CELEX: 62018CJ0002
Eelotsusetaotlus
Ühine põllumajanduspoliitika
Ühine turukorraldus
Piim ja piimatooted
Määrus (EL) nr 1308/2013
Artikli 148 lõige 4
Toorpiima tarneleping
Vabalt kokkulepitavad hinnad
Võitlemine ebaausate kaubandustavade vastu
Keeld maksta teatavasse toorpiima päevase müügimahu alusel määratud rühma kuuluvale toorpiimatootjale teistsugust hinda ja langetada põhjendamatult hinda

Eelotsusetaotlus puudutab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määruse (EL) nr 1308/2013, millega kehtestatakse põllumajandustoodete ühine turukorraldus ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 922/72, (EMÜ) nr 234/79, (EÜ) nr 1037/2001 ja (EÜ) nr 1234/2007 (
ELT 2013, L 347, lk 671
), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2017. aasta määrusega (EL) 2017/2393 (
ELT 2017, L 350, lk 15
) (edaspidi „määrus nr 1308/2013“), artikli 148 lõike 4 tõlgendamist.
Taotlus on esitatud seoses Leedu Vabariigi 25. juuni 2015. aasta seaduse nr XII-1907, millega keelatakse ebaaus kaubandustava toorpiima ostmisel ja müügil ning piimatoodete turustamisel (Lietuvos Respublikos Ūkio subjektų, perkančių-parduodančių žalią pieną ir prekiaujančių pieno gaminiais, nesąžiningų veiksmų draudimo įstatymas Nr. XII-1907 (
TAR
2015, nr 2015-11209), mida on muudetud 22. detsembri 2015. aasta seadusega (
TAR
2015, nr 2015-20903) (edaspidi „ebaausate tavade keelu seadus“), eelkõige selle artiklite 3 ja 5 põhiseaduslikkuse kontrolli menetlusega, mis on algatatud Lietuvos Respublikos Seimo narių Grupė (rühm Leedu Vabariigi parlamendi liikmeid) taotluse alusel.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Määruse nr 1308/2013 põhjendustes 127, 128 ja 138 on märgitud:
„(127)
Selliseid lepinguid käsitlevate liidu õigusaktide puudumisel võivad liikmesriigid otsustada teha siseriikliku lepinguõiguse raames selliste lepingute kasutamise kohustuslikuks tingimusel, et järgitakse liidu õigust ning tagatakse siseturu ja ühise turukorralduse nõuetekohane toimimine. Arvestades lepinguõiguse valdkonnas valitseva olukorra ebaühtlust liidus, peaks selliste otsuste tegemine jääma subsidiaarsuse huvides liikmesriikide pädevusse. Siiski tuleks lepingute asjakohaste miinimumnõuete ning siseturu ja ühise turukorralduse nõuetekohase toimimise tagamiseks piima- ja piimatootesektoris liidu tasandil kehtestada lepingute kasutamise põhitingimused. Kõik sellised põhitingimused peaksid olema lepinguosaliste vahel vabalt kokkulepitavad. Kuna mõne piimaühistu põhikiri võib sarnase mõjuga punkti juba sisaldada, tuleks lihtsuse huvides teha neile erand lepingute sõlmimise nõudest. Sellise lepingutel põhineva süsteemi tulemuslikkuse suurendamiseks peaksid liikmesriigid otsustama, kas nad peaksid seda kohaldama ka vahendajate suhtes, kes koguvad põllumajandustootjatelt piima ja viivad selle töötlejatele.
(128)
Tootmise elujõulise arengu ja sellest tuleneva piimatootjatele rahuldava elatustaseme tagamiseks tuleks parandada nende läbirääkimispositsiooni töötlejatega, mille tulemusel jaguneks lisandväärtus tarneahelas ühtlasemalt. Kõnealuste [ühise põllumajanduspoliitika] eesmärkide saavutamiseks tuleks ELi toimimise lepingu artikli 42 ja artikli 43 lõike 2 kohaselt võtta vastu säte, mis võimaldaks piimatootjatest koosnevatel tootjaorganisatsioonidel või nende liitudel pidada oma liikmete toorpiima toodangu või selle osa suhtes piimatöötlejaga ühiselt läbirääkimisi lepingutingimuste, sealhulgas hinna üle. Piimaturul tõhusa konkurentsi säilitamiseks tuleks selle võimaluse suhtes kohaldada asjakohaseid koguselisi piirnorme. Et mitte kahjustada ühistute tõhusat toimimist ning selguse huvides tuleks täpsustada, et kui põllumajandustootja kuulumisega ühistusse kaasnevad kohustused selle tootja kas osa või kogu piimatoodangu kohta, kohustades teda tarnima toorpiima ühistu põhikirjas või sellel põhinevates eeskirjades või otsustes kehtestatud tingimustel, siis ei toimu nende tingimuste üle läbirääkimisi tootjaorganisatsiooni kaudu.
[…]
(138)
Kuigi kirjalike lepingute kasutamist piimasektoris reguleerivad eraldi sätted, võib selliste lepingute kasutamine aidata suurendada ka muude sektorite tootjate vastutust ning tõsta nende teadlikkust vajadusest võtta rohkem arvesse turusignaale, parandada hindade ülekandumist ja kohandada pakkumist nõudlusega, ning aidata ära hoida teatavaid ebaõiglaseid kaubandustavasid. Selliseid lepinguid käsitlevate liidu õigusaktide puudumisel võivad liikmesriigid otsustada teha siseriikliku lepinguõiguse raames selliste lepingute kasutamise kohustuslikuks tingimusel, et järgitakse liidu õigust ning tagatakse siseturu ja ühise turukorralduse nõuetekohane toimimine.“
Määruse artiklis 1 „Reguleerimisala“ on sätestatud:
„1.   Käesoleva määrusega kehtestatakse põllumajandustoodete ühine turukorraldus, st kõikidele asutamislepingu I lisas loetletud toodetele […].
2.   Lõikes 1 piiritletud põllumajandustooted jagatakse järgmisteks I lisa asjakohastes osades loetletud sektoriteks:
[…]
p)
piim ja piimatooted, XVI osa;
[…]“.
Määruse artiklis 148 „Lepingulised suhted piima- ja piimatootesektoris“ on sätestatud:
„1.   Kui liikmesriik otsustab, et iga oma territooriumil toimuva toorpiima tarne kohta põllumajandustootjalt toorpiima töötlejale tuleb sõlmida poolte vahel kirjalik leping ja/või et esmaostjad peavad tegema kirjaliku pakkumuse lepingu sõlmimiseks toorpiima tarnimiseks põllumajandustootjalt, peab selline leping ja/või lepingu pakkumus vastama lõikes 2 sätestatud tingimustele.
Kui liikmesriik otsustab, et toorpiima tarne kohta põllumajandustootjalt toorpiima töötlejale tuleb poolte vahel sõlmida kirjalik leping, määrab ta kindlaks ka selle, millise tarne etapi või etappide kohta tuleb kirjalik leping sõlmida, kui piima tarnitakse ühe või mitme koguja kaudu.
Käesoleva artikli kohaldamisel tähendab mõiste „koguja” ettevõtjat, kes transpordib toorpiima põllumajandustootjalt või teiselt kogujalt toorpiima töötlejale või teisele kogujale, kusjuures toorpiima omandiõigus antakse iga kord üle..
[…]
2.   Lõi[kes] 1 osutatud leping ja/või lepingu pakkumus:
a)
sõlmitakse või tehakse enne tarnimist;
b)
on kirjalik ning
c)
hõlmab eelkõige järgmist:
i)
tarne eest makstav hind:
–
mis ei muutu ja mis sätestatakse lepingus ja/või
–
mida arvutatakse, ühendades lepingus sätestatud erinevad tegurid, mis võivad hõlmata turutingimuste muutumist kajastavaid turunäitajaid, tarnitavaid koguseid ning tarnitava toorpiima kvaliteedi või koostise muutumist;
ii)
toorpiima kogus, mida võidakse tarnida ja/või tarnitakse ja selliste tarnete ajakava;
iii)
lepingu kestus, mis võib olla määratletud kas kindla tähtajaga või olla tähtajatu koos lepingu lõpetamist käsitlevate sätetega;
iv)
üksikasjad maksetähtaegade ja maksekorra kohta;
v)
toorpiima kogumise või kohaletoimetamise kord ning
vi)
vääramatu jõu puhul kohaldatavad eeskirjad.
[…]
4.   Põllumajandustootjate, kogujate või toorpiima töötlejate sõlmitud toorpiima tarnimist käsitlevate lepingute kõik punktid, sealhulgas lõike 2 punktis c sätestatu, on poolte vahel vabalt kokkulepitavad.
Olenemata esimesest lõigust kohaldatakse ühte või mitut järgmist võimalust:
a)
kui liikmesriik otsustab teha toorpiima tarnimiseks kirjaliku lepingu sõlmimise kohustuslikuks vastavalt lõikele 1, võib ta kehtestada:
i)
poolte kohustuse leppida omavahelises suhtes kokku teatava tarnitava koguse ja nimetatud tarne eest makstava hinna;
ii)
lepingu miinimumkestuse, mida kohaldatakse üksnes põllumajandustootja ja toorpiima esmaostja vaheliste kirjalike lepingute puhul; selline miinimumkestus on vähemalt kuus kuud ja see ei tohi takistada siseturu nõuetekohast toimimist;
b)
kui liikmesriik otsustab, et toorpiima esmaostja peab tegema lõike 1 kohaselt põllumajandustootjale kirjaliku lepingu pakkumuse, võib ta sätestada, et pakkumus peab sisaldama lepingu miinimumkestust, mis on sätestatud sel eesmärgil siseriiklikus õiguses; selline miinimumkestus on vähemalt kuus kuud ja see ei tohi takistada siseturu nõuetekohast toimimist.
Teise lõigu kohaldamine ei piira põllumajandustootja õigust keelduda sellisest miinimumkestusest, juhul kui ta teeb seda kirjalikult. Sel puhul on pooltel õigus pidada läbirääkimisi kõigi lepingu aspektide üle, mis hõlmavad ka lõike 2 punktis c osutatut.
[…]“.
Määruse nr 1308/2013 artiklis 149 „Läbirääkimised lepingute sõlmimiseks piima- ja piimatootesektoris“ on sätestatud:
„1.   Artikli 161 lõike 1 kohaselt tunnustatud piima- ja piimatootesektori tootjaorganisatsioon võib pidada tema liikmeks olevate põllumajandustootjate nimel kogu või osa nende ühistoodangu osas läbirääkimisi lepingute üle, mis käsitlevad toorpiima tarnimist põllumajandustootjalt toorpiima töötlejale või artikli 148 lõike 1 kolmanda lõigu tähenduses kogujale.
2.   Tootjaorganisatsioon võib pidada läbirääkimisi:
a)
olenemata sellest, kas toorpiima omandiõigus antakse põllumajandustootjalt tootjaorganisatsioonile või mitte;
b)
olenemata sellest, kas kokkulepitud hind on mõne või kõikide põllumajandustootjatest liikmete ühise toodangu jaoks sama või mitte;
[…]“.
Määruse artikli 152 „Tootjaorganisatsioonid“ on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid võivad taotluse korral tunnustada tootjaorganisatsioone, mis:
a)
koosnevad ühe artikli 1 lõikes 2 loetletud teatava sektori tootjatest ning mida kõnealused tootjad kontrollivad kooskõlas artikli 153 lõike 2 punktiga c;
[…]“.
Määruse 2017/2393 põhjenduses 50 on kirjas:
„Lepingute kasutamine piima- ja piimatootesektoris võib aidata tugevdada ettevõtjate vastutust ja tõsta nende teadlikkust vajadusest võtta paremini arvesse turusignaale, parandada hindade ülekandumist ja kohandada pakkumist nõudlusega, ning aidata ära hoida teatavaid ebaausaid kaubandustavasid. Piima- ja piimatootesektoris ning samuti muudes sektorites selliste lepingute kasutamise soodustamiseks peaks tootjatel, tootjaorganisatsioonidel ja tootjaorganisatsioonide liitudel olema õigus nõuda kirjalikku lepingut, isegi kui asjaomane liikmesriik ei ole teinud selliste lepingute kasutamist kohustuslikuks.“
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. märtsi 2012. aasta määruse (EL) nr 261/2012, millega muudetakse nõukogu määrust (EÜ) nr 1234/2007 seoses lepinguliste suhetega piima- ja piimatootesektoris (
ELT 2012, L 94, lk 38
) (nimetatud määrus tunnistati kehtetuks määrusega nr 1308/2013), põhjenduses 8 oli märgitud:
„Enne tarnimist sõlmitud kirjalike tüüplepingute kasutamine, kus on sätestatud peamised tingimused, ei ole levinud. Sellised lepingud võivad siiski aidata tõsta piimaahelas osalejate vastutust ning tõsta teadlikkust, mis väljendub suuremas arvestamises turusignaalidega, hindade ülekandumise parandamises ja pakkumise kohandamises nõudlusega, ning võivad aidata ära hoida teatavaid ebaõiglasi kaubandustavasid.“
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. aprilli 2019. aasta direktiivi (EL) 2019/633 põllumajandus- ja toidukaupade tarneahelas osalevate ettevõtjate suhete kohta (
ELT 2019, L 111, lk 59
) artikli 13 „Ülevõtmine“ lõikes 1 on sätestatud:
„Liikmesriigid võtavad vastu ja avaldavad käesoleva direktiivi järgimiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid hiljemalt 1. maiks 2021. Liikmesriigid edastavad kõnealuste normide teksti viivitamata komisjonile.
Nad hakkavad kõnealuseid norme kohaldama hiljemalt 1. novembril 2021.
[…]“.
Direktiivi artiklis 14 on sätestatud:
„Käesolev direktiiv jõustub viiendal päeval pärast selle avaldamist
Euroopa Liidu Teatajas
.“
Leedu õigus
Leedu Vabariigi põhiseaduse (Lietuvos Respublikos Konstitucija) artikli 46 esimeses lõigus on sätestatud, et Leedu majandus põhineb õigusel eraomandile, isikliku majandustegevuse vabadusel ja ettevõtlusvabadusel.
Ebaausate tavade keelu seaduse artikli 2 lõike 5 kohaselt on toorpiima müüjad liigitatud kümnesse rühma vastavalt loodusliku rasvasisaldusega toorpiima müügimahule päevas (kilogrammides). Esimesse rühma kuulub kogus kuni 100 kg k.a, teise rühma kuulub kogus rohkem kui 100 kg ja kuni 200 kg k.a, kolmandasse rühma kuulub kogus rohkem kui 200 kg ja kuni 300 kg k.a, neljandasse rühma kuulub kogus rohkem kui 300 kg ja kuni 500 kg k.a, viiendasse rühma kuulub kogus rohkem kui 500 kg ja kuni 1000 kg k.a, kuuendasse rühma kuulub kogus rohkem kui 1000 kg ja kuni 2000 kg k.a, seitsmendasse rühma kuulub kogus rohkem kui 2000 kg ja kuni 4000 kg k.a, kaheksandasse rühma kuulub kogus rohkem kui 4000 kg ja kuni 10000 kg k.a, üheksandasse rühma kuulub kogus rohkem kui 10000 kg ja kuni 20000 kg k.a, kümnendasse rühma kuulub kogus rohkem kui 20000 kg.
Seaduse artikli 2 lõike 7 kohaselt on toorpiima ostuhind toorpiima ostja ja toorpiima müüja vahel kokku lepitud rahasumma, mis makstakse põllumajandusministri dekreediga kehtestatud toorpiima koostise baasnäitajatele vastava toorpiima eest ilma juurdearvutuste, lisatasude ja mahaarvutusteta.
Nimetatud seaduse artikli 3 „Ebaausate kaubandustavade keeld“ lõikes 3 on ette nähtud:
„Keelatud on toorpiima ostja järgmised ebaausad kaubandustavad:
1)
määrata Leedu põllumajandusministri dekreediga kehtestatud kvaliteedinõuetele vastava toorpiima ostmisel toorpiima müügilepingutes ühte ja samasse toorpiima müüjate rühma kuuluvatele müüjatele erinevaid toorpiima ostuhindu, kui toorpiim tarnitakse ostjani samal viisil (toimetamine toorpiima ostupunkti, ostmine otse põllumajandusettevõttest, tarnimine otse toorpiima töötlevale äriühingule), välja arvatud juhul kui toorpiima ostetakse toorpiima müüjatelt, kes müüvad enda toodetud toorpiima ja kuuluvad piimatootjate organisatsiooni, mida on tunnustatud vastavalt Leedu põllumajandusministri dekreediga kehtestatud nõuetele; viimati nimetatud juhul ei tohi toorpiima ostuhind olla madalam hinnast, mis määrataks asjaomasele toorpiima müüjate rühmale.
[…]
3)
põhjendamatult alandada toorpiima ostuhinda.“
Sama seaduse artiklis 5 „Kohustus põhjendada toorpiima ostuhinna alandamist“ on sätestatud:
„1.   Kui toorpiima ostja alandab toorpiima müügilepingus määratud toorpiima ostuhinda rohkem kui 3% võrra, peab ta hinna alandamist põhjendama turu reguleerimise ametile.
2.   Olles viie tööpäeva jooksul läbi vaadanud toorpiima müüja esitatud põhjendused toorpiima ostuhinna alandamise kohta, millele on viidatud käesoleva artikli lõikes 1, teeb turu reguleerimise amet kolme tööpäeva jooksul vastavalt põllumajandusministri dekreediga kinnitatud korrale otsuse, kas toorpiima hinna alandamine rohkem kui 3% võrra oli põhjendatud.
3.   Kui turu reguleerimise amet teeb käesoleva artikli lõike 2 kohaselt otsuse, et toorpiima hinna alandamine rohkem kui 3% võrra ei ole põhjendatud, keelatakse asjaomasel toorpiima ostjal alandada toorpiima müügilepingus määratud toorpiima ostuhinda.“
Põhimenetlus ja eelotsuse küsimused
Rühm Leedu Vabariigi parlamendi liikmeid esitas 28. juunil 2016 Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismasele (Leedu Vabariigi konstitutsioonikohus) taotluse kontrollida muu hulgas seda, kas ebaausate tavade keelu seaduse artiklid 3 ja 5 on kooskõlas Leedu põhiseaduse artikli 46 esimese lõiguga.
Nimetatud rühm põhjendas oma taotlust sellega, et seadus piirab toorpiima müügilepingu poolte õigust määrata toorpiima müügilepingus kindlaks lepingu põhitingimused, nagu hind ja kogus, ning seetõttu ei taga see eelnimetatud artikli 46 esimeses lõigus sätestatud lepinguvabadust.
Leedu parlament väitis omalt poolt, et nimetatud vabadus ei ole absoluutne ning see võib olla piiratud nii üldise huvi kaitseks kui ka õigluse ja õiguse tagamiseks. Parlament väitis, et Leedus on ühelt poolt toorpiimatootjate ja teiselt poolt töötlejate või ostjate vahel läbirääkimispositsioon viimaste kasuks tasakaalust väljas ning ebaausate tavade keelu seaduse artiklites 3 ja 5 sätestatud imperatiivsete normide eesmärk on kaitsta nõrgemaks peetava lepingupoole, s.o toorpiimatootjate õigusi ja seaduslikke huve.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtule esitasid oma seisukohad ka Lietuvos Respublikos teisingumo ministerijos (Leedu Vabariigi justiitsministeeriumi Euroopa õiguse osakond) ja Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba (Leedu Vabariigi konkurentsiamet), väites omalt poolt, et kõnealuse seaduse artiklitega 3 ja 5 rikutakse määruse nr 1308/2013 artikli 148 lõikes 4 sätestatud läbirääkimisvabaduse põhimõtet, eelkõige toorpiima hinna kindlaksmääramisel.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et kuna siseturg ja põllumajandus kuuluvad liidu ja liikmesriikide jagatud pädevusse, tuleb tõlgendada neid valdkondi käsitlevaid riigisiseseid õigusnorme, sealhulgas Leedu põhiseadust ja selle artikli 46 esimest lõiku kooskõlas vastavaid valdkondi reguleerivate liidu õigusnormidega. Seetõttu palub ta tõlgendada määruse nr 1308/2013 artikli 148 lõiget 4 selle tuvastamiseks, kas ebaausate tavade keelu seaduse artikli 3 lõike 3 punktid 1 ja 3 ning artikkel 5 on põhiseaduse artikli 46 esimese lõiguga kooskõlas.
Siinkohal täpsustab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Leedu õigusnormide kohaselt peavad ettevõtjad toorpiima ostmiseks sõlmima kirjaliku lepingu. Nimetatud kohus lisab, et ebaausate tavade keelu seaduse eelnõu seletuskirja kohaselt on seaduse eesmärk esiteks tagada tasakaal piima ostjate ja müüjate õiguspäraste huvide vahel ja teiseks piirata piima töötlejate turuvõimu kasutamist ning ebaausat kasu, mida piimatooteid müüvad ettevõtjad saavad piimatoodete hulgihinna alandamisest.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib samuti, et tema valduses olevast toimikust nähtuvalt on piimandus üks suurimaid ja arenenumaid põllumajandustoodangu sektoreid Leedus ning see annab ligikaudu 2% riigi sisemajanduse kogutoodangust. Samas on tootjate läbirääkimispositsioon nende väiksuse tõttu võrreldes töötlejatega väga piiratud. Ta täpsustab siinkohal, et 2015. aasta andmete põhjal on 74% kõikidest Leedu toorpiimatootjatest sellised, kellel on 1–5 lehma, samas kui kuus äriühingut töötlevad 97% neilt pärit piimast. Lisaks on nende tootjate vaheline koostöö traditsiooniliselt vähe arenenud, vaatamata pingutustele, mis on selle edendamiseks tehtud, ja ainult 15% nende hulgast teevad tegelikult koostööd, samas kui nendelt pärineb kõigest 18% Leedus ostetavast toorpiimast. Leedus ei ole ühtegi määruse nr 1308/2013 artikli 152 ja järgmiste artiklite kohaselt tunnustatud toorpiimatootjate organisatsiooni. Leedus on toorpiima keskmine ostuhind üks madalamaid kogu Euroopa Liidus.
Lisaks märgib nimetatud kohus, et enne ebaausate tavade keelu seaduse vastuvõtmist ostjad lihtsalt teatasid, millise hinnaga nad toorpiima kokku ostavad, ilma et hinnas oleks eelnevalt läbi räägitud.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et määruse nr 1308/2013 artiklis 148 ei ole sõnaselgelt ette nähtud liikmesriikide suhtes, kes otsustavad sätestada nende territooriumil toorpiima tarnimise kirjalike lepingute kasutamise kohustuse, õigust piirata riigisiseses õigusega läbirääkimisvabaduse põhimõtet. Siiski tekib tal küsimus, kas seda põhimõtet ei ole võimalik piirata selleks, et parandada piimaturusektori põllumajandustootjate läbirääkimispositsiooni ja takistada ebaausaid kaubandustavasid, võttes arvesse selliseid asjaolusid nagu piima- ja piimatoodesektori struktuurilised iseärasused, tootjaorganisatsioonide puudumine või piimaturu areng.
Neil asjaoludel otsustas Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas (Leedu Vabariigi konstitutsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas määruse nr 1308/2013 artikli 148 lõiget 4 saab tõlgendada nii, et toorpiimatootjate läbirääkimispositsiooni parandamiseks ja ebaausate kaubandustavade ohjeldamiseks, ning võttes arvesse teatavaid liikmesriigi piima- ja piimatootesektori struktuurilisi iseärasusi ning muutusi piimaturul, ei keela see määrus kehtestada riigisiseseid õigusnorme, mis piiravad lepingupoolte vabadust toorpiima ostuhinna läbirääkimisel selles mõttes, et toorpiima ostjal on keelatud maksta ühte ja samasse müüdava piima koguse põhjal määratud rühma kuuluvatele toorpiima müüjatele, kes ei kuulu tunnustatud piimatootjate organisatsiooni, sama kvaliteedi ja koostisega ning ühel ja samal viisil ostjani tarnitava toorpiima eest erinevaid hindu, mistõttu ei saa pooled kokku leppida teistsuguses toorpiima ostuhinnas mis tahes muude tegurite põhjal?
2.
Kas määruse nr 1308/2013 artikli 148 lõiget 4 saab tõlgendada nii, et toorpiimatootjate läbirääkimispositsiooni parandamiseks ja ebaausate kaubandustavade ohjeldamiseks, ning võttes arvesse teatavaid liikmesriigi piima- ja piimatootesektori struktuurilisi iseärasusi ning muutusi piimaturul, ei keela see määrus kehtestada riigisiseseid õigusnorme, mis piiravad lepingupoolte vabadust toorpiima ostuhinna läbirääkimisel selles mõttes, et toorpiima ostjal on keelatud põhjendamatult alandada toorpiima ostuhinda ning hinna alandamine rohkem kui 3% võrra on võimalik üksnes siis, kui riigi volitatud asutus loeb hinna alandamise põhjendatuks?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas määruse nr 1308/2013 artikli 148 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on ebaausate tavade keelu seaduse artikli 3 lõike 3 punkt 1, mis keelab toorpiima ostjatel maksta erinevat ostuhinda tootjatele, keda tuleb nii identse päevase toorpiima müügikoguse, koostise ja kvaliteedi kui ka tarneviisi alusel pidada samasse rühma kuuluvaks.
Kõigepealt tuleb märkida, et ühise põllumajanduspoliitika raames, mis on ELTL artikli 4 lõike 2 punkti d kohaselt valdkond, milles liit ja liikmesriigid oma pädevust jagavad, on liikmesriikidel seadusandlik võim ELTL artikli 2 lõike 2 alusel teostada oma pädevust niivõrd, kuivõrd liit ei ole enda oma teostanud (19. septembri 2013. aasta kohtuotsus Panellinios Syndesmos Viomichanion Metapoiisis Kapnou,
C‑373/11
,
EU:C:2013:567
, punkt
).
Lisaks ilmneb väljakujunenud kohtupraktikast, et teatud sektoris peavad liikmesriigid turu ühist korraldust kehtestava määruse olemasolul hoiduma mis tahes selliste meetmete võtmisest, mis võiksid seda eirata või kahjustada. Sätted, mis takistavad turu nõuetekohast toimimist, on sellise turu ühise korraldusega samuti vastuolus, isegi kui see korraldus kõnealust küsimust ammendavalt ei reguleeri (26. mai 2005. aasta kohtuotsus Kuipers,
C‑283/03
,
EU:C:2005:314
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellegipoolest ei takista põllumajandusturu ühise korralduse kehtestamine liikmesriikidel kohaldamast riigisiseseid eeskirju, millel on muu üldise huviga seotud eesmärk kui ühisel turukorraldusel, isegi kui need liikmesriigi eeskirjad võivad mõjutada ühisturu toimimist asjasse puutuvas sektoris (23. detsembri 2015. aasta kohtuotsus Scotch Whisky Association jt,
C‑333/14
,
EU:C:2015:845
, punkt
ning seal viidatud kohtupraktika).
Nagu nähtub määruse nr 1308/2013 artikli 1 lõike 2 punktist P, kehtestatakse selle määrusega Euroopa Liidu lepingu ja Euroopa Liidu toimimise lepingu I lisades loetletud kõigi põllumajandustoodete ühine turukorraldus, mis hõlmab piima ja piimatoodete sektorit.
Määruse artikli 148 lõikes 1 on ette nähtud, et kui liikmesriik otsustab, et iga toorpiima tarne kohta põllumajandustootjalt toorpiima töötlejale tuleb sõlmida poolte vahel kirjalik leping, peab selline leping vastama lõikes 2 sätestatud tingimustele. Nimetatud määruse artikli 148 lõike 2 punkti c kohaselt hõlmab leping eelkõige tarne eest makstavat hinda, mis ei muutu ja mis sätestatakse lepingus ja/või mida arvutatakse, ühendades lepingus sätestatud erinevad tegurid, mis võivad hõlmata turutingimuste muutumist kajastavaid turunäitajaid, tarnitavaid koguseid ning tarnitava toorpiima kvaliteedi või koostise muutumist, ning punkti ii kohaselt toorpiima kogust, mida võidakse tarnida ja/või tarnitakse.
Sama määruse artikli 148 lõike 4 esimeses lõigus on märgitud, et põllumajandustootjate, kogujate või toorpiima töötlejate sõlmitud toorpiima tarnelepingute kõik tingimused, sealhulgas lõike 2 punktis c sätestatu, on poolte vahel vabalt kokkulepitavad.
Määruse nr 1308/2013 artikli 148 lõike 4 teises lõigus on sätestatud, et liikmesriik võib kehtestada lepingupoolte suhtes kohustuse leppida kokku tarne kogustes ja makstavas hinnas sellise tarne eest ning võib näha ette lepingu miinimumkestuse, mida kohaldatakse ainult põllumajandustootja ja toorpiima esmaostja vahel sõlmitava kirjaliku lepingu suhtes.
Neist sätetest tuleneb, et määruse nr 1308/2013 artikli 148 lõike 4 esimeses lõigus on kehtestatud eeskiri, mille kohaselt on kõik toorpiima tarnelepingu tingimused, sh hind vabalt kokkulepitavad, nähes selle lõike 4 teises lõigus asjaomase eeskirja suhtes ette erandid.
Sellest tuleneb, et pooltel peab olema võimalus määrata toorpiima müügihind kindlaks nendevahelistel vabadel läbirääkimistel ning eelkõige pakkumise ja nõudluse vahekorra tulemusel kõnealusel turul.
Nagu Euroopa Kohus on märkinud, on hindade kindlaksmääramise mehhanismi puudumisel müügihinna vaba kujunemine vaba konkurentsi põhimõttel üks määruse nr 1308/2013 koostisosi ning väljendab kaupade vaba liikumise põhimõtet tõhusa konkurentsi tingimustes (vt selle kohta 23. detsembri 2015. aasta kohtuotsus Scotch Whisky Association jt,
C‑333/14
,
EU:C:2015:845
, punkt
).
Käesolevas asjas nähtub eelotsusetaotluses esitatud andmetest ja Leedu valitsuse seisukohtadest, et Leedu toorpiimaturul ei ole tõhusa konkurentsi tingimused ostjate ebaausate kaubandustavade tõttu täidetud, ostjate koondumise tase on aga kõrge, kuna kuus ettevõtjat töötlevad ümber 97% toorpiimast, mis pärineb enam kui 20000 väga väikeselt tootjalt. Enne ebaausate tavade keelu seaduse jõustumist piirdusid toorpiima ostjad tootjatele piima ostuhinna teavitamisega, ilma et oleks toimunud eelnevaid läbirääkimisi või et tootjatel oleks olnud muid võimalusi, kui nõustuda kehtestatud tingimustega. See surve Leedu toorpiimatootjatele ja nendevahelise koostöö vähene areng selgitavad asjaolu, miks toorpiima ostuhind Leedus on üks liidu madalamaid, ning piimatootmise sektorit ohustas pankrot. Nimetatud olukord, mida iseloomustab toorpiimatootjate ja töötlejate läbirääkimispositsioonide tasakaalustamatus, kannustas liikmesriigi seadusandjat võtma vastu kõnealust seadust, mille eesmärk on kaitsta nõrgema lepingupoole, st toorpiimatootjate õigusi ja huve, keelates ettevõtjatel kasutada ebaausaid kaubandustavasid ning nähes ette teatud hulga sellega seotud nõuded.
Leedu valitsus lisab, et nimetatud seadus võimaldab pooltel toorpiima ostuhinnas vabalt kokku leppida ning taastada tõhus konkurents sellel turul.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud selgituste kohaselt, mida kinnitab Leedu valitsus, näib sellega seoses, et ebaausate tavade keelu seaduse artikli 2 lõikes 7 on määratud toorpiima ostuhind kindlaks kui summa, mis on ostja ja müüja vahel kokku lepitud ja mis tasutakse põllumajandusministri määrusega kehtestatud toorpiima koostise baasnäitajatele vastava toorpiima eest.
Seega, kuigi see baashind määratakse kindlaks kõigi tootjate suhtes, kes kuuluvad samasse toorpiima päevase müügimahu alusel ebaausate tavade keelu seaduse artikli 3 lõike 3 punkti 1 ja artikli 2 lõike 5 kohaselt moodustatud rühma, arvutatakse makstav lõpphind vastavalt sellele, milline on juurdearvutus, lisatasu, mahaarvutus ja tarneviis, milles on vabalt ja individuaalselt selles staadiumis kokku lepitud.
Tuleb analüüsida, kas liit teostas toorpiima tarnelepingu poolte lepinguliste suhete, ning täpsemalt selle lepingu läbirääkimiste protsessi valdkonnas oma pädevust ammendavalt, kui ta võttis vastu määruse nr 1308/2013 ja eelkõige selle artikli 148.
Kõigepealt olgu märgitud, et määruse nr 1308/2013 artikli 148 lõike 1 sõnastusest, eelkõige väljendist „kui liikmesriik otsustab“, tuleneb, et iga toorpiima tarne kohta tuleb sõlmida poolte vahel kirjalik leping, et liikmesriigi otsus näha ette kirjaliku lepingu sõlmimise kohustus on lihtsalt sellele liikmesriigile antud võimalus. Seda tõlgendust kinnitab määruse põhjendus 127, mille kohaselt „võivad“ liikmesriigid otsustada muuta kirjalike tüüplepingute kasutamise kohustuslikuks ning „selliste otsuste tegemine [peaks] jääma […] liikmesriikide pädevusse“.
Sellest põhjendusest nähtuvalt „tuleks lepingute asjakohaste miinimumnõuete […] nõuetekohase toimimise tagamiseks piima- ja piimatootesektoris liidu tasandil kehtestada lepingute kasutamise põhitingimused“. Määruse artikliga 148 nähakse koostoimes selle põhjendusega ette kõnealuste lepingute suhtes kohaldatavad miinimumeeskirjad, mis ei keela liikmesriikidel näha ette teisi eeskirju, ja seda kinnitab kõnealuse artikli sõnastus, eelkõige selle artikli lõike 2 punktis c esitatud väljend leping „hõlmab eelkõige järgmist“.
Nendest asjaoludest nähtub, et kui liit võttis vastu määruse nr 1308/2013, ja eelkõige selle artikli 148, ei kasutanud ta oma pädevust toorpiima tarnelepingu poolte vaheliste lepinguliste suhete valdkonnas ammendavalt, mistõttu seda määrust ei saa tõlgendada nii, et see keelab liikmesriikidel võtta selles valdkonnas vastu põhimõtteliselt mis tahes meetmeid.
Mis puutub põhikohtuasjas kõne all olevatesse õigusnormidesse, siis nähtub eelotsusetaotlusest, et nende eesmärk on peamiselt võidelda toorpiimaostjate ebaausate kaubandustavade kasutamise vastu selle poole suhtes, keda peetakse kõige nõrgemaks, kelleks on piimatootjad. Täpsemalt on ebaausate tavade keelu seaduse eesmärk keelata toorpiima müümisel või ostmisel müüjatel ja ostjatel kasutada selliseid tavasid, kehtestada Leedus piimatoodete turustamisele teatavad nõuded ja näha ette selle seaduse sätete järgimise üle järelevalvet teostav asutus ning vastutus nende õigusnormide rikkumise korral.
Ebaausate tavade keelu seaduse eelnõu seletuskirjas on märgitud, et seaduse eesmärk on tagada tasakaal toorpiima ostjate ja müüjate õiguspäraste huvide vahel, piirata piima töötlevate ettevõtjate mõjuvõimu sellel turul ning ebaausat kasu, mida need ettevõtjad saavad piimatoodetega kauplemisel ostu hulgihinna alandamisest.
On tõsi, et kuigi määruse nr 1308/2013 põhjendusest 138 nähtuvalt reguleerivad kirjalike tüüplepingute kasutamist piimasektoris eraldi sätted, võib selliste lepingute kasutamine aidata suurendada ka muude sektorite ettevõtjate vastutust ning muu hulgas aidata ära hoida „teatavaid ebaõiglaseid kaubandustavasid“. Lisaks tuleb märkida, et määruse nr 261/2012 – millega kehtestati liidu õiguses säte, mis vastab määruse nr 1308/2013 artiklile 148 – põhjenduses 8 oli samamoodi märgitud, et need lepingud „võivad aidata ära hoida teatavaid ebaõiglasi kaubandustavasid“. See sõnastus on esitatud ka määruse 2017/2393 – millega muudeti määrust nr 1308/2013 varasemas redaktsioonis – põhjenduses 50, milles on märgitud, et lepingute kasutamine piima- ja piimatootesektoris võib muu hulgas aidata ära hoida „teatavaid ebaausaid kaubandustavasid“.
Siiski ei võimalda need viited teatavatele ebaausate tavadele tuvastada, et määrus nr 1308/2013 hõlmab põhikohtuasjas kõne all olevate õigusnormidega taotletavat eesmärki võidelda ebaausate kaubandustavade vastu, seda enam, et nendele tavadele ei ole nimetatud määruses tervikuna viidatud, neid ei ole reglementeeritud ega isegi mitte määratletud.
Lisaks, nagu nähtub määruse põhjendusest 128, on määruse eesmärk tagada tootmise elujõuline areng ja sellest tulenev piimatootjate rahuldav elatustase kooskõlas ühise põllumajanduspoliitika eesmärkidega, nagu need on kindlaks määratud ELTL artikli 39 lõikes 1. Määruse nr 1308/2013 artikli 148 tõlgendamine nii, et sellega keelatakse liikmesriikidel võtta mis tahes meetmeid piima- ja piimatoodete turul esinevate ebaausate kaubandustavade vastu võitlemiseks, läheks aga selle eesmärgiga vastuollu, samuti ka eesmärgiga tagada tõhusa konkurentsi säilitamine põllumajandustoodete turul, mis samuti kuulub ühise põllumajanduspoliitika eesmärkide hulka (vt selle kohta 19. septembri 2013. aasta kohtuotsus Panellinios Syndesmos Viomichanion Metapoiisis Kapnou,
C‑373/11
,
EU:C:2013:567
, punkt
).
Lisaks tuleb märkida, et piima- ja piimatoodete turu ühise korraldusega reguleeritud valdkonnas on liikmesriikide asutused põhimõtteliselt pädevad kohaldama liikmesriigi turul tugevas seisundis olevale piimatootmisühistule riigisisest konkurentsiõigust (vt selle kohta 9. septembri 2003. aasta kohtuotsus Milk Marque ja National Farmers’Union,
C‑137/00
,
EU:C:2003:429
, punkt
).
Hiljuti vastu võetud direktiiv 2019/633, mis jõustus selle artikli 14 alusel 30. aprillil 2019, annab tunnistust, et põhikohtuasjas kõne all olevate liikmesriigi sätete vastuvõtmisel ei ühtlustatud põllumajandustoodete ja toiduainete tarneahelas esinevate ebaausate kaubandustavade vastase võitluse valdkonda täielikult.
Seetõttu tuleb käesoleva kohtuotsuse punktis 30 viidatud kohtupraktikat arvestades asuda seisukohale, et liikmesriikidel oli täiendav pädevus võtta meetmeid ebaausate kaubandustavade vastu võitlemiseks, mille tagajärjel on hindade vabalt kokkuleppimise protsess piiratud, isegi kui need meetmed mõjutavad määruse nr 1308/2013 artiklist 148 tulenevat toorpiima tarne eest makstavas hinnas vabalt kokkuleppimise põhimõtet ja seega asjaomase sektori siseturu toimimist.
Direktiivi 2019/633 artikli 13 lõikes 1 on sätestatud, et liikmesriigid võtavad vastu ja avaldavad nimetatud direktiivi järgimiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid hiljemalt 1. maiks 2021 ning hakkavad kõnealuseid norme kohaldama hiljemalt 1. novembril 2021. Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus esitas oma eelotsusetaotluse enne kõnealuse direktiivi jõustumist, siis tuleb tõdeda, et Euroopa Kohtult ei ole küsitud selle kohta.
Tuleb siiski meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peavad liikmesriigid, kellele direktiiv on adresseeritud, direktiivi ülevõtmiseks ette nähtud tähtaja jooksul hoiduma kehtestamast õigusnorme, mis võivad direktiivis sätestatud eesmärgi saavutamise tõsiselt ohtu seada (18. detsembri 1997. aasta kohtuotsus Inter‑Environnement Wallonie,
C‑129/96
,
EU:C:1997:628
, punkt
; 22. novembri 2005. aasta kohtuotsus Mangold,
C‑144/04
,
EU:C:2005:709
, punkt
, ning 23. aprilli 2009. aasta kohtuotsus VTB-VAB ja Galatea,
C‑261/07 ja C‑299/07
,
EU:C:2009:244
, punkt
). Kuigi kõnealusel juhul võeti ebaausate tavade keelu seadus vastu enne direktiivi 2019/633 jõustumist, peavad liikmesriigi ametiasutused ja kohtud niipalju kui võimalik hoiduma tõlgendamast seda seadust viisil, mis võib pärast selle direktiivi ülevõtmistähtaja möödumist tõsiselt kahjustada direktiiviga järgitava eesmärgi saavutamist (vt selle kohta 27. oktoobri 2016. aasta kohtuotsus Milev,
C‑439/16 PPU
,
EU:C:2016:818
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Siinkohal olgu märgitud, et sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on osutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 53, peavad siiski olema nendega taotletud eesmärgi saavutamiseks sobivad ja need ei tohi minna kaugemale, kui on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik (vt analoogia alusel 11. juuni 2015. aasta kohtuotsus Berlington Hungary jt,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
, punkt
, ning 23. detsembri 2015. aasta kohtuotsus Scotch Whisky Association jt,
C‑333/14
,
EU:C:2015:845
, punkt
).
Nimetatud proportsionaalsuse kontroll tuleb läbi viia, võttes konkreetselt arvesse ühise põllumajanduspoliitika eesmärke ja ühise turukorralduse ladusat toimimist, mis eeldab seda, et kaalutakse omavahel neid eesmärke ja nimetatud õigusnormide eesmärki, milleks on ebaausa kaubandustava vastu võitlemine (vt selle kohta 23. detsembri 2015. aasta kohtuotsus Scotch Whisky Association jt,
C‑333/14
,
EU:C:2015:845
, punkt
).
Esiteks, mis puutub küsimusse, kas nimetatud õigusnormid on taotletava eesmärgi saavutamiseks sobivad, siis tuleb märkida, et ebaausate tavade keelu seaduse artikli 2 lõikes 5 jaotatakse toorpiimatootjad sõltuvalt müüdud toorpiima päevasest müügimahust kümnesse rühma, kusjuures see kogus on esimese rühma puhul alla 100 kg ja viimase puhul enam kui 20000 kg. Seaduse artikli 3 lõike 3 punkti 1 kohaselt on keelatud kvaliteedinõuetele vastava toorpiima ostjal kohaldada erinevat baashinda kui see, mida kohaldatakse samasse rühma kuuluvate tootjate suhtes, juhul kui tarneviis on sama.
Seega tagab see säte, et ostja pakub ühesugust baashinda kõigile tootjatele, kes on piima päevasest müügimahust tuleneva objektiivse kriteeriumi põhjal samaväärses olukorras. Selline kriteerium on ka lubatud määruse nr 1308/2013 artikli 148 lõike 4 teise lõigu punkti a alusel, mis võimaldab liikmesriikidel kehtestada lepingupoolte suhtes kohustuse leppida kokku tarnitava koguse ja hinna vahelises suhtes.
Nagu nähtub Euroopa Kohtu valduses olevast toimikust, võimaldab nimetatud seaduse artikli 3 lõike 3 punkt 1 tagada, et piimatootjad, kes ei kuulu piimatootjate tunnustatud organisatsiooni, ei ole sunnitud tasakaalustamatu läbirääkimispositsiooni tõttu leppima toorpiima ostutingimustega, mille neile seavad töötlejad, ja nõustuma väga madalate hindadega, samas kui teised tootjad, kes ometigi on samas suurusjärgus, saavad suuremat hinda, kuna nendega on peetud läbirääkimisi enam tasakaalustatud alustel. Kõnealune säte võimaldab ka seda, et neid ei panda muude tootjatega võrreldes turul palju ebasoodsamasse olukorda. Nimetatud säte tugevdab ka väiketootjate läbirääkimispositsiooni, kes kuuluvad seega ühte rühma, julgustades neid rohkem koonduma ja vastavat läbirääkimispositsiooni tasakaalustama.
Nagu määruse nr 1308/2013 põhjendusest 128 nähtub, võimaldab määruse artikkel 149 just piimatootjate läbirääkimispositsiooni tugevdamise eesmärgil tootjaorganisatsioonidel ja nende liitudel pidada piimatöötlejaga ühiselt läbirääkimisi lepingutingimuste, sealhulgas hinna üle seoses nende liikmete toorpiima ühe osa või kogu toodanguga.
Kõiki neid asjaolusid arvestades on põhikohtuasjas kõne all olevad õigusnormid sobivad selleks, et vältida ohtu, et lepingu nõrgemaks pooleks peetav pool on sunnitud nõustuma põhjendamatult madalate hindadega ja seega võitlema võimalike ebaausate kaubandustavade vastu, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
Teiseks, mis puutub küsimusse, kas põhikohtuasjas kõne all olevad õigusnormid lähevad vajalikust kaugemale, siis tuleb ühelt poolt võtta arvesse piimasektori eripära ning ka käesoleva kohtuotsuse punktides 22–24 ja 38 viidatud Leedu toorpiima sektori eripära. See eripära on seotud sellega, et ebaausate kaubandustavade tõttu ei olnud Leedu turul tõhusat konkurentsi, ja tulenevalt toorpiima olemusest: piim on riknev toode, mis ei võimalda tootjatel ebaausate kaubandustavade olemasolu puhul leida alternatiivseid müügikanaleid ega minna sellel turul piimatootjate vahel piisava koostöö puudumise olukorras ärisuhteid ohustades ostjatega vastuollu. Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus märkis, teatasid ostjad enne ebaausate tavade keelu seaduse vastuvõtmist lihtsalt tootjatele, millise hinnaga nad toorpiima kokku ostavad, ilma et eelnevalt oleks toimunud läbirääkimisi.
Eelotsusetaotlusest nähtub veel, et vaatamata pingutustele soodustada piimatootjatevahelist koostööd erinevate vahenditega, ei ole neid tootjaid koostöö tegemiseks piisavalt palju, mistõttu ei ole moodustatud ühtegi määruse nr 1308/2013 tähenduses toorpiimatootjate organisatsiooni.
Teiselt poolt nähtub eelotsusetaotlusest, et toorpiim peab selleks, et seda saaks müüa, vastama teatavatele ministri määrusega kehtestatud kvaliteedinõuetele, mis on seotud piima rasva- ja valkude sisaldusega, ning kvaliteedinäitajatega, nagu värvus, lõhn, konsistents, temperatuur, maitse, happesus, puhtus, tihedus, neutraliseerivad ained ja inhibiitorid.
Eelotsusetaotluses on märgitud, et kui piim ei vasta muudele piima kvaliteedi näitajatele nagu mikroorganismide üldarv, somaatiliste rakkude arv, inhibiitorid, külmumispunkt, vähendatakse hinda nendes eeskirjades ette nähtud summa võrra. Lisaks võidakse Leedu valitsuse sõnul ilma piiranguteta ette näha lisatasu või hinna juurdearvutus kõrgema kvaliteediga piima eest.
Sellest tuleneb, nagu märgib ka eelotsusetaotluse esitanud kohus, et sellisele toorpiimatootjale tasutud ostuhind, kes ei kuulu tunnustatud piimatootjate organisatsiooni, võib sõltuda tootjate rühmast, kuhu ta liigitatakse müüdud piima koguse, piima tarneviisi ning koostise ja kvaliteedi põhjal.
Nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 32, nähtub määruse nr 1308/2013 artikli 148 lõike 2 punkti c alapunktist i, et hind arvutatakse, ühendades lepingus sätestatud erinevad tegurid, mis võivad hõlmata tarnitava toorpiima kvaliteedi või koostise muutumist.
Neil asjaoludel ning ühise põllumajanduspoliitika eesmärke ja ühisturu nõuetekohast toimimist arvesse võttes ei lähe põhikohtuasjas kõne all olevad õigusnormid kaugemale sellest, mis on direktiivi eesmärkide saavutamiseks vajalik. Siiski tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul, kes ainsana omab vahetut teavet talle esitatud vaidluse kohta, kontrollida, kas ebaausate kaubandustavade vastu võitlemiseks võetud meetmed, mis – parandades piimatootjate tunnustatud organisatsiooni mittekuuluvate piimatootjate läbirääkimispositsiooni – aitavad seeläbi kaasa tootmise elujõulisele arengule – tagades hinna läbirääkimisvabaduse põhimõtte piirangutega piimatootjatele õiglased tingimused – ega lähe kaugemale sellest, mis on vajalik.
Eelnevat arvesse võttes tuleb esimesele küsimusele vastata, et määruse nr 1308/2013 artikli 148 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on ebaausate tavade keelu seaduse artikli 3 lõike 3 punkt 1, mis keelab ebaausate kaubandustavade vastu võitlemiseks toorpiima ostjatel maksta erinevat ostuhinda tootjatele, keda tuleb nii identse päevase toorpiima müügikoguse, koostise ja kvaliteedi kui ka tarneviisi alusel pidada samasse rühma kuuluvaks, kui nimetatud õigusnormid sobivad seatud eesmärgi saavutamiseks ega lähe kaugemale, kui on vaja selle eesmärgi saavutamiseks; selle kontrollimine aga on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.
Teine küsimus
Teise küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas määruse nr 1308/2013 artikli 148 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on ette nähtud ebaausate tavade keelu seaduse artikli 3 lõike 3 punktis 3 ja artiklis 5, mis keelavad piimaostjal ilma põhjenduseta langetada tootjaga kokku lepitud hinda ja seavad ostuhinna rohkem kui 3% võrra langetamise tingimuseks riigi pädeva asutuse loa.
Esiteks, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 43–45 ja 48–54, tuleb meenutada, et määruse nr 1308/2013 artikliga 148 ei ole vastuolus see, kui liikmesriigid võtavad ebaausate kaubandustavade vastase võitlemise meetmeid, mille tagajärjel on hindade vabalt kokkuleppimise protsess piiratud, isegi kui need meetmed mõjutavad toorpiima tarnimise eest makstava hinna vabalt kokkuleppimise põhimõtet ja seeläbi siseturu toimimist asjaomases sektoris.
Nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 56 märgitud, peab selline õigusnorm olema taotletava eesmärgi täitmise tagamiseks sobiv ega tohi minna kaugemale sellest, mis on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik.
Käesoleval juhul on põhikohtuasjas kõne all olevate õigusnormide eesmärk – nagu on tõdetud käesoleva kohtuotsuse punktis 46 – võidelda toorpiima ostjate ebaausate kaubandustavade kasutamise vastu nõrgemaks peetava poole suhtes, kelleks on piimatootjaid.
Sellega seoses täpsustas Leedu valitsus, et ebaausate tavade keelu seaduse artikli 3 lõike 3 punktiga 3 ja artikliga 5 püütakse sisse seada tagatisi, et kui toorpiima ostja ja müüja vahel on sõlmitud leping ja selles on kindlaks märgitud hind, siis ei ole enam võimalik seda hinda ilma objektiivsete põhjusteta ebaausalt langetada.
Teiseks, nagu märkisid Leedu ja Saksamaa valitsus, ei näi need sätted mõjutavat määruse nr 1308/2013 artiklist 148 tulenevat hindade vabalt kokkuleppimise põhimõtet. Nimelt näib, et need sätted puudutavad mitte hinna ega lepingu muude tingimuste üle läbirääkimist kui sellist, vaid nimetatud hinna ühepoolset muutmist pärast lepingu sõlmimist ilma igasuguse kokkuleppeta ning vastava lepingus ette nähtud võimaluseta lepingu täitmise ajal, mille kontrollimine on aga eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.
Kolmandaks, mis puutub küsimusse, kas nimetatud sätted on taotletava eesmärgi saavutamiseks sobivad, minemata kaugemale sellest, mis on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik, siis tuleb märkida, et ebaausate tavade keelu seaduse artikli 3 lõike 3 punkt 3 ja artikkel 5 tagavad, et ostja järgib tootjaga läbiräägitud hinda, kui puudub objektiivne asjaolu, mis õigustab hinna alandamist. Ka võimaldavad need sätted ära hoida survet, mida ostjad avaldavad piimatootjatele, et seda hinda langetataks, ning kaitsta viimaseid hinna meelevaldse muutmise eest. Nimetatud sätted aitavad järelikult kaasa ka poolte sõlmitud kirjaliku lepingu nõuetekohasele täitmisele ning lisaks toorpiima hindade teatavale stabiilsusele.
Neid asjaolusid arvestades näib, et põhikohtuasjas kõne all olevad õigusnormid on taotletava eesmärgi saavutamiseks sobivad.
Mis puutub lõpetuseks küsimusse, kas need õigusnormid lähevad vajalikust kaugemale, siis tuleb käesoleva kohtuotsuse punktis 63 märgitu põhjal arvesse võtta piimasektori ja Leedu toorpiimaturu eripära, mis on seotud eelkõige sellega, et sellel turul puudub tegelik konkurents, ja toorpiima rikneva olemusega, mis ei võimalda tootjatel ebaausate kaubandustavade olemasolul leida alternatiivseid müügikanaleid ega minna ärisuhteid ohustades ostjatega vastuollu.
Samuti tuleb märkida, et ebaausate tavade keelu seaduse artikli 3 lõike 3 punkt 3 ja artikkel 5 ei keela igasugust kokkulepitud hinna langetamist, vaid nendes on üksnes sätestatud, et hinna alandamine peab olema objektiivselt põhjendatud ning pädev haldusasutus peab suuremal määral hindade langetamise korral andma selleks loa. Pealegi ei paista, et need sätted oma laadilt on sellised, mis takistaksid pooltel lepingusse lisada tingimusi, mis võimaldavad kokkulepitud hinda alandada, kui nad lepivad kokku uutes objektiivsetes tingimustes.
Lisaks olgu märgitud, et määruse nr 1308/2013 artikli 148 lõike 4 teine lõik lubab liikmesriikidel erandina põhimõttest, mille kohaselt saab kõik toorpiima tarnelepingute tingimused – sealhulgas hinna – vabalt kokku leppida vähemalt kuue kuu pikkuseks ajaks, mida kohaldatakse toorpiimatootja ja esimese ostja vahel sõlmitud lepingute suhtes.
Eeltoodut arvesse võttes tuleb teisele küsimusele vastata, et määruse nr 1308/2013 artikli 148 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on ette nähtud ebaausate tavade keelu seaduse artikli 3 lõike 3 punktis 3 ja artiklis 5, mis keelavad piimaostjal ilma põhjenduseta langetada tootjaga sõlmitud kirjalikus lepingus kindlaks määratud hinda ja seab ostuhinna rohkem kui 3% võrra langetamise tingimuseks riigi pädeva asutuse loa.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määruse (EL) nr 1308/2013, millega kehtestatakse põllumajandustoodete ühine turukorraldus ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 922/72, (EMÜ) nr 234/79, (EÜ) nr 1037/2001 ja (EÜ) nr 1234/2007 (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2017. aasta määrusega (EL) 2017/2393), artikli 148 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on Leedu Vabariigi 25. juuni 2015. aasta seaduse nr XII-1907, millega keelatakse ebaaus kaubandustava toorpiima ostmisel ja müügil ning piimatoodete turustamisel (Lietuvos Respublikos Ūkio subjektų, perkančių-parduodančių žalią pieną ir prekiaujančių pieno gaminiais, nesąžiningų veiksmų draudimo įstatymas Nr. XII-1907 (muudetud 22. detsembri 2015. aasta seadusega)), artikli 3 lõike 3 punkt 1, mis keelab ebaausate kaubandustavade vastu võitlemiseks toorpiima ostjatel maksta erinevat ostuhinda tootjatele, keda tuleb nii identse päevase toorpiima müügikoguse, koostise ja kvaliteedi kui ka tarneviisi alusel pidada samasse rühma kuuluvaks, kui nimetatud õigusnormid sobivad seatud eesmärgi saavutamiseks ega lähe kaugemale, kui on vaja selle eesmärgi saavutamiseks; selle kontrollimine aga on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.

2.
Määruse nr 1308/2013 (muudetud määrusega 2017/2393) artikli 148 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on ette nähtud Leedu Vabariigi 25. juuni 2015. aasta seaduse nr XII-1907, millega keelatakse ebaaus kaubandustava toorpiima ostmisel ja müügil ning piimatoodete turustamisel (muudetud 22. detsembri 2015. aasta seadusega), artikli 3 lõike 3 punktis 3 ja artiklis 5, mis keelavad piimaostjal ilma põhjenduseta langetada tootjaga sõlmitud kirjalikus lepingus kindlaks määratud hinda ja seab ostuhinna rohkem kui 3% võrra langetamise tingimuseks riigi pädeva asutuse loa.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: leedu.