CELEX: 62016TJ0001
Verseny
Kartellek
Az optikailemez‑meghajtók piaca
Az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének megsértését megállapító határozat
Két számítógépgyártó által szervezett beszerzési eljárásokkal kapcsolatos összejátszásra irányuló megállapodások
Korlátlan felülvizsgálati jogkör
A megfelelő ügyintézés elvének megsértése
Indokolási kötelezettség
A 2006. évi bírságkiszabási iránymutatás 37. pontja
Különleges körülmények
Téves jogalkalmazás

)
I.

A jogvita előzményei
A.

A felperesek és az érintett piac
A Hitachi‑LG Data Storage, Inc. és leányvállalata, a Hitachi‑LG Data Storage Korea, Inc. felperesek tevékenysége optikailemez‑meghajtók (a továbbiakban: OLM‑ek) gyártására és szállítására irányul. Közelebbről a Hitachi‑LG Data Storage a japán Hitachi, Ltd. és a koreai LG Electronics Inc. társaság által létrehozott közös vállalkozás. 2001. július 1‑jétől kezdődően van jelen a piacon.
A szóban forgó jogsértés a Dell Inc. és a Hewlett Packard (a továbbiakban: HP) által gyártott személyi számítógépekben (asztali számítógépek és hordozható számítógépek) használt OLM‑eket érinti. Az OLM‑eket a fogyasztói felhasználásra szánt számos egyéb készülékben, így kompaktlemezek (a továbbiakban: CD) vagy digitális optikai lemezek (a továbbiakban: DVD) lejátszóiban, játékkonzolokban és egyéb perifériás elektronikai eszközökben is használják (a megtámadott határozat (28) preambulumbekezdése).
A személyi számítógépekben használt OLM‑ek különböznek egymástól aszerint, hogy milyenek a méreteik, továbbá milyen betöltési mechanizmusok szerint működnek (rés vagy tálca), valamint milyen típusú lemezeket lehet velük olvasni vagy írni. Az OLM‑ek két csoportra oszthatók: half‑height (a továbbiakban: HH) meghajtók az asztali számítógépekbe és slim meghajtók a hordozható számítógépekbe. A slim meghajtók alcsoportja különböző méretű meghajtókat foglal magában. A műszaki funkcióik szerint eltérő típusú HH meghajtók és slim meghajtók léteznek (a megtámadott határozat (29) preambulumbekezdése).
A Dell és a HP a két legfontosabb eredetitermék‑gyártó a személyi számítógépek világpiacán. Ez a két társaság világszinten lefolytatott olyan standard beszerzési eljárásokat alkalmaz, amelyek magukban foglalják többek között azt, hogy kisszámú előre kiválasztott OLM‑szállítóval negyedévi tárgyalásokat folytatnak a világszintű árról és a globális vételi mennyiségekről. Általában véve a regionális kérdések nem játszottak semmilyen szerepet az olyan OLM‑beszerzéseken kívüli beszerzésekben, amelyek a régiókból származó, a globális vételi mennyiségekre hatással lévő várható kereslethez kapcsolódnak (a megtámadott határozat (32) preambulumbekezdése).
A beszerzési eljárások árajánlatkéréseket, elektronikus árajánlatkéréseket, online tárgyalásokat, elektronikus árveréseket és kétoldalú (offline) tárgyalásokat foglaltak magukban. A beszerzés lezárásakor a megrendelők aszerint osztották fel a mennyiségeket a részt vevő OLM‑szállítók vonatkozásában (mindegyikük vagy legalábbis legtöbbjük esetében, hacsak kizárási mechanizmust nem alkalmaztak), hogy azok milyen árakat ajánlottak. Például, a nyertes ajánlat megkapta a szóban forgó negyedévre vonatkozó teljes piaci allokáció 35–45%‑át, a második legjobb ajánlat a 25–30%‑át, a harmadik a 20%‑át stb. E standard beszerzési eljárásokat a megrendelők beszerzési csoportjai abból a célból alkalmazták, hogy versenyképes árakon hatékony beszerzéseket bonyolítsanak le. Ennek érdekében minden lehetséges gyakorlatot felhasználtak ahhoz, hogy ösztönözzék az árversenyt az OLM‑szállítók között (a megtámadott határozat (33) preambulumbekezdése).
Ami a Dellt illeti, e gyártó elsősorban online tárgyalás útján folytatta le a beszerzéseket. E tárgyalás konkrét ideig tarthatott, vagy lezárulhatott egy meghatározott időtartam után, például 10 perccel az utolsó ajánlatot követően, amennyiben egyetlen OLM‑szállító sem tett további ajánlatot. Bizonyos esetekben az online tárgyalás több órát is igénybe vehetett, amennyiben az ajánlattételek során nagyobb aktivitást tanúsítottak, vagy ha az online tárgyalás időtartamát meghosszabbították annak érdekében, hogy az OLM‑szállítókat további ajánlatok megtételére ösztönözzék. Fordítva, még akkor is, ha az online tárgyalás határozatlan időtartamú volt és az utolsó ajánlattól függött, a Dell adott időpontban bejelenthette az online tárgyalás lezárását. A Dell dönthetett úgy is, hogy a „kizárólag a sorrend” eljárásról a „vak” eljárásra tér át. A Dell érvényteleníthette is az online tárgyalást, amennyiben az ajánlatokat vagy a tárgyalás eredményét nem találta kielégítőnek, ehelyett pedig kétoldalú tárgyalásokat folytathatott le. Az online tárgyalás folyamatát a beszerzések világszintű lebonyolításával foglalkozó azon vezetők felügyelték, akik a Dellnél e műveletekért feleltek (a megtámadott határozat (34) és (37) preambulumbekezdése).
Ami a HP‑t illeti, az általa alkalmazott fő beszerzési eljárások az árajánlatkéréseken és az elektronikus árajánlatkéréseken alapultak. A két eljárást online, ugyanazon felület használatával folytatták le. Egyrészt, ami az árajánlatkéréseket illeti, azokra negyedévenként került sor. Ezek az árajánlatkérések ötvözték az online tárgyalásokat és az offline folytatott kétoldalú tárgyalásokat, amelyeket bizonyos időszakra, általában két hétre elosztva tartottak. Az OLM‑szállítókat meghatározott ideig tartó nyílt ajánlattételi fordulóra hívták meg annak érdekében, hogy az online felületen vagy e‑mailben megtegyék az árajánlatukat. Amint lezajlott az első ajánlattételi forduló, a HP találkozót tartott minden egyes résztvevővel, és az OLM‑szállító ajánlata alapján tárgyalásokba kezdett annak érdekében, hogy minden egyes szállítótól beszerezze a legjobb ajánlatot, anélkül hogy felfedné a többi OLM‑szállító személyazonosságát vagy az általuk tett ajánlatot. Másrészt, ami az elektronikus árajánlatkéréseket illeti, azokat általában fordított árverés formájában folytatták le. Ekkor az ajánlattevők a megadott időpontban beléptek az online felületre, az árverés pedig a HP által meghatározott áron indult. A fokozatosan csökkenő ajánlatokat előterjesztő ajánlattevőket minden egyes alkalommal, amikor valaki új ajánlatot tett, tájékoztatták a sorrenden belül elfoglalt helyükről. Az előírt időtartam lejártával a legalacsonyabb ajánlatot tevő OLM‑szállító megnyerte az árverést, a többi szállító pedig az ajánlatának megfelelően a második és a harmadik helyre került (a megtámadott határozat (41)–(44) preambulumbekezdése).
B.

Közigazgatási eljárás
2009. január‑14 én a Koninklijke Philips NV társaság (a továbbiakban: Philips) által benyújtott bírságmentesség iránti kérelem érkezett a Bizottsághoz a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló közleménye (
HL 2006. C 298., 17. o.
; a továbbiakban: engedékenységi közlemény) alapján. 2009. január 29‑én és március 2‑án e kérelmet kiegészítették annak érdekében, hogy a Philips részéről abba belefoglalják a Lite‑On IT Corporationt és a közös vállalkozásukat, a Philips & Lite‑On Digital Solutions Corporationt (a továbbiakban: PLDS).
2009. június 29‑én a Bizottság az OLM‑ek területén működő egyes vállalkozásoknak információkérést küldött.
2009. június 30‑án a Bizottság feltételes mentességet biztosított a Philips, a Lite‑On IT és a PLDS részére.
2009. augusztus 4‑én és 6‑án a felperesek – az engedékenységi közlemény alkalmazása alapján – a bírság összegének csökkentése iránti kérelmet nyújtottak be a Bizottsághoz.
2012. július 18‑án a Bizottság eljárást indított tizenhárom OLM‑szállító ellen, és kifogásközlést intézett hozzájuk, köztük a felperesekhez. Ebben a kifogásközlésben a Bizottság lényegében jelezte, hogy az említett társaságok megsértették az EUMSZ 101. cikket és az Európai Gazdasági Térségről (EGT) szóló Megállapodás 53. cikkét azáltal, hogy 2004. február 5‑től 2009. június 24‑ig az OLM‑ekkel kapcsolatos olyan kartellben vettek részt, amely két számítógépgyártó, azaz a Dell és a HP által szervezett beszerzési eljárásokkal összefüggő magatartásuk összehangolásából állt.
Ugyanezen a napon a Bizottság feltételes mentességet biztosított a felperesek részére.
2012. november 29‑én és 30‑án a kifogásközlés összes címzettje részt vett a Bizottság előtt tartott meghallgatáson.
2012. december 14‑én a Bizottság felhívta az összes felet, hogy nyújtsák be a Delltől és a HP‑től kapott releváns dokumentumokat. E felhívásra az összes fél válaszolt, és mindannyian betekinthettek a többi OLM‑szállító által adott válaszokba.
2014. február 18‑án a Bizottság két kiegészítő kifogásközlést fogadott el a kifogásközlés egyes címzettjeihez az állítólagos jogsértésben fennálló felelősségükkel kapcsolatban intézett kifogások kiegészítése, módosítása és tisztázása érdekében.
2015. február 26‑án a felperesek a bírság csökkentése iránti kérelmet nyújtottak be a Bizottsághoz az 1/2003 (EK) rendelet 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján kiszabott bírságok megállapításáról szóló iránymutatás (
HL 2006. C 2., 2. o.
, a továbbiakban bírságkiszabási iránymutatás) 37. pontja szerinti „különleges körülmények” alapján.
2015. március 5‑én a felperesek és külső tanácsadójuk egyeztettek a Bizottsággal, hogy előadják a bírság összegének csökkentése iránti kérelmüket.
2015. június 1‑jén a Bizottság egy másik kiegészítő kifogásközlést fogadott el. Ennek az új kifogásközlésnek az volt a célja, hogy kiegészítse a korábbi kifogásközléseket azáltal, hogy az e kifogásközlésekben szereplő kifogásokat megküldte az azon vállalatcsoportokhoz tartozó további jogi személyeknek is (anyavállalatok vagy beolvadt jogalanyok), amelyek már címzettjei voltak a kifogásközlésnek.
A 2014. február 18‑i és 2015. június 1‑jei kifogásközlések címzettjei írásban ismertették a Bizottsággal az álláspontjukat, de nem kértek meghallgatást.
2015. június 3‑án a Bizottság tényállást közlő levelet intézett valamennyi félhez. A tényállást közlő levél címzettjei írásban ismertették a Bizottsággal az álláspontjukat.
2015. szeptember 14‑én a felperesek benyújtották a Bizottsághoz a bírság összegének csökkentése iránti második kérelmet. E kérelem a 2015. február 26‑i kérelmükben előadott egyes adatok aktualizálására irányult.
2015. szeptember 18‑án a felperesek és külső tanácsadójuk másodszor is egyeztettek a Bizottsággal az ügyük előrehaladásával kapcsolatban.
2015. október 5‑én és 15‑én a Bizottság egyeztetett a versenykorlátozó magatartásokkal és erőfölénnyel foglalkozó tanácsadó bizottsággal (a továbbiakban: tanácsadó bizottság).
2015. október 21‑én a Bizottság elfogadta az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (AT.39639 – „optikailemez‑meghajtók”‑ügy) hozott C(2015) 7135 final határozatot (a továbbiakban: a megtámadott határozat).
C.

A megtámadott határozat
1.

A szóban forgó jogsértés
A megtámadott határozatban a Bizottság megállapította, hogy a kartell résztvevői legalább 2004. június 23‑tól 2008. november 25‑ig összehangolták a versenymagatartásukat. A Bizottság pontosította, hogy ez az összehangolás párhuzamos kétoldalú kapcsolatfelvételek hálózata útján történt. Jelezte, hogy a kartell résztvevői arra törekedtek, hogy a piaci mennyiségeiket egymáshoz igazítsák, és gondoskodjanak arról, hogy az árak magasabb szinten maradjanak, mint amelyen e kétoldalú kapcsolatfelvételek hiányában lettek volna (a megtámadott határozat (67) preambulumbekezdése).
A Bizottság a megtámadott határozatban pontosította, hogy a kartell résztvevői közötti összehangolás a Dell és a HP, vagyis a világszintű számítógéppiac két legfontosabb eredetitermék‑gyártójának ügyfélkörét érintette. A Bizottság szerint a Dell és a HP az OLM‑szállítóikkal folytatott kétoldalú tárgyalásokon kívül olyan standard beszerzési eljárásokat alkalmazott, amelyekre legalább negyedévenként került sor. A Bizottság kiemelte, hogy a kartell tagjai a kétoldalú kapcsolatfelvételi hálózatukat arra használták, hogy manipulálják e beszerzési eljárásokat, ezáltal keresztülhúzva a megrendelőik azon kísérleteit, hogy ösztönözzék az árversenyt (a megtámadott határozat (68) preambulumbekezdése).
A Bizottság szerint a rendszeres információcserék többek között lehetővé tették a kartell tagjai számára, hogy még azt megelőzően nagyon összetett ismeretekkel rendelkezzenek a versenytársaik szándékairól, hogy belépnének a beszerzési eljárásba, következésképpen pedig előre lássák azok versenystratégiáját (a megtámadott határozat (69) preambulumbekezdése).
A Bizottság hozzátette, hogy a kartell résztvevői rendszeres időközönként konkrét ügyfélkörökkel kapcsolatos árazási információkat, valamint az árral össze nem függő olyan információkat is cseréltek, mint például a fennálló termelés és a szállítási kapacitás, a leltári helyzet, a minősítési helyzet, valamint az új termékek vagy fejlesztések piaci bevezetésének időzítése. A Bizottság kiemelte, hogy az OLM‑szállítók ráadásul figyelemmel kísérték a lezárt beszerzési eljárások végeredményeit, vagyis a sorrendben így elfoglalt helyet, valamint az így kapott árat és mennyiséget (a megtámadott határozat (70) preambulumbekezdése).
A Bizottság jelezte azt is, hogy a szállítók – ügyelve arra, hogy a kapcsolatfelvételeiket a megrendelőkkel szemben titokban kell tartani – olyan eszközöket használtak az egymással való kapcsolatfelvételekhez, amelyeket kellően alkalmasnak ítéltek a kívánt eredmény elérésére. A Bizottság pontosította, hogy 2003‑ban kudarcba fulladt az a kísérlet, hogy az OLM‑szállítók közötti rendszeres többoldalú találkozók szervezése érdekében alakuló ülést hívjanak össze, miután arról az egyik megrendelő tudomást szerzett. A Bizottság szerint ehelyett kétoldalú kapcsolatfelvételekre került sor telefonhívások, esetenként pedig elektronikus üzenetek formájában is, ideértve a magán e‑mail‑ címeket (hotmail) és az azonnali üzenetváltásokat, vagy pedig a találkozók során, elsősorban a globális ügyfélkapcsolati vezetők szintjén (a megtámadott határozat (71) preambulumbekezdése).
A Bizottság megállapította, hogy a kartell résztvevői rendszeresen kapcsolatba léptek egymással, továbbá hogy a kapcsolatfelvételek – elsősorban telefonon keresztül – gyakoribbá váltak a beszerzési eljárások alatt, amelyek során naponta több hívásra is sor került a kartell bizonyos résztvevőpárosai között. A Bizottság pontosította, hogy a kartell bizonyos résztvevőpárosai között jelentősen gyakoribbak voltak a kapcsolatfelvételek, mint bizonyos egyéb párosok között (a megtámadott határozat (72) preambulumbekezdése).
2.

A felperesek felelőssége
A felperesek felelősségének megállapítására a kartellben 2004. június 23‑tól 2008. november 25‑ig történő közvetlen részvétel miatt került sor, különösen a más versenytársakkal a Dell és a HP tekintetében történő összehangolásuk miatt (a megtámadott határozat (494) preambulumbekezdése).
3.

A felperesekkel szemben kiszabott bírság
A felperessel szemben kiszabott bírság összegének kiszámítását illetően a Bizottság a bírságkiszabási iránymutatásra támaszkodott.
Mindenekelőtt, a bírság alapösszegének meghatározása érdekében a Bizottság megállapította, hogy figyelembe véve a szállítók részvételének időtartamai közötti jelentős eltéréseket, továbbá abból a célból, hogy jobban kifejezésre lehessen juttatni a kartell tényleges hatását, helyénvaló olyan éves átlagot figyelembe venni, amelyet a vállalkozások által a jogsértésben való saját részvételük teljes naptári hónapjai során teljesített eladások valós értéke alapján számítanak ki (a megtámadott határozat (527) preambulumbekezdése).
A Bizottság így kifejtette, hogy az eladások értékét a személyi számítógépekhez való OLM‑eknek a HP és a Dell EGT‑n belüli jogalanyai részére kiszámlázott eladásai alapján számította ki (a megtámadott határozat (528) preambulumbekezdése).
A Bizottság másfelől úgy ítélte meg, hogy mivel a HP elleni versenyellenes magatartás később kezdődött, továbbá annak érdekében, hogy figyelembe vegye a kartell alakulását, az eladások releváns értékét a HP és a Dell vonatkozásában elkülönítve számítja ki, továbbá hogy az időtartam függvényében két szorzótényezőt alkalmaz (a megtámadott határozat (530) preambulumbekezdése).
A Bizottság továbbá akként határozott, hogy mivel az árak összehangolására irányuló megállapodások természetüknél fogva az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének legsúlyosabb megsértései közé tartoznak, továbbá mivel a kartell legalább az EGT‑re kiterjedt, a jelen ügyben a jogsértés súlya címén alkalmazott százalékos arány a megtámadott határozat összes címzettje vonatkozásában 16% (a megtámadott határozat (544) preambulumbekezdése).
A Bizottság másfelől jelezte, hogy a jelen ügy körülményeire tekintettel – elrettentés céljából – 16%‑os kiegészítő összeget kell alkalmazni (a megtámadott határozat (554) és (555) preambulumbekezdése).
Ezenkívül mivel a felperesekre kiszabott bírság kiigazított alapösszege nem érte el a forgalmuk 10%‑ában meghatározott maximumot, a Bizottságnak azt nem kellett újból kiigazítania [az EUMSZ 101.] és [102. cikk]ben meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (
HL 2003. L 1., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) 23. cikkének (2) bekezdése alapján. A felperesekre kiszabott, a fent leírt módszertan szerint számított bírság kiigazított alapösszege ugyanis a 2014‑ben – a megtámadott határozat elfogadását megelőző üzleti évben – elért teljes forgalmuk 8,45%‑ának felelt meg (a megtámadott határozat (570)–(572) preambulumbekezdése).
Végül a felperesek a vizsgálatban tanúsított együttműködésük miatt 50%‑os mértékű bírságcsökkentésben részesültek a Bizottság engedékenységi programja keretében, valamint részleges mentesség illette meg őket amiatt, hogy lehetővé tették a Bizottság számára a kartell hosszabb időtartamának megállapítását (a megtámadott határozat (575) és (582)–(592) preambulumbekezdése).
A megtámadott határozat rendelkező része a felpereseket érintő részében a következőképpen szól:
„1. cikk
A következő vállalkozások megsértették az EUMSZ 101. cikket és az EGT‑Megállapodás 53. cikkét azáltal, hogy a megjelölt időszakokban több elkülönülő jogsértésből álló olyan egységes és folyamatos jogsértésben vettek részt az optikailemez‑meghajtóknak az EGT egészét lefedő ágazatában, amely az árak összehangolására irányuló megállapodásokból állt:
[…]
d)
[a felperesek] 2004. június 23‑tól 2008. november 25‑ig, a Dell és a HP tekintetében történő összehangolásuk útján.
[…]
2. cikk
Az 1. cikkben megállapított jogsértésért a következő bírságok kerülnek kiszabásra:
[…]
d)
[a felperesekkel] szemben egyetemleges felelősség mellett: 37121000 euró.”
II.

Az eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2016. január 4‑én benyújtott keresetlevelükkel a felperesek előterjesztették a jelen keresetet.
A Bizottság 2016. április 29‑én benyújtotta ellenkérelmét.
Az előadó bíró javaslatára a Törvényszék (ötödik tanács) úgy határozott, hogy megnyitja az eljárás szóbeli szakaszát, és az eljárási szabályzatának 89. cikkében előírt pervezető intézkedések keretében felhívta a felpereseket egy dokumentum benyújtására, valamint arra, hogy írásban nyilatkozzanak a jogvita bizonyos kérdéseiről. A felperesek a megszabott határidőn belül eleget tettek e kéréseknek.
A Törvényszék a 2018. május 3‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előadásait és a Törvényszék által feltett kérdésekre adott válaszait.
A felperesek azt kérik, hogy a Törvényszék:
–
az ügy sajátosságainak figyelembevételével csökkentse a velük szemben a megtámadott határozat 2. cikkének d) pontjában kiszabott bírság összegét;
–
a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
utasítsa el a keresetet;
–
a felpereseket kötelezze a költségek viselésére.
III.

A jogkérdésről
A.

A jogvita tárgyáról
Keresetük alátámasztásául a felperesek két jogalapra hivatkoznak. Először is azt állítják, hogy a Bizottság megsértette a megfelelő ügyintézés elvét és az indokolási kötelezettségét azáltal, hogy nem tett eleget a bírságkiszabási iránymutatás 37. pontja alapján előterjesztett kérelmüknek. Másodszor azt állítják, hogy a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot azáltal, hogy nem tért el a bírságkiszabási iránymutatásban jelzett általános módszertől annak érdekében, hogy az ügy sajátosságaira, valamint az OLM‑ek piacán betöltött szerepükre tekintettel csökkentse a rájuk kiszabott bírság összegét.
A felperesek az első kereseti kérelmükkel, és ahogyan az a keresetlevél 3., 7., 41. és 43. pontjából és a válasz 11–18. pontjából következik, azt kérik a Törvényszéktől, hogy a rájuk kiszabott bírság csökkentése érdekében gyakorolja a korlátlan felülvizsgálati jogkörét az EUMSZ 261. cikk alapján. Kijelentik továbbá, hogy nem kérik a megtámadott határozat megsemmisítését abban az esetben, ha a Törvényszék megállapítja, hogy a Bizottság megsértette az indokolási kötelezettségét vagy a megfelelő ügyintézés elvét.
A Törvényszék az eljárási szabályzatának 89. cikkében előírt pervezető intézkedések keretében felhívta a felpereseket annak pontosítására, hogy a keresetük keretében nem szándékoztak‑e – ahogy az a keresetlevélből és a válaszból kitűnni látszik – megsemmisítésre irányuló kérelmet előterjeszteni, hanem csak a bírság összegének csökkentésére irányuló kérelmet.
A Törvényszék pervezető intézkedéseire adott válaszukban a felperesek akként nyilatkoztak, hogy arra kérik a Törvényszéket, hogy gyakorolja a korlátlan felülvizsgálati jogkörét a Bizottság azon hallgatólagos határozatának felülvizsgálatával, amellyel elutasította a bírság csökkentésére irányuló, a bírságkiszabási iránymutatás 37. pontja alapján előterjesztett kérelmüket, valamint e kérelem érdemi vizsgálatával.
Ugyanakkor a pervezető intézkedésekre adott ugyanezen válaszukban a felperesek azt is jelezték, hogy tudomással bírnak arról, hogy az arra irányuló kérelem, hogy a Törvényszék a bírság tekintetében a korlátlan felülvizsgálati jogkörét gyakorolja az EUMSZ 261. cikk alapján, „szükségszerűen magába[n] foglalja vagy lefedi a határozat teljes vagy részleges megsemmisítése iránti kérelmet”, valamint, hogy ha a jogszerűségnek az EUMSZ 263. cikk szerinti vizsgálata során a Törvényszék megállapítaná, hogy a Bizottság nem alkalmazta tévesen a jogot, az EUMSZ 261. cikk alapján lehetősége lenne a bírság összegének teljes körű vizsgálatára.
E tekintetben emlékezteti kell arra, hogy a Szerződés a „korlátlan felülvizsgálati jogkör gyakorlására irányuló keresetet” nem tekinti önálló jogorvoslatnak. Az EUMSZ 261. cikk ugyanis csupán úgy rendelkezik, hogy a Szerződések rendelkezéseinek értelmében elfogadott rendeletek a bennük előírt szankciók tekintetében korlátlan mérlegelési jogkört ruházhatnak az Európai Unió bíróságaira (2004. november 9‑iFNICGV kontra Bizottság végzés,
T‑252/03
,
EU:T:2004:326
,
22.
pont).
Egyébiránt e korlátlan felülvizsgálati jogkörükkel az uniós bíróságok kizárólag az intézmények jogi aktusainak felülvizsgálata keretében élhetnek, és különösen a megsemmisítés iránti kereset keretében. Az EUMSZ 261. cikk egyedüli célja ugyanis az, hogy kiszélesítse az uniós bíróságnak az EUMSZ 263. cikk szerinti hatáskörét (lásd ebben az értelemben: 2004. november 9‑iFNICGV kontra Bizottság végzés,
T‑252/03
,
EU:T:2004:326
,
24.
és
25.
pont).
Következésképpen az olyan kereset, amely arra irányul, hogy az uniós bíróság egy szankciót alkalmazó határozat felett korlátlan felülvizsgálati jogkörét gyakorolja, amely jogkör az EUMSZ 261. cikkből ered, de végrehajtására az EUMSZ 263. cikk keretében kerül sor, szükségszerűen magában foglalja vagy lefedi a határozat teljes vagy részleges megsemmisítése iránti kérelmet (lásd ebben az értelemben: 2004. november 9‑iFNICGV kontra Bizottság végzés,
T‑252/03
,
EU:T:2004:326
,
25.
pont).
Az uniós bíróság tehát csak az elé terjesztett határozat jogszerűsége – mind az elé terjesztett jogalapok, mind pedig az adott esetben általa hivatalból felhozott jogalapokra tekintettel történő – vizsgálatának elvégzését követően gyakorolhatja korlátlan felülvizsgálati jogkörét, az említett határozat teljes mértékben történő megsemmisítése hiányában, egyrészről azzal a céllal, hogy levonja a következtetéseket az ugyanezen határozat jogszerűségével kapcsolatos ítéletéből másrészről pedig, hogy a vizsgálat céljából elé terjesztett tényezők alapján (lásd ebben az értelemben: 2011. december 8‑iKME Germany és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑389/10 P
,
EU:C:2011:816
,
131.
pont; 2014. július 10‑iTelefónica és Telefónica de España kontra Bizottság ítélet,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
,
213.
pont) meghatározza, hogy határozata meghozatalának időpontjában (2014. július 11‑iRWE és RWE Dea kontra Bizottság ítélet,
T‑543/08
,
EU:T:2014:627
,
257.
pont; 2014. július 11‑iSasol és társai kontra Bizottság ítélet,
T‑541/08
,
EU:T:2014:628
,
438.
pont; 2014. július 11‑iEsso és társai kontra Bizottság,
T‑540/08
,
EU:T:2014:630
,
133.
pont) fel kell‑e váltania a sajátjával a Bizottság értékelését oly módon, hogy a bírság összege megfelelő legyen.
A jelen esetben, bár a keresetlevélben a felperesek kizárólag a határozat megváltoztatására irányuló kérelmeket terjesztettek elő, és úgy nyilatkoztak, hogy nem kérik a megtámadott határozat megsemmisítését, a későbbi magyarázataikból az következik, hogy nem ellenzik azt, hogy a Törvényszék a kérelmeiket a fenti 53–56. pontokban kifejtett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően átminősítse.
Úgy kell tehát tekinteni, hogy a jelen kereset magában foglal egyrészt a megtámadott határozat részleges megsemmisítésére irányuló kérelmeket, amennyiben a Bizottság elutasította a felpereseknek a rájuk a megtámadott határozat 2. cikkének d) pontjában kiszabott bírság összegének a bírságkiszabási iránymutatás 37. pontja szerinti csökkentésére vonatkozó kérelmét, és másrészt az e határozat megváltoztatására irányuló kérelmeket, amelyek azt célozzák, hogy a Törvényszék maga adjon helyt e kérelemnek, és következésképpen csökkentse az említett összeget.
B.

A megsemmisítés iránti kérelemről
[omissis]
1.

A megfelelő ügyintézés elvének megsértésére, valamint az indokolási kötelezettség megsértésére alapított első jogalapról
[omissis]
a)

Az indokolási kötelezettség megsértésére alapított első részről
[omissis]
1)

A Bizottságnak a felperesek által felhozott különleges körülmények figyelmen kívül hagyásának indokolására vonatkozó kötelezettségéről
Ami a felpereseknek az arra vonatkozó érvelését illeti, amely szerint a Bizottság megsértette az őt terhelő indokolási kötelezettséget azáltal, hogy a megtámadott határozatban nem jelölte meg azokat az okokat, amelyek miatt a felperesek kérelmét követően nem tért el a bírságkiszabási iránymutatás 37. pontjára tekintettel a bírság kiszabásának általános módszerétől, meg kell jegyezni, hogy ahogyan az a fenti 65. és 75. pontban említett ítélkezési gyakorlatból következik, a Bizottság nem köteles arra, hogy a határozatában feltüntessen valamennyi olyan ténybeli és jogi elemet, amelyeket a közigazgatási eljárás során tárgyalhattak volna, vagy azokat, amelyeket a kiszabott bírság összegének számításakor nem vett figyelembe.
Ráadásul ki kell emelni, hogy az alkalmazandó szabályozás előírja, hogy a Bizottság kizárólag kivételesen, két esetben térhet el az általános bírságkiszabási módszertől. Először is, a bírságkiszabási iránymutatás 35. pontja értelmében a bírság összegének megállapítása céljából a Bizottság figyelembe veheti a vállalkozás fizetési képességének hiányát. Márpedig a jelen esetben emlékeztetni kell arra, hogy a 2015. március 5‑i informális találkozó során a Bizottság kifejezetten kérte a felperesektől annak megerősítését, hogy a bírság megfizetése tekintetében nem hivatkoznak a bírságkiszabási iránymutatás 35. pontja szerinti fizetési képességük hiányára, és hogy a felperesek megerősítették, hogy nem kérik ezen eljárás alkalmazását. Másodszor, a bírságkiszabási iránymutatás 37. pontja értelmében az egyes ügyek egyedisége vagy egy bizonyos ügy esetében az elrettentő hatás elérésének szükségessége okán a Bizottság eltérhet a bírságkiszabási iránymutatásban leírt ezen módszerektől.
Az ítélkezési gyakorlat szerint azonban meg kell állapítani, hogy a Bizottság számára a bírságkiszabási iránymutatás által biztosított diszkrecionális jogkör nem terjed ki addig a pontig, hogy mentesítse a Bizottságot az e kivétel igénybevételének indokolására vonatkozó kötelezettsége alól. A Bizottságnak ugyanis pontosítania kell az ügy sajátosságait vagy bizonyos esetben az elrettentő hatás elérésének szükségességét, amelyek igazolják e kivétel igénybevételét (lásd ebben az értelemben: 2014. február 6‑iAC‑Treuhand kontra Bizottság ítélet,
T‑27/10
,
EU:T:2014:59
,
306.
pont).
Közelebbről, az indokolás e követelményei még erőteljesebben irányadók különösen akkor, amikor a Bizottság úgy dönt, hogy a bírságkiszabási iránymutatás 37. pontjára támaszkodva eltér az ezen iránymutatásban kifejtett általános módszertől, amely iránymutatás révén a bírságok összegének meghatározását illetően korlátozta magát a mérlegelési jogkörének gyakorlásában. E tekintetben emlékeztetni kell arra az állandó ítélkezési gyakorlatra, amely elismerte, hogy az iránymutatások a követendő gyakorlatot érintő, tájékoztató jellegű olyan magatartási szabályokat tartalmaznak, amelyektől a Bizottság egyes esetekre nézve nem térhet el anélkül, hogy olyan magyarázatot adna, amely összeegyeztethető többek között az egyenlő bánásmód elvével. Ennek az indokolásnak annál is inkább pontosnak kell lennie, mivel a bírságkiszabási iránymutatás 37. pontja arra szorítkozik, hogy homályosan utal „az egyes ügyek egyediségére”, ezáltal pedig széles mérlegelési mozgásteret biztosít a Bizottságnak arra, hogy kivételesen kiigazítsa az érintett vállalkozásokkal szembeni bírságok alapösszegeit. Ilyen esetben ugyanis még inkább alapvető jelentősége van annak, hogy a Bizottság tiszteletben tartsa az uniós jogrend által a közigazgatási eljárásokban előírt biztosítékokat, köztük az indokolási kötelezettséget (lásd: 2016. december 13‑iPrinteos és társai kontra Bizottság,
T‑95/15
,
EU:T:2016:722
,
48.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen esetben viszont a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a bírságkiszabási iránymutatás 37. pontjában előírt különleges körülmények nem álltak fenn, és következésképpen az általános módszer alkalmazását választotta a felperesekre kiszabott bírság összegének kiszámítása érdekében. E körülmények között, és ahogyan az a fenti 65. és 75. pontban említett ítélkezési gyakorlatból következik, a Bizottság a megtámadott határozatban kizárólag a bírság összegének kiszámításához alkalmazott módszert volt köteles indokolni, azokat az elemeket azonban nem, amelyeket az említett számítás során nem vett figyelembe, és különösen azokat az okokat sem, amelyek miatt nem döntött a bírságkiszabási iránymutatás 37. pontjában előírt kivétel alkalmazása mellett. Ugyanis, ahogyan arra a Törvényszék már emlékeztetett (lásd: a fenti 77. pont), a Bizottságnak nem kell állást foglalnia az érdekeltek által elé terjesztett minden érvet illetően. Elegendő azokat a tényeket és jogi megfontolásokat ismertetnie, amelyek a határozat főbb tartalmi elemei vonatkozásában különös jelentőséggel bírnak.
E körülmények között el kell utasítani a felperesek arra vonatkozó érveit, amelyek szerint a Bizottság a megtámadott határozatban nem tartotta tiszteletben őt terhelő indokolási kötelezettséget amiatt, hogy a felperesek kérelmét követően nem indokolta meg ebben a határozatban a bírságkiszabási iránymutatás 37. pontjában előírt kivétel alkalmazásának hiányát. Az első jogalap első részét el kell tehát utasítani.
b)

A megfelelő ügyintézés elvének megsértésére alapított második részről
[omissis]
A jelen esetben az ügy irataiból következik egyrészt, hogy a megtámadott határozat elfogadását megelőzően a tanácsadó bizottsággal két alkalommal, 2015. október 5‑én és 15‑én is egyeztettek, és másrészt, hogy a jelen ügyet illetően egy sor dokumentumot adtak át az említett bizottság tagjainak az 1/2003 rendelet 14. cikke (3) bekezdésének megfelelően. A Bizottság jelezte, hogy e dokumentumok között biztosította az ügy irataira vonatkozó összefoglalót, a tényállást közlő 2015. június 3‑i levelét, a bírsággal érintett vállalkozásoknak az említett levélre adott válaszait, különösen a felperesek 2015. június 26‑i válaszát, a határozattervezetet a mellékletekkel együtt, a bírságokat összefoglaló táblázatot a bírságok kiszámítása módjának részletes áttekintésével együtt, a kifogásközlést, valamint az arra adott válaszokat.
Először is emlékeztetni kell arra, hogy a tanácsadó bizottságot tájékoztatták az eljárás legfőbb ténybeli és jogi elemeiről, különösen a piacról, a címzettekről, a kifogásokról, a jogsértés időtartamáról, a bírság összegének számítási módszeréről, valamint a felpereseknek a Bizottság által közölt kifogások vonatkozásában kifejtett álláspontjáról, így e dokumentumok az 1/2003 rendelet 14. cikkének (3) bekezdése értelmében vett „legfontosabb” dokumentumoknak tekinthetők.
Másodszor meg kell állapítani, hogy az 1/2003 rendelet 14. cikke nem írja elő, hogy a felperesek kérelmei e dokumentumok részét képezzék. Az 1/2003 rendelet 14. cikkének (3) bekezdése értelmében ugyanis a tanácsadó bizottság összehívásáról szóló értesítést „az ügy összefoglalójával, a legfontosabb dokumentumok megjelölésével és az előzetes határozattervezettel” együtt küldik meg. Márpedig a „legfontosabb dokumentumok megjelölésével” kifejezés nem jelentheti azt, hogy a Bizottságnak az érintett társaságokkal váltott valamennyi dokumentumot meg kellene küldenie a tanácsadó bizottságnak.
Harmadszor meg kell jegyezni, hogy a Bizottság átadta a tanácsadó bizottságnak a tényállást közlő 2015. június 3‑i levelét, valamint a felpereseknek az említett levélre adott 2015. június 26‑i válaszát. Ennélfogva rá kell mutatni arra, hogy a felpereseknek lehetősége nyílt arra, hogy egyrészt megismerjék a Bizottság által a bírság összegének kiszámításához figyelembeveendő legfontosabb tényeket, valamint másrészt, hogy megtegyék észrevételeiket a Bizottság által előadott ezen tényekre. Ezen észrevételeket egyébiránt továbbították a tanácsadó bizottság számára.
Ennélfogva, mivel a felpereseknek – a bírságkiszabási iránymutatás 37. pontja értelmében rájuk nézve egyedi „különleges körülmények” alapján történő – bírságcsökkentésre irányuló első kérelme benyújtására 2015. február 26‑án, azaz a Bizottság által a felperesek számára megküldött tényállásközlést jóval megelőzően került sor, a felperesek nem róhatják fel a Bizottságnak, hogy ezeket az elemeket nem adta át a tanácsadó bizottság számára. Még ha ugyanis az említett elemeket a Bizottság nem foglalta bele sem a tényállásközlésbe, sem a legfontosabb dokumentumok megjelölésébe, a felpereseknek a 2015. június 26‑i észrevételeikben módjában állt annak értékelése, hogy ezen információk milyen jelentőséggel bírnak a bírság összegének számítása szempontjából.
Egyébiránt, mivel a felperesek által a második, 2015. szeptember 14‑i kérelmükben felhozott elemek csak a már bemutatott tények aktualizálását jelentik, és az első kérelemhez képest nem foglalnak magukban lényegi változtatást, úgy a Bizottság – amely nem volt köteles arra, hogy a megtámadott határozat meghozatalát megelőzően ismételten meghallgassa a felpereseket – még inkább nem volt köteles arra, hogy újabb konzultációt kezdeményezzen a tanácsadó bizottsággal (lásd ebben az értelemben: 2002. október 15‑iLimburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság ítélet
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P és C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
,
118.
pont). Mindazonáltal meg kell jegyezni, hogy 2015. szeptember 18‑án a Bizottság újból informális egyeztetést tartott a felperesekkel, amely során lehetőségük volt, hogy nyilatkozatott tegyenek az újabb tények vonatkozásában, valamint, hogy ezt követően, 2015. október 15‑én a Bizottság ismét konzultált a tanácsadó bizottsággal. Márpedig a Bizottság úgy ítélte meg, hogy ezek a tények nem voltak meghatározóak a felperesekre kiszabott bírság összegének kiszámítása tekintetében, és ezen okból kifolyólag nem is hozta azokat a tanácsadó bizottság tudomására.
A fentiekből következik, hogy a Bizottság nem sértette meg a megfelelő ügyintézés elvét azáltal, hogy nem egyeztetett a tanácsadó bizottsággal a felperesek által előterjesztett különleges körülményekről. A Bizottság ugyanis gondosan járt el a közigazgatási eljárás során, mivel először is, meghallgatta a felpereseket, és még azt megelőzően megvizsgálta az észrevételeiket, hogy a tanácsadó bizottság írásos véleményt adott volna az előzetes határozattervezetről, és másodszor, átadta e bizottságnak a bírság összegének kiszámítása szempontjából – a 1/2003 rendelet 14. cikkének (3) bekezdése értelmében vett – legfontosabb információkat.
A fenti 89–95. pontban említettekkel egyező megállapítások alkalmazandók a felperesek azon érvei tekintetében is, amelyek a biztosok testületével való konzultációra vonatkoznak. E tekintetben az ügy irataiból következik, hogy a megtámadott határozat elfogadását megelőzően a határozattervezet lényegi elemeit, azaz e tervezetet a mellékleteivel együtt, a tanácsadó bizottság véleményét és a meghallgatási tisztviselő végleges jelentését benyújtották végleges jóváhagyásra a biztosok testületéhez.
[omissis]

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (ötödik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.

2)
A Hitachi‑LG Data Storage, Inc. és a Hitachi‑LG Data Storage Korea, Inc. maga viseli saját költségeit, valamint kötelesek viselni az Európai Bizottság részéről felmerült költségeket.

Gratsias
Labucka
Ulloa Rubio
Kihirdetve Luxembourgban, a 2019. július 12‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.
(
)	A jelen ítéletnek csak azok a pontjai kerülnek ismertetésre, amelyek közzétételét a Törvényszék hasznosnak tartja.