CELEX: 62019CJ0092
Trimitere preliminară
Mediu
Promovarea cogenerării
Reglementare națională care prevede un program de sprijin
Program de sprijin în favoarea unor instalații de cogenerare fără randament ridicat extins după data de 31 decembrie 2010

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 12 alineatul (3) din Directiva 2004/8/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 februarie 2004 privind promovarea cogenerării pe baza cererii de energie termică utilă pe piața internă a energiei și de modificare a Directivei 92/42/CEE (
JO 2004, L 52, p. 50
, Ediție specială, 12/vol. 2, p. 107), a articolului 107 alineatul (1) TFUE, precum și a principiilor egalității de tratament și nediscriminării.
Această cerere a fost formulată în cadrul unor litigii între Burgo Group SpA, pe de o parte, și Gestore dei Servizi Energetici SpA – GSE (societatea care administrează serviciile energetice, Italia), pe de altă parte, în legătură cu refuzul acesteia din urmă de a permite societății Burgo Group să beneficieze de un program de sprijin care prevede printre altele scutirea de achiziționarea de „certificate verzi”.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 2004/8 a fost adoptată în cadrul politicii Uniunii Europene în domeniul mediului, în temeiul articolului 175 alineatul (1) CE.
Considerentele (1), (2), (11), (15), (16), (24), (26) și (32) ale acestei directive au următorul cuprins:
„(1)
Potențialul de utilizare a cogenerării ca măsură de economisire a energiei este, în prezent, insuficient folosit în cadrul Comunității. Promovarea unei cogenerări cu randament ridicat, pe baza cererii de energie termică utilă, este o prioritate comunitară, având în vedere beneficiile potențiale ale cogenerării din punctul de vedere al economisirii energiei primare, al evitării pierderilor în rețele și al reducerii emisiilor, în special de gaze cu efect de seră. De asemenea, folosirea eficientă a energiei produse prin cogenerare poate contribui pozitiv la securitatea aprovizionării cu energie și la poziția concurențială a Uniunii Europene și a statelor membre. De aceea, este necesar să se ia măsuri pentru a garanta că potențialul este exploatat mai bine în cadrul pieței interne de energie.
(2)
Directiva 2003/54/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2003 [privind normele comune pentru piața internă de energie electrică și de abrogare a Directivei 96/92/CE – Declarațiile privind activitățile de dezafectare și de gestionare a deșeurilor (
JO 2003, L 176, p. 37
, Ediție specială, 12/vol. 2, p. 61)] stabilește norme comune pentru producerea, transportul, distribuția și aprovizionarea cu energie electrică în cadrul pieței interne de electricitate. În acest context, dezvoltarea cogenerării contribuie la intensificarea concurenței și pentru noii actori de pe piață.
[…]
(11)
În prezenta directivă, cogenerarea cu randament ridicat este definită de economiile de energie obținute prin producerea combinată față de producerea separată de energie electrică și termică. Economiile de energie mai mari de 10 % justifică folosirea expresiei «cogenerare cu randament ridicat». Pentru maximizarea economiilor de energie și pentru a evita pierderea acestor economii, trebuie să se acorde o importanță deosebită condițiilor de exploatare a unităților de cogenerare.
[…]
(15)
Obiectivul general al prezentei directive trebuie să fie stabilirea unei metode armonizate de calculare a energiei electrice produse prin cogenerare și a orientărilor necesare pentru punerea în aplicare a acesteia, luând în considerare metodologii precum cele care sunt puse la punct în prezent de către organismele europene de standardizare. Această metodă trebuie să poată fi adaptată pentru a ține seama de progresul tehnic. Aplicarea calculelor din anexele II și III la unitățile de microcogenerare se poate baza, în conformitate cu principiul proporționalității, pe valorile rezultate dintr‑un proces de testare de tip, certificat de un organism competent și independent.
(16)
Definițiile cogenerării și cogenerării cu randament ridicat utilizate în prezenta directivă nu aduc atingere utilizării diferitelor definiții din legislația internă, pentru alte scopuri decât cele stabilite de prezenta directivă. […]
[…]
(24)
Sprijinul public trebuie să fie în concordanță cu dispozițiile orientărilor comunitare privind ajutorul de stat pentru protecția mediului, inclusiv în ceea ce privește necumularea ajutoarelor. În prezent, aceste orientări permit acordarea anumitor tipuri de sprijin public, dacă se poate demonstra că măsurile de sprijin sunt benefice din punctul de vedere al protecției mediului pentru că randamentul conversiei este foarte ridicat, pentru că măsurile vor permite reducerea consumului de energie sau pentru că procesul de producție va fi mai puțin dăunător pentru mediu. În unele situații, un astfel de sprijin poate fi necesar pentru exploatarea în continuare a potențialului de cogenerare, în special pentru a ține seama de necesitatea de internalizare a costurilor externe.
[…]
(26)
Statele membre pun în aplicare diferite mecanisme de sprijin pentru cogenerare la nivel național, care includ ajutoare pentru investiții, scutiri sau reduceri de impozite, certificate verzi și programe de sprijin direct al prețurilor. Un mijloc important de atingere a scopului prezentei directive este garantarea funcționării corespunzătoare a acestor mecanisme, până la punerea în funcțiune a unui cadru comunitar armonizat, pentru a menține încrederea investitorilor. Comisia intenționează să monitorizeze situația și să prezinte rapoarte cu privire la experiența câștigată în aplicarea programelor naționale de sprijin.
[…]
(32)
În conformitate cu principiile subsidiarității și proporționalității, prevăzute la articolul 5 [CE], este necesar să se stabilească la nivel comunitar principii generale care să ofere un cadru pentru promovarea cogenerării pe piața internă de energie, dar detaliile punerii în aplicare trebuie lăsate la latitudinea statelor membre, permițând astfel fiecărui stat membru să aleagă regimul care corespunde cel mai bine situației sale particulare. Prezenta directivă se limitează la minimul necesar pentru atingerea acestor obiective, fără a depăși ceea ce este necesar în acest scop.”
Potrivit articolului 1 din directiva menționată, obiectivul acesteia este „de a crește randamentul energetic și de a îmbunătăți securitatea de aprovizionare, prin crearea unui cadru pentru promovarea și dezvoltarea cogenerării cu randament ridicat a energiei electrice și termice, pe baza cererii de energie termică utilă și a economiilor de energie primară pe piața internă de energie, ținând seama de împrejurările naționale specifice, în special cele privind condițiile economice și climatice”.
Articolul 2 din Directiva 2004/8 prevede că aceasta „se aplică cogenerării, astfel cum este definită la articolul 3, precum și tehnologiilor de cogenerare enumerate în anexa I”.
Potrivit articolului 3 din această directivă, intitulat „Definiții”:
„În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
(a)
«cogenerare» înseamnă producerea simultană, în același proces, a energiei termice și a energiei electrice și/sau mecanice;
[…]
(i)
«cogenerare cu randament ridicat» înseamnă cogenerarea care îndeplinește criteriile stabilite în anexa III;
[…]”
Articolul 7 din directiva menționată, intitulat „Programe de sprijin”, prevede la alineatul (1):
„Statele membre se asigură că sprijinul pentru cogenerare – unități existente și viitoare – se bazează pe cererea de energie termică utilă și economiile de energie primară, în lumina oportunităților disponibile pentru reducerea cererii de energie prin alte măsuri fezabile din punct de vedere economic sau avantajoase pentru mediu, cum ar fi alte măsuri de eficiență energetică.”
Articolul 12 din Directiva 2004/8, intitulat „Calcule alternative”, prevede la alineatul (3):
„Până la sfârșitul anului 2010, statele membre, folosind o metodologie alternativă, pot determina dacă o cogenerare este cu randament ridicat fără a verifica dacă producerea prin cogenerare îndeplinește criteriile din anexa III litera (a), atunci când se dovedește la nivel național că producerea în sistem de cogenerare identificată de o astfel de metodologie alternativă de calcul îndeplinește în medie criteriile din anexa III litera (a). […]”
Anexa III la această directivă, intitulată „Metodologia de determinare a randamentului procesului de cogenerare”, precizează la litera (a) că, în sensul prezentei directive, cogenerarea cu randament ridicat îndeplinește anumite criterii, în special cel potrivit căruia „producția în sistem de cogenerare de la unitățile de cogenerare asigură economii de energie primară calculate în conformitate cu litera (b) de cel puțin 10 %, comparativ cu valorile de referință pentru producerea separată de energie electrică și termică”.
Dreptul italian
Decretul legislativ nr. 79/1999
Decreto legislativo n. 79 – Attuazione della direttiva 96/92/CE recante norme comuni per il mercato interno dell’energia elettrica (Decretul legislativ nr. 79 de transpunere a Directivei 96/92/CE privind normele comune pentru piața internă a energiei electrice) din 16 martie 1999 (GURI nr. 75 din 31 martie 1999), în versiunea aplicabilă la data faptelor din litigiul principal (denumit în continuare „Decretul legislativ nr. 79/1999”), prevede la articolul 2 alineatul 8:
„Cogenerarea este producerea combinată de energie electrică și de energie termică în condițiile definite de [Autorità per l’Energia elettrica e il Gas (Autoritatea pentru Energie Electrică și Gaz, Italia) (denumită în continuare «AEEG»)], care garantează o economie semnificativă de energie în raport cu producțiile separate.”
Potrivit articolului 3 alineatul 3 din acest decret legislativ:
„[AEEG] stabilește condițiile de natură să garanteze tuturor utilizatorilor rețelei libertatea de acces în aceleași condiții, imparțialitatea și neutralitatea serviciului de transport și de dispecerizare. În exercitarea acestei competențe, Autoritatea urmărește obiectivul unei utilizări cât mai eficiente posibil a energiei electrice produse sau, în orice caz, injectate în rețeaua electrică națională, cu respectarea constrângerilor tehnice ale acesteia din urmă. Autoritatea prevede de asemenea obligația utilizării cu prioritate a energiei electrice produse din surse de energie regenerabile și a celei produse prin cogenerare.”
Articolul 11 din decretul legislativ menționat prevede:
„1.   Pentru a susține utilizarea energiilor regenerabile, economiile de energie, reducerea emisiilor de dioxid de carbon și utilizarea resurselor energetice naționale, începând din 2001, importatorii și entitățile responsabile cu instalațiile care, în fiecare an, importă sau produc energie electrică din surse de energie neregenerabile au obligația de a injecta în rețeaua națională, în cursul anului următor, o cotă de energie electrică verde provenind din instalații care au intrat în funcțiune sau care și‑au majorat producția, în limitele capacităților de producție suplimentare, ulterior intrării în vigoare a prezentului decret.
2.   Obligația prevăzută la alineatul 1 se aplică importurilor și producțiilor de energie electrică, fără a include cogenerarea, consumul propriu al centralei și exporturile de peste 100 GWh; cota menționată la alineatul 1 este stabilită inițial ca reprezentând doi la sută din această energie care depășește 100 GWh.
3.   Aceleași entități se pot achita de obligația respectivă și prin achiziționarea, în tot sau în parte, a cotei echivalente sau a drepturilor aferente de la alți producători, cu condiția de a injecta energia produsă din surse regenerabile în rețeaua electrică națională, sau de la administratorul rețelei de transport naționale. […]
4.   Administratorul rețelei de transport naționale garantează prioritatea energiei electrice produse de instalațiile care utilizează, în ordine, surse de energie regenerabile, sisteme de cogenerare, pe baza unor criterii specifice definite de [AEEG], și surse naționale de energie combustibilă primară, acestea din urmă într‑o cotă maximă anuală care să nu depășească cincisprezece la sută din toată energia primară necesară pentru producerea energiei electrice consumate.
[…]”
Din decizia de trimitere reiese că mecanismul de sprijin prevăzut la articolul 11 alineatele 1-4 din Decretul legislativ nr. 79/1999 a fost înlăturat pentru alte instalații de cogenerare decât cele cu randament ridicat, începând din 1 ianuarie 2016, prin articolul 25 din decreto legislativo n. 28 – Attuazione della direttiva 2009/28/CE sulla promozione dell’uso dell’energia da fonti rinnovabili, recante modifica e successiva abrogazione delle direttive 2001/77/CE e 2003/30/CE (Decretul legislativ nr. 28 de transpunere a Directivei 2009/28/CE privind promovarea utilizării energiei produse din surse regenerabile, de modificare și ulterior de abrogare a Directivelor 2001/77/CE și 2003/30/CE) din 3 martie 2011 (supliment ordinar la GURI nr. 71 din 28 martie 2011).
Pe de altă parte, instanța de trimitere precizează că decreto legislativo n. 102 – Attuazione della direttiva 2012/27/UE sull’efficienza energetica, che modifica le direttive 2009/125/CE e 2010/30/UE e abroga le direttive 2004/8/CE e 2006/32/CE (Decretul legislativ nr. 102 de transpunere a Directivei 2012/27/UE privind eficiența energetică, de modificare a Directivelor 2009/125/CE și 2010/30/UE și de abrogare a Directivelor 2004/8/CE și 2006/32/CE) din 4 iulie 2014 (GURI nr. 165 din 18 iulie 2014) a avansat data înlăturării acestui mecanism de sprijin la 19 iulie 2014.
Decizia nr. 42/02 a AEEG
În aplicarea articolului 2 alineatul 8 din Decretul legislativ nr. 79/1999, AEEG a definit, prin decizia nr. 42/02 din 19 martie 2002, condițiile minime necesare pentru a putea califica o instalație de producere a energiei electrice drept instalație de „cogenerare”.
Decretul legislativ nr. 20/2007
Decreto legislativo n. 20 – Attuazione della direttiva 2004/8/CE sulla promozione della cogenerazione basata su una domanda di calore utile nel mercato interno dell’energia, nonché modifica alla direttiva 92/42/CEE (Decretul legislativ nr. 20 de transpunere a Directivei 2004/8) din 8 februarie 2007 (GURI nr. 54 din 6 martie 2007), în versiunea aplicabilă la data faptelor din litigiul principal (denumit în continuare „Decretul legislativ nr. 20/2007”), prevede la articolul 3 alineatul 1:
„Până la 31 decembrie 2010 și fără a aduce atingere alineatului 2, este considerată cogenerare cu randament ridicat cogenerarea care corespunde definiției date la articolul 2 alineatul 8 din Decretul legislativ nr. [79/1999].”
Articolul 6 alineatul 1 din Decretul legislativ nr. 20/2007 prevede:
„Pentru a garanta că susținerea cogenerării este întemeiată pe cererea de energie termică utilă și totodată pe economiile de energie primară, cogenerarea cu randament ridicat este supusă dispozițiilor articolului 3 alineatul 3, ale articolului 4 alineatul 2 și ale articolului 11 alineatele 2 și 4 din Decretul legislativ [nr. 79/1999]. Cogenerarea cu randament ridicat beneficiază de avantajele care rezultă din aplicarea măsurilor de punere în aplicare a articolului 9 alineatul 1 din Decretul legislativ [nr. 79/1999] și a articolului 16 alineatul 4 din Decretul legislativ nr. 164 din 23 mai 2000.”
Din decizia de trimitere reiese că anexa III la Decretul legislativ nr. 20/2007 a transpus în ordinea juridică națională italiană anexa III la Directiva 2004/8.
Litigiul principal și întrebările preliminare
Burgo Group deține în Italia numeroase instalații de cogenerare care produc simultan energie electrică și energie termică utilă. Această societate a solicitat GSE scutirea de obligația achiziționării de certificate verzi prevăzută în dreptul național pentru instalațiile sale de cogenerare pentru anii 2011-2013.
Din decizia de trimitere reiese că instalațiile respective au beneficiat de o asemenea scutire până la 31 decembrie 2010, în aplicarea deciziei nr. 42/02 adoptate de AEEG.
Fiecare dintre cererile de scutire de obligația achiziționării certificatelor verzi adresate de Burgo Group societății GSE pentru anii 2011-2013 a fost respinsă de aceasta din urmă pentru motivul că legislația națională în vigoare, și anume Decretul legislativ nr. 20/2007, care a transpus Directiva 2004/8 în dreptul național, prevede că, începând din 1 ianuarie 2011, doar instalațiile de cogenerare care respectă criteriile stabilite în anexa III la acest decret, anexă care transpune anexa III la directivă, pot beneficia de avantajele prevăzute în dreptul național, printre care și scutirea de achiziționarea certificatelor verzi. Or, instalațiile de cogenerare care aparțin Burgo Group nu ar respecta aceste criterii, pentru motivul că nu ar prezenta caracteristicile instalațiilor cu randament ridicat.
Burgo Group a formulat mai multe acțiuni în anularea deciziilor de respingere în fața Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio, Italia), toate fiind respinse prin hotărâri pronunțate în cursul anului 2015.
Instanța de trimitere precizează că, prin aceste hotărâri, Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio) a considerat în esență, în primul rând, că, potrivit articolului 12 alineatul (3) din Directiva 2004/8 și conform măsurii naționale de transpunere a acestei dispoziții, începând din 1 ianuarie 2011, doar instalațiile de cogenerare cu randament ridicat care erau sau care au devenit conforme cu criteriile de eficacitate energetică prevăzute în anexa III la directiva menționată puteau beneficia de avantajele prevăzute în dreptul național și în special de scutirea de obligația achiziționării certificatelor verzi. Ea indică, în al doilea rând, că instanța de prim grad a apreciat că rezulta de asemenea din articolul 12 alineatul (3) menționat, precum și din măsura națională de transpunere a acestuia că, până la 31 decembrie 2010, statele membre aveau posibilitatea de a stabili o altă metodă de definire a cogenerării cu randament ridicat, cu condiția să se fi dovedit că această metodă corespundea în medie criteriilor prevăzute în anexa III menționată.
Astfel, decizia nr. 42/02 a AEEG ar prevedea o asemenea metodă alternativă de definire a cogenerării cu randament ridicat, care s‑ar putea aplica, în conformitate cu articolul 12 alineatul (3) din Directiva 2004/8, precum și cu dreptul național care transpune acest articol, până la 31 decembrie 2010. Pe de altă parte, orice interpretare contrară,
primo
, ar lipsi de orice semnificație termenul indicat în această dispoziție, și anume 31 decembrie 2010,
secundo
, ar goli de conținut criteriile stabilite în anexa III la această directivă și,
tertio
, ar face inutil efortul tehnologic și economic al persoanelor care au investit pentru adaptarea instalațiilor de cogenerare pentru a le face conforme cu criteriile de eficacitate energetică prevăzute în această anexă.
Considerând că Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio) a săvârșit erori în interpretarea și în aplicarea în special a Directivei 2004/8, Burgo Group a formulat apel împotriva hotărârilor respective la Consiglio di Stato (Consiliul de Stat, Italia).
În fața instanței de trimitere, Burgo Group arată printre altele că în mod eronat Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio) nu ar fi ținut seama de Hotărârea Curții din 26 septembrie 2013, IBV & Cie (
C‑195/12
,
EU:C:2013:598
), în care Curtea ar fi aplicat programul național de sprijin în discuție în cauza în care s‑a pronunțat această hotărâre nu doar instalațiilor de cogenerare cu randament ridicat, ci tuturor instalațiilor de cogenerare. De asemenea, potrivit acestei societăți, dreptul național ar permite aplicarea avantajelor și în special a scutirii de achiziționarea certificatelor verzi societăților care exploatează instalații de cogenerare fără randament ridicat, chiar și după luna decembrie 2010. Astfel, articolul 11 din Decretul legislativ nr. 79/1999, care prevede în special scutirea de achiziționarea certificatelor verzi pentru instalațiile de cogenerare, nu ar fi fost abrogat decât începând din 19 iulie 2014.
În aceste condiții, Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Directiva [2004/8] (în special articolul 12 din aceasta) se opune unei interpretări a articolelor 3 și 6 din Decretul legislativ nr. 20/2007 în sensul că acestea permit acordarea avantajelor prevăzute de Decretul legislativ nr. 79/1999 [în special a celor prevăzute la articolul 11 din acesta, precum și în decizia nr. 42/02 a AEEG, decizie prin care a fost pusă în aplicare dispoziția menționată anterior] și în favoarea instalațiilor de cogenerare fără randament ridicat, inclusiv după data de 31 decembrie 2010?
2)
Articolul 107 TFUE se opune unei interpretări a articolelor 3 și 6 din Decretul legislativ nr. 20/2007 în sensul indicat la prima întrebare, în măsura în care aceste dispoziții, astfel cum au fost interpretate, pot conduce la un «ajutor de stat» și, prin urmare, pot fi incompatibile cu principiul liberei concurențe?
3)
Sub aspectele menționate la prima și a doua întrebare și având în vedere cele formulate în mod expres de [Burgo Group], o reglementare națională care permite menținerea recunoașterii programelor de sprijin pentru cogenerarea fără randament ridicat până la 31 decembrie 2015 este compatibilă cu principiile egalității și nediscriminării ale dreptului Uniunii? Această interpretare a dreptului intern italian poate decurge din articolul 25 alineatul 11 litera c) punctul 1 din Decretul legislativ nr. 28/2011, prin care au fost abrogate normele la care face trimitere articolul 11 din Decretul legislativ nr. 79/1999, începând cu 1 ianuarie 2016, sau, dimpotrivă, cu 19 iulie 2014 (în temeiul articolului 10 alineatul 15 din Decretul legislativ nr. 102/2014).”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 12 alineatul (3) din Directiva 2004/8 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care permite unor instalații de cogenerare care nu prezintă caracteristica de a fi instalații cu randament ridicat, în sensul acestei directive, să beneficieze în continuare, chiar și după 31 decembrie 2010, de un program de sprijin pentru cogenerare în temeiul căruia să fie scutite în special de obligația achiziționării de certificate verzi.
Trebuie arătat că programele de sprijin pentru cogenerare care pot fi stabilite la nivel național sunt reglementate nu de articolul 12 alineatul (3) din Directiva 2004/8, ci de articolul 7 din aceasta.
Curtea a interpretat articolul 7 din Directiva 2004/8 în sensul că domeniul de aplicare al acestuia nu este limitat numai la instalațiile de cogenerare care prezintă caracteristica de a fi instalații cu randament ridicat, în sensul directivei respective. Ea a precizat că legiuitorul Uniunii nu a intenționat să limiteze domeniul de aplicare menționat numai la cogenerarea cu randament ridicat, în sensul articolului 3 litera (i) din directiva menționată, și a arătat că articolul 2 din această directivă, care are drept obiect, astfel cum reiese din titlul său, definirea „[d]omeniul[ui] de aplicare” al directivei respective, subliniază că aceasta se aplică „cogenerării, astfel cum este definită la articolul 3”, și că legiuitorul Uniunii a avut grijă să definească noțiunile de „cogenerare” și „cogenerare cu randament ridicat” în sensul Directivei 2004/8 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 septembrie 2013, IBV & Cie,
C‑195/12
,
EU:C:2013:598
, punctele
și
).
Întrucât domeniul de aplicare al articolului 7 din Directiva 2004/8 privind programele de sprijin la nivel național nu este limitat exclusiv la cogenerarea „cu randament ridicat” (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 septembrie 2013, IBV & Cie,
C‑195/12
,
EU:C:2013:598
, punctul
), statele membre pot prevedea, în condițiile prevăzute la acest articol, programe de sprijin pentru instalații de cogenerare fără randament ridicat.
Or, articolul 12 alineatul (3) din această directivă, care conferă statelor membre, „până la sfârșitul anului 2010”, posibilitatea de a determina, pe baza propriilor criterii, „dacă o cogenerare este cu randament ridicat” nu are incidență asupra interpretării articolului 7 menționat.
Astfel, deși articolul 12 alineatul (3) din Directiva 2004/8 prevede posibilitatea statelor membre de a determina, până la 31 decembrie 2010, în anumite condiții, dacă o cogenerare este cu randament ridicat folosind o altă metodă de calcul decât cea prevăzută la litera (a) din anexa III la directiva respectivă, această dispoziție nu are incidență asupra posibilității statelor membre de a prevedea programe de sprijin în favoarea cogenerării fără randament ridicat sau programe de sprijin comun pentru cele două forme de cogenerare.
Prin urmare, alineatul respectiv nu se opune ca statele membre să pună în aplicare, chiar și după 31 decembrie 2010, mecanisme de sprijin pentru cogenerare precum scutirea de obligația achiziționării de certificate verzi, în favoarea cogenerării fără randament ridicat.
Având în vedere tot ceea ce precedă, este necesar să se răspundă la prima întrebare că articolul 12 alineatul (3) din Directiva 2004/8 trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale care permite unor instalații de cogenerare care nu prezintă caracteristica de a fi instalații cu randament ridicat, în sensul acestei directive, să beneficieze în continuare, chiar și după 31 decembrie 2010, de un program de sprijin pentru cogenerare în temeiul căruia ar fi astfel scutite în special de obligația achiziționării de certificate verzi.
Cu privire la a doua și la a treia întrebare
Prin intermediul celei de a doua și al celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 107 TFUE și principiile egalității de tratament și nediscriminării se opun unei reglementări naționale care permite unor instalații de cogenerare care nu prezintă caracteristica de a fi instalații cu randament ridicat, în sensul acestei directive, să beneficieze în continuare, chiar și după 31 decembrie 2010, de un program de sprijin pentru cogenerare în temeiul căruia să fie scutite în special de obligația achiziționării de certificate verzi.
În această privință, trebuie amintit că, pentru a permite Curții să ofere o interpretare a dreptului Uniunii care să fie utilă pentru instanța națională, articolul 94 litera (c) din Regulamentul de procedură al Curții impune printre altele ca cererea de decizie preliminară să cuprindă expunerea motivelor care au determinat instanța de trimitere să aibă îndoieli cu privire la interpretarea sau validitatea anumitor dispoziții ale dreptului Uniunii, precum și legătura pe care instanța de trimitere o stabilește între aceste dispoziții și legislația națională aplicabilă litigiului principal.
Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, în cadrul cooperării dintre aceasta din urmă și instanțele naționale, instituită prin articolul 267 TFUE, numai instanța națională care este sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, în cazul în care întrebările adresate privesc interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este în principiu obligată să se pronunțe (Hotărârea din 4 decembrie 2018, Minister for Justice and Equality și Commissioner of An Garda Síochána,
C‑378/17
,
EU:C:2018:979
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Rezultă că întrebările privind dreptul Uniunii beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (Hotărârea din 4 decembrie 2018, Minister for Justice and Equality și Commissioner of An Garda Síochána,
C‑378/17
,
EU:C:2018:979
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Or, în ceea ce privește cea de a doua și cea de a treia întrebare, decizia de trimitere nu îndeplinește cerințele de admisibilitate menționate la punctele 38-40 din prezenta hotărâre.
Astfel, în primul rând, această decizie nu permite să se înțeleagă motivele pentru care instanța de trimitere ridică problema compatibilității legislației în discuție în litigiul principal cu articolul 107 TFUE. Desigur, asemenea programe de sprijin ar putea constitui, în anumite condiții, ajutoare de stat în sensul acestei din urmă dispoziții. Cu toate acestea, pe de o parte, instanța de trimitere nu precizează condițiile de aplicare a acestor programe și în special elementele care ar permite calificarea lor drept ajutoare de stat, în sensul articolului 107 TFUE. Pe de altă parte, instanța de trimitere nu precizează motivele pentru care interpretarea articolului 107 TFUE de către Curte este necesară pentru soluționarea litigiului aflat pe rolul său.
În al doilea rând, decizia menționată nu permite să se înțeleagă nici motivele pentru care principiile egalității și nediscriminării din dreptul Uniunii s‑ar opune unei reglementări naționale care permite continuarea aplicării programelor de sprijin pentru cogenerarea fără randament ridicat până la 31 decembrie 2015. Astfel, instanța de trimitere nu arată motivele care au putut‑o determina să ridice problema compatibilității legislației în discuție cu aceste principii, ci se limitează să indice concluziile părților din litigiul principal sub acest aspect.
Întrucât Curtea nu dispune de elementele necesare pentru a răspunde în mod util la cea de a doua și la cea de a treia întrebare adresate, acestea trebuie declarate inadmisibile.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șaptea) declară:

Articolul 12 alineatul (3) din Directiva 2004/8/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 februarie 2004 privind promovarea cogenerării pe baza cererii de energie termică utilă pe piața internă a energiei și de modificare a Directivei 92/42/CEE trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale care permite unor instalații de cogenerare care nu prezintă caracteristica de a fi instalații cu randament ridicat, în sensul acestei directive, să beneficieze în continuare, chiar și după 31 decembrie 2010, de un program de sprijin pentru cogenerare în temeiul căruia ar fi astfel scutite în special de obligația achiziționării de certificate verzi.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: italiana.