CELEX: 62021CJ0105
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Justičná spolupráca v trestných veciach
Charta základných práv Európskej únie
Články 6 a 47
Právo na voľný pohyb a pobyt
Právo na účinný súdny prostriedok nápravy
Zásady rovnocennosti a vzájomnej dôvery
Rámcové rozhodnutie 2002/584/SVV
Smernica 2012/13/EÚ
Právo na informácie v trestnom konaní
Poučenie o právach pri zatknutí
Právo osoby na informácie o obvinení vznesenom proti nej na základe vnútroštátneho príkazu na zatknutie
Právo na prístup ku spisovému materiálu
Podmienky vydania európskeho zatykača na obvinenú osobu, ktorá sa nachádza vo vykonávajúcom členskom štáte
Prednosť práva Únie

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 6 a 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), práva na voľný pohyb a pobyt, zásad rovnocennosti, vzájomnej dôvery a prednosti práva Únie, ako aj rámcového rozhodnutia Rady 2002/584/SVV z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi (
Ú. v. EÚ L 190, 2002, s. 1
; Mim. vyd. 19/006, s. 34), zmeneného rámcovým rozhodnutím Rady 2009/299/SVV z 26. februára 2009 (
Ú. v. EÚ L 81, 2009, s. 24
), (ďalej len „rámcové rozhodnutie 2002/584“).
Tento návrh bol podaný v rámci trestného konania vedeného proti IR pre trestné činy spojené s nezákonným obchodovaním s cigaretami.
Právny rámec
Medzinárodné právo
Článok 5 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“) stanovuje:
„1.   Každý má právo na slobodu a osobnú bezpečnosť. Nikoho nemožno pozbaviť slobody okrem nasledujúcich prípadov, pokiaľ sa tak stane v súlade s konaním ustanoveným zákonom:
…
c)
zákonné zatknutie alebo iné pozbavenie slobody osoby za účelom predvedenia pred príslušný súdny orgán pre dôvodné podozrenie zo spáchania trestného činu, alebo ak sú oprávnené dôvody domnievať sa, že je potrebné zabrániť jej v spáchaní trestného činu alebo v úteku po jeho spáchaní;
…
f)
zákonné zatknutie alebo iné pozbavenie slobody osoby, aby sa zabránilo jej nepovolenému vstupu na územie, alebo osoby, proti ktorej prebieha konanie o vyhostenie alebo vydanie.
2.   Každý, kto je zatknutý, musí byť oboznámený bez meškania a v jazyku, ktorému rozumie, s dôvodmi svojho zatknutia a s každým obvinením proti nemu.
…
4.   Každý, kto bol pozbavený slobody zatknutím alebo iným spôsobom, má právo podať návrh na konanie, v ktorom by súd urýchlene rozhodol o zákonnosti jeho pozbavenia slobody a nariadil prepustenie, ak je pozbavenie slobody nezákonné.
…“
Právo Únie
Rámcové rozhodnutie 2002/584
Odôvodnenie 5 rámcového rozhodnutia 2002/584 uvádza:
„… okrem toho, zavedenie nového zjednodušeného systému vydávania odsúdených alebo podozrivých osôb pre účely výkonu rozsudku alebo trestného stíhania umožňuje odstrániť zložitosť a prípadné prieťahy pri existujúcich vydávacích postupoch;…“
Článok 1 tohto rámcového rozhodnutia stanovuje:
„1.   Európsky zatykač je súdne rozhodnutie vydané členským štátom s cieľom zatknúť a vydať požadovanú osobu inému členskému štátu na účely vedenia trestného stíhania alebo výkonu trestu alebo ochranného opatrenia [s cieľom, aby iný členský štát zatkol a odovzdal vyžiadanú osobu na účely vedenia trestného stíhania alebo výkonu trestu odňatia slobody alebo ochranného opatrenia spojeného s odňatím slobody –
neoficiálny preklad
].
2.   Členské štáty vykonajú každý európsky zatykač na základe zásady vzájomného uznávania a v súlade s ustanoveniami tohto rámcového rozhodnutia.
3.   Toto rámcové rozhodnutie nebude meniť povinnosť rešpektovať základné práva a základné právne princípy zakotvené v článku 6 [ZEÚ].“
Podľa článku 6 ods. 1 uvedeného rámcového rozhodnutia vydávajúcim súdnym orgánom je súdny orgán vydávajúceho členského štátu, ktorý je oprávnený vydať európsky zatykač v zmysle právnych predpisov tohto štátu.
Článok 8 tohto rámcového rozhodnutia, nazvaný „Obsah a forma európskeho zatykača“, stanovuje:
„1.   „Európsky zatykač obsahuje nasledujúce informácie stanovené v súlade s formou, obsiahnutou [s formulárom nachádzajúcim sa –
neoficiálny preklad
] v prílohe:
a)
totožnosť a štátnu príslušnosť vyžiadanej osoby;
b)
názov, adresu, telefónne a faxové číslo a e‑mailovú adresu vydávajúceho súdneho orgánu;
c)
dôkaz o vykonateľnom rozsudku, zatykači alebo inom vykonateľnom súdnom rozhodnutí s rovnakým účinkom, ktoré spadá do rozsahu článkov 1 a 2;
d)
charakter a skutkovú podstatu trestného činu, najmä vo vzťahu k článku 2;
e)
opis okolností, za ktorých bol trestný čin spáchaný, vrátane času, miesta a miery účasti vyžiadanej osoby na trestnom čine;
f)
uložený trest, ak existuje konečný rozsudok, alebo určený rozsah trestov pre trestný čin podľa práva vydávajúceho členského štátu;
g)
prípadne iné následky trestného činu.
2.   Európsky zatykač sa musí preložiť do úradného jazyka alebo jedného z úradných jazykov vykonávajúceho členského štátu. Každý členský štát môže v čase prijatia tohto rámcového rozhodnutia alebo neskôr uviesť vo vyhlásení, uloženom na Generálnom sekretariáte Rady [Európskej únie], že akceptuje preklad do jedného alebo viacerých ďalších úradných jazykov inštitúcií Európskych spoločenstiev.“
Článok 17 rámcového rozhodnutia 2002/584 s názvom „Lehoty a postupy pre rozhodnutie o vykonaní európskeho zatykača“ v odseku 1 uvádza:
„Európsky zatykač sa prejednáva a vykonáva ako naliehavá záležitosť.“
V prílohe tohto rámcového rozhodnutia sa nachádza formulár, v ktorom sú podrobne uvedené informácie, ktoré sa majú uviesť v európskom zatykači.
Smernica 2012/13/EÚ
V odôvodnení 14 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2012/13/EÚ z 22. mája 2012 o práve na informácie v trestnom konaní (
Ú. v. EÚ L 142, 2012, s. 1
) sa uvádza, že táto smernica stanovuje minimálne spoločné normy, ktoré sa majú vzťahovať na oblasť poskytovania informácií o právach a obvineniach osobám podozrivým alebo obvineným zo spáchania trestného činu s cieľom zlepšiť vzájomnú dôveru medzi členskými štátmi a vychádza z práv ustanovených v Charte, a najmä v jej článkoch 6, 47 a 48, pričom sa vychádza aj z článkov 5 a 6 EDĽP v zmysle ich výkladu Európskym súdom pre ľudské práva.
Článok 6 tejto smernice stanovuje:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby podozrivým alebo obvineným osobám boli poskytnuté informácie o trestnom čine, zo spáchania ktorého sú podozrivé alebo obvinené. Tieto informácie sa poskytnú bezodkladne v takom rozsahu, aký je potrebný na zaručenie spravodlivého konania a účinné uplatnenie práva na obhajobu.
2.   Členské štáty zabezpečia, aby podozrivé alebo obvinené osoby, ktoré sú zatknuté alebo zadržané, boli informované o dôvodoch zatknutia alebo zadržania vrátane trestného činu, z ktorého spáchania sú podozrivé alebo obvinené.
3.   Členské štáty zabezpečia, aby sa najneskôr pri podaní obžaloby súdu poskytli podrobné informácie o obvinení vrátane povahy a právnej kvalifikácie predmetného trestného činu, ako aj povahy predpokladanej účasti obvinenej osoby na spáchaní tohto činu.
…“
Bulharské právo
Zakon za extradiciata i evropejskata zapoved za arest (zákon o vydávaní osôb a európskom zatykači) (DV č. 46 z roku 2005) vykonáva rámcové rozhodnutie 2002/584. § 37 tohto zákona a k nemu priložený formulár zodpovedajú článku 8 uvedeného rámcového rozhodnutia a formuláru nachádzajúcemu sa v jeho prílohe.
§ 55 Nakazatelno‑procesualen kodex (Trestný poriadok, ďalej len „NPK“) a § 72 až 74 Zakon za Ministerstvoto na vatreshnite raboti (zákon o ministerstve vnútra) stanovujú, že osoba zatknutá bulharskými orgánmi v Bulharsku, na ktorú bol vydaný vnútroštátny príkaz na zatknutie, je informovaná o právach, ktoré má ako zatknutá osoba, a tiež o právach, ktoré má ako obvinená osoba.
V súlade s § 59 ods. 1 a 2 NPK sa v akte, ktorým sa nariaďuje donucovacie opatrenie, akým je vyšetrovacia väzba, uvedú dôvody tohto opatrenia a tento akt sa doručí obvinenej osobe. Vnútroštátny príkaz na zatknutie povinne uvádza možnosti opravného prostriedku proti nemu.
§ 65 ods. 3 druhá veta a § 269 ods. 3 bod 4 písm. b) NPK nebránia uplatneniu opravných prostriedkov, ak je osoba zatknutá vo vykonávajúcom členskom štáte.
Podľa § 65 a 270 NPK je zatknutá osoba informovaná o práve podať opravný prostriedok proti príkazu na zatknutie a oboznámiť sa so všetkými dokumentmi vo veci v rámci tohto opravného prostriedku. Musí mať možnosť priameho kontaktu so svojím advokátom, aj keď bol ustanovený
ex offo
. Navyše súd zašle
ex offo
zatknutej osobe kópiu obžaloby s podrobným opisom skutkov, ktoré sú predmetom obžaloby, ako aj uznesenie stanovujúce dátum pojednávania, v ktorom sú podrobne opísané práva tejto osoby v súdnom konaní. Zatknutá osoba, ktorá je informovaná o svojich právach, ako aj o skutkových a právnych okolnostiach spojených s jej zatknutím, môže proti nemu ihneď podať opravný prostriedok na súd.
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Skutkové okolnosti vo veci samej sú rovnaké ako vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 28. januára 2021, Specializirana prokuratura (Poučenie o právach) (
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
).
Specializirana prokuratura (Špecializovaná prokuratúra, Bulharsko) začala trestné stíhanie proti IR, ktorý je obvinený z toho, že bol členom organizovanej zločineckej skupiny s cieľom páchať daňové trestné činy.
V čase začatia súdnej fázy trestného konania vedeného proti IR, 24. februára 2017, IR opustil miesto svojho trvalého bydliska a nebolo ho možné nájsť.
Uznesením z 10. apríla 2017 vnútroštátny súd prijal voči IR opatrenie predstavujúce vnútroštátny príkaz na zatknutie, ktorým nariadil jeho vyšetrovaciu väzbu.
Dňa 25. mája 2017 bol proti IR, ktorého sa stále nepodarilo nájsť, vydaný európsky zatykač. Advokát ustanovený
ex offo
na jeho zastupovanie bol nahradený novým advokátom, ktorý bol tiež ustanovený
ex offo
.
Dňa 20. augusta 2019 vnútroštátny súd zrušil tento zatykač a vzhľadom na to, že chcel vydať nový európsky zatykač voči IR a v snahe získať presnejšie informácie, ktoré majú byť pripojené k tomuto novému zatykaču, podal na Súdny dvor návrh na začatie prejudiciálneho konania vo veci C‑649/19, Specializirana prokuratura (Poučenie o právach).
Podľa vnútroštátneho súdu rozsudok z 28. januára 2021, Specializirana prokuratura (Poučenie o právach) (
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
), síce odpovedal na otázky, ktoré položil vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ale nerozptýlil všetky jeho pochybnosti. Navyše vzhľadom na odpovede poskytnuté v uvedenom rozsudku vznikli nové pochybnosti.
Vnútroštátny súd sa preto domnieva, že otázky položené v rámci prejednávanej veci majú v podstate objasniť spôsob, akým má vypracovať nový európsky zatykač, ktorý chce vydať voči IR, pokiaľ ide o informácie týkajúce sa práv obvinenej osoby, ktoré je povinná zaslať vykonávajúcemu súdnemu orgánu, a určiť, ako má postupovať v prípade, že táto osoba podá návrh na zrušenie vnútroštátneho príkazu na zatknutie.
Zdôrazňuje, že otázky v prejednávanej veci sú položené v súvislosti s možnosťami vyžiadanej osoby podať opravný prostriedok proti svojmu zatknutiu, najmä v čase medzi zatknutím vo vykonávajúcom členskom štáte a odovzdaním osoby členskému štátu, ktorý tento európsky zatykač vydal.
Vnútroštátny súd sa domnieva, že z rozsudku z 28. januára 2021, Specializirana prokuratura (Poučenie o právach) (
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
), vyplýva, že ustanovenia článkov 4, 6 a 7 smernice 2012/13 sa neuplatňujú, pokiaľ ide o informácie, ktoré sa majú poskytnúť zatknutej osobe pred jej odovzdaním do vydávajúceho členského štátu. Z toho vyplýva, že vydávajúci súdny orgán nie je na základe tejto smernice povinný informovať túto osobu pred takýmto odovzdaním. Vzniká však otázka, či zásady, na ktorých je založené právo Únie, bránia takému výkladu.
Okrem toho podľa bodov 79 a 80 rozsudku z 28. januára 2021, Specializirana prokuratura (Poučenie o právach) (
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
), právo na účinnú súdnu ochranu je dodržané, ak osoba, na ktorú bol vydaný európsky zatykač, môže podať opravný prostriedok proti príkazu na zatknutie po jej odovzdaní do vydávajúceho členského štátu. Preto,
a contrario
, na účely účinnej súdnej ochrany takýto opravný prostriedok nebude pred takýmto odovzdaním potrebný. Za týchto okolností vzniká otázka, či vnútroštátne ustanovenie, ktoré vyžaduje, aby dotknutej osobe boli poskytnuté informácie týkajúce sa vnútroštátneho príkazu na zatknutie, ako aj práva na opravný prostriedok proti tomuto príkazu, aj keď sa táto osoba nenachádza vo vydávajúcom členskom štáte, predstavuje porušenie práva Únie.
Vnútroštátny súd sa teda v rámci prvej otázky pýta, či článok 6 Charty v spojení s článkom 5 ods. 1 písm. c) a článkom 5 ods. 2 a 4 EDĽP, článok 47 Charty, právom na voľný pohyb a pobyt, zásadou rovnocennosti a zásadou vzájomnej dôvery bránia tomu, aby vydávajúci súdny orgán v zmysle článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584 nepodnikol nijaké kroky, aby informoval osobu zatknutú na základe európskeho zatykača o skutkových a právnych dôvodoch jej zatknutia a o možnostiach podať proti nemu opravný prostriedok, pokiaľ sa táto osoba nachádza na území vykonávajúceho členského štátu.
V tejto súvislosti vnútroštátny súd v prvom rade uvádza, že z judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva vyplýva, že tento súd nesúhlasí s tvrdením, podľa ktorého požiadavka stanovená v článku 5 ods. 1 písm. c) EDĽP sa neuplatňuje na obdobie, počas ktorého vnútroštátny príkaz na zatknutie predstavuje základ pre vydanie európskeho zatykača, ale uplatňuje sa až po odovzdaní vyžiadanej osoby. Právo na obhajobu obvinenej osoby musí byť teda zaručené od momentu jej zatknutia v členskom štáte vykonávajúcom európsky zatykač.
Po druhé, pokiaľ ide o dodržanie požiadavky týkajúcej sa „účinného prostriedku nápravy“ v zmysle článku 47 Charty, vnútroštátny súd sa domnieva, že na základe judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva týkajúcej sa článku 5 EDĽP, tento článok 47 priznáva osobe, na ktorú bol vydaný európsky zatykač, právo byť informovaný o skutkových a právnych dôvodoch jej zatknutia a o možnostiach podať proti nemu opravný prostriedok, a to aj v prípade, že je zatknutá vo vykonávajúcom členskom štáte.
Ak teda táto osoba v čase svojho zatknutia vo vykonávajúcom členskom štáte úspešne napadne toto zatknutie vo vydávajúcom členskom štáte, má to za následok zrušenie príkazu na zatknutie, a teda zrušenie európskeho zatykača a prepustenie dotknutej osoby vykonávajúcim súdnym orgánom. Z tohto dôvodu možnosť napadnúť vnútroštátny príkaz na zatknutie po tom, čo vykonávajúci súdny orgán na základe tohto príkazu zatkne vyžiadanú osobu, predstavuje účinný prostriedok nápravy v rámci konania o európskom zatykači.
Napriek judikatúre vyplývajúcej z rozsudku z 28. januára 2021, Specializirana prokuratura (Poučenie o právach) (
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
, body
a
), však vnútroštátny súd spochybňuje účinnosť opravného prostriedku, ktorý má vyžiadaná osoba k dispozícii a ktorý nadobúda účinnosť až po skončení konania o európskom zatykači, pri odovzdaní vyžiadanej osoby do vydávajúceho členského štátu. Vnútroštátny súd sa domnieva, že nie je možné, aby rámcové rozhodnutie 2002/584 bránilo oznámeniu vnútroštátneho príkazu na zatknutie vyžiadanej osobe. Naopak, práve v súvislosti s európskym zatykačom na účely trestného stíhania je potreba poskytnúť informácie pred odovzdaním stíhanej osoby najnutnejšia.
Napokon podľa vnútroštátneho súdu je na dosiahnutie účinnej súdnej ochrany okrem dvoch úrovní súdnej ochrany, ktoré judikatúra Súdneho dvora priznáva osobe, na ktorú bol vydaný európsky zatykač, a to úrovne pri prijatí vnútroštátneho príkazu na zatknutie a úrovne pri vydaní európskeho zatykača, potrebné priznať tejto osobe tretiu úroveň ochrany, a to ochranu pred vydávajúcim orgánom v rámci výkonu európskeho zatykača, keď sa táto osoba nachádza vo vykonávajúcom členskom štáte. Okrem toho dodržanie zásady proporcionality vyžaduje, aby táto osoba mala počas doby, keď sa nachádza vo vykonávajúcom členskom štáte, k dispozícii účinný prostriedok nápravy proti vnútroštátnemu príkazu na zatknutie.
Po tretie sa vnútroštátny súd domnieva, že na rozdiel od čisto vnútroštátnej situácie, skutočnosť, že vydávajúci súdny orgán nepodnikne nijaké kroky s cieľom vytvoriť podmienky na to, aby osoba, na ktorú bol vydaný európsky zatykač, bola hneď po jej nájdení a prípadnom zatknutí na území vykonávajúceho členského štátu informovaná o skutkových a právnych dôvodoch svojho zatknutia, priamo bráni výkonu práva na voľný pohyb a pobyt stanoveného v článku 3 ods. 2 ZEÚ a článkoch 20 a 21 ZFEÚ, pokiaľ tento orgán tým sťažuje výkon tohto práva. V takomto prípade by totiž došlo k neodôvodnenému rozdielnemu zaobchádzaniu s osobami, ktoré takéto právo uplatnili.
Po štvrté sa tento súd domnieva, že vzhľadom na zásadu rovnocennosti nemôže byť právne postavenie osoby, na ktorú sa vzťahuje vnútroštátny príkaz na zatknutie, na základe ktorého je následne vydaný európsky zatykač, menej priaznivé, ak sa toto zatknutie vykoná na území vykonávajúceho členského štátu, ako keď sa zatknutie vykoná na vnútroštátnom území. To isté platí pre oznámenie tohto príkazu, ak bolo prijaté v neprítomnosti obvinenej osoby.
Po piate zásada vzájomnej dôvery by bola ohrozená, ak by osoba, na ktorú bol vydaný európsky zatykač, nemala primeranú možnosť uplatniť svoje námietky pred vydávajúcim súdnym orgánom, hoci sa nachádza vo vykonávajúcom členskom štáte. Ak by totiž takáto možnosť neexistovala, vykonávajúci súdny orgán by bol konfrontovaný s tým, či má vykonať európsky zatykač vydaný na základe dôvodov, ktoré existovali v minulosti, ale o ktorých si nie je istý, či stále existujú, a teda by mohol byť nútený vykonať takýto zatykač bez toho, aby sa presvedčil, že základné práva vyžiadanej osoby boli vo vydávajúcom členskom štáte skutočne dodržané.
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či právo Únie bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá vyžaduje, aby obvinená osoba, či už sa nachádza na vnútroštátnom území alebo na území iného členského štátu, bola doručením kópie vnútroštátneho príkazu na zatknutie informovaná o skutkových a právnych dôvodoch jej zatknutia, ako aj o možnosti podať proti nemu opravný prostriedok. Z rozsudku z 28. januára 2021, Specializirana prokuratura (Poučenie o právach) (
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
), vyplýva, že obvinená osoba, ktorá bola zatknutá na základe európskeho zatykača, nemá v zmysle smernice 2012/13 práva, ktoré by mala, ak by jej zatknutie bolo čisto vnútroštátne, pretože normotvorca Únie prijal zámerné rozhodnutie nepriznať takejto osobe práva uvedené v článkoch 3 a 4 tejto smernice. Z toho vyplýva, že môže byť v rozpore s uvedenou smernicou, ak jej vnútroštátne právo napriek tomu priznáva takéto práva, hoci zatknutie bolo vykonané v inom členskom štáte. Okrem toho vzniká otázka, či sa vnútroštátny súd pri rozhodovaní o návrhu na zrušenie príkazu na zatknutie, ktorý podala obvinená osoba, ktorá sa nachádza vo vykonávajúcom členskom štáte, musí zdržať posudzovania tohto návrhu až do odovzdania tejto osoby po vykonaní európskeho zatykača.
Napokon v prípade, ak by z odpovede na prvú otázku vyplývalo, že právo Únie vyžaduje, aby osoba, na ktorú bol vydaný európsky zatykač, bola informovaná o skutkových a právnych dôvodoch vnútroštátneho príkazu na zatknutie a možnostiach podať proti nemu opravný prostriedok, alebo ak by z odpovede na druhú otázku vyplývalo, že právo Únie nebráni takémuto informovaniu, vnútroštátny súd sa svojou treťou otázkou pýta na spôsob, akým majú byť tieto informácie poskytnuté.
Za týchto okolností Specializiran nakazatelen săd (Špecializovaný trestný súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Bolo by v súlade s článkom 6 Charty v spojení s článkom 5 ods. 4, ako aj s článkom 5 ods. 2 a článkom 5 ods. 1 písm. c) EDĽP, s článkom 47 Charty, s právom na voľný pohyb a pobyt, so zásadou rovnocennosti, ako aj so zásadou vzájomnej dôvery, ak by vydávajúci súdny orgán podľa článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584 nepodnikol nijaké kroky, aby informoval vyžiadanú osobu o skutkových a právnych dôvodoch jej zatknutia a o možnostiach podať opravný prostriedok proti tomuto zatknutiu, kým sa táto osoba nachádza na území vykonávajúceho členského štátu?
2.
V prípade kladnej odpovede, vyžaduje zásada prednosti práva Únie pred vnútroštátnym právom, aby vydávajúci orgán neposkytol tieto informácie, a ak vyžiadaná osoba napriek chýbajúcemu informovaniu navrhne zrušiť vnútroštátny príkaz na zatknutie, je tento orgán povinný posúdiť z vecného hľadiska tento návrh až po odovzdaní uvedenej osoby?
3.
Aké právne opatrenia stanovené právom Únie sú vhodné na poskytnutie takýchto informácií?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa články 6 a 47 Charty, právo na voľný pohyb a pobyt, ako aj zásady rovnocennosti a vzájomnej dôvery majú vykladať v tom zmysle, že súdny orgán, ktorý vydal európsky zatykač prijatý na základe rámcového rozhodnutia 2002/584, má povinnosť zaslať osobe, na ktorú bol vydaný tento zatykač, vnútroštátny príkaz na zatknutie tejto osoby a informácie týkajúce sa možností podať opravný prostriedok proti tomuto príkazu, a to aj v prípade, že sa táto osoba nachádza vo vykonávajúcom členskom štáte a nebola odovzdaná príslušným orgánom vydávajúceho členského štátu.
Pokiaľ ide v prvom rade o články 6 a 47 Charty, treba uviesť, že ako je potvrdené v článku 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2002/584, toto rámcové rozhodnutie nemôže mať za následok zmenu povinnosti dodržiavať základné práva a základné právne princípy zakotvené v článku 6 ZEÚ.
V tejto súvislosti Súdny dvor na jednej strane uviedol, že článok 8 ods. 1 písm. d) a e) rámcového rozhodnutia 2002/584 stanovuje, že európsky zatykač musí obsahovať informácie týkajúce sa charakteru a skutkovej podstaty trestného činu, ako aj opisu okolností, za ktorých bol trestný čin spáchaný, vrátane času, miesta a miery účasti vyžiadanej osoby. Tieto informácie pritom v podstate zodpovedajú informáciám uvedeným v článku 6 smernice 2012/13 [rozsudok z 28. januára 2021, Specializirana prokuratura (Poučenie o právach),
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
, bod
], ktorá, ako vyplýva z jej odôvodnenia 14, stanovuje minimálne spoločné normy, ktoré sa majú vzťahovať na oblasť poskytovania informácií o právach a obvineniach osobám podozrivým alebo obvineným zo spáchania trestného činu s cieľom zlepšiť vzájomnú dôveru medzi členskými štátmi, a vychádza z práv stanovených v Charte, a najmä v jej článkoch 6 a 47, pričom sa vychádza aj z článkov 5 a 6 EDĽP v zmysle ich výkladu Európskym súdom pre ľudské práva.
Z toho vyplýva, že osoba zatknutá na základe európskeho zatykača je vo vykonávajúcom členskom štáte informovaná o dôvodoch jej zatknutia, vrátane trestného činu, z ktorého spáchania je podozrivá alebo obvinená, a to pred jej odovzdaním príslušným orgánom vydávajúceho členského štátu.
Na druhej strane Súdny dvor uviedol, že právo na účinnú súdnu ochranu v zmysle článku 47 Charty nevyžaduje, aby právo na opravný prostriedok stanovené právnou úpravou vydávajúceho členského štátu proti rozhodnutiu o vydaní európskeho zatykača na účely trestného stíhania mohlo byť uplatnené pred odovzdaním dotknutej osoby príslušným orgánom tohto členského štátu. Súdny dvor ďalej uviedol, že žiadne porušenie práva na účinnú súdnu ochranu nemôže vyplývať zo samotnej okolnosti, že osoba, na ktorú bol vydaný európsky zatykač na účely trestného stíhania, bola informovaná o opravných prostriedkoch dostupných v členskom štáte vydávajúcom zatykač a prístup ku spisovému materiálu získala až po svojom odovzdaní príslušným orgánom vydávajúceho členského štátu [pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. januára 2021, Specializirana prokuratura (Poučenie o právach),
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
, body
a
].
Z rozsudku z 28. januára 2021, Specializirana prokuratura (Poučenie o právach) (
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
), teda vyplýva, že články 6 a 47 Charty nevyžadujú, aby osoba, na ktorú bol vydaný európsky zatykač na účely trestného stíhania v zmysle rámcového rozhodnutia 2002/584, mala pred odovzdaním príslušným orgánom vydávajúceho členského štátu prístup k vnútroštátnemu spisovému materiálu a k informáciám o možnostiach podať opravný prostriedok, aby mohla napadnúť rozhodnutie o európskom zatykači pred vydávajúcim súdnym orgánom.
Treba však poznamenať, že tento výklad je nutne uplatniteľný aj na informácie týkajúce sa vnútroštátneho rozhodnutia o zatknutí, ktorý predstavuje vnútroštátny príkaz na zatknutie, na základe ktorého bol vydaný európsky zatykač, ako aj na rôzne opravné prostriedky, ktoré sú dostupné vo vydávajúcom členskom štáte proti tomuto rozhodnutiu. V takejto situácii sú totiž práva obvinenej osoby vyplývajúce z článkov 6 a 47 Charty, a najmä právo byť informovaný o jej právach v trestnom konaní a o obvinení vznesenom proti nej, chránené jednak tým, že európsky zatykač obsahuje informácie stanovené v článku 8 rámcového rozhodnutia 2002/584, a jednak tým, že obvinená osoba je informovaná o opravných prostriedkoch vo vydávajúcom členskom štáte a získa prístup ku spisovému materiálu, v súlade so smernicou 2012/13, hneď po jej odovzdaní príslušným orgánom tohto štátu.
Vzhľadom na to vnútroštátny súd považuje túto situáciu za neuspokojivú a domnieva sa, že vydávajúci súdny orgán je povinný informovať osobu, na ktorú bol vydaný európsky zatykač, o vnútroštátnom príkaze na zatknutie, na základe ktorého bol tento zatykač vydaný, ako aj o dostupných opravných prostriedkoch proti tomuto príkazu pred jej odovzdaním do vydávajúceho členského štátu. Takýto výklad má byť v súlade s požiadavkami vyplývajúcimi z judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva týkajúcej sa najmä článku 5 ods. 1 písm. c) a f) EDĽP v spojení s odsekmi 2 a 4 tohto článku.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že systém európskeho zatykača zavedený týmto rámcovým rozhodnutím spočíva na zásade vzájomného uznávania, ktorá sa zakladá na vzájomnej dôvere medzi členskými štátmi, pokiaľ ide o skutočnosť, že ich vnútroštátne právne poriadky sú spôsobilé poskytnúť rovnocennú a účinnú ochranu základných práv uznaných na úrovni Únie, osobitne v Charte [rozsudky z 5. apríla 2016, Aranyosi a Căldăraru,
C‑404/15 a C‑659/15 PPU
,
EU:C:2016:198
, bod
, ako aj z 28. januára 2021, Specializirana prokuratura (Poučenie o právach),
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
, bod
].
Pokiaľ je v tomto rámci európsky zatykač vydaný preto, aby iný členský štát zatkol a odovzdal vyžiadanú osobu na účely vedenia trestného stíhania, táto osoba mohla už v prvom štádiu konania využiť procesné záruky a základné práva, ktorých ochranu musia zabezpečovať súdne orgány členského štátu vydávajúceho zatykač podľa uplatniteľného vnútroštátneho práva najmä na účely vydania vnútroštátneho príkazu na zatknutie [rozsudky z 1. júna 2016, Bob‑Dogi,
C‑241/15
,
EU:C:2016:385
, bod
, a z 28. januára 2021, Specializirana prokuratura (Poučenie o právach),
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
, bod
].
Súdny dvor tak už usúdil, že systém európskeho zatykača zahŕňa dvojúrovňovú ochranu základných a procesných práv vyžiadanej osoby, keďže k súdnej ochrane stanovenej na prvej úrovni, teda pri prijímaní vnútroštátneho rozhodnutia, akým je vnútroštátny príkaz na zatknutie, sa pridáva ochrana, ktorá musí byť zabezpečená na druhej úrovni, teda pri vydávaní európskeho zatykača [rozsudky z 1. júna 2016, Bob‑Dogi,
C‑241/15
,
EU:C:2016:385
, bod
, a z 28. januára 2021, Specializirana prokuratura (Poučenie o právach),
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
, bod
].
Keďže vydanie európskeho zatykača môže porušiť právo dotknutej osoby na slobodu zakotvené v článku 6 Charty, táto ochrana zahŕňa požiadavku, aby rozhodnutie spĺňajúce požiadavky účinnej súdnej ochrany bolo prijaté minimálne na jednej z dvoch úrovní uvedenej ochrany [rozsudky z 27. mája 2019, OG a PI (Prokuratúry v Lübecku a Zwickau),
C‑508/18 a C‑82/19 PPU
,
EU:C:2019:456
, bod
, ako aj z 28. januára 2021, Specializirana prokuratura (Poučenie o právach),
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
, bod
].
Z ustálenej judikatúry teda vyplýva, že pokiaľ je takéto rozhodnutie prijaté buď v čase prijatia vnútroštátneho príkazu na zatknutie, alebo v čase vydania európskeho zatykača, ochrana priznaná článkami 6 a 47 Charty si v žiadnom prípade nevyžaduje, aby bola vyžiadanej osobe poskytnutá tretia úroveň súdnej ochrany, akú predpokladá vnútroštátny súd, v rámci ktorej má táto osoba ešte pred jej odovzdaním orgánom vydávajúceho členského štátu právo dostať vnútroštátny príkaz na zatknutie, na základe ktorého bol vydaný európsky zatykač, ako aj informácie o možnosti podať opravný prostriedok proti tomuto príkazu.
V prejednávanej veci treba konštatovať, že vo veci samej vnútroštátny príkaz na zatknutie vydal súd a že to isté bude platiť aj pre európsky zatykač, ak ho prípadne vydá vnútroštátny súd. Z toho vyplýva, že na každej z dvoch úrovní súdnej ochrany vyžiadanej osoby budú prijaté rozhodnutia, ktoré v zásade spĺňajú požiadavky účinnej súdnej ochrany.
Okrem toho, pokiaľ ide o článok 5 ods. 1 písm. c) a f) EDĽP, na ktorý poukazuje vnútroštátny súd, treba pripomenúť, že keďže práva stanovené v článku 6 Charty, podľa ktorého má každý právo na slobodu a bezpečnosť, zodpovedajú právam zaručeným v článku 5 EDĽP a v súlade s článkom 52 ods. 3 Charty majú rovnaký význam a rozsah, treba odkázať na judikatúru Európskeho súdu pre ľudské práva.
Článok 5 ods. 1 EDĽP stanovuje, že každý má právo na slobodu a osobnú bezpečnosť a že nikoho nemožno pozbaviť slobody okrem prípadov uvedených najmä v tomto odseku 1 písm. c) a f). Uvedený odsek 1 písm. c) sa vzťahuje na prípad osoby, ktorá je zatknutá a pozbavená slobody s cieľom jej predvedenia pred príslušný súdny orgán pre dôvodné podozrenie zo spáchania trestného činu, alebo ak je to dôvodne považované za potrebné na účely zabránenia spáchaniu trestného činu alebo úteku po jeho spáchaní. Pokiaľ ide o ten istý odsek 1 písm. f), týka sa zákonného zatknutia alebo iného pozbavenia slobody, aby sa zabránilo jej nepovolenému vstupu na územie štátu, alebo osoby, proti ktorej sa vedie konanie o vypovedaní alebo vydaní.
V tejto súvislosti treba na úvod pripomenúť, že mechanizmus európskeho zatykača upravený v rámcovom rozhodnutí 2002/584 zodpovedá situácii uvedenej v článku 5 ods. 1 písm. f) EDĽP [pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. januára 2021, Specializirana prokuratura (Poučenie o právach),
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
, bod
].
Ako uvádza vnútroštátny súd, Európsky súd pre ľudské práva rozhodol, že ak v rámci konania o vydanie je vnútroštátne rozhodnutie, na ktorom je založená žiadosť o vydanie, neplatné, dožadujúci štát je zodpovedný za nezákonné zatknutie dotknutej osoby v dožiadanom štáte. V takejto situácii je zodpovednosť dožadujúceho štátu zodpovednosťou vyplývajúcou z článku 5 ods. 1 písm. c) EDĽP, a nie z článku 5 ods. 1 písm. f) tohto dohovoru (rozsudok ESĽP, 2. mája 2017, Vasiliciuc v. Moldavsko, CE:ECHR:2017:0502JUD001594411, § 37 a 38).
Treba však zdôrazniť, že otázka, o ktorú ide vo veci samej, nie je vôbec porovnateľná s otázkou zodpovednosti dožadujúceho štátu alebo dožiadaného štátu v rámci zatknutia nariadeného na základe žiadosti o vydanie založenej na vnútroštátnom príkaze na zatknutie, ktorý bol vydaný v rozpore so základnými právami dotknutej osoby. Cieľom tejto otázky je totiž len určiť, aké informácie sa majú obvinenej osobe poskytnúť pri jej zatknutí vo vykonávajúcom členskom štáte pred odovzdaním tejto osoby vydávajúcemu členskému štátu.
V tejto súvislosti treba uviesť, že informácie, ktoré musia byť nevyhnutne priložené k európskemu zatykaču, umožňujú v čase zatknutia obvinenej osoby vo vykonávajúcom členskom štáte poskytnúť tejto osobe dostatočné informácie na splnenie povinností vyplývajúcich z článku 5 EDĽP. Ako totiž bolo uvedené v bode 42 tohto rozsudku, osobe zatknutej vo vykonávajúcom členskom štáte na základe európskeho zatykača sú poskytnuté informácie stanovené najmä v článku 8 ods. 1 písm. d) a e) rámcového rozhodnutia 2002/584, ktoré v podstate zodpovedajú informáciám stanoveným v článku 6 smernice 2012/13, čím sa tejto osobe zabezpečí dodržanie požiadaviek vyplývajúcich z článku 5, najmä tým, že jej tieto informácie umožnia pochopiť dôvody jej zatknutia a prípadne podať proti tomuto zatknutiu opravný prostriedok.
Z toho vyplýva, že články 6 a 47 Charty nevyžadujú, aby vydávajúci súdny orgán pred odovzdaním osoby, na ktorú bol vydaný európsky zatykač v zmysle rámcového rozhodnutia 2002/584, zaslal príslušným orgánom vydávajúceho členského štátu vnútroštátny príkaz na zatknutie tejto osoby a informácie o možnostiach podať opravný prostriedok proti tomuto príkazu. Takto vykladané články 6 a 47 poskytujú ochranu práv uvedenej osoby, ktorá nie je menšia ako ochrana, ktorú poskytuje článok 5 EDĽP.
Po druhé ani právo na voľný pohyb a pobyt, ani zásady rovnocennosti a vzájomnej dôvery, na ktoré sa vnútroštátny súd odvoláva v súvislosti s prvou otázkou, nemôžu zmeniť tento záver.
Pokiaľ ide predovšetkým o právo na voľný pohyb a pobyt, vnútroštátny súd po prvé poukazuje na prípadné rozdielne zaobchádzanie vyplývajúce zo skutočnosti, že osoba, na ktorú bol vydaný európsky zatykač a ktorá bola zatknutá vo vykonávajúcom členskom štáte, dostane všetky informácie týkajúce sa vnútroštátneho konania vedeného proti nej až pri jej odovzdaní vydávajúcemu členskému štátu, na rozdiel od osoby, ktorá bola zatknutá vo vydávajúcom členskom štáte na základe vnútroštátneho príkazu na zatknutie.
Na úvod treba zdôrazniť, že judikatúru Súdneho dvora, na ktorú poukazuje vnútroštátny súd, nemožno uplatniť na preukázanie existencie takéhoto rozdielneho zaobchádzania, keďže táto judikatúra sa týka osobitnej situácie, v ktorej vnútroštátne pravidlá vydávania osôb členského štátu stanovujú rozdielne zaobchádzanie v závislosti od toho, či vyžiadaná osoba je štátnym príslušníkom tohto členského štátu alebo štátnym príslušníkom iného členského štátu. Pravidlá, ktoré sú predmetom uvedenej judikatúry, majú za následok, že štátnym príslušníkom iných členských štátov, ktorí sa legálne zdržiavajú na území dožiadaného členského štátu, sa nepriznáva rovnaká ochrana pred vydaním, akú požívajú štátni príslušníci tohto členského štátu, a preto sú spôsobilé ovplyvniť slobodu pohybu a pobytu skôr uvedených osôb na území členských štátov [pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. decembra 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Vydanie na Ukrajinu),
C‑398/19
,
EU:C:2020:1032
, bod
a citovanú judikatúru].
Ako uviedla Európska komisia vo svojich písomných pripomienkach, je potrebné konštatovať, že vzhľadom na to, že v súlade s článkom 1 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584 je účelom mechanizmu európskeho zatykača umožniť zatknutie a odovzdanie vyžiadanej osoby tak, aby vzhľadom na cieľ sledovaný týmto rámcovým rozhodnutím spáchaný trestný čin nezostal nepotrestaný a táto osoba bola stíhaná alebo vykonala trest odňatia slobody, ktorý jej bol uložený (rozsudok z 13. januára 2021, MM,
C‑414/20 PPU
,
EU:C:2021:4
, bod
a citovaná judikatúra), obvinená osoba, na ktorú bol vydaný európsky zatykač a ktorá sa nachádza na území iného členského štátu, ako je členský štát, v ktorom údajne spáchala trestný čin, nie je v rovnakej situácii ako obvinená osoba, ktorá zostala na území tohto neskôr uvedeného členského štátu. Aby sa totiž zabránilo riziku beztrestnosti, osoba, na ktorú bol vydaný európsky zatykač, musí byť v zásade odovzdaná príslušným orgánom vydávajúceho členského štátu predtým, ako ju tieto orgány začnú stíhať, v súlade s ustanoveniami rámcového rozhodnutia 2002/584. Až po odovzdaní uvedeným orgánom bude jej situácia vzhľadom na právo na informácie v trestných konaniach vedených proti nej vo vydávajúcom členskom štáte, v ktorom bol trestný čin údajne spáchaný, porovnateľná so situáciou osoby, ktorá zostala v tomto členskom štáte.
Po druhé podobne, pokiaľ ide o zásadu rovnocennosti, ktorej dodržanie predpokladá, že dotknuté pravidlo, ktoré sa v prejednávanej veci riadi právom vydávajúceho členského štátu, sa uplatňuje bez rozdielu na konania založené na porušení práva Únie a na konania založené na porušení vnútroštátneho práva, ktoré majú podobný predmet a príčinu [rozsudok z 10. februára 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Premlčacia lehota),
C‑219/20
,
EU:C:2022:89
, bod
a citovaná judikatúra], táto zásada je uplatniteľná len vtedy, ak osoba zatknutá na základe európskeho zatykača je odovzdaná súdnym orgánom tohto členského štátu. Vtedy musí táto osoba v súlade s touto zásadou, pokiaľ ide o procesné opatrenia, ktoré nie sú upravené právom Únie, požívať rovnaké procesné práva ako osoba zadržaná v tomto členskom štáte výlučne na základe vnútroštátneho práva, pričom ich situácia je v danej chvíli porovnateľná.
Nič v spise predloženom Súdnemu dvoru však neumožňuje dospieť k záveru, že so zadržanou osobou bude pri jej odovzdaní vydávajúci členský štát zaobchádzať menej priaznivo, ako s osobou zadržanou v tomto štáte, výlučne na základe jeho vnútroštátneho práva.
Napokon, ako uvádza Komisia, skutočnosť, že na rozdiel od vydávacieho konania sa v konaní podľa rámcového rozhodnutia 2002/584 nevyžaduje zaslanie vnútroštátneho príkazu na zatknutie, na ktorom je založený európsky zatykač, nielenže nie je v rozpore so zásadou vzájomnej dôvery, ale je vyjadrením tejto zásady.
Súdny dvor opakovane pripomenul, že rámcové rozhodnutie 2002/584 má zavedením zjednodušeného a efektívnejšieho systému odovzdávania osôb odsúdených alebo podozrivých z porušenia trestného zákona uľahčiť a zrýchliť súdnu spoluprácu, a tak prispieť k dosiahnutiu cieľa vytýčeného pre Európsku úniu stať sa priestorom slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, založeným na vysokom stupni dôvery, ktorá musí existovať medzi členskými štátmi [rozsudok z 22. februára 2022, Openbaar Ministerie (Súd zriadený zákonom vydávajúceho členského štátu),
C‑562/21 PPU a C‑563/21 PPU
,
EU:C:2022:100
, bod
].
Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že na prvú otázku treba odpovedať tak, že články 6 a 47 Charty, právo na voľný pohyb a pobyt, ako aj zásady rovnocennosti a vzájomnej dôvery sa majú vykladať v tom zmysle, že súdny orgán, ktorý vydal európsky zatykač prijatý na základe rámcového rozhodnutia 2002/584, nie je povinný zaslať osobe, na ktorú bol vydaný tento zatykač, vnútroštátny príkaz na zatknutie tejto osoby a informácie týkajúce sa možností podať opravný prostriedok proti tomuto príkazu, pokiaľ sa uvedená osoba nachádza vo vykonávajúcom členskom štáte a nebola odovzdaná príslušným orgánom vydávajúceho členského štátu.
O druhej otázke
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má zásada prednosti práva Únie vykladať v tom zmysle, že na zabezpečenie súladu s rámcovým rozhodnutím 2002/584 sa od vydávajúceho súdneho orgánu vyžaduje, aby na jednej strane osobe, na ktorú bol vydaný európsky zatykač, nezaslal pred jej odovzdaním súdnym orgánom vydávajúceho členského štátu vnútroštátny príkaz na zatknutie a informácie týkajúce sa možností podať opravný prostriedok proti tomuto príkazu, aj napriek tomu, že mu túto povinnosť ukladá vnútroštátne právo, a na druhej strane, ak napriek takému neposkytnutiu informácií táto osoba podá opravný prostriedok proti vnútroštátnemu príkazu na zatknutie, aby tento opravný prostriedok posúdil až po odovzdaní tejto osoby.
Na úvod treba uviesť, že druhá časť druhej otázky je hypotetická. Táto časť druhej otázky vychádza z predpokladu, že osoba, na ktorú bol vydaný európsky zatykač a ktorá bola zatknutá vo vykonávajúcom členskom štáte, podá pred svojím odovzdaním opravný prostriedok vo vydávajúcom členskom štáte proti vnútroštátnemu príkazu na zatknutie, na ktorom bol založený európsky zatykač.
Ak však na účely zabezpečenia základných práv tejto osoby, ktoré môžu viesť k tomu, že súdny orgán prijme rozhodnutie o vydaní európskeho zatykača, musí mať tento orgán možnosť podať Súdnemu dvoru návrh na začatie prejudiciálneho konania, táto možnosť musí byť podmienená tým, že odpoveď na otázku položenú vnútroštátnym súdom je nevyhnutná na to, aby mohol vydať nový európsky zatykač na obvinenú osobu v súlade s rámcovým rozhodnutím 2002/584 [pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. januára 2021, Specializirana prokuratura (Poučenie o právach),
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
, body
a
], čo neplatí pre prípadnú odpoveď na druhú časť druhej otázky. Z tohto dôvodu je táto časť druhej otázky neprípustná.
Pokiaľ ide o prvú časť tejto otázky, treba v prvom rade preskúmať, či rámcové rozhodnutie 2002/584 bráni tomu, aby vydávajúci súdny orgán bol podľa vnútroštátneho práva povinný zaslať osobe, na ktorú bol vydaný európsky zatykač, pred jej odovzdaním príslušným orgánom vydávajúceho členského štátu vnútroštátny príkaz na zatknutie a informácie týkajúce sa možností podať opravný prostriedok proti tomuto príkazu.
Ako bolo uvedené v bode 64 tohto rozsudku, článok 1 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584 stanovuje, že účelom mechanizmu európskeho zatykača je umožniť zatknutie a odovzdanie vyžiadanej osoby tak, aby vzhľadom na cieľ sledovaný týmto rámcovým rozhodnutím spáchaný trestný čin nezostal nepotrestaný a táto osoba bola stíhaná alebo vykonala trest odňatia slobody, ktorý jej bol uložený.
V tejto súvislosti rámcové rozhodnutie 2002/584 zaviedlo zjednodušený a efektívnejší systém odovzdávania osôb odsúdených za porušenie trestného práva alebo podozrivých z porušenia trestného zákona, čo umožňuje, ako vyplýva z odôvodnenia 5 uvedeného rámcového rozhodnutia, odstrániť zložitosť a prípadné prieťahy pri existujúcich vydávacích postupoch pred jeho zavedením (rozsudok z 23. januára 2018, Piotrowski,
C‑367/16
,
EU:C:2018:27
, bod
).
Na účely zjednodušenia a urýchlenia odovzdávacieho postupu pri dodržaní lehôt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutia 2002/584 toto rozhodnutie obsahuje v prílohe osobitný formulár, ktorý vydávajúce súdne orgány musia vyplniť uvedením osobitne požadovaných informácií. Uvedené informácie, ktoré sú vymenované v článku 8 tohto rámcového rozhodnutia, majú za cieľ poskytnúť minimálne formálne informácie potrebné na to, aby vykonávajúce súdne orgány mohli bezodkladne vykonať európsky zatykač urýchleným prijatím ich rozhodnutia o odovzdaní (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. januára 2018, Piotrowski,
C‑367/16
,
EU:C:2018:27
, body
až
).
Keďže sa totiž v súlade s článkom 17 ods. 1 uvedeného rámcového rozhodnutia musí európsky zatykač prejednať a vykonať ako naliehavá záležitosť, preskúmanie právnych predpisov vydávajúceho členského štátu, ktoré má vykonať vykonávajúci súdny orgán v rámci uplatňovania článku 2 ods. 2 tohto rámcového rozhodnutia, musí byť nevyhnutne rýchle a v dôsledku toho sa musí vykonať na základe informácií dostupných v samotnom európskom zatykači [rozsudok z 3. marca 2020, X (Európsky zatykač – Dvojitá trestnosť činu),
C‑717/18
,
EU:C:2020:142
, bod
].
Požiadavka rýchlosti a zjednodušenia postupu odovzdávania osôb medzi členskými štátmi, ktorú sleduje rámcové rozhodnutie 2002/584, by však bola ohrozená, ak by bol vydávajúci súdny orgán povinný zaslať osobe, na ktorú bol vydaný európsky zatykač, ešte pred jej odovzdaním príslušným orgánom vydávajúceho členského štátu, vnútroštátny príkaz na zatknutie a informácie o možnostiach podať opravný prostriedok proti tomuto príkazu. Zaslanie týchto informácií a tohto príkazu totiž môže brániť vykonávajúcemu súdnemu orgánu v uplatňovaní zjednodušeného systému odovzdávania vyžiadanej osoby zavedeného týmto rámcovým rozhodnutím, keďže tento orgán by si musel na účely zabezpečenia správneho uplatňovania vnútroštátnych procesných pravidiel vydávajúceho členského štátu overiť, že obvinená osoba uvedené informácie skutočne dostala.
V prípade uvedenom v predchádzajúcom bode by konanie o odovzdaní mohlo byť značne skomplikované a jeho trvanie by mohlo byť podstatne predĺžené, čo by ohrozilo cieľ sledovaný rámcovým rozhodnutím 2002/584 a pripomenutý v bodoch 64 a 74 tohto rozsudku, ktorým je zabrániť beztrestnosti osoby, ktorej odovzdanie sa žiada.
V dôsledku toho treba konštatovať, že rámcové rozhodnutie 2002/584 bráni tomu, aby vydávajúci súdny orgán bol podľa vnútroštátneho práva povinný zaslať osobe, na ktorú bol vydaný európsky zatykač, pred jej odovzdaním príslušným orgánom vydávajúceho členského štátu príkaz na zatknutie a informácie týkajúce sa možností podať opravný prostriedok proti tomuto príkazu.
Po druhé vzhľadom na toto konštatovanie treba pripomenúť, že zásada prednosti práva Únie, ktorá zakotvuje prednostné postavenie práva Únie pred právom členských štátov, ukladá všetkým orgánom členských štátov povinnosť zaručiť plný účinok rôznych pravidiel Únie, pričom právo členských štátov nemôže ovplyvniť účinok priznaný týmto rôznym pravidlám na území uvedených štátov (rozsudok z 24. júna 2019, Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, body
a
).
Hoci rámcové rozhodnutie 2002/584 nemá priamy účinok na základe samotnej Zmluvy o EÚ, jeho záväzný charakter ukladá vnútroštátnym orgánom povinnosť konformného výkladu ich vnútroštátneho práva odo dňa uplynutia lehoty na prebratie tohto rámcového rozhodnutia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. júna 2019, Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, body
a
).
Hoci zásada konformného výkladu nemôže slúžiť ako základ pre výklad vnútroštátneho práva členského štátu
contra legem
, napriek tomu vyžaduje, aby sa toto vnútroštátne právo zohľadnilo ako celok a aby sa uplatnili výkladové metódy, ktoré toto právo uznáva, aby sa zabezpečila plná účinnosť predmetného rámcového rozhodnutia a dospelo sa k riešeniu, ktoré je v súlade s cieľom, ktorý sleduje rámcové rozhodnutie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. júna 2019, Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, body
a
).
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na druhú otázku odpovedať tak, že zásada prednosti práva Únie sa má vykladať v tom zmysle, že vydávajúcemu súdnemu orgánu ukladá, aby v čo najväčšej možnej miere vykonal konformný výklad svojho vnútroštátneho práva, ktorý mu umožní zabezpečiť výsledok zlučiteľný s účelom sledovaným rámcovým rozhodnutím 2002/584, ktoré bráni tomu, aby bol tento orgán podľa vnútroštátneho práva povinný zaslať osobe, na ktorú bol vydaný európsky zatykač, pred jej odovzdaním súdnym orgánom vydávajúceho členského štátu, vnútroštátny príkaz na zatknutie a informácie týkajúce sa možností podať opravný prostriedok proti tomuto príkazu.
O tretej otázke
Vzhľadom na odpoveď poskytnutú na druhú otázku nie je potrebné odpovedať na tretiu otázku.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

1.
Články 6 a 47 Charty základných práv Európskej únie, právo na voľný pohyb a pobyt, ako aj zásady rovnocennosti a vzájomnej dôvery sa majú vykladať v tom zmysle, že súdny orgán, ktorý vydal európsky zatykač prijatý na základe rámcového rozhodnutia 2002/584/SVV o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi, zmeneného rámcovým rozhodnutím Rady 2009/299/SVV z 26. februára 2009, nie je povinný zaslať osobe, na ktorú bol vydaný tento zatykač, vnútroštátny príkaz na zatknutie tejto osoby a informácie týkajúce sa možností podať opravný prostriedok proti tomuto príkazu, pokiaľ sa uvedená osoba nachádza vo vykonávajúcom členskom štáte a nebola odovzdaná príslušným orgánom vydávajúceho členského štátu.

2.
Zásada prednosti práva Únie sa má vykladať v tom zmysle, že vydávajúcemu súdnemu orgánu ukladá, aby v čo najväčšej možnej miere vykonal konformný výklad svojho vnútroštátneho práva, ktorý mu umožní zabezpečiť výsledok zlučiteľný s účelom sledovaným rámcovým rozhodnutím 2002/584, zmeneným rámcovým rozhodnutím 2009/299, ktoré bráni tomu, aby bol tento orgán podľa vnútroštátneho práva povinný zaslať osobe, na ktorú bol vydaný európsky zatykač, pred jej odovzdaním súdnym orgánom vydávajúceho členského štátu, vnútroštátny príkaz na zatknutie a informácie týkajúce sa možností podať opravný prostriedok proti tomuto príkazu.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: bulharčina.