CELEX: 62020CJ0166
Előzetes döntéshozatal
Szakmai képesítések elismerése
2005/36/EK irányelv
1. cikk és a 10. cikk b) pontja
Több tagállamban szerzett szakmai képesítések
A megszerzés feltételei
A képesítés megszerzését tanúsító okirat hiánya
EUMSZ 45. és EUMSZ 49. cikk
Munkavállalók
Letelepedés szabadsága

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2013. november 20‑i 2013/55/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (
HL 2013. L 354., 132. o.
) módosított, a szakmai képesítések elismeréséről szóló, 2005. szeptember 7‑i 2005/36/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
HL 2005. L 255., 22. o.
; helyesbítések:
HL 2007. L 271., 18. o.
;
HL 2008. L 93., 28. o.
;
HL 2014. L 305., 115. o.
; a továbbiakban: 2005/36 irányelv) 1. cikkének és 10. cikke b) pontjának, az EUMSZ 45. és EUMSZ 49. cikknek, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 15. cikkének értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet a BB és a Lietuvos Respublikos sveikatos apsaugos ministerija (a Litván Köztársaság egészségügyi minisztériuma, a továbbiakban: egészségügyi minisztérium) között annak tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, hogy ez utóbbi megtagadta BB szakmai képesítésének elismerését.
Jogi háttér
A 2005/36 irányelv „Cél” című 1. cikke az első albekezdésében a következőképpen rendelkezik:
„Ez az irányelv megállapítja azokat a szabályokat, amelyek szerint az a tagállam, amely a területén egy szabályozott szakma gyakorlásának megkezdését, illetve gyakorlását ahhoz köti, hogy az érintett személy egy adott szakmai képesítéssel rendelkezzen (a továbbiakban: fogadó tagállam), az adott szakma gyakorlásának megkezdése és gyakorlása érdekében el kell, hogy ismerje azokat a szakmai képesítéseket, amelyeket egy vagy több más tagállamban (a továbbiakban: saját tagállam) szereztek, és amelyek feljogosítják az adott képesítéssel rendelkező személyt a fogadó tagállam területén ugyanazon szakma gyakorlására.”
Az említett irányelvnek „Az elismerés joghatásai” című 4. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A szakmai képesítésnek a fogadó tagállam általi elismerése révén a jogosultak a fogadó tagállamban megkezdhetik annak a szakmának a gyakorlását, amelyre vonatkozóan a saját tagállamukban képzettséggel rendelkeznek, és ezt a szakmát a fogadó tagállamban ugyanolyan feltételek mellett gyakorolhatják, mint a fogadó tagállam állampolgárai.
(2)   Ezen irányelv alkalmazásában az a szakma, amelyet a kérelmező a fogadó tagállamban gyakorolni kíván, azonos azzal, amelyre vonatkozóan a saját tagállamában képzettséggel rendelkezik, feltéve, hogy az érintett tevékenységek hasonlóak.
[…]”
A 2005/36 irányelv „Részleges gyakorlás megkezdése” című 4f. cikkének (6) bekezdése értelmében e cikk nem alkalmazandó a szakmai képesítésük feltétel nélküli elismerésére az ezen irányelv III. címének II., III. és IIIa. fejezete alapján jogosult szakemberekre.
Az említett irányelv III. címének „A képzés elvégzését tanúsító okiratok elismerésének általános rendszere” című I. fejezetében szereplő, „Hatály” címet viselő 10. cikkének b) pontja kimondja:
„Ezt a fejezetet minden olyan szakmára alkalmazni kell, amely nem e cím II. és III. fejezetének hatálya alá tartozik, továbbá azon következő esetekben, amikor a kérelmező, különleges és kivételes okok miatt nem felel meg az említett fejezetekben megállapított feltételeknek:
[…]
b)
általános orvosok, szakorvosok, általános ápolók, fogorvosok, fogszakorvosok, állatorvosok, szülésznők, gyógyszerészek és építészmérnökök tekintetében akkor, ha a migráns nem felel meg a tényleges és jogszerű szakmai gyakorlatra vonatkozóan a 23., a 27., a 33., a 37., a 39., a 43. és a 49. cikkben említett követelményeknek.”
Az említett irányelv III. címének „[a] képzési minimumkövetelmények összehangolása alapján történő elismerés” címet viselő III. fejezete alatt található „A feltétel nélküli elismerés elve” című 21. cikke, amely az (1) bekezdésében ekként rendelkezik:
„Minden tagállam elismeri azokat az V. melléklet 5.1.1., 5.1.2., 5.2.2., 5.3.2., 5.3.3., 5.4.2., 5.6.2., illetve 5.7.1. pontjában szereplő, általános orvosi és szakorvosi szakmai tevékenységek megkezdésére jogosító orvosi, általános ápolói, fogorvosi, fogszakorvosi, állatorvosi, gyógyszerészi, illetve építészmérnöki, előírt képesítés megszerzését tanúsító okiratokat, amelyek megfelelnek a 24., 25., 31., 34., 35., 38., 44., illetve 46. cikkben foglalt képzési minimumkövetelményeknek, és a szakmai tevékenységek gyakorlásának megkezdése és gyakorlása céljából ezeket az okiratokat a saját területén ugyanolyan hatályúnak tekinti, mint az előírt képesítések megszerzését tanúsító, általa kibocsátott okiratokat.”
Az említett irányelv „Szerzett jogok” című 23. cikke (1) bekezdésében a következőket írja elő:
„Az érintett szakmák tekintetében szerzett meghatározott jogok sérelme nélkül, amennyiben tagállami állampolgárok birtokában lévő, általános orvosi és szakorvosi szakmai tevékenység megkezdésére jogosító orvosi, továbbá általános ápolói, fogorvosi, fogszakorvosi, állatorvosi, szülésznői és gyógyszerészi, előírt képesítés megszerzését tanúsító okiratok nem felelnek meg a 24., 25., 31., 34., 35., 38., 40. és 44. cikkben említett valamennyi képzési követelménynek, minden tagállam elegendő bizonyítékként ismeri el a tagállamok által kibocsátott, előírt képesítés megszerzését tanúsító okiratot annyiban, amennyiben az az okirat az V. melléklet 5.1.1., 5.1.2., 5.2.2., 5.3.2., 5.3.3., 5.4.2., 5.5.2. és 5.6.2. pontjában megállapított referenciaidőpont előtt megkezdett képzés sikeres elvégzését tanúsítja, és amennyiben az okirathoz egy olyan igazolást csatoltak, amely szerint annak birtokosa a szóban forgó tevékenységet az igazolás kibocsátását megelőző öt év folyamán legalább három egymást követő éven keresztül ténylegesen és jogszerűen gyakorolta.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
BB négyéves gyógyszerészeti képzést végzett el az Egyesült Királyságban, és 2013. július 18‑én gyógyszerészeti mesterfokozatot szerzett. 26 héten keresztül (6 hónap) szakmai gyakorlatot teljesített egy gyógyszertárban, ahol kedvező értékelést kapott, és megszerezte a kapcsolódó krediteket.
Az Egyesült Királyságban a gyógyszerészeti képesítés négyéves képzés elvégzésével és tizenkét hónapos gyógyszerészeti szakmai gyakorlat teljesítésével szerezhető meg. Márpedig BB nem töltötte le a gyógyszerészi képesítés megszerzéséhez szükséges tizenkét hónapos szakmai gyakorlatot e tagállamban, mivel személyes okokból vissza kellett térnie Litvániába.
2014. július 23‑án a Studijų kokybės vertinimo centras (a tanulmányok minőségének értékelésével foglalkozó központ, Litvánia) igazolást állított ki, amelyben BB oklevelét egy integrált gyógyszerészeti képzés elvégzését követően Litvániában kiállított mesteroklevéllel egyenértékűnek ismerte el. Ezen értékelőközpont jelezte, hogy az igazolásból nem következik a képesítés szakmai elismerése, mivel az ilyen elismerés az egészségügyi minisztérium kizárólagos hatáskörébe tartozik.
2014. augusztus 6‑án BB szakmai képesítésének elismerését kérte az említett minisztériumtól. Ez utóbbi rámutatott arra, hogy BB dokumentumai a felsőfokú képzésben való részvételét bizonyítják, nem a szakmai képesítését, mivel nem egyértelmű, a hátralévő hathónapos szakmai gyakorlatot melyik tagállamban kell teljesíteni.
2014 szeptemberében a Lietuvos sveikatos mokslų universiteto rektorius (a litván egészségtudományi egyetem rektori hivatala) engedélyezte, hogy BB tanulmányokat folytasson, és ezen egyetemmel szerződést kötött, amelynek értelmében további hathónapos gyógyszerészeti gyakorlatot teljesített. 2015. május 27‑én az említett egyetem e gyakorlat teljesítéséről igazolást állított ki.
BB gyógyszerészi engedély kiadását kérte az egészségügyi minisztérium mellett működő Valstybinę vaistų kontrolės tarnybától (nemzeti gyógyszerfelügyeleti hatóság, Litvánia). Ennek érdekében az előző pontban említett igazolásra támaszkodott. 2015. június 1‑jén e hatóság tudatta BB‑vel, hogy ezen engedély megszerzéséhez olyan dokumentumot kell benyújtania, amely igazolja szakmai képesítésének Litvániában történt elismerését. 2015. június 9‑én BB ismét benyújtotta a szakmai képesítésének elismerése iránti kérelmét az egészségügyi minisztériumhoz, csatolva többek között a jelen ítélet 13. pontjában említett igazolást.
2015. július 3‑án az említett hatóság a kért gyógyszerészi engedély megadása nélkül megszüntette BB kérelmének vizsgálatát.
A 2017. július 24‑i V‑902. sz. rendelettel az egészségügyi minisztérium megtagadta BB szakmai képesítésének elismerését, és erről Bb‑t 2017. július 28‑i levelében tájékoztatta. E rendelet megállapítja, hogy BB nem szerzett gyógyszerészi képesítést az Európai Unió egyik tagállamában sem.
BB megtámadta az említett rendeletet a fellebbviteli bizottság előtt, amely 2017. szeptember 13‑i határozatával helybenhagyta e rendeletet. E bizottság azzal indokolta határozatát, hogy a 2005/36 irányelv, és ebből következően az azt átültető nemzeti törvény csak azokra a személyekre alkalmazandó, akik a fogadó tagállamtól eltérő tagállamban szereztek szakmai képesítést, és akik szakmai képesítés megszerzését tanúsító okirattal rendelkeznek.
BB a Vilniaus apygardos administracinis teismas (Vilnius megyei közigazgatási bíróság, Litvánia) előtt megtámadta az egészségügyi minisztérium és a fellebbviteli bizottság határozatait. 2018. február 27‑i ítéletével e bíróság a keresetet mint megalapozatlant elutasította.
A Lietuvos vyriausiasis administracinis teismashoz (Litvánia legfelsőbb közigazgatási bírósága) fellebbezést nyújtottak be az említett ítélettel szemben.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint BB eleget tett az Egyesült Királyság joga által a gyógyszerészi képesítés megszerzéséhez megkövetelt feltételeknek, azaz négyéves szakmai képzésben vett részt, és összesen tizenkét hónap gyógyszertári gyakorlatot teljesített, tudniillik hat hónapot az Egyesült Királyságban, és hat hónapot Litvániában. Így, ha BB mindezen feltételnek egyetlen tagállamban, nevezetesen az Egyesült Királyságban tett volna eleget, gyógyszerészi képesítés megszerzését tanúsító okiratot szerzett volna, amelyet a 2005/36 irányelv 21. cikkében foglalt feltétel nélküli elismerés elve alapján Litvániában elismertek volna.
Tekintettel arra, hogy BB nem hivatkozhat a 2005/36 irányelv 21. cikkében előírt feltétel nélküli elismerés rendszerére, noha lényegében megfelel az ezen irányelv 44. cikkében előírt szakmai képesítési feltételeknek, meg kell határozni, hogy az említett irányelv 10. cikkének b) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az alkalmazandó abban az esetben, ha az érintett személy nem szerezte meg a gyógyszerészi képesítés megszerzését tanúsító okiratot, jóllehet a gyakorlatban az e tagállamban megkövetelt szakmai képesítési feltételeket nem egy, hanem több tagállamban teljesítette, amely tagállamok egyike a fogadó tagállam. A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy azt is meg kell határozni, hogy ebben az esetben a 2005/36 irányelv III. címe I. fejezetének rendelkezéseit úgy kell‑e értelmezni, hogy a képesítések elismerése terén hatáskörrel rendelkező hatóságoknak mérlegelniük kell az érintett személy által bemutatott valamennyi olyan dokumentum tartalmát, amelyek igazolhatják szakmai képesítését, valamint azt, hogy az ezen dokumentumok által igazolt képzés megfelel‑e a fogadó tagállamban az érintett szakmai képesítés megszerzéséhez előírt feltételeknek, és adott esetben a kompenzációs intézkedéseket kell alkalmazniuk.
Mivel az elismerés 2005/36 irányelvben előírt általános rendszere csak bizonyos esetekben alkalmazandó, a kérdést előterjesztő bíróság ezenkívül arra is választ keres, hogy BB hivatkozhat‑e szakmai képesítésének elismertetéséhez az EUMSZ 45. cikkre és az EUMSZ 49. cikkre, valamint a Charta 15. cikkére.
Ilyen körülmények között a Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litvánia legfelsőbb közigazgatási bírósága) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell e értelmezni a [2005/36] irányelv 10. cikkének az irányelv 1. cikkében meghatározott céljával összefüggésben értelmezett b) pontját, hogy azt alkalmazni kell abban a helyzetben, amelyben valamely személy azért nem kapott a képesítés megszerzését tanúsító okiratot, mert a szakmai képesítés megszerzéséhez szükséges követelményeket potenciálisan az Európai Unió egyetlen tagállama helyett az Európai Unió több tagállamában teljesítette? Ilyen helyzetben, amelyben valamely személy azért nem kapott a képesítés megszerzését tanúsító okiratot, mert a szakmai képesítés megszerzéséhez szükséges követelményeket potenciálisan az Európai Unió egyetlen tagállama helyett az Európai Unió több tagállamában teljesítette, úgy kell e értelmezni a [2005/36] irányelv III. címének I. fejezetét (a képzés elvégzését tanúsító okiratok elismerésének általános rendszere), hogy annak alapján a képesítést elismerő intézménynek érdemben meg kell vizsgálnia az adott személy által benyújtott összes olyan okiratot, amely bizonyíthatja a szakmai képesítés megszerzését, és azt, hogy [a képzés, amelyet igazol] megfelel‑e a fogadó államban a szakmai képesítés megszerzéséhez előírt követelményeknek, valamint hogy szükség esetén kompenzációs intézkedéseket kell alkalmaznia?
2)
A jelen ügyben fennállóhoz hasonló olyan helyzetben, amelyben a felülvizsgálatot kérelmező fél potenciálisan teljesítette a gyógyszerészi szakmai képesítés megszerzésének a [2005/36] irányelv III. fejezete 7. szakaszának 44. cikke szerinti követelményeit, azonban e követelményeket az Európai Unió egyetlen tagállama helyett az Európai Unió több tagállamában teljesítette, ezért nem rendelkezik a képesítés megszerzését tanúsító, a [2005/36] irányelv V. mellékletének 5.6.2. pontja szerinti okirattal, úgy kell e értelmezni az EUMSZ 45. cikket és az EUMSZ 49. cikket, valamint a Charta 15. cikkét, hogy annak alapján a fogadó tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságai kötelesek megvizsgálni a felülvizsgálatot kérelmező fél szakmai képzését, és összevetni azt a fogadó tagállamban szükséges szakmai képzéssel, továbbá hogy érdemben meg kell vizsgálniuk a benyújtott összes olyan okiratot, amely bizonyíthatja a szakmai képesítés megszerzését, és azt, hogy [a képzés, amelyet igazol] megfelel‑e a fogadó államban a szakmai képesítés megszerzéséhez előírt követelményeknek, valamint hogy szükség esetén kompenzációs intézkedéseket kell alkalmazniuk?”
Az első kérdésről
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2005/36 irányelvet, különösen annak 1. cikkét és 10. cikkének b) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az alkalmazandó egy olyan helyzetre, amelyben a fogadó tagállamban szakmai képesítésének elismerését kérő személy nem szerezte meg egy másik tagállamban a szakmai képesítését igazoló, képesítés megszerzését tanúsító okiratot, és ha igen, akkor ezen irányelv III. címének I. fejezetében foglalt rendelkezéseket úgy kell‑e értelmezni, hogy a szakmai képesítések elismerése terén hatáskörrel rendelkező hatóságnak mérlegelnie kell az érintett személy által bemutatott valamennyi olyan dokumentum tartalmát, amelyek igazolhatják a több tagállamban megszerzett szakmai képesítését, valamint azt, hogy az ezen dokumentumok által igazolt képzés megfelel‑e a fogadó tagállamban az érintett szakmai képesítés megszerzéséhez előírt feltételeknek, és adott esetben a kompenzációs intézkedéseket kell alkalmaznia.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a 2005/36 irányelv célját illetően az irányelv 1. és 4. cikkéből következik, hogy a kölcsönös elismerés alapvető célja annak lehetővé tétele, hogy az olyan szakmai képesítés birtokosa, aki a saját tagállamában e képesítés alapján megkezdheti valamely szabályozott szakma gyakorlását, a fogadó tagállamban megkezdhesse ugyanazt a szakmát, mint amelyre képesítést szerzett a saját tagállamában, és a fogadó tagállamban ugyanazokkal a feltételekkel gyakorolhassa azt, mint a fogadó tagállam állampolgárai (2015. április 16‑iAngerer ítélet,
C‑477/13
,
EU:C:2015:239
,
36.
pont).
Ennélfogva a szakmai képesítéseknek az említett irányelv szerinti kölcsönös elismerése azt feltételezi, hogy a kérelmező rendelkezik olyan képesítéssel, amely őt a származási tagállamban szabályozott szakma gyakorlására alkalmasnak minősíti.
Ez a szakmai képesítések elismerésének rendszerétől, azaz az elismerés 2005/36 irányelv III. címének I. fejezete szerinti általános rendszerétől, vagy az ezen irányelv III. címének II., III. és IIIa. fejezete értelmében vett feltétel nélküli elismerés rendszerétől függetlenül érvényes.
Következésképpen a 2005/36 irányelv 10. cikke, amely meghatározza a képzés elvégzését tanúsító okiratok elismerése ezen irányelv III. címének I. fejezetében előírt általános rendszerének hatályát, nem kötelezheti b) pontja értelmében a fogadó tagállamot – anélkül, hogy az említett irányelv céljának ellentmondana – arra, hogy megvizsgálja a származási tagállamában a gyógyszerészi szakma gyakorlásához szükséges képesítéssel nem rendelkező kérelmező birtokában lévő, képesítés megszerzését tanúsító okiratokat (lásd analógia útján: 2015. április 16‑iAngerer ítélet,
C‑477/13
,
EU:C:2015:239
,
24.
és
37.
pont).
A fenti megfontolások összességére tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2005/36 irányelvet, és különösen annak 1. cikkét és 10. cikkének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy az nem alkalmazandó olyan helyzetre, amikor a szakmai képesítésének elismerését kérő személy nem szerzett olyan képesítés megszerzését tanúsító okiratot, amely őt a származási tagállamban a szabályozott szakma gyakorlására alkalmasnak minősítette.
A második kérdésről
Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az EUMSZ 45. cikket és az EUMSZ 49. cikket, valamint a Charta 15. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy amennyiben az érintett nem rendelkezik a 2005/36 irányelv V. mellékletének 5.6.2. pontja értelmében vett gyógyszerészi képesítését tanúsító okirattal, azonban e szakmára vonatkozó szakmai képzettséget szerzett mind a származási tagállamban, mind a fogadó tagállamban, annyiban az utóbbi állam azon illetékes hatóságainak, amelyekhez szakmai képesítés elismerése iránti kérelmet terjesztenek elő, meg kell vizsgálniuk e képzettségeket, és össze kell hasonlítaniuk azokat a fogadó tagállamban a gyógyszerész szakma gyakorlásához megszerzendőkkel.
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a Charta 15. cikkének (2) bekezdése, amelynek értelmében az uniós polgárokat bármely tagállamban megilleti a szabad álláskeresés, munkavállalás, letelepedés és szolgáltatásnyújtás joga, éppen a munkavállalók EUMSZ 45. cikk által biztosított szabad mozgásához, illetve a letelepedés EUMSZ 49. cikk által biztosított szabadságához kapcsolódik (2019. május 8‑iPI ítélet,
C‑230/18
,
EU:C:2019:383
,
53.
pont).
A Charta 52. cikkének (2) bekezdése értelmében a Charta által elismert, a Szerződések egyes rendelkezéseiben szabályozott jogok csak az ott meghatározott feltételek és korlátozások mellett gyakorolhatók. Ennélfogva a Charta 52. cikke (2) bekezdésének értelmezése a jelen esetben megegyezik az EUMSZ 45. és EUMSZ 49. cikk értelmezésével (lásd ebben az értelemben: 2013. július 4‑iGardella ítélet,
C‑233/12
,
EU:C:2013:449
,
39.
pont).
Következésképpen a második kérdés megválaszolásához elegendő az EUMSZ 45. és EUMSZ 49. cikkre hivatkozni.
Emlékeztetni kell arra is, hogy a tagállami hatóságoknak, amikor uniós tagállam állampolgára nyújt be hozzájuk olyan szakma gyakorlásának engedélyezésére irányuló kérelmet, amelynek a megkezdése a nemzeti jogszabályok szerint oklevélhez, szakmai képesítéshez, illetve gyakorlati tapasztalati időtartamhoz van kötve, figyelembe kell venniük az érintett okleveleinek, bizonyítványainak és egyéb tanúsítványainak összességét, valamint releváns szakmai tapasztalatát, összehasonlítva egyfelől az ezen okiratok és e tapasztalat által igazolt képzettséget, másfelől a nemzeti jogszabályok által megkívánt ismereteket és képesítéseket (2002. január 22‑iDreessen ítélet,
C‑31/00
,
EU:C:2002:35
,
24.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Mivel ez az ítélkezési gyakorlat nem más, mint az EUM‑Szerződés alapvető szabadságaiban benne rejlő elvnek az ítélkezési gyakorlat általi kifejezése, ezen elv nem veszítheti el jogi súlyának egy részét az oklevelek kölcsönös elismeréséről szóló irányelvek elfogadásának ténye miatt (lásd ebben az értelemben: 2002. január 22‑iDreessen ítélet,
C‑31/00
,
EU:C:2002:35
,
25.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Amint az EUMSZ 53. cikk (1) bekezdéséből következik, az ilyen irányelveknek az a céljuk, hogy elősegítsék az oklevelek, a bizonyítványok és egyéb tanúsítványok kölcsönös elismerését olyan közös szabályok és szempontok létrehozása révén, amelyek, amennyire lehetséges, automatikusan az oklevelek, a bizonyítványok és egyéb tanúsítványok kölcsönös elismerését eredményezik. Nem céljuk azonban, hogy az oklevelek, a bizonyítványok és a képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítványok elismerését megnehezítsék a hatályukon kívül eső helyzetekben (lásd ebben az értelemben: 2002. január 22‑iDreessen ítélet,
C‑31/00
,
EU:C:2002:35
,
26.
pont).
E megfontolások alkalmazandók többek között a 2005/36 irányelvre, amelyet többek között az EK 47. cikk (1) bekezdése (jelenleg az EUMSZ 53. cikk (1) bekezdése) alapján fogadtak el.
Márpedig az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetben, amely – amint az az első kérdésre adott válaszból kitűnik – nem tartozik a 2005/36 irányelv hatálya alá, az érintett fogadó tagállamnak tiszteletben kell tartania a szakmai képesítések elismerésére vonatkozó, a jelen ítélet 34. pontjában felidézett azon kötelezettségeit, amelyek mind az EUMSZ 45. cikk, mind pedig az EUMSZ 49. cikk hatálya alá tartozó helyzeteket érintik (lásd ebben az értelemben: 2000. szeptember 14‑iHocsman ítélet,
C‑238/98
,
EU:C:2000:440
,
21.
pont; 2015. október 6‑iBrouillard ítélet,
C‑298/14
,
EU:C:2015:652
,
46.
és
54.
pont).
Amennyiben az okiratok összehasonlító vizsgálatát követően arra a következtetésre lehet jutni, hogy a külföldi okirat által tanúsított ismeretek és képesítések megfelelnek a nemzeti rendelkezések által előírtaknak, a tagállam köteles elismerni, hogy ezen okirat megfelel az e rendelkezések által meghatározott követelményeknek. Ezzel szemben, amennyiben kitűnik, hogy e szakértelem és képesítés a nemzeti jogszabályok által előírt követelményeknek csak részben felel meg, e tagállam jogosult az érintettet arra kötelezni, hogy bizonyítsa, megszerezte a hiányzó szakértelmet és képesítést (2015. október 6‑iBrouillard ítélet,
C‑298/14
,
EU:C:2015:652
,
57.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E tekintetben az illetékes nemzeti hatóságok feladata annak értékelése, hogy a fogadó tagállamban – többek között gyakorlati tapasztalat során – megszerzett ismeretek és képesítések elegendőek‑e a hiányzó ismeretek meglétének igazolására (2015. október 6‑iBrouillard ítélet,
C‑298/14
,
EU:C:2015:652
,
58.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ezzel szemben, ha az említett összehasonlító vizsgálat lényeges eltéréseket mutat a kérelmező által elvégzett képzés és a fogadó tagállamban előírt képzés között, az illetékes hatóságok e különbségek megszüntetése érdekében kompenzációs intézkedéseket határozhatnak meg (lásd különösen: 2010. december 2‑iVandorou és társai ítélet
C‑422/09, C‑425/09 és C‑426/09
,
EU:C:2010:732
,
72.
pont).
A fenti megfontolások összességére tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EUMSZ 45. és EUMSZ 49. cikket úgy kell értelmezni, hogy amennyiben az érintett nem rendelkezik a 2005/36 irányelv V. mellékletének 5.6.2. pontja értelmében vett gyógyszerészi képesítését tanúsító okirattal, azonban e szakmára vonatkozó szakmai képzettséget szerzett mind a származási tagállamban, mind a fogadó tagállamban, akkor az utóbbi állam azon illetékes hatóságainak, amelyekhez szakmai képesítés elismerése iránti kérelmet terjesztenek elő, meg kell vizsgálniuk e képzettségeket, és össze kell hasonlítaniuk azokat a fogadó tagállamban a gyógyszerész szakma gyakorlásához megszerzendőkkel. Ha e képzettségek megfelelnek a fogadó tagállam nemzeti rendelkezései által előírtaknak, e tagállam köteles azokat elismerni. Ha ezen összehasonlító vizsgálatból kitűnik, hogy e képzettségek a nemzeti jogszabályok által előírt követelményeknek csak részben felelnek meg, a fogadó tagállam jogosult az érintettet arra kötelezni, hogy bizonyítsa, megszerezte a hiányzó szakértelmet és képesítést. Az illetékes nemzeti hatóságok feladata adott esetben annak értékelése, hogy a fogadó tagállamban – többek között gyakorlati tapasztalat során – megszerzett ismeretek és képesítések elegendőek‑e a hiányzó ismeretek meglétének igazolására. Ha az említett összehasonlító vizsgálat lényeges eltéréseket mutat a kérelmező által elvégzett képzés és a fogadó tagállamban előírt képzés között, az illetékes hatóságok e különbségek megszüntetése érdekében kompenzációs intézkedéseket határozhatnak meg.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (hatodik tanács) a következőképpen határozott:

1)
A 2013. november 20‑i 2013/55/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, a szakmai képesítések elismeréséről szóló, 2005. szeptember 7‑i 2005/36/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet, és különösen annak 1. cikkét és 10. cikkének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy az nem alkalmazandó olyan helyzetre, amikor a szakmai képesítésének elismerését kérő személy nem szerzett olyan képesítés megszerzését tanúsító okiratot, amely őt a származási tagállamban a szabályozott szakma gyakorlására alkalmasnak minősíti.

2)
Az EUMSZ 45. és EUMSZ 49. cikket úgy kell értelmezni, hogy amennyiben az érintett nem rendelkezik a 2013/55 irányelvvel módosított 2005/36 irányelv V. mellékletének 5.6.2. pontja értelmében vett gyógyszerészi képesítését tanúsító okirattal, azonban e szakmára vonatkozó szakmai képzettséget szerzett mind a származási tagállamban, mind a fogadó tagállamban, akkor az utóbbi állam azon illetékes hatóságainak, amelyekhez szakmai képesítés elismerése iránti kérelmet terjesztenek elő, meg kell vizsgálniuk e képzettségeket, és össze kell hasonlítaniuk azokat a fogadó tagállamban a gyógyszerész szakma gyakorlásához megszerzendőkkel. Ha e képzettségek megfelelnek a fogadó tagállam nemzeti rendelkezései által előírtaknak, e tagállam köteles azokat elismerni. Ha ezen összehasonlító vizsgálatból kitűnik, hogy e képzettségek a nemzeti jogszabályok által előírt követelményeknek csak részben felelnek meg, a fogadó tagállam jogosult az érintettet arra kötelezni, hogy bizonyítsa, megszerezte a hiányzó szakértelmet és képesítést. Az illetékes nemzeti hatóságok feladata adott esetben annak értékelése, hogy a fogadó tagállamban – többek között gyakorlati tapasztalat során – megszerzett ismeretek és képesítések elegendőek‑e a hiányzó ismeretek meglétének igazolására. Ha az említett összehasonlító vizsgálat lényeges eltéréseket mutat a kérelmező által elvégzett képzés és a fogadó tagállamban előírt képzés között, az illetékes hatóságok e különbségek megszüntetése érdekében kompenzációs intézkedéseket határozhatnak meg.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: litván.