CELEX: 62021CJ0105
Преюдициално запитване
Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси
Харта на основните права на Европейския съюз
Членове 6 и 47
Право на свободно движение и пребиваване
Право на ефективна съдебна защита
Принципи на равностойност и взаимно доверие
Рамково решение 2002/584/ПВР
Директива 2012/13/ЕС
Право на информация в наказателното производство
Декларация за правата при задържане
Право на съответното лице да бъде информирано за обвинението срещу него въз основа на национална заповед за арест
Право на достъп до материалите по делото
Условия за издаването на европейска заповед за арест по отношение на обвиняем, намиращ се в изпълняващата държава членка
Предимство на правото на Съюза

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 6 и 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), на правото на свободно движение и пребиваване, на принципите на равностойност, взаимно доверие и предимство на правото на Съюза, както и на Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки (
ОВ L 190, 2002 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 3 и поправка в
ОВ L 205, 2019 г., стр. 34
), изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г. (
ОВ L 81, 2009 г., стр. 24
) (наричано по-нататък „Рамково решение 2002/584“).
Запитването е отправено в рамките на наказателното производство, образувано срещу IR за престъпления, свързани с трафик на цигари.
Правна уредба
Международното право
Член 5 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (наричана по-нататък „ЕКПЧ“), гласи:
„1.   Всеки има право на свобода и сигурност. Никой не може да бъде лишен от свобода освен в следните случаи и само в съответствие с процедури, предвидени от закона:
[…]
с)
законен арест или лишаване от свобода на лице с цел да се осигури явяването му пред предвидената в закона институция при обосновано подозрение за извършване на престъпление или когато обосновано е призната необходимостта да се предотврати извършване на престъпление или укриване след извършване на престъпление.
[…]
f)
законен арест или лишаване от свобода на лице с цел да се предотврати незаконното му влизане в страната или на лице, против което се предприемат действия за неговото депортиране или екстрадиция.
2.   На всяко арестувано лице трябва незабавно да бъдат съобщени на разбираем за него език основанията за арестуването му и всички обвинения, които му се предявяват.
[…]
4.   Всяко арестувано или лишено от свобода лице има право да обжалва законността на неговото задържане в съда, който е задължен в кратък срок да се произнесе; в случай, че задържането е неправомерно, съдът е длъжен да нареди незабавното освобождаване на задържаното лице.
[…]“.
Правото на Съюза
Рамково решение 2002/584
Съображение 5 от Рамково решение 2002/584 гласи:
„[…] Освен това въвеждането на нова опростена процедура за предаване на осъдени или заподозрени лица за изтърпяване на наказание или за наказателно преследване дава възможност за премахване на сложността и евентуалното забавяне, присъщо на настоящата процедура по екстрадиция. […]“.
Член 1 от това рамково решение гласи:
„1.   Европейската заповед за арест е съдебно решение, което е издадено от държава членка, с оглед задържане и предаване от друга държава членка на издирвано лице, с цел наказателно преследване или изпълнение на присъда за лишаване от свобода или на мярка, изискваща задържане.
2.   Държавите членки следва да изпълнят всяка европейска заповед за арест въз основа на принципите на взаимното признаване и в съответствие с разпоредбите на настоящото рамково решение.
3.   Рамковото решение няма действие по отношение на изменение на задължението за спазване на основните права и основните правни принципи, залегнали в член 6 [ДEС]“.
Съгласно член 6, параграф 1 от посоченото рамково решение издаващият съдебен орган е съдебният орган на издаващата държава членка, компетентен да издаде европейска заповед за арест съгласно правото на тази държава.
Член 8 от същото рамково решение, озаглавен „Съдържание и форма на европейската заповед за арест“, предвижда:
„1.   Европейската заповед за арест съдържа следната информация в съответствие с формуляра, включен в приложението:
а)
самоличност и гражданство на издирваното лице;
б)
трите имена, адреса, телефона, факса и електронната поща на издаващия съдебен орган;
в)
доказателства за влязла в сила присъда, заповед за задържане или друг подлежащ на изпълнение съдебен акт със същата юридическа сила, попадащ в обхвата на членове 1 и 2;
г)
характера и правната квалификация на престъплението, особено във връзка с член 2;
д)
описание на обстоятелствата, при които е извършено престъплението, включително времето, мястото и степента на участие на издирваното лице в престъплението;
е)
наложеното наказание, ако има влязла в сила присъда, или предвидените наказания за престъплението съгласно законодателството на издаващата държава членка;
ж)
когато е възможно, описание на други последици от престъплението.
2.   Европейската заповед за арест трябва да бъде преведена на официалния език или на един от официалните езици на изпълняващата държава членка. При приемането на настоящото рамково решение или след тази дата всяка държава членка може да заяви в декларация, депозирана в генералния секретариат [на Съвета на Европейския съюз], че приема превода на един или няколко от официалните езици на институциите на Европейските общности“.
В параграф 1 от член 17 („Срокове и процедури за вземане на решение за изпълнение на европейската заповед за арест“) от Рамково решение 2002/584 се посочва следното:
„Европейската заповед за арест следва незабавно да бъде разгледана и изпълнена“.
В приложението към това рамково решение се съдържа формуляр, в който подробно е посочена информацията, която трябва да се включва в европейската заповед за арест.
Директива 2012/13/ЕС
В съображение 14 от Директива 2012/13/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2012 година относно правото на информация в наказателното производство (
ОВ L 142, 2012 г., стр. 1
) се посочва, че тази директива предвижда общи минимални стандарти в областта на информацията за правата и обвинението, която следва да се предостави на лица, заподозрени или обвинени в извършването на престъпление, с цел повишаване на взаимното доверие между държавите членки и се основава на правата, предвидени в Хартата, и по-специално членове 6, 47 и 48 от нея, като се основава на членове 5 и 6 от ЕКПЧ, така както се тълкуват от Европейския съд по правата на човека.
Член 6 от тази директива гласи:
„1.   Държавите членки гарантират, че заподозрените лица или обвиняемите получават информация относно престъпното деяние, в извършването на което са заподозрени или обвинени. Тази информация се предоставя незабавно и с подробностите, необходими, за да се гарантира справедливостта на производството и ефективното упражняване на правото на защита.
2.   Държавите членки гарантират, че заподозрените лица или обвиняемите, които са арестувани или задържани, са информирани относно основанията за техния арест или задържане, включително за престъпното деяние, в извършването на което са заподозрени или обвинени.
3.   Държавите членки гарантират, че не по-късно от момента на внасяне на обвинението в съда се предоставя подробна информация относно обвинението, включително относно характера и правната квалификация на престъплението, както и формата на участие на обвиняемия.
[…]“.
Българското право
Прилагането на Рамково решение 2002/584 се осигурява чрез Закона за екстрадицията и европейската заповед за арест (ДВ, бр. 46 от 2005 г.). Член 37 от този закон и приложеният към него формуляр съответстват на член 8 от посоченото рамково решение и на формуляра в приложението към него.
Член 55 от Наказателно-процесуалния кодекс (наричан по-нататък „НПК“) и членове 72—74 от Закона за Министерството на вътрешните работи предвиждат, че лицето, задържано в България от българските власти въз основа на национална заповед за арест, се уведомява за правата, които има като арестувано лице, и за правата, които има като обвиняем.
Съгласно член 59, алинеи 1 и 2 от НПК в акта, с който се определя мярката за неотклонение, например задържане под стража, се посочват мотивите за определената мярка, и същият се предявява на обвиняемия. В националния акт за задържане задължително се посочват възможностите за оспорване на това задържане.
Член 65, алинея 3, второ изречение и член 269, алинея 3, точка 4, буква б) от НПК допускат правните средства за защита да се използват и докато лицето е задържано в изпълняващата държава членка.
Съгласно членове 65 и 270 от НПК арестуваното лице се уведомява за правото да обжалва задържането и да се запознае с всички материали по делото в рамките на това обжалване. Това лице трябва да има възможност за непосредствен контакт с адвоката си, включително служебен адвокат. Освен това съдът служебно изпраща на арестуваното лице копие от обвинителния акт, в който с подробности е описано деянието, предмет на обвинението, както и разпореждане за насрочване на делото, в което в подробности са посочени правата, които има в съдебното производство. Арестуваното лице, уведомено за правата си и за фактическите и правните обстоятелства по задържането си, може незабавно да го обжалва пред съда.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
Фактите в главното производство са идентични с тези по делото, по което е постановено решение от 28 януари 2021 г., Специализирана прокуратура (Декларация за правата) (
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
).
Специализирана прокуратура (България) образува наказателно производство срещу IR по обвинение за участие в организирана престъпна група с цел извършване на престъпления против митническия режим.
Към момента на започване на съдебната фаза на наказателното производството срещу IR на 24 февруари 2017 г., той е напуснал адреса си и не може да бъде установено местонахождението му.
С определение от 10 април 2017 г. запитващата юрисдикция взема спрямо IR мярка за неотклонение „задържане под стража“, като този акт представлява националната заповед за арест.
На 25 май 2017 г. е издадена европейска заповед за ареста на IR, който все още не е намерен. Служебният му защитник е заменен с нов адвокат, също служебно назначен.
На 20 август 2019 г. запитващата юрисдикция анулира тази заповед за арест и тъй като иска да издаде нова европейска заповед за арест на IR и да получи разяснения относно информацията, която трябва да приложи към новата заповед, сезира Съда с преюдициалното запитване по дело С‑649/19, Специализирана прокуратура (Декларация за правата).
Според запитващата юрисдикция решение от 28 януари 2021 г., Специализирана прокуратура (Декларация за правата) (
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
) отговаря на въпросите, които тя е поставила в преюдициалното си запитване, но не разсейва всичките ѝ съмнения. Освен това в светлината на дадените в посоченото решение отговори възникват нови съмнения.
Така според запитващата юрисдикция поставените по настоящото дело въпроси по същество целят да изяснят начина, по който тя трябва да изготви новата европейска заповед за арест, която възнамерява да издаде по отношение на IR, що се отнася до информацията относно правата на обвиняемия, която е длъжна да изпрати на изпълняващия съдебен орган, както и да определят как тя трябва да постъпи при искане от страна на това лице за отмяна на националния акт за задържане.
Подчертава, че въпросите по настоящото дело са поставени в контекста на възможностите на издирваното лице да оспори задържането си, по-специално в периода след като е задържано в изпълняващата европейската заповед за арест държава членка и преди да е предадено на издалата тази заповед държава.
Запитващата юрисдикция счита, че видно от решение от 28 януари 2021 г., Специализирана прокуратура (Декларация за правата) (
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
), разпоредбите на членове 4, 6 и 7 от Директива 2012/13 не са приложими по отношение на информацията, която следва да се предостави на задържаното лице, преди то да бъде предадено на издаващата държава членка. За издаващия съдебен орган съответно не e налице задължение, съобразно тази директива, да уведомява това лице преди предаването му. Все пак възниква въпросът дали принципите, на които се основава правото на Съюза, се противопоставят на това тълкуване.
Освен това съгласно точки 79 и 80 от решение от 28 януари 2021 г., Специализирана прокуратура (Декларация за правата) (
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
) правото на ефективна съдебна защита е спазено, ако лицето, спрямо което е издадена европейска заповед за арест, може да оспорва задържането си след предаването си на издаващата държава членка. Така по аргумент за противното, за целите на ефективната съдебна защита не е нужно такова оспорване преди предаването. При това положение се поставя въпросът дали е в нарушение на правото на Съюза национална разпоредба, която изисква засегнатото лице, дори и да не се намира в издаващата държава членка, да бъде уведомено за националния акт за задържане, както и за правото на оспорване на този акт.
Така в контекста на първия въпрос запитващата юрисдикция иска да установи дали член 6 от Хартата във връзка с член 5, точка 1, буква c) и точки 2 и 4 от ЕКПЧ, член 47 от Хартата, правото на свободно движение и пребиваване, принципът на равностойност и принципът на взаимно доверие допускат издаващият съдебен орган по смисъла на член 6, параграф 1 от Рамково решение 2002/584 да не положи никакви усилия да уведоми задържаното въз основа на европейска заповед за арест лице за фактическите и правните основания на задържането му и за възможностите за оспорването на това задържане, докато това лице се намира на територията на изпълняващата държава членка
В това отношение запитващата юрисдикция посочва, на първо място, че от практиката на Европейския съд по правата на човека следва, че той не възприема тезата, че изискването по член 5, точка 1, буква с) от ЕКПЧ се прилага не за периода, в който националният акт за задържане е основание за издаване на европейската заповед за арест, а едва след предаването на издирваното лице. В този смисъл правото на защита на обвиняемия следва да бъде гарантирано още от момента на задържането на това лице в изпълняващата европейската заповед за арест държава членка.
На второ място, що се отнася до спазването на изискването за „ефективни правни средства за защита“ по смисъла на член 47 от Хартата, запитващата юрисдикция счита, че въз основа на практиката на Европейския съд по правата на човека във връзка с член 5 от ЕКПЧ посоченият член 47 признава правото на лицето, спрямо което е издадена европейска заповед за арест, да бъде уведомено за фактическите и правните основания за задържането му и за възможностите за оспорването му, дори и да е задържано в изпълняващата държава членка.
По-специално, ако по време на задържането му в изпълняващата държава въпросното лице успешно оспори в издаващата държава членка задържането си, то това ще доведе до отмяна на акта му за задържане и съответно до оттегляне на европейската заповед за арест и до освобождаването му от изпълняващия съдебен орган. Поради което възможността да оспори националния акт за задържане, докато — при неговото изпълнение — издирваното лице е задържано от изпълняващия съдебен орган, е наистина ефективно правно средство за защита в процедурата по европейската заповед за арест.
Въпреки съдебната практика, установена с решение от 28 януари 2021 г., Специализирана прокуратура (Декларация на правата) (
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
, т.
и
), запитващата юрисдикция има съмнения дали предоставено на издирваното лице правно средство за защита е ефективно, ако проявява действието си чак след приключването на процедурата по европейската заповед за арест с предаването на издирваното лице в издаващата държава членка. Запитващата юрисдикция счита, че е немислимо Рамково решение 2002/584 да изключва възможността издирваното лице да бъде уведомявано за националния акт за задържане. Напротив, именно при европейска заповед за арест с цел наказателно преследване нуждата от уведомяване преди предаването на обвиняемия e по-належаща.
Накрая, за да се достигне до действително ефективна съдебна защита, отвъд двете равнища на съдебна защита, които практиката на Съда признава на лицето, спрямо което е издадена европейска заповед за арест — първото при издаване на националния акт за задържане, а второто при издаване на европейската заповед за арест — според запитващата юрисдикция е необходимо да се признае нуждата от трето равнище на защита на това лице, а именно защита пред издаващия орган в процеса на изпълнение на европейската заповед за арест, докато лицето се намира в изпълняващата държава членка. Освен това според тази юрисдикция спазването на принципа на пропорционалност изисква същото това лице да разполага с ефективни правни средства за защита срещу националния акт за задържане, докато се намира в изпълняващата държава членка.
На трето място, запитващата юрисдикция счита, че за разлика от чисто националните положения, обстоятелството, че издаващият съдебен орган не полага никакви усилия да създаде нужните условия, така че още при установяването и евентуалното му задържане на територията на изпълняващата държава членка лицето, спрямо което е издадена европейска заповед за арест, да бъде уведомено за фактическите и правните основания за задържането си, е пряко посегателство срещу упражняването на правото на свободно движение и на пребиваване по член 3, параграф 2 ДЕС и членове 20 ДФЕС и 21 ДФЕС, доколкото така този орган затруднява упражняването на това право. Всъщност в подобна хипотеза съществува необосновано неравно третиране на лицата, упражнили такова право.
На четвърто място, тази юрисдикция смята, че с оглед на принципа на равностойност правното положение на лице, за което е издаден национален акт за задържане, въз основа на който след това се издава европейска заповед за арест, не следва да бъде по-неблагоприятно при изпълнението на това задържане на територията на изпълняващата държава членка в сравнение с положението му, ако изпълнението е на национална територия. Това важи и относно уведомяването за този акт, когато той е постановен в отсъствието на обвиняемия.
На пето място, принципът на взаимно доверие би бил поставен в риск при липсата на адекватна възможност за лицето, спрямо което е издадена европейска заповед за арест, да изложи своите възражения пред издаващия съдебен орган, въпреки че се намира в изпълняващата държава членка. Всъщност при липсата на такава възможност изпълняващият съдебен орган ще бъде изправен пред дилемата дали да изпълни една европейска заповед за арест, за която — макар и основанията за издаването ѝ да са съществували към миналото — все пак не е сигурен дали все още продължават да съществуват, и съответно да бъде принуден да изпълни такава заповед, без да е сигурен, че основните права на издирваното лице действително са били спазени в издаващата държава членка.
В контекста на втория въпрос запитващата юрисдикция иска да установи дали правото на Съюза допуска национално законодателство, което изисква обвиняемият, без значение дали се намира на националната територия, или на територията на друга държава членка, да бъде уведомен, чрез връчване на копие от националния акт за задържане, за фактическите и правните основания за своето задържане и за възможността за оспорването му. Всъщност от решение от 28 януари 2021 г., Специализирана прокуратура (Декларация за правата) (
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
) следва, че обвиняемият, който е задържан в изпълнение на европейска заповед за арест, няма правата по Директива 2012/13, които има при чисто национално задържане, след като законодателят на Съюза е взел съзнателно решение да не предостави на това лице правата по членове 3 и 4 от тази директива. От това идва изводът, че ако националното право все пак му предоставя такива права, въпреки че задържането е в друга държава членка, това ще бъде в противоречие с посочената директива. Освен това се поставя въпросът дали, когато е сезирана от обвиняемия, който се намира в изпълняващата държава членка, с искане за отмяна на задържането, запитващата юрисдикция трябва да се въздържи да разгледа това искане до предаването на обвиняемия, след изпълнение на европейската заповед за арест.
Накрая, ако от отговора на първия въпрос следва, че правото на Съюза изисква лицето, спрямо което е издадена европейска заповед за арест, да бъде уведомено за фактическите и правните основания на националния акт за задържане и за възможностите за оспорване на този акт, или ако от отговора на втория въпрос следва, че правото на Съюза допуска такова уведомяване, с третия си въпрос запитващата юрисдикция иска да установи как то следва да се осъществи.
При тези обстоятелства Специализираният наказателен съд (България) решава да спре производството по делото и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Ще бъде ли съответно на чл. 6 от Хартата вр. чл. 5 ал. 4, ал. 2 вр. ал. 1 б. ”с” от ЕКПЧ; на чл. 47 от Хартата; на правото на свободно движение и пребиваване; на принципа на равностойност; на принципа за взаимно доверие — ако издаващият съдебен орган по чл. 6 ал. 1 от Рамково решение 2002/584 не положи никакви усилия да уведоми търсеното лице за фактическите и правните основания на задържането му и за възможностите за оспорването на това задържане, докато това лице се намира на територията на изпълняващата държава членка?
2)
При положителен отговор — принципът за примата на правото на Съюза над националното право изисква ли издаващият орган да не извърши това уведомяване и също така, ако въпреки липсата на такова уведомяване, търсеното лице подаде искане за отмяна на националния акт за задържане, изисква ли издаващият съдебен орган да разгледа по същество това искане едва след предаване на търсеното лице?
3)
Какви са подходящите правни средства от правото на Съюза, за да се осъществи това уведомяване?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали членове 6 и 47 от Хартата, правото на свободно движение и пребиваване, както и принципите на равностойност и на взаимно доверие трябва да се тълкуват в смисъл, че съдебният орган, издаващ европейска заповед за арест на основание Рамково решение 2002/584, има задължението да изпрати на лицето, спрямо което издава тази заповед за арест, националния акт за задържането му и информацията относно възможностите за обжалване на този акт, въпреки че това лице се намира в изпълняващата заповедта за арест държава членка и не е било предадено на компетентните органи на издалата тази заповед държава членка.
Що се отнася, на първо място, до членове 6 и 47 от Хартата, следва да се отбележи, че както се потвърждава в член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584, същото не може да доведе до изменение на задължението за спазване на основните права и основните правни принципи, залегнали в член 6 ДEС.
В това отношение Съдът отбелязва, от една страна, че член 8, параграф 1, букви г) и д) от Рамково решение 2002/584 предвижда, че европейската заповед за арест трябва да съдържа информация относно характера и правната квалификация на престъплението, както и описание на обстоятелствата, при които е извършено престъплението, включително времето, мястото и степента на участие на издирваното лице. Тази информация обаче по същество съответства на информацията по член 6 от Директива 2012/13 (решение от 28 януари 2021 г., Специализирана прокуратура (Декларация за правата),
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
, т.
), която, видно от съображение 14 от нея, предвижда общи минимални стандарти в областта на информацията за правата и обвинението, предоставяна на лица, заподозрени или обвинени в извършването на престъпление, с цел повишаване на взаимното доверие между държавите членки, и се основава на правата, предвидени в Хартата, и по-специално членове 6 и 47 от нея, като се основава на членове 5 и 6 от ЕКПЧ, така както се тълкуват от Европейския съд по правата на човека.
От това следва, че лицето, задържано въз основа на европейска заповед за арест, бива уведомявано, в изпълняващата тази заповед държава членка и преди предаването му на компетентните органи на издаващата държава членка, за основанията за задържането му, включително за престъпното деяние, в извършването на което е заподозряно или обвинено.
От друга страна, Съдът посочва, че правото на ефективна съдебна защита по смисъла на член 47 от Хартата не изисква предвиденото в законодателството на издаващата държава членка право на обжалване на решението за издаване на европейска заповед за арест за целите на наказателното преследване да може да бъде упражнено преди предаването на съответното лице на компетентните органи на тази държава членка. Затова Съдът приема, че не може да произтече нарушение на правото на ефективна съдебна защита само от това, че лицето, спрямо което е издадена европейска заповед за арест за целите на наказателното преследване, ще получи информация за правните средства за защита, с които разполага в издаващата държава членка, и достъп до материалите по делото едва след предаването му на компетентните органи на издаващата държава членка (вж. в този смисъл решение от 28 януари 2021 г., Специализирана прокуратура (Декларация за правата),
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
, т.
и
).
Така от решение от 28 януари 2021 г., Специализирана прокуратура (Декларация за правата) (
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
) следва, че членове 6 и 47 от Хартата не изискват лицето, спрямо което е издадена европейска заповед за арест за целите на наказателното преследване по смисъла на Рамково решение 2002/584, да разполага, преди да бъде предадено на компетентните органи на издаващата държава членка, с достъп до материалите по националното дело, както и с информация относно възможностите за обжалване, за да атакува пред издаващия съдебен орган решението относно европейската заповед за арест.
Следва обаче да се отбележи, че това тълкуване по необходимост важи и по отношение на информацията относно националния акт за задържане, представляващ националната заповед за арест, на която се основава европейската заповед за арест, както и относно наличните в издаващата държава членка различни правни средства за защита срещу този акт. Всъщност в такъв случай правата на обвиняемия, произтичащи от членове 6 и 47 от Хартата, и по-специално това да бъде уведомен относно правата си в наказателното производство и относно обвинението срещу него, са защитени, тъй като, от една страна, европейската заповед за арест включва информацията, предвидена в член 8 от Рамково решение 2002/584, и от друга страна, обвиняемият получава информация относно правните средства за защита в издаващата държава членка и достъп до материалите по делото в съответствие с Директива 2012/13 веднага щом бъде предаден на компетентните органи на тази държава.
Запитващата юрисдикция обаче смята това положение за незадоволително и счита, че преди лицето, спрямо което е издадена европейска заповед за арест, да бъде предадено на издаващата държава членка, издаващият съдебен орган задължително трябва да уведоми това лице за националния акт, който е в основата на тази заповед, както и за наличните правни средства за защита срещу този акт. Според нея подобно тълкуване е в съответствие с изискванията, произтичащи от практиката на Европейския съд по правата на човека относно в частност член 5, точка 1, букви c) и f) от ЕКПЧ във връзка с точки 2 и 4 от този член.
В тази връзка следва да се припомни, че въведената с това рамково решение система на европейската заповед за арест се основава на принципа на взаимно признаване, който от своя страна почива на взаимното доверие между държавите членки, че съответните им национални правни системи са в състояние да осигурят равностойна и ефективна защита на основните права, признати на равнището на Съюза, и в частност в Хартата (решения от 5 април 2016 г., Aranyosi и Căldăraru,
C‑404/15 и C‑659/15 PPU
,
EU:C:2016:198
, т.
и от 28 януари 2021 г., Специализирана прокуратура (Декларация за правата),
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
, т.
).
В този контекст, когато се издава европейска заповед за арест с оглед на задържането и предаването от друга държава членка на издирвано лице с цел наказателно преследване, това лице трябва да е можело на първи етап на процедурата да се ползва от процесуалните гаранции и основните права, чиято защита трябва да се осигури от съдебните органи на издаващата държава членка съгласно приложимото национално право конкретно с цел приемането на национална заповед за арест (решения от 1 юни 2016 г., Bob-Dogi,
C‑241/15
,
EU:C:2016:385
, т.
и от 28 януари 2021 г., Специализирана прокуратура (Декларация за правата),
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
, т.
).
В този смисъл Съдът вече е приел, че системата на европейската заповед за арест съдържа защита на две равнища на основните и процесуалните права на издирваното лице, доколкото към съдебната защита, предвидена на първото равнище, при приемането на националния акт, какъвто е националната заповед за арест, се добавя тази, която трябва да се осигури на второто равнище, при издаването на европейската заповед за арест (решения от 1 юни 2016 г., Bob-Dogi,
C‑241/15
,
EU:C:2016:385
, т.
и от 28 януари 2021 г., Специализирана прокуратура (Декларация за правата),
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
, т.
).
Тъй като издаването на европейска заповед за арест може да засегне закрепеното в член 6 от Хартата право на свобода на съответното лице, тази защита включва приемането на акт, който отговаря на изискванията, присъщи на ефективната съдебна защита, поне на едно от двете равнища на посочената защита (решения от 27 май 2019 г., OG и PI (Прокуратури на Любек и на Цвикау),
C‑508/18 и C‑82/19 PPU
,
EU:C:2019:456
, т.
и от 28 януари 2021 г., Специализирана прокуратура (Декларация за правата),
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
, т.
).
Така от трайно установената съдебна практика е видно, че след като такъв акт се приема било към момента на издаването на националната заповед за арест, било към момента на издаването на европейската заповед за арест, защитата, предоставена с членове 6 и 47 от Хартата, по никакъв начин не изисква на издирваното лице да се осигури трето равнище на съдебна защита като обсъжданото от запитващата юрисдикция, при което това лице ще има право, дори преди предаването му на органите на издаващата държава членка, да получи националния акт за задържане, който е в основата на европейската заповед за арест, и информацията относно възможностите за обжалване на този акт.
В случая следва да се констатира, че в делото по главното производство националната заповед за арест е издадена от съд и че същото ще важи и за европейската заповед за арест, която евентуално запитващата юрисдикция ще издаде. Следователно на всяко от двете равнища на съдебна защита на издирваното лице ще са приети актове, които по принцип отговарят на изискванията, присъщи на ефективната съдебна защита.
Освен това, що се отнася до член 5, точка 1, букви c) и f) от ЕКПЧ, на който се позовава запитващата юрисдикция, следва да се припомни, че щом като правата, предвидени в член 6 от Хартата, съгласно който всеки има право на свобода и сигурност, съответстват на правата, гарантирани с член 5 от ЕКПЧ, и съгласно член 52, параграф 3 от Хартата имат същия смисъл и обхват, практиката на Европейския съд по правата на човека е относима.
Член 5, точка 1 от ЕКПЧ предвижда, че всеки има право на свобода и сигурност и че никой не може да бъде лишен от свобода освен в случаите, посочени в частност в тази точка 1, букви c) и f). Посочената точка 1, буква c) се отнася до хипотеза на арест или лишаване от свобода на лице с цел да се осигури явяването му пред предвидената в закона институция при обосновано подозрение за извършване на престъпление или когато обосновано е призната необходимостта да се предотврати извършване на престъпление или укриване след извършване на престъпление. Що се отнася до буква f) на същата точка 1, тя урежда хипотезата на законен арест или лишаване от свобода на лице с цел да се предотврати незаконното му влизане в страната или на лице, против което се предприемат действия за неговото депортиране или екстрадиция.
В това отношение следва веднага да се припомни, че механизмът на европейската заповед за арест, въведен с Рамково решение 2002/584, съответства на хипотезата по член 5, точка 1, буква f) от ЕКПЧ (вж. в този смисъл решение от 28 януари 2021 г., Специализирана прокуратура (Декларация за правата),
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
, т.
).
Както посочва запитващата юрисдикция, Европейският съд по правата на човека е постановил, че в рамките на производство по екстрадиция, ако националният акт, въз основа на който е направена молбата за екстрадиция, е порочен, молещата държава носи отговорност за незаконосъобразното задържане на засегнатото лице в замолената държава. При това положение отговорността на молещата държава е отговорност, която произтича от член 5, точка 1, буква c) от ЕКПЧ, а не от член 5, точка 1, буква f) от тази конвенция (ЕСПЧ, 2 май 2017 г., Vasiliciuc c/у Република Молдова, CE:ECHR:2017:0502JUD001594411, §§ 37 и 38).
Важно е обаче да се подчертае, че разглежданият в главното производство въпрос въобще не е сравним с въпроса за отговорността на молещата или на замолената държава във връзка със задържане, разпоредено по молба за екстрадиция, която се основава на национален акт за задържане, издаден в нарушение на основните права на засегнатото лице. Всъщност целта на настоящия въпрос е единствено да се определи каква информация трябва да се предостави на обвиняемия при задържането му в изпълняващата европейска заповед за арест държава членка преди предаването му на издалата тази заповед държава членка.
В това отношение следва да се отбележи, че информацията, която задължително трябва да придружава европейската заповед за арест, дава възможност при задържането на обвиняемия в изпълняващата тази заповед държава членка на същия да се осигури достатъчно информация, за да са изпълнени изискванията по член 5 от ЕКПЧ. Всъщност, както бе припомнено в точка 42 от настоящото решение, лицето, задържано в изпълняващата държава членка въз основа на европейска заповед за арест, получава информацията по член 8, параграф 1, букви г) и д) от Рамково решение 2002/584, която по същество съответства на посочената в член 6 от Директива 2012/13, което гарантира на това лице спазването на изискванията по въпросния член 5, доколкото именно тази информация му дава възможност да разбере основанията за задържането му и евентуално да го обжалва.
От това следва, че членове 6 и 47 от Хартата не изискват преди лицето, спрямо което е издадена европейска заповед за арест по смисъла на Рамково решение 2002/584, да бъде предадено на компетентните органи на издаващата държава членка, издаващият съдебен орган да изпрати на това лице националния акт за задържането му и информацията относно възможностите за обжалване на този акт. Така тълкувани, тези членове 6 и 47 осигуряват защита на правата на посоченото лице не по-малка от предоставената с член 5 от ЕКПЧ.
На второ място, нито правото на свободно движение и пребиваване, нито принципите на равностойност и взаимно доверие, посочени от запитващата юрисдикция в първия ѝ въпрос, променят този извод.
Що се отнася най-напред до правото на свободно движение и пребиваване, запитващата юрисдикция сочи евентуална разлика в третирането, дължаща се на обстоятелството, че задържаното в изпълняващата държава членка лице, спрямо което е издадена европейска заповед за арест, ще получи цялата информация за образуваното срещу него национално производство едва в момента, в който бъде предадено в издаващата държава членка, за разлика от лицето, задържано в издаващата държава членка въз основа на национална заповед за арест.
Като начало следва да се отбележи, че посочената от запитващата юрисдикция практика на Съда не може да бъде приложена, за да се установи наличието на такава разлика в третирането, тъй като се отнася до специфично положение, при което уреждащите екстрадицията национални правила на държава членка въвеждат разлика в третирането според това дали издирваното лице е гражданин на тази или на друга държава членка. Всъщност правилата, предмет на посочената съдебна практика, водят до непредоставянето на гражданите на други държави членки, които пребивават законно на територията на замолената държава, на защита срещу екстрадиране, с каквато се ползват гражданите на последната държава членка, и съответно могат да засегнат свободата на движение и пребиваване на територията на държавите членки на гражданите на първите (вж. в този смисъл решение от 17 декември 2020 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Екстрадиция към Украйна),
C‑398/19
,
EU:C:2020:1032
, т.
и цитираната съдебна практика)
Както посочва Европейската комисия в писменото си становище, следва да се констатира, че предвид целта на механизма на европейската заповед за арест, която съгласно член 1, параграф 1 от Рамково решение 2002/584 е да бъде възможно задържането и предаването на издирвано лице, така че — с оглед на целта, преследвана с това рамково решение — извършеното престъпление да не остане ненаказано и това лице да бъде преследвано или да изтърпи наложеното му наказание лишаване от свобода (решение от 13 януари 2021 г., MM,
C‑414/20 PPU
,
EU:C:2021:4
, т.
и цитираната съдебна практика), обвиняем, спрямо когото е издадена европейска заповед за арест и който се намира на територията на държава членка, различна от тази, в която се твърди, че е извършил престъпление, не се намира в същото положение като обвиняем, останал на територията на последната държава членка. Всъщност, за да се избегне опасността от безнаказаност, лицето, спрямо което е издадена европейската заповед за арест, трябва, преди компетентните органи на издаващата държава членка да осъществят наказателно преследване срещу него, да бъде предадено на тези органи поначало в съответствие с разпоредбите на Рамково решение 2002/584. Едва след предаването му на посочените органи неговото положение, от гледна точка на правото на информация в наказателните производства, образувани срещу него в издаващата държава членка, в която се твърди, че е извършено престъплението, ще бъде сходно с това на лицето, останало в тази държава членка.
По-нататък, аналогично, що се отнася до принципа на равностойност, чието спазване предполага съответната правна норма, която в случая е предвидена в правото на издаващата държава членка, да се прилага еднакво към производствата във връзка с нарушение на правото на Съюза и към тези във връзка с нарушение на вътрешното право със сходни предмет и основание (решение от 10 февруари 2022 г., Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Давностен срок),
C‑219/20
,
EU:C:2022:89
, т.
и цитираната съдебна практика), този принцип е приложим само когато лицето, което е задържано на основание на европейска заповед за арест, е предадено на съдебните органи на тази държава членка. Именно към този момент в съответствие с този принцип това лице трябва да има — що се отнася до процесуалните правила, които не са предвидени в правото на Съюза — същите процесуални права като тези, които има лицето, задържано в посочената държава членка единствено по силата на националното право, тъй като положенията им към въпросния момент са сходни.
В изпратената на Съда преписка обаче няма нищо, което да сочи, че при предаването му на съдебните органи на издаващата държава членка задържаното лице ще бъде третирано по-неблагоприятно от лице, което е задържано в тази държава единствено по силата на нейното национално право.
Накрая, както посочва Комисията, това, че за разлика от процедурите по екстрадиция предвидената в Рамково решение 2002/584 процедура не изисква изпращането на националния акт, на който се основава европейската заповед за арест, не само не е в разрез с принципа на взаимно доверие, а е израз на този принцип.
Всъщност Съдът многократно е припомнял, че целта на Рамково решение 2002/584 е чрез въвеждането на опростена и ефикасна система за предаване на осъдени или заподозрени в нарушаване на наказателния закон лица да улесни и ускори съдебното сътрудничество, за да допринесе за осъществяването на целта на Европейския съюз да се превърне в пространство на свобода, сигурност и правосъдие въз основа на високата степен на доверие, която трябва да съществува между държавите членки (решение от 22 февруари 2022 г., Openbaar Ministerie (Съд, създаден със закон в издаващата държава членка),
C‑562/21 PPU и C‑563/21 PPU
,
EU:C:2022:100
, т.
и цитираната съдебна практика).
С оглед на изложените по-горе съображения на първия въпрос следва да се отговори, че членове 6 и 47 от Хартата, правото на свободно движение и пребиваване, както и принципите на равностойност и на взаимно доверие трябва да се тълкуват в смисъл, че съдебният орган, издаващ европейска заповед за арест на основание Рамково решение 2002/584, няма никакво задължение да изпрати на лицето, спрямо което издава тази заповед за арест, националния акт за задържането му и информацията относно възможностите за обжалване на този акт, докато това лице се намира в изпълняващата заповедта за арест държава членка и не е предадено на компетентните органи на издалата тази заповед държава членка.
По втория въпрос
С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали принципът на предимство на правото на Съюза трябва да се тълкува в смисъл, че за да се гарантира съответствието с Рамково решение 2002/584, той задължава издаващия съдебен орган, от една страна, преди лицето, спрямо което е издадена европейската заповед за арест, да бъде предадено на съдебните органи на издаващата държава членка, да не му изпраща националния акт за задържането му и информацията относно възможностите за обжалване на този акт, макар националното право на този орган да го задължава да направи това, и от друга страна, когато въпреки липсата на такава информация лицето обжалва националния акт за задържането си, да се произнесе по обжалването на този акт едва след предаването на лицето.
Като начало следва да се отбележи, че във втората си част вторият въпрос е хипотетичен. В тази си част вторият въпрос се основава на хипотезата, че преди да бъде предадено, лицето, за което е издадена заповед за арест и което е задържано в изпълняващата тази заповед държава членка, обжалва в издаващата държава членка националния акт за задържане, въз основа на който е издадена европейската заповед за арест.
С оглед на гарантирането на основните права на това лице — което може да даде повод на съдебния орган да реши да издаде европейска заповед за арест — наистина е важно този орган да разполага с възможността да сезира Съда с преюдициално запитване, но все пак тази възможност е обвързана от условието търсеният от запитващата юрисдикция отговор да е нужен, за да може тя да издаде нова европейска заповед за арест по отношение на обвиняемия в съответствие с Рамково решение 2002/584 (вж. в този смисъл решение от 28 януари 2021 г., Специализирана прокуратура (Декларация за правата),
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
, т.
и
), а това не е така, що се отнася до евентуалния отговор на втората част на втория въпрос. Следователно в тази си част вторият въпрос е недопустим.
Що се отнася до първата част на този въпрос, на първо място следва да се провери дали Рамково решение 2002/584 допуска съгласно националното право преди лицето, спрямо което е издадена европейска заповед за арест, да бъде предадено на компетентните органи на издаващата държава членка, издаващият съдебен орган да е длъжен да му изпрати националния акт за неговото задържане и информацията относно възможностите за обжалване на този акт.
Както бе припомнено в точка 64 от настоящото решение, съгласно член 1, параграф 1 от Рамково решение 2002/584 целта на механизма на европейската заповед за арест е да бъде възможно задържането и предаването на издирвано лице, така че — с оглед на целта, преследвана с това рамково решение — извършеното престъпление да не остане ненаказано и това лице да бъде преследвано или да изтърпи наложеното му наказание лишаване от свобода.
В това отношение Рамково решение 2002/584 установява опростена и по-ефикасна процедура между съдебните органи за предаване на осъдени или заподозрени в нарушаване на наказателния закон лица, която дава възможност, както следва от съображение 5 от това рамково решение, за премахване на сложността и евентуалното забавяне, присъщи на съществуващата преди приемането му процедура по екстрадиция (решение от 23 януари 2018 г., Piotrowski,
C‑367/16
,
EU:C:2018:27
, т.
).
Така, за да се опрости и ускори процедурата за предаване при спазване на сроковете по член 17 от Рамково решение 2002/584, в приложението към него е предвиден специален формуляр, който издаващите съдебни органи трябва да попълват с посочване на конкретно изискваната информация. Въпросната информация, която е посочена в член 8 от това рамково решение, е предназначена да осигури минималните формални данни, необходими на изпълняващите съдебни органи, за да могат бързо да се произнесат по европейската заповед за арест, като вземат незабавно решение относно предаването (вж. в този смисъл решение от 23 януари 2018 г., Piotrowski,
C‑367/16
,
EU:C:2018:27
, т.
и
).
Като се има предвид, че съгласно член 17, параграф 1 от посоченото рамково решение европейската заповед за арест трябва да бъде разгледана и изпълнена незабавно, преценката на правото на издаващата държава членка, която изпълняващият съдебен орган следва да извърши при прилагането на член 2, параграф 2 от същото рамково решение, трябва задължително да бъде бърза и следователно да се извърши въз основа на информацията, съдържаща се в самата европейска заповед за арест (решение от 3 март 2020 г., X (Европейска заповед за арест — Двойна наказуемост),
C‑717/18
,
EU:C:2020:142
, т.
).
Търсените с Рамково решение 2002/584 бързина и опростяване на процедурата за предаване между държавите членки обаче биха били застрашени, ако преди лицето, спрямо което е издадена европейската заповед за арест, да бъде предадено на компетентните органи на издаващата държава членка, издаващият съдебен орган е длъжен да изпрати на това лице националния акт за задържането му и информацията относно възможностите за обжалване на този акт. Всъщност изпращането на тази информация и на този акт може да възпрепятства прилагането от изпълняващия съдебен орган на въведената с посоченото рамково решение опростена система за предаване на обвиняемия, тъй като този орган би бил длъжен, за да гарантира правилно прилагане на националните процесуални норми на издаващата държава членка, да се увери, че обвиняемият действително е получил въпросната информация.
В посочената в предходната точка хипотеза процедурата по предаване би могла да се окаже чувствително усложнена и значително по-продължителна, с риск да се застраши припомнената в точки 64 и 74 от настоящото решение цел на Рамково решение 2002/584 да не се допусне безнаказаност на лицето, чието предаване се иска.
Ето защо следва да се приеме, че Рамково решение 2002/584 не допуска преди лицето, спрямо което е издадена европейската заповед за арест, да бъде предадено на компетентните органи на издаващата държава членка, издаващият съдебен орган да е длъжен съгласно националното право да изпрати на това лице акта за задържането му и информацията относно възможностите за обжалване на този акт.
С оглед на тази констатация следва, на второ място, да се припомни, че принципът на предимство на правото на Съюза утвърждава върховенството на правото на Съюза над правото на държавите членки и съответно задължава всички институции на държавите членки да осигурят пълното действие на различните норми на Съюза, като правото на държавите членки не може да накърнява признатото действие на тези различни норми на територията на посочените държави (решение от 24 юни 2019 г., Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, т.
и
).
Макар съгласно самия Договор за ЕС Рамково решение 2002/584 да няма директен ефект, обвързващият му характер поражда в тежест на националните органи задължение за съответстващо тълкуване на вътрешното им право, считано от датата на изтичане на срока за транспониране на това рамково решение (вж. в този смисъл решение от 24 юни 2019 г., Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, т.
и
).
Въпреки че не може да служи като основа за тълкуване contra legem на вътрешното право на държава членка, принципът за съответстващо тълкуване все пак изиска да се вземе предвид цялото това вътрешно право и да се приложат признатите от последното тълкувателни методи, за да се гарантира пълната ефективност на съответното рамково решение и да се достигне до разрешение, съответстващо на преследваната с това рамково решение цел (вж. в този смисъл решение от 24 юни 2019 г., Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, т.
и
).
С оглед на изложените по-горе съображения на втория въпрос следва да се отговори, че принципът на предимство на правото на Съюза трябва да се тълкува в смисъл, че задължава издаващия съдебен орган да направи, доколкото е възможно, съответстващо тълкуване на националното си право, така че да гарантира резултат, съвместим с целта на Рамково решение 2002/584, което не допуска, преди лицето, спрямо което е издадена европейска заповед за арест, да бъде предадено на съдебните органи на издаващата държава членка, издаващият съдебен орган да е длъжен съгласно националното право да изпрати на това лице националния акт за задържане и информацията относно възможностите за обжалване на този акт.
По третия въпрос
Предвид отговора на втория въпрос не е необходимо да се отговаря на третия.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:

1)
Членове 6 и 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз, правото на свободно движение и пребиваване, както и принципите на равностойност и на взаимно доверие трябва да се тълкуват в смисъл, че съдебният орган, издаващ европейска заповед за арест на основание Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки, изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г., няма никакво задължение да изпрати на лицето, спрямо което издава тази заповед за арест, националния акт за задържането му и информацията относно възможностите за обжалване на този акт, докато това лице се намира в изпълняващата заповедта за арест държава членка и не е предадено на компетентните органи на издалата тази заповед държава членка.

2)
Принципът на предимство на правото на Съюза трябва да се тълкува в смисъл, че задължава издаващия съдебен орган да направи, доколкото е възможно, съответстващо тълкуване на националното си право, така че да гарантира резултат, съвместим с целта на Рамково решение 2002/584, изменено с Рамково решение 2009/299, което не допуска, преди лицето, спрямо което е издадена европейска заповед за арест, да бъде предадено на съдебните органи на издаващата държава членка, издаващият съдебен орган да е длъжен съгласно националното право да изпрати на това лице националния акт за задържане и информацията относно възможностите за обжалване на този акт.

Lycourgos
Rodin
Bonichot
Rossi
Spineanu-Matei
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 30 юни 2022 година.
Секретар
A. Calot Escobar
Председател на четвърти състав
C. Lycourgos
(
*1
)	Език на производството: български.