CELEX: 62017CJ0145
Žalba
Damping
Uvoz određenih željeznih ili čeličnih elemenata za pričvršćivanje podrijetlom iz Narodne Republike Kine ili poslanih iz Malezije
Povreda antidampinškog sporazuma sklopljenog u okviru Svjetske trgovinske organizacije (WTO)
Stavljanje izvan snage već naplaćenih konačnih antidampinških pristojbi
Neretroaktivni učinak
Članak 263. četvrti stavak UFEU-a
Osoba na koju se akt osobno odnosi
Regulatorni akt koji ne podrazumijeva provedbene mjere

Svojom žalbom društvo Internacional de Productos Metálicos SA zahtijeva ukidanje rješenja Općeg suda Europske unije od 25. siječnja 2017., Internacional de Productos Metálicos/Komisija (T‑217/16, neobjavljeno, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje,
EU:T:2017:37
), kojim je Opći sud odbio njegovu tužbu za poništenje članka 2. Provedbene uredbe Komisije (EU) 2016/278 od 26. veljače 2016. o stavljanju izvan snage konačne antidampinške pristojbe uvedene na uvoz određenih željeznih ili čeličnih elemenata za pričvršćivanje podrijetlom iz Narodne Republike Kine, proširene na uvoz određenih željeznih ili čeličnih elemenata za pričvršćivanje poslanih iz Malezije, bez obzira na to imaju li deklarirano podrijetlo iz Malezije ili ne (
SL 2016., L 52, str. 24
., u daljnjem tekstu: sporna uredba).
Pravni okvir
Odlukom Vijeća 94/800/EZ od 22. prosinca 1994. o sklapanju u ime Europske zajednice, s obzirom na pitanja iz njezine nadležnosti, sporazuma postignutih u Urugvajskom krugu multilateralnih pregovora (1986. – 1994.) (
SL 1994., L 336, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 3.), Vijeće Europske unije odobrilo je Sporazum o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije (WTO), zaključen 15. travnja 1994. u Marakešu, i sporazume iz priloga 1. do 3. tom sporazumu, koji uključuju Opći sporazum o carinama i trgovini iz 1994. (
SL 1994., L 336, str. 11
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 14.) i Sporazum o provedbi članka VI. Općeg sporazuma o carinama i trgovini iz 1994. (
SL 1994., L 336, str. 103
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 112., u daljnjem tekstu: antidampinški sporazum WTO‑a).
Dana 26. siječnja 2009. Vijeće je usvojilo Uredbu (EZ) br. 91/2009 o uvođenju konačne antidampinške pristojbe na uvoz određenih željeznih ili čeličnih elemenata za pričvršćivanje podrijetlom iz Narodne Republike Kine (
SL 2009., L 29, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 82., str. 72.).
Dana 28. srpnja 2011. Tijelo za rješavanje sporova Svjetske trgovinske organizacije (u daljnjem tekstu: (TRS)) usvojilo je izvješće Žalbenog tijela i izvješće Povjerenstva kako je izmijenjeno izvješćem Žalbenog tijela u sporu „Europske zajednice – konačne antidampinške mjere na određene željezne ili čelične elemente za pričvršćivanje iz Kine”(WT/DS 397). U tim je izvješćima, među ostalim, utvrđeno da Europska unija nije postupala u skladu s određenim odredbama antidampinškog sporazuma WTO‑a.
Nakon te odluke TRS‑a, Vijeće je 4. listopada 2012. usvojilo Provedbenu uredbu (EU) br. 924/2012 o izmjeni Uredbe br. 91/2009 (
SL 2012., L 275, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 125, str. 3.), kojom je među ostalim umanjilo antidampinšku pristojbu koja je bila predviđena tom potonjom uredbom.
Provedbenom uredbom Vijeća (EU) br. 723/2011 od 18. srpnja 2011. o proširenju konačne antidampinške pristojbe uvedene Uredbom br. 91/2009 o uvozu određenih željeznih ili čeličnih elemenata za pričvršćivanje podrijetlom iz Narodne Republike Kine na uvoz određenih željeznih ili čeličnih elemenata za pričvršćivanje poslanih iz Malezije, bez obzira na to imaju li deklarirano podrijetlo iz Malezije ili ne (
SL 2011., L 194, str. 6
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 118., str. 24.), kako je izmijenjena Provedbenom uredbom Vijeća (EU) br. 693/2012 od 25. srpnja 2012. (
SL 2012., L 203, str. 23
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 128., str. 262.), antidampinške mjere proširene su na uvoz određenih željeznih ili čeličnih elemenata za pričvršćivanje poslanih iz Malezije, bez obzira na to imaju li deklarirano podrijetlo iz Malezije ili ne.
Nakon revizije zbog isteka mjera provedene u skladu s člankom 11. stavkom 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1225/2009 od 30. studenoga 2009. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (
SL 2009., L 343, str. 51
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 30., str. 202.), Europska komisija je Provedbenom uredbom (EU) 2015/519 od 26. ožujka 2015. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe na uvoz određenih željeznih ili čeličnih elemenata za pričvršćivanje podrijetlom iz Narodne Republike Kine, proširene na uvoz određenih željeznih ili čeličnih elemenata za pričvršćivanje poslanih iz Malezije, bez obzira na to imaju li deklarirano podrijetlo iz Malezije ili ne, nakon revizije zbog predstojećeg isteka mjera u skladu s člankom 11. stavkom 2. Uredbe br. 1225/2009 (
SL 2015., L 82, str. 78
.) na dodatno razdoblje od pet godina zadržala antidampinšku pristojbu, kako je uvedena i izmijenjena Uredbom br. 91/2009 i Provedbenom uredbom br. 924/2012.
Odlukom od 12. veljače 2016. TRS je donio nova izvješća u kojima je zaključio da mjere koje je Unija donijela Provedbenom uredbom br. 924/2012 nisu usklađene s određenim odredbama antidampinškog sporazuma WTO‑a.
Činjenična osnova spora i sporna uredba
Internacional de Productos Metálicos je društvo osnovano u skladu s španjolskim pravom čija se glavna djelatnost sastoji u uvozu određenih željeznih ili čeličnih elemenata za pričvršćivanje i njihovoj isporuci na državnom području.
Na temelju Uredbe br. 91/2009 i Provedbene uredbe br. 924/2012, španjolska porezna uprava nametnula je žalitelju plaćanje carina, antidampinških pristojbi i poreza na dodanu vrijednost (PDV), uvećanih za zatezne kamate, u iznosu od 672934,20 eura.
Te je namete žalitelj djelomično osporio pred španjolskim sudovima.
Komisija je 26. veljače 2016. donijela spornu uredbu na temelju Uredbe (EU) 2015/476 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. ožujka 2015. o mjerama koje Unija može poduzeti slijedom izvješća koje je donijelo Tijelo za rješavanje sporova WTO‑a u pogledu antidampinških pitanja i pitanja o zaštiti od subvencioniranog uvoza (
SL 2015., L 83, str. 6
.).
U članku 1. sporne uredbe, stavljaju se izvan snage konačne antidampinške pristojbe koje su uvedene Uredbom br. 91/2009, izmijenjene Provedbenom uredbom br. 924/2012 i zadržane Provedbenom uredbom 2015/519.
U skladu s člankom 2. sporne uredbe, stavljanje izvan snage antidampinških pristojbi iz članka 1. proizvodi učinke od datuma stupanja na snagu te uredbe, kako je predviđeno njezinim člankom 3., te ne čini osnovu za povrat pristojbi koje su naplaćene prije tog datuma.
Postupak pred Općim sudom i pobijano rješenje
Zahtjevom podnesenim tajništvu Općeg suda 10. svibnja 2016., žalitelj je podnio tužbu protiv sporne uredbe u kojoj je zahtijevao, kao prvo, poništenje članka 2. te uredbe i, kao drugo, izričito priznavanje retroaktivne primjene učinaka članka 1. te uredbe.
Nakon što je najprije u točki 21. pobijanog rješenja odbacio taj drugi dio tužbenog zahtjeva kao očito nedopušten, Opći je sud zatim odlučio o argumentu o postojanju zapreke vođenju postupka koji je istaknula Komisija, a koji se temeljio na nedopuštenosti tužbe, s obzirom na pretpostavke dopuštenosti koje proizlaze iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a.
U tu svrhu Opći je sud, s jedne strane, u točkama 26. do 33. pobijane odluke ispitao odnosi li se sporna uredba osobno na žalitelja, u smislu te odredbe.
Smatrajući, među ostalim, da ta uredba na žalitelja utječe samo u njegovu objektivnom svojstvu uvoznika proizvoda koji su predmet dotičnih antidampinških mjera, bez uzimanja u obzir njegove osobne situacije, Opći je sud presudio da se navedena uredba na žalitelja ne odnosi osobno.
S druge strane, Opći je sud u točkama 34. do 37. pobijanog rješenja ispitao postoje li provedbene mjere sporne uredbe.
Zbog toga što je, među ostalim, carinski sustav uveden pravom Unije predviđao da se naplata antidampinških pristojbi provodi na temelju mjera koje donesu nacionalna tijela i da se pravna sredstva protiv tih mjera ulažu, kao u predmetnom slučaju, na nacionalnoj razini, Opći je sud smatrao da sporna uredba podrazumijeva provedbene mjere, u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a.
Zbog navedenih razloga Opći je sud tužbu odbacio kao očito nedopuštenu.
Zahtjevi stranaka
Žalitelj od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijano rješenje;
–
vrati predmet na ponovno odlučivanje Općem sudu kako bi on odlučio o vremenskom ograničenju utvrđenom u članku 2. sporne uredbe, i
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
Komisija od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu i
–
naloži žalitelju snošenje troškova.
O žalbi
Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na tome da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava jer je smatrao da se sporna uredba ne odnosi osobno na žalitelja
Argumentacija stranaka
Prvim žalbenim razlogom žalitelj prigovara Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava jer je smatrao da se sporna uredba na njega ne odnosi osobno, u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a.
S tim u vezi, žalitelj ističe da iz sudske prakse Suda proizlazi da se kada uredba utječe na određenu skupinu osoba, ona može osobno odnositi na te osobe zbog činjeničnih okolnosti nastalih prije njezina donošenja.
Prema žaliteljevu mišljenju, iako je Opći sud u točki 30. pobijanog rješenja smatrao da se sporna uredba odnosi na njega u njegovu objektivnom svojstvu uvoznika proizvoda koji su bili predmet antidampinških mjera, bez uzimanja u obzir njegove osobne situacije, činjenica da se uredba odnosi na njega na taj način implicitno nužno podrazumijeva to da se uredba odnosi na njega osobno.
U predmetnom slučaju, pretpostavka koja se odnosi na činjenicu da se uredba osobno odnosi na osobu ispunjena je s obzirom na to da predmetne antidampinške pristojbe ne utječu na sve uvoznike nego samo na one koji uvoze elemente izričito navedene u Uredbi br. 91/2009 i koji imaju određeno podrijetlo, to jest iz Kine ili Malezije.
Posljedično, ako stavljanje izvan snage predmetne antidampinške pristojbe objektivno utječe na žalitelja, jednako je tako sigurno da ono na njega utječe osobno, imajući u vidu njegova svojstva kao uvoznika određenih proizvoda podrijetlom iz Kine ili Malezije.
Žalitelj, među ostalim, osporava utvrđenje Općeg suda u točki 31. pobijanog rješenja, prema kojem učinak pobijane odredbe sporne uredbe, kao takve, nije bio izmijeniti bilo koja prava koja je on stekao prije donošenja te uredbe.
Sudska praksa na koju se Opći sud u tom pogledu pozvao ne može se primijeniti u slučaju stavljanja izvan snage obveza. Naime, može se smatrati da se akt osobno odnosi na osobu, ako je učinak pobijane odredbe ili akta izmjena prava ili obveze žalitelja stečenih prije donošenja pobijane uredbe.
Komisija smatra da prvi žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
Ocjena Suda
Najprije treba podsjetiti da dopuštenost tužbe koju je fizička ili pravna osoba podnijela protiv akta koji joj nije upućen, prema članku 263. četvrtom stavku UFEU‑a, ovisi o tome priznaje li joj se procesna legitimacija, koja postoji u dvama slučajevima. S jedne strane, takva tužba može se podnijeti pod uvjetom da se taj akt izravno i osobno odnosi na nju. S druge strane, takva osoba može pokrenuti postupak protiv regulatornog akta koji ne podrazumijeva provedbene mjere ako se on izravno odnosi na nju (vidjeti među ostalim presude od 17. rujna 2015., Mory i dr./Komisija,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
, t.
59.
i
91.
, i od 13. ožujka 2018., Industrias Químicas del Vallés/Komisija,
C‑244/16 P
,
EU:C:2018:177
, t.
39.
).
Prvim žalbenim razlogom, žalitelj dovodi u pitanje analizu Općeg suda iz točaka 26. do 33. pobijanog rješenja, u okviru ispitivanja prvog slučaja, s obzirom na pretpostavku koja se odnosi na činjenicu da se akt osobno odnosi na osobu, u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a.
U tom pogledu, valja podsjetiti da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da osobe koje nisu adresati odluke mogu tvrditi da se ona osobno odnosi na njih samo ako ih ta odluka pogađa zbog određenih karakteristika koje su im svojstvene ili zbog činjenične situacije koja ih razlikuje od ostalih osoba i time ih individualizira na istovrstan način poput adresata odluke (presude od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
, t.
72.
, i od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, t.
63.
).
Kao što je to istaknuo Opći sud u točki 28. pobijanog rješenja, iz ustaljene sudske prakse također proizlazi da mogućnost da se, s više ili manje točnosti, odredi broj ili čak identitet pravnih subjekata na koje se primjenjuje neka mjera ni u kojem slučaju ne znači kako treba smatrati da se ta mjera osobno odnosi na te subjekte sve dok se njezina primjena ostvaruje na temelju objektivnih pravnih ili činjeničnih okolnosti određenih u predmetnom aktu (presude od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija,
C‑274/12 P
,
EU:C:2013:852
, t.
47.
, i od 13. ožujka 2018., Industrias Químicas del Vallés/Komisija,
C‑244/16 P
,
EU:C:2018:177
, t.
88.
).
Iako je točno, kao što je to Opći sud naveo u točki 29. pobijanog rješenja, kad akt utječe na skupinu osoba koje su bile određene ili odredive u trenutku donošenja tog akta i prema kriterijima koji su svojstveni članovima skupine, da se taj akt ipak može osobno odnositi na te osobe kao na dio uskoga kruga ekonomskih operatora, a to može posebno biti slučaj kad odluka mijenja prava koja je pojedinac stekao prije njezina donošenja (vidjeti u tom smislu presude od 13. ožujka 2008., Komisija/Infront WM,
C‑125/06 P
,
EU:C:2008:159
, t.
71.
i
72.
, i od 27. veljače 2014., Stichting Woonpunt i dr./Komisija,
C‑132/12 P
,
EU:C:2014:100
, t.
59.
), u ovom slučaju ti uvjeti nisu ispunjeni.
Naime, u dijelu u kojem žalitelj ističe, kao prvo, da su antidampinške mjere koje su stavljene izvan snage spornom uredbom utjecale jedino na uvoznike proizvoda posebno obuhvaćenih tim mjerama, on samo potvrđuje utvrđenje iz točke 30. pobijanog rješenja, prema kojem ta uredba na njega utječe samo u njegovu objektivnom svojstvu uvoznika proizvoda koji su bili predmet dotičnih antidampinških mjera, a bez uzimanja u obzir njegove osobne situacije.
Konkretno, imajući u vidu ustaljenu sudsku praksu koja se odnosi na pretpostavku vezanu uz činjenicu da se akt osobno odnosi na osobu, kao što je to navedeno u točkama 34. do 36. ove presude, očito se ne može tvrditi da je takva pretpostavka ispunjena u slučaju utjecaja na objektivnu situaciju.
Budući da žalitelj, kao drugo, osporava utvrđenje Općeg suda u točki 31. pobijanog rješenja, prema kojem učinak pobijane odredbe sporne uredbe, kao takve, nije bio izmijeniti bilo koja prava koja je žalitelj stekao prije njezina donošenja, valja navesti da žalitelj nije istaknuo nijedan argument koji može osporiti to utvrđenje.
Naime, činjenica da netko podliježe antidampinškim pristojbama, poput onih koje su stavljene izvan snage predmetnom uredbom, ne može se valjano smatrati „stečenim pravom” u smislu sudske prakse navedene u točki 36. ove presude.
Iz toga proizlazi da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kad je, među ostalim, u točki 33. pobijanog rješenja presudio da se sporna uredba ne odnosi osobno na žalitelja, u smislu članka 263. četvrtoga stavka UFEU‑a.
Stoga prvi žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
Drugi žalbeni razlog, koji se temelji na tome da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava jer je smatrao da sporna uredba podrazumijeva provedbene mjere
Argumentacija stranaka
Drugim žalbenim razlogom žalitelj prigovara Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava jer je, među ostalim, u točkama 36. i 37. pobijanog rješenja smatrao da sporna uredba podrazumijeva provedbene mjere, u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a.
S tim u vezi žalitelj tvrdi da je Opći sud pogrešno smatrao da su nalozi za plaćanje koji su mu upućeni podrazumijevali provedbene mjere sporne uredbe. Naime, te je naloge španjolska porezna uprava provela na temelju Uredbe br. 91/2009, a ne na temelju sporne uredbe kojom su stavljene izvan snage antidampinške pristojbe uvedene tom prvom uredbom.
Prema žaliteljevu mišljenju, valja jasno razlikovati te dvije uredbe. Kad je riječ o članku 2. sporne uredbe, ta odredba je autonomna norma za koju nije potreban nikakav provedbeni akt kako bi proizvela pravne učinke od svojeg stupanja na snagu, s obzirom na to da se navedenom odredbom samo stavljaju izvan snage predmetne antidampinške pristojbe. Stoga se spornom uredbom španjolskoj poreznoj upravi samo nalaže da ne poduzima bilo koje mjere u vezi s naplatom antidampinških pristojbi.
Iz toga slijedi da je podnošenje tužbe za poništenje pred Općim sudom jedini način za osporavanje članka 2. sporne uredbe.
Žalitelj smatra da je, s obzirom na to da na njega, među ostalim, izravno utječe vremensko ograničenje učinaka te odredbe i da ona ne zahtijeva nikakvu provedbenu mjeru za svoju provedbu, Opći sud morao presuditi da je njegova tužba dopuštena.
Komisija osporava žaliteljeve argumente i smatra da drugi žalbeni razlog treba odbiti.
Ocjena Suda
Kako bi ispitao je li, kao što to tvrdi žalitelj svojim drugim žalbenim razlogom, Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kad je u točkama 34. do 38. pobijanog rješenja smatrao da sporna uredba podrazumijeva provedbene mjere, u smislu članka 263. četvrtog stavka posljednjeg dijela rečenice UFEU‑a, potrebno je podsjetiti, kao što je to Opći sud pravilno naglasio u točki 34. tog rješenja, da izraz „a ne podrazumijevaju provedbene mjere” iz te odredbe, valja protumačiti s obzirom na cilj te odredbe, koji je, kao što to proizlazi iz pozadine njezina nastanka, usmjeren prema izbjegavanju toga da neki pojedinac bude prisiljen prekršiti pravo kako bi ostvario pristup sudu. Ako određeni regulatorni akt proizvodi izravne učinke na pravni položaj fizičke ili pravne osobe a da pritom ne zahtijeva provedbene mjere, ta bi osoba mogla biti lišena djelotvorne sudske zaštite ako pred sudom Unije ne raspolaže izravnim pravnim lijekom radi osporavanja zakonitosti tog regulatornog akta. Naime, u nedostatku provedbenih mjera, fizička ili pravna osoba, iako se predmetni akt izravno odnosi na nju, mogla bi ostvariti sudski nadzor tog akta samo nakon što je povrijedila njegove odredbe, pozivajući se na njihovu nezakonitost u okviru postupaka koji su protiv nje pokrenuti pred nacionalnim sudovima (presude od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, t.
29.
, i od 13. ožujka 2018., Industrias Químicas del Vallés/Komisija,
C‑244/16 P
,
EU:C:2018:177
, t.
42.
).
S druge strane, ako regulatorni akt podrazumijeva provedbene mjere, sudski nadzor poštovanja pravnog poretka Unije osiguran je neovisno o tome potječu li navedene mjere od Unije ili od država članica. Fizičke ili pravne osobe koje zbog pretpostavke za dopuštenost iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a ne mogu izravno pred sudom Unije pobijati regulatorni akt Unije zaštićene su od primjene tog akta na njih mogućnošću pobijanja provedbenih mjera koje taj akt podrazumijeva (presude od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, t.
30.
, i od 13. ožujka 2018., Industrias Químicas del Vallés/Komisija,
C‑244/16 P
,
EU:C:2018:177
, t.
43.
).
Ako je provedba takvog akta na institucijama, tijelima, uredima i agencijama Unije, fizičke ili pravne osobe mogu protiv provedbenih akata podnijeti izravnu tužbu sudovima Unije pod uvjetima iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a te se u prilog osnovanosti te tužbe i na temelju članka 277. UFEU‑a mogu pozvati na nezakonitost osnovnog akta u pitanju. Ako je ta provedba obveza država članica, te osobe mogu istaknuti nevaljanost osnovnog akta u pitanju pred nacionalnim sudovima te ih na taj način navesti da, na temelju članka 267. UFEU‑a, Sudu podnesu zahtjev za prethodnu odluku (presude od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, t.
31.
, i od 13. ožujka 2018., Industrias Químicas del Vallés/Komisija,
C‑244/16 P
,
EU:C:2018:177
, t.
44.
).
Sud je u tom pogledu već utvrdio da se, radi ocjene podrazumijeva li regulatorni akt provedbene mjere, potrebno usredotočiti na položaj osobe koja se poziva na pravo na pokretanje postupka na temelju članka 263. četvrtog stavka posljednjeg dijela rečenice UFEU‑a. Slijedom navedenoga, pitanje podrazumijeva li akt u pitanju provedbene mjere u odnosu na druge osobe nije relevantno (presude od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, t.
32.
, i od 13. ožujka 2018., Industrias Químicas del Vallés/Komisija,
C‑244/16 P
,
EU:C:2018:177
, t.
45.
).
Usto, u okviru te ocjene valja se ograničiti isključivo na predmet tužbe i, u slučaju kada tužitelj zahtijeva samo djelomično poništenje nekog akta, u obzir se moraju uzeti, ako je to potrebno, samo one provedbene mjere koje taj dio akta eventualno sadržava (presude od 10. prosinca 2015., Kyocera Mita Europe/Komisija,
C‑553/14 P
, neobjavljena,
EU:C:2015:805
, t.
45.
, i od 13. ožujka 2018., Industrias Químicas del Vallés/Komisija,
C‑244/16 P
,
EU:C:2018:177
, t.
46.
).
Nadalje, u tom je pogledu nebitno jesu li te mjere mehaničke prirode (presude od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, t.
41.
i
42.
i od 10. prosinca 2015., Kyocera Mita Europe/Komisija,
C‑553/14 P
, neobjavljena,
EU:C:2015:805
, t.
46.
).
U ovom slučaju valja navesti da se tužbom zahtijeva poništenje članka 2. sporne uredbe, u dijelu u kojem ta odredba navodi da stavljanje izvan snage antidampinških pristojbi iz članka 1. te uredbe, to jest onih uvedenih Uredbom br. 91/2009, izmijenjenih Provedbenom uredbom br. 924/2012 i zadržanih na snazi Provedbenom uredbom 2015/519, proizvodi učinke tek od datuma stupanja na snagu sporne uredbe i da to stavljanje izvan snage ne čini osnovu za povrat pristojbi koje su naplaćene prije tog datuma.
Budući da žalitelj tvrdi da navedena odredba ne zahtijeva nikakav provedbeni akt kako bi proizvela pravne učinke jer se njime samo stavljaju izvan snage predmetne antidampinške pristojbe, treba istaknuti da činjenica da regulatorni akt Unije podrazumijeva provedbene mjere u smislu članka 263. četvrtog stavka posljednjeg dijela rečenice UFEU‑a, tako da se neki pravni učinci te uredbe ostvaruju samo posredstvom tih mjera, ipak ne isključuje da ta uredba na pravni položaj fizičke ili pravne osobe proizvodi druge pravne učinke koji ne ovise o donošenju provedbenih mjera (presuda od 13. ožujka 2018., European Union Copper Task Force/Komisija,
C‑384/16 P
,
EU:C:2018:176
, t.
45.
).
Stoga u predmetnom slučaju, iako je točno, kao što to žalitelj tvrdi, da stavljanje izvan snage antidampinških pristojbi provedeno spornom uredbom, kao takvo ne ovisi o usvajanju provedbenih mjera kako bi nastupio istek tih mjera, članak 2. te uredbe, osobito u dijelu u kojem predviđa istek tih pristojbi od datuma njezina stupanja na snagu i isključuje bilo koji retroaktivni učinak, u pogledu žalitelja može se međutim ostvariti samo aktima koje donesu nacionalna tijela s ciljem naplate predmetnih antidampinških pristojbi prije tog datuma.
Naime, žalitelj je samo na temelju činjenice da su nacionalna tijela nametnula antidampinške pristojbe na temelju uredaba kojima se one uvode, konkretno Uredbe br. 91/2009, mogao smatrati da učinci članka 2. sporne uredbe koji se odnose na datum stavljanja izvan snage tih pristojbi utječu na njegov pravni položaj, i konkretno, zbog nepostojanja, navodno nezakonitog, retroaktivnog učinka tog stavljanja izvan snage.
Budući da žalitelj u tom kontekstu ističe da su mjere koje su donijela nacionalna tijela s ciljem naplate predmetnih antidampinških pristojbi poput, u ovom slučaju, naloga za plaćanje koje je žalitelju nametnula španjolska porezna uprava, donesene na temelju uredaba kojima se uvode te antidampinške pristojbe, a ne na temelju sporne uredbe, valja podsjetiti da tekst članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a u posljednjem dijelu rečenice ne zahtijeva, kako bi se neka mjera smatrala provedbenom mjerom regulatornog akta, da taj akt čini pravnu osnovu te mjere. Jedna te ista mjera može biti provedbena mjera kako akta čije su odredbe njezina pravna osnova tako i zasebnog akta, kao što je to u ovom slučaju sporna uredba, ako će se svi ili neki učinci potonjeg akta u odnosu na žalitelja proizvesti tek posredstvom te mjere (presuda od 13. ožujka 2018., Industrias Químicas del Vallés/Komisija,
C‑244/16 P
,
EU:C:2018:177
, t.
72.
).
Iz toga slijedi, uzimajući u obzir posebne okolnosti predmetnog slučaja, da je Opći sud, kako bi utvrdio postojanje provedbenih mjera sporne uredbe, pravilno mogao navesti u točki 35. pobijanog rješenja mjere koje donose nacionalna tijela, prema carinskom sustavu Unije, u cilju naplate antidampinških pristojbi i koje se mogu osporavati pred nacionalnim sudovima, konkretno, na način da se zahtijeva povrat neopravdano naplaćenih antidampinških pristojbi.
Stoga ako uvoznik u tom kontekstu smatra da je oštećen zbog uredbe za koju smatra da je nezakonita, kao što je, u ovom slučaju, sporna uredba, koja bi, prema žaliteljevim argumentima, trebala služiti kao osnova za povrat dotičnih antidampinških pristojbi naplaćenih prije stupanja na snagu te uredbe, on pred nadležnim nacionalnim sudom može istaknuti tu nezakonitost. Taj sud stoga može, odnosno mora, pod pretpostavkama iz članka 267. UFEU‑a, uputiti Sudu pitanje o valjanosti predmetne uredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 14. lipnja 2012., CIVAD,
C‑533/10
,
EU:C:2012:347
, t.
33.
).
S obzirom na prethodna razmatranja, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kad je u točki 36. pobijanog rješenja presudio da sporna uredba podrazumijeva provedbene mjere, u smislu članka 263. stavka 4. stavka UFEU‑a u posljednjem dijelu rečenice.
Prema tome, drugi žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
Treći žalbeni razlog, koji se temelji na tome da je Opći sud pogrešno odbacio drugi dio tužbenog zahtjeva iz tužbe kao nedopušten
Argumentacija stranaka
Trećim žalbenim razlogom žalitelj prigovara Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava jer je u točkama 20. i 21. pobijanog rješenja odbacio kao očito nedopušten drugi dio tužbenog zahtjeva iz tužbe, kojim se tražilo da Opći sud izričito prizna retroaktivnu primjenu učinaka članka 1. sporne uredbe.
U tom pogledu, žalitelj ističe da je ta retroaktivnost nužna posljedica zatraženog poništenja članka 2. sporne uredbe, s obzirom na to da se tim člankom utvrđuje vremensko ograničenje čija se osnovanost opravdano osporava. Drugim riječima, to poništenje podrazumijeva osnovanost navedene retroaktivnosti, tako da je Opći sud u biti nadležan o njoj izričito odlučiti.
Komisija osporava žaliteljeve argumente i smatra da treći žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
Ocjena Suda
Valja istaknuti, kao što je to Opći sud pravilno utvrdio u točki 20. pobijanog rješenja, da je u okviru tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a na Općem sudu samo da nadzire zakonitost akata institucija Unije i da, ovisno o slučaju, poništi osporavani akt. Stoga u okviru tog nadzora zakonitosti njegovom nadležnošću nije obuhvaćeno donošenje pravnih utvrđenja ili utvrđenja kao što je ono koje se odnosi na priznavanje retroaktivne primjene članka 1. sporne uredbe, iz drugog dijela tužbenog zahtjeva iz tužbe pred Općim sudom (vidjeti u tom smislu rješenje od 25. studenoga 2008., TEA/Komisija,
C‑500/07 P
, neobjavljeno,
EU:C:2008:651
, t.
33.
).
Iz toga slijedi da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava jer je u točki 21. pobijanog rješenja smatrao da je taj dio tužbenog zahtjeva očito nedopušten.
Stoga treći žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
S obzirom na to da nije prihvaćen nijedan od žalbenih razloga koje je žalitelj naveo, žalbu valja odbiti u cijelosti.
Troškovi
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.
U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se žalitelju naloži snošenje troškova i da on nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova ovog žalbenog postupka.

Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Žalba se odbija.

2.
Društvu Internacional de Productos Metálicos SA nalaže se snošenje troškova.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: španjolski