CELEX: 62019CJ0092
Zahtjev za prethodnu odluku
Okoliš
Promicanje kogeneracije
Nacionalni propis koji predviđa program potpora
Program potpora u korist kogeneracijskih postrojenja koja nisu visokoučinkovita, koji je produljen nakon 31. prosinca 2010

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 12. stavka 3. Direktive 2004/8/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o promicanju kogeneracije na temelju potražnje korisne topline na unutarnjem tržištu energije i o izmjeni Direktive 92/42/EEZ (
SL 2004., L 52, str. 50
.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 3., str. 47.), članka 107. stavka 1. UFEU‑a kao i načela jednakog postupanja i nediskriminacije.
Zahtjev je upućen u okviru sporova između društava Burgo Group SpA i Gestore dei Servizi Energetici SpA – GSE (društvo koje upravlja energetskim uslugama, Italija) povodom odbijanja potonjeg da društvu Burgo Group odobri korištenje programa potpora koji među ostalim predviđa oslobađanje od obveze kupnje „zelenih potvrda”.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2004/8 donesena je na temelju politike Europske unije u području okoliša, na temelju članka 175. stavka 1. UEZ‑a.
U uvodnim izjavama 1., 2., 11., 15., 16., 24., 26. i 32. te direktive navodi se:
„(1)
Potencijal korištenja kogeneracije kao mjere uštede energije za sada ostaje nedovoljno iskorišten u Zajednici. Promicanje visokoučinkovite kogeneracije na temelju potražnje korisne topline prioritet je Zajednice s obzirom na potencijalne koristi od kogeneracije u pogledu uštede primarne energije, izbjegavanja gubitaka u mreži i smanjenja emisija, posebno stakleničkih plinova. Pored toga, učinkovito korištenje energije proizvedene kogeneracijom može također pozitivno doprinijeti sigurnosti opskrbe energijom i tržišnom natjecanju u Europskoj uniji i njezinim državama članicama. Stoga je nužno poduzeti mjere kako bi se osiguralo bolje iskorištavanje potencijala unutar okvira unutarnjeg tržišta energije.
(2)
Direktivom 2003/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2003. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište električne energije i stavljanju izvan snage Direktive 96/92/EZ – Izjave o aktivnostima razgradnje i gospodarenja otpadom (
SL 2003., L 176, str. 37
.) uspostavljaju se zajednička pravila proizvodnje, prijenosa, distribucije i opskrbe električnom energijom na unutarnjem tržištu električne energije. U tom kontekstu, razvoj kogeneracije doprinosi povećanju tržišnog natjecanja, također i što se tiče novih sudionika na tržištu.
[…]
(11)
Visokoučinkovita kogeneracija u ovoj je Direktivi definirana uštedama energije koje se postižu istodobnom umjesto odvojenom proizvodnjom toplinske i električne energije. Uštede energije od preko 10 % ispunjavaju uvjete za pojam „visokoučinkovita kogeneracija”. S ciljem maksimalnog postizanja ušteda energije i izbjegavanja gubitaka ušteda energije, najveća se pažnja mora posvetiti uvjetima u kojima funkcioniraju kogeneracijske jedinice.
[…]
(15)
Opći cilj ove Direktive trebao bi biti uspostavljanje usklađene metode obračunavanja električne energije iz kogeneracije i potrebnih smjernica za njezinu provedbu, uzimajući u obzir metodologije kao što su one koje upravo razvijaju europske organizacije za normizaciju. Ova bi metoda trebala biti prilagodljiva kako bi se vodilo računa o tehničkom napretku. Primjena obračuna iz priloga II. i III. na mikrokogeneracijske jedinice mogla bi se, u skladu s načelom proporcionalnosti, temeljiti na vrijednostima koje proizlaze iz postupka ispitivanja tipa kojeg potvrđuje nadležno nezavisno tijelo.
(16)
Definicije kogeneracije i visokoučinkovite kogeneracije koje se koriste u ovoj Direktivi ne prejudiciraju uporabu drukčijih definicija u nacionalnom zakonodavstvu, u svrhe koje su različite od onih navedenih u ovoj Direktivi. […]
[…]
(24)
Javna potpora trebala bi biti u skladu s odredbama iz smjernica Zajednice o državnoj potpori zaštiti okoliša, uključujući i izbjegavanje nagomilavanja potpora. Ove smjernice trenutačno omogućavaju određene vrste javne potpore ako se može pokazati da su mjere potpore korisne u smislu zaštite okoliša zbog izrazito visoke učinkovitosti konverzije, zbog toga što će mjere omogućiti smanjenje potrošnje energije ili zbog toga što će postupak proizvodnje uzrokovati manje štete za okoliš. Takva će potpora u nekim slučajevima biti nužna kako bi se potencijal kogeneracije bolje iskoristio, posebno radi uzimanja u obzir potrebe internalizacije vanjskih troškova.
[…]
(26)
Države članice primjenjuju različite mehanizme potpore kogeneraciji na nacionalnoj razini, uključujući potporu investicijama, porezne olakšice ili smanjenja poreza, zelene potvrde i izravne programe cjenovne potpore. Jedan od važnih načina za postizanje cilja ove Direktive jest jamčenje odgovarajućeg funkcioniranja tih mehanizama dok se ne uspostavi funkcioniranje usklađenog okvira Zajednice s ciljem održavanja povjerenja ulagača. Komisija namjerava pratiti stanje i izvješćivati o iskustvima stečenima u primjeni nacionalnih programa potpore.
[…]
(32)
U skladu s načelima supsidijarnosti i proporcionalnosti određenima u članku 5. [UEZ‑a], opća načela koja čine okvir za promicanje kogeneracije na unutarnjem tržištu energije trebalo bi utvrditi na razini Zajednice, dok bi detaljna provedba trebala biti ostavljena državama članicama, čime se svakoj državi članici omogućuje odabir režima koji najbolje odgovara njezinim posebnim prilikama. Ova se Direktiva ograničava na najmanju mjeru koja se zahtijeva za ostvarenje tih ciljeva i ne prelazi ono što je potrebno u tu svrhu.”
U skladu s člankom 1. Direktive 2004/8, njezin je cilj „povećati energetsku učinkovitost i poboljšati sigurnost opskrbe stvaranjem okvira za promicanje i razvoj visokoučinkovite kogeneracije toplinske i električne energije na temelju potražnje korisne topline i ušteda primarne energije na unutarnjem tržištu energije, uzimajući u obzir posebne nacionalne okolnosti, posebno s obzirom na klimatske i gospodarske uvjete”.
Članak 2. Direktive 2004/8 određuje da se ona „primjenjuje na kogeneraciju kako je definirana u članku 3. i kogeneracijske tehnologije navedene u Prilogu I.”
U skladu s člankom 3. te direktive, naslovljenim „Definicije”:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
(a)
‚kogeneracija’ znači istodobna proizvodnja u jednom postupku toplinske energije i električne i/ili mehaničke energije;
[…]
(i)
‚visokoučinkovita kogeneracija’ znači kogeneracija koja udovoljava kriterijima iz Priloga III.;
[…]”
Članak 7. spomenute direktive, naslovljen „Programi potpore”, u stavku 1. propisuje:
„Države članice osiguravaju da se potpora za kogeneraciju – sadašnje i buduće jedinice – temelji na potražnji korisne topline i na uštedama primarne energije, u svjetlu dostupnih mogućnosti smanjenja potražnje energije primjenom drugih ekonomski izvedivih ili za okoliš korisnih mjera poput drugih mjera energetske učinkovitosti.”
Člankom 12. Direktive 2004/8, naslovljenom „Alternativni obračuni”, u njegovu stavku 3. navodi se:
„Do kraja 2010. godine države članice mogu, koristeći alternativnu metodologiju, definirati kogeneraciju kao visokoučinkovitu kogeneraciju bez provjeravanja zadovoljava li kogeneracijska proizvodnja kriterije iz Priloga III. točke (a), ako se na nacionalnoj razini dokaže da kogeneracijska proizvodnja identificirana takvom alternativnom metodologijom obračuna u prosjeku zadovoljava kriterije iz Priloga III. točke (a). […]”
Prilog III. toj direktivi, naslovljen „Metodologija utvrđivanja učinkovitosti postupka kogeneracije”, u točki (a) navodi da za potrebe ove Direktive visokoučinkovita kogeneracija mora zadovoljavati različite kriterije, osobito onaj prema kojem „kogeneracijska proizvodnja iz kogeneracijskih jedinica osigurava uštede primarne energije obračunane prema točki (b) od najmanje 10 % u odnosu na referentne vrijednosti za odvojenu proizvodnju toplinske i električne energije”.
Talijansko pravo
Zakonodavna uredba br. 79/1999
Decreto legislativo n. 79 – Attuazione della direttiva 96/92/CE recante norme comuni per il mercato interno dell’energia elettrica (Zakonodavna uredba br. 79 o provedbi Direktive 96/92/EZ o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište električne energije), od 16. ožujka 1999. (GURI br. 75 od 31. ožujka 1999.), u verziji primjenjivoj na dan nastanka činjenica u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba br. 79/1999), u članku 2. stavku 8. propisuje:
„Kogeneracija je zajednička proizvodnja električne i toplinske energije pod uvjetima koje definira [l'Autorità per l’Energia elettrica e il Gas (Tijelo za električnu energiju i plin, Italija) (u daljnjem tekstu: AEEG)], koja osigurava značajnu uštedu energije u odnosu na odvojenu proizvodnju.”
Članak 3. stavak 3. te zakonodavne uredbe glasi:
„[AEEG] utvrđuje uvjete koji mogu jamčiti svim korisnicima mreže slobodu pristupa pod istim uvjetima, nepristranost i neutralnost usluge prijenosa i dispečiranja. Pri izvršavanju te nadležnosti Nadzorno tijelo nastoji ostvariti cilj najučinkovitije moguće uporabe proizvedene električne energije ili, u svakom slučaju, unesene u nacionalnu električnu mrežu, uz poštovanje tehničkih ograničenja te mreže. Osim toga, Nadzorno tijelo predviđa obvezu prvenstvenog korištenja električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora energije i one proizvedene kogeneracijom.”
Članak 11. navedene zakonodavne uredbe propisuje:
„1.   Kako bi se podržala uporaba obnovljivih izvora energije, uštede energije, smanjenje emisija ugljičnog dioksida i korištenje nacionalnih energetskih resursa od 2001. uvoznici i subjekti odgovorni za postrojenja koji svake godine uvoze ili proizvode električnu energiju iz neobnovljivih izvora energije imaju obvezu tijekom sljedeće godine unijeti u nacionalnu mrežu kvotu zelene električne energije koja potječe iz postrojenja koja su puštena u uporabu ili koja su povećala proizvodnju, u granicama kapaciteta dodatne proizvodnje, nakon stupanja na snagu ove uredbe
2.   Obveza iz stavka 1. primjenjuje se na uvoz i proizvodnju električne energije, ne uključujući kogeneraciju, vlastitu potrošnju elektrane i izvoz više od 100 GWh; kvota iz stavka 1. prvotno se određuje na dva posto te energije iznad 100 GWh.
3.   Isti subjekti također mogu ispuniti tu obvezu stjecanjem, u cijelosti ili djelomično, ekvivalentne kvote ili pripadajućih prava od drugih proizvođača, pod uvjetom da u nacionalnu električnu mrežu unose energiju iz obnovljivih izvora ili od operatora nacionalnog prijenosnog sustava. […]
4.   Operator nacionalnog prijenosnog sustava jamči prvenstvo električnoj energiji koju proizvode postrojenja koja se prema redoslijedu koriste obnovljivim izvorima energije, na temelju posebnih kriterija koje određuje [AEEG], i nacionalnim izvorima primarne energije za ogrjev, pri čemu potonji imaju najveću godišnju kvotu koja ne prelazi petnaest posto cijele primarne energije potrebne za proizvodnju potrošene električne energije.
[…]”.
Iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da je program potpore, predviđen u članku 11. stavcima 1. do 4. Zakonodavne uredbe br. 79/1999, ukinut za kogeneracijska postrojenja koja nisu visokoučinkovita, i to od 1. siječnja 2016., člankom 25. decreto legislativo n. 28 – Attuazione della direttiva 2009/28/CE sulla promozione dell’uso dell’energia da fonti rinnovabili, recante modifica e successiva abrogazione delle direttive 2001/77/CE e 2003/30/CE (Zakonodavna uredba br. 28 o provedbi Direktive 2009/28/EZ o promicanju uporabe energije iz obnovljivih izvora te o izmjeni i kasnijem stavljanju izvan snage direktiva 2001/77/EZ i 2003/30/EZ) od 3. ožujka 2011. (redovni dodatak GURI‑ju br. 71 od 28. ožujka 2011.).
Usto, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da je decreto legislativo n. 102 – Attuazione della direttiva 2012/27/EU sull’efficienza energetica, che modifica le direttive 2009/125/CE e 2010/30/UE e abroga le direttive 2004/8/CE e 2006/32/EZ (Zakonodavna uredba br. 102 o provedbi Direktive 2012/27/EU o energetskoj učinkovitosti, izmjeni direktiva 2009/125/EZ i 2010/30/EU i stavljanju izvan snage direktiva 2004/8/EZ i 2006/32/EZ (GURI br. 165 od 18. srpnja 2014.) pomaknuo datum ukidanja tog programa potpore na 19. srpnja 2014.
Odluka AEEG‑a br. 42/02
U skladu s člankom 2. stavkom 8. Zakonodavne uredbe br. 79/1999, AEEG je odlukom br. 42/02 od 19. ožujka 2002. definirao minimalne uvjete potrebne za kvalifikaciju postrojenja za proizvodnju električne energije kao „kogeneracijskog” postrojenja.
Zakonodavna uredba br. 20/2007
Decreto legislativo n. 20 – Attuazione della direttiva 2004/8/CE sulla promozione della cogenerazione basata su una domanda di calore utile nel mercato interno dell’energia, nonché modifica alla direttiva 92/42/CEE (Zakonodavna uredba br. 20 o prenošenju Direktive 2004/8) od 8. veljače 2007. (GURI br. 54 od 6. ožujka 2007.), u verziji primjenjivoj na dan nastanka činjenica u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba br. 20/2007), u članku 3. stavku 1. određuje:
„Do 31. prosinca 2010., i ne dovodeći u pitanje stavak 2., visokoučinkovitom kogeneracijom se smatra kogeneracija koja odgovara definiciji iz članka 2. stavka 8. Zakonodavne uredbe [br. 79/1999].”
Člankom 6. stavkom 1. Zakonodavne uredbe br. 20/2007 propisuje se:
„Kako bi se osiguralo da se potpora kogeneraciji temelji na potražnji korisne topline i istodobno na uštedama primarne energije, visokoučinkovita kogeneracija podliježe odredbama članka 3. stavka 3., članka 4. stavka 2. i članka 11. stavaka 2. i 4. Zakonodavne uredbe [br. 79/1999]. Visokoučinkovita kogeneracija uživa prednosti koje proizlaze iz primjene provedbenih mjera članka 9. stavka 1. Zakonodavne uredbe [br. 79/1999] i članka 16. stavka 4. Zakonodavne uredbe br. 164 od 23. svibnja 2000.”
Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je Prilogom III. Zakonodavnoj uredbi br. 20/2007 u talijanski pravni poredak prenesen Prilog III. Direktivi 2004/8.
Glavni postupak i prethodna pitanja
Burgo Group posjeduje u Italiji brojna kogeneracijska postrojenja koja istodobno proizvode električnu energiju i korisnu toplinu. To je društvo od GSE‑a zatražilo oslobođenje od obveze kupnje zelenih potvrda, predviđenih nacionalnim pravom, za 2011. do 2013. za svoja kogeneracijska postrojenja.
Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da su se navedena postrojenja koristila takvim oslobođenjem do 31. prosinca 2010. na temelju Odluke br. 42/02 koju je donio AEEG.
GSE je odbio sve zahtjeve za oslobođenje od obveze kupnje zelenih potvrda koje mu je Burgo Group podnio za 2011. do 2013., uz obrazloženje da nacionalno zakonodavstvo koje je na snazi, odnosno Zakonodavna uredba br. 20/2007, kojom je Direktiva 2004/8 prenesena u nacionalno pravo, predviđa da od 1. siječnja 2011. samo kogeneracijska postrojenja koja ispunjavaju kriterije utvrđene u Prilogu III. toj uredbi, kojim se prenosi Prilog III. toj direktivi, mogu uživati prednosti predviđene u nacionalnom pravu, na temelju kojih se može osloboditi od obveze kupnje zelenih potvrda. Međutim, kogeneracijska postrojenja koja pripadaju društvu Burgo Group ne ispunjavaju te kriterije jer nemaju značajke visokoučinkovitih postrojenja.
Burgo Group podnio je više tužbi za poništenje protiv tih odluka o odbijanju pred Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Okružni upravni sud za Lacij, Italija), koje su sve odbijene presudama donesenima tijekom 2015.
Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da je u tim presudama Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Okružni upravni sud za Lacij) u biti smatrao, kao prvo, da, u skladu s člankom 12. stavkom 3. Direktive 2004/8 i u skladu s nacionalnom mjerom kojom se ta odredba prenosi, od 1. siječnja 2011. samo visokoučinkovita kogeneracijska postrojenja koja su bila u skladu s kriterijima energetske učinkovitosti iz Priloga III. toj direktivi mogu imati pogodnosti predviđene nacionalnim pravom i, osobito, oslobođenje od obveze kupnje zelenih potvrda. Kao drugo, navodi da je prvostupanjski sud smatrao da iz tog članka 12. stavka 3. kao i iz nacionalne mjere kojom se on prenosi proizlazi da su do31. prosinca 2010. države članice imale mogućnost odrediti drugu metodu određivanja visokoučinkovite kogeneracije, pod uvjetom da je dokazano da je ta metoda u prosjeku odgovarala kriterijima iz tog Priloga III.
Tako se Odlukom br. 42/02 AEEG‑a predviđa takva alternativna metoda određivanja visokoučinkovite kogeneracije koja se, u skladu s člankom 12. stavkom 3. Direktive 2004/8 kao i nacionalnim pravom kojim se prenosi taj članak, mogla primjenjivati do 31. prosinca 2010. Osim toga, svako suprotno tumačenje, kao prvo, lišilo bi svakog značenja izraz iz te odredbe, odnosno 31. prosinca 2010., kao drugo, učinilo bi bespredmetnim opseg kriterija utvrđenih u Prilogu III. toj direktivi i, kao treće, učinilo nepotrebnim tehnološki i ekonomski napor osoba koje su ulagale u prilagodbu kogeneracijskih postrojenja kako bi ih uskladile s kriterijima energetske učinkovitosti iz tog priloga.
Smatrajući da je Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Okružni upravni sud za Lacij) počinio pogreške posebice u tumačenju i primjeni Direktive 2004/8, društvo Burgo Group podnijelo je žalbu protiv navedenih presuda pred Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija).
Društvo Burgo Group pred sudom koji je uputio zahtjev među ostalim tvrdi da je Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Okružni upravni sud za Lacij) pogrešno propustio uzeti u obzir presudu Suda od 26. rujna 2013., IBV & Cie (
C‑195/12
,
EU:C:2013:598
), u kojoj je Sud primijenio dotični nacionalni program potpore u predmetu u kojem je donesena ta presuda ne samo na visokoučinkovita kogeneracijska postrojenja nego i na sva kogeneracijska postrojenja. Osim toga, prema mišljenju tog društva, nacionalno pravo omogućuje primjenu prednosti i, osobito, oslobođenje od obveze kupnje zelenih potvrda društvima koja upravljaju kogeneracijskim postrojenjima koja nisu visokoučinkovita, i to čak i nakon prosinca 2010. Tako je članak 11. Zakonodavne uredbe br. 79/1999, koji osobito predviđa oslobođenje od kupnje zelenih potvrda za kogeneracijska postrojenja, stavljen izvan snage tek od 19. srpnja 2014.
U tim je okolnostima Consiglio di Stato (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Protivi li se Direktivi 2004/8/EZ (konkretnije, njezinu članku 12.) tumačenje članaka 3. i 6. Zakonodavne uredbe br. 20/2007 na način da dopuštaju priznavanje prava na pogodnosti iz Zakonodavne uredbe br. 79/1999 [konkretnije, iz njezina članka 11. i AEEG‑ove Odluke br. 42/02 kojom se provodi prethodna odredba] i za kogeneracijska postrojenja koja nisu visokoučinkovita čak i nakon 31. prosinca 2010.?
2.
Protivi li se članku 107. UFEU‑a tumačenje članaka 3. i 6. Zakonodavne uredbe br. 20/2007 u smislu navedenom u prvom pitanju s obzirom na to da ta odredba, tako protumačena, može predstavljati „državnu potporu” i stoga biti protivna načelu slobodnog tržišnog natjecanja?
3.
Za razliku od onog što je navedeno u prvom i drugom pitanju i s obzirom na izričite tvrdnje [društva Burgo Group], je li u skladu s načelima jednakosti i nediskriminacije iz prava [Unije] nacionalni propis koji dopušta održavanje priznavanja programa potpore za kogeneraciju koja nije visokoučinkovita do 31. prosinca 2015.? Naime, talijansko pravo se može tumačiti na takav način na temelju članka 25. stavka 11. točke (c) podtočke 1. Zakonodavne uredbe br. 28/2011 kojom se stavljaju izvan snage navedene odredbe članka 11. Zakonodavne uredbe 79/1999 od 1. siječnja 2016., odnosno sada od 19. srpnja 2014. (na temelju članka 10. stavka 15. Zakonodavne uredbe 102/2014).”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 12. stavak 3. Direktive 2004/8 tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis koji dopušta kogeneracijskim postrojenjima koja nisu visokoučinkovita postrojenja u smislu te direktive da, čak i nakon 31. prosinca 2010., nastave uživati program potpore kogeneraciji, na temelju kojeg su ona stoga osobito izuzeta od obveze kupnje zelenih potvrda.
Valja istaknuti da programi potpore kogeneraciji koji se mogu uspostaviti na nacionalnoj razini nisu uređeni člankom 12. stavkom 3. Direktive 2004/8 nego njezinim člankom 7.
Sud je članak 7. Direktive 2004/8 tumačio na način da njegovo područje primjene nije ograničeno samo na kogeneracijska postrojenja koja imaju obilježja postrojenja visoke učinkovitosti u smislu te direktive. Pojasnio je da zakonodavac Unije nije namjeravao ograničiti navedeno područje primjene samo na visokoučinkovitu kogeneraciju u smislu članka 3. točke (i) navedene direktive te je istaknuo da članak 2. te iste direktive, čiji je cilj, kao što je navedeno u njezinu naslovu, definirati „područje primjene” te direktive naglašava da se ona primjenjuje na „kogeneraciju kako je definirana u članku 3.” i da se zakonodavac Unije potrudio definirati pojmove „kogeneracija” i „učinkovita kogeneracija” u smislu te direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 26. rujna 2013., IBV & Cie,
C‑195/12
,
EU:C:2013:598
, t.
36.
i
37.
).
Budući da područje primjene članka 7. Direktive 2004/8 o programima potpore na nacionalnoj razini nije ograničeno samo na „visokoučinkovitu” kogeneraciju (vidjeti u tom smislu presudu od 26. rujna 2013., IBV & Cie,
C‑195/12
,
EU:C:2013:598
, t.
38.
), države članice mogu, pod uvjetima predviđenima tim člankom, predvidjeti programe potpore kogeneracijskim postrojenjima koja nisu visokoučinkovita.
Međutim, članak 12. stavak 3. te direktive, kojim se državama članicama dodjeljuje „do kraja 2010.” mogućnost da na temelju vlastitih kriterija utvrde „da je kogeneracija visokoučinkovita kogeneracija”, nema utjecaja na tumačenje navedenog članka 7.
Naime, iako članak 12. stavak 3. Direktive 2004/8 predviđa mogućnost da države članice do 31. prosinca 2010. utvrde, pod određenim uvjetima, da je kogeneracija visokoučinkovita kogeneracija prema drugoj metodi izračuna od one predviđene u Prilogu III. točki (a) navedene direktive, ta odredba ne utječe na mogućnost država članica da predvide programe potpore za kogeneraciju koja nije visokoučinkovita ili programe zajedničke potpore za ta dva oblika kogeneracije.
Stoga se navedenom stavku ne protivi to da države članice, čak i nakon 31. prosinca 2010., primijene mehanizme potpore kogeneraciji, kao što je izuzeće od obveze kupnje zelenih potvrda za kogeneraciju koja nije visokoučinkovita.
S obzirom na sve prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 12. stavak 3. Direktive 2004/8 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis koji dopušta kogeneracijskim postrojenjima koja nisu visokoučinkovita postrojenja u smislu te direktive da, čak i nakon 31. prosinca 2010., nastave uživati program potpore kogeneraciji, na temelju kojeg su ona stoga među ostalim izuzeta od obveze kupnje zelenih potvrda.
Drugo i treće pitanje
Svojim drugim i trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se članku 107. UFEU‑a te načelima jednakog postupanja i nediskriminacije nacionalni propis koji dopušta kogeneracijskim postrojenjima koja nemaju obilježja postrojenja visoke učinkovitosti, u smislu te direktive, da i dalje uživaju, čak i nakon 31. prosinca 2010., program potpore kogeneraciji, na temelju kojeg su ona stoga, među ostalim, izuzeta od obveze kupnje zelenih potvrda.
U tom pogledu valja podsjetiti da, kako bi se Sudu omogućilo da pruži tumačenje prava Unije koje će biti korisno nacionalnom sudu, iz članka 94. točke (c) Poslovnika Suda proizlazi da zahtjev za prethodnu odluku sadržava prikaz razloga koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da se zapita o tumačenju ili valjanosti određenih odredaba prava Unije, kao i pojašnjenje veze koja po mišljenju tog suda postoji između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru suradnje između njega i nacionalnih sudova uspostavljene u članku 267. UFEU‑a isključivo je na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, kada se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je u pravilu dužan donijeti odluku (presuda od 4. prosinca 2018., Minister for Justice and Equality i Commissioner of An Garda Síochána,
C‑378/17
,
EU:C:2018:979
, t.
26.
i navedena sudska praksa).
Iz navedenog proizlazi da pitanja koja se odnose na pravo Unije uživaju pretpostavku relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o prethodnom pitanju koje je postavio nacionalni sud samo kad je očito da traženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, kada je problem hipotetske naravi ili kad Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su potrebni kako bi na koristan način odgovorio na pitanja koja su mu postavljena (presuda od 4. prosinca 2018., Minister for Justice and Equality i Commissioner of An Garda Síochána,
C‑378/17
,
EU:C:2018:979
, t.
27.
i navedena sudska praksa).
Međutim, što se tiče drugog i trećeg pitanja, odluka kojom se upućuje prethodno pitanje ne ispunjava zahtjeve dopuštenosti navedene u točkama 38. do 40. ove presude.
Naime, kao prvo, ta odluka ne omogućuje razumijevanje razloga zbog kojih sud koji je uputio zahtjev ima dvojbe o usklađenosti zakonodavstva o kojem je riječ u glavnom postupku s člankom 107. UFEU‑a. Točno je da takvi programi potpore mogu, pod određenim uvjetima, predstavljati državnu potporu u smislu potonje odredbe. Međutim, s jedne strane, u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne pojašnjavaju se uvjeti primjene tih programa i, konkretno, elementi na temelju kojih se oni mogu kvalificirati kao državne potpore u smislu članka 107. UFEU‑a. S druge strane, sud koji je uputio zahtjev ne pojašnjava razloge zbog kojih je tumačenje članka 107. UFEU‑a od strane Suda nužno za rješenje spora koji se pred njim vodi.
Kao drugo, navedena odluka ne omogućuje ni razumijevanje razloga zbog kojih bi se načelima jednakosti i nediskriminacije prava Unije protivio nacionalni propis koji dopušta nastavak primjene programa potpore kogeneraciji koja nije visokoučinkovita do 31. prosinca 2015. Naime, sud koji je uputio zahtjev ne iznosi razloge koji su ga mogli navesti da se zapita o usklađenosti predmetnog zakonodavstva s tim načelima, nego samo navodi zahtjeve stranaka u glavnom postupku o tom pitanju.
Budući da Sud ne raspolaže elementima potrebnima za davanje korisnog odgovora na drugo i treće postavljeno pitanje, treba ih proglasiti nedopuštenima.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

Članak 12. stavak 3. Direktive 2004/8/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o promicanju kogeneracije na temelju potražnje korisne topline na unutarnjem tržištu energije i o izmjeni Direktive 92/42/EEZ treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis koji dopušta kogeneracijskim postrojenjima koja nisu visokoučinkovita postrojenja u smislu te direktive da, čak i nakon 31. prosinca 2010., nastave uživati program potpore kogeneraciji, na temelju kojeg su ona stoga među ostalim izuzeta od obveze kupnje zelenih potvrda.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski