CELEX: 62016TJ0125
Celní unie
Dovozy banánů pocházejících z Ekvádoru
Dodatečný výběr dovozního cla
Žádost o prominutí dovozního cla
Rozhodnutí přijaté v návaznosti na zrušení předchozího rozhodnutí Tribunálem
Přiměřená lhůta

Skutkový základ sporu
Mezi 22. červnem 1998 a 8. listopadem 1999 podala žalobkyně, Firma Léon Van Parys NV, prostřednictvím svého celního zástupce celnímu úřadu v Antverpách (Belgie) 116 dovozních prohlášení pro banány pocházející z Ekvádoru.
Dovozní prohlášení se opírala o 221 dovozních licencí, údajně vydaných Španělským královstvím, které umožňovaly dovézt banány do Evropského společenství v rámci celní kvóty se zaplacením snížené celní sazby 75 eur za tunu na základě nařízení Rady (EHS) č. 404/93 ze dne 13. února 1993 o společné organizaci trhu s banány (
Úř. věst. 1993, L 47, s. 1
; Zvl. vyd. 03/13, s. 388), ve znění nařízení Rady (ES) č. 3290/94 ze dne 22. prosince 1994 o úpravách a přechodných opatřeních nezbytných v odvětví zemědělství k provádění dohod uzavřených v rámci Uruguayského kola mnohostranných obchodních jednání (
Úř. věst. 1994, L 349, s. 105
; Zvl. vyd. 11/21, s. 432) pro období do 31. prosince 1998 a na základě nařízení č. 404/93 a nařízení Komise (ES) č. 2362/98 ze dne 28. října 1998, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 404/93, pokud jde o dovoz banánů do Společenství (
Úř. věst. 1998, L 293, s. 32
), pro období od 1. ledna 1999.
Dopisem ze dne 1. února 2000 informoval Evropský úřad pro boj proti podvodům (OLAF) belgické celní orgány, že pro dovoz banánů do Společenství byly používány falešné španělské dovozní licence s falešnými razítky španělských orgánů příslušných pro vydávání těchto dokumentů. Při šetření celní orgány zjistily, že u všech 221 dovozních licencí, které žalobkyně předložila celnímu úřadu v Antverpách během období od 22. června 1998 do 8. listopadu 1999, se jednalo o falešné španělské licence.
Dne 5. července 2002 vypracovala belgická správa cel a spotřebních daní protokol o učiněných zjištěních, který zaslala mimo jiné žalobkyni a celnímu zástupci. Z uvedeného protokolu vyplývá, že 233 dovozních licencí použitých žalobkyní odpovídá falešným španělským licencím, přičemž 221 těchto licencí bylo předloženo v Antverpách a 12 v Hamburku (Německo). V období od 1. ledna do 8. listopadu 1999 se jednalo o 107 licencí, z nichž všechny byly žalobkyní předloženy celnímu úřadu v Antverpách.
Dopisem ze dne 26. července 2002 uložila belgická správa cel a spotřebních daní žalobkyni a celnímu zástupci povinnost zaplatit částku 7084967,71 eura za dovozy banánů datované od 1. ledna 1998 do 8. listopadu 1999, což na základě čl. 18 odst. 2 nařízení č. 404/93 představuje uplatnění celní sazby 850 eur za dovezenou tunu.
Dne 28. listopadu 2003 byl belgickou správou cel a spotřebních daní vypracován doplňující protokol, podle kterého byly v rámci šetření týkajícího se falešných španělských dovozních licencí o právní pomoc požádány mimo jiné Španělsko, Itálie a Portugalsko.
Poté, co žalobkyně a celní zástupce vybrání cla po propuštění zboží, které jim bylo uloženo, zpochybnili, měla belgická správa cel a spotřebních daní za to, že žádosti, aby clo nebylo dodatečně vybráno a aby bylo prominuto, je nutno vyhovět, a dopisem ze dne 14. prosince 2007 zaslala spis Komisi Evropských společenství, aby vydala rozhodnutí podle článků 871 a 905 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství (
Úř. věst. 1993, L 253, s. 1
; Zvl. vyd. 02/06, s. 3), ve znění pozdějších předpisů.
V dopise ze dne 14. prosince 2007 zastávala belgická správa cel a spotřebních daní názor, že v projednávaném případě nelze použít ustanovení čl. 220 odst. 2 písm. b) nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (
Úř. věst. 1992, L 302, s. 1
; Zvl. vyd. 02/04, s. 307) (dále jen „celní kodex“), protože neexistoval dostatek důkazů o tom, že došlo k chybě orgánů členských států nebo Komise. Naproti tomu měla za to, že je třeba clo prominout podle článku 239 celního kodexu, protože existovaly zvláštní podmínky ve smyslu ustanovení uvedeného článku a žalobkyně ani celní zástupce se nedopustili hrubé nedbalosti.
Dne 5. května 2008, 18. a 26. listopadu 2008, 15. ledna 2009 a 4. března 2010 zaslala Komise belgické správě cel a spotřebních daní žádosti o dodatečné informace a ta na každou z těchto žádostí odpověděla.
Dopisem ze dne 8. ledna 2010 informovala Komise na základě článku 906a nařízení č. 2454/93 belgickou správu cel a spotřebních daní a žalobkyni, že ve věci žádosti o prominutí a vrácení cla hodlá přijmout zamítavé rozhodnutí. V dopise ze dne 8. února 2010 žalobkyně předložila své vyjádření.
Případ žalobkyně byl v souladu s články 873 a 907 nařízení č. 2454/93 přezkoumán odbornou skupinou složenou ze zástupců všech členských států na zasedání dne 12. dubna 2010.
Rozhodnutím C(2010) 2858 final ze dne 6. května 2010 schválila Komise v daném případě dodatečné zaúčtování dovozního cla (čl. 1 odst. 1) a prominutí cla pro jednoho dlužníka, celního zástupce (čl. 1 odst. 2), ne však pro druhého dlužníka, žalobkyni (čl. 1 odst. 3) (dále jen „první rozhodnutí“).
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 11. srpna 2010 podala žalobkyně žalobu na neplatnost prvního rozhodnutí.
Rozsudkem ze dne 19. března 2013, Firma Van Parys v. Komise (
T‑324/10
,
EU:T:2013:136
), Tribunál zrušil čl. 1 odst. 3 prvního rozhodnutí, v němž měla Komise za to, že prominutí cla podle článku 239 celního kodexu není ve vztahu k žalobkyni odůvodněné.
Prvním dopisem ze dne 16. září 2013 informovala Komise belgickou správu cel a spotřebních daní, že na základě částečného zrušení prvního rozhodnutí došla k závěru o nutnosti získání doplňujících informací pro přijetí nového rozhodnutí, a požádala ji o určité informace týkající se žalobkyní uskutečněných dovozů, kterých se týká žádost o prominutí cla. Komise belgickou správu cel a spotřebních daní požádala rovněž o předání odpovědi na žádost o informace žalobkyni a o vyžádání si písemného prohlášení od ní, z něhož by plynulo, že se s uvedenou odpovědí seznámila, že s ní souhlasila a že k ní neměla co dodat nebo že chtěla podat vyjádření a poskytnout dodatečné informace. A konečně Komise sdělila, že devítiměsíční lhůta pro vyřízení žádosti o prominutí cla, stanovená v článku 907 nařízení č. 2454/93, se prodlužuje o dobu mezi 22. srpnem 2013 a obdržením doplňujících informací.
Druhým dopisem ze dne 16. září 2013 informovala Komise žalobkyni, že na základě částečného zrušení prvního rozhodnutí došla k závěru o nutnosti získání doplňujících informací pro přijetí nového rozhodnutí a že devítiměsíční lhůta pro vyřízení žádosti o prominutí cla se prodlužuje o dobu mezi 22. srpnem 2013 a obdržením doplňujících informací.
Žaloba na neplatnost podaná žalobkyní proti oběma dopisům ze dne 16. září 2013 byla odmítnuta jako zjevně nepřípustná usnesením ze dne 24. června 2014, Léon Van Parys v. Komise (
T‑603/13
, nezveřejněné,
EU:T:2014:610
).
Dopisem ze dne 14. ledna 2014 belgická správa cel a spotřebních daní Komisi sdělila, že jí její žádost o informace připadá zvláštní, jelikož bylo prokázáno, že veškeré sporné dovozní licence jsou falešné, a tedy není možné uvedené žádosti vyhovět.
Dopisem ze dne 24. ledna 2014 potvrdila Komise žalobkyni přijetí dopisu belgické správy cel a spotřebních daní ze dne 14. ledna 2014 a informovala ji, že vzhledem k tomu, že uvedená správa na její žádost o doplňující informace neodpověděla, zůstává v souladu s článkem 907 nařízení č. 2454/93 běh lhůty i nadále pozastavený.
Žaloba na neplatnost podaná žalobkyní proti dopisu ze dne 24. ledna 2014 byla odmítnuta jako zjevně nepřípustná usnesením ze dne 26. listopadu 2014, Léon Van Parys v. Komise (
T‑171/14
, nezveřejněné,
EU:T:2014:1025
).
Dopisem ze dne 17. června 2014 požádala Komise opětovně belgickou správu cel a spotřebních daní o poskytnutí informací, o něž ji požádala dopisem ze dne 16. září 2013. Komise ke svému dopisu ze dne 17. června 2014 přiložila vlastní výpočty ve formě tabulky.
Dne 10. prosince 2014 sepsala belgická správa cel a spotřebních daní návrh odpovědi na dopis Komise ze dne 16. září 2013, obsahující výpočet, který uvedená správa zamýšlela předat Komisi, a vyzývající žalobkyni k předložení svého vyjádření.
Dopisem ze dne 16. února 2015 zaslaným Komisi podala belgická správa cel a spotřebních daní vyjádření k tabulce, kterou jí Komise předala, a mimo jiné opravila částky uvedené v řádcích 18, 60, 67 a 99 uvedené tabulky.
Dopisem ze dne 16. července 2015 sdělila Komise žalobkyni, že má v úmyslu přijmout zamítavé rozhodnutí ohledně její žádosti o prominutí cla.
Dopisem ze dne 10. srpna 2015 žalobkyně předložila své vyjádření k dopisu Komise ze dne 16. července 2015.
Rozhodnutím C(2016) 95 final ze dne 20. ledna 2016 Komise vyhověla žádostem o dodatečné zaúčtování dovozního cla (čl. 1 odst. 1), o prominutí cla pro celního zástupce (čl. 1 odst. 2), o prominutí cla vůči žalobkyni v částce 632241,28 eura, odpovídající tradičním licencím (čl. 1 odst. 3), ale zamítla prominutí cla vůči žalobkyni v částce 2996007,20 eura, odpovídající novým licencím (čl. 1 odst. 4) (dále jen „napadené rozhodnutí“).
V bodech 18 až 23 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise zejména připomněla, že prvním rozhodnutím vyhověla žádosti o dodatečné zaúčtování dovozního cla (čl. 1 odst. 1 prvního rozhodnutí) a prominutí cla pro jednoho dlužníka, celního zástupce (čl. 1 odst. 2 prvního rozhodnutí), ne však pro druhého dlužníka, žalobkyni (čl. 1 odst. 3 prvního rozhodnutí).
V bodě 20 odůvodnění napadeného rozhodnutí upřesnila, že své posouzení v prvním rozhodnutí založila na čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu a došla k závěru, že se nemůže jednat o pochybení španělských orgánů, jelikož ty se na vystavení dotčených licencí nepodílely. Kromě toho v bodě 23 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvedla, že v prvním rozhodnutí zkoumala, zda jsou splněny podmínky článku 239 celního kodexu, a došla k závěru, že se celní zástupce nedopustil podvodu ani nedbalosti, a má tudíž nárok na nezaúčtování nebo prominutí dovozního cla. V prvním rozhodnutí měla Komise rovněž za to, že žalobkyně neprojevila řádnou péči, a došla proto k závěru, že nevybrání ani prominutí dovozního cla nepřichází v jejím případě v úvahu.
V bodech 25 až 32 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise připomněla, že jelikož Tribunál zrušil čl. 1 odst. 3 prvního rozhodnutí, musela v souladu s článkem 266 SFEU přijmout nové rozhodnutí v přiměřené lhůtě, která je jedinou lhůtou použitelnou na projednávaný případ.
Co se týče přijetí tohoto nového rozhodnutí, Komise v bodě 33 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla, že odborná skupina složená ze zástupců všech členských států se sešla na zasedání dne 21. září 2015 v rámci výboru pro celní kodex, aby projednala spis. V bodě 37 odůvodnění napadeného rozhodnutí dále uvedla, že bude posuzovat pouze splnění druhé podmínky uvedené v článku 239 celního kodexu, týkající se absence podvodného jednání nebo nedbalosti.
V bodě 39 napadeného rozhodnutí Komise kromě toho připomněla, že ve svém rozsudku ze dne 19. března 2013, Firma Van Parys v. Komise (
T‑324/10
,
EU:T:2013:136
), měl Tribunál za to, že je třeba uvést, že se Komise v rámci své obrany domnívala, že způsob použitý žalobkyní k získání užívání dovozních licencí byl „protiprávní“, protože byl v rozporu s čl. 21 odst. 2 druhým pododstavcem nařízení č. 2362/98, který zakazuje jakýkoli převod práv vyplývajících z dovozní licence z nového na tradičního dovozce. Tribunál dodal, že v tomto bodě je nutno konstatovat, že první rozhodnutí v rozsahu, ve kterém odmítá prominutí dovozního cla, nevychází z protiprávnosti způsobu koupě užívání dovozních licencí, nýbrž z hrubé nedbalosti žalobkyně. Tribunál z toho vyvozoval, že uvedený argument Komise tudíž v projednávaném případě nemůže mít vliv na opodstatněnost odmítnutí prominout dovozní clo. Komise z toho v témže bodě odůvodnění napadeného rozhodnutí vyvodila závěr, že v rámci tohoto nového rozhodnutí má zkoumat, zda způsob použitý žalobkyní k užívání dovozních licencí byl legální vzhledem k tomu, že čl. 21 odst. 2 druhý pododstavec nařízení č. 2362/98 zakazuje jakýkoli převod práv vyplývajících z dovozní licence z nového na tradičního dovozce. A doplnila, že má rovněž znovu zkoumat důvody umožňující určit, zda nedošlo k podvodu nebo nedbalosti.
Komise měla v bodech 49 a 50 odůvodnění napadeného rozhodnutí za to, že žádný poznatek ze spisu sice nepostačuje k prokázání nedostatku řádné péče, co se týče licencí tradičních dovozců získaných žalobkyní, avšak pokud jde o licence nových dovozců, pouhý přezkum licencí jí měl umožnit dojít k závěru, že nemůže využívat práva plynoucí z těchto licencí, jelikož takové užívání by bylo v rozporu s čl. 21 odst. 2 druhým pododstavcem nařízení č. 2362/98.
V bodě 60 odůvodnění napadeného rozhodnutí tak Komise rozhodla, že žalobkyně, která je tradičním dovozcem, užíváním práv nových dovozců nedodržela zákaz uvedený v čl. 21 odst. 2 druhém pododstavci nařízení č. 2362/98 a dále že na základě článku 239 celního kodexu nic neodůvodňuje prominutí cla v částce 2996007,20 eur, vztahující se k novým licencím užívaným žalobkyní v období od 1. ledna do 8. listopadu 1999.
A konečně v bodě 62 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise upřesnila, že ustanovení čl. 1 odst. 1 a 2 prvního rozhodnutí musí zůstat nezměněna, jelikož nebyla rozsudkem ze dne 19. března 2013, Firma Van Parys v. Komise (
T‑324/10
,
EU:T:2013:136
), zpochybněna ani změněna.
Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 23. března 2016 podala žalobkyně projednávanou žalobu.
Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:
–
zrušil napadené rozhodnutí,
–
rozhodl, že článek 909 nařízení č. 2454/93 na ni v návaznosti na rozsudek ze dne 19. března 2013, Firma Van Parys v. Komise (
T‑324/10
,
EU:T:2013:136
), v plném rozsahu působí, takže se na ni vztahuje prominutí celé výše celního dluhu, jakož i úroků nebo nákladů, které s celním dluhem přímo či nepřímo souvisejí,
–
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Tribunál:
–
žalobu zamítl,
–
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
Na podporu žaloby uplatňuje žalobkyně pět žalobních důvodů. První a druhý žalobní důvod vycházejí z porušení článků 907 a 909 nařízení č. 2454/93, jakož i článku 41 Listiny základních práv Evropské unie. Třetí, uplatněný podpůrně, vychází z porušení zásady řádné správy. Čtvrtý, uplatněný ještě podpůrněji, vychází ze zneužití pravomoci a pátý, uplatněný ještě podpůrněji, vychází z nesprávného výkladu právního rámce týkajícího se organizace trhu s banány a z porušení zásady rovného zacházení.
K přípustnosti
K prvnímu bodu návrhových žádání, znějícímu na zrušení napadeného rozhodnutí
Komise tvrdí, aniž uplatňuje námitku nepřípustnosti, že žaloba je přípustná, pouze co se týče čl. 1 odst. 4 napadeného rozhodnutí. Podle ní je žaloba nepřípustná, co se týče čl. 1 odst. 1 a 2 napadeného rozhodnutí, jelikož obě uvedená ustanovení pouze potvrzují čl. 1 odst. 1 a 2 prvního rozhodnutí. V tomto ohledu uvádí, že tato dvě ustanovení jsou totožná, neobsahují žádné nové poznatky a jejich přijetí nepředcházel nový přezkum situace žalobkyně. A dále uvádí, že jelikož čl. 1 odst. 3 napadeného rozhodnutí pozměnil čl. 1 odst. 3 prvního rozhodnutí ve prospěch žalobkyně, nezasahuje toto ustanovení nepříznivě do jejího právního postavení a nemůže být předmětem žaloby.
Žalobkyně namítá, že žaloba správně směřuje proti napadenému rozhodnutí jako celku, jelikož to je stiženo protiprávností z důvodu, že představuje rozhodnutí přijaté na základě ustanovení článku 907 nařízení č. 2454/93 ve spojení s jeho článkem 909 a že lhůta pro přijetí takových rozhodnutí uplynula již před okamžikem jeho přijetí.
Je třeba připomenout, že přípustnost žaloby na neplatnost podané fyzickou nebo právnickou osobou je podmíněna prokázáním zájmu na zrušení napadeného aktu. Podle ustálené judikatury mohou být předmětem žaloby na neplatnost pouze akty s právně závaznými účinky, jimiž mohou být dotčeny zájmy žalobce tím, že podstatným způsobem mění jeho právní postavení. Při určování toho, zda akt nebo rozhodnutí takové účinky vyvolává, je třeba se přitom zaměřit na jeho podstatu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. března 2000, Coca-Cola v. Komise,
T‑125/97 a T‑127/97
,
EU:T:2000:84
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávaném případě žalobkyně neprokázala, jak by měl čl. 1 odst. 1 až 3 napadeného rozhodnutí nepříznivě měnit její právní postavení. Odstavce 1 a 2, které ohledně dotčených práv přebírají znění čl. 1 odst. 1 a 2 prvního rozhodnutí, ačkoli v tomto ohledu nebyla provedena nová analýza, nemění její předchozí situaci a odstavec 3 ji mění v její prospěch, jelikož jí přiznává prominutí dovozního cla v částce 632241,28 eura, odpovídající tradičním licencím. Nezdá se tedy, že by žalobkyně měla právní zájem na podání žaloby proti uvedeným ustanovením, takže žaloba směřující proti nim je nepřípustná.
Naproti tomu, jelikož se článkem 1 odst. 4 napadeného rozhodnutí zamítá prominutí cla žalobkyni po novém přezkumu, a mění se tedy její situace nepříznivým způsobem, je žaloba na neplatnost přípustná v části, v níž směřuje proti uvedenému ustanovení.
Ke druhému bodu návrhových žádání, znějícímu na to, aby Tribunál rozhodl, že článek 909 nařízení č. 2454/93 v návaznosti na rozsudek ze dne 19. března 2013, Firma Van Parys v. Komise (
T‑324/10
,
EU:T:2013:136
), v plném rozsahu vyvolal účinky vůči žalobkyni
Je třeba konstatovat, že v řízení před unijními soudy neexistuje žádný právní prostředek, který by umožnil soudu zaujmout stanovisko prostřednictvím obecného nebo zásadního prohlášení (rozsudek ze dne 15. prosince 2005, Infront WM v. Komise,
T‑33/01
,
EU:T:2005:461
, bod
; usnesení ze dne 3. září 2008, Cofra v. Komise,
T‑477/07
, nezveřejněné,
EU:T:2008:307
, bod
, a ze dne 24. května 2011, Nuova Agricast v. Komise,
T‑373/08
, nezveřejněné,
EU:T:2011:237
, bod
).
Je proto třeba tento bod návrhových žádání zamítnout.
K věci samé
Je třeba uvést, že argumenty uplatněnými na podporu svých prvních čtyř žalobních důvodů žalobkyně v podstatě zpochybňuje způsob, jakým Komise splnila povinnosti plynoucí z rozsudku Tribunálu ze dne 19. března 2013, Firma Van Parys v. Komise (
T‑324/10
,
EU:T:2013:136
). Podle ní nebylo zaprvé třeba přijmout žádné nové rozhodnutí. Zadruhé i za předpokladu, že by takové rozhodnutí mohlo být přijato, má za to, že by se tak muselo stát ve lhůtě nepřesahující původní prekluzivní lhůtu devíti měsíců stanovenou v článku 907 nařízení č. 2454/93. Zatřetí má za to, že za předpokladu, že by Komise disponovala přiměřenou lhůtou pro splnění povinností plynoucích z rozsudku ze dne 19. března 2013, Firma Van Parys v. Komise (
T‑324/10
,
EU:T:2013:136
), ta by nemohla v žádném případě překročit novou prekluzivní lhůtu devíti měsíců stanovenou v článku 907 nařízení č. 2454/93. A konečně začtvrté tvrdí, že částečné zrušení prvního rozhodnutí neposkytuje Komisi novou a plnou rozhodovací pravomoc pro provedení nového šetření a přijetí nového rozhodnutí, založeného navíc na důvodech, které již byly Tribunálem zkoumány.
Komise zpochybňuje opodstatněnost prvních čtyř žalobních důvodů.
Podle ustálené judikatury je dotyčný orgán k tomu, aby vyhověl zrušujícímu rozsudku, a ten aby byl vykonán v plném rozsahu, povinen dodržet nejen výrok rozsudku, ale i odůvodnění, z něhož rozsudek vychází a které tvoří jeho nezbytnou oporu v tom smyslu, že je nutné za účelem určení přesného smyslu toho, co bylo ve výroku rozhodnuto. Právě toto odůvodnění totiž identifikuje konkrétní ustanovení považované za protiprávní a uvádí přesné důvody protiprávnosti konstatované ve výroku, které musí dotyčný orgán vzít v úvahu, nahrazuje-li zrušený akt (rozsudky ze dne 26. dubna 1988, Asteris a další v. Komise,
97/86, 99/86, 193/86 a 215/86
,
EU:C:1988:199
, bod
, a ze dne 6. března 2003, Interporc v. Komise,
C‑41/00 P
,
EU:C:2003:125
, bod
).
Článek 266 SFEU však orgán, jehož akt byl zrušen, zavazuje pouze v míře nezbytné k zajištění splnění povinností vyplývajících ze zrušujícího rozsudku. V tomto smyslu uvedené ustanovení dotyčnému orgánu ukládá zabránit tomu, aby jakýkoliv akt, který má nahradit zrušený akt, byl stižen stejnými protiprávnostmi, jaké byly shledány v uvedeném rozsudku (rozsudek ze dne 6. března 2003, Interporc v. Komise,
C‑41/00 P
,
EU:C:2003:125
, bod
). Orgány však mají široký prostor pro uvážení, aby rozhodly o prostředcích, které je třeba použít k vyvození důsledků z rozsudku, kterým bylo rozhodnuto o zrušení nebo neplatnosti, přičemž tyto prostředky musí být slučitelné s výrokem dotčeného rozsudku a s odůvodněním, kterým je nezbytně podepřen (rozsudek ze dne 28. ledna 2016, CM Eurologistik a GLS,
C‑283/14 a C‑284/14
,
EU:C:2016:57
, bod
).
Kromě toho je třeba připomenout, že zrušení unijního aktu se nutně nedotýká jeho přípravných aktů (rozsudek ze dne 15. října 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise,
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
, bod
).
V tomto ohledu je třeba připomenout, že povinnost unijního orgánu splnit povinnosti vyplývající ze zrušujícího rozsudku vydaného unijním soudem vyplývá z článku 266 SFEU. Soudní dvůr uznal, že toto splnění povinností vyžaduje přijetí určitých správních opatření a nelze k němu obvykle přistoupit okamžitě a že orgán disponuje přiměřenou lhůtou pro vyhovění rozsudku zrušujícímu některé z jeho rozhodnutí (rozsudek ze dne 19. března 1997, Oliveira v. Komise,
T‑73/95
,
EU:T:1997:39
, bod
; v tomto smyslu viz rovněž rozsudek ze dne 12. ledna 1984, Turner v. Komise,
266/82
,
EU:C:1984:3
, body
a
). Přiměřenost délky správního řízení se posuzuje v závislosti na okolnostech každé věci, a zejména na kontextu, v němž se nachází, na jednotlivých procesních fázích, které byly provedeny, na složitosti věci, jakož i na jejím významu pro jednotlivé zúčastněné strany (rozsudek ze dne 15. července 2004, Španělsko v. Komise,
C‑501/00
,
EU:C:2004:438
, bod
). Kromě toho otázka, zda lhůta, v níž byly splněny povinnosti vyplývající ze zrušujícího rozsudku, byla přiměřená, musí být rovněž posuzována případ od případu. Přiměřenost této lhůty závisí na povaze přijímaných opatření, jakož i na zvláštních okolnostech každé věci. Je tudíž třeba zohlednit jednotlivé fáze, které postup přijímání rozhodnutí obsahoval (rozsudek ze dne 19. března 1997, Oliveira v. Komise,
T‑73/95
,
EU:T:1997:39
, bod
).
A konečně je třeba zdůraznit, že s výjimkou případů, kdy bylo konstatovanou protiprávností postiženo celé řízení, mohou dotyčné orgány za účelem přijetí aktu, jehož účelem je nahrazení předchozího zrušeného nebo neplatného aktu, opětovně zahájit řízení ve fázi, kdy k této protiprávnosti došlo (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. listopadu 2007, Itálie v. Komise,
C‑417/06 P
, nezveřejněný,
EU:C:2007:733
, bod
a citovaná judikatura).
První čtyři žalobní důvody, počínaje argumenty uplatněnými v rámci prvního, druhého a čtvrtého důvodu, je ve světle těchto úvah třeba zkoumat společně.
K prvnímu, druhému a čtvrtému žalobnímu důvodu, vycházejícím z porušení článků 907 a 909 nařízení č. 2454/93 a článku 41 Listiny základních práv a ze zneužití pravomoci
V daném případě je třeba konstatovat, že projednávanou žalobou žalobkyně zpochybňuje rozhodnutí přijaté Komisí k nahrazení prvního rozhodnutí, kterým tato rozhodla o její žádosti o prominutí dovozního cla, jelikož uvedené rozhodnutí bylo částečně zrušeno rozsudkem ze dne 19. března 2013, Firma Van Parys v. Komise (
T‑324/10
,
EU:T:2013:136
), z důvodu, že skutečnosti, z nichž Komise ve svém rozhodnutí vycházela, neprokazují nedostatek řádné péče žalobkyně.
Komise proto byla pro odstranění konstatované protiprávnosti nucena přezkoumat písemnosti ve spisu a přijmout nové rozhodnutí o žádosti o prominutí cla, které se zrušení týkalo (obdobně viz rozsudek ze dne 19. března 1997, Oliveira v. Komise,
T‑73/95
,
EU:T:1997:39
, bod
).
Přitom musela přihlížet ke všem skutkovým a právním okolnostem známým v okamžiku přijetí aktu. Povinnost Komise připravit rozhodnutí s veškerou řádnou péčí a přijmout rozhodnutí na základě všech informací, které by mohly mít dopad na výsledek, plyne zejména ze zásady řádné správy, zásady legality a zásady rovného zacházení. Za těchto okolností nelze na rozdíl od tvrzení žalobkyně Komisi vytýkat, že měla za to, že je třeba pokračovat v šetření a doplnit spis (obdobně viz rozsudek ze dne 19. března 1997, Oliveira v. Komise,
T‑73/95
,
EU:T:1997:39
, bod
).
Kromě toho je třeba odmítnout argument žalobkyně, podle něhož se za předpokladu, že je Komise oprávněna přijmout nové rozhodnutí, toto rozhodnutí mělo v podstatě omezovat na opatření nezbytná pro splnění povinností vyplývajících z rozsudku ze dne 19. března 2013, Firma Van Parys v. Komise (
T‑324/10
,
EU:T:2013:136
) a nemohlo být v žádném případě založeno na důvodu týkajícím se porušení čl. 21 odst. 2 nařízení č. 2362/98, který již byl projednán.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že tento důvod není v odůvodnění prvního rozhodnutí uveden, a tedy nepodléhal přezkumu Tribunálu ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 19. března 2013, Firma Van Parys v. Komise (
T‑324/10
,
EU:T:2013:136
). I když totiž aspekt porušení čl. 21 odst. 2 nařízení č. 2362/98 byl Komisí v její žalobní odpovědi ve výše uvedené věci uplatněn, Tribunál v bodech 90 a 91 daného rozsudku konstatoval, že první rozhodnutí na něm nebylo založeno, a tedy argument Komise nemohl mít žádný vliv na opodstatněnost zamítnutí žádosti o prominutí dovozního cla. Porušení čl. 21 odst. 2 nařízení č. 2362/98 sice bylo Tribunálem v bodě 90 rozsudku ze dne 19. března 2013, Firma Van Parys v. Komise (
T‑324/10
,
EU:T:2013:136
), skutečně zmíněno, avšak nebylo o něm věcně nijak rozhodnuto.
Mimoto, pokud jde o argument, podle něhož v podstatě Komise mohla, nebo každopádně měla, uplatnit důvod týkající se porušení čl. 21 odst. 2 nařízení č. 2362/98, jelikož tento důvod byl znám již v okamžiku přijetí prvního rozhodnutí, je třeba mít za to, že důvod týkající se hrubé nedbalosti žalobkyně uplatněný Komisí v prvním rozhodnutí postačoval teoreticky sám o sobě k odůvodnění zamítnutí žádosti o prominutí dovozního cla. Komise je totiž oprávněna použít důvod, který považuje za nejrelevantnější pro odůvodnění svého rozhodnutí, aniž by jí případné pochybení při volbě tohoto důvodu mohlo bránit v použití jiného důvodu, který by mohla uplatnit v prvním rozhodnutí (obdobně viz rozsudek ze dne 14. září 2016, National Iranian Tanker Company v. Rada,
T‑207/15
, nezveřejněný, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:471
, bod
).
Je tudíž třeba dojít k závěru, aniž je tím dotčen přezkum opodstatněnosti důvodu uplatněného v napadeném rozhodnutí, tedy porušení čl. 21 odst. 2 nařízení č. 2362/98, kterého se týká pátý žalobní důvod, že Komise byla oprávněna při zamítnutí žádosti o prominutí dovozního cla v napadeném rozhodnutí vycházet z důvodu týkajícího se porušení uvedeného ustanovení. Mimoto je třeba zdůraznit, že skutečnost, že tento důvod nebyl uplatněn v rámci prvního rozhodnutí, nijak Komisi nebrání v tom, aby ho uplatnila v napadeném rozhodnutí, jelikož podle ustálené judikatury může autor zrušeného aktu v novém rozhodnutí uplatnit jiné důvody, než na kterých založil své první rozhodnutí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. září 2014, Éditions Odile Jacob v. Komise,
T‑471/11
,
EU:T:2014:739
, bod
a citovaná judikatura).
Pokud žalobkyně Komisi vytýká, že měla za to, že konstatování protiprávnosti prvního rozhodnutí v odůvodnění rozsudku ze dne 19. března 2013, Firma Van Parys v. Komise (
T‑324/10
,
EU:T:2013:136
), jí umožňuje zhojit tuto protiprávnost v rozhodnutí, které má první rozhodnutí nahradit, v přiměřené lhůtě, musí být tato výtka zamítnuta. Je totiž nutno konstatovat, že taková lhůta je zcela v souladu s ustálenou judikaturou uvedenou v bodě 51 výše.
Stejně tak je třeba odmítnout argument žalobkyně, podle něhož měla Komise v podstatě k tomu, aby dodržela prekluzivní lhůtu devíti měsíců stanovenou v článku 907 nařízení č. 2454/93, po částečném zrušení prvního rozhodnutí s účinky
ex tunc
pouze pět dnů na přijetí rozhodnutí o její žádosti o prominutí. Jak správně tvrdí Komise, devítiměsíční lhůta stanovená uvedeným ustanovením není použitelná v rámci řízení znovuzahájeného podle článku 266 SFEU.
V tomto ohledu totiž, jak bylo uvedeno v bodě 52 výše, v případě protiprávnosti, k níž dojde během šetření, musí mít dotyčné orgány možnost opětovně zahájit řízení ve fázi, kdy k této protiprávnosti došlo, nebo zahájit nové řízení v případě, že zjištěná protiprávnost má za následek neplatnost celého řízení. Z článku 907 nařízení č. 2454/93 plyne, že rozhodnutí konstatující, že konkrétní zkoumaná situace odůvodňuje vrácení nebo prominutí cla nebo že je neodůvodňuje, musí být přijato v devítiměsíční lhůtě. Je však třeba konstatovat, že uvedený článek 907 se týká pouze původního řízení, ale nikoliv řízení, která byla opětovně zahájena na základě zrušujícího rozsudku. Z toho vyplývá, že jelikož v případě dotčeného řízení došlo k opětovnému zahájení řízení, nemůže se na něj vztahovat lhůta devíti měsíců stanovená pro původní řízení (obdobně viz rozsudek ze dne 28. ledna 2016, CM Eurologistik a GLS,
C‑283/14 a C‑284/14
,
EU:C:2016:57
, body
až
). Argument žalobkyně, podle něhož Komise popřela účinky
ex tunc
rozsudku ze dne 19. března 2013, Firma Van Parys v. Komise (
T‑324/10
,
EU:T:2013:136
), když měla za to, že disponuje přiměřenou lhůtou pro zhojení protiprávnosti konstatované v uvedeném rozsudku, a nikoliv lhůtou pěti dnů, tak aby vyhověla původní devítiměsíční lhůtě uvedené v článku 907 nařízení č. 2454/93, je tedy třeba odmítnout.
A konečně je třeba odmítnout argument, podle něhož opakované žádosti Komise určené belgickým orgánům byly zcela nadbytečné a sloužily pouze k neodůvodněnému stavění běhu lhůty stanovené v článku 907 nařízení č. 2454/93. Nelze totiž platně tvrdit, že by Komise zasílala belgickým orgánům žádosti pouze s cílem stavění běhu uvedené lhůty, jelikož ta se každopádně nepoužila.
Vzhledem ke všem předchozím úvahám je třeba první, druhý a čtvrtý žalobní důvod zamítnout.
Ke třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení zásady řádné správy
Tímto žalobním důvodem žalobkyně v podstatě Komisi vytýká, že v bodě 32 odůvodnění napadeného rozhodnutí měla za to, že přiměřená lhůta stanovená v souvislosti s článkem 266 SFEU může bez jakéhokoliv omezení přesáhnout původní lhůtu devíti měsíců stanovenou v článku 907 nařízení č. 2454/93 a že se navíc neuplatní ani účinky spojené s uplynutím této lhůty stanovené v článku 909 téhož nařízení. Podle ní uvedená lhůta za předpokladu, že Komise disponovala přiměřenou lhůtou pro splnění povinností plynoucích z rozsudku ze dne 19. března 2013, Firma Van Parys v. Komise (
T‑324/10
,
EU:T:2013:136
), nemohla v žádném případě překročit novou prekluzivní lhůtu devíti měsíců stanovenou v článku 907 nařízení č. 2454/93. Má tedy za to, že i kdyby Komise pro přijetí rozhodnutí disponovala novou lhůtou devíti měsíců od vydání rozsudku ze dne 19. března 2013, Firma Van Parys v. Komise (
T‑324/10
,
EU:T:2013:136
), tato lhůta po započtení jednotlivých pozastavení v důsledku žádostí Komise o informace uplynula dne 11. června 2015.
Kromě toho žalobkyně Komisi vytýká, že porušila zásadu právní jistoty tím, že se zpočátku i během postupu rozhodování předcházejícího přijetí napadeného rozhodnutí neustále odvolávala na použití lhůty stanovené v článku 907 nařízení č. 2454/93 ve spojení s článkem 909 uvedeného nařízení, ale následně, jakmile tato nová lhůta, údajně neexistující a nesprávně prodloužená, uplynula, tvrdila, že jedinou použitelnou lhůtou je přiměřená lhůta plynoucí z článku 266 SFEU.
Komise zpochybňuje opodstatněnost tohoto žalobního důvodu.
Zaprvé tvrdí, že je zbytečné při určování lhůty, kterou měla od rozsudku ze dne 19. března 2013, Firma Van Parys v. Komise (
T‑324/10
,
EU:T:2013:136
), k dispozici pro přijetí nového rozhodnutí, odkazovat na článek 907 nařízení č. 2454/93, jelikož uvedené ustanovení ani článek 909 nařízení č. 2454/93 nebyly v rámci řízení podle článku 266 SFEU použitelné. Zadruhé tvrdí, že nelze vyloučit, že přiměřená lhůta může trvat déle než lhůta stanovená v článcích 907 a 909 nařízení č. 2454/93. Zatřetí má za to, že napadené rozhodnutí bylo opatřením vhodným k tomu, aby byla v přiměřené lhůtě odstraněna protiprávnost konstatovaná Tribunálem na základě okolností vlastních této věci ohledně prvního rozhodnutí. V tomto ohledu tvrdí, že většina času, který se ukázal být nutným pro přijetí napadeného rozhodnutí, byla třeba z důvodu, že belgické celní orgány navzdory několika upomínkám neodpověděly na žádost Komise a že tyto byly výhradně příslušné k rozhodnutí o celním dluhu. Komise mimoto dodává, že před přijetím svého rozhodnutí vyslechla žalobkyni i odbornou skupinu složenou ze zástupců všech členských států, která se sešla na zasedání dne 21. září 2015 za účelem posouzení věci.
Začtvrté zdůrazňuje, že i kdyby se prokázalo, že překročila přiměřenou lhůtu, nemělo by to v žádném případě za následek zrušení napadeného rozhodnutí. Žalobkyně totiž netvrdí, že by jí uplynutí lhůty způsobilo újmu a zasáhlo by do jejího práva na obhajobu. Komise připomíná, že část zdržení byla způsobena zejména tím, že měla za to, že je třeba před přijetím rozhodnutí vyslechnout žalobkyni, tak aby bylo plně zachováno její právo na obhajobu. A dále má za to, že porušení takového procesního pravidla, jako je pravidlo přiměřené lhůty, nemůže v projednávaném případě představovat porušení podstatné procesní náležitosti, jelikož i kdyby k takovému porušení nedošlo, byl by obsah napadeného rozhodnutí totožný.
Úvodem je třeba připomenout, že po vydání rozsudku ze dne 19. března 2013, Firma Van Parys v. Komise (
T‑324/10
,
EU:T:2013:136
), který částečně zrušil první rozhodnutí, již v rámci řízení znovuzahájeného za účelem přijetí napadeného rozhodnutí, které mělo nahradit první rozhodnutí, nebyl článek 907 nařízení č. 2454/93 použitelný, jelikož se podle judikatury uplatní jedině přiměřená lhůta (viz bod 63 výše).
Avšak je třeba dát za pravdu žalobkyni, že okolnosti projednávané věci podle všeho nasvědčují tomu, že přiměřená lhůta byla překročena.
Doba relevantní v projednávaném případě pro účely zkoumání dodržení přiměřené lhůty je doba, která uplynula mezi vydáním zrušovacího rozsudku (19. března 2013) a okamžikem přijetí napadeného rozhodnutí (20. ledna 2016), tedy 34 měsíců, tj. více než dva a půl roku. Konkrétně Komise znovuotevřela spis a začala ho přezkoumávat pět měsíců po vydání zrušovacího rozsudku (21. srpna 2013), kdy zaslala belgickým orgánům žádost o doplňující informace, což po jejich obdržení vyústilo o 29 měsíců později v napadené rozhodnutí.
K odůvodnění této doby Komise tvrdí, že většina času nezbytného k přijetí napadeného rozhodnutí byla důsledkem toho, že zaprvé belgické celní orgány navzdory několika upomínkám neodpověděly na žádost Komise a zadruhé před přijetím svého rozhodnutí vyslechla dne 21. září 2015 žalobkyni a odbornou skupinu složenou ze zástupců všech členských států, která se sešla za účelem posouzení věci.
V tomto ohledu stačí konstatovat, že i za předpokladu, že by žádosti Komise o informace zaslané belgickým celním orgánům mohly pozastavovat běh devítiměsíční lhůty, což nemohly, jelikož mechanismus stanovený v článku 907 nařízení č. 2454/93 se nemohl znovu použít, mezi odpovědí uvedených orgánů a přijetím napadeného rozhodnutí uplynulo více než deset měsíců.
V projednávaném případě je třeba mít za to, že žádné opatření, které měla Komise přijmout nebo které přijala, nemůže odůvodňovat tuto dobu. Je pravda, že rozsudek ze dne 19. března 2013, Firma Van Parys v. Komise (
T‑324/10
,
EU:T:2013:136
), donutil Komisi přezkoumat písemnosti ve spisu (viz bod 55 výše). Souhlasně s žalobkyní je však nutno konstatovat, že se v žádném případě nejeví, že by Komise po přijetí uvedeného rozsudku založila nový spis či
a

fortiori
předložila nebo objevila nové skutkové okolnosti.
Mimoto je třeba zdůraznit, že Komise již byla se spisem dobře obeznámena. Jak plyne zejména z porovnání prvního a napadeného rozhodnutí, jejichž popisy skutkového stavu jsou totožné, práce Komise spočívala v tom, že musela nedbalost žalobkyně založit nikoliv na tom, jakým způsobem jí byly přiděleny dovozní licence, ale na tom, že využila licence určené novým dovozcům, což čl. 21 odst. 2 nařízení č. 2362/98 jasně zakazuje, a dále v tom, že musela určit, jaké částky odpovídaly licencím tradičních dovozců a jaké licencím nových dovozců. Komise na jednání tvrdila, že hlavní část jejího přezkumu spisu spočívala v provedení tohoto rozdělení, o kterém jí před přijetím napadeného rozhodnutí nebyly předány žádné informace a které nemohla provést na základě informací sdělených belgickými celními orgány.
Nezdá se však – a Komise to ostatně nijak netvrdila – že by provedla přezkum celého spisu. Ve svých písemnostech zejména uvedla, že po rozsudku ze dne 19. března 2013, Firma Van Parys v. Komise (
T‑324/10
,
EU:T:2013:136
), „se může omezit na ověření toho, zda se subjekt nedopustil podvodu nebo hrubé nedbalosti podle druhé podmínky článku 239 celního kodexu“, a že „[v]zhledem k tomu, že [v témže rozsudku] nebylo zpochybňováno, že se jedná o zvláštní situaci, šlo pouze o určení, zda se žalobkyně nedopustila podvodu nebo hrubé nedbalosti“.
Ve světle výše uvedeného je tedy třeba mít za to, že Komise s ohledem na povahu přijímaných opatření, jakož i okolnosti případu v rámci řízení předcházejícího přijetí napadeného rozhodnutí nedodržela přiměřenou lhůtu.
Komise nicméně během písemné i ústní části řízení tvrdila, že tato okolnost nemůže mít za následek zrušení napadeného rozhodnutí, jelikož žalobkyně neprokázala, že by kratší doba trvání řízení vedla k rozhodnutí odlišujícímu se od přijatého rozhodnutí, stejně jako neprokázala existenci zásahu do svého práva na obhajobu plynoucího z nadměrné délky správního řízení (viz bod 70 výše).
V tomto ohledu je třeba podotknout, že z ustálené judikatury skutečně plyne, že porušení zásady přiměřené lhůty odůvodňuje zrušení rozhodnutí přijatého na konci správního řízení, jen pokud tím bylo rovněž porušeno právo dotčené osoby na obhajobu. Pokud totiž není prokázáno, že nepřiměřeně dlouhá doba trvání řízení ovlivnila možnost dotčených osob se účinně obhajovat, nemá porušení zásady přiměřené lhůty vliv na platnost správního řízení (viz rozsudek ze dne 13. prosince 2016, Al-Ghabra v. Komise,
T‑248/13
,
EU:T:2016:721
, bod
a citovaná judikatura).
Stejně tak je třeba připomenout, že porušení zásady přiměřené lhůty obecně neodůvodňuje zrušení rozhodnutí přijatého na konci správního řízení. Nedodržení zásady přiměřené lhůty totiž ovlivňuje platnost správního řízení pouze tehdy, pokud nadměrně dlouhá doba trvání tohoto řízení může mít dopad na samotný obsah rozhodnutí, jež je jeho výsledkem (viz rozsudek ze dne 7. června 2013, Itálie v. Komise,
T‑267/07
,
EU:T:2013:305
, bod
a citovaná judikatura).
K rozhodnutí, zda překročení přiměřené lhůty může v projednávaném případě vést ke zrušení napadeného rozhodnutí, je třeba zejména odkázat na procesní ustanovení týkající se prominutí cla, která jsou relevantní v projednávaném případě, tedy články 235 až 239 celního kodexu a články 878 až 909 nařízení č. 2454/93.
Podle uvedených ustanovení musí být každé prominutí dovozního cla předmětem zvláštní žádosti dotyčné osoby (čl. 878 odst. 1 nařízení č. 2454/93). Tato žádost musí být podána k příslušným celním orgánům (čl. 879 odst. 1 nařízení č. 2454/93). Pokud má příslušný celní orgán k dispozici všechny potřebné údaje, písemně rozhodne o žádosti o prominutí cla (čl. 886 odst. 1 nařízení č. 2454/93).
Pokud však celní orgán není schopen přijmout rozhodnutí na základě článků 899 a násl. nařízení č. 2454/93, které definují určité případy, v nichž prominutí může nebo nemůže být poskytnuto, a „je-li z odůvodnění žádosti […] možno usuzovat, že se jedná o zvláštní situaci, která vznikla na základě okolností, jejichž vznik nelze přičítat podvodnému jednání ani hrubé nedbalosti zúčastněné osoby“, předá členský stát, v němž daný orgán působí, případ Komisi (čl. 905 odst. 1 nařízení č. 2454/93). Spis předaný Komisi musí obsahovat všechny skutečnosti nezbytné pro úplné prozkoumání předané věci (čl. 905 odst. 3 nařízení č. 2454/93). Do patnácti dnů od obdržení spisu zašle Komise členským státům jeho kopii (čl. 906 první pododstavec nařízení č. 2454/93). Článek 906a nařízení č. 2454/93 upřesňuje, že jestliže Komise hodlá přijmout rozhodnutí nepříznivé vůči žadateli o vrácení nebo prominutí cla, předá mu své námitky písemně spolu s veškerými doklady, na nichž se námitky zakládají, načež má žadatel jeden měsíc na vyjádření svého stanoviska.
A dále, po konzultaci s odbornou skupinou složenou ze zástupců všech členských států, která se sejde v rámci celního výboru k projednání dané věci, Komise rozhodne, zda zkoumaná zvláštní situace umožňuje prominout clo (čl. 907 první pododstavec nařízení č. 2454/93). Toto rozhodnutí musí být přijato do devíti měsíců ode dne, kdy Komise obdrží spis předaný členským státem (čl. 907 druhý pododstavec téhož nařízení), a dotyčnému členskému státu se oznámí co nejdříve (čl. 908 odst. 1 téhož nařízení). Rozhodující orgán rozhodne o předložené žádosti o prominutí cla na základě uvedeného rozhodnutí Komise (čl. 908 odst. 2 nařízení č. 2454/93).
Pokud Komise k rozhodnutí považuje za nezbytné vyžádat si doplňující informace, prodlužuje se devítiměsíční lhůta o dobu, která uplyne ode dne, kdy Komise odešle žádost o poskytnutí doplňujících informací, do dne, kdy je obdrží. Žadatel o vrácení nebo prominutí cla je o prodloužení lhůty uvědomen (čl. 907 třetí pododstavec nařízení č. 2454/93). Pokud Komise sdělila žadateli o vrácení nebo prominutí cla své námitky v souladu s článkem 906a, prodlužuje se devítiměsíční lhůta o jeden měsíc.
Článek 909 nařízení č. 2454/93 stanoví, že pokud Komise nepřijme rozhodnutí v devítiměsíční lhůtě uvedené v článku 907 nařízení, vnitrostátní celní orgán žádosti o vrácení nebo prominutí cla vyhoví.
Z výše uvedených ustanovení plyne, že cílem nařízení č. 2454/93 je zejména upřesnit některá pravidla za účelem zvýšení právní jistoty při jejich používání, jak plyne z bodů jeho odůvodnění, a že stanovilo striktní lhůty, které při vyřizování žádosti o prominutí dovozního cla musí dodržovat žadatel i Komise.
Z článku 907 nařízení č. 2454/93 plyne, že běh devítiměsíční lhůty, kterou má Komise k dispozici pro přijetí svého rozhodnutí, sice může být za určitých okolností pozastaven, avšak rozhodnutí o žádosti o prominutí cla musí být přijato ve lhůtě stanovené článkem 907 druhým pododstavcem nařízení č. 2454/93, přičemž pokud na ni není v dané lhůtě odpovězeno, má to podle článku 909 téhož nařízení nutně za následek vyhovění žádosti příslušným celním orgánem.
Je třeba uvést, že pokud by Komise v projednávaném případě jednala v rámci nařízení č. 2454/93, mělo by rozhodnutí přijaté po uplynutí devítiměsíční prekluzivní lhůty stanovené článkem 907 téhož nařízení, včetně dob pozastavení jejího běhu, za následek vyhovění žádosti celním orgánem.
Za okolností projednávané věci je sice pravda, že daný systém, a zejména devítiměsíční lhůta stanovená článkem 907 nařízení č. 2454/93, se na Komisi v rámci řízení zahájeného podle článku 266 SFEU již nevztahovaly (viz body 63 a 71 výše). To však nic nemění na tom, že Komise tím, že napadené rozhodnutí přijala mimo rámec přiměřené lhůty, nerespektovala záruky stanovené nařízením č. 2454/93 a připravila žalobkyni o užitečný účinek uvedeného nařízení, možnost obdržet rozhodnutí ve stanovené lhůtě, jakož i záruku kladného vyřízení žádosti v případě, že na ni není v této lhůtě odpovězeno.
Je tudíž třeba mít za to, že Komise tím, že napadené rozhodnutí přijala 34 měsíců po vyhlášení rozsudku ze dne 19. března 2013, Firma Van Parys v. Komise (
T‑324/10
,
EU:T:2013:136
), porušila zásadu přiměřené lhůty, což za okolností vlastních projednávané věci představuje důvod pro zrušení napadeného rozhodnutí.
Vzhledem k předchozím úvahám je tedy třeba třetímu žalobnímu důvodu vyhovět a napadené rozhodnutí zrušit, aniž je třeba zkoumat pátý žalobní důvod.
K nákladům řízení
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
Vzhledem k tomu, že v projednávaném případě Komise neměla v podstatné části úspěch, je třeba rozhodnout, že ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené žalobkyní.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (čtvrtý senát)
rozhodl takto:

1)
Článek 1 odst. 4 rozhodnutí Komise C(2016) 95 final ze dne 20. ledna 2016, kterým se konstatuje, že v daném konkrétním případě je důvodné dodatečné zaúčtování dovozního cla a prominutí cla je odůvodněné u jednoho dlužníka, ale u druhého dlužníka je odůvodněné jen částečně a není u něj odůvodněné, pokud jde o jinou část, a kterým se mění rozhodnutí Komise C(2010) 2858 final ze dne 6. května 2010, se zrušuje.

2)
Ve zbývající části se žaloba zamítá.

3)
Evropská komise ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení, které vynaložila Firma Léon Van Parys NV.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 11. prosince 2017.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: nizozemština.