CELEX: 62018CJ0698
Ennakkoratkaisupyyntö
Direktiivi 93/13/ETY
Henkilökohtaista luottoa koskeva luottosopimus
Kokonaan täytetty sopimus
Sopimusehtojen kohtuuttomuuden toteaminen
Kohtuuttoman ehdon perusteella aiheettomasti maksettujen määrien palauttamista koskeva kanne
Menettelysäännöt tuomioistuimessa
Yleisten säännösten mukainen kanne, jota ei koske vanhentumisaika
Yksittäinen varallisuusoikeuksia koskeva, yleisten säännösten mukainen kanne, jota koskee vanhentumisaika
Vanhentumisajan alkamisajankohta
Objektiivinen ajankohta, josta lähtien kuluttaja on tietoinen kohtuuttoman sopimusehdon olemassaolosta

Ennakkoratkaisupyynnöt koskevat kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY (
EYVL 1993, L 95, s. 29
) 2 artiklan b alakohdan, 6 artiklan 1 kohdan ja 7 artiklan 1 kohdan sekä vastaavuusperiaatteen, tehokkuusperiaatteen ja oikeusvarmuuden periaatteen tulkintaa.
Nämä pyynnöt on esitetty asioissa, joissa asianosaisina ovat yhtäältä SC Raiffeisen Bank SA (jäljempänä Raiffeisen Bank) ja JB sekä toisaalta BRD Groupe Société Générale SA (jäljempänä Société Générale) ja KC ja jotka koskevat luottosopimusten tiettyjen ehtojen kohtuuttomuutta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivin 93/13 johdanto-osan 10., 12., 21., 23. ja 24. perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”tehokkaampi kuluttajansuoja voidaan saavuttaa ottamalla käyttöön yhdenmukaiset kohtuuttomia ehtoja koskevat säännöt; näitä sääntöjä on sovellettava kaikkiin elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisiin sopimuksiin; tämän vuoksi tämän direktiivin ulkopuolelle jätetään erityisesti työsopimukset, perintöoikeuksia koskevat sopimukset, perhelainsäädännön oikeuksia koskevat sopimukset sekä yhtiöiden perustamista ja yhtiöjärjestystä koskevat sopimukset,
– –
kansallisten lainsäädäntöjen nykytilassa voidaan suunnitella kuitenkin ainoastaan osittaista yhdenmukaistamista; tämä direktiivi kattaa erityisesti ainoastaan ne sopimusehdot, joista ei ole neuvoteltu erikseen; on tarpeen jättää jäsenvaltioille mahdollisuus perustamissopimusta asianmukaisesti noudattaen varmistaa kuluttajalle suojelun korkeampi taso tämän direktiivin säännöksiä tiukemmilla kansallisilla säännöksillä,
– –
jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet, jotta vältettäisiin kohtuuttomien ehtojen esiintyminen elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa; jos tällaisia ehtoja kuitenkin esiintyy sopimuksissa, ne eivät sido kuluttajaa, ja sopimus sitoo edelleen osapuolia samoin ehdoin, jos sopimus voi olla olemassa ilman kohtuuttomia ehtoja,
– –
henkilöillä ja järjestöillä, joilla kansallisen lainsäädännön mukaisesti on laillinen etu suojella kuluttajia, on oltava mahdollisuus ryhtyä oikeudellisiin toimiin yleisesti kuluttajasopimuksissa käytettäviksi tarkoitettujen ehtojen, ja erityisesti kohtuuttomien ehtojen osalta, joko saattamalla asia tuomioistuimen tai sellaisen hallintoviranomaisen käsiteltäväksi, jolla on toimivalta antaa ratkaisu valituksesta tai ryhtyä aiheellisiin oikeudellisiin toimiin asiassa; tämä mahdollisuus ei kuitenkaan merkitse yleisten ehtojen ennakkovalvontaa talouden eri aloilla,
jäsenvaltioiden tuomioistuimilla tai hallintoviranomaisilla on oltava käytettävissään riittävät ja tehokkaat keinot kuluttajasopimusten kohtuuttomien ehtojen soveltamisen lopettamiseksi”.
Kyseisen direktiivin 2 artiklan b alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
b)
’kuluttajalla’ jokaista luonnollista henkilöä, joka tämän direktiivin kattamia sopimuksia tehdessään ei harjoita ammatti- tai liiketoimintaa;
– –”
Mainitun direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on säädettävä, että elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisen sopimuksen kohtuuttomat ehdot eivät sido kuluttajia niiden kansallisen lainsäädännön mukaisesti ja että sopimus jää muilta osin osapuolia sitovaksi, jos sopimus voi olla olemassa ilman kohtuuttomia ehtoja.”
Saman direktiivin 7 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on kuluttajien ja kilpailevien elinkeinonharjoittajien edun vuoksi varmistettava, että on olemassa riittäviä ja tehokkaita keinoja kohtuuttomien ehtojen käytön lopettamiseksi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa.
2.   Edellä 1 kohdassa tarkoitetut keinot sisältävät säännöksiä, joiden mukaisesti henkilöt ja järjestöt, joilla on kansallisen lainsäädännön mukaisesti laillinen etu suojella kuluttajia, voivat kansallisen lainsäädännön mukaisesti saattaa asian käsiteltäväksi tuomioistuimessa tai toimivaltaisessa viranomaisessa, jotka voivat päättää, ovatko yleiseen käyttöön laaditut sopimusehdot luonteeltaan kohtuuttomia ja käyttää riittäviä ja tehokkaita keinoja tällaisten ehtojen käytön lopettamiseksi.”
Direktiivin 93/13 8 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat antaa tai pitää voimassa tämän direktiivin soveltamisalalla perustamissopimuksen mukaisia tiukempia säännöksiä varmistaakseen kuluttajalle suojelun korkeamman tason.”
Kyseisen direktiivin 10 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Näitä säännöksiä sovelletaan kaikkiin 31 päivän joulukuuta 1994 jälkeen tehtyihin sopimuksiin.”
Romanian oikeus
Elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisten sopimusten kohtuuttomista ehdoista 6.11.2000 annetun lain nro 193/2000 (Legea nr. 193/2000 privind clauzele abuzive din contractele încheiate între profesioniști şi consumatori), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasioissa (jäljempänä laki nro 193/2000), 1 §:n 3 momentissa säädetään seuraavaa:
”Elinkeinonharjoittajat eivät saa ottaa kohtuuttomia sopimusehtoja kuluttajien kanssa tekemiinsä sopimuksiin.”
Kyseisen lain 2 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”’Kuluttajalla’ tarkoitetaan jokaista luonnollista henkilöä tai luonnollisten henkilöiden ryhmän muodostamaa yhdistystä, joka toimii tämän lain soveltamisalaan kuuluvan sopimuksen yhteydessä sellaisissa tarkoituksissa, jotka eivät kuulu sen liiketoiminnan, teollisen toiminnan, tuotantotoiminnan, käsityötoiminnan eivätkä ammattitoiminnan piiriin.”
Mainitun lain 6 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Sopimukseen sisältyvillä ja joko tapauskohtaisesti tai laillisesti valtuutettujen elinten välityksellä kohtuuttomiksi todetuilla sopimusehdoilla ei ole vaikutuksia kuluttajaan nähden, ja sopimus jatkuu kuluttajan suostumuksella vain, jos se on mahdollista vielä mainittujen ehtojen poistamisen jälkeen.”
Saman lain 12 §:n 4 momentissa säädetään seuraavaa:
”Se, mitä 1–3 momentissa säädetään, ei rajoita kohtuuttoman ehdon sisältävästä vakiosopimuksesta kärsivän kuluttajan oikeutta vedota sopimusehdon pätemättömyyteen kanteessa tai liitännäisesti laissa säädetyin edellytyksin.”
Lain nro 193/2000 14 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Kuluttajilla, joille on aiheutunut haittaa tämän lain säännösten vastaisesti tehdystä sopimuksesta, on oikeus saattaa asiansa tuomioistuimeen siviilikoodeksin ja siviiliprosessikoodeksin säännösten mukaisesti.”
Vuoden 1864 siviilikoodeksin (Codul civil), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasioiden tosiseikkoihin, 993 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Jokaisella, joka luulee olevansa velallinen ja erehdyksessä maksaa velan, on oikeus vaatia summa takautuvasti velkojalta.
Kyseinen oikeus lakkaa, jos velkoja on vilpittömässä mielessä lakkauttanut saamistodistuksensa; maksaja voi tällöin vaatia maksua varsinaiselta velalliselta.”
Kyseisen koodeksin 994 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Jos maksun saaja oli vilpillisessä mielessä, hänen on palautettava sekä pääoma että korot tai pääoman tuotto maksupäivästä lähtien laskettuna.”
Mainitun koodeksin 1092 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Maksu edellyttää velan olemassaoloa; aiheettomasti maksettu määrä on palautettava.”
Vanhentumisajoista 10.4.1958 annetun asetuksen nro 167 (Decretul nr. 167 privitor la prescripţia extinctivă), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasioissa, 1 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Maksua koskeva kanneoikeus lakkaa vanhentuneena, jos kannetta ei ole nostettu laissa säädetyssä määräajassa.
Päävaatimusta koskevan kanneoikeuden lakkaaminen merkitsee liitännäisoikeuksia koskevan kanneoikeuden lakkaamista.”
Kyseisen asetuksen 2 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Oikeustoimen pätemättömyyteen voidaan vedota milloin tahansa kanteella tai liitännäisesti.”
Kyseisen asetuksen 7 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Vanhentumisaika alkaa kulua siitä päivästä, jona kanneoikeus tai oikeus vaatia pakkotäytäntöönpanoa syntyy.
Niiden velvoitteiden osalta, jotka on täytettävä velkojan vaatimuksesta tai joiden täyttämiselle varattua määräaikaa ei ole vahvistettu, vanhentumisaika alkaa kulua siitä päivästä, jona oikeussuhde syntyy.”
Saman asetuksen 8 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Lainvastaisesta menettelystä aiheutuneiden vahinkojen korvaamista koskevan kanneoikeuden vanhentumisaika alkaa kulua siitä päivästä, jona vahinkoa kärsinyt henkilö sai tiedon tai hänen olisi pitänyt saada tieto sekä vahingosta että siitä vastuussa olevasta henkilöstä.
Edellisen momentin säännöksiä sovelletaan myös perusteettoman edun tapauksessa.”
Pääasiat ja ennakkoratkaisukysymykset
Asia C-698/18
JB teki 26.6.2008 Raiffeisen Bankin kanssa luottosopimuksen, joka koski 4168,41 euron henkilökohtaisen luoton myöntämistä 84 kuukauden ajaksi, joka päättyi vuonna 2015, jolloin kyseinen henkilö maksoi luoton takaisin kokonaisuudessaan.
Koska JB katsoi, että tietyt sopimusehdot olivat kohtuuttomia, hän nosti joulukuussa 2016 Judecătoria Târgu Mureşissa (Târgu Mureșin ensimmäisen asteen tuomioistuin, Romania) kanteen, jossa hän vaati kyseisten ehtojen toteamista kohtuuttomiksi, niiden perusteella maksettujen määrien palauttamista sekä lakisääteisten korkojen maksamista.
Raiffeisen Bank esitti puolustuksekseen JB:n asiavaltuuden puuttumista koskevan oikeudenkäyntiväitteen, jonka mukaan JB ei kansallisen säännöstön mukaan ollut mainitun kanteen nostamisajankohtana enää kuluttajan asemassa, koska kyseessä olevan luottosopimuksen osapuolten väliset suhteet olivat kyseisenä ajankohtana päättyneet ja koska kyseisen sopimuksen voimassaolo oli päättynyt edellisenä vuonna sen tultua kokonaan täytetyksi.
Judecătoria Târgu Mureş hyväksyi JB:n kanteen. Sen mukaan JB oli ollut kuluttajan asemassa silloin, kun kyseinen luottosopimus tehtiin, eikä se, että kyseisen sopimuksen vaikutukset olivat toteutuneet täysimääräisesti, ollut esteenä mainitun sopimuksen ehtojen väitetyn kohtuuttomuuden tutkimiselle. Kyseinen tuomioistuin katsoi, että kansalliseen säännöstöön perustuvat vaatimukset täyttyivät eli että kyseisistä ehdoista ei ollut neuvoteltu suoraan kuluttajan kanssa ja että niistä aiheutui kuluttajan vahingoksi ja vastoin lojaliteettiperiaatteen vaatimuksia huomattava epätasapaino osapuolten oikeuksien ja velvollisuuksien välille. Kyseinen tuomioistuin katsoi ensin, ettei kohtuuttomaksi todetulla sopimusehdolla voitu luoda velvollisuuksia kuluttajalle, ja rinnasti sitten tämän suhteellisen tehottomuuden ehdottomaan pätemättömyyteen ja velvoitti Raiffeisen Bankin restitutio in integrum ‑periaatteen mukaisesti palauttamaan JB:n kohtuuttomiksi todettujen ehtojen nojalla maksamat määrät laillisine korkoineen, jotka lasketaan siitä päivästä, jolloin Raiffeisen Bank oli saanut kyseiset määrät, siihen saakka, kunnes ne tosiasiallisesti palautetaan.
Raiffeisen Bank valitti ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen ja toisti väitteensä, jonka mukaan JB oli menettänyt kuluttajan asemansa ennen kanteen nostamista sen seurauksena, että kyseisen luottosopimuksen voimassaolo oli päättynyt sen tultua kokonaan täytetyksi.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että Romanian tuomioistuinten vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kohtuuttomien ehtojen suhteellinen tehottomuus rinnastuu ehdottomaan pätemättömyyteen. Se esittää myös, että lain nro 193/2000 12 §:n 4 momentin säännöksistä ilmenee, että kuluttaja, joka haluaa vedota sopimusehdon kohtuuttomuuteen, voi käyttää pätemättömyyttä koskevaa, yleisten säännösten mukaista oikeussuojakeinoa. Romanialaisilla tuomioistuimilla on sen mukaan kuitenkin erilaisia lähestymistapoja sen osalta, säilyttääkö kokonaan täytetyn sopimuksen osapuoli kuluttajan asemansa ja näin ollen oikeutensa nostaa kohtuuttomaksi todettujen ehtojen nojalla tehtyjä suorituksia koskeva palauttamiskanne.
Yhtäältä alempien tuomioistuinten noudattaman lähestymistavan mukaan on niin, että kun otetaan huomioon se, että oikeus nostaa ehdottoman pätemättömyyden toteamista koskeva kanne ei Romanian oikeuden mukaan vanhene, direktiivissä 93/13 tarkoitetun kuluttajan aseman ei voida katsoa lakkaavan sopimuksen kokonaan täyttämisen seurauksena vaan kuluttaja voi milloin tahansa vedota kohtuuttomien ehtojen ehdottomaan pätemättömyyteen kanteella tai liitännäisesti. Saman lähestymistavan mukaan kuluttajalla on oikeus nostaa palauttamiskanne kolmen vuoden määräajassa, joka alkaa kulua kohtuuttomien ehtojen pätemättömyyden toteamisesta, kuten pätemättömyyttä koskevissa yleissäännöksissä säädetään.
Toisaalta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, että Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (ylin tuomioistuin, Romania) on omaksunut erilaisen kannan, jonka mukaan sopimusehtojen kohtuuttomuuden toteamisesta määrättävä seuraamus on sui generis ja johtaa sopimusehtojen tulevaisuuteen kohdistuvien vaikutusten lakkaamiseen kyseenalaistamatta jo tehtyjä suorituksia.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan on mahdollista omaksua tulkinta, jolla kuluttajansuojan korkeaa tasoa koskeva periaate ja oikeusvarmuuden periaate voidaan saattaa tasapainoon. Sen mukaan ajankohta, jona kyseinen sopimus päättyy eli jolloin kuluttaja vapautuu kaikista velvoitteistaan elinkeinonharjoittajaa kohtaan, eikä hänen siis voida enää katsoa olevan elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli, on se objektiivinen ajankohta, josta lähtien kuluttajan täytyi tietää tai hänen olisi pitänyt tietää kyseisen sopimuksen ehdon tai ehtojen kohtuuttomuudesta ja josta alkaa kulua varallisuusoikeuksia koskevan kanteen, mukaan lukien palauttamiskanne, nostamiseen sovellettava kolmen vuoden vanhentumisaika.
Tällaisella lähestymistavalla estetään ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan se, että kolmen vuoden vanhentumisajan alkaminen riippuu pelkästään kuluttajan tahdosta, mutta se ei vaikuta kuluttajan mahdollisuuteen vaatia milloin tahansa elinkeinonharjoittajan kanssa tehdyn sopimuksen sopimusehtojen kohtuuttomuuden toteamista ja kiinnittää siten elinkeinonharjoittajien huomion kyseisten ehtojen lainvastaisuuteen.
Nyt käsiteltävässä asiassa JB nosti kanteen Raiffeisen Bankin kanssa tehdyn luottosopimuksen sopimusehtojen kohtuuttomuuden ja niiden ehdottoman pätemättömyyden toteamiseksi sekä perusteettomasti maksettujen määrien palauttamiseksi lähes vuosi kyseisen sopimuksen päättymisen jälkeen eli toisin sanoen varallisuusoikeuksia koskevan kanteen nostamiseen sovellettavassa, yleisten säännösten mukaisessa kolmen vuoden määräajassa.
Asia C-699/18
KC ja eräs toinen osapuoli tekivät 28.5.2003 Société Généralen kanssa luottosopimuksen 17000 euron henkilökohtaisen luoton myöntämisestä 120 kuukaudeksi. Sopimus päättyi ennenaikaiseen takaisinmaksuun.
KC katsoi, että kyseisen sopimuksen tietyt ehdot olivat asiaa koskevien kansallisten säännösten perusteella kohtuuttomia, ja nosti heinäkuussa 2016 Judecătoria Târgu Mureşissa kanteen, jossa hän vaati kyseisten ehtojen kohtuuttomuuden toteamista. KC vaati mainittujen ehtojen toteamista pätemättömäksi, niiden nojalla maksettujen määrien palauttamista sekä lakisääteisten korkojen maksamista siitä päivästä lähtien, jolloin Société Générale sai kyseiset määrät, niiden tosiasialliseen palauttamiseen saakka.
Société Générale esitti oikeudenkäyntiväitteen, jonka mukaan KC:llä ei ollut kuluttajasopimusten kohtuuttomia ehtoja koskevan kansallisen lainsäädännön mukaan asiavaltuutta. Sen mukaan KC ei ollut kanteen nostamisajankohtana enää kuluttajan asemassa, koska kyseisenä ajankohtana osapuolten väliset suhteet olivat päättyneet ja koska kyseessä olevan sopimuksen voimassaolo oli päättynyt 11 vuotta aikaisemmin ennenaikaisen takaisinmaksun seurauksena.
Judecătoria Târgu Mureş hyväksyi KC:n kanteen osittain. Kyseinen tuomioistuin katsoi, että KC oli ollut kuluttajan asemassa tehdessään luottosopimuksen Société Généralen kanssa ja että se, että kyseisen sopimuksen vaikutukset olivat kokonaisuudessaan toteutuneet, ei estänyt direktiivissä 93/13 edellytettyä kyseisen sopimuksen ehtojen väitetyn kohtuuttomuuden tutkimista, joten KC:tä vastaan ei voitu vedota siihen, että hän oli hyväksynyt kyseisen luottosopimuksen kaikki ehdot ja täyttänyt ne. Kyseinen tuomioistuin katsoi, että sovellettavaan kansalliseen säännöstöön perustuvat vaatimukset olivat täyttyneet eli että kyseisen sopimuksen ehtoja ei ollut neuvoteltu suoraan kuluttajan kanssa ja että ne aiheuttivat kuluttajan vahingoksi ja vastoin lojaliteettiperiaatteen vaatimuksia huomattavan epätasapainon osapuolten oikeuksien ja velvollisuuksien välille. Se päätti, että kyseiset ehdot eivät sitoneet kuluttajaa eikä niillä ollut vaikutuksia kuluttajaan nähden, ja katsoi, että sovellettava seuraamus oli kyseisten ehtojen ehdoton pätemättömyys. Ehdottoman pätemättömyyden taannehtivan vaikutuksen nojalla kyseinen tuomioistuin hyväksyi vaatimuksen kohtuuttomiksi todettujen ehtojen nojalla maksettujen määrien palauttamisesta laillisine korkoineen, jotka lasketaan kannekirjelmän jättämisajankohdasta alkaen.
Société Générale on valittanut ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen ja toistanut väitteensä, jonka mukaan KC oli menettänyt kuluttajan asemansa ennen kanteen nostamista sen seurauksena, että kyseessä olevan luottosopimuksen voimassaolo oli päättynyt 11 vuotta aikaisemmin ennenaikaisen takaisinmaksun seurauksena. Société Générale vetoaa myös perusteluihin, jotka koskevat kansallisessa säännöstössä sopimusehdon väitetyn kohtuuttomuuden toteamiselle asetettuja vaatimuksia.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on päättänyt saattaa asian unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi asiassa C-699/18 samoista syistä, jotka on esitetty asian C-698/18 osalta.
Se korostaa kuitenkin, että KC nosti kanteen, jossa se vaati kyseessä olevan luottosopimuksen ehtojen toteamista kohtuuttomiksi, 11 vuotta sopimuksen voimassaolon päättymisestä eli sen jälkeen, kun kansallisen lainsäätäjän varallisuusoikeutta koskevan kanneoikeuden käyttämiselle säätämä yleisten säännösten mukainen kolmen vuoden vanhentumisaika oli päättynyt.
Tässä tilanteessa Tribunalul Specializat Mureş (Mureșin erityistuomioistuin, Romania) on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat, asioissa C-698/18 ja C-699/18 identtisesti muotoillut ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Sallitaanko [direktiivin 93/13] säännöksissä, erityisesti kyseisen direktiivin johdanto-osan 12., 21. ja 23. perustelukappaleessa, 2 artiklan b alakohdassa, 6 artiklan 1 kohdassa, 7 artiklan 2 kohdassa ja 8 artiklassa prosessiautonomian periaatteen sekä vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteen mukaisesti oikeussuojakeinojen kokonaisuus, joka koostuu tavanomaisen menettelyn mukaisesta kanteesta, jota ei koske vanhentumisaika ja jossa vaaditaan toteamaan joidenkin kuluttajasopimuksiin sisältyvien sopimusehtojen kohtuuttomuus, ja yksittäisestä varallisuusoikeuksia koskevasta, tavanomaisen menettelyn mukaisesta kanteesta, jota koskee vanhentumisaika ja jolla tavoitellaan [mainitun] direktiivin päämäärää poistaa kaikkien kuluttajan kannalta kohtuuttomaksi todetun sopimusehdon nojalla syntyneiden ja täytettyjen velvoitteiden vaikutukset?
2)
Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, ovatko samat säännökset esteenä siviilioikeudellisten oikeussuhteiden varmuutta koskevan periaatteen soveltamiseen perustuvalle tulkinnalle, jonka mukaan objektiivinen ajankohta, josta lähtien kuluttajan täytyi tietää tai hänen olisi pitänyt tietää kohtuuttoman sopimusehdon olemassaolosta, on ajankohta, jona luottosopimuksen, jossa hän oli kuluttajan asemassa, voimassaolo on päättynyt?”
Asiat C-698/18 ja C-699/18 yhdistettiin unionin tuomioistuimen presidentin 12.12.2018 antamalla määräyksellä kirjallista ja suullista käsittelyä sekä tuomion antamista varten.
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Unionin tuomioistuimen toimivalta ja ennakkoratkaisukysymysten tutkittavaksi ottaminen
Ensinnäkin on muistutettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on yhtäältä niin, että unionin tuomioistuimella on toimivalta tulkita unionin oikeutta ainoastaan siltä osin kuin on kyse sen soveltamisesta jäsenvaltiossa tämän Euroopan unioniin liittymisen jälkeen (määräys 3.7.2014, Tudoran,
C-92/14
,
EU:C:2014:2051
,
kohta).
Toisaalta on niin, että koska direktiiviä 93/13 sovelletaan sen 10 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan mukaan ainoastaan 31.12.1994, jolloin sen täytäntöönpanon määräaika päättyi, jälkeen tehtyihin sopimuksiin, pääasiassa kyseessä olevien sopimusten tekemispäivät on otettava huomioon, kun ratkaistaan, voidaanko kyseistä direktiiviä soveltaa kyseisiin sopimuksiin, mutta ajanjaksolla, jolla kyseiset sopimukset tuottavat oikeusvaikutuksia, ei ole merkitystä (määräys 3.7.2014, Tudoran,
C-92/14
,
EU:C:2014:2051
,
kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa on mainittava, että Romania liittyi unioniin 1.1.2007, kun taas asiassa C-698/18 kyseessä oleva luottosopimus tehtiin 26.6.2008 ja asiassa C-699/18 kyseessä oleva luottosopimus 28.5.2003.
Niinpä direktiiviä 93/13 sovelletaan ratione temporis asian C-698/18 pääasiassa. Sen sijaan sitä ei sovelleta ratione temporis asian C-699/18 pääasiassa.
Toiseksi on mainittava, että asian C-698/18 osalta on tutkittava Romanian hallituksen väite, jonka mukaan vastaus toiseen kysymykseen riippuu yksinomaan kansallisen lainsäädännön säännösten tulkinnasta ja soveltamisesta.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklassa tarkoitetussa menettelyssä, joka perustuu kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen tehtävien selkeään jakoon, yksinomaan kansallinen tuomioistuin on toimivaltainen toteamaan sen ratkaistavaksi saatetun riita-asian tosiseikat ja arvioimaan niitä sekä tulkitsemaan ja soveltamaan kansallista lainsäädäntöä. Samalla tavoin yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, ovatko sen unionin tuomioistuimelle esittämät kysymykset tarpeellisia ja onko niillä merkitystä asian kannalta. Jos esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimen on siten lähtökohtaisesti ratkaistava ne (tuomio 26.5.2011, Stichting Natuur en Milieu ym.,
C-165/09–C-167/09
,
EU:C:2011:348
,
kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että asiassa C-698/18 esitetyt kysymykset koskevat lähinnä sitä, onko Romanian oikeus, joka koskee kuluttajasopimusten kohtuuttomien ehtojen alalla nostettaviin kanteisiin sovellettavia vanhentumisaikoja, yhteensopiva useiden direktiivin 93/13 säännösten ja unionin oikeuden yleisten periaatteiden kanssa, eivätkä pääasian asiakysymystä tai kansallisen lainsäädännön säännösten tulkintaa ja soveltamista.
Tässä tilanteessa unionin tuomioistuin yhtäältä on toimivaltainen vastaamaan asiassa C-698/18 esitettyihin kysymyksiin, ja ne voidaan ottaa tutkittaviksi, mutta toisaalta se ei ole toimivaltainen vastaamaan asiassa C-699/18 esitettyihin kysymyksiin.
Ensimmäinen kysymys asiassa C-698/18
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 93/13 2 artiklan b alakohtaa, 6 artiklan 1 kohtaa ja 7 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa säädetään, ettei kannetta, jossa vaaditaan elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan väliseen sopimukseen sisältyvän kohtuuttoman ehdon pätemättömyyden toteamista, koske vanhentumisaika, mutta jossa asetetaan vanhentumisaika kanteelle, jolla vedotaan niihin tällaisen toteamuksen vaikutuksiin, jotka koskevat maksettujen määrien palauttamista.
Aluksi on muistutettava, että direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on säädettävä, että elinkeinonharjoittajan kuluttajan kanssa tekemän sopimuksen kohtuuttomat ehdot eivät sido kuluttajia niiden kansallisen lainsäädännön mukaisesti.
Kun otetaan huomioon sen yleisen edun luonne ja merkityksellisyys, johon direktiivissä 93/13 kuluttajille taattu suojelu perustuu, direktiivin 6 artiklan on katsottava olevan sellaisia kansallisia sääntöjä vastaava normi, jotka kuuluvat kansallisen oikeusjärjestyksen perusteisiin (tuomio 20.9.2018, OTP Bank ja OTP Faktoring,
C-51/17
,
EU:C:2018:750
,
kohta).
Kun otetaan huomioon myös kuluttajien suojelun muodostaman yleisen edun luonne ja merkityksellisyys, direktiivissä 93/13 velvoitetaan – kuten sen 7 artiklan 1 kohdasta, luettuna yhdessä direktiivin johdanto-osan 24. perustelukappaleen kanssa, ilmenee – jäsenvaltiot säätämään riittävistä ja tehokkaista keinoista kohtuuttomien ehtojen käytön lopettamiseksi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa (tuomio 30.4.2014, Kásler ja Káslerné Rábai,
C-26/13
,
EU:C:2014:282
,
kohta ja tuomio 21.12.2016, Gutiérrez Naranjo ym.,
C‑154/15, C-307/15 ja C-308/15
,
EU:C:2016:980
,
kohta).
Tästä syystä kansallisten tuomioistuinten on jätettävä soveltamatta kohtuutonta sopimusehtoa, jotta ehdolla ei olisi sitovia vaikutuksia kuluttajaan nähden, ellei kuluttaja vastusta tätä (ks. vastaavasti tuomio 7.11.2019, Profi Credit Polska,
C‑419/18 ja C-483/18
,
EU:C:2019:930
,
kohta).
Tästä seuraa unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan, että direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että on lähtökohtaisesti katsottava, ettei kohtuuttomaksi todettu sopimusehto ole koskaan ollut olemassa, minkä vuoksi sillä ei voi olla vaikutuksia kuluttajaan nähden. Siitä, että tällainen ehto todetaan kohtuuttomaksi tuomioistuimessa, on siten lähtökohtaisesti seurattava sen oikeudellisen ja tosiasiallisen tilanteen palauttaminen, jossa kuluttaja olisi, jos tällaista ehtoa ei olisi ollut olemassa. Tämä merkitsee sitä, että kansallisen tuomioistuimen velvollisuus sivuuttaa kohtuuton sopimusehto, joka velvoittaa perusteettomiksi osoittautuvien summien maksamiseen, sisältää lähtökohtaisesti sen, että nämä määrät on vastaavasti palautettava (tuomio 21.12.2016, Gutiérrez Naranjo ym.,
C-154/15, C-307/15 ja C-308/15
,
EU:C:2016:980
,
ja
kohta).
On totta, että oikeuskäytännön mukaan direktiivillä 93/13 kuluttajille taattu suoja on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jolla kansallista tuomioistuinta kielletään tietyn vanhentumisajan päätyttyä toteamasta elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan väliseen sopimukseen sisällytetyn ehdon kohtuuttomuutta (tuomio 21.11.2002, Cofidis,
C-473/00
,
EU:C:2002:705
,
kohta).
Unionin tuomioistuin on kuitenkin jo todennut, ettei kuluttajan suoja ole absoluuttinen (tuomio 21.12.2016, Gutiérrez Naranjo ym.,
C-154/15, C-307/15 ja C-308/15
,
EU:C:2016:980
,
kohta) ja että oikeusvarmuutta edistävien kohtuullisten preklusiivisten määräaikojen asettaminen oikeussuojakeinojen käyttämiselle on unionin oikeuden mukaista (tuomio 6.10.2009, Asturcom Telecomunicaciones,
C-40/08
,
EU:C:2009:615
,
kohta ja tuomio 21.12.2016, Gutiérrez Naranjo ym.,
C-154/15, C-307/15 ja C-308/15
,
EU:C:2016:980
,
kohta).
Tältä osin on mainittava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun asiaa koskevia unionin säännöksiä ei ole annettu, oikeussuojakeinoja tuomioistuimissa koskevat menettelysäännöt, joilla pyritään turvaamaan unionin oikeuteen perustuvat yksityisten oikeudet, annetaan jäsenvaltioiden menettelyllistä autonomiaa koskevan periaatteen nojalla kunkin jäsenvaltion sisäisessä oikeusjärjestyksessä, edellyttäen kuitenkin, että nämä menettelysäännöt eivät yhtäältä saa olla epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen perustuvia vaatimuksia (vastaavuusperiaate), eivätkä ne toisaalta saa olla sellaisia, että unionin oikeusjärjestyksessä vahvistettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa (tehokkuusperiaate) (ks. mm. tuomio 26.10.2006, Mostaza Claro,
C-168/05
,
EU:C:2006:675
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Asiassa C-698/18 esitettyyn ensimmäiseen kysymykseen on siten vastattava, että direktiivin 93/13 2 artiklan b alakohtaa, 6 artiklan 1 kohtaa ja 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa säädetään, ettei kannetta, jossa vaaditaan elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan väliseen sopimukseen sisältyvän kohtuuttoman ehdon pätemättömyyden toteamista, koske vanhentumisaika, mutta jossa asetetaan vanhentumisaika kanteelle, jolla vedotaan niihin tällaisen toteamuksen vaikutuksiin, jotka koskevat maksettujen määrien palauttamista, kunhan vanhentumisaika ei ole epäedullisempi kuin samankaltaisia jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen perustuvia vaatimuksia koskeva vanhentumisaika (vastaavuusperiaate) ja kunhan se ei tee unionin oikeusjärjestyksessä, tarkemmin sanottuna direktiivissä 93/13, taattujen oikeuksien käyttämisestä käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa (tehokkuusperiaate).
Toinen kysymys asiassa C-698/18
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään lähinnä sitä, onko direktiivin 93/13 2 artiklan b alakohtaa, 6 artiklan 1 kohtaa ja 7 artiklan 1 kohtaa sekä vastaavuusperiaatetta, tehokkuusperiaatetta ja oikeusvarmuuden periaatetta tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että tuomioistuin tulkitsee kansallista säännöstöä siten, että kanteeseen, joka koskee kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välisen sopimuksen kohtuuttoman ehdon perusteella aiheettomasti maksettujen määrien palauttamista, sovelletaan kolmen vuoden vanhentumisaikaa, joka alkaa kulua siitä ajankohdasta, jona kyseinen sopimus on kokonaan täytetty, siten että kuluttajan katsotaan kyseisestä ajankohdasta lähtien olleen tietoinen sopimusehdon kohtuuttomuudesta.
Ensinnäkin on todettava tehokkuusperiaatteen osalta, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sitä, tekeekö kansallinen sääntö unionin oikeuden soveltamisen mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi, on tarkasteltava ottamalla huomioon kyseisen säännön merkitys koko menettelyssä, menettelyn kulku sekä sen erityispiirteet eri kansallisissa elimissä. Huomioon on tällöin tarvittaessa otettava kansallisen tuomioistuinjärjestelmän perustana olevat periaatteet, joita ovat muun muassa puolustautumisoikeuksien suojaaminen, oikeusvarmuuden periaate sekä menettelyn moitteeton kulku (tuomio 26.6.2019, Addiko Bank,
C-407/18
,
EU:C:2019:537
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nämä seikat on otettava huomioon pääasiassa kyseessä olevan vanhentumisajan ominaispiirteiden arvioinnissa. Kuten julkisasiamies esittää ratkaisuehdotuksensa 70 kohdassa, kyseisessä arvioinnissa on tutkittava muun muassa vanhentumisajan kesto ja sen soveltamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt, mukaan lukien säännöt vanhentumisajan kulumisen käynnistymisestä (ks. myös analogisesti tuomio 29.10.2015, BBVA,
C-8/14
,
EU:C:2015:731
,
kohta).
Tältä osin unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että oikeusvarmuuden edistämiseksi oikeussuojakeinojen käyttämiselle asetettavat kohtuulliset preklusiiviset määräajat eivät ole omiaan tekemään unionin oikeusjärjestyksessä annettujen oikeuksien käyttämistä käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi, jos tällaiset määräajat ovat käytännössä riittäviä niin, että kuluttaja ehtii tehokkaasti valmistella ja käyttää oikeussuojakeinoa (tuomio 29.10.2015, BBVA,
C-8/14
,
EU:C:2015:731
,
ja
kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin mainitsee, että kyse on yleisten säännösten mukaisen kolmen vuoden vanhentumisajan, joka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suosiman tulkinnan mukaan alkaa kulua siitä, kun elinkeinonharjoittajan kanssa tehty sopimus on kokonaan täytetty, soveltamisesta kanteeseen, jolla vedotaan niihin kohtuuttoman ehdon pätemättömäksi toteamisen vaikutuksiin, jotka koskevat tehtyjen suoritusten palauttamista. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan tällainen alkamisajankohta on päivä, jona kuluttajan täytyi tai olisi täytynyt tietää kyseisen sopimuksen yhden tai useamman ehdon kohtuuttomuudesta.
Jos kolmen vuoden vanhentumisajasta on säädetty ja se on tiedossa etukäteen, se vaikuttaisi lähtökohtaisesti olevan käytännössä riittävän pitkä, jotta kuluttaja ehtii tehokkaasti valmistella ja käyttää oikeussuojakeinoa.
On kuitenkin niin, että koska vanhentumisaika alkaa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suosiman kansallisen oikeuden tulkinnan mukaan kulua ajankohdasta, jona sopimus on kokonaan täytetty, on otettava huomioon se, että on mahdollista, etteivät kuluttajat tiedä elinkeinonharjoittajan kanssa tehdyn sopimuksen ehdon olevan kohtuuton tai eivät miellä direktiiviin 93/13 perustuvien oikeuksiensa laajuutta (ks. vastaavasti tuomio 13.9.2018, Profi Credit Polska,
C‑176/17
,
EU:C:2018:711
,
kohta) edes silloin, kun sopimus on kokonaan täytetty, tai tämän jälkeen.
Tältä osin on lisäksi huomautettava, että direktiivillä 93/13 toteutettu suojajärjestelmä perustuu ajatukseen siitä, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli sekä neuvotteluaseman että tietojen puolesta, mikä johtaa kuluttajan sitoutumaan elinkeinonharjoittajan ennakolta laatimiin sopimusehtoihin ilman, että hän voisi vaikuttaa niiden sisältöön (tuomio 19.12.2019, Bondora,
C-453/18 ja C-494/18
,
EU:C:2019:1118
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kun otetaan huomioon tämä seikka ja kuluttajan heikompi asema, on katsottava, että kolmen vuoden vanhentumisaika, joka alkaa kulua ajankohdasta, jona sopimus on kokonaan täytetty, ei ole omiaan takaamaan kuluttajalle tehokasta suojaa, koska määräaika saattaa päättyä jo ennen kuin kuluttaja voi saada tiedon kyseiseen sopimukseen sisältyvän ehdon kohtuuttomuudesta. Tällaisella vanhentumisajalla tehdään siten kuluttajalle direktiivillä 93/13 annettujen oikeuksien käyttäminen suhteettoman vaikeaksi.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tarkastelemasta perustelusta, jonka mukaan kuluttaja menettää kuluttajan asemansa, kun sopimus on kokonaan täytetty, ei voida tehdä muuta päätelmää.
Tässä yhteydessä on mainittava, että kuten direktiivin 93/13 johdanto-osan kymmenennessä perustelukappaleessa todetaan, kohtuuttomia ehtoja koskevia yhdenmukaisia sääntöjä on sovellettava ”kaikkiin sopimuksiin”, jotka on tehty ”elinkeinonharjoittajan” ja ”kuluttajan” välillä, sellaisina kuin nämä on määritelty direktiivin 2 artiklan b ja c alakohdassa (tuomio 21.3.2019, Pouvin ja Dijoux,
C‑590/17
,
EU:C:2019:232
,
kohta).
Direktiivin 93/13 2 artiklan b alakohdan mukaan ”kuluttajalla” tarkoitetaan jokaista luonnollista henkilöä, joka kyseisen direktiivin kattamia sopimuksia tehdessään ei harjoita ammatti- tai liiketoimintaa (tuomio 21.3.2019, Pouvin ja Dijoux,
C-590/17
,
EU:C:2019:232
,
kohta).
Tältä osin on todettava, että direktiivin 93/13 2 artiklan b alakohdassa oleva kuluttajan käsitteen määritelmä ei sisällä mitään sellaista, minkä perusteella voitaisiin määrittää, millä hetkellä sopimuspuoli lakkaa olemasta kyseisessä direktiivissä tarkoitettu kuluttaja eikä siten voi enää vedota sillä annettavaan suojaan.
Kyseistä säännöstä on kuitenkin tulkittava direktiivillä 93/13 käyttöön otetun suojajärjestelmän asiayhteydessä siten, että huomioon otetaan edellä 67 kohdassa mainittu ajatus siitä, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli.
Kuten julkisasiamies on esittänyt ratkaisuehdotuksensa 57 kohdassa, kyseessä olevan sopimuksen täyttäminen ei muuta taannehtivasti sitä, että kuluttaja oli sopimuksen tekoajankohtana tällaisessa heikommassa asemassa. Näin ollen direktiivillä 93/13 kuluttajalle annetun suojan rajoittaminen pelkästään sopimuksen täyttämisaikaan siten, että sopimuksen kokonaan täyttäminen sulkee pois kuluttajan mahdollisuuden vedota tähän suojaan, ei ole sovitettavissa yhteen kyseisellä direktiivillä käyttöön otetun suojajärjestelmän kanssa. Tällaista rajoitusta ei voida hyväksyä – kuten Puolan hallitus väittää – etenkään sellaisten sopimusten yhteydessä, jotka kauppasopimusten tavoin täytetään välittömästi sopimusten tekemisen jälkeen tai tekemishetkellä, koska silloin kuluttajille ei jää kohtuullista määräaikaa tällaisissa sopimuksissa mahdollisesti olevien kohtuuttomien ehtojen riitauttamiseen.
Tästä seuraa, että direktiivin 93/13 2 artiklan b alakohdassa olevaa kuluttajan käsitettä on tulkittava siten, että se, että sopimus on kokonaan täytetty, ei sulje pois sitä, että kyseisen sopimuksen osapuolta voidaan pitää kyseisessä säännöksessä tarkoitettuna kuluttajana.
Edellä esitetystä seuraa, että tehokkuusperiaate on esteenä sille, että palauttamisvaatimuksen esittämiseen sovelletaan kolmen vuoden vanhentumisaikaa, joka alkaa kulua siitä ajankohdasta, jona kyseessä oleva sopimus päättyy, riippumatta siitä, oliko kuluttaja – tai saattoiko hän kohtuudella olla – kyseisenä ajankohtana tietoinen sopimuksen ehdon kohtuuttomuudesta, johon hän vetoaa palauttamiskanteensa tueksi, koska tällaiset vanhentumissäännöt ovat omiaan tekemään tälle kuluttajalle direktiivillä 93/13 annettujen oikeuksien käyttämisen suhteettoman vaikeaksi.
Vastaavuusperiaate puolestaan edellyttää unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan, että kyseistä kansallista sääntöä sovelletaan samalla tavalla sekä unionin oikeuden rikkomiseen perustuviin kanteisiin että kansallisen oikeuden rikkomiseen perustuviin kanteisiin, joiden kohde ja perusta ovat samankaltaiset (tuomio 27.2.2014, Pohotovosť,
C-470/12
,
EU:C:2014:101
,
kohta).
Tältä osin vain kansallinen tuomioistuin, joka suoraan tuntee sovellettavat menettelysäännöt, voi tutkia kyseisten oikeussuojakeinojen samankaltaisuuden niiden kohteen, perusteen ja olennaisten piirteiden perusteella (tuomio 12.2.2015, Baczó ja Vizsnyiczai,
C-567/13
,
EU:C:2015:88
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnön perusteluista ilmenee, että Romanian tuomioistuinten vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kohtuuttomien ehtojen suhteellinen tehottomuus rinnastuu ehdottomaan pätemättömyyteen. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää viimeksi mainitun seikan osalta, että Romanian oikeudessa ehdottoman pätemättömyyden vaikutuksena on aikaisemman tilanteen palauttaminen vastavuoroisten sopimusten tapauksessa perusteettomien maksujen palauttamista koskevalla kanteella. Romanian oikeuden mukaan vanhentumisaika alkaa tällaisen kanteen nostamisen tapauksessa siitä ajankohdasta, jona tuomioistuin toteaa kyseisten kanteiden perusteen.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa sitä vastoin, että oikeusvarmuuteen liittyvistä syistä voitaisiin ajatella, että kuluttajan kanssa tehtyyn sopimukseen sisältyvän kohtuuttoman ehdon perusteella maksettujen määrien palauttamiselle asetettu määräaika alkaisi kulua siitä ajankohdasta, jona sopimus on kokonaan täytetty, eikä siitä päivästä, jona tuomioistuin toteaa kyseisen ehdon kohtuuttomaksi ja siten pätemättömäksi.
Tästä seuraa, että jos kyseessä olevat oikeussuojakeinot ovat samankaltaisia – minkä vain ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi tutkia –, kyseisen tuomioistuimen kaavailemalla ja edellisessä kohdassa tiivistetysti esitetyllä tulkinnalla vahvistettaisiin erilaiset menettelysäännöt, jotka ovat epäedullisemmat direktiivillä 93/13 säädettyyn suojajärjestelmään perustuville oikeussuojakeinoille. Kuten julkisasiamies on esittänyt ratkaisuehdotuksensa 84 kohdassa, tällaista erilaista kohtelua ei voida oikeuttaa oikeusvarmuuteen liittyvillä syillä.
Vaikka on totta, että vanhentumisajoilla pyritään takaamaan oikeusvarmuus (ks. vastaavasti tuomio 30.4.2020, Nelson Antunes da Cunha,
C-627/18
,
EU:C:2020:321
,
kohta), on yhtä lailla totta, että koska Romanian lainsäätäjä on katsonut, ettei oikeusvarmuuden periaate ole esteenä edellä 79 kohdassa tarkoitettuihin oikeussuojakeinoihin sovellettavalle vanhentumisajalle, ei voida katsoa, että kyseinen periaate olisi esteenä sille, että direktiivissä 93/13 säädettyyn suojajärjestelmään perustuviin oikeussuojakeinoihin sovelletaan vastaavuusperiaatteen nojalla samaa vanhentumisaikaa.
Edellä esitetystä seuraa, että jollei siitä, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tutkii edellä mainittujen oikeussuojakeinojen samankaltaisuuden, muuta seuraa, vastaavuusperiaatetta on tulkittava siten, että se on esteenä sellaiselle kansallisen lainsäädännön tulkinnalle, jonka mukaan kohtuuttoman ehdon perusteella aiheettomasti maksettujen määrien palauttamista koskevan kanteen vanhentumisaika alkaa kulua siitä ajankohdasta, jona sopimus on kokonaan täytetty, kun taas samankaltaisen kansalliseen oikeuteen perustuvan oikeussuojakeinon tapauksessa sama vanhentumisaika alkaa kulua siitä ajankohdasta, jona tuomioistuin toteaa kanteen perusteen.
Toiseen asiassa C-698/18 esitettyyn kysymykseen on kaiken edellä mainitun perusteella vastattava, että direktiivin 93/13 2 artiklan b alakohtaa, 6 artiklan 1 kohtaa ja 7 artiklan 1 kohtaa sekä vastaavuusperiaatetta, tehokkuusperiaatetta ja oikeusvarmuuden periaatetta on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että tuomioistuin tulkitsee kansallista säännöstöä siten, että kanteeseen, joka koskee kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välisen sopimuksen kohtuuttoman ehdon perusteella aiheettomasti maksettujen määrien palauttamista, sovelletaan kolmen vuoden vanhentumisaikaa, joka alkaa kulua siitä ajankohdasta, jona kyseinen sopimus on kokonaan täytetty, jos oletetaan – tarvitsematta tutkia tätä –, että kyseisenä ajankohtana kuluttajan oli täytynyt olla tietoinen kyseisen ehdon kohtuuttomuudesta, tai jos kyseinen vanhentumisaika alkaa tiettyihin kansallisen oikeuden säännöksiin perustuvien samankaltaisten oikeussuojakeinojen tapauksessa kulua vasta siitä, kun tuomioistuin toteaa niiden perusteen.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasioiden asianosaisten osalta asioiden käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevien asioiden käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 2 artiklan b alakohtaa, 6 artiklan 1 kohtaa ja 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa säädetään, ettei kannetta, jossa vaaditaan elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan väliseen sopimukseen sisältyvän kohtuuttoman ehdon pätemättömyyden toteamista, koske vanhentumisaika, mutta jossa asetetaan vanhentumisaika kanteelle, jolla vedotaan niihin tällaisen toteamuksen vaikutuksiin, jotka koskevat maksettujen määrien palauttamista, kunhan vanhentumisaika ei ole epäedullisempi kuin samankaltaisia jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen perustuvia vaatimuksia koskeva vanhentumisaika (vastaavuusperiaate) ja kunhan se ei tee unionin oikeusjärjestyksessä, tarkemmin sanottuna direktiivissä 93/13, taattujen oikeuksien käyttämisestä käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa (tehokkuusperiaate).

2)
Direktiivin 93/13 2 artiklan b alakohtaa, 6 artiklan 1 kohtaa ja 7 artiklan 1 kohtaa sekä vastaavuusperiaatetta, tehokkuusperiaatetta ja oikeusvarmuuden periaatetta on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että tuomioistuin tulkitsee kansallista säännöstöä siten, että kanteeseen, joka koskee kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välisen sopimuksen kohtuuttoman ehdon perusteella aiheettomasti maksettujen määrien palauttamista, sovelletaan kolmen vuoden vanhentumisaikaa, joka alkaa kulua siitä ajankohdasta, jona kyseinen sopimus on kokonaan täytetty, jos oletetaan – tarvitsematta tutkia tätä –, että kyseisenä ajankohtana kuluttajan oli täytynyt olla tietoinen kyseisen ehdon kohtuuttomuudesta, tai jos kyseinen vanhentumisaika alkaa tiettyihin kansallisen oikeuden säännöksiin perustuvien samankaltaisten oikeussuojakeinojen tapauksessa kulua vasta siitä, kun tuomioistuin toteaa niiden perusteen.

3)
Euroopan unionin tuomioistuimella ei ole toimivaltaa vastata Tribunalul Specializat Mureşin (Mureşin erityistuomioistuin, Romania) 12.6.2018 tekemässä päätöksessä asian C-699/18 osalta esitettyihin kysymyksiin.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: romania.