CELEX: 62016TJ0001
Concurență
Înțelegeri
Piața unităților de disc optic
Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 101 TFUE și a articolului 53 din Acordul privind SEE
Acorduri coluzive privind cereri de ofertă organizate de doi fabricanți de computere
Competență de fond
Încălcarea principiului bunei administrări
Obligația de motivare
Punctul 37 din Orientările din 2006 privind calcularea amenzilor
Circumstanțe speciale
Eroare de drept

)
I.

Istoricul cauzei
A.

Reclamantele și piața vizată
Reclamantele, Hitachi‑LG Data Storage, Inc. și filiala sa, Hitachi‑LG Data Storage Korea, Inc., sunt producători și furnizori de unități de disc optic (denumite în continuare „ODD”). Mai precis, Hitachi‑LG Data Storage este o societate în comun înființată de societatea japoneză Hitachi, Ltd și de societatea coreeană LG Electronics Inc. Aceasta își desfășoară activitatea pe piață începând cu data de 1 iulie 2001.
Încălcarea în discuție privește ODD utilizate în computerele personale (computere desktop și laptopuri) (denumite în continuare „PC‑uri”) produse de Dell Inc. și de Hewlett Packard (denumită în continuare „HP”). ODD sunt de asemenea utilizate în numeroase alte aparate destinate consumatorilor, precum cititoarele de compact discuri (denumite în continuare „CD‑uri”) sau de discuri optice digitale (denumite în continuare „DVD‑uri”), console de jocuri și alte aparate electronice periferice [decizia atacată, considerentul (28)].
ODD utilizate în PC‑uri variază în funcție de dimensiune, de mecanismele lor de încărcare (fantă sau platformă) și de tipurile de discuri pe care le pot citi sau înregistra. ODD pot fi împărțite în două grupuri: unități de înălțime medie („half‑height”, denumite în continuare „HH”) pentru computere desktop și unități subțiri pentru laptopuri. Grupul unităților subțiri cuprinde unități de dimensiuni diferite. Există diferite tipuri de unități HH și de unități subțiri în funcție de funcționalitatea lor tehnică [decizia atacată, considerentul (29)].
Dell și HP sunt principalele două producătoare de produse de origine pe piața mondială a PC‑urilor. Ambele societăți utilizează proceduri de cerere de ofertă standard la nivel mondial care implică în special negocieri trimestriale privind un preț la nivel mondial și pe baza volumelor de achiziții cu un număr limitat de furnizori de ODD preselectați. În general, chestiunile regionale nu au jucat niciun rol în celelalte proceduri de ofertare pentru ODD în afara celor legate de cererea preconizată pentru regiuni care afectează volumele de achiziție globale [decizia atacată, considerentul (32)].
Procedurile de cerere de ofertă cuprindeau cereri de deviz, cereri de deviz electronice, negocieri online, licitații electronice și negocieri bilaterale (offline). La încheierea unei proceduri de cerere de ofertă, clienții atribuiau volume furnizorilor de ODD participanți (tuturor sau cel puțin majorității acestora, cu excepția cazului în care era stabilit un mecanism de excludere) potrivit prețurilor pe care le stabileau. De exemplu, oferta câștigătoare primea între 35 și 45 % din atribuirea totală a contractului pentru trimestrul în cauză, a doua cea mai bună ofertă, între 25 și 30 %, cea de a treia, 20 % etc. Aceste proceduri de cerere de ofertă clasice erau utilizate de echipele de clienți care se ocupau de cererile de ofertă în scopul de a realiza o cerere de ofertă eficace la prețuri competitive. În acest scop, acestea utilizau toate practicile posibile pentru a stimula concurența la nivelul prețurilor între furnizorii de ODD [decizia atacată, considerentul (33)].
În ceea ce privește Dell, aceasta a realizat cererile de ofertă în special prin negociere online. Aceasta putea avea o durată determinată sau putea să se încheie după o perioadă definită, de exemplu la zece minute după ultima ofertă, atunci când niciun furnizor de ODD nu făcea o nouă ofertă. În anumite cazuri, negocierea online putea dura mai multe ore dacă cererea de ofertă era mai animată sau dacă perioada de negociere online era prelungită pentru a încuraja furnizorii de ODD să continue să facă oferte. Invers, chiar și în cazul în care durata unei negocieri online era nedeterminată și depindea de oferta finală, Dell putea anunța la un moment dat încheierea negocierii online. Dell putea decide să treacă de la o procedură „exclusiv prin clasament” la o procedură „oarbă”. Dell putea anula negocierea online în cazul în care cererea de ofertă sau rezultatul acesteia erau considerate nesatisfăcătoare și putea, în schimb, să desfășoare negocieri bilaterale. Procesul de negociere online era monitorizat de administratorii mondiali ai achizițiilor care se ocupau de aceste operațiuni ale Dell [decizia atacată, considerentele (34) și (37)].
În ceea ce privește HP, principalele proceduri de cerere de ofertă utilizate erau cererile de deviz și cererile de deviz electronice. Cele două proceduri au fost efectuate online folosind aceeași platformă. Referitor, pe de o parte, la cererile de deviz, acestea erau trimestriale. Ele combinau negocierile online cu negocierile bilaterale offline pe o anumită perioadă, de obicei de două săptămâni. Furnizorii de ODD erau invitați la o rundă de cereri de ofertă deschisă pentru o anumită perioadă pentru a‑și prezenta devizele pe platforma online sau prin e‑mail. După prima rundă de licitație, HP se întâlnea cu fiecare participant și iniția negocieri pe baza ofertei furnizorului de ODD pentru a obține cea mai bună ofertă de la fiecare furnizor fără a dezvălui identitatea sau oferta depusă de ceilalți furnizori de ODD. În ceea ce privește, pe de altă parte, cererile de deviz electronice, acestea erau în mod normal organizate sub forma unei cereri de ofertă inversate. Ofertanții se conectau la platforma online la ora prevăzută, iar vânzarea la licitație începea la prețul stabilit de HP. Ofertanții care prezentau oferte reduse treptat erau informați cu privire la propria prioritate ori de câte ori o nouă ofertă era prezentată. La sfârșitul perioadei stabilite, furnizorul de ODD care introdusese oferta cea mai scăzută câștiga licitația, iar ceilalți furnizori erau clasați al doilea și al treilea, în funcție de oferte [decizia atacată, considerentele (41)-(44)].
B.

Procedura administrativă
La 14 ianuarie 2009, Comisia a primit o cerere de imunitate în temeiul Comunicării privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri (
JO 2006, C 298, p. 17
, Ediție specială, 08/vol. 5, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea privind clemența”), introdusă de societatea Koninklijke Philips NV (denumită în continuare „Philips”). La 29 ianuarie și la 2 martie 2009, această solicitare a fost completată pentru a include, alături de Philips, Lite‑On IT Corporation și întreprinderea lor comună, Philips & Lite‑On Digital Solutions Corporation (denumită în continuare „PLDS”).
La 29 iunie 2009, Comisia a trimis o cerere de informații unor întreprinderi active în domeniul ODD.
La 30 iunie 2009, Comisia a acordat imunitate condiționată Philips, Lite‑On IT și PLDS.
La 4 și la 6 august 2009, reclamantele au prezentat Comisiei o cerere de reducere a cuantumului amenzii în temeiul Comunicării privind clemența.
La 18 iulie 2012, Comisia a inițiat o procedură și a adoptat o comunicare privind obiecțiunile împotriva a treisprezece furnizori de ODD, printre care și reclamantele. În această comunicare, Comisia a arătat în esență că aceste societăți au încălcat articolul 101 TFUE și articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) prin participarea la o înțelegere privind ODD între 5 februarie 2004 și 29 iunie 2009, constând în coordonarea comportamentului lor în legătură cu cererile de ofertă organizate de doi fabricanți de computere, respectiv Dell și HP.
În aceeași zi, Comisia a acordat imunitate condiționată reclamantelor.
La 29 și la 30 noiembrie 2012, toți destinatarii comunicării privind obiecțiunile au participat la o audiere în fața Comisiei.
La 14 decembrie 2012, Comisia a solicitat părților să furnizeze documentele relevante primite de la Dell și de la HP în perioada încălcării. Toate părțile au răspuns la aceste solicitări și fiecare a avut acces la răspunsurile celorlalți furnizori de ODD.
La 18 februarie 2014, Comisia a adoptat două comunicări suplimentare privind obiecțiunile pentru a completa, a modifica și a clarifica obiecțiunile adresate anumitor destinatari ai comunicării privind obiecțiunile în ceea ce privește răspunderea lor pentru pretinsa încălcare.
La 26 februarie 2015, reclamantele au adresat Comisiei o cerere de reducere a amenzii având în vedere „circumstanțe particulare” în sensul punctului 37 din Orientările privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 (
JO 2006, C 210, p. 2
, denumite în continuare „Orientările privind calcularea amenzilor”).
La 5 martie 2015, reclamantele și consultantul lor extern s‑au întâlnit cu Comisia pentru a prezenta cererea lor de reducere a cuantumului amenzii.
La 1 iunie 2015, Comisia a adoptat o nouă comunicare suplimentară privind obiecțiunile. Această nouă comunicare suplimentară a avut scopul de a completa comunicarea privind obiecțiunile anterioară, adresând obiecțiunile ridicate în aceste comunicări și altor entități juridice aparținând grupurilor de întreprinderi (societăți‑mamă sau entități absorbite) care fuseseră deja destinatari ai comunicării privind obiecțiunile.
Destinatarii comunicării privind obiecțiunile din 18 februarie 2014 și din 1 iunie 2015 și‑au făcut cunoscut punctul de vedere în scris Comisiei, însă nu au solicitat audierea.
La 3 iunie 2015, Comisia a adresat tuturor părților o scrisoare de expunere a faptelor. Destinatarii scrisorii de expunere a faptelor și‑au făcut cunoscut punctul de vedere în scris Comisiei.
La 14 septembrie 2015, reclamantele au prezentat Comisiei o a doua cerere de reducere a cuantumului amenzii. Această cerere urmărea să actualizeze anumite date prezentate în cererea lor din 26 februarie 2015.
La 18 septembrie 2015, reclamantele și consultantul lor extern au participat la o a doua reuniune privind situația actuală a dosarului lor de la Comisie.
La 5 și la 15 octombrie 2015, Comitetul consultativ privind înțelegerile și pozițiile dominante (denumit în continuare „Comitetul consultativ”) a fost consultat de Comisie.
La 21 octombrie 2015, Comisia a adoptat Decizia C(2015) 7135 final privind o procedură în temeiul articolului 101 TFUE și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul AT.39639 – Unități de disc optic) (denumită în continuare „decizia atacată”).
C.

Decizia atacată
1.

Încălcarea în cauză
În decizia atacată, Comisia a considerat că participanții la înțelegere și‑au coordonat comportamentul concurențial cel puțin de la 23 iunie 2004 până la 25 noiembrie 2008. Comisia a precizat că această coordonare s‑a realizat prin intermediul unei rețele de contacte bilaterale paralele. Aceasta a arătat că participanții la înțelegere urmăreau să își adapteze volumele de pe piață și să se asigure că prețurile rămân la niveluri mai mari decât ar fi fost în absența acestor contacte bilaterale [decizia atacată, considerentul (67)].
Comisia a precizat în decizia atacată că coordonarea dintre participanții la înțelegere viza conturile de clienți ale Dell și HP, cei mai mari doi producători de produse de origine de pe piața mondială de PC‑uri. Potrivit Comisiei, în plus față de negocierile bilaterale cu furnizorii lor de ODD, Dell și HP aplicau proceduri de cerere de ofertă standardizate, care aveau loc cel puțin trimestrial. Aceasta a arătat că membrii înțelegerii au utilizat rețeaua lor de contacte bilaterale pentru manipularea acestor proceduri de cerere de ofertă, contracarând astfel încercările clienților lor de a stimula concurența la nivelul prețurilor [decizia atacată, considerentul (68)].
Potrivit Comisiei, schimburile periodice de informații au permis membrilor înțelegerii în special să cunoască foarte în detaliu intențiile concurenților lor înainte chiar de a se angaja în procedura de cerere de ofertă și, prin urmare, să își stabilească strategia concurențială [decizia atacată, considerentul (69)].
Comisia a adăugat că, la intervale regulate, membrii înțelegerii făceau schimb de informații cu privire la prețurile pentru conturile clienților individuali, ca și de informații fără legătură cu prețurile, precum producția existentă și capacitatea de furnizare, situația stocurilor, situația calificării, momentul introducerii de noi produse sau de îmbunătățiri. Ea a arătat că, în plus, furnizorii de ODD supravegheau rezultatele finale ale procedurilor de ofertare închise, respectiv clasificarea, prețul și volumul obținute [decizia atacată, considerentul (70)].
De asemenea, Comisia a arătat că, având în vedere faptul că membrii înțelegerii trebuiau să își păstreze contactele secrete față de clienți, furnizorii utilizau pentru a se contacta mijloacele pe care le considerau suficient de adecvate pentru atingerea rezultatului dorit. Aceasta a precizat că, de altfel, o tentativă de a convoca o reuniune de lansare pentru organizarea de reuniuni multilaterale regulate între furnizorii de ODD a eșuat în anul 2003, după ce a fost dezvăluită unui client. Potrivit Comisiei, în schimb, au existat contacte bilaterale, în principal sub formă de apeluri telefonice și uneori prin mesaje electronice, inclusiv pe adresele de e‑mail private (hotmail) și pe serviciile de mesagerie instantanee, sau în cadrul unor reuniuni, în special la nivelul administratorilor de conturi globale [decizia atacată, considerentul (71)].
Comisia a constatat că participanții la înțelegere se contactau regulat, iar contactele, în principal prin telefon, deveneau mai frecvente la momentul efectuării procedurilor de cerere de ofertă, în timpul cărora se puteau număra mai multe apeluri pe zi între anumite perechi de participanți la înțelegere. Comisia a precizat că, în general, contactele între anumite perechi de participanți la înțelegere erau semnificativ mai numeroase decât între altele [decizia atacată, considerentul (72)].
2.

Răspunderea reclamantelor
S‑a reținut răspunderea reclamantelor pentru participarea lor directă la înțelegere în perioada 23 iunie 2004-25 noiembrie 2008, în special în ceea ce privește coordonarea lor cu alți concurenți în raporturile cu Dell și HP [decizia atacată, considerentul (494)].
3.

Amenda aplicată reclamantelor
În ceea ce privește calculul cuantumului amenzii aplicate reclamantelor, Comisia s‑a întemeiat pe Orientările privind calcularea amenzilor.
Mai întâi, pentru a determina cuantumul de bază al amenzii, Comisia a considerat că, având în vedere diferențele semnificative în ceea ce privește durata participării furnizorilor și pentru a reflecta mai bine impactul real al înțelegerii, era adecvat să se recurgă la o medie anuală calculată pe baza valorii reale a vânzărilor realizate de întreprinderi în cursul lunilor calendaristice complete de participare a acestora la încălcare [decizia atacată, considerentul (527)].
Astfel, Comisia a explicat că valoarea vânzărilor a fost calculată pe baza vânzărilor de ODD destinate PC‑urilor facturate entităților HP și Dell situate în SEE [decizia atacată, considerentul (528)].
Pe de altă parte, Comisia a considerat, având în vedere că comportamentul anticoncurențial în ceea ce privește HP a început mai târziu și pentru a ține seama de evoluția înțelegerii, că valoarea vânzărilor relevantă ar urma să fie calculată separat pentru HP și pentru Dell și că doi coeficienți de multiplicare în funcție de durată vor fi aplicați [decizia atacată, considerentul (530)].
În continuare, Comisia a decis că, din moment ce acordurile de coordonare a prețurilor se numărau, prin însăși natura lor, printre cele mai grave încălcări ale articolului 101 TFUE și ale articolului 53 din Acordul privind SEE, iar înțelegerea privea cel puțin SEE, procentajul aplicat în funcție de gravitatea încălcării în speță va fi de 16 % pentru toți destinatarii deciziei atacate [decizia atacată, considerentul (544)].
Pe de altă parte, Comisia a arătat că, având în vedere circumstanțele speței, era necesar să se adauge un cuantum de 16 % în scop de descurajare [decizia atacată, considerentele (554) și (555)].
În plus, întrucât cuantumul de bază ajustat al amenzii aplicate reclamantelor nu atingea plafonul de 10 % din cifra lor de afaceri, Comisia nu a trebuit să efectueze o nouă ajustare, în temeiul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele [101] și [102 TFUE] (
JO 2003, L 1, p. 1
, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167). Astfel, cuantumul de bază ajustat al amenzii aplicate reclamantelor, calculată în conformitate cu metodologia descrisă anterior, se ridica la 8,45 % din cifra lor de afaceri totală realizată în 2014, an care precedă adoptarea deciziei atacate [decizia atacată, considerentele (570)-(572)].
În sfârșit, reclamantele au obținut o reducere de 50 % a cuantumului amenzii pentru cooperarea lor la anchetă, în cadrul programului de clemență al Comisiei, precum și o imunitate parțială pentru că au permis Comisiei să constate o durată mai lungă a înțelegerii [decizia atacată, considerentele (575) și (582)-(592)].
Dispozitivul deciziei atacate, în măsura în care vizează reclamantele, are următorul cuprins:
„Articolul 1
Următoarele întreprinderi au încălcat articolul 101 TFUE și articolul 53 din Acordul privind SEE prin participarea, în perioadele indicate, la o încălcare unică și continuă, constând în mai multe încălcări distincte, în sectorul unităților de disc optice care acoperă întreg teritoriul SEE și care a constat în acorduri de coordonare a prețurilor:
[…]
(d)
[reclamantele], de la 23 iunie 2004 la 25 noiembrie 2008, pentru coordonarea acestora față de Dell și HP.
[…]
Articolul 2
Pentru încălcarea menționată la articolul 1 se aplică următoarele amenzi:
[…]
(d)
[reclamantele], răspunzătoare în solidar: 37121000 de euro.”
II.

Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 4 ianuarie 2016, reclamantele au introdus prezenta acțiune.
Comisia a depus memoriul în apărare la 29 aprilie 2016.
Pe baza propunerii judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a cincea) a decis deschiderea procedurii orale și, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 89 din Regulamentul de procedură, a invitat reclamantele să prezinte un document și să răspundă în scris cu privire la anumite aspecte ale litigiului. Reclamantele s‑au conformat acestor solicitări în termenul acordat.
Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 3 mai 2018.
Reclamantele solicită Tribunalului:
–
reducerea cuantumului amenzii care le‑a fost aplicată la punctul 2 litera (d) din decizia atacată, astfel încât să se țină seama de specificul cauzei;
–
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Tribunalului:
–
respingerea acțiunii;
–
obligarea reclamantelor la plata cheltuielilor de judecată.
III.

În drept
A.

Cu privire la obiectul litigiului
În susținerea acțiunii lor, reclamantele invocă două motive. În primul rând, acestea susțin că Comisia a încălcat principiul bunei administrări și obligația de motivare prin faptul că nu a răspuns la cererea lor depusă în temeiul punctului 37 din Orientările privind calcularea amenzilor. În al doilea rând, reclamantele susțin că Comisia a săvârșit o eroare de drept prin faptul că nu a derogat de la metoda generală prevăzută în Orientările privind calcularea amenzilor pentru a reduce cuantumul amenzii care le‑a fost aplicată, având în vedere particularitățile speței și rolul lor pe piața ODD.
Prin intermediul primului capăt de cerere, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 3, 7, 41 și 43 din cererea introductivă și al punctelor 11-18 din replică, reclamantele solicită Tribunalului să își exercite competența de fond în temeiul articolului 261 TFUE pentru a reduce cuantumul amenzii care le‑a fost aplicată. Acestea susțin, în plus, că nu solicită anularea deciziei atacate în cazul constatării de către Tribunal a unei încălcări a obligației de motivare sau a principiului bunei administrări de către Comisie.
În cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 89 din Regulamentul de procedură, Tribunalul a invitat reclamantele să precizeze dacă, astfel cum reiese din cererea introductivă și din replică, nu intenționau să prezinte în cadrul acțiunii lor concluzii în anulare, ci doar concluzii privind reducerea cuantumului amenzii.
În răspunsul la măsurile de organizare a procedurii luate de Tribunal, reclamantele au declarat că solicită Tribunalului să își exercite competența de fond prin revizuirea deciziei implicite a Comisiei de a le respinge cererea de reducere a cuantumului amenzii în temeiul punctului 37 din Orientările privind calcularea amenzilor și prin examinarea pe fond a acestei cereri.
Cu toate acestea, în același răspuns la măsurile de organizare a procedurii, reclamantele au indicat de asemenea că sunt conștiente de faptul că a solicita Tribunalului să își exercite competența de fond în ceea ce privește amenda în temeiul articolului 261 TFUE „cuprinde sau acoperă în mod obligatoriu o cerere de anulare, în tot sau în parte, a acestei decizii” și că, în cazul în care, în cadrul examinării legalității conform articolului 263 TFUE, Tribunalul ar concluziona că Comisia nu a săvârșit nicio eroare de drept, s‑ar putea proceda la o examinare completă a cuantumului amenzii în conformitate cu articolul 261 TFUE.
În această privință, trebuie amintit că tratatul nu consacră drept cale de atac autonomă „acțiunea de fond”. Astfel, articolul 261 TFUE se limitează să prevadă că regulamentele adoptate în temeiul dispozițiilor tratatelor pot acorda instanțelor Uniunii Europene competența de fond în ceea ce privește sancțiunile prevăzute de aceste regulamente (Ordonanța din 9 noiembrie 2004, FNICGV/Comisia,
T‑252/03
,
EU:T:2004:326
, punctul
).
Pe de altă parte, această competență de fond poate fi exercitată de instanțele Uniunii numai în cadrul controlului actelor instituțiilor, în special al acțiunii în anulare. Astfel, articolul 261 TFUE are ca unic efect extinderea sferei competențelor de care dispune instanța Uniunii în cadrul acțiunii prevăzute la articolul 263 TFUE (a se vedea în acest sens Ordonanța din 9 noiembrie 2004, FNICGV/Comisia,
T‑252/03
,
EU:T:2004:326
, punctele
și
).
Prin urmare, o acțiune prin care se urmărește obținerea din partea instanței Uniunii a exercitării competenței sale de fond împotriva unei decizii de sancționare, competență conferită de articolul 261 TFUE, însă pusă în aplicare în cadrul articolul 263 TFUE, cuprinde sau acoperă în mod obligatoriu o cerere de anulare, în tot sau în parte, a acestei decizii (a se vedea în acest sens Ordonanța din 9 noiembrie 2004, FNICGV/Comisia,
T‑252/03
,
EU:T:2004:326
, punctul
).
Așadar, numai după ce instanța Uniunii a finalizat controlul legalității deciziei care i‑a fost supusă atenției, având în vedere motivele care i‑au fost prezentate, precum și cele pe care, dacă este cazul, le‑a invocat din oficiu, îi revine, în lipsa anulării totale a deciziei respective, să își exercite competența de fond, pe de o parte, în scopul de a deduce consecințele hotărârii sale referitoare la legalitatea aceleiași decizii și, pe de altă parte, în funcție de elementele care i‑au fost supuse examinării (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 decembrie 2011, KME Germany și alții/Comisia,
C‑389/10 P
,
EU:C:2011:816
, punctul
, și Hotărârea din 10 iulie 2014, Telefónica și Telefónica de España/Comisia,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, punctul
), să determine dacă este necesar, la data la care și‑a adoptat decizia (Hotărârea din 11 iulie 2014, RWE și RWE Dea/Comisia,
T‑543/08
,
EU:T:2014:627
, punctul
, Hotărârea din 11 iulie 2014, Sasol și alții/Comisia,
T‑541/08
,
EU:T:2014:628
, punctul
, și Hotărârea din 11 iulie 2014, Esso și alții/Comisia,
T‑540/08
,
EU:T:2014:630
, punctul
), să substituie aprecierea Comisiei cu propria apreciere pentru ca acest cuantum al amenzii să fie adecvat.
În speță, deși în cererea introductivă reclamantele nu au prezentat decât concluzii în sensul reformării și au indicat că nu solicită anularea deciziei atacate, reiese din explicațiile lor ulterioare că nu se opun ca Tribunalul să recalifice concluziile lor în conformitate cu jurisprudența menționată la punctele 53-56 de mai sus.
Prin urmare, trebuie să se considere că prezenta acțiune constă, pe de o parte, în concluzii prin care se solicită anularea în parte a deciziei atacate, în măsura în care Comisia a respins cererea reclamantelor de reducere, în temeiul punctului 37 din Orientările privind calcularea amenzilor, a cuantumului amenzii care le‑a fost aplicată la punctul 2 litera (d) din decizia atacată și, pe de altă parte, în concluzii prin care se solicită reformarea acestei decizii și prin care se urmărește ca Tribunalul să admită el însuși această cerere și să reducă în consecință cuantumul respectiv.
B.

Cu privire la concluziile în anulare
[
omissis
]
1.

Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o încălcare a principiului bunei administrări și a obligației de motivare
[
omissis
]
a)

Cu privire la primul aspect, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare
[
omissis
]
1)

Cu privire la obligația Comisiei de a motiva neluarea în considerare a împrejurărilor specifice invocate de reclamante
În ceea ce privește argumentul reclamantelor potrivit căruia Comisia a încălcat obligația de motivare care îi revine întrucât nu a indicat în decizia atacată motivele pentru care nu s‑a îndepărtat, în urma cererii acestora și în temeiul punctului 37 din Orientările privind calcularea amenzilor, de la metodologia generală pentru calcularea cuantumului amenzii, este necesar să se arate că, astfel cum reiese din jurisprudența citată la punctele 65 și 75 de mai sus, Comisia nu are obligația să evidențieze în decizia sa toate elementele de fapt și de drept care ar fi fost tratate în cursul procedurii administrative și nici pe cele pe care nu le‑a luat în considerare cu ocazia calculului cuantumului amenzii aplicate.
În plus, trebuie să se arate că reglementarea aplicabilă prevede că Comisia poate să se îndepărteze de aplicarea metodologiei generale pentru calcularea cuantumului amenzii, cu titlu strict excepțional, în două circumstanțe. În primul rând, în temeiul punctului 35 din Orientările privind calcularea amenzilor, Comisia poate lua în considerare, în scopul stabilirii cuantumului amenzii, lipsa capacității de plată a unei întreprinderi. Or, în speță, trebuie amintit că, în cursul reuniunii informale din 5 martie 2015, Comisia a solicitat expres reclamantelor să confirme că acestea nu invocă lipsa capacității lor de plată pentru plata amenzii în temeiul punctului 35 din Orientările privind calcularea amenzilor și că reclamantele au confirmat că nu solicită aplicarea acestei proceduri. În al doilea rând, în temeiul punctului 37 din Orientările privind calcularea amenzilor, se prevede că particularitățile unei cauze date sau necesitatea de a atinge un nivel disuasiv într‑o anumită cauză pot justifica îndepărtarea Comisiei de metodologia descrisă în aceste orientări.
Cu toate acestea, potrivit jurisprudenței, este necesar să se considere că puterea discreționară conferită Comisiei prin Orientările privind calcularea amenzilor nu se extinde până la a o scuti de obligația de a motiva această excepție. Astfel, Comisia trebuie să precizeze particularitățile cauzei sau necesitatea de a atinge un nivel disuasiv specific care să justifice recurgerea la această excepție (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 februarie 2014, AC‑Treuhand/Comisia,
T‑27/10
,
EU:T:2014:59
, punctul
).
În special, atunci când Comisia decide să se îndepărteze de metodologia generală expusă în Orientările privind calcularea amenzilor, prin intermediul cărora s‑a autolimitat în exercitarea puterii de apreciere în ceea ce privește stabilirea cuantumului amenzilor, întemeindu‑se pe punctul 37 din aceste orientări, aceste cerințe de motivare se impun cu atât mai mult. În această privință, trebuie amintită jurisprudența constantă care a recunoscut că orientările menționate prevăd o regulă de conduită care indică practica ce trebuie urmată și de la care Comisia nu se poate îndepărta într‑un caz particular fără a indica motive care să fie compatibile în special cu principiul egalității de tratament. Această motivare trebuie să fie cu atât mai precisă cu cât punctul 37 din Orientările privind calcularea amenzilor se limitează la o referire vagă la „particularitățile unei cauze date” și lasă, așadar, o marjă largă de apreciere Comisiei pentru a recurge la o adaptare excepțională a cuantumurilor de bază ale amenzilor întreprinderilor în cauză. Astfel, într‑un asemenea caz, respectarea de către Comisie a garanțiilor conferite de ordinea juridică a Uniunii în cadrul procedurilor administrative, printre care obligația de motivare, are, cu atât mai mult, o importanță fundamentală (a se vedea Hotărârea din 13 decembrie 2016, Printeos și alții/Comisia,
T‑95/15
,
EU:T:2016:722
, punctul
și jurisprudența citată).
În schimb, în cazul de față, Comisia a considerat că circumstanțele speciale menționate la punctul 37 din Orientările privind calcularea amenzilor nu au fost îndeplinite și, în consecință, a optat pentru aplicarea metodologiei generale pentru a calcula cuantumul amenzii aplicate reclamantelor. În aceste împrejurări, astfel cum reiese din jurisprudența citată la punctele 65 și 75 de mai sus, Comisia nu era obligată să motiveze în decizia atacată decât metodologia aplicată pentru calcularea cuantumului amenzii, iar nu elementele pe care nu le‑a luat în considerare cu ocazia calculului respectiv și în special motivele pentru care aceasta nu a recurs la excepția prevăzută la punctul 37 din Orientările privind calcularea amenzilor. Astfel, după cum s‑a amintit deja (a se vedea punctul 77 de mai sus), Comisia nu este obligată să își precizeze poziția cu privire la toate argumentele invocate în fața sa de persoanele interesate. Este suficient ca aceasta să expună situația de fapt și considerațiile juridice care prezintă o importanță esențială în economia deciziei.
În aceste condiții, este necesar să se respingă argumentele reclamantelor potrivit cărora în decizia atacată Comisia nu a respectat obligația de motivare care îi revine întrucât nu a motivat în această decizie lipsa aplicării excepției prevăzute la punctul 37 din Orientările privind calcularea amenzilor ca urmare a cererii lor. Așadar, primul aspect al primului motiv trebuie să fie respins.
b)

Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe încălcarea principiului bunei administrări
[
omissis
]
În speță, reiese din dosar, pe de o parte, că Comitetul consultativ a fost consultat în două rânduri, la 5 și la 15 octombrie 2015, înainte de adoptarea deciziei atacate și, pe de altă parte, că o serie de documente referitoare la prezenta cauză au fost transmise membrilor comitetului menționat, în conformitate cu articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003. Printre aceste documente, Comisia afirmă că a prezentat un rezumat al dosarului cauzei, scrisoarea de expunere a faptelor din data de 3 iunie 2015, răspunsurile la scrisoarea menționată a societăților afectate de amendă, în special răspunsul reclamantelor din 26 iunie 2015, proiectul de decizie însoțit de anexe, un tabel recapitulativ al amenzilor însoțit de o prezentare detaliată a modului în care acestea ar fi calculate, comunicarea privind obiecțiunile, precum și răspunsurile la aceasta.
În primul rând, este necesar să se arate că Comitetul consultativ a fost informat cu privire la principalele elemente de fapt și de drept, în special piața, destinatarii, criticile, durata încălcării, metodologia și calculul cuantumului amenzilor, precum și punctele de vedere exprimate de destinatari ca răspuns la obiecțiile ridicate de Comisie, această documentație putând fi considerată ca ținând de „cele mai importante” înscrisuri, în sensul articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003.
În al doilea rând, trebuie să se constate că articolul 14 din Regulamentul nr. 1/2003 nu impune ca cererile reclamantelor să fie atașate la această documentație. Astfel, potrivit articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003, trimiterea convocării către comitetul consultativ se face „împreună cu un rezumat al cauzei, indicarea celor mai importante documente și un proiect preliminar de decizie”. Or, expresia „indicarea celor mai importante documente” nu poate presupune că Comisia trebuie să prezinte Comitetului consultativ orice documente schimbate cu societățile afectate.
În al treilea rând, trebuie remarcat faptul că Comisia a transmis Comitetului consultativ o scrisoare de expunere a faptelor din data de 3 iunie 2015, precum și răspunsul reclamantelor la respectiva scrisoare, datat 26 iunie 2015. Prin urmare, este necesar să se arate că reclamantele au avut posibilitatea, pe de o parte, de a lua cunoștință de faptele cele mai importante care trebuie luate în considerare de Comisie pentru calcularea cuantumului amenzii, precum și, pe de altă parte, de a prezenta observații cu privire la aceste fapte prezentate de Comisie. Aceste observații au fost de asemenea prezentate Comitetului consultativ.
Prin urmare, în măsura în care prima cerere a reclamantelor privind reducerea cuantumului amenzii ca urmare a „circumstanțelor particulare” care le sunt proprii, în sensul punctului 37 din Orientările privind calcularea amenzilor, a fost prezentată la 26 februarie 2015, respectiv la o dată cu mult anterioară scrisorii de expunere a faptelor transmise de Comisie reclamantelor, acestea nu pot reproșa Comisiei că nu a transmis aceste elemente Comitetului consultativ. Astfel, deși Comisia nu a inclus elementele menționate în scrisoarea de expunere a faptelor și nici în indicarea celor mai importante documente, reclamantele au avut posibilitatea să arate importanța pe care aceste informații o prezentau pentru calcularea cuantumului amenzii în observațiile lor din 26 iunie 2015.
Pe de altă parte, în măsura în care elementele prezentate de reclamante în a doua lor cerere, din 14 septembrie 2015, nu conțin modificări substanțiale comparativ cu prima cerere, fiind vorba despre o actualizare a faptelor deja prezentate, Comisia, care nu avea obligația să audieze din nou reclamantele înainte de adoptarea deciziei atacate, nu era obligată nici să efectueze o nouă consultare a Comitetului consultativ (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 octombrie 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia,
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P-C‑252/99 P și C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
, punctul
). Cu toate acestea, trebuie să se arate că Comisia a avut o nouă reuniune informală cu reclamantele, la 18 septembrie 2015, în cadrul căreia ele au avut posibilitatea de a se exprima cu privire la faptele noi și că, prin urmare, la 15 octombrie 2015, Comitetul consultativ a fost consultat din nou. Or, Comisia a considerat că aceste fapte nu erau decisive pentru calculul cuantumului amenzii aplicate reclamantelor, motiv pentru care nu au fost aduse la cunoștința Comitetului consultativ.
Rezultă din tot ceea ce precedă că Comisia nu a încălcat principiul bunei administrări pentru motivul că nu a consultat Comitetul consultativ privind circumstanțele specifice prezentate de reclamante. Astfel, Comisia a fost diligentă în cursul procedurii administrative, în măsura în care, în primul rând, a ascultat reclamantele și a examinat observațiile acestora înainte ca Comitetul consultativ să emită un aviz scris privind proiectul preliminar de decizie și, în al doilea rând, a transmis acestui comitet cele mai importante informații pentru calculul cuantumului amenzii, în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003.
Considerații similare celor menționate la punctele 89-95 de mai sus sunt aplicabile în cazul argumentelor reclamantelor privind consultarea colegiului comisarilor. În această privință, din dosar reiese că, înainte de adoptarea deciziei atacate, elemente esențiale ale proiectului de decizie, respectiv acest proiect împreună cu anexele sale, avizul Comitetului consultativ și raportul final al consilierului‑auditor, au fost supuse aprobării definitive a colegiului comisarilor.
[
omissis
]

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a cincea)
declară și hotărăște:

1)
Respinge acțiunea.

2)
Hitachi‑LG Data Storage, Inc. și Hitachi‑LG Data Storage Korea, Inc. suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele ale Comisiei Europene.

Gratsias
Labucka
Ulloa Rubio
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 12 iulie 2019.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.
(
)	Sunt redate numai punctele din prezenta hotărâre a căror publicare este considerată utilă de către Tribunal.