CELEX: 62019CJ0804
Преюдициално запитване
Съдебна компетентност, признаване и изпълнение на съдебни решения по граждански и търговски дела
Регламент (EС) № 1215/2012
Компетентност при индивидуални трудови договори
Разпоредби на глава II, раздел 5
Приложимост
Договор, сключен в дадена държава членка, за полагане на труд в дружество, установено в друга държава членка
Непрестиране на работна сила през целия срок на договора
Изключване на приложимостта на националните правила за определяне на съдебната компетентност
Член 21, параграф 1, буква б), подточка i)
Понятие за място, където или откъдето работникът или служителят обичайно осъществява дейността си
Трудов договор
Място на изпълнение на договора
Задължения на работника или служителя към своя работодател

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 7, точка 1 и член 21 от Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (
ОВ L 351, 2012 г., стр. 1
).
Запитването е отправено в рамките на спор между BU, физическо лице с местоживеене в Австрия, и Markt24 GmbH, дружество, учредено по германското право, със седалище в Унтершлайсхайм, окръг Мюнхен, относно изплащането от последното на неизплатени трудови възнаграждения, дължими допълнителни възнаграждения в пропорционален размер на периода на заетост и обезщетение за неползван платен годишен отпуск.
Правна уредба
Правото на Съюза
Съгласно съображения 14 и 18 от Регламент № 1215/2012:
„(14)
[…]
[…] с цел да се осигури защитата на […] работниците и служителите, да се гарантира компетентността на съдилищата на държавите членки в случаите, в които те имат изключителна компетентност, и да се зачита автономията на страните, определени разпоредби на настоящия регламент относно компетентността следва да се прилагат независимо от местоживеенето на ответника.
[…]
(18)
Във връзка с […] трудовите договори по-слабата страна следва да бъде защитена от правила за компетентност, които са в по-висока степен благоприятни за нейните интереси, отколкото общите правила“.
Глава II от този регламент се отнася до съдебната компетентност. Раздел 1 от посочената глава е озаглавен „Общи разпоредби“ и включва членове 4—6.
Член 4, параграф 1 от посочения регламент предвижда:
„При условията на настоящия регламент, искове срещу лица, които имат местоживеене в държава членка, независимо от тяхното гражданство, се предявяват пред съдилищата на тази държава членка“.
Член 5 от същия регламент предвижда:
„1.   Срещу лица, които имат местоживеене в държава членка, могат да бъдат предявявани искове в съдилищата на друга държава членка само при съблюдаване на правилата, установени в раздели 2—7 от настоящата глава.
2.   В частност срещу лицата, посочени в параграф 1, не се прилагат правилата за национална компетентност, за които държавите членки трябва да нотифицират Комисията съгласно член 76, параграф 1, буква а)“.
Глава II, раздел 2 („Специална компетентност“) от Регламент № 1215/2012 включва членове 7—9.
Член 7 от посочения регламент гласи:
„Срещу лице, ко[е]то има местоживеене в държава членка, могат да бъдат предявявани искове в друга държава членка:
1)
а)
по дела, свързани с договор — в съдилищата по мястото на изпълнение на въпросното задължение;
б)
за целите на настоящата разпоредба и освен ако не е договорено друго, мястото на изпълнение на въпросното задължение е:
[…]
–
в случая на предоставяне на услуги, мястото в държава членка, където съгласно договора услугите са били предоставени или е трябвало да бъдат предоставени;
в)
ако не се прилага буква б), тогава се прилага буква а);
[…]
5)
по отношение на спорове, произтичащи от дейността на клон, агенция или друг вид представителство — в съдилищата на мястото, където се намира клонът, агенцията или представителството;
[…]“.
Глава II, раздел 5 („Компетентност при индивидуални трудови договори“) от Регламент № 1215/2012 включва членове 20—23.
Член 20, параграф 1 от същия регламент гласи следното:
„По дела във връзка с индивидуални трудови договори компетентността се определя от настоящия раздел, без да се засягат член 6, член 7, параграф 5, а ако искът е предявен срещу работодател — член 8, [точка] 1“.
Член 21, параграф 1 от същия регламент гласи:
„Срещу работодател с местоживеене в държава членка може да бъде предявен иск:
а)
в съдилищата на държавата членка, където има местоживеене; или
б)
в друга държава членка:
i)
в съдилищата по мястото, където или откъдето работникът или служителят обичайно осъществява дейността си, или в съдилищата по мястото, където последно е осъществявал дейност, или
ii)
ако работникът или служителят не осъществява обичайно или не е осъществявал обичайно дейността си в никоя държава, в съдилищата по мястото, където предприятието, което е наело работник[а] или служител[я], е разположено или е било разположено“.
Австрийското право
Член 4, параграф 1, букви a) и d) от Bundesgesetz über die Arbeits- und Sozialgerichtsbarkeit (Arbeits- und Sozialgerichtsgesetz) (Федерален закон за съдилищата, правораздаващи по трудови и социалноосигурителни дела) от 7 март 1985 г. (наричан по-нататък „ASGG“) гласи:
„Посочените в член 50, параграф 1 правни спорове са местно подсъдни на съда по избор на ищеца:
1)
в хипотезите по точки 1—3 и на съда, в чийто съдебен район:
а)
е местоживеенето или обичайното пребиваване на работника или служителя за срока на трудовото правоотношение или при неговото прекратяване,
[…]
г)
е дължимо трудовото възнаграждението или, в случай че трудовото правоотношение е било прекратено — където е било последно дължимо това възнаграждение […].
[…]“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
BU, с местоживеене в Австрия, се свързва в Залцбург (Австрия) със служител на Markt24 — дружество със седалище в Унтершлайсхайм, окръг Мюнхен, и при посредничеството на посочения служител сключва с това дружество трудов договор за работа като чистачка за периода от 6 септември до 15 декември 2017 г. (наричан по-нататък „разглежданият договор“).
Markt24 разполага с офис в Залцбург към момента на учредяване на трудовото правоотношение с разглеждания договор. Този договор обаче не е подписан в посочения офис, а в хлебарница в Залцбург. Уговорено е трудовата функция да започне да се изпълнява на 6 септември 2017 г. и е предвидено трудът да се полага в Мюнхен. В крайна сметка обаче Markt24 не възлага никаква работа на BU.
Макар че остава на разположение по телефона и е в готовност да осъществи трудовата си функция, тя всъщност не престира работната си сила в полза на Markt24. BU не е разполага с телефонния номер на служителя на Markt24, с когото се свързала при сключването на разглеждания договор, в който са посочени австрийският телефонен номер на Markt24 и адрес на това дружество в Германия. До 15 декември 2017 г. BU е регистрирана като заето лице в австрийския осигурителен институт. Впоследствие Markt24 уволнява BU.
На 27 април 2018 г. BU предявява иск срещу Markt24 пред Landesgericht Salzburg (Областен съд Залцбург, Австрия), който е и запитващата юрисдикция по делото, като претендира да ѝ бъде изплатена сума в общ брутен размер на 2962,80 EUR — неизплатено трудово възнаграждение, дължими допълнителни възнаграждения в пропорционален размер на периода на заетост и обезщетение за нeползван платен годишен отпуск за срока от 6 септември до 15 декември 2017 г. BU представя три фиша за заплата за месеците от септември до ноември 2017 г., върху които Markt24 е означено като работодател.
Тъй като исковата молба на BU не може да бъде връчена на Markt24, нито по пощата, нито чрез посредничеството на Amtsgericht München (Районен съд Мюнхен, Германия), независимо че за това са направени неколкократни опити на различни адреси, а и представителите на това дружество са с неизвестен адрес, с определение от 26 декември 2018 г. е определен особен представител, който да представлява това дружество в рамките на съдебното производство съгласно разпоредбите на австрийското право. С писмена молба от 7 януари 2019 г. така назначеният особен представител оспорва едновременно както компетентността на австрийските съдилища по принцип, така и в частност компетентността на сезирания съд.
В представения контекст този съд поставя въпроса дали член 21 от Регламент № 1215/2012 се прилага и към трудови правоотношения, по които, въпреки че е сключил трудов договор в Австрия, работникът или служителят не е положил труд, но е бил в готовност да започне осъществяване на трудовата си функция.
Запитващата юрисдикция приема, че е налице съответната трайност и устойчивост на трудовото правоотношение за периода от 6 септември до 15 декември 2017 г. Тази юрисдикция добавя, че в Австрия са проведени преговорите за разглеждания договор, а там е сключен и самият той, като освен това BU е била регистрирана в австрийския осигурителен институт.
В допълнение запитващата юрисдикция посочва, че работниците или служителите, също както потребителите, са група от подлежащи на закрила лица, които приложимите разпоредби от правото на Съюза не могат да поставят в по-неблагоприятно положение в сравнение с националната правна уредба. Според тази юрисдикция би следвало да се вземе предвид по-специално финансовото положение на работника или служителя, което, ако той е с ниски доходи, затруднява сезирането на съд на друга държава членка.
При тези обстоятелства Landesgericht Salzburg (Областен съд Залцбург) решава да спре производството по делото и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Следва ли член 21 от Регламент № 1215/2012 да се приложи към трудово правоотношение, по което, макар и в Австрия да е сключен трудов договор за полагане на труд в Германия, работникът или служителят е бил в продължение на няколко месеца в готовност в Австрия да започне осъществяването на трудовата си функция, но не е престирал работната си сила?
При утвърдителен отговор на първия въпрос:
2)
Следва ли член 21 от Регламент 1215/2012 да се тълкува в смисъл, че може да се стигне до прилагане на национална правна норма като член 4, параграф 1, буква а) от [ASGG], който позволява на работник или служител да предяви иск (при облекчени условия) пред съдилищата по неговото местоживеене за срока на трудовото правоотношение или по неговото местоживеене към момента на прекратяване на трудовото правоотношение?
3)
Следва ли член 21 от Регламент № 1215/2012 да се тълкува в смисъл, че може да се стигне до прилагане на национална правна норма като член 4, параграф 1, буква d) от ASGG, който позволява на работник или служител да предяви иск (при облекчени условия) пред съдилищата по мястото, където следва да бъде изплатено неговото възнаграждение или където е следвало да бъде изплатено неговото възнаграждение към момента на прекратяване на трудовото му правоотношение?
При отрицателен отговор на втория и третия въпрос:
4)
Следва ли член 21 от Регламент № 1215/2012 да се тълкува в смисъл, че искът във връзка с трудово правоотношение, по което работникът или служителят не е престирал работна сила, следва да се предяви в държавата членка, в която работникът или служителят е бил в готовност да започне осъществяването на трудовата си функция?
Следва ли член 21 от Регламент № 1215/2012 да се тълкува в смисъл, че искът във връзка с трудово правоотношение, по което работникът или служителят не е престирал работна сила, следва да се предяви в държавата членка, в която са проведени преговорите за трудовия договор и където той е сключен, независимо че е било договорено и съответно е било планирано трудът да бъде полаган в друга държава членка?
При отрицателен отговор на първия въпрос:
5)
Следва ли член 7, точка 1 от Регламент № 1215/2012 да се прилага към трудово правоотношение, по което, макар и в Австрия да е сключен трудов договор за полагане на труд в Германия, работникът или служителят е бил в продължение на няколко месеца в готовност в Австрия да започне осъществяването на трудовата си функция, но не е престирал работната си сила, когато може да се стигне до прилагане на национална норма като член 4, параграф 1, буква а) от ASGG, който позволява на работник или служител да предяви иск (при облекчени условия) пред съдилищата по неговото местоживеене за срока на трудовото правоотношение или по неговото местоживеене към момента на прекратяване на трудовото правоотношение, или когато може да се стигне до прилагане на национална правна норма като член 4, параграф 1, буква d) от ASGG, който позволява на работник или служител да предяви иск (при облекчени условия) пред съдилищата по мястото, където следва да бъде изплатено неговото възнаграждение или където е следвало да бъде изплатено неговото възнаграждение при прекратяване на трудовото му правоотношение?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали разпоредбите, съдържащи се в глава II, раздел 5, озаглавен „Компетентност при индивидуални трудови договори“, от Регламент № 1215/2012, трябва да се тълкуват в смисъл, че се прилагат по отношение на иск, предявен от работник или служител с местоживеене в дадена държава членка срещу работодател с местоживеене в друга държава членка, при положение че трудовият договор е договорен и сключен в държавата членка по местоживеенето на работника, и предвижда, че мястото на работа е в държавата членка на работодателя, дори и когато трудът не е положен по причина, за която отговаря работодателят.
В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 20 от Регламент № 1215/2012 съдебната компетентност по дела във връзка с индивидуални трудови договори се определя от разпоредбите на глава II, раздел 5 от този регламент, който раздел е озаглавен „Компетентност при индивидуални трудови договори“ и включва членове 20—23, без да се засягат разпоредбите на член 6, член 7, точка 5 от Регламент № 1215/2012, а в случай на иск, предявен срещу работодател — на член 8, точка 1 от този регламент.
Понятието „индивидуален трудов договор“ по член 20 от Регламент № 1215/2012 трябва да се тълкува самостоятелно, за да се гарантира единното прилагане на правилата за компетентност, установени с този регламент във всички държави членки (вж. в този смисъл решение от 14 септември 2017 г., Nogueira и др.,
C‑168/16 и C‑169/16
,
EU:C:2017:688
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
Както следва от практиката на Съда, това понятие предполага да съществува отношение на власт и подчинение между работодателя и работника и че основната характеристика на трудовото правоотношение е обстоятелството, че през определен период от време лицето е длъжно да предоставя работната си сила в полза на друго лице и под негово ръководство, в замяна на което то има право да получава възнаграждение (вж. по аналогия решения от 10 септември 2015 г., Holterman Ferho Exploitatie и др.,
C‑47/14
,
EU:C:2015:574
, т.
и
и от 11 април 2019 г., Bosworth и Hurley,
C‑603/17
,
EU:C:2019:310
, т.
и
).
В този случай следва да се приеме, че страните са обвързани от „трудов договор“ по смисъла на член 20 от Регламент № 1215/2012, независимо от обстоятелството дали е положен или не трудът, предмет на този договор.
Следователно, доколкото от акта за преюдициално запитване е видно, че с разглеждания договор в главното производство се учредява отношение на власт и подчинение между работодател и работник и че се пораждат характерните за всяка от страните по трудовото правоотношение права и задължения, спорът във връзка с този договор попада в приложното поле на разпоредбите на глава II, раздел 5 от Регламент № 1215/2012, независимо от обстоятелството, че този договор не е бил изпълнен.
Ето защо на първия въпрос следва да се отговори, че разпоредбите, съдържащи се в глава II, раздел 5, озаглавен „Компетентност при индивидуални трудови договори“, от Регламент № 1215/2012, трябва да се тълкуват в смисъл, че се прилагат по отношение на иск, предявен от работник или служител с местоживеене в дадена държава членка срещу работодател с местоживеене в друга държава членка, при положение че трудовият договор е бил договорен и сключен в държавата членка по местоживеенето на работника и е предвиждал, че мястото на работа е в държавата членка на работодателя, дори и когато трудът не е положен по причина, за която отговаря работодателят.
По втория и третия въпрос
С втория и третия въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали разпоредбите, съдържащи се в глава II, раздел 5 от Регламент № 1215/2012, трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат да бъдат прилагани националните правила за определяне на съдебната компетентност по отношение на иск като посочения в точка 28 от настоящото съдебно решение, в случай че тези разпоредби се окажат по-благоприятни за работника или служителя.
Важно е да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда както Конвенцията от 27 септември 1968 г. относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела (
ОВ L 299, 1972 г. стр. 32
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 10, стр. 3), изменена с последващите конвенции за присъединяването към нея на новите държави членки, така и Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (
ОВ L 12, 2001 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19 том 3, стр. 74) и Регламент № 1215/2012, които са приети след посочената конвенция, имат за цел създаването на единни правила за международна съдебна компетентност (решения от 3 юли 1997 г., Benincasa,
C‑269/95
,
EU:C:1997:337
, т.
, от 17 ноември 2011 г., Hypoteční banka,
C‑327/10
,
EU:C:2011:745
, т.
и
и от 7 юли 2016 г., Hőszig,
C‑222/15
,
EU:C:2016:525
, т.
).
От една страна, съгласно член 4, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 искове срещу лицата, които имат местоживеене в държава членка, независимо от тяхното гражданство, се предявяват пред съдилищата на тази държава членка. От друга страна, съгласно член 5, параграф 1 от този регламент „[с]рещу лица, които имат местоживеене в държава членка, могат да бъдат предявявани искове в съдилищата на друга държава членка само при съблюдаване на правилата, установени в раздели 2—7 от [глава II от същия регламент]“.
Следователно, както изтъква генералният адвокат в точки 41 и 42 от представеното заключение, след като спор с международен елемент попада в материалното приложно поле на Регламента и ответникът е с местоживеене на територията на държава членка, предвидените в Регламент № 1215/2012 единни правила за компетентност трябва да имат предимство пред националните правила за определяне на съдебната компетентност (вж. в този смисъл решения от 17 ноември 2011 г., Hypoteční banka,
C‑327/10
,
EU:C:2011:745
, т.
и
и от 19 декември 2013 г., Corman-Collins,
C‑9/12
,
EU:C:2013:860
, т.
).
Това принципно изключване на националните правила за определяне на съдебната компетентност е в сила и по отношение на разпоредбите, включени в глава II, раздел 5 от Регламент № 1215/2012, като Съдът пояснява, че тези разпоредби имат не само специален, но и изчерпателен характер (вж. по аналогия решение от 21 юни 2018 г., Petronas Lubricants Italy,
C‑1/17
,
EU:C:2018:478
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следователно към иск, попадащ в приложното поле на разпоредбите от глава II, раздел 5 от този регламент, не могат да се прилагат национални правила за определяне на съдебната компетентност по спорове във връзка с индивидуални трудови договори, които се различават от предвиденото в посочените разпоредби от Регламента, независимо дали посочените национални правила са по-благоприятни за работника или служителя.
Ето защо на втория и третия въпрос следва да се отговори, че разпоредбите, съдържащи се в глава II, раздел 5 от Регламент № 1215/2012, трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат да бъдат прилагани националните правила за определяне на съдебната компетентност по отношение на иск като посочения в точка 28 от настоящото съдебно решение, независимо от обстоятелството дали тези правила се оказват по-благоприятни за работника или служителя.
По четвъртия въпрос
С четвъртия въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали член 21 от Регламент № 1215/2012 трябва да се тълкува в смисъл, че се прилага към иск като посочения в точка 28 от настоящото съдебно решение. При необходимост запитващата юрисдикция иска също така да се уточни кой е компетентният въз основа на този член съд.
В това отношение е важно да се припомни, че срещу работодател с местоживеене в държава членка може да бъде предявен иск в съдилищата на държавата членка по местоживеенето му съгласно член 21, параграф 1, буква а) от този регламент или, съгласно член 21, параграф 1, буква б), подточки i) и ii) от посочения регламент — в съдилищата по мястото, където или откъдето работникът или служителят обичайно осъществява дейността си, или ако работникът или служителят не осъществява обичайно или не е осъществявал обичайно дейността си в една и съща държава — в съдилищата по мястото, където е разположено или е било разположено предприятието, което е наело работника или служителя.
В конкретния случай от акта за преюдициално запитване е видно, че сезираните от работничката съдилища не са съдилищата на държавата членка по местоживеене на работодателя, както това е предвидено в член 21, параграф 1, буква а) от изменения Регламент № 1215/2012. От обстоятелствата по главното производство не следва също, че искът на работничката попада в приложното поле на член 21, параграф 1, буква б), подточка ii) от този регламент.
При това положение е важно да се определи дали, макар да не е полаган никакъв труд, иск като разглеждания в главното производство попада в приложното поле на член 21, параграф 1, буква б), подточка i) от посочения регламент, който предвижда, че срещу работодател с местоживеене в държава членка може да бъде предявен иск в друга държава членка пред съда по мястото, където или откъдето работникът или служителят обичайно осъществява дейността си, или в съдилищата по мястото, където той последно е осъществявал дейност.
В това отношение понятието „място, където [работникът или служителят] обичайно осъществява дейността си“, употребено в член 19, точка 2, буква а) от Регламент № 44/2001, което съответства на член 21, параграф 1, буква б), подточка i) от Регламент № 1215/2012, трябва да се тълкува като отнасящо се до мястото, където или от което работникът изпълнява основната част от задълженията си към своя работодател (вж. в този смисъл решение от 14 септември 2017 г., Nogueira и др.,
C‑168/16 и C‑169/16
,
EU:C:2017:688
, т.
).
Както посочва генералният адвокат в точки 61 и 63 от представеното заключение, когато трудовият договор не е изпълнен, изразеното от страните по договора намерение по отношение на мястото на изпълнение на договора е по принцип единственият елемент, позволяващ да се установи обичайното място на работа за целите на член 21, параграф 1, буква б), подточка i) от Регламент № 1215/2012. Всъщност това тълкуване позволява да се осигури възможно най-голяма степен на предвидимост на правилата за компетентност, тъй като по принцип е лесно да се установи определеното от страните в трудовия договор място на работа.
Следователно член 21, параграф 1, буква б), подточка i) от Регламент № 1215/2012 трябва да се тълкува в смисъл, че иск във връзка с трудово правоотношение като посочения в точка 28 от настоящото съдебно решение може да бъде предявен пред съд на държавата членка, в която работникът би трябвало съгласно трудовия договор да изпълни основната част от задълженията си към своя работодател.
Както обаче следва от акта за преюдициално запитване по настоящото дело, мястото, където съгласно разглеждания договор работникът трябва да изпълни основната част от задълженията си към своя работодател, е в Мюнхен.
В допълнение следва да се посочи, че съгласно член 20, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 по дела във връзка с индивидуални трудови договори компетентността се определя в съответствие с глава II, раздел 5, „без да се засягат член 6, член 7, параграф 5, а ако искът е предявен срещу работодател — член 8, параграф 1“ от посочения регламент.
Съгласно посочения член 7, точка 5 срещу лице, което има местоживеене в държава членка, могат да бъдат предявявани искове в друга държава членка „по отношение на спорове, произтичащи от дейността на клон, агенция или друг вид представителство — в съдилищата на мястото, където се намира клонът, агенцията или представителството“.
Запитващата юрисдикция следва да прецени дали посочената разпоредба може да се приложи и по настоящото дело, доколкото, както е видно от акта за преюдициално запитване, от една страна, при възникването на трудовото правоотношение, учредено с разглеждания договор, Markt24 има офис в Залцбург, а от друга страна, съгласно разглеждания договор работничката трябва да изпълни основната част от задълженията си към своя работодател в Мюнхен.
Важно е да се припомни, че посочените в член 7, точка 5 от Регламент № 1215/2012 понятия „клон“, „агенция“ и „всяко друго представителство“ трябва да се тълкуват самостоятелно, като те предполагат наличието на център на стопанска дейност, който за външния свят се явява трайно продължение на организацията майка. Този център трябва да има управление и да е материално оборудван за водене на преговори с трети лица, така че последните да не трябва да се обръщат пряко към организацията майка (вж. в този смисъл решение от 11 април 2019 г., Ryanair,
C‑464/18
,
EU:C:2019:311
, т.
и цитираната съдебна практика).
Необходимо е да се добави също, че тази разпоредба се прилага само ако спорът се отнася или до действия, свързани с дейността на тези единици, или до поети от тях задължения от името на организацията майка, когато тези задължения трябва да се изпълнят в държавата, в която единиците се намират (вж. в този смисъл решение от 11 април 2019 г., Ryanair,
C‑464/18
,
EU:C:2019:311
, т.
и цитираната съдебна практика).
С оглед на всички изложени съображения на четвъртия въпрос следва да се отговори, че член 21, параграф 1, буква б), подточка i) от Регламент № 1215/2012 трябва да се тълкува в смисъл, че иск като посочения в точка 28 от настоящото съдебно решение може да бъде предявен пред съда по мястото, където или откъдето работникът или служителят следва съгласно трудовия договор да изпълнява основната част от задълженията си към своя работодател, без да се засяга член 7, точка 5 от този регламент.
По петия въпрос
Тъй като петият въпрос е поставен само в случай на отрицателен отговор на първия въпрос, на него не следва да се отговаря, като се има предвид утвърдителният отговор на първия въпрос.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

1)
Разпоредбите, съдържащи се в глава II, раздел 5, озаглавен „Компетентност при индивидуални трудови договори“, от Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела, трябва да се тълкуват в смисъл, че се прилагат по отношение на иск, предявен от работник или служител с местоживеене в дадена държава членка срещу работодател с местоживеене в друга държава членка, при положение че трудовият договор е бил договорен и сключен в държавата членка по местоживеенето на работника, и е предвиждал, че мястото на работа е в държавата членка на работодателя, дори и когато трудът не е положен по причина, за която отговаря работодателят.

2)
Разпоредбите, съдържащи се в глава II, раздел 5 от Регламент № 1215/2012, трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат прилагането на националните правила за определяне на съдебната компетентност по отношение на иск като посочения в точка 1 от диспозитива на настоящото съдебно решение, независимо от обстоятелството дали тези правила са по-благоприятни за работника или служителя.

3)
Член 21, параграф 1, буква б), подточка i) от Регламент № 1215/2012 трябва да се тълкува в смисъл, че иск като посочения в точка 1 от диспозитива на настоящото съдебно решение може да бъде предявен пред съда по мястото, където или откъдето работникът или служителят следва съгласно трудовия договор да изпълнява основната част от задълженията си към своя работодател, без да се засяга член 7, точка 5 от този регламент.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.