение се урежда не само от колективния трудов договор в сила към датата на прехвърлянето, но и от сключените след това договори, които го допълват, изменят или заменят, когато националното право предвижда в полза на приобратателя възможност за адаптиране както по взаимно съгласие, така и едностранно.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

Член 3 от Директива 2001/23/ЕО на Съвета от 12 март 2001 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности във връзка с член 16 от Хартата на основните права на Европейския съюз, трябва да се тълкува в смисъл, че при прехвърляне на стопанска дейност гарантирането на правата и задълженията, произтичащи за прехвърлителя от трудовия договор, обхваща договорената от прехвърлителя и работника въз основа на принципа на автономия на волята клауза, съгласно която трудовото правоотношение се урежда не само от колективния трудов договор в сила към датата на прехвърлянето, но и от сключените след това договори, които го допълват, изменят или заменят, когато националното право предвижда в полза на приобратателя възможност за адаптиране както по взаимно съгласие, така и едностранно.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.