CELEX: 62021CJ0339
Előzetes döntéshozatal
Elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások
(EU) 2018/1972 irányelv
13. cikk
Az általános felhatalmazáshoz fűzhető általános feltételek
Az I. melléklet A. részének 4. pontja
Az illetékes nemzeti hatóságok általi törvényes megfigyelés lehetővé tétele
3. cikk
Általános célkitűzések
Az igazságügyi hatóságok által a távközlési szolgáltatóknak elrendelt megfigyelési tevékenységekkel kapcsolatban felmerült költségek megtérítésére vonatkozó nemzeti szabályozás
Teljes mértékű megtérítésre irányuló mechanizmus hiánya
A hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve, az arányosság elve és az átláthatóság elve

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUMSZ 18., EUMSZ 26., EUMSZ 49., EUMSZ 54. és EUMSZ 55. cikknek, az Európai Elektronikus Hírközlési Kódex létrehozásáról szóló, 2018. december 11‑i (EU) 2018/1972 európai parlamenti és tanácsi irányelv (
HL 2018. L 321., 36. o.
; helyesbítések:
HL 2019. L 334., 164. o.
;
HL 2020. L 191., 7. o.
). 3. és 13. cikkének, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 16. és 52. cikkének értelmezésére vonatkozik.
Ezt a kérelmet több jogvitában, így a Colt Technology Services SpA, a Wind Tre SpA, a Telecom Italia SpA és a Vodafone Italia SpA (a továbbiakban együtt: az érintett távközlési szolgáltatók) és a Ministero della Giustizia (igazságügyi minisztérium, Olaszország), a Ministero dello Sviluppo economico (gazdaságfejlesztési minisztérium, Olaszország), a Ministero dell’Economia e delle Finanze (gazdasági és pénzügyminisztérium, Olaszország), valamint egyes esetekben, az eljárástól függően, a Procura generale della Repubblica presso la Corte d’appello di Reggio Calabria (a Reggio Calabria‑i fellebbviteli bíróság mellett működő ügyészség, Olaszország), a Procura della Repubblica presso il Tribunale di Cagliari (a cagliari bíróság mellett működő ügyészség, Olaszország), a Procura della Repubblica presso il Tribunale di Roma (a római bíróság mellett működő ügyészség, Olaszország), és a Procura della Repubblica presso il Tribunale di Locri (a locri bíróság mellett működő ügyészség, Olaszország) között folyamatban lévő jogvitában, valamint az igazságügyi minisztérium, a gazdaságfejlesztési minisztérium, a Reggio Calabria‑i fellebbviteli bíróság mellett működő ügyészség, a cagliari bíróság mellett működő ügyészség, a római bíróság mellett működő ügyészség és a Wind Tre közötti jogvitában, egy olyan nemzeti szabályozás tárgyában terjesztették elő, amely éves átalánydíj ellenében arra kötelezi az ország területén működő valamennyi távközlési szolgáltatót, hogy az igazságügyi hatóságok kérésére távközlési eszközök lehallgatására irányuló szolgáltatásokat nyújtson.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 2018/1972 irányelv (1) preambulumbekezdése értelmében:
„[Az elektronikus hírközlő hálózatok és az elektronikus hírközlési szolgáltatások engedélyezéséről szóló, 2002. március 7‑i] 2002/20/EK [európai parlamenti és tanácsi irányelvet (»Engedélyezési irányelv«) (
HL 2002. L 108., 21. o.
; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 337. o.)] és a és a[z elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások közös keretszabályozásáról szóló, 2002. március 7‑i] 2002/21/EK [európai parlamenti és tanácsi irányelvet (keretirányelv) (
HL 2002. L 108., 33. o.
; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 349. o.)] jelentősen módosították. Mivel további módosítások szükségesek, az említett irányelveket az áttekinthetőség érdekében át kell dolgozni.”
Ezen irányelv „Általános célkitűzések” című 3. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A tagállamok gondoskodnak arról, hogy az ezen irányelvben meghatározott szabályozási feladatok ellátása során a nemzeti szabályozó hatóságok és egyéb illetékes hatóságok a (2) bekezdésben meghatározott célok eléréséhez szükséges és azokkal arányos minden észszerű intézkedést meghozzanak. […]
[…]
(2)   Ezen irányelvvel összefüggésben a nemzeti szabályozó hatóságoknak és egyéb illetékes hatóságoknak, valamint [az Európai Elektronikus Hírközlési Szabályozók Testületének (BEREC)], a[z Európai] Bizottságnak és a tagállamoknak törekedniük kell az alábbi összes, fontossági sorrend felállításának szándéka nélkül felsorolt általános célkitűzés megvalósítására:
[…]
b)
előmozdítani a versenyt […] az elektronikus hírközlő hálózatok és a kapcsolódó eszközök biztosítása terén, valamint az elektronikus hírközlési szolgáltatások és a kapcsolódó szolgáltatások kínálata terén;
c)
hozzájárulni a belső piac fejlődéséhez azáltal, hogy Unió‑szerte felszámolják a még fennálló akadályokat […] az elektronikus hírközlő hálózatok, elektronikus hírközlési szolgáltatások, a kapcsolódó eszközök és a kapcsolódó szolgáltatások, illetve az ezekbe való beruházás viszonylatában, […]”
Az említett irányelv „Elektronikus hírközlő hálózatokra és elektronikus hírközlési szolgáltatásokra vonatkozó általános felhatalmazás” című 12. cikke (1) bekezdésének első mondata a következőket írja elő:
„(1) A tagállamok biztosítják az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásának szabadságát, az ebben az irányelvben foglalt feltételekre is figyelemmel.”
A 2018/1972 irányelvnek „Az általános felhatalmazáshoz, illetve a rádióspektrum‑ és számozásierőforrás‑használati jogokhoz fűzött feltételek, valamint az egyedi kötelezettségek” című 13. cikke a következőképpen szól:
„(1)   Az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetésére és az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtására vonatkozó általános felhatalmazás, valamint a rádióspektrum‑használati és a számozásierőforrás‑használati jogok csak az I. mellékletben felsorolt feltételekhez köthetők. E feltételeknek megkülönböztetésmenteseknek, arányosaknak és átláthatóknak kell lenniük. […]
[…]
(3)   Az általános felhatalmazás csak olyan feltételeket tartalmazhat, amelyek kifejezetten az ágazatra vonatkoznak és szerepelnek az I. melléklet A., B és C részében; nem tartalmazhat olyan feltételeket, amelyek a vállalkozásokra más nemzeti jogszabályok alapján vonatkoznak.
[…]”
Ezen irányelv I. melléklete A. része címének megfelelően „[a]z általános felhatalmazáshoz fűzhető általános feltételeket” határozza meg. Ezek között a 4. pontban szerepel a következő feltétel:
„Az illetékes nemzeti hatóságok általi törvényes megfigyelés lehetővé tétele [a természetes személyeknek a személyes adatok kezelése tekintetében történő védelméről és az ilyen adatok szabad áramlásáról, valamint a 95/46/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2016. április 27‑i] (EU) 2016/679 [európai parlamenti és tanácsi rendelettel (általános adatvédelmi rendelet) (
HL 2016. L 119., 1. o.
; helyesbítések:
HL 2016. L 314., 72. o.
;
HL 2018. L 127., 2. o.
,
HL 2021. L 74., 38. o.
)] és a[z elektronikus hírközlési ágazatban a személyes adatok kezeléséről, feldolgozásáról és a magánélet védelméről szóló, 2002. július 12‑i] 2002/58/EK [európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (Elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelv) (
HL 2002. L 201., 37. o.
; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 514. o.)] összhangban.”
A 2018/1972 irányelv az 125. cikke értelmében 2020. december 21‑i hatállyal hatályon kívül helyezte és felváltotta a 2009. november 25‑i 2009/140/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (
HL 2009. L 337., 37. o.
) módosított 2002/20 irányelvet (a továbbiakban: 2002/20 irányelv), valamint a 2009/140 irányelvvel módosított 2002/21 irányelvet (a továbbiakban: 2002/21 irányelv), a 2002/20 és 2002/21 irányelvre történő hivatkozásokat pedig a 2018/1972 irányelvre történő hivatkozásként kell értelmezni, az utóbbi irányelv XIII. mellékletében szereplő megfelelési táblázatnak megfelelően.
Az olasz jog
A 2003. augusztus 1‑jei Codice delle comunicazioni elettroniche (az elektronikus hírközlési törvényről szóló 259. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet; a GURI 2003. szeptember 15‑i 214. száma; a továbbiakban: elektronikus hírközlési törvény) alapügyekben alkalmazandó változatának „Az általános felhatalmazáshoz, illetve a rádiófrekvencia‑ és számhasználati jogokhoz fűzött feltételek” című 28. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Az elektronikus hírközlő hálózatok vagy elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtására vonatkozó általános felhatalmazás, valamint a rádiófrekvencia‑használati és számhasználati jog csak az 1. melléklet A., B., illetve C. részében felsorolt feltételek betartásához köthető. E feltételeknek megkülönböztetésmentesnek, arányosnak és átláthatónak kell lenniük, és a rádiófrekvencia‑használati jogok tekintetében összhangban kell lenniük a törvény 14. cikkével. Az általános felhatalmazásra az 1. melléklet A. részének 11. feltétele minden esetben vonatkozik.”
Az említett melléklet az általános felhatalmazásokhoz (A. rész), a rádiófrekvencia‑használati jogokhoz (B. rész) és a számhasználati jogokhoz (C. rész) fűzhető feltételek kimerítő felsorolását tartalmazza. Ugyanezen melléklet A. részének 11. pontjában szerepel többek között az a feltétel is, hogy „a tevékenység kezdetétől fogva biztosítani kell az [elektronikus hírközlési] törvény 96. cikkében említett, igazságszolgáltatási célú szolgáltatásokat”.
A törvény „Kötelező szolgáltatások” című 96. cikke a következőket tartalmazza:
„(1)   A szolgáltatók a hatáskörrel rendelkező bíróságok megfigyelés iránti kérelme vagy adatkérése alapján igazságszolgáltatási célú szolgáltatásokat nyújtanak; a (2) bekezdésben említett rendelet jóváhagyásáig a határidőket és a szabályokat illetően az említett bíróságokkal állapodnak meg.
(2)   A gazdasági és pénzügyminiszterrel egyetértésben az igazságügyminiszter és a gazdaságfejlesztési miniszter az 1. bekezdés szerinti kötelező szolgáltatásokért járó éves átalánydíj megállapítása céljából 2017. december 31‑ig rendeletet fogad el a Ministro delle Comunicazioni [(hírközlési miniszter, Olaszország)] 2001. április 26‑i, a GURI 2001. május 7‑i 104. számában kihirdetett rendeletében megállapított jegyzékben szereplő díjtételek felülvizsgálatáról. A rendelet:
a)
szabályozza a kötelező szolgáltatások típusait, továbbá a költségek és a szolgáltatások alakulását figyelembe véve úgy határozza meg a kötelező szolgáltatásokért járó díjazást, hogy az alkalmazott díjakhoz képest legalább 50%‑os költségmegtakarítás valósuljon meg. A díj az egyes online identitások által egyidejűleg aktivált vagy igénybe vett összes szolgáltatással kapcsolatos költséget magában foglalja;
b)
meghatározza, hogy mely jogalanyok kötelesek a kötelező megfigyelési szolgáltatások nyújtására az olyan szolgáltatók közül, amelyek infrastruktúráján keresztül hozzá lehet férni a hálózathoz vagy tájékoztató, illetve kommunikációs tartalmakat lehet terjeszteni, és az olyan szolgáltatók közül, amelyek bármely jogcímen elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtanak vagy alkalmazásokat kínálnak, akkor is, ha e szolgáltatások vagy alkalmazások nem a szóban forgó szolgáltató saját hozzáférési vagy szállítási hálózatán keresztül vehetők igénybe;
c)
meghatározza a kötelező szolgáltatások nyújtására köteles jogalanyok kötelezettségeit, valamint e szolgáltatások nyújtásának részletes szabályait, köztük a közigazgatási jellegű közlések továbbításával és kezelésével kapcsolatos egységes informatikai eljárások tiszteletben tartását, tekintettel az e szolgáltatások kifizetését megelőző szakaszokra is.
[…]”
A 96. cikk (2) bekezdésének megfelelően a 2017. december 28‑i decreto interministeriale del Ministro della giustizia e del Ministro dello sviluppo economico di concerto con il Ministro dell’economia e delle finanze – Disposizione di riordino delle spese per le prestazioni obbligatorie di cui all’articolo 96 del decreto legislativo No 259 del 2003 (az igazságügyminiszter és a gazdaságfejlesztési miniszter által a gazdasági és pénzügyminiszterrel egyetértésben elfogadott, a 259/2003. sz., felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 96. cikke szerinti kötelező szolgáltatásokkal kapcsolatos kiadások átstrukturálásáról szóló tárcaközi rendelet, a GURI 2018. február 9‑i 33. száma; a továbbiakban: 2017. december 28‑i tárcaközi rendelet) meghatározta a távközlési szolgáltatók által nyújtott kötelező szolgáltatásokat és a megfelelő díjszabásokat.
Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
Az olasz jog, és különösen az elektronikus hírközlési törvény 96. cikke alapján a távközlési szolgáltatók az igazságügyi hatóságok megkeresése esetén éves átalánydíj ellenében kötelesek (hang‑, számítógépes, telematikai és adat‑) közlésekre vonatkozó megfigyelési műveleteket végezni.
Az érintett távközlési szolgáltatók tevékenységük keretében kötelesek voltak ilyen megfigyelési műveleteket végezni. A 96. cikk (2) bekezdése alapján a 2017. december 28‑i tárcaközi rendelet módosította az erre a célra kapott, eredetileg a hírközlési miniszter 2001. április 26‑i rendeletében megállapított összegeket.
E rendelkezés értelmében a módosítás többek között abban állt, hogy legalább 50%‑kal csökkentették az említett megfigyelési műveletekhez kapcsolódó kiadások megtérítését.
Az érintett távközlési szolgáltatók a Tribunale amministrativo regionale per il Lazióhoz (Lazio tartomány közigazgatási bírósága, Olaszország) benyújtott külön keresetükben a 2017. december 28‑i tárcaközi rendelet megsemmisítését kérték, arra hivatkozva, hogy az olasz hatóságok által a számukra e rendelet alapján fizetendő díjak nem fedezik teljes mértékben az elektronikus közléseknek az illetékes nemzeti bíróságok által elrendelt megfigyelésével kapcsolatos kötelező szolgáltatások nyújtásának költségeit.
E bíróság a 2019. április 9‑i 4594/2019., 4596/2019., 4600/2019. és 4604/2019. sz. ítéletében a kereseteket azzal az indokkal utasította el, hogy nem nyert bizonyítást, hogy a rendeletben megállapított díjszabás nem volt elegendő a megfigyelési műveletek végrehajtása során az üzemeltetők részéről felmerült költségek ellentételezésére.
Az érintett távközlési szolgáltatók, valamint – a 4604/2019. sz. ítélet esetében, amely más okból részben helyt adott Wind Tre keresetének – az igazságügyi minisztérium, a gazdaságfejlesztési minisztérium, a Reggio Calabria‑i fellebbviteli bíróság mellett működő ügyészség, a cagliari bíróság mellett működő ügyészség és a római bíróság mellett működő ügyészség fellebbezést nyújtott be ezen ítéletekkel szemben a kérdést előterjesztő bíróság, a Consiglio di Stato (államtanács, Olaszország) előtt.
2020. február 13‑i határozatával e bíróság az EUMSZ 18., EUMSZ 26., valamint az EUMSZ 102. és azt követő cikkek értelmezésére vonatkozóan előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesztett a Bíróság elé. Mivel e kérelem nem felelt meg a Bíróság eljárási szabályzatának 94. cikkében előírt követelményeknek, a Bíróság a 2020. november 26‑iColt Technology Services és társai végzéssel (
C‑318/20
, nem tették közzé,
EU:C:2020:969
) mint nyilvánvalóan elfogadhatatlant elutasította.
Az alapeljárás folytatását követően a kérdést előterjesztő bíróság továbbra is úgy véli, hogy végső fokon eljáró bíróságként köteles ismételten előzetes döntéshozatalra utalni a Bíróságot az előtte folyamatban lévő jogviták szempontjából releváns uniós jog helyes értelmezése érdekében.
E tekintetben kétségeit fejezi ki a 2008/1972 irányelv 13. cikke és az elsődleges uniós jog egyes szabályai közötti kapcsolatot illetően.
Kifejti, hogy az érintett távközlési szolgáltatók azzal érvelnek az előtte folyamatban lévő eljárásban, hogy a vitatott nemzeti szabályozás egyrészt a vállalkozás méretén alapuló hátrányos megkülönböztetést eredményez, mivel a kisvállalkozásokat arányosan kevésbé sújtja, mint a nagy szolgáltatókat, másrészt állampolgárságon alapuló hátrányos megkülönböztetést valósít meg, mivel a nem Olaszországban letelepedett vállalkozásokat előnyben részesítik az Olaszországban letelepedett gazdasági szereplőkhöz képest, harmadrészt uniós szinten versenytorzulást hoz létre, mivel indokolatlan strukturális akadályt gördít a külföldi gazdasági szereplők olasz piacra jutása elé, negyedrészt pedig sérti a kereskedelmi tevékenység szabad gyakorlásához való jogot, mivel jelentős mértékben kisajátítja a piaci magánszereplők vállalkozói kapacitását, ami nem áll arányban a hivatkozott közérdekű céllal.
A kérdést előterjesztő bíróság ugyanakkor megjegyzi, hogy a 2018/1972 irányelv 13. cikke és I. melléklete értelmében az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtására vonatkozó általános felhatalmazás a nemzeti jogban az igazságügyi hatóságok által elrendelt megfigyelések végrehajtásának feltételéhez köthető, és a 13. cikk általánosságban csak azt a korlátozást írja elő, hogy a megállapított feltételeknek megkülönböztetésmentesnek, arányosnak és átláthatónak kell lenniük.
Így tehát azon az állásponton van, hogy sem a vonatkozó másodlagos uniós jog, sem az EUM-Szerződésnek az érintett távközlési szolgáltatók által hivatkozott általános elvei nem írják elő a szolgáltatók részéről az ilyen megfigyelések végrehajtása során ténylegesen felmerült költségek teljes körű megtérítését, és ezért nem ellentétes velük az olyan nemzeti szabályozás, amely nem ír elő ilyen teljes körű megtérítést, a nyújtható megtérítések felülvizsgálatát pedig kiadáscsökkentési célhoz köti.
Hangsúlyozza, hogy az elektronikus hírközlési törvényben általánosan előírt díjak az Olaszországban szolgáltatást nyújtó valamennyi szolgáltató tekintetében teljes mértékben összehasonlíthatók, hogy azokat a hatóságoknak kell kiszámítaniuk, figyelembe véve egyrészt a költségek alakulását, mivel a technológiai fejlődés következtében egyes szolgáltatások olcsóbbá váltak, másrészt azt, hogy e szolgáltatások nyomós közérdekű célokat szolgálnak, és csak távközlési szolgáltatók nyújthatják őket, valamint hogy ez a díjszabás nyilvános. Az általános felhatalmazáshoz kapcsolódó, elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetetésére és elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtására vonatkozó feltétel tehát a 13. cikknek megfelelően megkülönböztetésmentes, arányos és átlátható. Ezenfelül mindenesetre az ilyen megfigyelésekhez szükséges erőforrások előzetes megteremtése az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtására irányuló kereskedelmi tevékenység szerves részét képező, elkerülhetetlen költsége, mivel az ilyen szolgáltatások nyújtása jelenleg általános felhatalmazáshoz van kötve, a felhatalmazáshoz pedig a vitatott feltétel kapcsolódik.
E körülmények között a Consiglio di Stato (államtanács) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Ellentétes‑e az EUMSZ 18. cikkel, EUMSZ 26. cikkel, EUMSZ 49. cikkel, EUMSZ 54. cikkel és EUMSZ 55. cikkel, a [2018/1972] irányelv 3. és 13. cikkével, valamint [a Charta] 16. és 52. cikkével az olyan nemzeti szabályozás, amely azáltal, hogy a közigazgatási hatóságra ruházza a távközlési szolgáltatóknak a közlések megfigyelésének bíróság megkeresése alapján történő kötelező elvégzéséért járó díj meghatározását, nem követeli meg a megfigyeléssel kapcsolatban a távközlési szolgáltatóknál konkrétan felmerülő és megfelelően dokumentált költségek teljes körű megtérítése elvének tiszteletben tartását, valamint a közigazgatási hatóságot a díj meghatározásának korábbi kritériumaihoz képest költségmegtakarításra kötelezi?”
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságáról
Az olasz kormány vitatja az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságát. Egyrészt mivel a Consiglio di Stato (államtanács) nem vetett fel észszerű kétséget az uniós jog értelmezésével kapcsolatban, az EUMSZ 267. cikkben előírt előzetes döntéshozatali mechanizmust a közelmúltban a Bíróság által a 2021. október 6‑iConsorzio Italian Management és Catania Multiservizi ítéletben (
C‑561/19
,
EU:C:2021:799
) kifejtettekkel ellentétes módon alkalmazta. Másrészt az előterjesztett kérdés hipotetikus. A Consiglio di Stato (államtanács) ugyanis nem szolgáltatott olyan tényeket, amelyekből arra lehetne következtetni, hogy a szóban forgó jogszabályban meghatározott díjak nem elegendőek a szolgáltatók ellentételezéséhez. Márpedig az előterjesztett kérdés csak a nem megtérülő díjak esetén lenne releváns.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy kétségtelen, hogy az a nemzeti bíróság, amelynek határozatai ellen a nemzeti jog értelmében nincs jogorvoslati lehetőség, a 2021. október 6‑iConsorzio Italian Management és Catania Multiservizi ítélet (
C‑561/19
,
EU:C:2021:799
)
–
46.
pontjában ismertetett feltételek tiszteletben tartása mellett eltekinthet attól, hogy az uniós jog értelmezésével kapcsolatos kérdést terjesszen a Bíróság elé, és azt a saját felelősségére maga válaszolhatja meg, ha az uniós jog helyes értelmezése olyan nyilvánvaló, hogy az minden észszerű kétséget kizár (lásd ebben az értelemben: Consorzio Italian Management és Catania Multiservizi ítélet,
C‑561/19
,
EU:C:2021:799
,
39.
és
47.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A feltett kérdésekre adandó válaszok állítólagos egyértelműsége azonban nem akadályozza meg a nemzeti bíróságot abban, hogy előzetes döntéshozatal céljából kérdést terjesszen a Bíróság elé (lásd ebben az értelemben: 2008. szeptember 11‑iUGT‑Rioja és társai ítélet,
C‑428/06–C‑434/06
,
EU:C:2008:488
,
42.
és
43.
pont).
Továbbá azzal kapcsolatban, hogy az olasz kormány arra hivatkozik, hogy az előterjesztett kérdés hipotetikus jellegű, mivel véleménye szerint azon a téves előfeltevésen alapul, hogy az alapügyben szereplő nemzeti szabályozás által előírt visszatérítések nem fedezik az érintett szolgáltatók ténylegesen költségeit, emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 267. cikk szerinti eljárás során a Bíróság kizárólag a nemzeti bíróság által rendelkezésére bocsátott tények alapján ítélheti meg az uniós jogi rendelkezés értelmezését (2023. január 12‑iDOBELES HES ítélet,
C‑702/20 és C‑17/21
,
EU:C:2023:1
,
85.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Következésképpen a Bíróságnak nem feladata megkérdőjelezni azt a ténybeli előfeltevést, amelyen az előzetes döntéshozatal iránti kérelem alapul.
Így a nemzeti bíróság által saját felelősségére meghatározott jogszabályi és ténybeli háttér alapján – amelynek helytállóságát a Bíróság nem vizsgálhatja – az uniós jog értelmezésére vonatkozóan előterjesztett kérdések releváns voltát vélelmezni kell. A Bíróság csak akkor utasíthatja el a nemzeti bíróság által előterjesztett kérelmet, ha az uniós jog kért értelmezése nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson (2022. október 27‑iClimate Corporation Emissions Trading ítélet,
C‑641/21
,
EU:C:2022:842
,
23.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy amennyiben az előterjesztett kérdés az EUMSZ 18., EUMSZ 26., EUMSZ 49., EUMSZ 54. és EUMSZ 55. cikk, valamint a Charta 16. és 52. cikkének értelmezésére vonatkozik, a kérdést előterjesztő bíróság nem pontosította sem azokat az okokat, amelyek miatt felvetette e rendelkezések értelmezésének kérdését, sem pedig az e rendelkezések és az alapügyekben alkalmazandó nemzeti szabályozás között megállapított kapcsolatot, és így a Bíróság nem rendelkezik az ahhoz szükséges ténybeli és jogi elemekkel, hogy a rendelkezésre vonatkozóan feltett kérdésre hasznos választ tudjon adni. Ezzel szemben az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2018/1972 irányelv rendelkezéseire vonatkozó részében nemcsak a releváns ténybeli és jogi elemeket határozza meg, hanem azt is megindokolja, hogy a kérdést előterjesztő bíróság miért tesz fel kérdéseket ezekkel kapcsolatban. Ráadásul a kérelemből egyértelműen kitűnik ezen kérdések és az alapeljárások tárgya közötti kapcsolat, amelynek a valósága egyébként nem vitatott.
Ezért az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2018/1972 irányelvre vonatkozó részében elfogadható.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
Elöljáróban meg kell állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a 2018/1972 irányelv rendelkezéseinek értelmezését kéri. A Bíróság rendelkezésére álló iratokból azonban kitűnik, hogy az alapügyekben szereplő jogvitákra alkalmazandó nemzeti szabályozás a 2018/1972 irányelvnél korábbi irányelvet, nevezetesen a 2002/20 irányelvet ültette át, és a 2018/1972 irányelv 125. cikkének megfelelően azt csak 2020. december 21‑i hatállyal helyezték hatályon kívül és váltották fel ez utóbbival, vagyis csak a 2017. december 28‑i tárcaközi rendelet elfogadását, illetve azt követően, hogy az érintett távközlési szolgáltatók benyújtották a rendelet megsemmisítésére irányuló keresetüket a Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (laziói tartományi közigazgatási bíróság) előtt.
Amennyiben a kérdést előterjesztő bíróság végül úgy ítéli meg, hogy az alapeljárások a 2002/20 irányelv hatálya alá tartoznak, azt kell megállapítani, hogy a jelen ítéletben adott válasz átültethető erre a korábbi jogi aktusra. A 2018/1972 irányelv ugyanis – ahogyan ez az (1) preambulumbekezdéséből is következik – átdolgozta a módosított négy korábbi irányelvet, amelyek az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások ágazatát szabályozták, köztük a 2002/20 irányelvet is, a jelen ügy szempontjából azonban nem módosította releváns módon azokat a rendelkezéseket, amelyek értelmezése az alapügyek elbírálásához szükséges, legyen szó akár azok szövegéről, szövegkörnyezetéről vagy céljáról.
Konkrétan a 2018/1972 irányelv 13. cikke (1) bekezdésének első és második mondata, (3) bekezdése, valamint I. melléklete A. részének 4. pontja a jelen ügyben releváns érdemi módosítás nélkül veszi át a 2002/20 irányelv 6. cikke (1) és (3) bekezdését, illetve a melléklete A. részének 11. pontját.
Egyébiránt a 2018/1972 irányelvnek az előterjesztő bíróság által a kérdésében hivatkozott két rendelkezése közül csak a 13. cikk tekinthető közvetlenül relevánsnak az alapügyek elbírálása szempontjából, még akkor is, ha a kérdés elemzése során figyelembe kell vennie az irányelv 3. cikkében meghatározott célokat. Az irányelv I. melléklete A. részének 4. pontja írja elő viszont azt a feltételt, amellyel összefüggésben az alapügyben szereplő nemzeti szabályozást elfogadták.
Meg kell ezért állapítani, hogy az előterjesztő bíróság kérdése lényegében arra irányul, hogy a 2018/1972 irányelv 3. cikkére és I. melléklete A. részének 4. pontjára tekintettel az irányelv 13. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely nem írja elő az elektronikus hírközlési szolgáltatók azzal kapcsolatban ténylegesen felmerült költségeinek teljes mértékben történő megtérítését, hogy lehetővé teszik az elektronikus közlések illetékes nemzeti hatóságok általi törvényes megfigyelését.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak annak kifejezéseit, hanem szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is figyelembe kell venni, amelynek az részét képezi (2022. június 20‑iLondon Steam‑Ship Owners’ Mutual Insurance Association ítélet,
C‑700/20
,
EU:C:2022:488
,
55.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Emlékeztetni kell arra, hogy a 2018/1972 irányelv 13. cikke (1) bekezdésének első mondata szerint az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetésére és az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtására vonatkozó általános felhatalmazás csak az I. mellékletben felsorolt feltételekhez köthetők, a rendelkezés második mondata szerint pedig ezeknek a feltételeknek megkülönböztetésmenteseknek, arányosaknak és átláthatóknak kell lenniük. A 13. cikk (3) bekezdése továbbá pontosítja, hogy az általános felhatalmazás csak olyan feltételeket tartalmazhat, amelyek kifejezetten az ágazatra vonatkoznak és szerepelnek az irányelv I. mellékletének A–C. részében. Az általános felhatalmazáshoz fűzhető általános feltételeket tartalmazó A. rész 4. pontjában szerepel az illetékes nemzeti hatóságok általi törvényes megfigyelés lehetővé tétele.
E rendelkezések szövegéből az következik, hogy az uniós jogalkotó azon túlmenően, hogy azon tagállamok tekintetében, amelyek úgy döntenek, hogy az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetésére és az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtására vonatkozó általános felhatalmazáshoz a 2018/1972 irányelv I. melléklete 4. részének 4. pontjában meghatározott feltételt fűzik, előírta, hogy ezeknek a feltételeknek megkülönböztetésmenteseknek, arányosaknak és átláthatóknak kell lenniük, azt már nem írta elő és nem is zárta ki, hogy az érintett tagállamok megtérítik az érintett vállalkozásoknál felmerülő azon költségeket, amelyek az e feltételnek megfelelően történő törvényes megfigyelést lehetővé teszik.
Következésképpen, mivel a 2018/1972 irányelv e tekintetben nem tartalmaz pontosítást, a tagállamok ebben a kérdésben mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek. Következésképpen az irányelv 13. cikke és I. melléklete A. részének 4. pontja nem értelmezhető úgy, hogy ezek a rendelkezések arra kötelezik a tagállamokat, hogy előírják ezen esetleges költségek –
a fortiori
teljes – megtérítését.
Az említett rendelkezések ezen értelmezését szövegkörnyezetük, valamint a 2018/1972 irányelv által elérni kívánt célkitűzések is megerősítik. Egyfelől, noha az irányelv 12. cikke (1) bekezdésének első mondata – amely a 2002/20 irányelv 3. cikke (1) bekezdése első mondatának tartalmát veszi át – előírja, hogy a tagállamok biztosítják az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetésének és az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásának szabadságát, magából a rendelkezés szövegéből az következik, hogy ez a szabadság csak az említett irányelvben meghatározott feltételek mellett gyakorolható. Ebből tehát az érintett távközlési szolgáltatók által állított értelemben nem vezethető le a tagállamokat terhelő visszatérítési kötelezettség.
Másfelől meg kell állapítani, hogy az ilyen kötelezettség nem vezethető le a 2018/1972 irányelv 3. cikkében szereplő általános célkitűzésekből sem, amelyek elérését a tagállamoknak a nemzeti szabályozó hatóságok vagy egyéb illetékes hatóságok útján kell biztosítaniuk. Ez a helyzet különösen az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása terén a verseny előmozdításának a 3. cikk (2) bekezdésének b) pontjában meghatározott célkitűzésével, valamint a belső piac fejlődéséhez való hozzájárulásnak ugyanezen rendelkezés c) pontjában meghatározott célkitűzésével, amelyek korábban lényegében a 2002/21 irányelv 8. cikkének (2) bekezdésében szerepeltek. Ezek szövegezéséből nem következik az uniós jogalkotó azon szándéka, hogy a 2018/1972 irányelv I. melléklete A. részének 4. pontjában foglalt feltétel végrehajtása során – a jelen ítélet 41. és 42. pontjában említett követelményektől eltekintve – korlátozza a tagállamok mérlegelési mozgásterét.
Mivel azt a mérlegelési mozgásteret a hátrányos megkülönböztetés tilalma, az arányosság és az átláthatóság elvének tiszteletben tartásával kell gyakorolni, ahhoz, hogy a 2018/1972 irányelv 3. cikkére és I. melléklete A. részének 4. pontjára tekintettel értelmezett 13. cikke ne legyen ellentétes az alapügyben szereplőhöz hasonló nemzeti szabályozással, amely nem írja elő az elektronikus hírközlési szolgáltatók azzal kapcsolatban ténylegesen felmerült költségeinek teljes mértékben történő megtérítését, hogy lehetővé teszik az elektronikus közlések illetékes nemzeti hatóságok általi törvényes megfigyelését, az szükséges, hogy ez a szabályozás összhangban álljon ezekkel az elvekkel.
A jelen ügyben az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből, valamint a Bíróság rendelkezésére álló iratokból kitűnik, hogy először is az alapügyben szereplő nemzeti szabályozás által a törvényes megfigyelés lehetővé tételére vonatkozó, Olaszországban az általános felhatalmazáshoz fűződő, a 2018/1972 elvnek nem vitatottan megfelelő feltétellel kapcsolatban előírt visszatérítések az elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó valamennyi szolgáltató tekintetében összehasonlíthatóak, mivel a visszatérítéseket a nyújtott megfigyelési szolgáltatás típusa szerint meghatározott egységes átalánydíjak alapján állapítják meg.
Másodszor – amint erre a kérdést előterjesztő bíróság rámutat – az alkalmazandó olasz szabályozás szerint ezeket a díjakat a hatóságoknak kell kiszámítaniuk, figyelemmel arra, hogy a technológiai fejlődés következtében egyes szolgáltatások olcsóbbá váltak, illetve hogy ezek a szolgáltatások bizonyos nyomós közérdekű célok eléréséhez nélkülözhetetlenek, és csak távközlési szolgáltatók nyújthatják őket.
Harmadszor a kérdést előterjesztő bíróság pontosította, hogy a szabályozásnak megfelelően ezeket a díjakat hivatalos, nyilvánossá tett és szabadon hozzáférhető közigazgatási aktusban állapítják meg.
Ilyen körülmények között az alapügyben szereplő nemzeti szabályozásnak a vitatott visszatérítéseket előíró része valóban megkülönböztetésmentesnek, arányosnak és átláthatónak minősül, aminek vizsgálata azonban a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
Ezen túlmenően, mivel e bíróság azt a kérdést is felteszi, hogy az a tagállam, amely előírta az elektronikus hírközlési szolgáltatóknak a törvényes megfigyelés lehetővé tételével kapcsolatban felmerült költségei megtérítését, az állami kiadások mérséklése érdekében csökkentheti‑e a korábban megállapított visszatérítések szintjét, hozzá kell tenni, hogy a tagállamok számára az irányelv I. melléklete A. részének 4. pontjában meghatározott feltétel végrehajtása során biztosított mérlegelési jogkörre tekintettel az irányelv nem zárhatja ki ezt a csökkentést, amennyiben a szóban forgó nemzeti szabályozás megkülönböztetésmentes, arányos és átlátható.
A fenti megfontolások összességére tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2018/1972 irányelv 3. cikkével és I. melléklete A. részének 4. pontjával összefüggésben vizsgált 13. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely nem írja elő az elektronikus hírközlési szolgáltatók azzal kapcsolatban ténylegesen felmerült költségeinek teljes mértékben történő megtérítését, hogy lehetővé teszik az elektronikus közlések illetékes nemzeti hatóságok általi törvényes megfigyelését, amennyiben ez a szabályozás megkülönböztetésmentes, arányos és átlátható.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:

Az Európai Elektronikus Hírközlési Kódex létrehozásáról szóló, 2018. december 11‑i (EU) 2018/1972 európai parlamenti és tanácsi irányelv 13. cikkét az irányelv 3. cikkével és I. melléklete A. részének 4. pontjával összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely nem írja elő az elektronikus hírközlési szolgáltatók azzal kapcsolatban ténylegesen felmerült költségeinek teljes mértékben történő megtérítését, hogy lehetővé teszik az elektronikus közlések illetékes nemzeti hatóságok általi törvényes megfigyelését, amennyiben ez a szabályozás megkülönböztetésmentes, arányos és átlátható.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: olasz.