CELEX: 62006TJ0050(02)
Държавни помощи
Директива 92/81/ЕИО
Акцизи върху минералните масла
Минерални масла, използвани като гориво за производството на двуалуминиев триоксид
Освобождаване от акциз
Съществуващи или нови помощи
Член 1, буква б), подточки i), iii) и iv) от Регламент (ЕО) № 659/1999
Правна сигурност
Оправдани правни очаквания
Разумен срок
Принцип на добра администрация
Злоупотреба с власт
Задължение за мотивиране
Понятие за държавна помощ
Предимство
Засягане на търговията между държави членки
Нарушаване на конкуренцията

„Двуалуминиев триоксид I
“
На 7 декември 2005 г. Комисията приема Решение 2006/323/ЕО относно освобождаването от акциз на минералните масла, използвани като гориво за производството на двуалуминиев триоксид в района на Гардан, в района на Шанън и в Сардиния, прилагано съответно от Франция, Ирландия и Италия (
ОВ L 119, 2006 г., стр. 12
, наричано по-нататък „решение „Двуалуминиев триоксид I“).
Решение „Двуалуминиев триоксид I“ се отнася за периода преди 1 януари 2004 г., на която дата приложима става Директива 2003/96/EО на Съвета от 27 октомври 2003 година относно преструктурирането на правната рамката на Общността за данъчно облагане на енергийните продукти и електроенергията (
ОВ L 283, стр. 51
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 2, стр. 98), с която от 31 декември 2003 г. се отменят Директива 92/81/ЕИО на Съвета от 19 октомври 1992 година за хармонизиране на структурата на акциза върху минералните масла (
ОВ L 316, стр. 12
) и Директива 92/82/ЕИО на Съвета от 19 октомври 1992 година за сближаване на акцизните ставки върху минералните масла (
ОВ L 316, стр. 19
) (съображение 57). Решението обаче разширява официалната процедура по разследване по отношение на периода след 31 декември 2003 г. (съображение 92).
Диспозитивът на решение „Двуалуминиев триоксид I“ по-специално гласи:
„
Член 1
Прилаганите от Франция, Ирландия и Италия освобождавания от акциз на тежките минерални масла, използвани в производството на двуалуминиев триокис до 31 декември 2003 г., представляват държавна помощ по смисъла на член 87, параграф 1 [ЕО].
Член 2
Доколкото е несъвместима с общия пазар, предоставената през периода от 17 юли 1990 г. до 2 февруари 2002 г. помощ не се възстановява, тъй като възстановяването ѝ би противоречало на общите принципи на общностното право.
Член 3
Помощта, която се има предвид в член 1, предоставена през периода 3 февруари 2002 г. — 31 декември 2003 г., е съвместима с общия пазар по смисъла на член 87, параграф 3 [ЕО], ако получателите ѝ заплатят акциз в размер на поне 13,01 EUR за 1000 kg тежко минерално масло.
Член 4
Помощта[…], предоставена в периода от 3 февруари 2002 г. до 31 декември 2003 г., е несъвместима с общия пазар по смисъла на член 87, параграф 3 [ЕО], доколкото получателите не са платили акциз в размер на поне 13,01 EUR за 1000 kg тежко минерално масло.
Член 5
1.   Франция, Ирландия и Италия предприемат всички необходими мерки за възстановяване на посочената в член 4 несъвместима помощ от нейните получатели.
[…]
5.   Франция, Ирландия и Италия нареждат на получателите на посочената в член 4 несъвместима помощ да възстановят незаконната помощ заедно с лихвата в двумесечен срок от съобщаването на това решение“ [неофициален превод].
Производство и искания на страните
На 17 и на 23 февруари 2006 г. Ирландия и съответно AAL подават настоящите жалби в секретариата на Общия съд, които са регистрирани съответно под номера T‑50/06 и T‑69/06.
С отделен акт, постъпил в секретариата на Общия съд на 22 март 2006 г., AAL подава молба за допускане на обезпечение в съответствие с член 242 ЕО с цел спиране на изпълнението на решение „Двуалуминиев триоксид I“ в засягащата го част. Молбата е регистрирана под номер T‑69/06 R. С определение от 2 август 2006 г. председателят на Общия съд я отхвърля и не се произнася по съдебните разноски.
На основание член 14 от Процедурния правилник на Общия съд от 2 май 1991 г. и по предложение на втори състав, след като изслушва страните, в съответствие с член 51 от същия правилник Общият съд решава да препрати настоящото дело за разглеждане от разширен съдебен състав.
След като изслушва страните, с определение от 24 май 2007 г. председателят на втори разширен състав на Общия съд съединява дела T‑50/06, T‑56/06, T‑60/06, T‑62/06 и T‑69/06 (наричани по-нататък „делата „Двуалуминиев триоксид I“) за целите на устната фаза на производството в съответствие с член 50 от Процедурния правилник от 2 май 1991 г.
С решение от 12 декември 2007 г., Ирландия и др./Комисия (
T‑50/06, T‑56/06, T‑60/06, T‑62/06 и T‑69/06
,
EU:T:2007:383
), Общият съд съединява делата „Двуалуминиев триоксид I“ за целите на съдебното решение, отменя решение „Двуалуминиев триоксид I“, а по дело T‑62/06 отхвърля жалбата в останалата ѝ част.
На 26 февруари 2008 г. Комисията подава жалба срещу това решение на Общия съд.
С решение от 2 декември 2009 г., Комисия/Ирландия и др. (
C‑89/08 P
, Сб.,
EU:C:2009:742
), Съдът отменя решение Ирландия и др./Комисия, точка
по-горе (
EU:T:2007:383
), в частта, в която Общият съд е отменил решение „Двуалуминиев триоксид I“, връща делата „Двуалуминиев триоксид I“ за ново разглеждане от Общия съд и не се произнася по съдебните разноски.
След постановяването на решение Комисия/Ирландия и др., точка
по-горе (
EU:C:2009:742
), и в съответствие с член 118, параграф 1 от Процедурния правилник от 2 май 1991 г. делата „Двуалуминиев триоксид I“ са разпределени на втори разширен състав с решение на председателя на Общия съд от 18 декември 2009 г.
С определение на председателя на втори разширен състав от 1 март 2010 г. делата „Двуалуминиев триоксид I“ са съединени за целите на писмената и устната фаза на производството и на съдебното решение. С решение на председателя на Общия съд от 20 септември 2010 г. делата „Двуалуминиев триоксид I“ са преразпределени на четвърти разширен състав.
С решение от 21 март 2012 г., Ирландия/Комисия (
T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV и T‑69/06 RENV
, Сб.,
EU:T:2012:134
) Общият съд отменя решение „Двуалуминиев триоксид I“ доколкото в него се констатира или то почива на констатацията, че освобождаванията от акцизи върху минералните масла, използвани като гориво за производството на двуалуминиев триоксид, прилагани от Френската република, от Ирландия и от Италианската република до 31 декември 2003 г. (наричани по-нататък „освобождаванията от акциз“) представляват държавни помощи по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО и доколкото с него се разпорежда на Френската република, на Ирландия и на Италианската република да предприемат всички необходими мерки, за да се възстановят посочените освобождавания от техните бенефициери, тъй като последните не са заплатили акциз от поне 13,01 EUR на 1000 kg тежки минерални масла.
На 1 юни 2012 г. Комисията подава жалба срещу това решение на Общия съд.
С решение от 10 декември 2013 г., Комисия/Ирландия и др. (
C‑272/12 P
, Сб.,
EU:C:2013:812
), Съдът отменя решение Ирландия/Комисия, точка
по-горе (
EU:T:2012:134
), връща делата „Двуалуминиев триоксид I“ за ново разглеждане от Общия съд и не се произнася по съдебните разноски.
След постановяването на решение Комисия/Ирландия и др., точка
по-горе (
EU:C:2013:812
), делата „Двуалуминиев триоксид I“ са разпределени на първи състав с решения на председателя на Общия съд от 21 януари и 10 март 2014 г.
В съответствие с член 119, параграф 1 от Процедурния правилник от 2 май 1991 г. страните представят писмените си становища, съответно, по дело T‑50 06 RENV II — Ирландия на 21 февруари 2014 г. и Комисията на 14 април 2014 г., а по дело T‑69/06 RENV II — AAL на 26 февруари 2014 г. и Комисията на 15 април 2014 г. В писмените си становища жалбоподателите същевременно потвърждават, че поддържат всички основания, изтъкнати в подкрепа на исканията им в настоящите жалби. Комисията взема това предвид в писменото си становище.
С решение на председателя на Общия съд от 30 септември 2014 г. делата „Двуалуминиев триоксид I“ са преразпределени на първи разширен състав в съответствие с член 118, параграф 1 от Процедурния правилник от 2 май 1991 г.
Въз основа на доклад на съдията докладчик Общият съд решава да започне устната фаза на производството и в рамките на процесуално-организационно действие, за което е взето решение на основание член 64, параграф 3, буква г) от Процедурния правилник от 2 май 1991 г., по дело T‑50/06 RENV II иска от Ирландия да представи писмата от 8 януари и 26 април 2002 г. (вж. т. 9 и 12 по-горе). Ирландия изпълнява това искане в определения срок.
С определение на председателя на първи разширен състав от 23 март 2015 г. настоящите дела са съединени за целите на устната фаза на производството и на съдебното решение.
В съдебното заседание от 6 май 2015 г. са изслушани устните състезания на страните и техните отговори на поставените от Общия съд устни въпроси.
Ирландия иска от Общия съд:
—
да отмени решение „Двуалуминиев триоксид I“ в частта му относно спорното освобождаване и
—
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
AAL иска от Общия съд:
—
да отмени решение „Двуалуминиев триоксид I“ в засягащата го част и
—
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
Комисията иска от Общия съд:
—
да отхвърли жалбата и
—
да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.
От правна страна
В самото начало трябва да се отбележи, че и двете разглеждани жалби следва да се тълкуват в смисъл, че с тях по същество се иска отмяна на решение „Двуалуминиев триоксид I“ в частта, в която се констатира наличието на предоставена от Ирландия държавна помощ между 3 февруари 2002 г. и 31 декември 2003 г. въз основа на спорното освобождаване (наричана по-нататък „спорната помощ“) и на Ирландия се разпорежда да осигури възстановяването на помощта (наричано по-нататък „обжалваното решение“). В това отношение жалбите са с еднакъв предмет.
В подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II Ирландия по същество изтъква четири основания. Първото основание е изведено от грешка при прилагане на правото при квалификацията на спорната помощ във връзка с член 88 ЕО. Второто основание е изведено от нарушаване на принципа на правна сигурност, на принципа на „estoppel“ [отхвърляне на възражение, противоречащо на предишно изявление] и на член 8, параграф 5 от Директива 92/81. Третото основание е изведено от нарушаване на принципа на защита на оправданите правни очаквания. Четвъртото основание по същество е изведено от нарушаване на принципа на „estoppel“ и от злоупотреба с власт.
В подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II AAL изтъква шест основания. Първото основание по същество е изведено от грешка при прилагане на правото при квалификацията на спорното освобождаване във връзка с член 88 ЕО. Второто основание по същество е изведено от нарушаване на принципите на правна сигурност и на полезно действие на актовете на институциите, както и от превишаване на правомощия и от злоупотреба с власт. Третото основание е изведено от нарушаване на изискванията, произтичащи от член 3, параграф 1, буква м) ЕО и от член 157 ЕО. Четвъртото основание е изведено от нарушаване на принципите на защита на оправданите правни очаквания и на правна сигурност. Петото основание по същество е изведено от нарушаване на принципите на спазване на разумен срок, на правна сигурност и на добра администрация поради прекомерната продължителност на официалната процедура по разследване. Шестото основание по същество е изведено от неизпълнение на задължението за мотивиране и нарушаване на член 87, параграф 1 ЕО.
Най-напред следва да се разгледат основанията, с които жалбоподателите по същество оспорват приложимостта към спорното освобождаване на правилата в областта на държавните помощи, а именно, от една страна, изтъкнатите в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II второ основание, изведено от нарушаване на принципа на правна сигурност, на принципа на „estoppel“ и на член 8, параграф 5 от Директива 92/81, и четвърто основание, изведено от нарушаване на принципа на „estoppel“ и от злоупотреба с власт, и от друга страна, изтъкнатите в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II второ основание, изведено от нарушаване на принципите на правна сигурност и на полезно действие на актовете на институциите, както и от превишаване на правомощия и от злоупотреба с власт, и трето основание, изведено от нарушаване на изискванията, произтичащи от член 3, параграф 1, буква м) ЕО и от член 157 ЕО.
По-нататък трябва да се разгледа основанието, с което AAL по същество възразява срещу квалификацията на спорното освобождаване като държавна помощ по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО за периода до 31 декември 2003 г., а именно изтъкнатото в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II шесто основание, изведено от неизпълнение на задължението за мотивиране и нарушаване на член 87, параграф 1 ЕО.
След това анализът трябва да продължи с основанията, с които жалбоподателите по същество оспорват квалификацията на спорното освобождаване като нова помощ, а не като съществуваща помощ, по смисъла на член 88 ЕО, а именно изтъкнатите в подкрепа на настоящите жалби първи основания, изведени от грешка при прилагане на правото при квалификацията на спорната помощ във връзка с член 88 ЕО.
Накрая, анализът следва да приключи с основанията, с които жалбоподателите по същество оспорват възстановяването на спорната помощ, а именно, от една страна, изтъкнатото в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II трето основание, изведено от нарушаване на принципа на защита на оправданите правни очаквания, и от друга страна, изтъкнатите в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II четвърто основание, изведено от нарушаване на принципите на защита на оправданите правни очаквания и на правна сигурност, и пето основание, изведено от нарушаване на принципите на спазване на разумен срок, на правна сигурност и на добра администрация поради прекомерната продължителност на официалната процедура по разследване.
От една страна, по изтъкнатите в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II второ основание, изведено от нарушаване на принципа на правна сигурност, на принципа на
„estoppel
“ и на член 8, параграф 5 от Директива 92/81, и четвърто основание, изведено от нарушаване на принципа на
„estoppel
“ и от злоупотреба с власт, и от друга страна, по изтъкнатото в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II второ основание, изведено от нарушаване на принципите на правна сигурност и на полезно действие на актовете на институциите, както и от превишаване на правомощия и от злоупотреба с власт
В рамките на второто основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II, Ирландия твърди, че Комисията е нарушила принципа на правна сигурност, както се тълкува в съдебна практика, приемайки по отношение на спорното освобождаване решение, произвеждащо действие в противоречие с това на Решение 2001/224, защото, докато с последното решение Съветът разрешава на Ирландия да продължи да прилага спорното освобождаване до 31 декември 2006 г., с решение „Двуалуминиев триоксид I“ Комисията решава, че спорната помощ представлява помощ, която е несъвместима с общия пазар по смисъла на член 87, параграф 3 ЕО и която съответно трябва да бъде възстановена. Освен това Ирландия твърди, че Комисията е нарушила принципа на „estoppel“, приемайки обжалваното решение, което произвежда действие в противоречие с това на Решение 2001/224, без да е подавала жалба за отмяна на основание член 230 ЕО срещу последното решение. Накрая, Ирландия твърди, че с приемането на обжалваното решение Комисията е нарушила член 8, параграф 5 от Директива 92/81, тъй като, ако е считала, че спорното освобождаване, чието прилагане е било разрешено на Ирландия до 31 декември 2006 г. с Решение 2001/224, води до нарушаване на конкуренцията или е несъвместимо с общия пазар, е трябвало да следва предвидената в този член процедура и да представи съответни предложения на Съвета с цел отмяна или изменение на издаденото разрешение.
В рамките на четвърто основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II, Ирландия по същество твърди, че с приемането на обжалваното решение Комисията е нарушила принципа на „estoppel“ и е извършила злоупотреба с власт. Според Ирландия принципът на „estoppel“ е пречка за приемането на обжалваното решение от Комисията, тъй като, въпреки че е знаела за спорното освобождаване и за прилагането му в съответствие с Решение 2001/224, тя се е забавила с приемането на решение „Двуалуминиев триоксид I“. Първо, Ирландия се позовава на уведомяването на Комисията в началото на 1983 г. за спорното освобождаване, която тогава приема положително решение по отношение на него. Второ, Ирландия посочва, че от 1995 г. нататък на Комисията е изпращана периодична информация за прогнозните размери на спорната помощ, която информация е използвана от Комисията в нейните уведомления за помощите до Световната търговска организация (СТО). Трето, Ирландия се позовава на решенията за разрешаване, приети през 1997 г., 1999 г. и 2001 г. от Съвета, действащ единодушно по предложение на Комисията. Четвърто, Ирландия отбелязва липсата на предложение на Комисията до Съвета по член 8, параграф 5 от Директива 92/81, която е била приета в съответствие с lex specialis на член 93 ЕО. Пето, Ирландия се позовава на това, че Комисията не е подала жалба за отмяна на основание член 230 ЕО срещу Решение 2001/224. Шесто, Ирландия обръща внимание на забавянето на Комисията при приемането на решение „Двуалуминиев триоксид I“ в противоречие с изискването за спазване на разумен срок, тъй като посоченото решение е прието над 43 месеца след получаването от Комисията през април 2002 г. на отговора на Ирландия на изпратеното от тази институция искане за допълнителни сведения. Седмо, Ирландия се позовава на изявленията на Комисията и на решенията за разрешаване на Съвета през цялото времетраене на официалната процедура по разследване, които са позволявали да се приеме, че спорната помощ е била разрешена. Осмо, Ирландия отбелязва поведението на Комисията, която при всички положения третирала спорната помощ като съществуваща помощ. Девето, Ирландия посочва, че Комисията не издала разпореждане за преустановяване на помощта въз основа на член 11, параграф 1 от Регламент (EО) № 659/1999 на Съвета от 22 март 1999 година за установяване на подробни правила за прилагането на член [88 ЕО] (
ОВ L 83, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 41), което щяло да позволи да се смекчат последиците от помощта за общия пазар и последиците от възстановяването на тази помощ за AAL. Ирландия освен това твърди, че Комисията приема обжалваното решение, за да попречи на действието на Решение 2001/224, с което на Ирландия се разрешава да прилага спорното освобождаване до 31 декември 2006 г., при положение че Комисията предложила на Съвета да продължи посоченото разрешение едва до 31 декември 2002 г.
В рамките на второто основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II, AAL твърди, че Комисията е нарушила принципа на правна сигурност, както се тълкува в съдебна практика, и принципа на полезно действие на актовете на институциите, както и че е надхвърлила границите на собствените си правомощия, доколкото по отношение на спорното освобождаване обжалваното решение поражда действие, противоречащо на това на Решение 2001/224, защото, докато с последното решение Съветът удължава даденото на Ирландия разрешение да продължи да прилага спорното освобождаване до 31 декември 2006 г., в решение „Двуалуминиев триоксид I“ се констатира, че помощта, предоставена въз основа на спорното освобождаване, е частично несъвместима с общия пазар и съответно трябва да бъде възстановена от получателя ѝ с изключение на помощта за периода от 17 юли 1990 г. до 2 февруари 2002 г. В това отношение, първо, AAL се позовава на Директива 92/81, приета в съответствие с lex specialis, какъвто е член 93 ЕО, позволяващ на Ирландия да дерогира lex generalis на правилата в областта на държавните помощи съгласно член 87, параграф 1 ЕО, тъй като решенията за разрешаване на Съвета се основават именно на констатацията, че спорното освобождаване не засяга конкуренцията или не води до нарушения във функционирането на общия пазар. Второ, AAL отбелязва, че Комисията не прибягва до предвидена в член 8, параграф 5 от Директива 92/81 процедура, за да разреши евентуални проблеми, свързани с нарушаване на конкуренцията поради разрешеното от Съвета спорно освобождаване, и не подава жалба за отмяна на основание член 230 ЕО срещу Решение 2001/224. Трето, AAL се позовава на предложението за решение за разрешаване на Съвета от 29 ноември 1999 г. и на член 3 от предложението за решение за разрешаване на Съвета от 15 ноември 2000 г., от които следвало, че Комисията не предвижда приемането на отрицателно окончателно решение в областта на държавните помощи преди изтичането на срока на действие на решенията за разрешаване на Съвета и че тя няма да възрази срещу спорната помощ. Четвърто, AAL се позовава на предхождащите Решение 2001/224 решения за разрешаване на Съвета, в които не се споменавала възможността за успоредно прилагане на правилата в областта на държавните помощи. Пето, AAL изтъква неприложимостта на съображение 5 от Решение 2001/224 към спорното освобождаване, което е съществуваща помощ, за която е отправено уведомление през януари 1983 г. Шесто, AAL обръща внимание на извършената от Комисията промяна в политиката ѝ в резултат на започването на официалната процедура по разследване на спорното освобождаване с решение от 30 октомври 2001 г., тоест около четиринадесет месеца преди предложената от самата нея на Съвета дата, на която да изтече срокът на разрешението за продължаване на прилагането на посоченото освобождаване, а именно 31 декември 2002 г. Седмо, AAL счита, че при приемането на обжалваното решение Комисията е действала неправомерно, тъй като отнела разрешението, дадено от Съвета в Решение 2001/224 за прилагане на спорното освобождаване до 31 декември 2006 г., и съответно лишила Директива 92/81 от всякакъв смисъл и полезно действие.
При всички положения AAL твърди, че дори в рамките единствено на прилагането на правилата в областта на държавните помощи Комисията е извършила злоупотреба с власт в обжалваното решение, тъй като квалифицирала погрешно спорната помощ като неправомерна помощ, при положение че същата е била разрешена от Съвета. Фактът, че Съветът предоставил по-дълго разрешение от предлаганото от Комисията, не можел да промени този извод, тъй като Съветът действал правомерно в рамките на своите правомощия в областта на данъчната хармонизация.
Комисията иска настоящите основания да се отхвърлят по същество.
Най-напред, трябва да се отбележи, че доколкото в четвъртото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II, се приема, че е налице имплицитно решение за разрешаване — до което в съответствие с член 4, параграф 6 от Регламент № 659/1999 се е стигнало след уведомяването на Комисията за спорното освобождаване в началото на 1983 г. и което е позволило помощта, за която е отправено уведомление, да се преобразува в съществуваща помощ — това основание се застъпва с първата част от първото основание, изтъкнато в подкрепа на същата жалба, към анализа на която съответно следва да се извърши препращане (вж. т. 135—163 по-долу).
По-нататък, доколкото, използвайки същото основание, Ирландия изглежда твърди, че Комисията е накърнила породените от самата нея оправдани правни очаквания в съзнанието на AAL относно правомерността на спорното освобождаване поради допуснатото забавяне при приемането на решение „Двуалуминиев триоксид I“, това основание може да се разглежда по същество като изведено от нарушаване на принципа на защита на оправданите правни очаквания. В това отношение то се застъпва с третото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II, към анализа на което следва да се извърши препращане (вж. т. 205—263 по-долу).
Накрая — доколкото в рамките на четвърто основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II, Ирландия упреква Комисията за това, че е забавила приемането на обжалваното решение — Ирландия по същество твърди, че принципът на спазване на разумен срок е нарушен, което твърдение е сходно с направеното от AAL в рамките на петото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II, и следва да се разгледа заедно с последното основание (вж. т. 264—273 по-долу).
В останалата част настоящите основания по същество повдигат въпроса дали Комисията е нарушила принципите на правна сигурност и на полезно действие на актовете на институциите, тъй като обжалваното решение пораждало правно действие, противоположно на действието на Решение 2001/224, с което на Ирландия изрично било разрешено да продължи да прилага спорното освобождаване до 31 декември 2006 г., именно защото въпросното освобождаване не водело до нарушаване на конкуренцията.
Освен това с второто и четвъртото основание, изтъкнати в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II, се поставя въпросът за евентуалното нарушаване на принципа на „estoppel“ поради твърдяното противоположно правно действие, породено от Решение 2001/224 и от обжалваното решение, и за евентуалното нарушаване на член 8, параграф 5 от Директива 92/81 поради това, че преди да приеме обжалваното решение Комисията не провела процедурата, предвидена в член 8, параграф 5 от Директива 92/81, с цел Решение 2001/224 да бъде изменено или действието му да бъде прекратено.
В рамките на четвъртото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II, Ирландия също така упреква Комисията за това, че в разглеждания случай не е издала разпореждане за преустановяване на спорната помощ въз основа на член 11, параграф 1 от Регламент № 659/1999.
Накрая, четвъртото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II, и второто основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II, налагат да се провери дали при приемането на спорното решение Комисията евентуално е злоупотребила с власт.
На първо място, що се отнася до твърдението за нарушаване на принципа на „estoppel“ — направено в рамките на второто и четвърто основание, изтъкнати в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II — трябва да се отбележи, че принципът на „estoppel“ е англосаксонска правна фигура, несъществуваща като такава в правото на Европейския съюз, което не е пречка някои установени в него принципи, като например принципите на правна сигурност и на защита на оправданите правни очаквания, и правила, като например правилото „nemo potest venire contra factum proprium“, да се разглеждат като свързани или сродни с този принцип. Настоящото твърдение съответно трябва да се отхвърли като неоснователно от правна страна, доколкото се отнася до нарушаване на принципа на „estoppel“, което не е пречка пред възможността доводите на Ирландия да се разгледат, ако могат да се считат за подкрепящи основание, изведено по същество от принципите на правна сигурност или на защита на оправданите правни очаквания.
На второ място, що се отнася до твърденията за нарушаване на принципите на правна сигурност и на полезно действие на актовете на институциите, за нарушаване на член 8, параграф 5 от Директива 92/81 или за превишаване на правомощия — направени в рамките на вторите основания, изтъкнати в подкрепа на настоящите жалби, или на четвърто основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II — най-напред трябва да се припомни, че съгласно принципа на предоставената компетентност, залегнал в член 5 ЕО и в член 7 ЕО, Европейската общност действа в рамките на предоставени ѝ от Договора за ЕО правомощия и на поставените ѝ в него цели, като всяка институция действа в рамките на предоставените ѝ от същия договор правомощия.
Освен това съгласно съдебната практика актовете на институциите по принцип се ползват с презумпция за законосъобразност и съответно произвеждат правно действие, докато не бъдат оттеглени, отменени в производство по жалба за отмяна или обявени за невалидни вследствие на преюдициално запитване или възражение за незаконосъобразност (вж. в този смисъл решения от 15 юни 1994 г., Комисия/BASF и др.,
C‑137/92 P
, Rec,
EU:C:1994:247
, т.
, от 8 юли 1999 г., Chemie Linz/Комисия,
C‑245/92 P
, Rec,
EU:C:1999:363
, т.
и от 5 октомври 2004 г., Комисия/Гърция,
C‑475/01
, Rec,
EU:C:2004:585
, т.
).
Накрая е важно да се припомни, че принципът на правна сигурност е общ принцип на правото на Съюза (вж. определение от 8 ноември 2007 г., Fratelli Martini и Cargill,
C‑421/06
,
EU:C:2007:662
, т.
и цитираната съдебна практика). Съгласно постоянната съдебна практика този принцип цели да се осигури предвидимост на правните положения и отношения, свързани с правото на Съюза (решения от 10 април 2003 г., Schulin,
C‑305/00
, Rec,
EU:C:2003:218
, т.
и от 15 септември 2005 г., Ирландия/Комисия,
C‑199/03
, Rec,
EU:C:2005:548
, т.
). За тази цел е особено важно институциите да зачитат неизменяемостта на приетите от тях актове, засягащи правното и материално положение на субектите на правото, така че институциите да могат да променят тези актове само при съблюдаване на правилата за компетентност и процедурните правила (вж. решение от 21 октомври 1997 г., Deutsche Bahn/Комисия,
T‑229/94
, Rec,
EU:T:1997:155
, т.
и цитираната съдебна практика). Зачитането на принципа на правната сигурност изисква също така институциите на Съюза по принцип да избягват непоследователността, която би могла да възникне при прилагане на различните разпоредби от правото на Съюза и най-вече в хипотезата, когато тези разпоредби са ориентирани към една и съща цел, каквато е ненарушената конкуренция в общия пазар (вж. в този смисъл и по аналогия решения от 15 юни 1993 г., Matra/Комисия,
C‑225/91
, Rec,
EU:C:1993:239
, т.
и
, и от 31 януари 2001 г., RJB Mining/Комисия,
T‑156/98
, Rec,
EU:T:2001:29
, т.
и цитираната съдебна практика).
Що се отнася до член 8, параграф 5 от Директива 92/81, той е формулиран по следния начин:
„Ако счете, че предвидените в параграф 4 освобождавания от данъци или намалени данъчни ставки вече не са обосновани, особено що се отнася до гарантиране на лоялната конкуренция или липсата на нарушение във функционирането на вътрешния пазар или във връзка с политиките на Общността в областта на опазване на околната среда, Комисията трябва да представи съответни предложения на Съвета. Съветът взема решение по тези предложения с единодушие“ [неофициален превод].
В разглеждания случай, както основателно посочва Комисията, доводите в подкрепа на настоящите твърдения непосредствено са били отхвърлени с решение Комисия/Ирландия и др., точка
по-горе (
EU:C:2013:812
).
Всъщност в точки 45—48 от решение Комисия/Ирландия и др., точка
по-горе (
EU:C:2013:812
), Съдът установява ясно разграничение между съответните правомощия на Съвета и на Комисията в областта на хармонизацията на законодателствата относно акцизите, от една страна, и в областта на държавните помощи, от друга страна. Освен това Съдът приема, че целта и приложното поле на предвидената в член 8, параграф 4 от Директива 92/81 процедура са различни от тези на уредения в член 88 ЕО режим.
В точка 49 от същото решение Съдът стига до извода, че поради тази причина решение на Съвета, с което в съответствие с член 8, параграф 4 от Директива 92/81 се разрешава на държава членка да въведе освобождаване от акциз, не може да възпрепятства Комисията да упражни предоставените ѝ от Договора за ЕО правомощия и съответно да приложи предвидената в член 88 ЕО процедура, за да провери дали това освобождаване представлява държавна помощ и при приключването на процедурата при необходимост да приеме решение като „Двуалуминиев триоксид I“.
В точка 50 от решение Комисия/Ирландия и др., точка
по-горе (
EU:C:2013:812
), Съдът също така прави уточнението, че обстоятелството, че решенията за разрешаване допускат пълно освобождаване от акциз, като налагат конкретни условия с географски или времеви характер и последните са стриктно спазени от държавите членки, е ирелевантно за разпределянето на правомощията между Съвета и Комисията и съответно не може да лиши Комисията от възможността да упражни своите правомощия.
В точка 51 от същото решение Съдът отбелязва, че именно при съблюдаване на посоченото разпределение на правомощията в съображение 5 от Решение 2001/224 — което е било в сила в периода, за който с обжалваното решение се разпорежда възстановяване на спорната помощ — се посочва, че това решение не предопределя изхода от евентуални процедури, които биха могли да бъдат предприети на основание членове 87 ЕО и 88 ЕО, и не отменя изискването държавите членки „да нотифицират Комисията в случаите на потенциални държавни помощи“.
Накрая, в точки 52 и 53 от решение Комисия/Ирландия и др., точка
по-горе (
EU:C:2013:812
), Съдът отново посочва, че обстоятелството, че решенията за разрешаване на Съвета са били приети по предложение на Комисията и тя никога не е използвала правомощията, с които е разполагала по член 8, параграф 5 от Директива 92/81 или по членове 230 ЕО и 241 ЕО с цел прекратяване на действието или изменение на решенията за разрешаване не може да бъде пречка за квалифицирането на освобождаванията от акциз като държавни помощи по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО, ако условията за наличието на държавна помощ са изпълнени.
Съгласно член 61, втора алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, когато делото е върнато на Общия съд, този съд е обвързан от всяко решение на Съда по правни въпроси. Предвид точка 54 от мотивите на решение Комисия/Ирландия и др., точка
по-горе (
EU:C:2013:812
), трябва се констатира, че цитираните в точки 62—66 по-горе мотиви са решаващи за обосноваването на диспозитива на посоченото решение, с което Съдът отменя решение Ирландия/Комисия, точка
по-горе (
EU:T:2012:134
), и връща делата „Двуалуминиев триоксид I“ за ново разглеждане на Общия съд.
Всъщност от посочените мотиви следва, че като прилага предвидената в член 88 ЕО процедура, за да провери дали спорното освобождаване представлява държавна помощ, и при приключването на тази процедура приема Решение „Двуалуминиев триоксид I“ Комисията само упражнява поверените ѝ с Договора за ЕО правомощия в областта на държавните помощи, и че по този начин тя не може да накърни правомощията, предоставени на Съвета с Договора за ЕО в областта на хармонизирането на законодателствата относно акцизите, или актовете, приети от Съвета при упражняването на тези правомощия.
Следователно, като прилага предвидената в член 88 ЕО процедура, без преди това да започва предвидената в член 8, параграф 5 от Директива 92/81 процедура, с цел да провери дали спорното освобождаване представлява държавна помощ и при приключването на тази процедура приема Решение „Двуалуминиев триоксид I“ — при положение, че с член 1, параграф 2 от Решение 2001/224 на Ирландия изрично се разрешава да продължи да прилага спорното освобождаване до 31 декември 2006 г. — Комисията не е можела да наруши принципите на правна сигурност и на полезно действие на актовете на институциите, нито дори, както твърди Ирландия, член 8, параграф 5 от Директива 92/81. Всъщност, приетите по предложение на Комисията решения за разрешаване на Съвета са можели да произведат действие само в областта на правилата за хармонизиране на законодателствата относно акцизите и не са предопределяли действието на евентуално решение, като например Решение „Двуалуминиев триоксид I“, което Комисията е можела да приеме при упражняването на правомощията си в областта на държавните помощи.
Освен това, видно от точки 52 и 53 от решение Комисия/Ирландия и др., точка
по-горе (
EU:C:2013:812
) — в които Съдът припомня, че понятието за държавна помощ отразява обективно положение и не може да зависи от поведението или от изявленията на институциите — фактът, че при приемането на решенията за разрешаване на Съвета според Комисията освобождаванията от акциз не са водели до нарушаване на конкуренцията и не са засягали правилното функциониране на общия пазар, не е можел да бъде пречка посочените освобождавания да бъдат квалифицирани като държавни помощи по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО, ако условията за наличие на държавна помощ са били изпълнени.
От възприетото от Съда разрешение a fortiori следва, че за целите на квалификацията на освобождаванията от акциз като държавни помощи Комисията не е била обвързана с извършените от Съвета преценки в неговите решения в областта на хармонизирането на законодателствата относно акцизите, съгласно които посочените освобождавания не водят до нарушаване на конкуренцията и не засягат правилното функциониране на общия пазар.
Следователно AAL няма основание да твърди, че Комисията е надхвърлила правомощията си като е приела обжалваното решение. Жалбоподателите съответно нямат основание да твърдят, че обжалваното решение поражда действие, противоположно на действието на Решение 2001/224.
Доколкото в рамките на второто основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II, AAL по същество упреква Комисията за това, че е квалифицирала спорното освобождаване като неправомерна помощ, при положение, че то е било разрешено от Съвета, за отхвърлянето на това твърдение като неоснователно е достатъчно да се припомни, както се посочва в точка 49 от решение Комисия/Ирландия и др., точка
по-горе (
EU:C:2013:812
), че предвид правилата за хармонизация на законодателствата относно акцизите, решението за разрешаване на Съвета не може да възпрепятства Комисията да упражни правомощията си в областта на държавните помощи и след приключването на предвидената в член 88 ЕО процедура при необходимост да приеме решение като обжалваното решение.
Поради това като неоснователни трябва да се отхвърлят твърденията за нарушаване на принципите на правна сигурност и на полезно действие на актовете на институциите, за нарушаване на член 8, параграф 5 от Директива 92/81 или за превишаване на правомощия.
На трето място, що се отнася до твърденията за извършена от Комисията злоупотреба с власт — направени в рамките на четвърто основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II, и на второто основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II — трябва да се припомни, че според постоянната съдебна практика понятието за злоупотреба с власт има точен обхват в правото на Съюза и означава положение, при което административен орган използва свои правомощия за цел, различна от тази, с оглед на която те са му предоставени. Дадено решение е опорочено от злоупотреба с власт само ако въз основа на обективни, относими и съвпадащи индиции е видно, че то е било взето, за да бъдат постигнати цели, различни от заявените (вж. решение от 9 септември 2008 г., Bayer CropScience и др./Комисия,
T‑75/06
, Сб.,
EU:T:2008:317
, т.
и цитираната съдебна практика).
В разглеждания случай, за да докажат наличието на злоупотреба с власт, жалбоподателите не представят обективни, относими и съвпадащи индиции, позволяващи да се заключи, че обжалваното решение е било взето за цели, различни от заявените, а именно възстановяването на държавна помощ, несъвместима с общия пазар по смисъла на член 87, параграф 3 ЕО.
Следователно, като неоснователни трябва да се отхвърлят и твърденията за извършена от Комисията злоупотреба с власт.
На четвърто място, доколкото в рамките на четвърто основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II, Ирландия упреква Комисията за това, че в разглеждания случай не е издала разпореждане за преустановяване на спорната помощ въз основа на член 11, параграф 1 от Регламент № 659/1999, трябва да се припомни, че съгласно тази разпоредба „Комисията може, след като даде възможност на съответната държава членка да представи коментарите си, да приеме решение, с което изисква от държавата членка да преустанови всяка неправомерна помощ, докато Комисията вземе решение за съвместимостта на помощта с Общия пазар“.
Член 11, параграф 1 от Регламент № 659/1999 не задължава Комисията, ако определени условия са изпълнени, да издаде разпореждане за преустановяване, а предвижда единствено, че тя може да издаде такова разпореждане, когато счита това за необходимо. Следователно Ирландия няма основание да твърди, че Комисията — която в разглеждания случай е преценила, че не трябва да издава разпореждане за преустановяване — е нарушила член 11, параграф 1 от Регламент № 659/1999.
Поради това твърдението, по същество, за нарушаване на член 11, параграф 1 от Регламент № 659/1999 трябва да се отхвърли.
Без да се засягат твърденията, които трябва да се разгледат в рамките на други основания (вж. т. 49 и 50 по-горе) или поотделно (вж. т. 51 по-горе), след като останалите твърдения — направени в рамките на вторите основания, изтъкнати в подкрепа на настоящите жалби, и на четвърто основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II — бяха отхвърлени изцяло, то посочените основания трябва да се отхвърлят по същество.
По третото основание, изведено от нарушаване на изискванията, произтичащи от член 3, параграф 1, буква м) ЕО и от член 157 ЕО, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II
AAL твърди, че Комисията е нарушила изискванията, произтичащи от член 3, параграф 1, буква м) ЕО и от член 157 ЕО, тъй като вместо да помогне на общностните предприятие да бъдат конкурентноспособни, обжалваното решение прави Общността по-малко конкурентноспособна и я поставя в неизгодно положение на световния пазар, на който тя изнася по-голямата част от продукцията си. Решенията за разрешаване на Съвета се основавали на липсата на породено от спорното освобождаване нарушаване на конкуренцията и Комисията първоначално приела това, като то дори било отбелязано в четвъртото съображение от Решение 92/510.
Комисията иска настоящото основание да се отхвърли по същество.
Настоящото основание по същество повдига въпросът дали с приемането на обжалваното решение Комисията е нарушила изискванията, произтичащи от член 3, параграф 1, буква м) ЕО и от член 157 ЕО, доколкото възпрепятствала прилагането на дадена мярка, а именно спорното освобождаване, с която се е целяло засилване на конкурентоспособността на AAL на световния пазар на производство на двуалуминиев триоксид без да се стига до нарушаване на конкуренцията, както следвало от Решение 2001/224.
В член 3 ЕО по-специално се предвижда следното:
„С оглед на целите, посочени в член 2, дейността на Общността включва, при условията и сроковете, предвидени в настоящия договор:
[…]
м)
повишаването на конкурентоспособността на промишлеността на Общността […]“
Член 157 ЕО по-специално гласи следното:
„1.   Общността и държавите членки гарантират съществуването на условията, необходими за конкурентоспособността на промишлеността в Общността.
За тази цел, в съответствие със системата на отворените и конкурентоспособни пазари, тяхното действие е насочено към:
—
ускоряване на приспособяването на промишлеността към структурните промени,
—
поощряване на благоприятна среда за инициативността и за развитието на предприятията в цялата Общност, и в частност на малките и средни предприятия,
—
поощряване на среда, благоприятна за сътрудничество между предприятията,
—
подпомагане на по-доброто използване на промишления потенциал на политиката на иновации, научни изследвания и технологично развитие.
[…]
3.   Общността допринася за осъществяването на целите, посочени в параграф 1, чрез своята политика и дейности в съответствие с останалите разпоредби на настоящия договор. Съветът, в съответствие с процедурата по член 251 [ЕО] и след като се консултират с Икономическия и социален комитет, може да взема решения за специфични мерки в подкрепа на действията на държавите членки за постигане на целите, посочени в параграф 1.
Настоящият дял не предоставя основания за въвеждането от страна на Общността на каквито и да е мерки, които биха могли да доведат до нарушаване на конкуренцията.“
Както основателно твърди Комисията, в член 3, параграф 1, точка ж) ЕО също се предвижда, че дейността на Общността „включва система, която да гарантира ненарушаването на конкуренцията в рамките на вътрешния пазар“. Освен това в член 157 ЕО, се посочва че той не предоставя основания за въвеждането от страна на Общността на каквито и да е мерки, които биха могли да доведат до нарушаване на конкуренцията.
Макар в точка 52 от решение Комисия/Ирландия и др., точка
по-горе (
EU:C:2013:812
), Съдът да констатира, че при приемането от Съвета на решенията за разрешаване в приложение на правилата за хармонизация на данъчните законодателства Комисията е счела, че спорното освобождаване не води до нарушаване на конкуренцията и не засягат правилното функциониране на вътрешния пазар, в точка 53 от същото решение Съдът същевременно отбелязва, че това не е пречка въпросното освобождаване да бъде квалифицирано като държавна помощ по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО, ако условията за наличието на помощ са изпълнени, като посочва, че понятието за държавна помощ отразява обективно положение и не може да зависи от поведението или от изявленията на институциите.
Впрочем в Решение „Двуалуминиев триоксид I“ Комисията констатира, че спорното освобождаване трябва да се квалифицира като държавна помощ по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО по-специално, защото, както се посочва в съображения 61 и 62 от същото решение, може да се презумира, че то нарушава или заплашва да наруши конкуренцията, макар значителен дял от производството на двуалуминиев триоксид да се употребява в заводите за производство на алуминий, тъй като спорното освобождаване изрично цели повишаване на конкурентоспособността на ползващите го спрямо техните конкуренти — по-специално общностните, установени в Гърция, Испания, Германия и Унгария (след присъединяването на тази страна към Съюза на 1 май 2004 г.) — като се намалят производствените им разходи.
В рамките на настоящото основание AAL отбелязва единствено, че посочената в точка 89 по-горе преценка на Комисията противоречи на преценката, стояща в основата на решенията за разрешаване, приети от Съвета по предложение на Комисията, в областта на хармонизацията на данъчните законодателства, без конкретно да оспорва основателността на тази преценка.
Тъй като поради изложените в точка 88 по-горе причини, в разглеждания случай Комисията не е била обвързана с преценките, съдържащи се в решенията за разрешаване, приети от Съвета по нейно предложение, в областта на хармонизацията на данъчните законодателства, трябва да се констатира, че с приемането на обжалваното решение Комисията не е нарушила член 3, параграф 1, буква м) ЕО и член 157 ЕО.
Поради това третото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II, също трябва да се отхвърли по същество.
Отхвърлянето на това основание не засяга анализа, който ще бъде извършен в рамките на изтъкнатото в подкрепа на същата жалба шесто основание, на въпроса дали Комисията не е изпълнила задължението си за мотивиране и е нарушила член 87, параграф 1 ЕО, тъй като в съображения 61 и 62 от Решение „Двуалуминиев триоксид I“ констатира, че условието за засягане на конкуренцията и на търговията между държавите членки в разглеждания случай е било изпълнено (вж. т. 94—131 по-долу).
По изтъкнатото в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II шесто основание, изведено от неизпълнение на задължението за мотивиране и нарушаване на член 87, параграф 1 ЕО
На първо място, AAL твърди, че в обжалваното решение Комисията не е изпълнила задължението си за мотивиране, тъй като не е изложила надлежни мотиви относно изпълнението на определени условия за квалифицирането на спорната помощ като държавна по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО, а именно условията за засягане на търговията между държавите членки и за нарушаване на конкуренцията. В съответствие с изразеното на някои от членовете на Комисията желание, в обжалваното решение тя трябвало да посочи причините, поради които след извършването на пълен и актуален икономически анализ на последиците за конкуренцията и за търговията между държавите членки от спорната помощ тя стига до извода, че в разглеждания случай посочените по-горе условия са изпълнени.
На второ място, AAL твърди, че в обжалваното решение Комисията е нарушила член 87, параграф 1 ЕО, тъй като поради неизвършването на сериозен икономически анализ погрешно констатирала, че спорната помощ му осигурява предимство, че тя засяга търговията между държави членки или че нарушава или заплашва да наруши конкуренцията. В това отношение, първо, AAL изтъква, че при анализа си на последиците за обмена и за търговията между държави членки в съображение 62 от Решение „Двуалуминиев триоксид I“ Комисията не взела предвид наличието на два отделни продукта, а именно МДТ и ХДТ, при положение че в качеството си на производител на МДТ AAL се конкурира главно с неевропейски производители, а не с другите европейски производители, по-специално произвеждащите ХДТ. Второ, AAL отбелязва погрешното описание на съществуващото положение, дадено от Комисията в съображение 61 от решение „Двуалуминиев триоксид I“ — където тя приема, че спорната помощ е целяла повишаване на неговата конкурентоспособност спрямо конкурентите му чрез намаляване на неговите разходи — което било вярно единствено по отношение на неевропейските производители на двуалуминиев триоксид, но не за европейските производители на двуалуминиев триоксид, между които степента на конкуренция била твърде слаба, тъй като Общността била нетен вносител на двуалуминиев триоксид и значителен дял от общностното производство на двуалуминиев триоксид бил за собствено потребление. Трето, AAL се позовава на неотчитането от страна на Комисията, от една страна, на това, че европейските производители на двуалуминиев триоксид, по-специално установените в Германия, се ползват от освобождавания върху използваната от тях енергия, която освен това била по-евтина, и от друга страна, на това, че поради различната национална законодателна уредба на лицензите и в областта на защитата на околната среда AAL се намирало в неизгодно положение по отношение на разходите в сравнение с други европейски производители на двуалуминиев триоксид.
Комисията иска настоящото основание да бъде отхвърлено по същество.
В това отношение трябва да се припомни, че съгласно съдебната практика предвиденото в член 253 ЕО задължение за мотивиране представлява съществено процесуално изискване, което трябва да се разграничава от въпроса за обосноваността на мотивите, тъй като той спада към законосъобразността по същество на спорния акт (вж. решения от 29 септември 2011 г., Elf Aquitaine/Комисия,
C‑521/09 P
, Сб.,
EU:C:2011:620
, т.
и цитираната съдебна практика и от 14 май 2014 г., Donau Chemie/Комисия,
T‑406/09
, Сб.,
EU:T:2014:254
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следователно на първо място трябва да се разгледа твърдението за неизпълнение на предвиденото в член 253 ЕО задължение за мотивиране и след това, на второ място, твърдението за нарушаване на член 87, параграф 1 ЕО.
На първо място, що се отнася до твърдението за неизпълнение на предвиденото в член 253 ЕО задължение за мотивиране, трябва да се припомни, че съгласно съдебната практика изискваните от член 253 ЕО мотиви трябва да са съобразени с естеството на съответния акт и трябва по ясен и недвусмислен начин да излагат съображенията на институцията, която издава акта, така че да дадат възможност на заинтересованите лица да се запознаят с основанията за взетата мярка, а на компетентната юрисдикция — да упражни своя контрол (вж. решение от 2 април 1998 г., Комисия/Sytraval и Brink’s Франция,
C‑367/95 P
, Rec,
EU:C:1998:154
, т.
и цитираната съдебна практика). Изискването за мотивиране следва да се преценява в зависимост от обстоятелствата по конкретния случай, по-специално в зависимост от съдържанието на акта, от естеството на изложените мотиви и от интереса, който адресатите или други лица, засегнати пряко и лично от акта, могат да имат от получаване на разяснения (вж. решение Комисия/Sytraval и Brink’s Франция, посочено по-горе,
EU:C:1998:154
, т.
и цитираната съдебна практика).
Когато се прилага към квалифицирането на дадена мярка за държавна помощ, задължението за мотивиране изисква да се посочат причините, поради които Комисията приема, че разглежданата мярка попада в приложното поле на член 87, параграф 1 ЕО (вж. решение от 15 юни 2010 г., Mediaset/Комисия,
T‑177/07
, Сб.,
EU:T:2010:233
, т.
и цитираната съдебна практика), забраняващ помощите, които засягат търговията между държавите членки и нарушават или заплашват да нарушат конкуренцията (решение от 4 септември 2009 г., Италия/Комисия,
T‑211/05
, Сб.,
EU:T:2009:304
, т.
).
Що се отнася до причините, които в това отношение трябва да изложи Комисията, те следва да се определят въз основа на установените в съдебна практика изисквания за констатиране на изпълнението на условията за засягане на търговията между държави членки и за нарушаване на конкуренцията, които се припомнят в точки 112—115 по-долу.
Следователно, именно предвид припомнената съдебна практика — от една страна, в точки 99 и 100 по-горе, и от друга страна, в точки 112—115 по-долу — в разглеждания случай трябва да се прецени дали Комисията е мотивирала в достатъчна степен обжалваното решение, що се отнася до изпълнението на условията за засягане на търговията между държавите и за нарушаване на конкуренцията.
В разглеждания случай в съображения 60—62 от обжалваното решение Комисията излага следните мотиви:
„60
Освобождаванията от акциз намаляват разхода за една от основните суровини и съответно създават предимство за получателите, които се оказват в по-благоприятно финансово положение от други предприятия, използващи минерални масла в други сектори или райони.
В становищата си получателите и Франция посочват, че освобождаванията не нарушават нито конкуренцията, нито функционирането на общия пазар, по-специално, тъй като Общността била нетен вносител на двуалуминиев триоксид, тъй като европейските производители трябвало да се конкурират на световно равнище и били поставени в неблагоприятно положение поради високото равнище на цените на енергията и тъй като спирането на тези освобождавания нямало да подобри положението на пазара на двуалуминиев триоксид на общностно равнище и щяло да намали сигурността на снабдяването с първични ресурси за производството на алуминий. Те твърдят, че отсъствието на нарушаване на конкуренцията се потвърждава от липсата на коментари от страна на който и да било конкурент във връзка с решението на Комисията да започне [официалната] процедура[ по разследване]. Всички тези обстоятелства обаче по никакъв начин не променят изложената в съображение 60 преценка, а напротив, потвърждават, че с намаленията на акцизите изрично се е целяло повишаване на конкурентоспособността на получателите спрямо техните конкуренти чрез намаляване на разходите им. Комисията отбелязва, че двуалуминиев триоксид се произвежда и в Гърция, Испания, Германия и Унгария (макар тази страна да става държава членка едва на 1 май 2004 г.).
Двуалуминиевият триоксид (МДТ и ХДТ) се търгува между държавите членки също като алуминия, чийто пазар е тясно свързан с пазара на двуалуминиевия триоксид. Ето защо може да се презумира, че помощта засяга търговията между държавите и нарушава или заплашва да наруши конкуренцията, макар значителна част от производството на двуалуминиев триоксид да се употребява в близки заводи за производство на алуминий“.
Тъй като в съображение 62 от обжалваното решение Комисията говори за „двуалуминиев триоксид (МДТ и ХДТ)“, трябва да се уточни, че в съображение 16 от същото решение тя отбелязва следното:
„[…] В редица решения, свързан с концентрации, Комисията констатира, че съществуват два отделни продуктови пазара, а именно този на металургичния двуалуминиев триоксид (наричан по-нататък „МДТ“) и този на химическия двуалуминиев триоксид (наричан по-нататък „ХДТ“). ХДТ има много по-висока добавена стойност от МДТ. Докато географският пазар на първия продукт е със световен мащаб, този на втория продукт не надхвърля границите на Европа“.
В съображения 61 и 62 от обжалваното решение Комисията констатира, че съгласно анализите — съдържащи се в Решение 2002/174/ЕО на Комисията от 3 май 2000 година за обявяване на концентрация за съвместима с общия пазар и Споразумението за ЕИП (преписка COMP/M.1693 — Alcoa/Reynolds) (
ОВ L 58, стр. 25
, наричано по-нататък „решение Alcoa/Reynolds“), цитирано в бележка под линия към съображение 16 от обжалваното решение — МДТ и ХДТ формират два отделни общоевропейски пазара, тъй като обхващат не само производители, които са установени в Ирландия, Италия и Франция, но и производители, установени в Гърция, Испания, Германия и Унгария (от 1 май 2004 г.). Комисията освен това констатира, че двуалуминиевият триоксид (МДТ и ХДТ) се търгува между държави членки, като търговията с него по принцип е свързана с ограничения дял от производството на двуалуминиев триоксид, който не се употребява в близки заводи за алуминий (наричан по-нататък „оставащият двуалуминиев триоксид“) и се предлага на трети лица на свободния пазар, за разлика от „двуалуминиев триоксид за собствено потребление“, който е за вътрешна употреба на интегрираните производители, съгласно анализа, извършен в съображение 13 от решение Alcoa/Reynolds, посочено по-горе.
Освен това в съображения 60 и 61 от обжалваното решение Комисията посочва, че освобождаванията от акциз, каквото е спорното освобождаване, намаляват разхода за основна суровина, използвана от ползващите се от освобождаването производители на двуалуминиев триоксид — а именно установените в Ирландия, в района на Шанън, във Франция, в района на Гардан, и в Италия, в Сардиния — което, макар Комисията да не го отбелязва изрично в обжалваното решение, означава, че спорната помощ представлява оперативна помощ, предоставена на посочените производители, чиято производителност се оказва повишена спрямо другите установени в Гърция, Испания и Германия европейски производители на двуалуминиев триоксид, които не се ползват от тези освобождавания.
Накрая, в съображение 61 от обжалваното решение Комисията отхвърля направените в хода на административно производство възражения от получателите, включително AAL, и от Френската република.
С оглед на извършените констатации в съображение 62 от обжалваното решение Комисията приема, че в разглеждания случай може да презумира, че спорната помощ засяга търговията между държавите и нарушава или заплашва да наруши конкуренцията.
С оглед на съдебната практика, припомнена в точки 99 и 100 по-горе и в точки 112—115 по-долу, Комисията е мотивирала в достатъчна степен обжалваното решение, що се отнася до изпълнението на условията за засягане на търговията между държави членки и за нарушаване на конкуренцията, излагайки лаконично, но ясно, причините, поради които — предвид наличието на търговия между държави членки и на общоевропейски пазари на оставащия двуалуминиев триоксид (МДТ и ХДТ), както и предвид факта, че спорната помощ е оперативна помощ — може да се презумира, че тази помощ е можела да засегне посочената търговия и да наруши конкуренцията на посочените пазари, повишавайки конкурентоспособността на производителите на двуалуминиев триоксид, установени в Ирландия, в района на Шанън, във Франция, в района на Гардан, и в Италия, в Сардиния, спрямо другите европейски производители на двуалуминиев триоксид, установени в Гърция, Испания и Германия.
Поради това твърдението, че предвиденото в член 253 ЕО задължение за мотивиране не е изпълнено, трябва да се отхвърли като неоснователно.
На второ място, що се отнася до твърдението за нарушаване на член 87, параграф 1 ЕО, AAL по същество твърди, че Комисията е допуснала грешка при прилагане на правото при квалификацията като държавна помощ по смисъла на член 87 ЕО, тъй като приела, че спорната помощ предоставя предимство на AAL, засяга търговията между държави членки и нарушава или заплашва да наруши конкуренцията.
В това отношение най-напред трябва да се припомни, че съгласно съдебната практика, в рамките преценката си на условията за засягане на търговията между държави членки и за нарушаване на конкуренцията Комисията е длъжна не да установи реалното отражение на помощите върху търговията между държавите членки и действително нарушение на конкуренцията, а само да провери дали тези помощи могат да засегнат тази търговия и да нарушат конкуренцията (вж. решения от 9 септември 2009 г., Holland Malt/Комисия,
T‑369/06
, Сб.,
EU:T:2009:319
, т.
и цитираната съдебна практика, и Италия/Комисия, т.
по-горе,
EU:T:2009:304
, т.
и цитираната съдебна практика). Следователно Комисията не е длъжна да направи икономически анализ на действителното положение на съответните пазари, на пазарния дял на предприятията — получатели на помощите, на положението на конкурентните предприятия и на търговските потоци между държавите членки (вж. решение Mediaset/Комисия, т.
по-горе,
EU:T:2010:233
, т.
и цитираната съдебна практика).
По-нататък, съгласно съдебната практика условията относно отражението върху търговията между държавите членки и нарушаването на конкуренцията по принцип са неотделимо свързани (решения от 4 април 2001 г., Regione Autonoma Friuli-Venezia Giulia/Комисия,
T‑288/97
, Rec,
EU:T:2001:115
, т.
и от 15 юни 2000 г., Alzetta и др./Комисия,
T‑298/97, T‑312/97, T‑313/97, T‑315/97, T‑600/97—T‑607/97, T‑1/98, T‑3/98—T‑6/98 и T‑23/98
, Rec,
EU:T:2000:151
, т.
). По-специално, от съдебната практика следва, че всяка помощ, отпусната на предприятие, което осъществява дейността си на общия пазар, може да предизвика нарушения на конкуренцията и да засегне търговията между държави членки (вж. решения от 11 юни 2009 г., ASM Brescia/Комисия,
T‑189/03
, Сб.,
EU:T:2009:193
, т.
и цитираната съдебна практика, и Италия/Комисия,
T‑222/04
, Сб.,
EU:T:2009:194
, т.
и цитираната съдебна практика).
Освен това, що се отнася до условието относно нарушаването на конкуренцията, съдебната практика въвежда презумпция, че оперативните помощи за предприятие — а именно помощите, с които се цели освобождаването му от разходите, които в обичайни условия то би трябвало да поеме в рамките на текущото си управление или на обичайните си дейности — осигуряват на това предприятие изкуствена финансова подкрепа, която по принцип нарушава условията на конкуренция в секторите, в които такива помощи се предоставят (решения от 8 юни 1995 г., Siemens/Комисия,
T‑459/93
, Rec,
EU:T:1995:100
, т.
и
, и от 29 септември 2000 г., CETM/Комисия,
T‑55/99
, Rec,
EU:T:2000:223
, т.
; в този смисъл вж. също решения от 19 септември 2000 г., Германия/Комисия,
C‑156/98
, Rec,
EU:C:2000:467
, т.
и от 5 октомври 2000 г., Германия/Комисия,
C‑288/96
, Rec,
EU:C:2000:537
, т.
и
). Следователно, когато Комисията установи наличието на оперативна помощ, тя не е длъжна да излага причините, поради които тази помощ нарушава или заплашва да наруши конкуренцията (вж. в този смисъл решение Германия/Комисия, посочено по-горе,
EU:C:2000:537
, т.
).
Накрая, що се отнася до условието относно засягането на търговията между държавите членки, съгласно съдебната практика, когато предоставена от държава членка помощ укрепва положението на предприятие спрямо други конкурентни предприятия в търговията между държавите, тази търговия трябва да се счита за повлияна от помощта (вж. решения от 14 септември 1994 г., Испания/Комисия,
C‑278/92—C‑280/92
, Rec,
EU:C:1994:325
, т.
и цитираната съдебна практика, и Италия/Комисия, т.
по-горе,
EU:T:2009:304
, т.
и цитираната съдебна практика). Не съществува праг, под който може да се приеме, че търговията между държавите членки не е засегната (вж. решения ASM Brescia/Комисия, т.
по-горе,
EU:T:2009:193
, т.
и цитираната съдебна практика, и Италия/Комисия, т.
по-горе,
EU:T:2009:194
, т.
и цитираната съдебна практика). По-специално условието, че помощта трябва да може да засегне търговията между държавите членки, не зависи от мащаба на съответната сфера на дейност (решение от 24 юли 2003 г., Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg,
C‑280/00
, Rec,
EU:C:2003:415
, т.
).
Най-напред, що се отнася до твърдението, чрез което AAL по същество оспорва това, че условието за предоставено на получателя на помощта предимство е било изпълнено, трябва да се припомни, че член 87 ЕО цели да предотврати засягането на търговията между държавите членки от предоставени от публичните органи предимства, които под различна форма нарушават или заплашват да нарушат конкуренцията чрез поставяне в по-благоприятно положение на определени предприятия или производството на някои стоки (вж. решение от 15 март 1994 г., Banco Exterior de España,
C‑387/92
, Rec,
EU:C:1994:100
, т.
и цитираната съдебна практика).
Съгласно постоянната съдебна практика понятието за помощ включва не само положителни престации като субсидии в чист вид, но и други видове намеса, които под различна форма облекчават обичайно поеманите от бюджета на предприятие разходи и които, без да са субсидии в тесния смисъл на думата, са от същото естество и пораждат идентични последици (решение от 13 юни 2000 г., EPAC/Комисия,
T‑204/97 и T‑270/97
, Rec,
EU:T:2000:148
, т.
и цитираната съдебна практика). Следователно мярка, с която публичните власти предоставят на някои предприятия освобождаване от данъци — което, макар да не включва прехвърляне на държавни ресурси, поставя получателите в по-благоприятно финансово положение от другите данъчнозадължени лица — представлява държавна помощ по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО (решение Banco Exterior de España, т.
по-горе,
EU:C:1994:100
, т.
).
В разглеждания случай от съображение 60 от обжалваното решение е видно, че предоставеното на AAL предимство чрез спорното освобождаване според Комисията се дължи на това, че „[о]свобождаванията от акциз намаляват разхода за една от основните суровини“, използвана от получилите освобождаванията лица, „които се оказват в по-благоприятно финансово положение от други предприятия, използващи минерални масла в други сектори или [други] райони“.
С оглед на цитираната в точка 117 по-горе съдебна практика Комисията е имала основание да приеме, че освобождаванията от акциз премахват един разход — а именно акциза върху минералните масла, който в обичайни условия трябва да се поеме от бюджета на предприятията, използващи също като AAL посочените масла като гориво за производството на двуалуминиев триоксид в Ирландия, в района на Шанън, във Франция, в района на Гардан, и в Италия, в Сардиния — и съответно осигуряват на последните предимство спрямо други предприятия, които също използват минерални масла в рамките на техния производствен процес, в други сектори или в други райони.
Тази констатация не може да се оспори с довода на AAL, основаващ се по същество на компенсаторната функция, която изпълнявало спорното освобождаване предвид оказването на AAL в обективно неблагоприятно конкурентно положение по отношение на производствени разходи спрямо други европейски производители на двуалуминиев триоксид, по-специално установените в Германия. Всъщност в това отношение е достатъчно да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика обстоятелството, че държава членка се опитва чрез едностранни мерки да доближи съществуващите в определен икономически отрасъл условия на конкуренция до тези в други държави членки, не означава, че тези мерки нямат характер на помощи (вж. решение от 29 април 2004 г., Италия/Комисия,
C‑372/97
, Rec,
EU:C:2004:234
, т.
и цитираната съдебна практика).
Поради това твърдението, че условието за наличие на предоставено на получателя на помощта предимство не е изпълнено, трябва да се отхвърли като неоснователно.
По-нататък, що се отнася до твърдението, с което AAL по същество оспорва, че условието за нарушаване на конкуренцията е било изпълнено, трябва да се припомни, че съгласно цитираната в точки 113 и 114 по-горе съдебна практика, от една страна, всяка помощ, отпусната на предприятие, което осъществява дейността си на общия пазар, може да предизвика нарушения на конкуренцията, и от друга страна, оперативните помощи за предприятие — а именно помощите, с които се цели освобождаването му от разходите, които в обичайни условия то би трябвало да поеме в рамките на текущото си управление или на обичайните си дейности — по презумпция нарушават условията на конкуренция в секторите, в които такива помощи се предоставят.
В разглеждания случай от съображение 60 от обжалваното решение е видно, че според Комисията „[о]свобождаванията от акциз намаляват разхода за една от основните суровини“, използвана от производителите на двуалуминиев триоксид, установени в Ирландия, в района на Шанън, във Франция, в района на Гардан, и в Италия, в Сардиния. Тази преценка е основателна, тъй като предприятията, използващи също като AAL минерални масла като гориво за производството на двуалуминиев триоксид в посочените по-горе райони, в обичайни условия би трябвало да заплатят акциз върху минералните масла и съответно разходът за акциза да се поеме от бюджета им. Следователно отново с основание, както вече бе посочено в точка 106 по-горе, в съображение 60 от обжалваното решение Комисията несъмнено, макар и имплицитно, приема, че освобождаванията от акциз представляват оперативни помощи по смисъла на цитираната в точка 114 по-горе съдебна практика в полза на производителите на двуалуминиев триоксид, установени в Ирландия, в района на Шанън, във Франция, в района на Гардан, и в Италия, в Сардиния. Накрая, както вече бе посочено в точка 105 по-горе, в съображения 61 и 62 от обжалваното решение Комисията констатира, че по принцип има търговия между държавите членки и общоевропейски пазари на оставащия двуалуминиев триоксид (МДТ и ХДТ). Тези констатации по-специално се основават на извършения от Комисията икономически анализ в решение Alcoa/Reynolds (вж. т. 105 по-горе). В рамките на настоящото производство по обжалване AAL обаче не представи никакъв подкрепен с доказателства икономически анализ, който може да постави под въпрос основателността на съдържащия се в решение Alcoa/Reynolds общ икономически анализ, към който препраща обжалваното решение. Ето защо в разглеждания случай основателността на последния анализ не може да се постави под въпрос. С оглед на всички констатации, направени по този начин от Комисията в съображения 60—62 от обжалваното решение, съгласно цитираната в точки 113 и 114 по-горе съдебна практика тя е имала основание да презумира, че на общоевропейските пазари на оставащия двуалуминиев триоксид (МДТ и ХДТ) спорната помощ е нарушавала или е заплашвала да наруши конкуренцията между, от една страна, производителите на двуалуминиев триоксид, установени в Ирландия, в района на Шанън, във Франция, в района на Гардан, и в Италия, в Сардиния, и от друга страна, европейските производители на двуалуминиев триоксид, установени в Гърция, Испания и Германия.
Що се отнася до твърдението на AAL, по същество, че Комисията схванала неправилно съществуващите конкретни условия на конкуренция на пазарите на двуалуминиев триоксид (МДТ и ХДТ), с него не може да се оспори основателността на обжалваното решение, що се отнася изпълнението на условието за нарушаване на конкуренцията. Всъщност трябва да се припомни, че съгласно цитираната в точка 111 по-горе съдебна практика Комисията не е длъжна да извършва прецизен икономически анализ на съответните пазари и че конкретно в разглеждания случай, в който спорното освобождаване представлява оперативна помощ, тя също така е имала основание да презумира, че това освобождаване нарушава конкуренцията, поне що се отнася до двуалуминиевия триоксид (МДТ и ХДТ), който се е търгувал между държави членки и чиито пазари са били общоевропейски (вж. т. 123 по-горе). Доколкото AAL упреква Комисията за неотчитането на обстоятелството, че значителен дял от общностното производство е за собствено потребление, твърдението му не се подкрепя от фактите, тъй като в съображение 62 от обжалваното решение Комисията по същество отбелязва, че търговията между държави членки е била свързана само с оставащия двуалуминиев триоксид (МДТ и ХДТ).
Освен това, доколкото AAL по същество твърди, че се е конкурирало не с другите европейски производители на двуалуминиев триоксид, а само с неевропейските производители на двуалуминиев триоксид, с този негов довод също не може да се оспори основателността на обжалваното решение, що се отнася до изпълнението на условието за нарушаване на конкуренцията. В това отношение е достатъчно да се констатира, че твърденията на AAL са неподкрепени и освен това са в противоречие със собствените му признания, че спорното освобождаване трябвало да позволи да се компенсира неблагоприятното положение по отношение на разходите, в което също като AAL се намирали установените в Ирландия производители на двуалуминиев триоксид, спрямо положението на производителите на двуалуминиев триоксид, установени в други държави членки, като например Германия. Така от собствените признания на AAL следва, че то се е конкурирало с други европейски производители на двуалуминиев триоксид.
Следователно твърдението, че условието за нарушаване на конкуренцията не е изпълнено, трябва да се отхвърли като неоснователно.
Накрая, що се отнася до твърдението, с което AAL по същество оспорва, че условието за засягане на търговията между държави членки е било изпълнено, трябва да се припомни, че съгласно цитираната в точки 113 и 115 по-горе съдебна практика, от една страна, всяка помощ, отпусната на предприятие, което осъществява дейността си на общия пазар, може да засегне търговията между държави членки, и от друга страна, когато предоставена от държава членка помощ укрепва положението на предприятие спрямо други конкурентни предприятия в търговията между държавите, тази търговия трябва да се счита за повлияна от помощта.
Както вече бе посочено в точка 123 по-горе, в разглеждания случай Комисията е имала основание да констатира, че по принцип има търговия между държавите членки и общоевропейски пазари на оставащия двуалуминиев триоксид (МДТ и ХДТ). Освен това, доколкото от освобождаванията от акциз са се ползвали само производителите на двуалуминиев триоксид, които също като AAL са били установени в Ирландия, в района на Шанън, във Франция, в района на Гардан, и в Италия, в Сардиния, а не европейските производители на двуалуминиев триоксид, установени в Гърция, Испания и Германия, с които AAL се е конкурирало (вж. т. 124 по-горе), Комисията основателно е заключила, че спорната помощ може да засегне търговията между държави членки.
Що се отнася до изтъкнатия от AAL довод — по същество, че Комисията не взела предвид факта, че значителен дял от общностното производство на двуалуминиев триоксид е за собствено потребление и че двуалуминиевият триоксид (МДТ и ХДТ) не се търгува между държавите членки, а между последните и трети страни, тъй като Общността е нетен вносител на тези продукти — с него не може да се оспори основателността на обжалваното решение, що се отнася изпълнението на условието за засягане на търговията между държавите. От една страна, твърдението не е подкрепено с факти, доколкото се отнася до двуалуминиев триоксид за собствено потребление. Всъщност, както вече бе посочено в точка 124 по-горе, в съображение 62 от обжалваното решение Комисията по същество отбелязва, че търговията между държави членки е свързана само с оставащия двуалуминиев триоксид (МДТ и ХДТ). От друга страна, доколкото се отнася до търговията с двуалуминиев триоксид (МДТ и ХДТ) между държавите членки, твърдението е неподкрепено и дори е в противоречие със собствените признания на AAL в неговите писмени становища, че „[м]алкият дял [от производството му], продаван под формата на трихидрат на двуалуминиев триоксид, […] се използва като изходен продукт от установен в Германия производител на химически двуалуминиев триоксид […]“ и „[ц]ялото произвеждано от него количество двуалуминиев триоксид […] се изнася чрез морския му терминал към пазари, разположени извън Ирландия, основно в Обединеното кралство, скандинавските страни и други места в Европа“. Така от собствените признания на AAL следва, че то е захранвало търговски потоци, свързани с оставащия двуалуминиев триоксид (МДТ и ХДТ), между държавите.
Следователно твърдението, че условието за засягане на търговията между държави членки не е изпълнено, трябва да се отхвърли като неоснователно.
След като всички твърдения, направени в рамките на изтъкнатото в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II шесто основание, бяха отхвърлени, посоченото основание трябва да се отхвърли изцяло по същество.
По първите основания, които са изтъкнати в подкрепа на настоящите жалби и са изведени от грешка при прилагане на правото при квалификацията на спорната помощ във връзка с член 88 ЕО
В рамките на първите основания, изтъкнати в подкрепа на настоящите жалби, жалбоподателите твърдят, че в обжалваното решение Комисията е допуснала грешка при прилагане на правото, тъй като е квалифицирала спорната помощ като нова помощ по смисъла на член 88, параграф 3 ЕО, вместо като съществуваща помощ по смисъла на член 88, параграф 1 ЕО, и тъй като не е приложила за въпросната помощ процедурата относно съществуващите схеми за помощ.
Първото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II, съдържа три алтернативни части. Първата част по същество е изведена от нарушаване на член 88 ЕО и на правилото, кодифицирано в член 1, буква б), подточка iii) от Регламент № 659/1999, както по същество и от нарушаване на кодифицираните в членове 17 и 18 от Регламент № 659/1999 процедурни правила относно съществуващите схеми за помощ. Втората част е изведена от нарушаване на разпоредбите на член 88 ЕО във връзка с член 1, буква б), подточка iv) и член 15, параграф 3 от Регламент № 659/1999, както по същество и от нарушаване на кодифицираните в членове 17 и 18 от Регламент № 659/1999 процедурни правила относно съществуващите схеми за помощ. Третата част по същество е изведена от нарушаване на член 88 ЕО и на правилото, кодифицирано в член 1, буква б), подточка i) от Регламент № 659/1999.
Първото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II, също съдържа три алтернативни части. Първата част по същество е изведена от нарушаване на член 88 ЕО и на правилото, кодифицирано в член 1, буква б), подточка i) от Регламент № 659/1999. Втората част е изведена от нарушаване на член 88 ЕО и на правилото, кодифицирано в член 1, буква б), подточка iii) от Регламент № 659/1999. Третата част по същество е изведена от нарушаване на разпоредбите на член 88 ЕО във връзка с член 1, буква б), подточка iv) и член 15, параграф 3 от Регламент № 659/1999.
По първата част от първото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II, и по втората част от първото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II, изведени от нарушаване на член 88 ЕО и на правилото, кодифицирано в член 1, буква б), подточка iii) от Регламент № 659/1999, а по дело T‑50/06 RENV II — и от нарушаване на кодифицираните в членове 17 и 18 от Регламент № 659/1999 процедурни правила относно съществуващите схеми за помощ
Жалбоподателите по същество твърдят, че в обжалваното решение Комисията е нарушила член 88 ЕО и правилото, кодифицирано в член 1, буква б), подточка iii) от Регламент № 659/1999, тъй като при квалификацията на спорната помощ като нова помощ по смисъла на член 88, параграф 3 ЕО не е отчела, че тази помощ е следвало да се счита за разрешена поради невземането на отношение от Комисията по спорното освобождаване в разумен срок, считано от момента на уведомяването ѝ. По дело T‑50/06 RENV II Ирландия също така твърди, че са били нарушени кодифицираните в членове 17 и 18 от Регламент № 659/1999 процедурни правила относно съществуващите схеми за помощ.
В това отношение, първо, Ирландия се позовава на писмото от 6 май 1983 г., от което било видно, че тя е приела отправеното от Комисията предложение в писмото от 22 март 1983 г. да счита писмото на Ирландия от 28 януари 1983 г. — с което Комисията била информирана за предвиденото спорно освобождаване — за уведомление по смисъла на член 88, параграф 2 ЕО. Второ, Ирландия отново обръща внимание на писмото от 6 май 1983 г., с което отправя до Комисията предизвестието за прилагането на спорното освобождаване в съответствие с правилото, кодифицирано в член 4, параграф 6 от Регламент № 659/1999. Трето, Ирландия се позовава на липсата на взето от Комисията решение — в двумесечния срок след уведомяването за спорното освобождаване, предвиден в член 4, параграф 5 от Регламент № 659/1999, или в разумен срок след отправянето на предизвестието за прилагането — както и на бездействието и мълчанието на Комисията до 1992 г., тоест в продължение на девет години след тези уведомления. Четвърто, Ирландия подчертава ирелевантността на факта, че е приложила спорното освобождаване, без да изчака Комисията да вземе официално отношение с оглед на правилата в областта на държавните помощи, като се има предвид, че това вземане на отношение не е станало в разумен срок и че прилагането на спорното освобождаване е било извършено повече от два месеца след като на 28 януари 1983 г. е уведомила Комисията. Освен това Ирландия се позовава на това, че самата Комисия се е държала така, сякаш счита спорната помощ за съществуваща помощ. В това отношение, на първо място, Ирландия отбелязва ясната и прецизна формулировка на четвърто съображение от Решение 92/510 — съгласно което „Комисията и всички държави членки приемат, че всички[те] освобождавания се основават на причини, свързани със специфични политики, че не водят до нарушаване на конкуренцията и не нарушават правилното функциониране на общия пазар“ [неофициален превод] — което можело да се счита за положително решение относно спорното освобождаване, за което на 28 януари 1983 г. е извършено уведомяване, или поне за принципно изявление, от което било видно, че съмненията на Комисията относно съвместимостта на спорната помощ с общия пазар вече се били разсеяли. На второ място, Ирландия се позовава на терминологията, използвана в пето съображение от Решение 97/425 и в съображение 4 от Решение 1999/880, която била сходна с терминологията, използвана от Комисията при извършването на анализа на съществуващите схеми за помощ въз основа на член 17 от Регламент № 659/1999. На трето място, Ирландия отбелязва предложенията за решения за разрешаване на Съвета от ноември 1999 г. и 2000 г., както и съображение 5 от Решение 2001/224, в които няма никакво предупреждение за неправомерността на спорната помощ. На четвърто място, Ирландия се позовава на факта, че при всички положения самата Комисия е предложила на Съвета да разреши на Ирландия да прилага спорното освобождаване след 1983 г. Освен това Ирландия по същество твърди, че Комисията е нарушила кодифицираната в членове 17 и 18 от Регламент № 659/1999 процедура относно съществуващите схеми за помощ, тъй като разпоредила възстановяването на спорната помощ със задна дата, независимо че в рамките на постоянния контрол върху съществуващите схеми за помощ Комисията имала право единствено да изиска прекратяване на действието или изменение на тази помощ в определен от нея срок.
Първо, AAL се позовава на писмото от 6 май 1983 г., от което било видно, че Ирландия е приела отправеното от Комисията предложение в писмото от 22 март 1983 г. да счита писмото на Ирландия от 28 януари 1983 г. — с което Комисията била информирана за предвиденото спорно освобождаване — за уведомление по смисъла на член 88, параграф 2 ЕО. Второ, AAL посочва, че прилагането на спорното освобождаване е започнало около три месеца след изпращането до Комисията на писмото от 28 януари 1983 г. Трето, AAL отбелязва писмото от 6 май 1983 г., с което Ирландия отправя до Комисията предизвестието за прилагането на спорното освобождаване в съответствие с правилото, кодифицирано в член 4, параграф 6 от Регламент № 659/1999. Четвърто, AAL се позовава на непротивопоставимостта по отношение на него на довода на Комисията, че спорното освобождаване не било приложено от Ирландия и от самото него при стриктно спазване на условията, които са установени в съдебната практика (решение от 11 декември 1973 г., Lorenz,
120/73
, Rec,
EU:C:1973:152
) и впоследствие са кодифицирани в Регламент № 659/1999, тъй като самата Комисия дерогирала тази правна рамка, като предложила на Ирландия да счита писмото ѝ от 28 януари 1983 г. за уведомление, лишавайки се по този начин от възможността да вземе отношение в разумен двумесечен срок. При условията на евентуалност, AAL изтъква непротивопоставимостта по отношение на него на твърдението на Комисията, че уведомлението било непълно, защото след уведомяването ѝ от Ирландия за предстоящото прилагането на помощта, в писмото от 22 март 1983 г. Комисията се отказала да иска допълнение към уведомлението. Пето, AAL отбелязва бездействието и мълчанието на Комисията до юли 2000 г., тоест в продължение на 17 години след уведомяването за спорното освобождаване и получената от нея информация за предстоящото му прилагане. Шесто, AAL се позовава на това, че Комисията не съобразила извършеното на 28 януари 1983 г. уведомяване, когато на 17 юли 2000 г. поискала да се извърши уведомяване за освобождаването и на 30 октомври 2001 г. започнала официалната процедура по разследване, в резултат на което допуснала грешка при квалификацията на помощта. Седмо, AAL отбелязва четвърто съображение от Решение 92/510, което било равнозначно на признаване от страна на Комисията, че спорното освобождаване е съществуваща помощ. Осмо, AAL се позовава на положението, което Комисията провокирала и приемала през дълъг период от време, което обективно налагало спорната помощ да се квалифицира като съществуваща.
Комисията иска настоящите части от първите основания да бъдат отхвърлени по същество.
В това отношение най-напред е важно да се припомни, че Договорът за ЕО въвежда различни процедури в зависимост от това дали помощта е съществуваща или нова. Макар в съответствие с член 88, параграф 3 ЕО за новата помощ да трябва да бъде направено предварително уведомление до Комисията и тя да не може да бъде приведена в действие, преди процедурата да завърши с окончателно решение, в съответствие с член 88, параграф 1 ЕО съществуващата помощ може да бъде правомерно прилагана, докато Комисията не е установила нейната несъвместимост (вж. решение от 24 март 2011 г., Freistaat Sachsen и Land Sachsen-Anhalt/Комисия,
T‑443/08 и T‑455/08
, Сб.,
EU:T:2011:117
, т.
и цитираната съдебна практика). Следователно съществуващите помощи могат да бъдат предмет, когато е необходимо, само на решение за несъвместимост, което произвежда действие занапред (вж. решение Freistaat Sachsen и Land Sachsen-Anhalt/Комисия, посочено по-горе,
EU:T:2011:117
, т.
и цитираната съдебна практика).
Освен това, доколкото жалбоподателите формално твърдят, че е допуснато нарушение на член 1, буква б), подточка iii) от Регламент № 659/1999, трябва да се отбележи, че към момента на приемане на обжалваното решение от Комисията посочената в последната разпоредба материалноправна норма вече е била влязла в сила на 16 април 1999 г. Макар съгласно съдебната практика (решения от 14 май 1975 г., CNTA/Комисия,
74/74
, Rec,
EU:C:1975:59
, т.
—
, от 26 юни 1990 г., Sofrimport/Комисия,
C‑152/88
, Rec,
EU:C:1990:259
, т.
и
, и от 5 октомври 1993 г., Driessen и др.,
C‑13/92—C‑16/92
, Rec,
EU:C:1993:828
, т.
—
) съблюдаването на принципите на правна сигурност и на оправдани правни очаквания да налага ограничения пред незабавното прилагане на материалноправните норми, тези ограничения не може да се задействат по отношение на неправомерна или съобщена помощ, преди да бъде разрешена от Комисията. Всъщност в системата и логиката на контрола върху държавните помощи положението не се определя незабавно и окончателно от уведомяването или отпускането на помощта, а остава висящо до вземането на решение от институциите на Съюза. В този контекст, Комисията трябва да приложи материалноправните норми, които са в сила към момента на нейното произнасяне по съответната помощ или схема за помощ, както и по нейната съвместимост с общия пазар, и това са единствените действащи норми, спрямо които трябва да се преценява законосъобразността на нейното решение по този въпрос (вж. в този смисъл и по аналогия решение от 11 декември 2008 г., Комисия/Freistaat Sachsen,
C‑334/07 P
, Сб.,
EU:C:2008:709
, т.
). Следователно, тъй като към момента на приемане на обжалваното решение от Комисията член 1, буква б), подточка iii) от Регламент № 659/1999 е бил в сила, тази разпоредба е приложима в разглеждания случай.
От друга страна обаче, с предвидените в член 4, параграф 6 от Регламент № 659/1999 процесуалноправни норми, към която разпоредба препраща член 1, буква б), подточка iii) от същия регламент, не могат да се уреждат процедурни актове, приети преди влизането в сила на тези норми на 16 април 1999 г. Всъщност, съгласно съдебна практика, процесуалноправните норми по принцип трябва да се прилагат за висящите производства към момента на тяхното влизане в сила (вж. в този смисъл решения от 12 ноември 1981 г., Meridionale Industria Salumi и др.,
212/80—217/80
, Rec,
EU:C:1981:270
, т.
и от 23 февруари 2006 г., Molenbergnatie,
C‑201/04
, Rec,
EU:C:2006:136
, т.
и цитираната съдебна практика). Впрочем в периода, в който протича предварителната процедура по разследване на спорното освобождаване и през който спорната помощ се считала за разрешена от Комисията, а именно през 1983 г., тези норми все още не са били влезли в сила. Трябва обаче да се има предвид, както Комисията основателно отбелязва в съображение 67 от решение „Двуалуминиев триоксид I“, че с член 4, параграф 6 от Регламент № 659/1999 по-специално се е целяло кодифициране на някои процесуалноправни норми, които съгласно практиката на Съда, установена в решение Lorenz, точка
по-горе (
EU:C:1973:152
, т.
) (наричана по-нататък „съдебната практика Lorenz“), са били приложими за периода, в който са приети посочените процедурни актове. Според тази съдебна практика, която AAL цитира по дело T‑69/06 RENV II, член 93, параграф 3 от Договора за ЕО (впоследствие член 88, параграф 3 ЕО) изисква, ако след като е била информирана от държава членка за проект за въвеждане или за изменение на помощ, Комисията не започне състезателната процедура, предвидена в член 93, параграф 2 от Договора за ЕО (впоследствие член 88, параграф 2 ЕО) (или официалната процедура по разследване), като поиска от съответната държава членка да представи становището си, след изтичането на срока, който е достатъчен за първото разследване на помощта, държавата членка може да приведе предвидената помощ в действие, при условие че до Комисията е било отправено предизвестие, като впоследствие за тази помощ се прилага правната уредба за съществуващите помощи (решение от 9 август 1994 г., Namur-Les assurances du crédit,
C‑44/93
, Rec,
EU:C:1994:311
, т.
). Що се отнася до срока, който е достатъчен или разумен за извършването от Комисията на първото разследване (или предварителната процедура по разследване), Съдът посочва, че отправна точка трябва да бъде двумесечният срок, предвиден в член 173 от Договора за ЕО и член 175 от Договора за ЕО (впоследствие членове 230 ЕО и 232 ЕО) за подаване на жалби за отмяна и за предявяване на искове за установяване на неправомерно бездействие (решение Lorenz, т.
по-горе,
EU:C:1973:152
, т.
).
Следователно твърденията за нарушаване на член 1, буква б), подточка iii) от Регламент № 659/1999 трябва да се разбират като твърдения, с които по същество се претендира, че е нарушена съдебната практика Lorenz.
В разглеждания случай жалбоподателите твърдят основно че в обжалваното решение Комисията е допуснала грешка, квалифицирайки спорната помощ като нова и разпореждайки възстановяването ѝ със задна дата, при положение че това била съществуваща помощ по смисъла на съдебната практика Lorenz, тъй като Комисията не взела отношение по спорното освобождаване в разумен срок, считано от уведомяване ѝ.
На първо място, трябва да се провери главно дали писмото от 28 януари 1983 г. не би могло формално да се счита за уведомяване за спорното освобождаване по смисъла на член 88, параграф 3 ЕО, а при условията на евентуалност, дали уведомяването е било непълно, тъй като в писмото си от 6 май 1983 г. Ирландия не е отговорила на въпроса, зададен ѝ от Комисията в писмото от 22 март 1983 г., относно продължителността на предоставянето на помощта на AAL.
В това отношение трябва да се припомни, че в рамките на контрола за законосъобразност Общият съд при всички случаи не може да замести мотивите на автора на обжалвания акт със свои мотиви (вж. по аналогия решение от 24 януари 2013 г., Frucona Košice/Комисия,
C‑73/11 P
, Сб.,
EU:C:2013:32
, т.
и цитираната съдебна практика). Следователно при отхвърлянето на изтъкнато пред него основание за отмяна Общият съд не може да се позове на мотиви, които не произтичат от спорното решение, тъй като в противен случай би надхвърлил границите на съдебния си контрол (вж. в този смисъл и по аналогия решение Frucona Košice/Комисия, посочено по-горе,
EU:C:2013:32
, т.
).
В съображение 67 от решение „Двуалуминиев триоксид I“ Комисията отбелязва следното:
„[…] помощта не може да се счита за разрешена от Комисията по смисъла на член 4, параграф 6 от Регламент (ЕО) № 659/1999. Франция и Италия изобщо не са съобщили за разглежданите мерки. С писмо от 6 май 1983 г. Ирландия потвърди, че помощта се прилага едва от този момент и че писмото ѝ до Комисията може да се счита за уведомление за целите на член 93, параграф 3 от Договора [за ЕО]. Всъщност Ирландия изобщо не е уведомявала Комисията предварително в съответствие с член 4, параграф 6 от Регламент № 659/1999 на Съвета за намерението си да приведе помощта в действие. Напротив, тя привежда мярката в действие едва една седмица след писмото ѝ от 6 май 1983 г., в което приканва Комисията да счита помощта за помощ, за която е отправено уведомление. Ето защо според Комисията помощта трябва да се счита за неправомерна по смисъла на член 1, буква е) от Регламент (ЕО) № 659/1999. Френските и италианските помощи също са били приведени в действие, без да се чака разрешението на Комисията, в нарушение на член 88, параграф 3 от Договора. Държавите членки не могат да се позовават на разпоредбите на член 4, параграф 6 от Регламент (ЕО) № 659/1999 по отношение на тези помощи. Макар посоченият регламент да влиза в сила едва през 1999 г., сходни правила вече са били приложими преди това по силата на съдебната практика на Съда на ЕС“.
Освен това в член 5, параграф 5 от решение „Двуалуминиев триоксид I“ Комисията по-специално разпорежда на Ирландия да осигури възстановяването на спорната помощ, предоставена между 3 февруари 2002 г. и 31 декември 2003 г., от получателя, а именно AAL.
От съображение 67 от решение „Двуалуминиев триоксид I“ е видно, че макар в това решение Комисията да противопоставя на Френската република и на Италианската република факта, че не са я уведомили за прилаганите от тях освобождавания от акциз, от друга страна обаче, тя в нито един момент не твърди, че Ирландия не я е уведомила за спорното освобождаване, а само че не я е осведомила предварително — както се изисква от съдебната практика Lorenz — за намерението си да приведе това освобождаване в действие, което Ирландия направила едва една седмица след изпращането на писмото от 6 май 1983 г., с което приканва Комисията да счита писмото на Ирландия от 28 януари 1983 г. за уведомяване. Това се потвърждава от факта, че в писмото от 6 май 1983 г. Ирландия само приема отправено от Комисията предложение в писмото от 22 март 1983 г. да счита писмото от 28 януари 1983 г., с което Ирландия я е информирала за намерението си да приведе в действие спорното освобождаване, за уведомление по член 93, параграф 3 от Договора за ЕО.
Доколкото мотивът за липса на уведомяване или за непълно уведомяване на Комисията от страна на Ирландия за спорното освобождаване не произтича от обжалваното решение, Общият съд не може да отхвърли първата част от първото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II, като се позове на този мотив, тъй като в противен случай би надхвърлил границите на своя контрол в рамките на жалба за отмяна.
Поради това доводите — с които Комисията оспорва първата част от първото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II, и които са изведени главно от липсата на уведомяване за спорното освобождаване по смисъла на член 88, параграф 3 ЕО, а при условията на евентуалност, от непълнотата на твърдяното уведомяване — трябва да се отхвърлят.
На второ място, трябва да се разгледа изтъкнатият от Комисията довод срещу втората част от изтъкнатото в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II първо основание, изведен по същество от това, че едва писмото от 6 май 1983 г. ѝ позволило да счита писмото от 28 януари 1983 г. за уведомление за спорното освобождаване по смисъла на член 88, параграф 3 ЕО, поради което срокът трябвало да започне да тече от получаването на писмото от 6 май 1983 г.
В това отношение трябва да се отбележи, че едва с писмото от 6 май 1983 г. Ирландия иска от Комисията да счита писмото на Ирландия от 28 януари 1983 г. за уведомление в съответствие с член 93, параграф 3 от Договора за ЕО, както предлага Комисията в писмото от 22 март 1983 г. Следователно Комисията основателно твърди, че преди получаването на писмото от 6 май 1983 г. не може да се счита, че е било извършено каквото и да било официално уведомяване за спорната помощ, поради което достатъчният или разумен срок за извършването на нейното първо разследване на помощта е можел да започне да тече едва от получаването на последното писмо.
На трето място, трябва се разгледа изложеният от Комисията довод — срещу първата част от първото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II, и втората част от първото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II — че писмото от 6 май 1983 г. не може да се счита за изискваното от съдебната практика предизвестие за привеждането в действие на предвидената помощ, както твърдят жалбоподателите.
В това отношение както от съдържанието, така и от целите на разпоредбите на член 93 от Договора за ЕО (впоследствие член 88 ЕО) следва, че за съществуващи помощи по смисъла на параграф 1 от този член по-специално трябва да се считат помощите, които правомерно са били приведени в действие при предвидените в член 93, параграф 3 от Договора за ЕО условия, включително произтичащите такива от тълкуването на този член, извършено от Съда в решение Lorenz, точка
по-горе (
EU:C:1973:152
, т.
—
) (решения Namur-Les assurances du crédit, т.
по-горе,
EU:C:1994:311
, т.
и от 17 юни 1999 г., Piaggio,
C‑295/97
, Rec,
EU:C:1999:313
, т.
). С оглед на процедурните правила, произтичащи от съдебната практика Lorenz, преобразуването на помощ, за която е отправено уведомление, в съществуваща помощ зависи от изпълнението на две необходими и достатъчни условия, едното от които е държавата членка да отправи до Комисията предизвестието за привеждане в действие на предвидената помощ, а другото — Комисията да не започне състезателната процедура по член 93, параграф 2 от Договора за ЕО в продължение на два месеца след пълното уведомление за помощта (вж. в този смисъл решение от 15 февруари 2001 г., Австрия/Комисия,
C‑99/98
, Rec,
EU:C:2001:94
, т.
).
В разглеждания случай няма основание за произнасяне по евентуалното неспазване на условието във връзка с отправянето от държавата членка до Комисията на предизвестието за привеждане в действие на предвидената помощ, което е единственото условие, разгледано от Комисията в съображение 67 от обжалваното решение (вж. т. 146 по-горе).
Дори да се приеме, че Комисията е получила пълно уведомление за спорното освобождаване от Ирландия на датата, на която с писмото си от 6 май 1983 г. последната иска от Комисията да счита писмото на Ирландия от 28 януари 1983 г. за уведомление в съответствие с член 93, параграф 3 от Договора за ЕО, както е предложила Комисията в писмото от 22 март 1983 г., предвид произтичащите от съдебната практика Lorenz процедурни правила Комисията е разполагала с двумесечен срок, за да започне официалната процедура по разследване. Съгласно последните правила едва след изтичането на този срок — а именно, по принцип, на 7 юли 1983 г. — Ирландия е можела де приведе спорното освобождаване в действие (вж. в този смисъл решение Австрия/Комисия, т.
по-горе,
EU:C:2001:94
, т.
), при условие че предварително е отправила предизвестие до Комисията, като впоследствие въз основа на това освобождаване за предоставената помощ би се прилагала правната уредба относно съществуващи помощи (решение Namur-Les assurances du crédit, т.
по-горе,
EU:C:1994:311
, т.
).
Впрочем, от една страна, трябва да се констатира, че писмото от 6 май 1983 г., с което се потвърждава уведомлението до Комисията за спорното освобождаване, не може да се счита и за предизвестие за привеждане в действие на посоченото освобождаване. Всъщност, дори да се допусне, че предизвестието е можело да се отправи преди изтичането на двумесечния срок, предвиден за започването на официалната процедура по разследване — тоест период, в който при всички положения на Ирландия не е било разрешено да приведе спорното освобождаване в действие — трябва да се констатира, че в посоченото писмо Ирландия по никакъв начин не предупреждава Комисията за това, че при невземане на отношение от нейна страна ще приведе спорното освобождаване в действие, а само признава, че за спорното освобождаване трябва да се отправи уведомление, потвърждава, че уведомява Комисията за това освобождаване, и предоставя на последната допълнителна информация за въпросното освобождаване. От друга страна, трябва да се констатира, че от материалите по делото не е видно след изпращането на писмото от 6 май 1983 г. и преди прилагането на спорното освобождаване на 12 май 1983 г. Ирландия да е изпращала на Комисията акт, който евентуално да представлява предизвестие за привеждане в действие на посоченото освобождаване.
Следователно Комисията основателно твърди, че в разглеждания случай не са били изпълнени всички изисквани от съдебната практика условия за преобразуването на помощ, за която е отправено уведомление, в съществуваща помощ.
На четвърто място, остава да се разгледат твърденията на жалбоподателите, че самата Комисия се държала така, сякаш спорната помощ е съществуваща помощ, които на практика се основават на съдържанието на приетите по предложение на Комисията решения за разрешаване на Съвета, както и на дългия период, през който тя се въздържа да започне официалната процедура по разследване.
В това отношение трябва да се припомни, че съгласно цитираната в точка 154 по-горе съдебна практика въпросът дали дадена помощ е нова или съществуваща и дали съответно за нейното въвеждане е необходимо да се задейства предварителната процедура по разследване, предвидена в член 93, параграф 3 от Договора за ЕО, не може да зависи от субективната преценка на Комисията (вж. в този смисъл решение Piaggio, т.
по-горе,
EU:C:1999:313
, т.
и
). Освен това фактът, че през относително дълъг период Комисията не е започнала разследване относно конкретна държавна мярка, сам по себе си не може да придаде на тази мярка обективния характер на съществуваща помощ, ако става въпрос за помощ (решение от 30 април 2002 г., Government of Gibraltar/Комисия,
T‑195/01 и T‑207/01
, Rec,
EU:T:2002:111
, т.
).
Видно от цитираната в точка 160 по-горе съдебна практика, твърденията на жалбоподателите — по същество, че това поведение на Комисията отразявало убеждението ѝ, че спорната помощ е съществуваща помощ — са неоснователни и трябва да бъдат отхвърлени.
Поради всички гореизложени причини трябва да се констатира, че Комисията не е допуснала грешка, отказвайки да приеме, че след извършеното уведомяване спорната помощ е била преобразувана в съществуваща помощ. Съответно, разпореждайки възстановяването на тази помощ със задна дата към 3 февруари 2002 г., тя не е нарушила и кодифицираната в членове 17 и 18 от Регламент № 659/1999 процедура относно съществуващите схеми за помощ, тъй като въпросната процедура не е била приложима към посочената помощ.
Следователно първата част от първото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II, и втората част от първото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II, трябва да се отхвърлят като неоснователни.
По втората част от изтъкнатото в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II първо основание и по третата част от изтъкнатото в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II първо основание, изведени от нарушаване на разпоредбите на член 88 ЕО във връзка с член 1, буква б), подточка iv) и член 15, параграф 3 от Регламент № 659/1999
Жалбоподателите твърдят, че в съображение 68 от решение „Двуалуминиев триоксид I“ Комисията е нарушила разпоредбите на член 88 ЕО във връзка с член 1, буква б), подточка iv) и член 15, параграф 3 от Регламент № 659/1999, тъй като при квалификацията на спорната помощ като нова помощ по смисъла на член 88, параграф 3 ЕО, считано от 17 юли 1990 г., не е взела предвид, че AAL ползва тази помощ от септември 1983 г., че съответно предвиденият в член 15, параграф 3 от Регламент № 659/1999 десетгодишен давностен срок, приложим за правомощията на Комисията относно възстановяването на помощ, е бил изтекъл към момента, в който Комисията предприема действия на 17 юли 2000 г., и че считано от тази дата, спорната помощ е трябвало да се счита за съществуваща.
Освен това по дело T‑50/06 RENV II Ирландия по същество твърди, че Комисията е нарушила кодифицираните в членове 17 и 18 от Регламент № 659/1999 процедурни правила относно съществуващите схеми за помощ, тъй като в обжалваното решение разпорежда възстановяването на спорната помощ със задна дата, независимо че в рамките на постоянния контрол върху съществуващите схеми за помощ Комисията имала право само да изиска прекратяване на действието или изменение на тази помощ в определен от нея срок.
В това отношение, първо, Ирландия изтъква факта, че както се потвърждавало от доктрината, давността изтича в края на давностния срок, когато, както в разглеждания случай, характеристиките на помощта не са били променяни по време на този срок. Второ, тя твърди, че всяка държавна помощ трябва да се квалифицира или като „съществуваща“, или като „нова“ по смисъла на член 15 от Регламент № 659/1999, тъй като понятие „частично съществуваща и частично нова“ помощ не е предвидено в Регламент № 659/1999. Трето, Ирландия препраща към съдебната практика, откъдето било видно, че давностният срок по-специално служи за защита на правата или интересите на някои от заинтересованите страни, включително съответната държава членка и получателя на помощта. Четвърто, Ирландия изтъква липсата на суспензивно действие по отношение на давностния срок на писмото от 17 юли 2000 г., което е било съставено след изтичането на предвидения в член 15, параграф 3 от Регламент № 659/1999 давностен срок. Пето, тя се позовава на съдържащото се в Регламент № 659/1999 понятие „съществуваща помощ“, което не се отнася единствено за реално получените финансови предимства към определена дата, а обхваща и схемите за помощ. Освен това Ирландия по същество твърди, че Комисията е нарушила кодифицираните в членове 17 и 18 от Регламент № 659/1999 процедурни правила относно съществуващите схеми за помощ, тъй като в обжалваното решение разпорежда възстановяването на спорната помощ със задна дата независимо от това, че в рамките на постоянния контрол върху съществуващите схеми за помощ Комисията имала право единствено да изиска прекратяване на действието или изменение на тази помощ в определен от нея срок.
Първо, AAL твърди, че извършеното от Комисията в обжалваното решение тълкуване на член 15 от Регламент № 659/1999 — съгласно което единствено частта от предоставената чрез спорното освобождаване помощ, по отношение на която част давностният срок е изтекъл, се счита за съществуваща помощ — противоречи на принципа на правна сигурност. Второ, според AAL Комисията не може да твърди за първи път в писмената защита, че спорното освобождаване е схема за помощ, а не индивидуална помощ, която му е била отпускана последователно всеки път, когато въз основа на спорното освобождаване AAL е било освобождавано от акциз в рамките на митническа операция. Трето, AAL се позовава на съдържащия се в член 15, параграф 3 от Регламент № 659/1999 израз „се счита“, от който в разглеждания случай можело да се направи изводът, че индивидуалната помощ се счита за преобразувана в съществуваща след изтичането на десетгодишен срок, считано от първото предоставяне на помощта през 1983 г.
Комисията иска настоящите части от първите основания да бъдат отхвърлени по същество.
Доколкото жалбоподателите твърдят, че е допуснато нарушение на член 1, буква б), подточка iv) от Регламент № 659/1999, трябва да се отбележи, че съгласно цитираната в точка 140 по-горе съдебна практика в момента, в който Комисията се е произнесла по спорната помощ, тази разпоредба е била в сила, поради което е приложима в разглеждания случай.
По силата на същата разпоредба „помощ, която се счита за съществуваща съгласно член 15“ трябва да се квалифицира като „съществуваща помощ“.
Член 15 от Регламент № 659/1999 гласи следното:
„1.   Правомощията на Комисията за възстановяване на помощ са предмет на давностен срок от десет години.
2.   Давностният срок започва да тече в деня, в който неправомерната помощ е предоставена на получателя, било като индивидуална помощ или като помощ по схема за помощ. Всяко действие, предприето от Комисията или от дадена държава членка, която действа по искане на Комисията, по отношение на неправомерната помощ, прекъсва давностния срок. От всяко прекъсване тече нов срок. Давностният срок спира да тече, докато решението на Комисията е предмет на производство, висящо пред Съда на Европейските общности.
3.   Всяка помощ, по отношение на която давностният срок е изтекъл, се счита за съществуваща помощ“.
Видно от съображение 14 от Регламент № 659/1999 с посочения в член 15 от същия регламент давностен срок по-специално се цели да се защитят някои от заинтересованите страни, включително съответната държава членка и получателят на помощта (решение от 6 октомври 2005 г., Scott/Комисия,
C‑276/03 P
, Rec,
EU:C:2005:590
, т.
).
Най-напред трябва да се отбележи, че член 15 от Регламент № 659/1999 е процесуалноправна норма, която съгласно цитираната в точка 141 по-горе съдебна практика би следвало да се приложи в момента на влизането ѝ в сила, а именно — в разглеждания случай — 16 април 1999 г. Същевременно, тъй като за разлика от член 11, параграф 2, последна алинея от Регламент № 659/1999 член 15 от същия регламент не съдържа нито една преходна разпоредба относно прилагането му във времето, трябва да се приеме, че последната разпоредба се прилага за всички официални процедури по разследване, които са висящи към 16 април 1999 г. или са започнати, считано от тази дата нататък (вж. в този смисъл решение от 28 ноември 2008 г., Hotel Cipriani и др./Комисия,
T‑254/00, T‑270/00 и T‑277/00
, Сб.,
EU:T:2008:537
, т.
). Следователно, дори предоставянето на помощта да е станало на дата, предхождаща датата на влизане в сила на член 15 от Регламент № 659/1999, то все пак поставя началото на предвидения в този член десетгодишен давностен срок, ако решението за възстановяване на тази помощ се приема след влизането в сила на посочения член, както е в разглеждания случай.
В случая жалбоподателите по същество твърдят, че Комисията е допуснала грешка, приемайки, че спорната помощ е нова помощ, при положение че в съображение 68 от решение „Двуалуминиев триоксид I“ тя стига до извода, че предоставената помощ въз основа на спорното освобождаване е помощ, която се счита за съществуваща съгласно член 15 от Регламент № 659/1999 по смисъла на член 1, буква б), подточка iv) от същия регламент за периода преди 17 юли 1990 г., и при положение че предвидената в член 15 от Регламент № 659/1999 давност също трябвало се приложи в полза на спорната помощ.
В съображение 68 от решение „Двуалуминиев триоксид I“ Комисията отбелязва следното:
„[…] помощите могат да се считат само частично за съществуващи помощи по смисъла на член 15 от Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета. С този член се въвежда десетгодишен давностен срок, в който Комисията може да упражни правомощията си относно възстановяването на помощта и който започва да тече от деня на предоставяне на неправомерната помощ. […] В случая на Ирландия този срок е бил прекъснат с писмото на Комисията от 17 юли 2000 г. Поради това само приетата от Ирландия мярка трябва да се счита за съществуваща помощ за периода преди 17 юли 1990 г.“
Видно от посоченото по-горе съображение от решение „Двуалуминиев триоксид I“, в това решение Комисията приема, че за периода преди 17 юли 1990 г. спорното освобождаване е помощ, която се счита за съществуваща съгласно член 15 от Регламент № 659/1999 по смисъла на член 1, буква б), подточка iv) от същия регламент.
В писмените си становища Комисията твърди, че посоченото разрешение се дължи на това, че спорното освобождаване е „схема за помощ“ по смисъла на член 1, буква г) от Регламент № 659/1999, и на това, че съгласно член 15 от същия регламент давностният срок започва да тече едва от деня, в който на AAL действително е била предоставена неправомерна помощ в рамките на тази схема.
Съгласно член 1, буква г) от Регламент № 659/1999 „схема за помощ“ означава всеки акт, на базата на който и без да се изискват допълнителни мерки за прилагане, може да се предостави индивидуална помощ на предприятията, определени в акта по общ и абстрактен начин и всеки акт, на базата на който помощ, която не е свързана с конкретен проект, може да бъде предоставена на едно или няколко предприятия за неопределен период от време и/или в неопределен размер“. В тази разпоредба се кодифицира предходна съдебна практика, като тя се доуточнява (вж. в този смисъл решение от 5 юни 1996 г., Kahn Scheepvaart/Комисия,
T‑398/94
, Rec,
EU:T:1996:73
, т.
и
).
В разглеждания случай няма съмнение, че спорното освобождаване е било въведено в ирландското право с Наредбата от 1983 г., която поражда действие от 13 май 1983 г. В тази наредба се предвижда отстъпка от приложимия акциз за минералните масла, използвани като гориво за производството на двуалуминиев триоксид, в размер, равен на размера на акциза, което на практика е равнозначно на въвеждане на освобождаване от въпросния акциз. Дори да се вземат предвид конкретните условия с географски или времеви характер за спорното освобождаване, определени с решенията за разрешаване на Съвета (вж. в този смисъл решение Комисия/Ирландия и др., т.
по-горе,
EU:C:2013:812
, т.
), противно на твърденията на AAL, тази мярка представлява „схема за помощ“ по смисъла на член 1, буква г) от Регламент № 659/1999, тъй като получателите на помощта са определени по общ и абстрактен начин, като по същество това са производителите на двуалуминиев триоксид, и тъй като размерът на предоставената им помощ остава неопределен.
Доколкото AAL твърди, че Комисията за първи път в писмената защита приема, че спорното освобождаване е схема за помощ, а не индивидуална помощ, достатъчно е да се констатира, че в основата на това твърдение стои виждането, че в обжалваното решение възможността спорното освобождаване да се квалифицира като „схема за помощ“ по смисъла на член 1, буква г) от Регламент № 659/1999 била изключена. AAL обаче не посочва никакви доказателства в подкрепа на това виждане. Поради това настоящото твърдение трябва да се отхвърли.
Както правилно отбелязва Комисията, видно от член 15, параграф 2 от Регламент № 659/1999, в рамките на схема за помощ давностният срок започва да тече от деня, в който неправомерната помощ е предоставена на получателя, което в разглеждания случай съответства на всеки случай на внос от AAL или доставка за него от рафинерия или митнически склад на минерални масла, предназначени да бъдат използвани като гориво за производството на двуалуминиев триоксид в завода му в района на Шанън. Всъщност във връзка с всяко от тези действия AAL на практика се е ползвало от спорното освобождаване и чрез него индивидуално му е предоставяна помощ (вж. решение Hotel Cipriani и др./Комисия, точка
по-горе,
EU:T:2008:537
, т.
и цитираната съдебна практика). Следователно, противно на твърденията на жалбоподателите, посоченият в член 15 от Регламент № 659/1999 давностен срок тече по отношение на всяка предоставена по този начин помощ в рамките на съответстващата на спорното освобождаване схема за помощ, считано от деня на предоставяне на посочената помощ (вж. в този смисъл решение от 8 декември 2011 г., France Télécom/Комисия,
C‑81/10 P
, Rec,
EU:C:2011:811
, т.
).
Това тълкуване на член 15 от Регламент № 659/1999 относно момента, от който тече давностният срок (dies a quo) в случай на помощ, предоставена в рамките на схема за помощ, не противоречи на решение Scott/Комисия, точка
по-горе (
EU:C:2005:590
), на което се позовава Ирландия по дело T‑50/06 RENV II и което засяга единствено въпроса дали при индивидуална помощ прекъсването на посочения в този член давностен срок зависи от условието получателят на помощта да е уведомен за акта, с който се прекъсва давността.
Освен това посоченият в член 15 от Регламент № 659/1999 давностен срок е бил прекъснат по отношение на спорното освобождаване с писмото на Комисията от 17 юли 2000 г.
Следователно в този контекст Комисията правилно отбелязва в съображение 68 от решение „Двуалуминиев триоксид I“, че посоченият в член 15 от Регламент № 659/1999 давностен срок е бил изтекъл само по отношение на освобождаването, предоставено преди 17 юли 1990 г., и че съответно спорната помощ, предоставена след тази дата, не може да се счита за съществуваща помощ по смисъла на член 1, буква б), подточка iv) от Регламент № 659/1999 във връзка с член 15, параграф 3 от същия регламент. Поради това, разпореждайки възстановяването на тази помощ със задна дата към 3 февруари 2002 г., Комисията не е нарушила и кодифицираната в членове 17 и 18 от Регламент № 659/1999 процедура относно съществуващите схеми за помощ, тъй като тази процедура не е била приложима към въпросната помощ.
Поради това като неоснователни трябва да се отхвърлят втората част от първото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II, и третата част от първото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II.
По третата част от изтъкнатото в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II първо основание и по първата част от изтъкнатото в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II първо основание, изведени по същество от нарушаване на член 88 ЕО и на правилото, кодифицирано в член 1, буква б), подточка i) от Регламент № 659/1999
Жалбоподателите по същество твърдят, че в обжалваното решение Комисията е нарушила член 88 ЕО и правилото, кодифицирано в член 1, буква б), подточка i) от Регламент № 659/1999, тъй като при квалификацията на спорната помощ като нова помощ по смисъла на член 88, параграф 3 ЕО не взела предвид, че преди присъединяването ѝ към Европейската икономическа общност (ЕИО) на 1 януари 1973 г. Ирландия е поела правнообвързващ ангажимент към Alcan във връзка с прилагането на спорното освобождаване при експлоатацията на завода за производство на двуалуминиев триоксид, който Alcan изгражда в района на Шанън и който впоследствие е прехвърлен на AAL, така че спорната помощ била предоставена преди влизането в сила на нейна територия на Договора за ЕИО.
В това отношение, първо, Ирландия се позовава на ангажимента, който е оформен в кореспонденцията, разменена с Alcan от 1970 г. нататък, и съгласно който нямало да се дължи никакъв акциз върху суровините, използвани за производството на двуалуминиев триоксид в завода, който Alcan планирало да построи в района на Шанън. Второ, Ирландия изтъква правнообвързващия характер на този ангажимент по ирландското право и това било потвърдено от правните съветници на ирландското правителство и от Attorney General през 1981 г. Трето, Ирландия обръща внимание на неизвършването на задълбочено проучване от Комисията на естеството на този ангажимент по ирландското право. Четвърто, тя се позовава на съдържанието на писмото от 6 май 1983 г., в което по никакъв начин не признавала, че спорната помощ не е съществуваща помощ, а само отговорила на предложението на Комисията да счита писмото от януари 1983 г. за уведомление за прилагането на спорното освобождаване. Пето, според Ирландия фактът, че Наредбата от 1983 г. е приета след влизането в сила на нейна територия на Договора за ЕИО, е ирелевантен, тъй като с тази наредба само формално се прилагал правнообвързващ ангажимент, поет към Alcan преди посоченото влизане в сила, и тъй като към момента на поемане на този ангажимент законът, позволяващ на министъра да приеме въпросната наредба, вече е бил в сила.
Първо, AAL се позовава на правнообвързващия ангажимент — поет от Ирландия към Alcan през април 1970 г., по силата на който нямало да се дължи никакъв акциз върху суровините, използвани за производството на двуалуминиев триоксид в завода, чието построяване било предвидено в района на Шанън — и това бил правен ангажимент, чието съществуване било потвърдено на Alcan с писмото на Ирландия до Комисията от 28 януари 1983 г. Второ, AAL отбелязва постоянно изразяваното от Ирландия, включително в писмото от 6 май 1983 г., виждане, че спорното освобождаване е помощ, за която не трябва да се изпраща уведомление, тъй като вече е съществувала към момента на присъединяването на Ирландия към ЕИО, като Комисията била уведомена единствено за привеждането ѝ в действие през 1983 г. Трето, AAL изтъква ирелевантността на конкретно приложимия данъчен режим, тъй като помощта се изразявала в общо освобождаване от вътрешния данък върху суровините, предназначени за преработване. Четвърто, AAL се позовава на естеството на ирландската законодателна процедура, в която министърът взема решение с подзаконов акт, а парламентът след това потвърждава подзаконовата мярка по законодателен път.
Комисията иска третата част от първото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II, да бъде отхвърлена като недопустима по силата на правилото „nemo potest venire contra factum proprium“, тъй като Ирландия заела противна позиция в административното производство. При всички положения третата част от първото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II, била неоснователна. Освен това Комисията иска първата част от първото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II, да бъде отхвърлена като неоснователна.
Най-напред и доколкото жалбоподателите формално твърдят, че е допуснато нарушение на член 1, буква б), подточка i) от Регламент № 659/1999, трябва да се отбележи, че съгласно цитираната в точка 140 по-горе съдебна практика в момента на произнасяне на Комисията по спорната помощ член 1, буква б), подточка i) от Регламент № 659/1999 е бил в сила, поради което тази разпоредба е приложима в разглеждания случай.
По силата на същата разпоредба „всяка помощ, която съществува в съответната държава членка преди влизането в сила на Договора, т.е. схеми за помощ и индивидуална помощ, които са били въведени в действие преди и продължават да се прилагат след влизането в сила на Договора“ може да се квалифицира като „съществуваща помощ“.
На първо място, що се отнася до повдигнатото от Комисията възражение за недопустимост срещу третата част от първото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II, трябва да се припомни, че съгласно правилото „nemo potest venire contra factum proprium“ никой не може да оспорва това, което е признал по-рано (вж. в този смисъл и по аналогия определение от 13 февруари 2014 г., Marszałkowski/СХВП,
C‑177/13 P
,
EU:C:2014:183
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
В разглеждания случай, ако се допусне, че Комисията има основание да се позове на правилото „nemo potest venire contra factum proprium“ по отношение на първоначално изложени твърдения в административното производство, трябва да се провери дали в хода на посоченото производство Ирландия е признала, че не е предоставила спорната помощ преди присъединяването ѝ към ЕИО на 1 януари 1973 г.
В писмото от 6 май 1983 г. Ирландия декларира, че предвид изтъкнатите в писмото на Комисията от 22 март 1983 г. доводи, що се отнася до поетите от Ирландия ангажименти към Alcan, тя може да признае, че за прилагането на посочените ангажименти е трябвало да се извърши уведомяване в съответствие с член 93, параграф 3 от Договора за ЕО, и съответно иска писмото ѝ от 28 януари 1983 г. да се счита за такова уведомяване. Впрочем в съображение 65, последно изречение от решение „Двуалуминиев триоксид I“ Комисията посочва, че в писмото си от 6 май 1983 г. Ирландия се е съгласила с доводите ѝ, че за спорната помощ трябва да се извърши уведомяване, което означава да се приеме, че не става въпрос за съществуваща помощ, а за нова помощ по смисъла на член 1, буква в) от Регламент № 659/1999, тъй като предвиденото в член 93, параграф 3 от Договора за ЕО задължение за уведомяване се отнася само за новите помощи (решение Piaggio, т.
по-горе,
EU:C:1999:313
, т.
).
Същевременно, видно от съображение 53 от обжалваното решение, в официалната процедура по разследване Ирландия припомня хронологията на спорното освобождаване и настоява, че то трябва да се квалифицира като съществуваща помощ.
В писмото на AAL до Комисията от 1 март 2002 г. оспорването наистина се ограничава до това дали спорното освобождаване, което първоначално е било нова помощ, след уведомяването на Комисията не се е преобразувало в съществуваща помощ по силата на съдебната практика Lorenz, която впоследствие е кодифицирана в член 1, буква б), подточка iii) от Регламент № 659/1999 (вж. т. 135 и 136 по-горе). Всъщност в това писмо AAL отбелязва, че „за освобождаването е извършено уведомяване в качеството му на държавна помощ от ирландските власти през май 1983 г. и то е станало съществуваща помощ по смисъла на правилата в областта на държавните помощи“.
Същевременно в точка 3.1 от писмото от 8 януари 2002 г., което е цитирано в съображение 13 от обжалваното решение и копие от което е представено в отговор на писмени въпроси на Общия съд, Ирландия посочва, че счита „въпросната помощ за одобрена от властите през 1970 г., преди присъединяването на Ирландия към ЕИО, и за прилагана от 1982 г.“ Освен това в приложение към писмото от 26 април 2002 г., което е цитирано в съображение 13 от обжалваното решение и копие от което е представено в отговор на писмени въпроси на Общия съд, по искане на Комисията Ирландия представя набор от документи с цел да докаже, че спорната помощ е била предоставена от Ирландия преди присъединяването ѝ към ЕИО.
Така от анализа на материалите по делото е видно, че след уведомяването на Комисията за освобождаването, в хода на административното производство Ирландия е продължила да твърди, че е предоставила спорната помощ преди присъединяването си към ЕИО, което кара Комисията да проучи този въпрос.
При това положение, макар Ирландия да е отговорила положително на предложението на Комисията да счита писмото от януари 1983 г. за уведомление за прилагането на спорното освобождаване, не може да се приеме, че в рамките на третата част от първо основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II, Ирландия оспорвала фактически и правни обстоятелства, които преди това признала в административното производство.
Ето защо трябва да се приеме, че твърдението на Комисията — съгласно което в хода на административно производство Ирландия признала, че не е предоставила спорната помощ преди присъединяване си към ЕИО на 1 януари 1973 г. — не се подкрепя от фактите и съответно възражението за недопустимост, повдигнато от Комисията въз основа на правилото „nemo potest venire contra factum proprium“, следва да се отхвърли.
На второ място, що се отнася до основателността на третата част от първото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II, и по първата част от първото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II, трябва да се припомни, че за да може да бъде квалифицирана като „съществуваща помощ“ по смисъла на член 1, буква б), подточка i) от Регламент № 659/1999, схемата за помощ трябва не само да е била предоставена преди присъединяването на съответната държава членка към ЕИО, в смисъл че компетентният национален орган се е ангажирал да предостави помощи в приложение на посочената схема чрез правнообвързващ акт (вж. в този смисъл решение от 14 януари 2004 г., Fleuren Compost/Комисия,
T‑109/01
, Rec,
EU:T:2004:4
, т.
и
), но и да е била приведена в действие, в смисъл че действително е извършено ефективно отпускане на определени помощи, предоставени в рамките на посочената схема.
В разглеждания случай между страните няма спор, че спорното освобождаване — което според жалбоподателите произтича от ангажимент, поет от Ирландия към Alcan преди присъединяването ѝ към ЕИО на 1 януари 1973 г. — при всички положения започва да се прилага едва от 1983 г., тоест в доста по-късен момент след въпросното присъединяване. След като бяха запитани по този въпрос в хода на съдебното заседание, жалбоподателите не можаха да докажат, че изискваното условие въпросната схема за помощ да е била приложена преди присъединяването на съответната държава членка към ЕИО, за да може схемата да се квалифицира като „съществуваща помощ“ по смисъла на член 1, буква б), подточка i) от Регламент № 659/1999, е било изпълнено в разглеждания случай.
Така, без дори да е необходимо да се проверява дали, както твърдят жалбоподателите, преди присъединяването си към ЕИО Ирландия е поела правнообвързващ ангажимент към Alcan във връзка с прилагането на спорното освобождаване при експлоатацията на завода за производство на двуалуминиев триоксид, който Alcan изгражда в района на Шанън и който впоследствие е прехвърлен на AAL, може да се констатира, че едно от изискваните условия, за да може спорното освобождаване да бъде квалифицирано като „съществуваща помощ“ по смисъла на член 1, буква б), подточка i) от Регламент № 659/1999, в разглеждания случай не е било изпълнено. Следователно третата част от първото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II, и първата част от първото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II, трябва да бъдат отхвърлени.
Тъй като съответно всички части, развити в рамките на изтъкнатите в подкрепа на настоящите жалби първи основания, бяха отхвърлени, посочените основания трябва да бъдат отхвърлени изцяло.
По изтъкнатото в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II трето основание, изведено от нарушаване на принципа на защита на оправданите правни очаквания, и по изтъкнатото в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II четвърто основание, изведено от нарушаване на принципите на защита, на оправданите правни очаквания и на правна сигурност
В рамките на третото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II, Ирландия твърди, че в обжалваното решение Комисията е нарушила принципа на защита на оправданите правни очаквания, тъй като решила, че оправданите правни очаквания на AAL относно правомерността на помощта, която се твърди, че е предоставена, са отпаднали на 2 февруари 2002 г., тоест в деня на публикуването на решението за започване на официалната процедура по разследване. В това отношение Ирландия най-напред посочва, че AAL е могло да има оправдани правни очаквания при квалификацията на спорната помощ като съществуваща. От една страна, Ирландия се позовава на противоречивия характер на Решение „Двуалуминиев триоксид I“, в чиито съображения 68 и 104 се прави изводът, че спорната помощ е частично съществуваща, що се отнася до предоставената преди 17 юли 1990 г. помощ, като същевременно се посочва, че тя представлява нова помощ, която до голяма степен е несъвместима с общия пазар по смисъла на член 87, параграф 3 ЕО. От друга страна, Ирландия твърди, че Комисията е допуснала грешка, тъй като, първо, не квалифицирала спорната помощ като съществуваща, второ, в разглеждания случай не приложила процедурата относно съществуващите схеми за помощ, кодифицирана в Регламент № 659/1999, и трето, взела със закъснение решението, че спорната помощ е несъвместима с общия пазар по смисъла на член 87, параграф 3 ЕО, тъй като обжалваното решение било прието повече от 43 месеца след като през април 2002 г. Комисията получила отговора на Ирландия на последното искане за допълнителни сведения, изпратено от тази институция. По-нататък, според Ирландия в обжалваното решение Комисията не може да си присвоява правото или правомощията да решава в кой момент е причинила пораждането и след това отпадането на оправданите правни очаквания на AAL относно правомерността на помощта, която се твърди, че е предоставена. Накрая, Ирландия счита, че тя и AAL са имали право да се позовават на Решение 2001/224, с което ѝ е било разрешено да продължи да прилага спорното освобождаване до 31 декември 2006 г.
В писмената реплика Ирландия твърди, че предвид член 7, параграф 6 от Регламент № 659/1999, в който се посочва, че Комисията трябва да се стреми да приеме решение в срок от 18 месеца, както и предвид принципа на равенство и факта, че Комисията си присвоила правото сама да решава как да се прилага принципът на защита на оправданите правни очаквания по отношение на AAL, възстановяването на помощта трябва да се ограничи до периода от 18 месеца, предхождащ приемането на решение „Двуалуминиев триоксид I“. Освен това трябвало да се отчете подаването на противоречиви сигнали от Комисията към AAL и невъзможността на последното да ограничи загубите си в случай на възстановяване на помощта, която се твърди, че е предоставена, считано от 3 февруари 2002 г. Накрая, трябвало да се вземе предвид, че Комисията не издала разпореждане за преустановяване на спорната помощ въз основа на член 11, параграф 1 от Регламент № 659/1999 и съответно не се опитала да смекчи последиците от тази помощ за общия пазар.
В рамките на четвърто основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II, AAL твърди, че в обжалваното решение Комисията е нарушила принципите на защита на оправданите правни очаквания и на правна сигурност. Това основание съдържа две части, втората от които е единствено продължение на първата част въз основа на допълнителни доводи.
В рамките на първата част от четвъртото основание AAL твърди, че в обжалваното решение Комисията е нарушила принципите на защита на оправданите правни очаквания и на правна сигурност, по-специално когато разпорежда възстановяването на спорната помощ с доводите, изложени в съображения 98 и 99 от решение „Двуалуминиев триоксид I“, от една страна, че с публикуването на решението за започване на официалната процедура по разследване са отпаднали оправданите му правни очаквания относно правомерността на спорната помощ, и от друга страна, че принципът на правна сигурност е спрял да се прилага в момента, в който е изяснила положение, което преди това е било двусмислено. Според него в разглеждания случай има извънредни обстоятелства, които съгласно съдебната практика му дават право да се позове на наличието на оправдани правни очаквания за това, че спорната помощ е била предоставена правомерно по силата на Решение 2001/224 и няма да се възстановява, както и за това, че спорното освобождаване е можело правомерно да се прилага до 31 декември 2006 г. в съответствие със същото решение, при това дори след публикуването на решението за започване на официалната процедура по разследване. Посоченото публикуване не сложило край на двусмисленото положението относно правомерността на спорното освобождаване. В това отношение, първо, AAL изтъква, че Комисията е била уведомена за спорното освобождаване през 1983 г. и е бездействала или е запазила мълчание в продължение на 17 години. Второ, AAL се позовава на приетите единодушно по предложение на Комисията решения за разрешаване на Съвета, които го накарали да мисли, че спорната помощ е правомерна, тъй като в тях се констатирало или те се основавали на виждането, че спорното освобождаване не води до нарушаване на конкуренцията, и на Ирландия се разрешавало да прилага спорното освобождаване — последният път до 2006 г. Трето, AAL се позовава на предложението за решение за разрешаване на Съвета от ноември 1999 г., от което било видно намерението на Комисията след известно време разрешаването на прилагането на спорното освобождаване да бъде преустановено, но не и предоставената въз основа на посоченото освобождаване помощ да бъде възстановявана за целия период, през който е била разрешена от Съвета. Четвърто, AAL изразява увереност, че Ирландия изпълнява задълженията си в съответствие с правилата в областта на държавните помощи. Пето, според него публикуването на решението за започване на официалната процедура по разследване било единствено израз на съмненията на Комисията относно съвместимостта на спорната помощ с общия пазар и предвид Решение 2001/224 не можело да постави под въпрос оправданите му правни очаквания, че при всички положения предоставената до 2006 г. няма да бъде възстановявана. Шесто, AAL отбелязва очакванията си, че официалната процедура по разследване нямало да завърши с негативно решение в областта на държавните помощи. Седмо, то отбелязва забавянето на Комисията при приемането на решение „Двуалуминиев триоксид I“, което, противно на принципите на добра администрация и на правна сигурност, било прието повече от 43 месеца след като през април 2002 г. Комисията получила отговора на Ирландия на последното искане за допълнителни сведения, изпратено от тази институция, което засилило оправданите му правни очаквания за това, че спорната помощ няма да бъде възстановявана. Осмо, AAL отбелязва поведението на Комисията при приемането от Съвета на Директива 2003/96 — по-специално прессъобщението ѝ от 27 октомври 2003 г., където това събитие се приветства — което подхранило оправданите му правни очаквания относно правомерността на спорната помощ с оглед на правилата в областта на държавните помощи. Девето, AAL отбелязва, че Комисията не е разпоредила на Ирландия да преустанови отпускането на неправомерната помощ, която се твърди, че е предоставена, до произнасянето на Комисията по нейната съвместимост с общия пазар, въз основа на член 11, параграф 1 от Регламент № 659/1999. Десето, AAL отбелязва наличието на големи дългосрочни инвестиции, което то добросъвестно започнало да прави през есента на 2003 г. — от една страна, за изграждането на централа за комбинирано производство на топлина и електричество на стойност около 100 милиона евро, и от друга страна, инвестиции в размер на 70 милиона евро за увеличаване на производствения му капацитет — въз основа на оправданите правни очаквания, които имало за това, че спорното освобождаване ще се прилага до 31 декември 2006 г. или поне че предоставената помощ до тази дата няма да бъде възстановявана.
Комисията иска настоящите основания да бъдат отхвърлени по същество.
Най-напред, трябва да се отбележи, че доколкото в рамките на първата част от четвъртото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II, AAL твърди, че е нарушен принципът на правна сигурност, посочената част се застъпва с твърдението, което също се отнася до нарушаване на принципа на правна сигурност, направено в рамките на изтъкнатото второ основание в подкрепа на същата жалба.
Поради това, с оглед на изложените в точки 59 и 61—74 по-горе мотиви, посоченото твърдение трябва да бъде отхвърлено като неоснователно.
В останалата си част третото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II, и четвъртото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II, по същество повдигат въпроса дали Комисията е действала в противоречие с принципа на защита на оправданите правни очаквания, след като в обжалваното решение е изискала спорната помощ да бъде възстановена.
В това отношение най-напред трябва да се припомни, че принципът на защита на оправданите правни очаквания, който е основен принцип на правото на Съюза (решение от 14 октомври 1999 г., Atlanta/Европейска общност,
C‑104/97 P
, Rec,
EU:C:1999:498
, т.
), позволява на всеки икономически оператор, у когото дадена институция е породила основателни очаквания, да се позове на тях (решения от 11 март 1987 г., Van den Bergh en Jurgens и Van Dijk Food Products (Lopik)/ЕИО,
265/85
, Rec,
EU:C:1987:121
, т.
, от 24 март 2011 г., ISD Polska и др./Комисия,
C‑369/09 P
, Сб.,
EU:C:2011:175
, т.
и от 27 септември 2012 г., Producteurs de légumes de France/Комисия,
T‑328/09
,
EU:T:2012:498
, т.
). Същевременно, ако предпазлив и съобразителен икономически оператор може да предвиди приемането от институциите на акт, който може да засегне неговите интереси, той не може да се позове на този принцип, ако мярката бъде приета (решения от 1 февруари 1978 г., Lührs,
78/77
, Rec,
EU:C:1978:20
, т.
и от 25 март 2009 г., Alcoa Trasformazioni/Комисия,
T‑332/06
,
EU:T:2009:79
, т.
). Правото на позоваване на оправдани правни очаквания предполага наличието на три кумулативни условия. Първо, администрацията трябва да е предоставила на заинтересованото лице конкретни, безусловни и непротиворечиви уверения, произтичащи от оправомощени и достоверни източници. Второ, тези уверения трябва да могат да породят легитимно очакване в съзнанието на този, до когото са адресирани. Трето, дадените уверения трябва да бъдат съобразени с приложимите норми (вж. решение Producteurs de légumes de France/Комисия, посочено по-горе,
EU:T:2012:498
, т.
и цитираната съдебна практика).
По-нататък, що се отнася по-специално до приложимостта на принципа на защита на оправданите правни очаквания в областта на държавните помощи, трябва да се припомни, че държава членка, чиито органи са предоставили помощ в нарушение на предвидените в член 88 ЕО процедурни правила, може да се позове на оправданите правни очаквания на предприятието получател, за да оспори пред съда на Съюза валидността на решение на Комисията, с което ѝ се разпорежда да осигури възстановяването на помощта, но не и за да се освободи от задължението да вземе необходимите мерки за изпълнението му (вж. решение от 14 януари 1997 г., Испания/Комисия,
C‑169/95
, Rec,
EU:C:1997:10
, т.
и
и цитираната съдебна практика). Освен това, съгласно съдебната практика, предвид съществената функция, която изпълнява задължението за уведомяване за осигуряването на ефективността на императивния по своя характер контрол на Комисията върху държавните помощи, получателите на помощ по принцип могат да имат оправдани правни очаквания относно правомерността на тази помощ само ако тя е била предоставена при съблюдаване на предвидената в член 88 ЕО процедура, и полагащ дължимата грижа икономически оператор при нормални условия трябва да може да се увери, че тази процедура е спазена. По-специално, ако помощта е приведена в действие, без Комисията да е била уведомена предварително или, както в разглеждания случай, без изискваното в съдебната практика Lorenz предизвестие за прилагане да е било отправено (вж. т. 154 и 156—158 по-горе), поради което помощта е неправомерна съгласно член 88, параграф 3 ЕО, тогава получателят на помощта не може да има оправдани правни очаквания относно правомерността на нейното отпускане (вж. в този смисъл решение Producteurs de légumes de France/Комисия, т.
по-горе,
EU:T:2012:498
, т.
и
и цитираната съдебна практика), освен ако не са налице изключителни обстоятелства (решение от 20 септември 1990 г., Комисия/Германия,
C‑5/89
, Rec,
EU:C:1990:320
, т.
; вж. също решения от 29 април 2004 г., Италия/Комисия,
C‑298/00 P
, Rec,
EU:C:2004:240
, т.
и цитираната съдебна практика, и от 30 ноември 2009 г., Франция/Комисия,
T‑427/04 и T‑17/05
, Сб.,
EU:T:2009:474
, т.
и цитираната съдебна практика).
Трябва също така да се припомни, че спазването на разумен срок при провеждането на административното производство е общ принцип на правото на Съюза (решение от 27 ноември 2003 г., Regione Siciliana/Комисия,
T‑190/00
, Rec,
EU:T:2003:316
, т.
). Впрочем основното изискване за правна сигурност, което не допуска възможността Комисията неограничено да отлага упражняването на правомощията си, налага съдът да провери дали протичането на административно производство разкрива наличие на прекомерна бавност в действията на тази институция (решения от 24 септември 2002 г., Falck и Acciaierie di Bolzano/Комисия,
C‑74/00 P и C‑75/00 P
, Rec,
EU:C:2002:524
, т.
и
, и Fleuren Compost/Комисия, т.
по-горе,
EU:T:2004:4
, т.
—
).
Допуснатото от Комисията закъснение при вземането на решение за това, че една помощ е неправомерна и че трябва да се премахне и възстановяването ѝ да бъде осигурено от държава членка, при определени обстоятелства може да породи у получателите на посочената помощ оправдани правни очаквания, които могат да попречат на Комисията да задължи тази държава членка да разпореди възстановяването на помощта (решение от 24 ноември 1987 г., RSV/Комисия,
223/85
, Rec,
EU:C:1987:502
, т.
).
Сам по себе си фактът, че освен десетгодишен давностен срок (считано от отпускането на помощта), след изтичането на който възстановяване на помощта не може да се разпорежда, Регламент № 659/1999 не предвижда никакъв, дори и инструктивен срок, в който Комисията да извърши разследването относно неправомерната помощ — в съответствие с член 13, параграф 2 от посочения регламент, съгласно който Комисията не е обвързана с определения в член 7, параграф 6 от същия регламент срок — не е пречка съдът на Съюза да провери дали тази институция не е спазила разумен срок, или е действала прекомерно бавно (вж. в този смисъл и по аналогия, що се отнася до инструктивен срок, решения от 15 юни 2005 г., Regione autonoma della Sardegna/Комисия,
T‑171/02
, Rec,
EU:T:2005:219
, т.
и от 9 септември 2009 г., Diputación Foral de Álava и др.,
T‑230/01—T‑232/01 и T‑267/01—T‑269/01
,
EU:T:2009:316
, т.
и
, и Diputación Foral de Álava и др./Комисия,
T‑30/01—T‑32/01 и T‑86/02—T‑88/02
, Сб.,
EU:T:2009:314
, т.
и
).
Накрая, трябва да се припомни, че съгласно съдебната практика, когато, пренебрегвайки задължението си за полагане на дължимата грижа, Комисията е създала двусмислено положение, поради внасянето на елементи на несигурност и липса на яснота в приложимата правна уредба, придружено с продължителна липса на реакция от нейна страна, макар да знае за съответните помощи, принципът на правна сигурност изисква тя да изясни това положение, преди да може да предприеме каквито и да било действия по разпореждане на възстановяването на вече отпуснатите помощи (вж. в този смисъл решение от 9 юли 1970 г., Комисия/Франция,
26/69
, Rec,
EU:C:1970:67
, т.
—
).
Доводите на страните трябва да се преценят именно с оглед на припомнените в точки 210 и 218 по-горе правила.
В разглеждания случай най-напред трябва да се подчертае, че дори да се допусне, че Комисията е била уведомена за спорното освобождаване с писмата от 28 януари и 6 май 1983 г., то е било приведено в действие неправомерно, тъй като не е било спазено едно от произтичащите от съдебната практика Lorenz процедурни правила, а именно правилото, което задължава държавата членка да отправи до Комисията предизвестието за привеждането в действие на предвидената помощ (вж. т. 154 и 156—158 по-горе). Така спорната помощ е била приведена в действие неправомерно в нарушение на член 88, параграф 3 ЕО.
По-нататък, противно на твърденията на жалбоподателите, публикуването в Официален вестник на решението за започване на официалната процедура по разследване е можело да сложи край на оправданите правни очаквания, които AAL евентуално е имало относно правомерността на спорното освобождаване предвид двусмисленото положение, създадено преди това с текста на приетите по предложение на Комисията решения за разрешаване на Съвета, включително текста на Решение 2001/224, което е било в сила през засегнатия от обжалваното решение период.
В точки 52 и 53 от решение Комисия/Ирландия и др., точка
по-горе (
EU:C:2013:812
) — което обвързва Общия съд по силата на член 61, втора алинея от Статута на Съда — според Съда обстоятелството, че решенията за разрешаване на Съвета са били приети по предложение на Комисията и тя никога не е използвала правомощията, с които е разполагала по член 8, параграф 5 от Директива 92/81 или по членове 230 ЕО и 241 ЕО с цел прекратяване на действието или изменение на решенията за разрешение, трябва да се вземе предвид по отношение на задължението за възстановяване на несъвместимата помощ в приложение на принципите на защита на оправданите правни очаквания и на правна сигурност, както постъпва и Комисията в решение „Двуалуминиев триоксид I“, като не разпорежда възстановяване на помощите, предоставени до 2 февруари 2002 г., на която дата в Официален вестник са публикувани решенията за започване на официалната процедура по разследване. Този мотив е бил решаващ за констатацията на Съда в точка 54 от решение Комисия/Ирландия и др., точка
по-горе (
EU:C:2013:812
), че изложените в точки 39—44 от същото решение мотиви не могат да обосноват от правна страна заключението на Общия съд, че решение „Двуалуминиев триоксид I“ поставя под съмнение валидността на решенията за разрешаване на Съвета и по този начин нарушава принципа на правна сигурност и презумпцията за законосъобразност на актовете на институциите, и основаващото се на същите мотиви заключение, че по дело T‑62/06 RENV Комисията е нарушила принципа на добра администрация.
Предвид изискванията, произтичащи от принципите на защита на оправданите правни очаквания и на правна сигурност, двусмисленото положение, създадено от текста на приетите по предложение на Комисията решения за разрешаване на Съвета, е било пречка единствено за възстановяването на помощта, предоставена въз основа на спорното освобождаване до датата на публикуване в Официален вестник на решението за започване на официалната процедура по разследване. От друга страна обаче, след това публикуване AAL е трябвало да знае, че ако спорната помощ представлява държавна помощ, тя трябва да бъде разрешена от Комисията в съответствие с член 88 ЕО.
Ето защо публикуването на решението за започване на официалната процедура по разследване действително слага край на оправданите правни очаквания, които AAL е можело преди това да има относно правомерността на спорното освобождаване предвид приетите по-рано по предложение на Комисията решения за разрешаване на Съвета.
Следователно в съображение 98 от решение „Двуалуминиев триоксид I“ Комисията правилно взема предвид това, че обстоятелствата в разглеждания случай са изключителни, тъй като, отправяйки предложения до Съвета, е създала и поддържала известно двусмислие, и това, че доколкото не е можела да установи дали и съответно в кой момент различните получатели реално са били уведомени от държавите членки за решението ѝ за започване на официалната процедура по разследване, не е било изключено получателите да могат да се позоват на принципа на оправдани правни очаквания за периода до 2 февруари 2002 г., когато решенията ѝ за започване на официалната процедура по разследване относно освобождаванията от акциз са били публикувани в Официален вестник, като се отбелязва, че в краен случай публикуването е отстранило каквато и да било несигурност, свързана със съдържанието на решенията за разрешаване на Съвета, що се отнася до това, че разглежданите мерки трябва да бъдат разрешени от Комисията в съответствие с член 88 ЕО, ако представляват държавни помощи.
С другите изтъкнати от жалбоподателите доводи не може да се постави под съмнение основателността на това разрешение.
Относно твърдението на Ирландия, че решение „Двуалуминиев триоксид I“ било противоречиво, тъй като в съображения 68 и 104 от него се заключавало, че спорната помощ е частично съществуваща и частично нова помощ, поради вече изложените в точки 174—184 по-горе причини трябва да се отбележи, че в тези съображения Комисията прилага правилно, а не вътрешно противоречиво, установеното в член 15 от Регламент № 659/1999 правило, предвид естеството на спорното освобождаване като „схема за помощ“ по смисъла на член 1, буква г) от същия регламент. Поради това настоящото твърдение следва да се отхвърли като неоснователно.
Що се отнася до твърдението на Ирландия, че Комисията е допуснала грешка, тъй като не квалифицирала спорната помощ като съществуваща и не приложила към спорното освобождаване приложимата за съществуващите схеми за помощ процедура, поради изложените в точки 139—143, 155—162, 190 и 201—203 по-горе причини трябва да се констатира, че в тези съображения Комисията не е допуснала грешка, прилагайки към спорната помощ, предоставена въз основа на спорното освобождаване, член 1, буква б), подточка iii) от Регламент № 659/1999 във връзка със съдебната практика Lorenz, както и член 1, буква б), подточка i) от същия регламент. Поради това настоящото твърдение следва да се отхвърли като неоснователно.
Във връзка с твърдяното от AAL видимо бездействие на Комисията в продължение на 17 години след уведомяването за спорното освобождаване през 1983 г., трябва да се отбележи, че както се припомня в съображение 5 от Решение 2001/224, тъй като решенията за разрешаване на Съвета не освобождават Ирландия от задължението за уведомяване в случаите на потенциални държавни помощи (вж. в този смисъл решение Комисия/Ирландия и др., т.
по-горе,
EU:C:2013:812
, т.
) и тъй като след уведомяването спорното освобождаване е било приложено от Ирландия без съобразяване с изискваното от съдебната практика Lorenz предизвестие за привеждането в действие (вж. т. 220 по-горе), Комисията не може да бъде упреквана, че в разумен срок, считано от едното или другото от тези събития, не е приела решение относно съвместимостта на спорното освобождаване с общия пазар с оглед на правилата в областта на държавните помощи. Поради това настоящото твърдение трябва да се отхвърли като неоснователно.
Що се отнася до довода на AAL във връзка с очакванията, които то имало за това, че Ирландия изпълнява задълженията си в областта на държавните помощи, трябва да се припомни, че за да може да приложи правомерно спорното освобождаване, Ирландия е трябвало да изпълни задължението си да уведоми Комисията не само за въпросното освобождаване в съответствие с член 88, параграф 3 ЕО, но и да отправи изискваното от съдебната практика Lorenz предизвестие за привеждането в действие на освобождаването. Освен това съгласно постоянната съдебна практика, предвид императивния характер на контрола в областта на държавните помощи, извършван от Комисията съгласно член 88 ЕО, предприятията — получатели на помощ, по принцип могат да имат оправдани правни очаквания относно правомерността на тази помощ само ако тя е била предоставена при съблюдаване на предвидената в този член процедура. Всъщност полагащ дължимата грижа икономически оператор при нормални условия трябва да може да се увери, че тази процедура е спазена (решения Комисия/Германия, т.
по-горе,
EU:C:1990:320
, т.
и Испания/Комисия, т.
по-горе,
EU:C:1997:10
, т.
). Следователно в разглеждания случай AAL е трябвало да се увери — при необходимост в Комисията — че Ирландия е изпълнила всичките си задължения, по-специално задължението за отправяне на предизвестието за привеждането в действие на спорното освобождаване. Поради това настоящият довод трябва да се отхвърли като неоснователен.
Относно доводите на жалбоподателите във връзка със забавянето на Комисията при приемането на решение „Двуалуминиев триоксид I“, трябва да се отбележи, че поради всички изложени в точки 232—255 по-долу причини това не е изключително обстоятелство, което е могло отново да породи в съзнанието на AAL оправдани правни очаквания относно правомерността на спорната помощ.
На първо място, трябва да се провери дали в разглеждания случай срокът за провеждането на официалната процедура по разследване е надхвърлил разумните граници.
В това отношение трябва да се отбележи, че в решение RSV/Комисия, точка
по-горе (
EU:C:1987:502
), Съдът приема, че срокът от 26 месеца, който е бил необходим на Комисията за приемането на решението ѝ, надхвърля границите на разумното.
Освен това трябва да се припомни, че по силата на член 7, параграф 6 от Регламент № 659/1999 референтният срок за приключване на официалната процедура по разследване при държавни помощи, за които е отправено уведомление, е 18 месеца. Този срок, макар съгласно член 13, параграф 2 от Регламент № 659/1999 (вж. т. 217 по-горе) да не е приложим към неправомерните помощи, предоставя полезна отправна точка за преценката дали е разумна продължителността на съответната официална процедура по разследване относно — както в настоящите дела — неправомерно приложена мярка (вж. т. 220 по-горе).
В разглеждания случай трябва да се констатира, че на 17 юли 2000 г. Комисията иска от Френската република, Ирландия и Италианската република да я уведомят за освобождаванията от акциз въз основа на разпоредбите в областта на държавните помощи. През септември, октомври и декември 2000 г. тя получава отговори, които нямат качеството на уведомление. След това Комисията започва официалната процедура по разследване с решение от 30 октомври 2001 г., за което засегнатите държави членки са уведомени на 5 ноември 2001 г. и което е публикувано в Официален вестник на 2 февруари 2002 г. Впоследствие Комисията получава становища от AAL (писма от 26 февруари и 1 март 2002 г.), от Eurallumina (писма от 28 февруари 2002 г.), от Alcan Inc. (писмо от 1 март 2002 г.) и от Европейската асоциация в областта на алуминия (писмо от 26 февруари 2002 г.). Тези становища са съобщени на Ирландия, Италианската република и Френската република на 26 март 2002 г. На 8 януари 2002 г. Ирландия представя коментарите си по решението за започване на официалната процедура по разследване. На 18 февруари 2002 г. Комисията иска допълнителни сведения от Ирландия и тя отговаря на 26 април 2002 г., след като иска удължаване на определения срок за отговора. След като на 21 ноември 2001 г. Френската република също иска удължаване на срока за отговор, на 12 февруари 2002 г. тя представя коментара си по решението за започване на процедурата. Италианската република представя коментарите си на 6 февруари 2002 г.
Решение „Двуалуминиев триоксид I“ е прието на 7 декември 2005 г.
Следователно между приемането на решението за започване на официалната процедура по разследване и приемането от решение „Двуалуминиев триоксид I“ изтичат малко повече от 49 месеца.
A priori такъв срок — който е почти двоен спрямо отчетения в решение RSV/Комисия, точка
по-горе (
EU:C:1987:502
), и малко по-голям от двойния размер на предвидения в член 7, параграф 6 от Регламент № 659/1999 срок за приключване на официална процедура по разследване при държавни помощи, за които е отправено уведомление — изглежда не е разумен. Същевременно в съответствие със съдебната практика трябва да се провери дали този срок не може да се обоснове с оглед на обстоятелствата в разглеждания случай.
В това отношение с изтъкнатите от Комисията обстоятелства обаче не може да се обоснове срок за разследване от 49 месеца.
Този срок действително отразява, от една страна, предоставения на държавите членки и на получателите срок за представяне на становищата им, и от друга страна, факта, че френското, ирландското и италианското правителство искат от Комисията отлагания на сроковете за представяне на техните становища и отговори в рамките официалната процедура по разследване. С оглед на съществуващите в разглеждания случай тесни връзки между освобождаванията от акциз, що се отнася до сходни мерки, които са разрешени, след приключването на водени успоредно процедури, със същото решение на Съвета, трябва да се имат предвид всички процедурни действия, извършени по съответните преписки, и по-специално това, че на 26 април 2002 г. Ирландия отговаря на последното изпратено от Комисията искане за допълнителни сведения.
Същевременно след последната дата изминават още малко повече от 43 месеца, преди Комисията да приеме решение „Двуалуминиев триоксид I“. Впрочем с оглед на всички становища, предоставени от засегнатите държави и заинтересованите страни, такъв срок за разследване по съответните преписки не може да се обоснове с обстоятелствата в разглеждания случай.
Първо, що се отнася до твърдяната трудност на преписките, тя не е доказана, а дори и това да беше направено, с нея не може да се обоснове толкова дълъг срок за разследване, като този в разглеждания случай. Всъщност преписката не съдържа никакви данни за особено големи правни трудности, с които Комисията да се е сблъскала, като впрочем обемът на решение „Двуалуминиев триоксид I“ е разумен (112 съображения) и анализите в него не разкриват никаква явна трудност. По-нататък, Комисията е знаела за освобождаванията от акциз доста преди започването на официалната процедура по разследване, тъй като първите искания за освобождаване са направени още през 1992 г. в случая на Ирландия, 1993 г. в случая на Италианската република и 1997 г. в случая на Френската република. Впрочем именно Комисията изпраща на Съвета последователните предложения за решения за разрешаване на освобождаванията от акциз, след като получава искания в този смисъл от страна на Френската република, Ирландия и Италианската република. Накрая, в рамките на докладите си относно държавните помощи Комисията уведомява СТО за наличието на ирландското освобождаване.
В допълнение, самата Комисия отбелязва, че от 1999 г. счита освобождаванията от акциз за противоречащи на правилата в областта на държавните помощи. Следователно тя оттогава е могла да обмисли по-задълбочено правомерността на посочените освобождавания с оглед на правилата в тази област.
Освен това фактът, че Комисията не е поискала никаква допълнителна информация от Френската република, Ирландия или Италианската република през 43-те месеца, предхождащи приемането на решение „Двуалуминиев триоксид I“, показва, че по това време тя вече е разполагала с всички необходими данни, за да приеме решението си относно освобождаванията от акциз.
Накрая, що се отнася до твърдяната трудност, произтичаща от промените в общностната правна уредба на облагането на минералните масла, и по-специално от приемането на Директива 2003/96, Комисията няма основание да я изтъква. Всъщност решение „Двуалуминиев триоксид I“ се отнася за правно положение, което не се е уреждало с въведената с Директива 2003/96 нова правна уредба на облагането на минералните масла, която започва да се прилага едва от 1 януари 2004 г., а с приложимата преди това правна уредба на облагането на минералните масла. Поради това промените в общностната правна уредба, на които се позовава Комисията, са без значение в разглеждания случай. Това се потвърждава от факта, че в решение „Двуалуминиев триоксид I“ Комисията започва нова официална процедура по разследване относно освобождаванията от акциз върху минералните масла, използвани като гориво за производството на двуалуминиев триоксид в района на Гардан, в района на Шанън и в Сардиния, за периода от 1 януари 2004 г. нататък, на която дата започва прилагането на новата правна уредба на облагането на минералните масла по Директива 2003/96. При всички положения трябва да се подчертае, че решение „Двуалуминиев триоксид I“ е било прието почти две години след приемането на Директива 2003/96. Всъщност сама по себе си твърдяната от Комисията необходимост в решение „Двуалуминиев триоксид I“ да се вземе предвид новата правна уредба на облагането на минералните масла по Директива 2003/96 не може да бъде достатъчна, за да се обоснове толкова дълъг срок, като този в разглеждания случай.
При това положение Комисията е познавала добре правния и фактическия контекст на освобождаванията от акциз и не е била изправена пред никаква явна трудност при разследването им с оглед на правилата в областта на държавните помощи.
Второ, що се отнася до изтъкнатите от Комисията трудности от практически и лингвинистичен характер, дори да се допусне, че са доказани, с тях не може да се обоснове толкова дълъг срок, като този в разглеждания случай. При всички положения Комисията е разполагала със служби, чрез които е можела да се справи с твърдените от нея лингвинистични трудности, а успоредно с това — и с разследването на освобождаванията от акциз в доста по-кратки срокове от тези в разглеждания случай, по-специално посредством правилното координиране на тези служби.
Следователно срокът за разследване на спорната помощ в разглеждания случай не е разумен.
На второ място, трябва да се провери дали така допуснатото от Комисията забавяне при приемането на обжалваното решение с основание е могло да накара AAL да счита, че съмненията на Комисията вече са се разсеяли и че срещу спорното освобождаване не се възразява, и дали това забавяне евентуално е било пречка Комисията да поиска възстановяването на помощта, предоставена между 3 февруари 2002 г. и 31 декември 2003 г. въз основа на това освобождаване, както се приема в решение RSV/Комисия, точка
по-горе (
EU:C:1987:502
, т.
).
В последното решение Съдът действително приема, че срокът от 26 месеца, който е бил необходим на Комисията за приемането на решението ѝ, е могъл да породи у съзнанието на жалбоподателя, получател на помощта, оправдани правни очаквания, които могат да попречат на институцията да задължи съответните национални органи да разпоредят възстановяването на помощта.
Същевременно, макар да трябва да се следи за спазването на изискванията за правна сигурност, защитаващи частни интереси, също така е важно тези изисквания да бъдат претеглени спрямо изискванията за защита на публичните интереси, сред които в областта на държавни помощи е този за недопускане на нарушаване на функционирането на пазара посредством държавни помощи, увреждащи конкуренцията, което съгласно постоянната съдебна практика налага възстановяване на неправомерните помощи с цел да бъде възстановено предходното положение (вж. решение от 5 август 2003 г., P & O European Ferries (Vizcaya) и Diputación Foral de Vizcaya/Комисия,
T‑116/01 и T‑118/01
, Rec,
EU:T:2003:217
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
В съдебната практика решение RSV/Комисия, точка
по-горе (
EU:C:1987:502
), съответно се тълкува в смисъл, че конкретните обстоятелства по делото, по което то е постановено, са изиграли решаваща роля в следваната от Съда ориентация (вж. в този смисъл решения Италия/Комисия, т.
по-горе,
EU:C:2004:240
, т.
, Италия/Комисия, т.
по-горе,
EU:C:2004:234
, т.
, Diputación Foral de Álava и др./Комисия, т.
по-горе,
EU:T:2009:314
, т.
и Diputación Foral de Álava и др., т.
по-горе,
EU:T:2009:316
, т.
). По-специално е взето предвид, че разглежданата помощ в решение RSV/Комисия, точка
по-горе (
EU:C:1987:502
), е била предоставена, преди Комисията да започне съответната официална процедура по разследване. В допълнение, Комисията е била уведомена официално за помощта, макар и след предоставянето ѝ. Освен това помощта е засягала допълнителните разходи, свързани с разрешени от Комисията помощи, и се е отнасяла за сектор, който от 1977 г. се е ползвал от разрешени от Комисията помощи. Накрая, за разследването на съвместимостта на помощта не е било необходимо задълбочено проучване.
Всъщност съвкупността от изключителни обстоятелства по делото, по което е постановено решение RSV/Комисия, точка
по-горе (
EU:C:1987:502
), не е налице в настоящото дело. Безспорно, също като по делото, по което е постановено решение RSV/Комисия, точка
по-горе (
EU:C:1987:502
), по времето, по което Комисията видимо е бездействала, тя вече добре е познавала спорното освобождаване и съответно е можела да си състави мнение относно правомерността му с оглед на правилата в областта на държавните помощи, поради което повече не е трябвало да извършва задълбочено проучване в това отношение. Същевременно в разглеждания случай не са налице други съществени обстоятелства, взети предвид в решение RSV/Комисия, точка
по-горе (
EU:C:1987:502
). По-специално в настоящия случай спорната помощ е била предоставена след започването от Комисията на официалната процедура по разследване относно спорното освобождаване.
Това съществено различава конкретните обстоятелства по делото, по което е постановено решение RSV/Комисия, точка
по-горе (
EU:C:1987:502
), от обстоятелствата в основата на настоящия случай.
Освен това трябва да се има предвид, че в точка 52 от решение от 11 ноември 2004 г., Demesa и Territorio Histórico de Álava/Комисия (
C‑183/02 P и C‑187/02 P
, Rec,
EU:C:2004:701
), що се отнася до изключителните обстоятелства, които легитимно могат да обосноват наличието на оправдани правни очаквания у получателя на неправомерна помощ относно правомерния ѝ характер, Съдът приема, че видимото бездействие на Комисията е без значение, ако тя не е била уведомена за съответната схема за помощ. Такова разрешение се налага и ако — както в настоящите дела — съответната схема за помощ е приведена в действие, без изискваното от съдебната практика Lorenz предизвестие за прилагане да е било спазено (вж. т. 220 по-горе) и съответно без предвидената в член 88 ЕО процедура да е следвана изцяло (вж. цитираната в точка 214 по-горе съдебна практика). Така в разглеждания случай видимото бездействие на Комисията в продължение на 43 месеца след отговора на Ирландия на последното искане за допълнителни сведения на Комисията (вж. т. 241 по-горе), колкото и да противоречи на принципа на спазване на разумен срок, същевременно няма никакво особено значение от гледна точка на прилагането на правилата в областта на държавните помощи към спорната помощ, която е била приведена в действие неправомерно. Съответно то не е достатъчно, за да се констатира наличието на изключителни обстоятелства, които са могли отново да породят в съзнанието на AAL оправдани правни очаквания относно правомерността на спорната помощ с оглед на правилата в областта на държавните помощи. Следователно само по себе си нарушаването в разглеждания случай на принципа на спазване на разумен срок за приемането на решение „Двуалуминиев триоксид I“ не е било пречка в това решение Комисията да разпореди възстановяване на спорната помощ.
Поради това твърденията за неспазване на разумен срок трябва да бъдат отхвърлени.
Относно довода на Ирландия във връзка с неспазването на срока от 18 месеца по член 7, параграф 6 от Регламент № 659/1999 трябва да се отбележи, че в последната разпоредба се предвижда единствено че при помощите, за които е отправено уведомление, „Комисията се стреми, доколкото е възможно, да приеме решение в рамките на 18 месеца от откриването на процедурата [по разследване]“. От този член не следва, че само по себе си изтичането на посочения в него срок е пречка за възможността Комисията да възстанови обратно помощи при съблюдаване на предвидения в член 15, параграф 1 от Регламент № 659/1999 десетгодишен давностен срок. Всъщност в член 7, параграф 7 от Регламент № 659/1999 се предвижда, че „[с]лед като срокът, упоменат в параграф 6, е изтекъл и ако съответната държава членка е поискала това, Комисията, в рамките на два месеца, взима решение на базата на информацията, с която разполага“. Ето защо настоящият довод трябва да бъде отхвърлен като неоснователен.
Що се отнася до довода на AAL във връзка с публичното приветстване от Комисията на приемането от Съвета на Директива 2003/96, той е неотносим, тъй като даденото в член 18, параграф 1 от Директива 2003/96 във връзка с член 28, параграф 2 от същата директива разрешение на Ирландия да продължи да прилага спорното освобождаване от 1 януари 2003 г. е ирелевантно във връзка с евентуалните оправдани правни очаквания, които AAL е можело да има относно правомерността на спорното освобождаване с оглед на правилата в областта на държавните помощи. Всъщност на датата, на която член 18, параграф 1 от Директива 2003/96 става приложим, а именно 1 януари 2003 г., AAL трябва да е било уведомено за това, че е в ход официална процедура по разследване относно спорното освобождаване и за това, че ако спорното освобождаване представлява държавна помощ, тя трябва да бъде разрешена от Комисията в съответствие с член 88 ЕО. Това положение не е можело да се промени с приемането и влизането в сила на Директива 2003/96, съответно на 27 и 31 октомври 2003 г., в съображение 32 от която изрично се посочва, че тя „не засяга резултата от бъдеща процедура, свързана с държавни помощи, която може да бъде предприета в съответствие с членове 87 [ЕО] и 88 [ЕО]“ (вж. в този смисъл и по аналогия решение Комисия/Ирландия и др., т.
по-горе,
EU:C:2013:812
, т.
). Следователно след публикуването на решението за започване на официалната процедура по разследване член 18, параграф 1 от Директива 2003/96 не е можел отново да породи в съзнанието на AAL оправдани правни очаквания относно правомерността на спорното освобождаване с оглед на правилата в областта на държавните помощи.
Относно довода на жалбоподателите във връзка с неиздаването от Комисията в разглеждания случай на разпореждане за преустановяване на спорната помощ въз основа на член 11, параграф 1 от Регламент № 659/1999, достатъчно е да се припомни, както вече бе посочено в точка 79 по-горе, че тази разпоредба не задължава Комисията, ако определени условия са изпълнени, да издаде разпореждане за преустановяване, а предвижда единствено че тя може да издаде такова разпореждане, когато счете за необходимо. Следователно в разглеждания случай AAL не може да изведе никакви заключения от факта, че Комисията не е счела за необходимо да издаде разпореждане за преустановяване. Поради това настоящият довод трябва да се отхвърли като неоснователен.
Що се отнася до довода на AAL във връзка с извършените от него дългосрочни инвестиции в завода му за производство на двуалуминиев триоксид, установен в района на Шанън, трябва да се отбележи, че в разглеждания случай Комисията правилно не ги взема предвид. Всъщност AAL няма основание да претендира, че тези инвестиции са били извършени въз основа на оправдани правни очаквания, които то имало относно възможността инвестициите да бъдат амортизирани именно благодарение на ползите, които щяло да извлече от спорното освобождаване до 31 декември 2006 г. В това отношение от собствените изявления на AAL в писмените му становища следва, че въпросните инвестиции са били „възложени през есента на 2003 г.“, тоест в момент, следващ датата на публикуване на решението на Комисията за започване на официалната процедура по разследване, а именно 2 февруари 2002 г. Всъщност, както следва от точки 221—225 по-горе, след посоченото публикуване AAL повече не е можело да има оправдани правни очаквания относно правомерността на спорното освобождаване с оглед на правилата в областта на държавните помощи и относно факта, че ако това освобождаване представлява държавна помощ, възстановяването на сумите по него е можело да бъде разпоредено от Комисията. Както вече бе отбелязано в точка 258 по-горе, приемането на Директива 2003/96, с чиито разпоредби се урежда единствено хармонизацията на законодателствата относно акцизите, не е можело отново да породи в съзнанието на AAL — след публикуването на решението за започване на официалната процедура по разследване — оправдани правни очаквания относно правомерността на спорната помощ с оглед на правилата в областта на държавните помощи и относно това, че тя няма да бъде възстановявана в приложение на последните правила. При всички положения AAL не представя никакви доказателства, от които да е видно, че то е извършило тези инвестиции предвид оправданите правни очаквания, които имало относно възможността инвестициите да бъдат амортизирани именно благодарение на ползите, които щяло да извлече от спорното освобождаване до 31 декември 2006 г. Впрочем една от инвестициите е била реализирана в рамките на конкурс, а именно Irish Capacity 2005 Competition, спечелен от AAL през 2003 г. Следователно в обжалваното решение Комисията основателно не е взела предвид оправданите правни очаквания, които в разглеждания случай AAL твърди, че е имало относно възможността инвестициите, извършени в завода му за производство на двуалуминиев триоксид, установен в района на Шанън, да бъдат амортизирани именно благодарение на ползите, които щяло да извлече от спорното освобождаване до 31 декември 2006 г. Ето защо настоящият довод трябва да бъде отхвърлен като неоснователен.
Накрая, що се отнася до твърдението на Ирландия, че преди 31 декември 2003 г. AAL не можело да покрие загубите си в случай на възстановяване на помощта, предоставена въз основа на спорното освобождаване, това твърдение не може да бъде уважено, тъй като не е развито и обосновано в писмената реплика по дело T‑50/06 RENV II, където е било формулирано.
С оглед на всички гореизложени съображения трябва да се констатира, че в разглеждания случай жалбоподателите не са доказали наличието на изключителни обстоятелства, които са могли да дадат основание на AAL да счита, че съмненията на Комисията вече са се разсеяли и че срещу спорното освобождаване не се възразява, което положение би попречило в обжалваното решение Комисията да разпореди възстановяването на спорната помощ.
Поради това третото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II, и четвъртото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II, трябва да бъдат отхвърлени по същество.
По твърдението за нарушаване на принципа на спазване на разумен срок, направено в рамките на изтъкнатото в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II четвърто основание, и по изтъкнатото в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II пето основание, изведено от нарушаване на принципите на спазване на разумен срок, на правна сигурност и на добра администрация, поради прекомерната продължителност на официалната процедура по разследване
В рамките на четвъртото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II, Ирландия по същество твърди, че Комисията е нарушила принципа на спазване на разумен срок, тъй като се забавила с приемането на обжалваното решение (вж. т. 45 и 51 по-горе).
В рамките на петото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II, AAL твърди, че Комисията е нарушила принципите на спазване на разумен срок, на правна сигурност и на добра администрация, тъй като се забавила с приемането на решение „Двуалуминиев триоксид I“, което станало повече от цели 43 месеца след получаването от Комисията, през април 2002 г., на отговора на Ирландия на последното искане за допълнителни сведения, изпратено от тази институция.
Комисията иска настоящото твърдение и настоящото основание да бъдат отхвърлени по същество.
В това отношение трябва да се припомни, че основното изискване за правна сигурност не допуска Комисията неограничено да отлага упражняването на правомощията си (решения от 14 юли 1972 г., Geigy/Комисия,
52/69
, Rec,
EU:C:1972:73
, т.
и
, и Falck и Acciaierie di Bolzano/Комисия, т.
по-горе,
EU:C:2002:524
, т.
).
Освен това спазването от Комисията на разумен срок за приемане на решение след приключване на административно производство в областта на политиката на конкуренция представлява принцип на добра администрация (вж. решение от 20 октомври 2011 г., Eridania Sadam/Комисия,
T‑579/08
,
EU:T:2011:608
, т.
и цитираната съдебна практика). В областта на държавните помощи, когато Комисията реши да започне официалната процедура по разследване, тя съответно разполага с разумен срок за провеждането на тази процедура докрай (определение от 11 юли 1979 г., Fédération nationale des producteurs de vins de table et vins de pays/Комисия,
59/79
, Rec,
EU:C:1979:188
, стр. 2425 и 2428).
В разглеждания случай, както бе посочено в точка 248 по-горе, срокът за разглеждане на спорната помощ действително не е разумен.
Същевременно нарушаването на изискването за спазване на разумен срок обосновава отмяната на приетото след изтичането на този срок решение само доколкото води и до нарушаване на правото на защита на съответните предприятия. Ако не е установено, че изтичането на прекомерно дълъг период от време е засегнало възможността на съответните предприятия да се защитават ефективно, неспазването на принципа на разумен срок не се отразява на валидността на административното производство и съответно може да се разглежда само като причина за вреда, която може да се изтъкне пред съда на Съюза (вж. решение Eridania Sadam/Комисия, т.
по-горе,
EU:T:2011:608
, т.
и цитираната съдебна практика).
При всички положения трябва да се припомни, че във фазата на разследване по член 88, параграф 2 ЕО заинтересованите лица — като AAL в разглеждания случай — нямат право на защита, каквото е признато на лицата, срещу които се води производството, а разполагат само с правото да участват в административното производство в необходимата степен предвид конкретните обстоятелства в случая (вж. решение Eridania Sadam/Комисия, т.
по-горе,
EU:T:2011:608
, т.
и цитираната съдебна практика).
В разглеждания случай жалбоподателите не твърдят, че правото на AAL на изслушване и участие в производството в необходимата степен предвид конкретните обстоятелства в случая е било нарушено от Комисията в хода на официалната процедура по разследване.
Поради това твърдението за нарушаване на принципа на спазване на разумен срок, направено в рамките на изтъкнатото в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II четвърто основание, и изтъкнатото в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II пето основание трябва да се отхвърлят по същество.
Тъй като всички основания и твърдения, изтъкнати в подкрепа на настоящите жалби, бяха отхвърлени, посочените жалби следва да бъдат отхвърлени изцяло.
По съдебните разноски
Съгласно член 219 от Процедурния правилник на Общия съд в съдебните актове на Общия съд, постановени след отмяна и връщане на делото за ново разглеждане, той се произнася по съдебните разноски по образуваните пред него производства, от една страна, и по производството по обжалване пред Съда, от друга страна. Тъй като в решения Комисия/Ирландия и др., точка
по-горе (
EU:C:2009:742
), и Комисия/Ирландия и др., точка
по-горе (
EU:C:2013:812
), Съдът не се произнася по съдебните разноски, с настоящото решение Общият съд следва да се произнесе и по съдебните разноски в тези производства по обжалване пред Съда.
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Същевременно съгласно член 135, параграф 1 от Процедурния правилник по изключение, когато справедливостта изисква това, Общият съд може да реши страна, която е загубила делото, да понесе, наред с направените от нея съдебни разноски, само част от съдебните разноски на другата страна. Освен това съгласно член 135, параграф 2 от същия правилник Общият съд може да осъди дори спечелила делото страна да заплати част от или всички съдебни разноски, ако това е оправдано от поведението на спечелилата страна, включително преди образуване на съдебното производство. Общият съд по-специално може да осъди институция, чието решение не е отменено, да заплати съдебните разноски, тъй като нейното решение е непълно и това евентуално е накарало жалбоподателя да подаде жалба (вж. по аналогия решение от 9 септември 2010 г., Evropaïki Dynamiki/Комисия,
T‑387/08
,
EU:T:2010:377
, т.
и цитираната съдебна практика).
Жалбоподателите са загубилата делото страна. Същевременно в точка 248 по-горе при анализа на настоящите жалби бе констатирано, че при приемането от обжалваното решение Комисията е нарушила принципа на спазване на разумен срок, което може да е накарало жалбоподателите да подадат жалбите с цел нарушението да бъде установено. При това положение Общият съд счита за правилно и справедливо по дела T‑50/06, T‑50/06 RENV I и T‑50/06 RENV II Ирландия да понесе направените от нея съдебни разноски и три четвърти от съдебните разноски на Комисията, като последната понесе една четвърт от направените от нея съдебни разноски, а по дела T‑69/06, T‑69/06 RENV I и T‑69/06 RENV II AAL да понесе направените от него съдебни разноски и три четвърти от съдебните разноски на Комисията, като последната понесе една четвърт от направените от нея съдебни разноски. От друга страна обаче, по дело T‑69/06 R AAL следва да понесе всички съдебни разноски. Що се отнася до дела C‑89/08 P и C‑272/12 P, тъй като по всяко от тях Комисията е водила съответното дело срещу пет страни, в приложение на възприетия подход за разпределяне по дела T‑50/06, T‑50/06 RENV I и T‑50/06 RENV II, а също и по дела T‑69/06, T‑69/06 RENV I и T‑69/06 RENV II, Ирландия и AAL следва да понесат направените от тях съдебни разноски и три двадесети — тоест една пета от три четвърти — от съдебните разноски на Комисията, а последната да понесе една пета от направените от нея съдебни разноски.

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (първи разширен състав)
реши:

1)
Отхвърля жалбите.

2)
Ирландия понася направените от нея съдебни разноски и три четвърти от съдебните разноски на Европейската комисия по дела T‑50/06, T‑50/06 RENV I и T‑50/06 RENV II, както и три двадесети от съдебните разноски на Комисията по дела C‑89/08 P и C‑272/12 P.

3)
Aughinish Alumina Ltd понася направените от него съдебни разноски и три четвърти от съдебните разноски на Комисията по дела T‑69/06, T‑69/06 RENV I и T‑69/06 RENV II, три двадесети от съдебните разноски на Комисията по дела C‑89/08 P и C‑272/12 P, както и всички съдебни разноски по дело T‑69/06 R.

4)
Комисията понася една четвърт от направените от нея съдебни разноски по съединени дела T‑50/06 и T‑69/06, съединени дела T‑50/06 RENV I и T‑69/06 RENV I, и съединени дела T‑50/06 RENV II и T‑69/06 RENV II, както и една пета от направените от нея съдебни разноски по дела C‑89/08 P и C‑272/12 P.

Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Gervasoni
Madise
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 22 април 2016 година.
Подписи
Съдържание

Обстоятелства, предхождащи спора

Спорното освобождаване

Административно производство

Решение „Двуалуминиев триоксид I“

Производство и искания на страните

От правна страна

От една страна, по изтъкнатите в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II второ основание, изведено от нарушаване на принципа на правна сигурност, на принципа на „estoppel“ и на член 8, параграф 5 от Директива 92/81, и четвърто основание, изведено от нарушаване на принципа на „estoppel“ и от злоупотреба с власт, и от друга страна, по изтъкнатото в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II второ основание, изведено от нарушаване на принципите на правна сигурност и на полезно действие на актовете на институциите, както и от превишаване на правомощия и от злоупотреба с власт

По третото основание, изведено от нарушаване на изискванията, произтичащи от член 3, параграф 1, буква м) ЕО и от член 157 ЕО, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II

По изтъкнатото в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II шесто основание, изведено от неизпълнение на задължението за мотивиране и нарушаване на член 87, параграф 1 ЕО

По първите основания, които са изтъкнати в подкрепа на настоящите жалби и са изведени от грешка при прилагане на правото при квалификацията на спорната помощ във връзка с член 88 ЕО

По първата част от първото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II, и по втората част от първото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II, изведени от нарушаване на член 88 ЕО и на правилото, кодифицирано в член 1, буква б), подточка iii) от Регламент № 659/1999, а по дело T‑50/06 RENV II — и от нарушаване на кодифицираните в членове 17 и 18 от Регламент № 659/1999 процедурни правила относно съществуващите схеми за помощ

По втората част от изтъкнатото в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II първо основание и по третата част от изтъкнатото в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II първо основание, изведени от нарушаване на разпоредбите на член 88 ЕО във връзка с член 1, буква б), подточка iv) и член 15, параграф 3 от Регламент № 659/1999

По третата част от изтъкнатото в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II първо основание и по първата част от изтъкнатото в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II първо основание, изведени по същество от нарушаване на член 88 ЕО и на правилото, кодифицирано в член 1, буква б), подточка i) от Регламент № 659/1999

По изтъкнатото в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II трето основание, изведено от нарушаване на принципа на защита на оправданите правни очаквания, и по изтъкнатото в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II четвърто основание, изведено от нарушаване на принципите на защита, на оправданите правни очаквания и на правна сигурност

По твърдението за нарушаване на принципа на спазване на разумен срок, направено в рамките на изтъкнатото в подкрепа на жалбата по дело T‑50/06 RENV II четвърто основание, и по изтъкнатото в подкрепа на жалбата по дело T‑69/06 RENV II пето основание, изведено от нарушаване на принципите на спазване на разумен срок, на правна сигурност и на добра администрация, поради прекомерната продължителност на официалната процедура по разследване

По съдебните разноски
(
*1
)	Език на производството: английски.