CELEX: 62018CJ0725
Преюдициално запитване
Член 56 ДФЕС
Член 36 от Споразумението за Европейско икономическо пространство
Свободно предоставяне на услуги
Данък върху борсовите сделки, сключени или изпълнени в държава членка
Различно третиране в ущърб на получателите на услуги, които използват чуждестранни професионални посредници
Ограничаване
Обосноваване

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 56 ДФЕС и 63 ДФЕС, както и на членове 36 и 40 от Споразумението за Европейското икономическо пространство от 2 май 1992 г. (
ОВ L 1, 1994 г., стр. 3
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 53, стр. 4, наричано по-нататък „Споразумението за ЕИП“).
Запитването е отправено в рамките на спор между Anton van Zantbeek VOF и Ministerraad (Министерски съвет, Белгия) по повод на жалба за отмяна на разпоредби от националното право, разширяващи приложното поле на данък върху борсовите сделки.
Белгийското право
Членове 122 и 123 от loi-programme (Програмен закон от 25 декември 2016 г.,
Moniteur belge
от 29 декември 2016 г., стр. 90879, наричан по-нататък „Програмният закон“) изменят Code des droits et taxes divers (Кодекс за различни данъци и такси), като въвеждат съответно втора алинея в членове 120 и 126/2 от този кодекс.
Член 120 от Кодекса за различните данъци и такси, изменен с Програмния закон (наричан по-нататък „CDTD“), гласи:
„С данък върху борсовите сделки, когато те се отнасят до белгийски или чуждестранни публични фондове, се облагат следните сделки, сключени или изпълнени в Белгия:
1° всяка продажба, всяка покупка и по-общо всяко прехвърляне и всяко придобиване срещу възнаграждение;
[…]
3° всяко обратно изкупуване на неговите акции от инвестиционно дружество, когато сделката се отнася до капитализирани акции;
[…]
Сделките, посочени в алинея 1, също се считат за сключени или изпълнени в Белгия, когато нареждането за сделките е подадено пряко или непряко на установен в чужбина посредник:
–
или от физическо лице с обичайно местопребиваване в Белгия;
–
или от юридическо лице, за сметка на неговото седалище или място на стопанска дейност в Белгия“.
Член 125, параграф 1 от CDTD предвижда:
„Данъкът се заплаща най-късно в последния работен ден:
1° от втория месец след месеца, през който сделката е била сключена или изпълнена, когато подалият нареждането е данъчно задълженото лице;
2° от месеца, следващ месеца, през който сделката е била сключена или изпълнена, в останалите случаи.
Данъкът се издължава чрез плащане или превод по банковата сметка на компетентната служба.
В деня на плащането данъчно задълженото лице подава в тази служба декларация, в която посочва основата, която подлежи на събиране, както и всички необходими за нейното определяне данни“.
Съгласно член 126/2 от CDTD:
„Професионалните посредници са лично отговорни за таксите върху извършените от тях сделки, било за сметка на трети лица, било за своя сметка.
Когато обаче професионалният посредник е установен в чужбина, подалият нареждането е данъчно задълженото лице и е носител на задълженията по член 125, освен ако може да докаже, че данъкът е бил платен“.
Член 126/3 от CDTD гласи следното:
„Преди изпълнението или сключването на борсовите сделки в Белгия професионалните посредници, които не са установени в Белгия, могат да получат разрешение от министъра на финансите или от упълномощено от него лице за установен в Белгия отговорен представител. Този отговорен представител се задължава солидарно към белгийската държава да заплати таксите върху сделките, извършени от професионалния посредник, било за сметка на трети лица, било за негова сметка, както и да изпълни всички задължения, с които е обвързан професионалният посредник в съответствие с настоящия дял.
В случай на смърт на отговорния представител, на отнемане на разрешителното му или на настъпване на събитие, водещо до неговата недееспособност, той трябва да бъде незабавно заместен.
Кралят определя условията и реда за одобряване на отговорния представител“.
Член 127 от CDTD гласи:
„Най-късно през работния ден след изпълнението на сделката посредникът е длъжен да издаде на всяко лице, подало нареждане, документ, в който да посочи имената на получателя и на посредника, уточняването на сделките, размера или стойността им и размера на дължимия данък“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
На 20 юни 2017 г. Anton van Zantbeek — дружество, установено в Белгия, сезира запитващата юрисдикция Grondwettelijk Hof (Конституционен съд, Белгия) с жалба за отмяната на членове 122 и 123 от Програмния закон, с които е въведена съответно втора алинея в членове 120 и 126/2 от CDTD.
Запитващата юрисдикция посочва, че тези разпоредби са разширили приложното поле на данъка върху борсовите сделки (наричан по-нататък „TOB“), с който се облагат сделките, сключени или изпълнени в Белгия, които се отнасят до белгийски или чуждестранни публични фондове, доколкото сделката е извършена чрез професионален посредник. Тази юрисдикция уточнява, че по силата на посочените разпоредби с данъка се облагат не само тези сделки, но и сделките, които „се считат за сключени или изпълнени в Белгия“, така че посоченият данък се дължи и когато нареждането за покупка или продажба е подадено от местно лице на чуждестранен професионален посредник, а именно от „физическо лице с обичайно местопребиваване в Белгия“ или от „юридическо лице за сметка на неговото седалище или място на стопанска дейност в Белгия“. Посочената юрисдикция добавя, че в последния случай подалият нареждането става длъжник на TOB вместо професионалния посредник, тъй като чуждестранните професионални посредници не могат да бъдат задължени да спазват белгийските данъчни разпоредби. Подалият нареждането е длъжен да декларира и да плати този данък в срок от два месеца след разглежданата сделка, освен ако може да докаже, че данъкът е бил вече платен от посредника или от неговия отговорен представител.
В подкрепа на жалбата си Anton van Zantbeek изтъква, че членове 122 и 123 от Програмния закон, доколкото установяват различно третиране между установените в Белгия лица, които подават нареждания, в зависимост от това дали използват професионален посредник, установен или не в Белгия, противоречат, от една страна, на принципа на равенство, гарантиран от членове 10, 11 и 172 от белгийската конституция, и от друга страна, на тези конституционни разпоредби във връзка с член 56 ДФЕС и член 36 от Споразумението за ЕИП, в които е установено свободното предоставяне на услуги, или във връзка с член 63 ДФЕС и член 40 от Споразумението за ЕИП, в които е установено свободното движение на капитали.
В това отношение Anton van Zantbeek поддържа, че ако подало нареждане лице, което пребивава в Белгия, използва професионален посредник, който не е установен в тази държава членка, това подало нареждане лице ще бъде третирано като професионален посредник, доколкото то ще бъде задължено, от една страна, да изпълни задълженията за деклариране, както и за плащане на TOB, а от друга страна, ще подлежи на административни санкции, които са почти идентични с тези, които се налагат на белгийските професионални посредници. При това положение ще бъде значително по-рисковано, скъпо и тромаво от административна гледна точка за такова местно за Белгия лице, което подава нареждане, да използва чуждестранен професионален посредник, което представлява ограничение на свободното предоставяне на услуги и на свободното движение на капитали, без да може да бъде обосновано с цели от общ интерес.
Министерският съвет оспорва тези доводи, като уточнява, че произтичащият от членове 120 и 126/2 от CDTD данъчен режим се прилага без разлика по отношение на всички доставчици на борсови сделки, независимо къде са установени, но че само установените в Белгия професионални посредници са длъжни да удържат TOB от изпълнените сделки. Следователно положението на местно лице, което е подало нареждане, и което използва местен професионален посредник, не е сходно с това на същото това лице, подало нареждане, което използва чуждестранен професионален посредник. При условията на евентуалност Министерският съвет твърди, че изтъкнатата разлика в третирането се основава на обективен критерий, преследва легитимна цел и не е непропорционална.
Запитващата юрисдикция отбелязва, че белгийският законодател е възнамерявал да разшири приложното поле на TOB, тъй като, когато установено в Белгия лице, подало нареждане, използва чуждестранен професионален посредник, сделката обикновено се осъществява в чужбина, без данъкът да бъде изискуем. Законодателят констатирал също така нелоялна конкуренция на някои чуждестранни професионални посредници спрямо белгийските професионални посредници, които удържат този данък. Тази юрисдикция добавя, че членове 120 и 126/2 от CDTD биха могли да доведат до ограничаване на свободата на местните за Белгия лица да избират професионален посредник за извършване на техните борсови сделки, като се има предвид по-специално отговорността, която произтича за подалия нареждането от използването на чуждестранен професионален посредник при късно или просрочено деклариране на TOB или при късно или просрочено плащането на този данък.
Запитващата юрисдикция уточнява още, че за да се улесни събирането на доказателства за плащането на този данък, които позволяват подалият нареждането да бъде освободен от отговорност, чуждестранните професионални посредници могат да получат разрешение за отговорен представител, на когото ще бъде възложено да изпълнява за тяхна сметка задълженията за деклариране и административните задължения, свързани с това плащане. Назначаването на такъв представител обаче не може да бъде наложено на тези посредници. Освен това, ако назначи пълномощник, за да изпълни задълженията си, свързани с TOB, подалият нареждането продължава да носи отговорност пред белгийската държава. Посоченото лице, подало нареждането, може да докаже, че този данък е платен, като представи документ в съответствие с член 127 от CDTD, в който по-специално се посочва стойността на сделката в основата на посочения данък, както и доказателството за плащането на посредника му, например чрез извлечение по сметка.
При тези условия Grondwettelijk Hof (Конституционен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 56 от [ДФЕС] и член 36 от [Споразумението за ЕИП] да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която въвежда данък върху борсовите сделки по смисъла на членове 120 и 126/2 от [CDTD] и в резултат на която, когато професионалният борсов посредник е установен в чужбина, данъкът се дължи от белгийския възложител?
2)
Трябва ли член 63 от [ДФЕС] и член 40 от [Споразумението за ЕИП] да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която въвежда данък върху борсовите сделки по смисъла на членове 120 и 126/2 от [CDTD] и в резултат на която, когато професионалният борсов посредник е установен в чужбина, данъкът се дължи от белгийския възложител?
3)
Ако въз основа на отговорите на първия и на втория преюдициален въпрос следва да се направи изводът, че спорните членове нарушават едно или няколко от задълженията, произтичащи от посочените в тези въпроси разпоредби, би ли могъл Grondwettelijk Hof (Конституционният съд) да запази временно правното действие на членове 120 и 126/2 от [CDTD], за да се избегне правната несигурност, и да позволи на законодателя да ги съобрази с тези задължения?“.
По преюдициалните въпроси
По първия и втория въпрос
В началото следва да се отбележи, че според данните, които се съдържат в акта за преюдициално запитване, оспорените в рамките на спора по главното производство национални разпоредби, а именно член 120, втора алинея и член 126/2, втора алинея от CDTD, изменят приложното поле на TOB и критериите за облагане с този данък. По силата на тези разпоредби, от една страна, с посочения данък се облагат освен борсовите сделки, сключени или изпълнени в Белгия, доколкото сделката е извършена чрез професионален посредници, и сделките, които „се считат за сключени или изпълнени“ в тази държава членка, а именно сделките, нареждането за които е подадено от местно за Белгия лице на чуждестранен професионален посредник. От друга страна, когато професионалният посредник е установен в чужбина, длъжник по TOB, който данък се поема от неговия клиент, както и носител на свързаните с данъка задължения за деклариране, е не той, а самото лице, подало нареждането.
От това следва, че с първия и втория си въпрос, които следва да се разгледат заедно, по същество запитващата юрисдикция иска да се установи дали членове 56 ДФЕС и 63 ДФЕС, както и членове 36 и 40 от Споразумението за ЕИП трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат правна уредба на държава членка, която въвежда данък върху борсовите сделки, сключени или изпълнени по нареждане на местно за тази държава членка лице от чуждестранен професионален посредник, в резултат на което лицето, подало нареждането, дължи този данък и свързаните с него задължения за деклариране.
За да се отговори на тези въпроси, на първо място, следва да се констатира, че такава национална правна уредба може да засегне както свободното предоставяне на услуги, така и свободното движение на капитали.
В това отношение според постоянната практика на Съда, когато дадена национална мярка се отнася едновременно до свободното предоставяне на услуги и до свободното движение на капитали, Съдът по принцип преценява разглежданата мярка с оглед само на една от тези две свободи, ако предвид обстоятелствата в главното производство се окаже, че едната от тях е напълно второстепенна по отношение на другата и може да бъде свързана с нея (вж. в този смисъл решения от 3 октомври 2006 г., Fidium Finanz,
C‑452/04
,
EU:C:2006:631
, т.
, от 26 май 2016 г., NN (L) International,
C‑48/15
,
EU:C:2016:356
, т.
и от 8 юни 2017 г., Van der Weegen и др.,
C‑580/15
,
EU:C:2017:429
, т.
).
В делото по главното производство изглежда, че аспектът на свободното предоставяне на услуги надделява над този на свободното движение на капитали. Всъщност, макар данък като ТOB да може да засегне свободното движение на капитали, доколкото се отнася до борсови сделки, от предоставените от запитващата юрисдикция данни става ясно, че този данък се налага само ако в сделката участва професионален посредник. Освен това тази юрисдикция поставя въпроса за ограничението, което би могло да произтече от факта, че когато използва чуждестранен доставчик на услуги по финансово посредничество, лицето, подало нареждането, дължи посочения данък, докато случаят не е такъв, когато се обърне към местен доставчик на услуги. Тази последица обаче засяга в по-голяма степен свободното предоставяне на услуги, докато действието ѝ върху свободното движение на капитали е само неизбежна последица от евентуалното ограничение, наложено на предоставянето на услуги.
От това следва, че посочената в главното производство правна уредба трябва да се разглежда единствено с оглед на член 56 ДФЕС и на член 36 от Споразумението за ЕИП.
На второ място, в съответствие с практиката на Съда член 56 ДФЕС изисква премахването на всички ограничения по отношение на свободното предоставяне на услуги, които се основават на факта, че доставчикът на услугата се е установил в държава членка, различна от тази, в която се предоставя услугата (решения от 19 юни 2014 г., Strojírny Prostějov и ACO Industries Tábor,
C‑53/13 и C‑80/13
,
EU:C:2014:2011
, т.
и от 22 ноември 2018 г., Vorarlberger Landes- und Hypothekenbank,
C‑625/17
,
EU:C:2018:939
, т.
). Ограничения на свободното предоставяне на услуги са националните мерки, които забраняват, затрудняват или правят по-малко привлекателно упражняването на тази свобода (вж. в този смисъл решения от 19 юни 2014 г., Strojírny Prostějov и ACO Industries Tábor,
C‑53/13 и C‑80/13
,
EU:C:2014:2011
, т.
и от 25 юли 2018 г., TTЛ,
C‑553/16
,
EU:C:2018:604
, т.
и цитираната съдебна практика).
Освен това според постоянната практика на Съда член 56 ДФЕС предоставя права не само на самия доставчик на услуги, но и на получателя на услугите (решения от 31 януари 1984 г., Luisi и Carbone,
286/82 и 26/83
,
EU:C:1984:35
, т.
, от 18 октомври 2012 г., X,
C‑498/10
,
EU:C:2012:635
, т.
и от 19 юни 2014 г., Strojírny Prostějov и ACO Industries Tábor,
C‑53/13 и C‑80/13
,
EU:C:2014:2011
, т.
).
В случая Anton van Zantbeek поддържа, че разглежданата в главното производство национална правна уредба накърнява свободното предоставяне на услуги, тъй като установява необоснована разлика в третирането между лицата, подали нареждане, които са местни за Белгия, в зависимост от това дали за извършване на борсови сделки използват професионален посредник, установен в същата тази държава членка или в чужбина. Според това дружество националната правна уредба води до увеличаване, що се отнася до местно лице, което е подало нареждане, на риска, разходите и тежестта поради използването на чуждестранен посредник и следователно прави такова използване по-малко привлекателно.
В това отношение следва да се отбележи, че местните лица, подали нареждания, които в качеството си на получатели на услуги за финансово посредничество решават да използват услугите на местен посредник, за да извърши борсовите им сделки, се намират в сходно положение с тези, които предпочитат да ползват услугите на чуждестранен посредник.
Макар несъмнено разглежданата в главното производство национална правна уредба да води до идентично данъчно облагане на местните лица, подали нареждания, независимо от мястото на установяване на тези посредници, тя има също за последица вменяването на отговорност и допълнителни задължения за такива лица, подали нареждания, които биха решили да използват чуждестранен посредник.
Всъщност от акта за преюдициално запитване става ясно, че в последния случай местните лица, подали нареждания, дължат TOB и задължения за деклариране, свързани с този данък по силата на член 126/2 от CDTD, докато, ако бяха използвали местен посредник, именно последният би бил длъжен да изпълни тези задължения и да удържи посочения данък при източника. Така местните лица, подали нареждания, които използват услугите на чуждестранен посредник, са длъжни по-специално да декларират сами същия данък посредством документ, в който са посочени установените в член 127 от CDTD обозначения, и да го платят в срок от два месеца, като в противен случай се налагат глоби, освен ако представят доказателство, че данъкът е бил вече платен от посредника или от отговорния му представител в Белгия.
Следователно подобна национална правна уредба установява разлика в третирането между местни за Белгия получатели на услуги за финансово посредничество, която може да ги възпре да използват услугите на чуждестранни доставчици, като същевременно затруднява последните да предлагат услугите си в тази държава членка. Следователно подобна национална правна уредба съдържа ограничение на свободното предоставяне на услуги.
На трето място, следва да се припомни, че според практиката на Съда такова ограничение може да бъде обосновано с императивни съображения от общ интерес. Освен това прилагането на това ограничение трябва да е годно да гарантира осъществяването на преследваната цел и да не надхвърля необходимото за постигането ѝ (вж. в този смисъл решения от 7 септември 2006 г., N,
C‑470/04
,
EU:C:2006:525
, т.
, от 13 юли 2016 г., Brisal и KBC Finance Ireland,
C‑18/15
,
EU:C:2016:549
, т.
и от 25 юли 2018 г., TTЛ,
C‑553/16
,
EU:C:2018:604
, т.
и цитираната съдебна практика).
Най-напред следва да се разгледа дали ограничението на свободното предоставяне на услуги, до което води разглежданата в главното производство национална правна уредба, отговаря на императивни съображения от общ интерес.
В случая белгийското правителство посочва, че тази националната правна уредба цели да гарантира ефективното събиране на данъка, както и ефективен данъчен контрол, и да се бори с избягването на данъчното облагане.
Така Съдът вече е приел, че могат да представляват императивни съображения от общ интерес, които да обосноват ограничение на свободното предоставяне на услуги, както необходимостта да се гарантира ефективното събиране на данъка и ефективността на данъчния контрол (вж. в този смисъл по-специално решение от 25 юли 2018 г., TTЛ,
C‑553/16
,
EU:C:2018:604
, т.
и
и цитираната съдебна практика), като последните имат за цел борба с данъчните измами и избягването на данъци (вж. в този смисъл решения от 5 юли 2012 г., SIAT,
C‑318/10
,
EU:C:2012:415
, т.
и от 26 февруари 2019 г., X (Междинни дружества, установени в трети страни),
C‑135/17
,
EU:C:2019:136
, т.
), така и борбата с избягването на данъчното облагане (вж. по-специално решение от 19 юни 2014 г., Strojírny Prostějov и ACO Industries Tábor,
C‑53/13 и C‑80/13
,
EU:C:2014:2011
, т.
и цитираната съдебна практика).
Според данните, които се съдържат в акта за преюдициално запитване и са потвърдени от белгийското правителство, от подготвителните работи във връзка с членове 122 и 123 от Програмния закон става ясно, че тези разпоредби имат за цел по-специално да се избегне всякаква нелоялна конкуренция между местните и чуждестранните професионални посредници, доколкото първите са длъжни да удържат TOB при източника за сметка на своя клиент при изпълнението на борсовите сделки в съответствие с CDTD, докато вторите не са длъжни да го правят за сделките, извършени за белгийски клиенти, и позволяват да се гарантира ефективното събиране на данъка, както и ефективността на данъчния контрол.
Подобни съображения, които в случая са тясно свързани, отговарят на понятието за „императивни съображения от общ интерес“ по смисъла на практиката на Съда, припомнена в точка 33 от настоящото решение, така че могат да обосноват ограничение на свободното предоставяне на услуги.
По-нататък, що се отнася до годността на тази правна уредба да постигне преследваните цели, следва да се посочи, че облагането на лицето, подало нареждане, което използва услугите на чуждестранен посредник, с TOB може да гарантира, че борсовите сделки няма да останат необложени с данъка (вж. по аналогия решение от 18 октомври 2012 г., X,
C‑498/10
,
EU:C:2012:635
, т.
и цитираната съдебна практика), правейки данъчния контрол по-ефективен, а заобикалянето на този данък, чиято тежест се понася от лицето, подало нареждане — по-трудно.
От това следва, че подобна национална правна уредба е годна да постигне целите, които преследва.
Що се отнася до въпроса дали разглежданата в главното производство национална правна уредба не надхвърля необходимото за постигането на тези цели, в началото следва да се констатира, както отбелязва Европейската комисия, че информацията, която е необходима за установяването и за контрола върху данък като TOB, с който се облага всяка борсова сделка, не може да бъде получена само чрез административно сътрудничество, както и чрез автоматичен и задължителен обмен на информация в областта на данъчното облагане, предвидени по-специално в Директива 2011/16/ЕС на Съвета от 15 февруари 2011 година относно административното сътрудничество в областта на данъчното облагане и за отмяна на Директива 77/799/ЕИО (
ОВ L 64, 2011 г., стр. 1
), изменена с Директива 2014/107/ЕС на Съвета от 9 декември 2014 г. (
ОВ L 359, 2014 г., стр. 1
).
Освен това от акта за преюдициално запитване следва, че разглежданата в главното производство национална правна уредба, макар да води до това, че когато професионалният посредник е установен в чужбина, TOB се дължи от установеното в Белгия лице, подало нареждане, все пак ограничава произтичащата от това облагане тежест до необходимото за постигането на преследваните цели.
По-специално в приложение на член 126/2 от CDTD лицето, подало нареждане, е освободено от плащането на този данък и от задълженията за деклариране, които са свързани с посочения данък, ако докаже, че той е бил вече платен. За тази цел от акта за преюдициално запитване става ясно, че е достатъчно това лице, подало нареждане, да представи документа съгласно член 127 от CDTD, в който се посочват името на чуждестранния професионален посредник, вида и стойността на сделката, както и стойността на същия данък, придружен например от извлечение по сметка, доказващо плащането на данъка.
От друга страна, изглежда, че местното лице, подало нареждането, може да се споразумее с чуждестранния професионален посредник, когото използва, последният да се задължи да му предостави извлечение по сметка за сделките, от което е видно плащането на TOB, каквото задължение имат установените в Белгия посредници. Запитващата юрисдикция отбелязва също, че чуждестранният професионален посредник има възможност да назначи пълномощник, който да извърши тези формалности.
От акта за преюдициално запитване става ясно също, че с въвеждането на член 126/3 от CDTD белгийският законодател се е стремял и да опрости събирането на доказателства във връзка с плащането на TOB. Този член позволявана чуждестранните посредници, без да ги задължава, да получат разрешение за установен в Белгия представител, за да изпълнява за тяхна сметка задълженията за деклариране, свързани с плащането на този данък, за което ще бъде отговорен. Тази възможност по-специално може да облекчи затруднението, свързано с необходимостта от попълване на посочения в член 127 от CDTD документ на език, различен от езика на чуждестранния професионален посредник.
При тези обстоятелства подобен избор на възможности в полза както на местните лица, подали нареждания, така и на чуждестранните професионални посредници, който им позволява да приемат сред тези възможности най-малко ограничителното за тях разрешение, налага предели на ограничението на свободното предоставяне на услуги, произтичащо от разглежданата в главното производство национална правна уредба, до това, което е необходимо за постигането на целите, които тя преследва, така че посочената правна уредба, която по този начин предоставя на тези лица, подали нареждания, и на посочените професионални посредници улеснения — както по отношение на свързаните с TOB задължения за деклариране, така и по отношение на неговото плащане — не изглежда да надхвърля необходимото за постигането на тези цели.
Накрая, що се отнася до член 36 от Споразумението за ЕИП, следва да се отбележи, че тази разпоредба е аналогична на разпоредбата на член 56 ДФЕС, така че съображенията относно последната разпоредба, изложени в точки 23—43 от настоящото решение, важат и във връзка с член 36.
Ето защо на първия и втория въпрос следва да се отговори, че член 56 ДФЕС и член 36 от Споразумението за ЕИП трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат правна уредба на държава членка, която въвежда данък върху борсовите сделки, сключени или изпълнени по нареждане на местно за тази държава членка лице от чуждестранен професионален посредник, и която води до ограничаване на свободното предоставяне на услугите, доставяни от такива професионални посредници, доколкото тази правна уредба предоставя на такова лице, подало нареждане, и на посочените професионални посредници улеснения — както по отношение на задълженията за деклариране, свързани с този данък, така и по отношение на плащането му — които налагат предели на това ограничение до необходимото за постигането на легитимните цели, преследвани от посочената правна уредба.
По третия въпрос
Предвид отговора на първия и втория въпрос не е необходимо да се отговаря на третия въпрос.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (седми състав) реши:

Член 56 ДФЕС и член 36 от Споразумението за Европейско икономическо пространство от 2 май 1992 г. трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат правна уредба на държава членка, която въвежда данък върху борсовите сделки, сключени или изпълнени по нареждане на местно за тази държава членка лице от чуждестранен професионален посредник, и която води до ограничаване на свободното предоставяне на услугите, доставяни от такива професионални посредници, доколкото тази правна уредба предоставя на такова лице, подало нареждане, и на посочените професионални посредници улеснения — както по отношение на задълженията за деклариране, свързани с този данък, така и по отношение на плащането му — които налагат предели на това ограничение до необходимото за постигането на легитимните цели, преследвани от посочената правна уредба.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: нидерландски.