CELEX: 62014TJ0691
Konkurents
Keelatud kokkulepped
Turgu valitseva seisundi kuritarvitamine
Südame-veresoonkonna haiguste raviks kasutatava ravimi (originaal- ja geneerilistes versioonides) perindopriili turg
ELTL artiklite 101 ja 102 rikkumise tuvastamise otsus
Erapooletuse põhimõte
Konsulteerimine konkurentsi piiravat tegevust ja turgu valitsevat seisundit käsitleva nõuandekomiteega
Õigus tõhusale õiguskaitsevahendile
Edasikaebamise tähtaja lühidus vaidlustatud otsuse pikkust arvestades
Patendivaidluste lahendamise kokkulepped
Litsentsilepingud
Tehnoloogia omandamise kokkulepped
Ainuõiguslik ostukokkulepe
Potentsiaalne konkurents
Eesmärgil põhinev konkurentsipiirang
Tagajärjel põhinev konkurentsipiirang
Konkurentsiõiguse ja patendiõiguse tasakaal
Kvalifitseerimine eraldiseisvateks rikkumisteks või üheks rikkumiseks
Asjaomase turu määratlemine asjasse puutuva ravimi molekuli tasandil
Trahvid
ELTL artiklite 101 ja 102 alusel määratud trahvide kuhjamine
Süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõte
Müügiväärtus
Arvutamise kord samadel turgudel toimunud rikkumiste kuhjumise korral

)
I.

Vaidluse taust
A.

Hagejad
Servier’ kontsern, kuhu kuuluvad peamiselt Prantsusmaal asutatud emaettevõtja Servier SAS, Laboratoires Servier SAS ja Servier Laboratoires Ltd (edaspidi eraldi või koos „Servier“ või „hagejad“), ühendab ravimitööstusettevõtteid üle kogu maailma. Kontserni emaettevõtja juhtimine on täielikult Madalmaade õiguse alusel asutatud mittetulundusühingu Stichting FIRS kontroll all.
B.

Perindopriil ja selle patendid
1.

Perindopriil
Servier arendas välja perindopriili, mis on südame-veresoonkonna haiguste ravimiseks kasutatav ravim ja peamiselt mõeldud hüpertensiooni ja südamepuudulikkuse raviks angiotensiini muundava ensüümi (edaspidi „ACE“) inhibeerimise teel.
Perindopriili farmatseutiline toimeaine, see tähendab bioloogiliselt aktiivne keemiline aine, mis avaldab osutatud ravitoimet, esineb soola kujul. Algselt kasutatud soolaks oli erbumiin (või tert-butüülamiin), millel on Servier’ poolt selle sünteesimiseks kasutatud protsessist tulenevalt kristalliline struktuur.
2.

Molekuli patent
Perindopriili molekuliga seotud patenditaotlus (patent EP0049658, edaspidi „patent 658“) esitati Euroopa Patendiametile 29. septembril 1981. Patendi 658 kehtivus pidi lõppema 29. septembril 2001, ent mitmes Euroopa Liidu liikmesriigis, sealhulgas Ühendkuningriigis, pikendati patendikaitset kuni 22. juunini 2003, nagu see nõukogu 18. juuni 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 1768/92 ravimite täiendava kaitse tunnistuse kasutuselevõtu kohta (
EÜT 1992, L 182, lk 1
) kohaselt võimalik oli. Prantsusmaal pikendati patendi 658 patendikaitset kuni 22. märtsini 2005 ning Itaalias kuni 13. veebruarini 2009.
3.

Teisesed patendid
Lisaks esitas Servier 1988. aastal Euroopa Patendiametile mitu perindopriili molekuli tootmisprotsessiga seotud patenditaotlust, mille kehtivus lõppes 16. septembril 2008: patendid EP0308339, EP0308340, EP0308341 ja EP0309324 (edaspidi vastavalt „patent 339“, „patent 340“, „patent 341“ ja „patent 324“).
Servier esitas 2001. aastal Euroopa Patendiametile uued erbumiini ja selle tootmisprotsessiga seotud patenditaotlused, sealhulgas patentidele EP1294689 (n‑ö „beeta-patent“, edaspidi „patent 689“), EP1296948 (n-ö „gamma-patent“, edaspidi „patent 948“) ja EP1296947 (n-ö „alfa-patent“, edaspidi „patent 947“).
Erbumiini alfa-kristallilise kuju ja selle valmistamisprotsessiga seonduva patendi 947 patenditaotlus esitati 6. juulil 2001 ja Euroopa Patendiamet andis selle välja 4. veebruaril 2004.
Servier esitas ka siseriiklikud patenditaotlused mitmes Euroopa Liidu liikmesriigis enne seda, kui need ühinesid 5. oktoobril 1973 Münchenis allkirjastatud ja 7. oktoobril 1977 jõustunud Euroopa patentide väljaandmise konventsiooniga. Näiteks esitas Servier patendile 947 vastavad patenditaotlused Bulgaarias (BG 107532), Tšehhi Vabariigis (PV2003-357), Eestis (P200300001), Ungaris (HU225340), Poolas (P348492) ja Slovakkias (PP0149-2003). Kõik kõnealused patenditaotlused kandsid sama esitamiskuupäeva: 6. juuli 2001. Patent anti välja Bulgaarias 16. mail 2006, Ungaris 17. augustil 2006, Tšehhi Vabariigis 23. jaanuaril 2007, Slovakkias 23. aprillil 2007 ja Poolas 24. märtsil 2010.
4.

Teise põlvkonna perindopriil
Servier hakkas 2002. aastal välja töötama teise põlvkonna perindopriili, mida valmistatakse erbumiini asemel ühest teisest soolast, arginiinist. Arginiinperindopriilil pidid olema paremad omadused seonduvalt säilivusajaga, mis pikenes kahelt aastalt kolmele, stabiilsusega, mistõttu on võimalik kasutada ühesugust pakendit kõigis kliimavöötmetes, ning ladustamisega, mis ei nõua mingisugused eritingimusi.
Servier esitas arginiinperindopriili kohta Euroopa patenditaotluse (patent EP1354873B, edaspidi „patent 873“) 17. veebruaril 2003. Patent 873 anti välja 17. juulil 2004 ning selle kehtivusaeg lõppeb 17. veebruaril 2023. Arginiinperindopriili hakati liidu turgudel turustama 2006. aastal.
C.

Perindopriiliga seotud vaidlused
1.

Vaidlused Euroopa Patendiametis
Kümme geneerilisi ravimeid tootvat äriühingut, sealhulgas Niche Generics Ltd (edaspidi „Niche“), Krka Tovarna Zdravil d.d. (edaspidi „Krka“), Lupin Ltd ning hiljem Teva Pharmaceuticals Ltd-ga ühinenud Ivax Europe’i (edaspidi „Ivax“) filiaal Norton Healthcare Ltd (edaspidi eraldi või koos teiste Teva kontserni kuuluvate ettevõtjatega „Teva“) esitasid 2004. aastal Euroopa Patendiametile patendi 947 suhtes vastulause selle tervikuna tühistamiseks, tuginedes uudsuse ja leiutustegevuse puudumisele ning leiutise kirjelduse ebapiisavusele.
27. juulil 2006 kinnitas Euroopa Patendiameti vastulausete osakond pärast Servier’ algsesse patendinõudlusse tehtud väikeseid muudatusi patendi 947 kehtivust (edaspidi „Euroopa Patendiameti 27. juuli 2006. aasta otsus“). Seitse äriühingut esitasid selle otsuse peale kaebuse. Niche loobus vastulausemenetlusest 9. veebruaril 2005, Krka 11. jaanuaril 2007 ning Lupin 5. veebruaril 2007. Euroopa Patendiameti tehniline apellatsioonikoda tühistas 6. mai 2009. aasta otsusega Euroopa Patendiameti 27. juuli 2006. aasta otsuse ja tühistas patendi 947. Servier’ taotlus selle otsuse uuesti läbi vaatamiseks jäeti 19. märtsil 2010 rahuldamata.
Niche esitas Euroopa Patendiametile 11. augustil 2004 vastulause ka patendi 948 suhtes, kuid loobus sellest menetlusest 14. veebruaril 2005.
Teva esitas 13. aprillil 2005 vastulause patendi 873 suhtes. Vastulausete osakond jättis selle vastulause rahuldamata, kuna Teva ei tõendanud selle patendi leiutustegevuse ebapiisavust. Teva esitas 22. detsembril 2008 selle otsuse peale kaebuse, loobudes sellest 8. mail 2012.
2.

Vaidlused liikmesriikide kohtutes
Geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud vaidlustasid patendi 947 kehtivuse ka teatavate liikmesriikide, eelkõige Madalmaade ja Ühendkuningriigi kohtutes.
a)

Servier’ ning Niche’i ja Matrixi vaheline vaidlus
Servier esitas Ühendkuningriigis Niche’i vastu 25. juunil 2004 patendist tulenevate õiguste rikkumise hagi High Court of Justice (England & Wales), Chancery Divisionile (patents court) (kõrge kohus (Inglismaa ja Wales), lordkantsleri kantselei osakond (patendiasju arutav kolleegium), Ühendkuningriik), tuginedes oma patentidele 339, 340 ja 341, kuna Niche oli esitanud Ühendkuningriigis müügiloa taotlused perindopriili geneerilisele versioonile, mis oli välja arendatud koostöös Matrix Laboratories Ltd-iga (edaspidi „Matrix“) 26. märtsil 2001. aastal sõlmitud kokkuleppe (edaspidi „Niche’i-Matrixi kokkulepe“) alusel. 9. juulil 2004 esitas Niche Servier’ vastu vastuhagi patendi 947 tühistamiseks.
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Divisioni (patents court) (kõrge kohus (Inglismaa ja Wales), lordkantsleri kantselei osakond (patendiasju arutav kolleegium)) kohtuistung patendist tulenevate õiguste rikkumist puudutavate väidete arutamiseks määrati lõpuks 7. ja 8. veebruarile 2005, kuid see kestis vaid pool päeva, sest 8. veebruaril 2005 sõlmisid Servier ja Niche kompromissikokkuleppe, mis nendevahelise kohtuvaidluse lõpetas.
Niche teavitas selle kohtumenetlusega seotud arengutest ka Matrixit, kes osales selles menetluses, andes Niche’i nimel seletusi High Court of Justice (England & Wales), Chancery Divisionis (patents court) (kõrge kohus (Inglismaa ja Wales), lordkantsleri kantselei osakond (patendiasju arutav kolleegium)). Pealegi saatis Servier Matrixile 7. veebruaril 2005 ametliku hoiatuskirja, heites talle ette patentidest 339, 340 ja 341 tulenevate õiguste rikkumist ning ähvardades teda patendist tulenevate õiguste rikkumise hagi esitamisega.
2004. aasta sügisel hakkas Servier lisaks kavandama Niche’i omandamist. Servier lasi selleks teha eelauditi, mille esimene etapp lõppes 10. jaanuaril 2005, mil ta esitas mittesiduva esialgse pakkumuse Niche’i kapitali omandamiseks 15 ja 45 miljoni naelsterlingi vahele jääva summa eest. 21. jaanuaril 2005 toimunud eelauditi teise etapi lõpus teatas Servier 31. jaanuaril 2005 Niche’ile suuliselt, et ta ei soovi enam teda omandada.
b)

Servier’ ning Ivaxi ja Teva vahelised vaidlused
Ühendkuningriigis taotles Ivax 9. augustil 2005 High Court of Justice (England & Wales), Chancery Divisionilt (patents court) (kõrge kohus (Inglismaa ja Wales), lordkantsleri kantselei osakond (patendiasju arutav kolleegium)) patendi 947 tühistamist. Servier ja Ivax otsustasid 2005. aasta oktoobris aga menetluse peatada kuni Euroopa Patendiameti vastulausemenetluses lõpliku otsuse tegemiseni. Servier võttis omalt poolt Ivaxi, tema litsentsiaatide ja klientide ees kohustuse ajal, mil menetlus on peatatud, Ühendkuningriis mitte alustada menetlusi, mitte nõuda teenitud kasumi välja mõistmist ega muud rahalist hüvitist peale patendist 947 tulenevate õiguste mis tahes rikkumisega seotud mõistliku tasu, ning mitte taotlema esialgse õiguskaitse kohaldamist ega kauba üleandmist. Servier kohustus ka edaspidi hoolsalt osalema Euroopa Patendiametis toimuvas menetluses ning pärast Euroopa Patendiametis toimuva menetluse lõppemist patendist tulenevate õiguste rikkumise hagi esitamisel esialgse õiguskaitse kohaldamist mitte taotlema.
Madalmaades esitas Teva filiaal Pharmachemie BV 15. augustil 2007 Rechtbank Den Haagile (Haagi esimese astme kohus, Madalmaad) taotluse tühistada uudsuse ja leiutustegevuse puudumise ning reprodutseerimatuse tõttu patendile 947 vastav Madalmaade patent. Rechtbank Den Haag (Haagi esimese astme kohus) rahuldas selle taotluse 11. juunil 2008. Servier esitas 7. oktoobril 2008 selle otsuse peale apellatsiooniteate, ent seejärel põhjendustega apellatsioonkaebust ei esitanud.
c)

Servier’ ja Krka vahelised vaidlused
Servier esitas Ungaris 30. mail 2006 taotluse keelata esialgse õiguskaitse korras ühe Krka poolt turule toodud perindopriili geneerilise versiooni turustamine seoses patendist 947 tulenevate õiguste rikkumisega. See taotlus jäeti 2006. aasta septembris rahuldamata.
Ühendkuningriigis esitas Servier 28. juulil 2006 High Court of Justice (England & Wales), Chancery Divisionile (patents court) (kõrge kohus (Inglismaa ja Wales), lordkantsleri kantselei osakond (patendiasju arutav kolleegium)) Krka vastu patendist 340 tulenevate õiguste rikkumise hagi. Lisaks esitas ta 2. augustil 2006 Krka vastu patendist 947 tulenevate õiguste rikkumise hagi ning esialgse õiguskaitse kohaldamise taotluse. Krka esitas 1. septembril 2006 vastuhagi patendi 947 tühistamiseks ning 8. septembril 2006 teise vastuhagi patendi 340 tühistamiseks. 3. oktoobril 2006 rahuldas High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) (kõrge kohus (Inglismaa ja Wales), lordkantsleri kantselei osakond (patendiasju arutav kolleegium)) Servier’ esialgse õiguskaitse taotluse ning jättis Krka poolt 1. septembril 2006 patendi 947 tühistamiseks esitatud lühimenetluse otsuse (
motion of summary judgment
) tegemise taotluse rahuldamata. Pooleliolev kohtuasi lõppes 1. detsembril 2006 pooltevahelise kompromissikokkuleppega ning esialgse õiguskaitse kohaldamine lõpetati.
d)

Servier’ ja Lupini vaheline vaidlus
Lupin esitas 18. oktoobril 2006 High Court of Justice (England & Wales), Chancery Divisionile (patents court) (kõrge kohus (Inglismaa ja Wales), lordkantsleri kantselei osakond (patendiasju arutav kolleegium)) hagi nõuetega tühistada patendile 947 vastav Ühendkuningriigi patent ning tuvastada, et perindopriili geneeriline versioon, mida ta selles riigis turustama kavatses hakata, ei riku sellest patendist tulenevaid õigusi.
e)

Servier’ ja Apotexi vahelised vaidlused
Ühendkuningriigis esitas Servier 1. augustil 2006 High Court of Justice (England & Wales), Chancery Divisionile (patents court) (kõrge kohus (Inglismaa ja Wales), lordkantsleri kantselei osakond (patendiasju arutav kolleegium)) Apotex Inc. vastu patendist tulenevate õiguste rikkumise hagi, tuginedes patendist 947 tulenevate õiguste rikkumisele, kuna viimane oli 28. juulil 2006 turule lasknud ühe perindopriili geneerilise versiooni. Apotex esitas vastuhagi selle patendi tühistamiseks. 8. augustil 2006 kohaldati esialgset õiguskaitset, millega keelati Apotexil perindopriili importida, müügiks pakkuda ja müüa. High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) (kõrge kohus (Inglismaa ja Wales), lordkantsleri kantselei osakond (patendiasju arutav kolleegium)) otsustas 6. juulil 2007 patendi 947 tühistada, kuna selle puhul puudus uudsus ja leiutustegevus võrreldes patendiga 341. Seetõttu lõpetati kohe esialgse õiguskaitse kohaldamine ning Apotex võis taas hakata oma perindopriili geneerilist versiooni Ühendkuningriigi turul müüma. Court of Appeal (England & Wales) (Civil division) (apellatsioonikohus (Inglismaa ja Wales) (tsiviilosakond), Ühendkuningriik) jättis 9. mail 2008 rahuldamata Servier’ poolt High Court of Justice (England & Wales), Chancery Divisioni (patents court) (kõrge kohus (Inglismaa ja Wales), lordkantsleri kantselei osakond (patendiasju arutav kolleegium)) kohtuotsuse peale esitatud apellatsioonkaebuse.
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) (kõrge kohus (Inglismaa ja Wales), lordkantsleri kantselei osakond (patendiasju arutav kolleegium)) mõistis 9. oktoobril 2008 Apotexi kasuks välja 17,5 miljoni naelsterlingi suuruse hüvitise esialgse õiguskaitse kehtivuse ajal saamatajäänud tulu eest. 29. märtsil 2011 palus High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) (kõrge kohus (Inglismaa ja Wales), lordkantsleri kantselei osakond (patendiasju arutav kolleegium))
ex trupi causa
põhimõtte alusel Apotexil see summa siiski Servier’le tagastada, kuivõrd üks perindopriili molekuli kaitsev Kanada patent kehtis kuni 2018. aastani, ent Apotex tootis ja müüs oma ravimit Kanadas. Court of Appeal (England & Wales) (Civil division) (apellatsioonikohus (Inglismaa ja Wales) (tsiviilosakond)) tühistas 3. mai 2012. aasta kohtuotsusega siiski selle otsuse. Supreme Court of the United Kingdom (Ühendkuningriigi kõrgeim kohus) jättis 29. oktoobril 2014 Servier’ poolt Court of Appeal’i (England & Wales) (Civil division) (apellatsioonikohus (Inglismaa ja Wales) (tsiviilosakond)) otsuse peale esitatud kassatsioonkaebuse rahuldamata.
Madalmaades esitas Apotexi filiaal Katwijk Farma BV 13. novembril 2007 Rechtbank Den Haagile (Haagi esimese astme kohus) taotluse tühistada patendile 947 vastav Madalmaade patent. Servier’ esitas 7. detsembril 2007 taotluse kohaldada Katwijk Farma vastu esialgset õiguskaitset, mille Rechtbank Den Haag (Haagi esimese astme kohus) 30. jaanuaril 2008 rahuldamata jättis. Servier ja Katwik Farma loobusid pooleliolevatest menetlustest pärast seda, kui Rechtbank Den Haag (Haagi esimese astme kohus) Pharmachemie esitatud hagi alusel 11. juunil 2008 Madalmaades patendi 947 tühistas.
D.

Patendivaidluste lahendamise kokkulepped
Servier sõlmis mitme geneerilisi ravimeid tootva ettevõtjaga, kellega tal oli patendivaidlusi, rea patentidega seotud kompromissikokkuleppeid. Apotexiga ta kompromissikokkulepet siiski ei sõlminud.
1.

Servier’ kokkulepped Niche’i ja Unichemi ning Matrixiga
Servier sõlmis 8. veebruaril 2005 kaks kompromissikokkulepet, ühe Niche’i ja tema emaettevõtjaga Unichem Laboratoires Ltd (edaspidi „Unichem“) ning teise Matrixiga. Samal päeval sõlmis Niche litsentsi- ja tarnelepingu Biogaraniga, mis on Laboratoires Servier’ 100protsendiline tütarettevõtja.
Servier’ ning Niche’i ja Unichemi vahel sõlmitud kokkulepe (edaspidi „Niche’i kokkulepe“) hõlmas kõiki riike, kus patendid 339, 340, 341 ja 947 kehtisid (artikkel 3).
Niche’i kokkuleppe kohaselt kohustusid Niche ja Unichem hoiduma Niche’i poolt välja töötatud ja Servier’ arvates patentidele 339, 340 ja 341 vastavaid Ühendkuningriigi patente rikkuva protsessi teel või muu sisuliselt samasuguse protsessi teel või patente 339, 340 ja 341 rikkuda võiva mis tahes muu protsessi teel (edaspidi „vaidlusalune protsess“) toodetava geneerilise perindopriili tootmisest, selle toota laskmisest, valdamisest, importimisest, tarnimisest, tarnimiseks pakkumisest ja hoidmisest kuni nende patentide kehtivuse lõppemiseni (artikkel 3). Samas oli Niche’i kokkuleppes sätestatud, et neil on vabadus neist patentidest tulenevaid õigusi rikkumata vaidlusaluse tootmisprotsessi teel toodetud perindopriili turustada pärast nimetatud patentide kehtivuse lõppemist (artiklid 4 ja 6). Lisaks kohustus Niche tühistama, lõpetama või peatama kuni patentide kehtivuse lõppemiseni kõik juba sõlmitud ja vaidlusaluse protsessi teel toodetud perindopriili puudutavad lepingud ning tagasi võtma või peatama sellise perindopriili müügilubade taotlused (artikkel 11). Lisaks kohustusid Niche ja Unichem mitte esitama ühtki vaidlusaluse protsessi teel toodetud perindopriili müügiloa taotlust ega aitama ühtki kolmandat isikut sellise müügiloa saamisel (artikkel 10). Viimaks pidid nad mitte esitama patentide 339, 340, 341, 947, 689 ja 948 suhtes kuni nende kehtivuse lõppemiseni mis tahes tühistamishagisid või patendist tulenevate õiguste rikkumise puudumise tuvastamise hagisid, välja arvatud kaitseks nende vastu patendist tulenevate õiguste rikkumise hagi esitamise korral (artikkel 8). Lisaks nõustus Niche võtma tagasi patentide 947 ja 948 suhtes Euroopa Patendiametile esitatud vastulaused (artikkel 7).
Servier omalt poolt kohustus esiteks mitte esitama Niche’i või tema klientide ja Unichemi vastu patentidest 339, 340, 341 ja 947 tulenevate õiguste rikkumise hagisid, mis puudutavad mis tahes väidetavaid patendist tulenevate õiguste rikkumisi, mis leidsid aset enne Niche’i kokkuleppe sõlmimist (artikkel 5) ning teiseks maksma Niche’ile ja Unichemile kahes osas 11,8 miljonit naelsterlingit (artikkel 13). Selle summa näol oli tegu vastutasuga Niche’i ja Unichemi kohustuste täitmise ning „[vaidlusaluse] tootmisprotsessi teel toodetava perindopriili arendusprogrammi lõpetamisega Niche’ile ja Unichemile tekkida võivate kulude ja vastutuse“ eest.
Lisaks sõlmis Niche 8. veebruaril 2005 litsentsi- ja tarnelepingu Biogaraniga (edaspidi „Biogarani kokkulepe“), mis käsitles esiteks kogu kolme ravimi kohta Niche’ile teada oleva ja nende ravimite müügilubade saamiseks vajaliku teabe ning teiseks ühele neist ravimitest antud Prantsusmaa müügiloa üle andmist. Biogaran omalt poolt pidi maksma Niche’ile 2,5 miljonit naelsterlingit, mis ei kuulunud tagastamisele ka juhul, kui Biogaran müügilubasid ei saa. Lisaks pidi Biogaran pärast müügilubade saamist tellima asjaomased kaubad Niche’ilt. Juhul kui müügilubasid ei ole saadud 18 kuu jooksul lepingu jõustumisest arvates, pidi leping automaatselt lõppema (artikkel 14.4), ilma et kummalgi poolel oleks õigus hüvitisele (artikkel 14.5).
Servier’ ja Matrixi vaheline kokkulepe (edaspidi „Matrixi kokkulepe“) hõlmas kõiki riike, kus patendid 339, 340, 341 ja 947 kehtisid, välja arvatud üks Euroopa Majanduspiirkonna (EMP) liikmeks mitte olev riik (Matrixi kokkuleppe 1. jaotise lõike 1 punkt xiii).
Matrixi kokkuleppe kohaselt kohustus Matrix hoiduma vaidlusaluse protsessi teel toodetava perindopriili tootmisest, selle toota laskmisest, valdamisest, importimisest, tarnimisest, tarnimiseks pakkumisest ja hoidmisest kuni nende patentide kohaliku kehtivuse lõppemiseni (artiklid 1 ja 2). Seevastu sätestati lepingus, et Matrixil on vabadus neist patentidest tulenevaid õigusi rikkumata vaidlusaluse protsessi teel toodetavat perindopriili turustada pärast nende patentide kehtivuse lõppemist (artikkel 4). Samuti pidi Matrix hiljemalt 30. juunil 2005 tühistama, lõpetama või peatama kuni patentide kehtivuse lõppemiseni kõik juba sõlmitud ja vaidlusaluse tootmisprotsessi teel toodetud perindopriili puudutavad lepingud ning võtma tagasi või peatama sellise perindopriili müügilubade taotlused (artiklid 7 ja 8). Lisaks kohustus ta mitte esitama ühtki vaidlusaluse protsessi teel toodetud perindopriili müügiloa taotlust ega aitama ühtki kolmandat isikut sellise müügiloa saamisel (artikkel 6). Viimaks pidi Matrix mitte esitama patentide 339, 340, 341, 947, 689 ja 948 suhtes kuni nende kehtivuse lõppemiseni mis tahes tühistamishagisid või patendist tulenevate õiguste rikkumise puudumise tuvastamise hagisid, välja arvatud kaitseks tema enda vastu patendist tulenevate õiguste rikkumise hagi esitamise korral (artikkel 5).
Servier omalt poolt kohustus esiteks mitte esitama Matrixi vastu patentidest 339, 340, 341 ja 947 tulenevate õiguste rikkumise hagisid, mis puudutavad mis tahes väidetavaid patendist tulenevate õiguste rikkumisi, mis leidsid aset enne Matrixi kokkuleppe sõlmimist (artikkel 3) ning teiseks maksma Matrixile kahes osas 11,8 miljonit naelsterlingit (artikkel 9). Selle summa näol oli tegu vastutasuga Matrixi kohustuste täitmise ning „[vaidlusaluse] tootmisprotsessi teel toodetava perindopriili arendusprogrammi lõpetamisega Matrixile tekkida võivate kulude ja vastutuse“ eest.
2.

Servier’ kokkulepe Tevaga
Servier sõlmis 13. juunil 2006 Tevaga kompromissi- ja ainuõigusliku ostukokkuleppe (edaspidi „Teva kokkulepe“). Teva kokkuleppes käsitletud perindopriil oli erbumiinperindopriil (artikkel 1.12).
Kompromissikokkulepet käsitlevate sätete kohaselt kohustus Teva hävitama kogu perindopriili, mis oli tema omandis või tema kontrolli all ja mõeldud müümiseks Ühendkuningriigis (artikkel 2.2). Samuti pidi Teva hoiduma tema poolt välja töötatud ning Servier’ arvates patentidele 947 ja 339–341 vastavaid Ühendkuningriigi patente rikkuva protsessi teel toodetava või neid patente rikkuva geneerilise perindopriili tootmisest, selle toota laskmisest, valdamisest, importimisest, tarnimisest, tarnimiseks pakkumisest ja hoidmisest kuni Teva kokkuleppe lõpetamise või lepingu tähtaja möödumiseni või nende patentide kehtivuse lõppemiseni (artikkel 2.3). Lisaks kohustus Teva ülalnimetatud patente Ühendkuningriigis Teva kokkuleppe kehtivuse ajal mitte vaidlustama, kusjuures tal ei olnud keelatud nende patentide suhtes vastulausemenetluste alustamine Euroopa Patendiametis (punkt 2.4).
Vastutasuna Teva kohustuste täitmise eest kohustus Servier loobuma Teva suhtes kõigist nõuetest, mis puudutavad vaidlusalustest patentidest tulenevate õiguste võimalikku rikkumist Ühendkuningriigis enne Teva kokkuleppe jõustumist (artikkel 2.1).
Ainuõiguslikku ostukohustust käsitlevate tingimuste kohaselt kohustus Teva hankima Teva kokkuleppe kehtivuse ajal kogu tal Ühendkuningriigis müümiseks vajamineva geneerilise perindopriili Servier’lt (artiklid 3.1 ja 1.14). Juhul, kui Servier teda ei varusta, ei olnud Teval mingisugust õigust seda vaidlustada ega lepingut lõpetada, küll aga õigus igakuisele 500000 naelsterlingi suurusele hüvitisele (artiklid 1.8 ja 3.8.3).
Teva kokkuleppe üldsätete kohaselt oli see kokkulepe sõlmitud kolmeks aastaks ning selle kehtivus oli pikendatav veel kaheks aastaks (artiklid 8.1 ja 8.2.) Lisaks pidi Servier Teva kokkuleppe allkirjastamisel maksma Tevale „kohase arve“ esitamise korral 5 miljoni naelsterlingi suuruse summa „hüvitisena Teva poolt käesoleva kokkuleppe ettevalmistamise ja sõlmimisega seotud kulude, sealhulgas kõigi Ühendkuningriiki puudutavate olemasolevate tarnelepingute lõpetamisega seotud kulude eest“ (artikkel 10).
Servier ja Teva sõlmisid 23. veebruaril 2007 Teva kokkuleppe lisa (edaspidi „Teva kokkuleppe lisa“), kinnitades ainuõigusliku ostukohustuse rakendamist, leppides kokku, millisest kuupäevast võiks Teva alustada Servier’ poolt tarnitava geneerilise perindopriili turustamist. Selleks kuupäevaks pidi olema kas Servier’ poolt ühepoolselt kindlaks määratav kuupäev või patendi 947 tühistamise või kehtivuse lõppemise kuupäev või kuupäev, mil Apotex võiks pärast tema ja Servier’ vahelise vaidluse lahendamist alustada geneerilise perindopriili turustamist Ühendkuningriigis.
3.

Servier’ ja Krka vahelised kokkulepped
Servier sõlmis 27. oktoobril 2006 Krkaga kompromissikokkuleppe ja litsentsilepingu, mida täiendati 2. novembril 2006 sõlmitud lepingu lisaga.
Krkaga sõlmitud kompromissikokkuleppes oli sätestatud, et patent 947 hõlmab ka sellele vastavaid siseriiklikke patente (lisa B).
Vastavalt temaga sõlmitud kompromissikokkuleppele, mis kehtib kuni patentide 947 ja 340 kehtivuse lõppemise või tühistamiseni, kohustus Krka loobuma kõigist patendi 947 vastu esitatud nõuetest kogu maailmas ja patendi 340 vastu esitatud nõuetest Ühendkuningriigis, ning mitte vaidlustama kumbagi neist patentidest tulevikus kogu maailmas (artikli I punkt ii). Lisaks ei olnud Krkal ja tema tütarettevõtjatel lubatud patendi 947 kehtivusaja jooksul neis riikides, kus see veel kehtis, välja lasta ega turustada ühte sellest patendist tulenevaid õigusi rikkuvat perindopriili geneerilist versiooni, välja arvatud Servier’ sõnaselgel loal (artikkel V). Samuti ei võinud Krka ilma Servier’ sõnaselge loata ühte patendist 947 tulenevaid õigusi rikkuvat perindopriili geneerilist versiooni tarnida ühelegi kolmandale isikule (artikli V lõige 2). Vastutasuks pidi Servier loobuma kogu maailmas Krka vastu käimas olevatest menetlustest, mis puudutasid patentidest 947 ja 340 tulenevate õiguste rikkumist, sealhulgas esialgse õiguskaitse kohaldamise taotlustest (artikli I punkt i).
Vastavalt Krkaga sõlmitud litsentsilepingule, mille tähtajaks oli patendi 947 kehtivuseaeg (artikkel 5), andis Servier Krkale patendist 947 tulenevate õigustega seotud tühistamatu „ainulitsentsi“ kasutada, toota, müüa, müügiks pakkuda, reklaamida ja importida Tšehhi Vabariigis, Lätis, Leedus, Ungaris, Poolas, Sloveenias ja Slovakkias (artikkel 1) oma tooteid, mis sisaldavad alfa-kristallilisel kujul erbumiini (artikkel 2). Vastutasuks pidi Krka maksma Servier’le 3% nende toodete netomüügitulust kogu sellel territooriumil (artikkel 3). Servier’l oli õigus kasutada neis samades riikides kas otseselt või kaudselt (see tähendab igas riigis ühe oma tütarettevõtja või ühe kolmanda isiku kaudu) patendist 947 tulenevaid õigusi (artikkel 2).
Lisaks sõlmis Servier 5. jaanuaril 2007 Krkaga üleandmis- ja litsentsilepingu.
Vastavalt üleandmis- ja litsentsilepingule andis Krka Servier’le üle kaks patenditaotlust, millest üks puudutas perindopriili sünteesimise protsessi (WO 2005 113500) ja teine perindopriili preparaadi valmistamist (WO 2005 094793) (artikkel 1). Nende patenditaotluste kaitsealasse kuuluvat tehnoloogiat kasutas Krka perindopriili tootmiseks.
Krka kohustus kõnealuste patenditaotluste alusel välja antavaid patente mitte vaidlustama (artikkel 3).
Vastutasuna üleandmise eest maksis Servier Krkale 15 miljonit eurot kummagi kõnealuse taotluse kohta (artikkel 2).
Servier andis Krkale ka tühistamatu, mitte üle antava ja tasuta ning all-litsentsi andmise õiguseta (välja arvatud oma tütarettevõtjatele) lihtlitsentsi nendest taotlustest ja nende alusel antavatest patentidest tulenevate õiguste kasutamiseks; see litsents ei olnud piiratud ei ajaliselt, ruumiliselt ega lubatud kasutusviiside osas (artikkel 4).
4.

Servier’ kokkulepe Lupiniga
Servier sõlmis 30. jaanuaril 2007 kompromissikokkuleppe Lupiniga (edaspidi „Lupini kokkulepe“).
Pooled otsustasid sellega lõpetada omavahelised perindopriiliga seotud kohtuvaidlused (artiklid 1.1, 1.2 ja 1.4).
Lisaks kohustus Lupin kõigis riikides, välja arvatud ühes EMP liikmesriigiks mitte olevas riigis, mitte taotlema otseselt ega kaudselt patendi 947 või mis tahes muu perindopriili kaitsva Servier’ või tema tütarettevõtja patendi tühistamist või kehtetuks tunnistamist, mitte proovima neid vaidlustada ning mitte aitama või volitama selleks kolmandat isikut (artikkel 1.3). Lupin ja selle tütarettevõtjad pidid lisaks hoiduma mis tahes farmatseutiliste toodete, mis sisaldavad farmatseutilise toimeainena „erbumiin[-]perindopriili […] ja selle mis tahes soolasid“, müümisest või müügiks pakkumisest kõigis riikides peale ühe EMP liikmesriigiks mitte oleva riigi (artikkel 1.6). Lupinil oli siiski lubatud Servier’ poolt tarnitavaid tooteid või enda perindopriili turustada neis riikides, kus perindopriili geneeriline versioon oli Servier’ loal turul, või juhul, kui Servier’ kõigi asjasse puutuvate patentide kehtivus lõpeb, või riikides, kus kolmandad isikud on perindopriili geneerilise versiooni turule viinud ja kus Servier ei ole esitanud ühtki esialgse õiguskaitse taotlust selle müügi keelamiseks (artiklid 1.6 ja 4.1).
Lisaks leppisid Servier ja Lupin Lupini kokkuleppes kokku intellektuaalomandiõiguste loovutamises ja litsentsi andmises.
Servier omandas kolm Lupini esitatud patenditaotlust, mis puudutasid perindopriili valmistamise protsessi:
–
taotlus W0 2004/075889 (EP1603558 B1), mis puudutas perindopriili ja selle soolade uut valmistamisprotsessi – 20 miljoni euro eest;
–
taotlus W0 2006/097941 (EP1861367 A), mis puudutas perindopriili puhastamise parandatud protsessi – 10 miljoni euro eest;
–
taotlus W0 2005/037788 (EP1675827 A 1), mis puudutas uut „kristallilisel erbumiinil“ põhineva perindopriili valmistamise protsessi – 10 miljoni euro eest.
Lisaks andis Servier Lupinile nende kolme patenditaotlusega seonduva mitte-üleantava, all-litsentside andmise õiguseta, tasuta, alalise ja tühistamatu lihtlitsentsi perindopriili tootmiseks nende taotlustega hõlmatud riikides (artikkel 3.1).
Lupini kokkuleppes nähti viimaks ette, et nelja nädala jooksul sõlmitakse poolte vahel tarneleping, mida siiski ei sõlmitud.
E.

Progressi võimaldavate tehnoloogiate omandamine
Hagejad sõlmisid 3. septembril 2001 Rolabo, SL-iga 10 miljoni USA dollari eest müügilepingu, mille esemeks oli viimase poolt 24. juulil 2001 esitatud patenditaotlus, mis puudutas ühte perindopriili farmatseutilist toimeainet ja selle perindopriili farmatseutilise toimeaine keemilisi andmeid.
Hagejad sõlmisid 9. novembril 2004 Azad Pharmaceutical Ingredients AG-ga (edaspidi „Azad“) lepingu, et 13374243 euro eest omandada viimase poolt esitatud patenditaotlus, mille esemeks oli perindopriili kahe uue polümorfse vormi (delta ja üpsilon) ja sellega seotud oskusteabe kaitse kogu maailmas.
Hagejad sõlmisid 15. oktoobril 2007 Sandoz AG-ga ühiste kavatsuste protokolli, milles nähti ette, et nad omandavad tulevikus 50 miljonit USA dollarit ületada võiva summa eest Sandozi poolt arendatava perindopriili farmatseutilise toimeaine tehnoloogia, kui see ei ole patendiga kaitstud ja kui see on tööstuslikul tasandil konkurentsivõimeline. Läbirääkimisi jätkati kuni 2008. aasta juulini, ent mingisugust lepingut lõpuks ei sõlmitud.
F.

Sektorisisene uurimine
Euroopa Ühenduste Komisjon otsustas 15. jaanuaril 2008 alustada nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 [ELTL] artiklites [101] ja [102] sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (
ELT 2003, L 1, lk 1
; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) artikli 17 sätete alusel farmaatsiasektoriga seotud uurimist, et selgitada välja esiteks põhjused, miks on innovatsioon selles sektoris vähenenud, kui mõõta seda turule toodavate uute ravimite arvu järgi, ning teiseks põhjused, miks teatud geneeriliste ravimite turule jõudmine viibis.
Uurimistulemusi puudutava esialgse aruande avaldas komisjon 28. novembril 2008, millele järgnes avalik konsultatsioon. 8. juulil 2009 võttis komisjon vastu teatise, mis sisaldas farmaatsiasektoriga seotud uurimise kokkuvõtet. Selles teatises märkis komisjon iseäranis, et jätkata tuleb järelevalve teostamist originaalravimeid tootvate ettevõtjate ja geneerilisi ravimeid tootvate ettevõtjate vaheliste patendivaidluste lahendamise kokkulepete üle, et paremini aru saada nende kokkulepete eesmärkidest ning teha kindlaks kokkulepped, mis aeglustavad liidu tarbijaid kahjustavalt geneeriliste ravimite turule sisenemist ning mille näol võib tegemist olla konkurentsieeskirjade rikkumisega. Seejärel avaldas komisjon patendivaidluste lahendamise kokkulepete järelevalve kohta kuus aastaaruannet.
G.

Haldusmenetlus ja vaidlustatud otsus
Komisjon viis 24. novembril 2008 läbi etteteatamata kontrollid eeskätt Servier’ äriruumides. 2009. aasta jaanuaris saatis komisjon mitmele äriühingule, sealhulgas Servier’le, teabenõuded. 2. juulil 2009 võttis komisjon vastu menetluse alustamise otsuse.
Komisjon saatis Servier’le uued teabenõuded 2009. aasta augustis ning 2009. aasta mai ja 2012. aasta detsembri vahelisel perioodil. Kuna viimane keeldus vastamast teatud osadele 7. veebruari ja 11. aprilli 2011. aasta teabenõuetest, mis puudutasid Biogarani kokkulepet, tegi komisjon määruse nr 1/2003 artikli 18 lõike 3 alusel otsuse. Servier esitas taotletud teabe 7. novembril 2011.
Aastatel 2009–2012 kutsuti Servier’d osa võtma mitmest kokkuvõttekoosolekust.
Komisjon võttis 27. juulil 2012 vastu vastuväiteteatise, mis oli adresseeritud mitmele äriühingule, nende hulgas Servier’le, kes vastas sellele 14. jaanuaril 2013.
Pärast asjaomaste ettevõtjate ära kuulamist 15., 16., 17. ja 18. aprillil 2013 korraldati uued kokkuvõttekoosolekud ning Servier’le saadeti uued teabenõuded.
Komisjon tegi Servier’le 18. detsembril 2013 kättesaadavaks tõendid, mis olid kogutud või avalikustatud valdavalt pärast vastuväidetest teatamist, ning saatis kokkuvõtte faktilistest asjaoludest, millele Servier vastas 31. jaanuaril 2014. Ärakuulamise eest vastutav ametnik esitas oma lõpparuande 7. juulil 2014.
Komisjon võttis 9. juulil 2014 vastu otsuse C(2014) 4955 final ELTL artiklite 101 ja 102 kohase menetluse kohta (juhtum AT.39612 – Perindopril (Servier)) (edaspidi „vaidlustatud otsus“), mis tehti hagejatele teatavaks 11. juulil 2014.
Komisjon leidis, et hagejad rikkusid esiteks ELTL artiklit 101, osaledes viies nn vastupidiste maksete tegemist hõlmavas patentidega seotud kompromissikokkuleppes (vaidlustatud otsuse artiklid 1–5), ja teiseks ELTL artiklit 102, töötades välja ja viies tehnoloogia omandamise ja nende viie kompromissikokkuleppe kaudu ellu turult väljatõrjumise strateegia, mis hõlmas perindopriili preparaatide turgu Prantsusmaal, Madalmaades, Poolas ja Ühendkuningriigis ning perindopriili farmatseutilise toimeaine tehnoloogia turgu (vaidlustatud otsuse artikkel 6).
ELTL artikli 101 rikkumise eest määras komisjon hagejatele järgmised trahvid kogusummas 289727200 eurot (vaidlustatud otsuse artikli 7 lõiked 1–5):
–
Niche’i kokkuleppe eest 131532600 eurot solidaarselt Biogaraniga,
–
Matrixi kokkuleppe eest 79121700 eurot;
–
Teva kokkuleppe eest 4309000 eurot;
–
Krkaga sõlmitud kokkulepete eest 37661800 eurot;
–
Lupini kokkuleppe eest 37102100 eurot.
ELTL artikli 102 rikkumise eest määras komisjon hagejatele 41270000 euro suuruse trahvi (vaidlustatud otsuse artikli 7 lõige 6).
II.

Menetlus ja poolte nõuded
Hagejad esitasid käesoleva hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 21. septembril 2014.
Hagejad paluvad Üldkohtul:
–
tühistada täielikult või osaliselt vaidlustatud otsuse artiklid 1–8 hagejaid puudutavas osas;
–
teise võimalusena tühistada hagejatele määratud trahvid või vähendada oluliselt nende suurust;
–
kohaldada nende suhtes järelmeid, mis tulenevad vaidlustatud otsuse täielikust või osalisest tühistamisest Biogarani ja teiste selle otsuse adressaatide poolt esitatud hagide alusel;
–
mõista kohukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Üldkohtul:
–
jätta hagi rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja hagejatelt.
European Federation of Pharmaceutical Industries and Associations (EFPIA) (edaspidi „EFPIA“ või „menetlusse astuja“) taotles 2. veebruaril 2015 esitatud dokumendiga menetlusse astumist hagejate nõuete toetuseks.
Hagejad ja komisjon palusid EFPIA suhtes konfidentsiaalsetena käsitleda teatud andmeid, mis sisalduvad hagiavalduses, kostja vastuses, repliigis, vasturepliigis, teatud menetlust korraldavate meetmete kohta esitatud vastustes ja nende vastuste kohta esitatud seisukohtades ning hagejate poolt menetlusse astuja seisukohtade kohta esitatud seisukohas.
Üldkohtu teise koja president lubas 14. oktoobri 2015. aasta kohtumäärusega EFPIA-l astuda käesolevasse menetlusse hagejate nõuete toetuseks. Kuna EFPIA ei vaielnud andmete konfidentsiaalsena käsitlemise taotlusele vastu, siis Üldkohus selle taotluse põhjendatuse osas seisukohta ei võtnud.
Menetlusse astuja palub Üldkohtul:
–
tühistada vaidlustatud otsus hagejaid puudutavas osas;
–
mõista menetlusse astuja kohtukulud välja komisjonilt.
Üldkohtu kodukorra artikli 89 lõike 3 punktides a ja d sätestatud menetlust korraldavate meetmetena paluti komisjonil vastata kirjalikult küsimustele ning esitada dokumendid, mis puudutavad eeskätt konkurentsi piiravat tegevust ja turgu valitsevat seisundit käsitleva nõuandekomiteega konsulteerimist, trahvisumma arvutamist ning vaidlustatud otsuses konfidentsiaalseks tunnistatud andmeid Krkaga sõlmitud kokkulepete kohta. Komisjon esitas oma vastused selleks antud tähtaegade jooksul.
Kuna Üldkohtu kodade koosseis muutus, kuulub ettekandja-kohtunik nüüd üheksanda koja koosseisu, mistõttu käesolev kohtuasi määrati sellele kojale.
Üldkohtu kodukorra artikli 28 kohaselt otsustas Üldkohus üheksanda koja ettepanekul anda kohtuasja lahendamiseks laiendatud koosseisule.
Ettekandja-kohtuniku ettepanekul otsustas Üldkohus avada menetluse suulise osa ning esitada pooltele kodukorra artikli 89 lõike 3 punktis a sätestatud menetlust korraldava meetmena kirjalikud küsimused, paludes neile vastata kohtuistungil.
Üldkohus kutsus pooled 24. veebruaril 2017 kodukorra artikli 89 lõike 3 punktis e nimetatud mitteametlikule kohtumisele Üldkohtu üheksanda koja laiendanud kooseisu presidendi ja ettekandja-kohtunikuga, et arutada kohtuistungi läbi viimise korda ning teatud andmete konfidentsiaalsena käsitlemist. Hagejad ja komisjon osalesid sel kohtumisel, mis toimus Üldkohtus 3. mail 2017.
Poolte kohtukõned ja nende vastused Üldkohtu esitatud kirjalikele ja suulistele küsimustele kuulati ära kohtuistungil, mis toimus 6.–9. juunini 2017.
III.

Õiguslik käsitlus
A.

Vastuvõetavus
1.

Kolmanda nõude vastuvõetavus
a)

Poolte argumendid
[…]
b)

Üldkohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kuuluvad hagide vastuvõetavuse tingimused avalikust huvist tulenevate asja läbivaatamist takistavate asjaolude hulka, mille liidu kohus võib tõstatada ja peab tõstatama vajaduse korral omal algatusel (21. märtsi 2002. aasta kohtuotsus Joynson vs. komisjon,
T‑231/99
,
EU:T:2002:84
, punkt
, ja 14. detsembri 2005. aasta kohtuotsus Honeywell vs. komisjon,
T‑209/01
,
EU:T:2005:455
, punkt
). Seega, kuigi komisjon ei vaidlustanud hagejate kolmanda nõude vastuvõetavust oma menetlusdokumentides, vaid tegi seda üksnes suuliselt kohtuistungil ühele Üldkohtu küsimusele vastates, tuleb Üldkohtul selle nõude vastuvõetavust hinnata omal algatusel.
Vastavalt Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 21 esimesele lõigule, mida kohaldatakse nimetatud põhikirja artikli 53 esimese lõigu ning hagi esitamise ajal kohaldamisele kuulunud 2. mai 1991. aasta Üldkohtu kodukorra artikli 44 lõike 1 punktide c ja d kohaselt ka Üldkohtus toimuva menetluse suhtes, peavad hagiavalduses sisalduma vaidluse sisu, nõuded ja lühike ülevaade avalduse aluseks olevatest asjaoludest. Selle nõude eesmärk on saada piisavalt selge ja täpne teave, et kostjal oleks võimalik end tõhusalt kaitsta ning et liidu kohus saaks vajadusel kohtulikku kontrolli teostada ilma täiendavate andmeteta (29. juuni 1995. aasta kohtuotsus ICI vs. komisjon
T‑37/91
,
EU:T:1995:119
, punkt
; 24. veebruari 2000. aasta kohtuotsus ADT Projekt vs. komisjon,
T‑145/98
,
EU:T:2000:54
, punkt
, ja 16. märtsi 2004. aasta kohtuotsus Danske Busvognmænd vs. komisjon,
T‑157/01
,
EU:T:2004:76
, punkt
). Nagu ka komisjon kohtuistungil märkis, ei ole selle nõudega kooskõlas see, kui hagiavalduses on üldiselt viidatud teises seotud kohtuasjas esitatud hagis sisalduvatele väidetele ja argumentidele (24. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Legris Industries vs. komisjon,
T‑376/06
, ei avaldata,
EU:T:2011:107
, punkt
).
Tuleb siiski märkida, et liidu kohus on pidanud võimalikuks lugeda, et väited, mida hagis sõnaselgelt esitatud ei ole, on õiguspäraselt esitatud teises kohtuasjas esitatud väidetele viidates, kui hageja on viidanud omaenda dokumentidele mõnes teises kohtuasjas (vt 14. detsembri 2005. aasta kohtuotsus Honeywell vs. komisjon,
T‑209/01
,
EU:T:2005:455
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika). Need juhtumid hõlmasid olukordi, kus pooled ning neid esindavad ametnikud ja advokaadid olid samad. Seevastu leiab Üldkohus, et hagis sõnaselgelt esitamata jäetud väidete vastuvõetavaks lugemine põhjusel, et mõni kolmas isik on need esitanud mõnes teises kohtuasjas, millele hagis viidatakse, võimaldaks kõrvale hoida Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 21 ning 2. mai 1991. aasta Üldkohtu põhikirja artikli 44 lõike 1 kohustuslikest nõuetest (vt selle kohta 14. detsembri 2005. aasta kohtuotsus Honeywell vs. komisjon,
T‑209/01
,
EU:T:2005:455
, punktid
ja
; 27. septembri 2012. aasta kohtuotsus Dura Vermeer Infra vs. komisjon,
T‑352/06
, ei avaldata,
EU:T:2012:483
, punktid
ja
; 27. septembri 2012. aasta kohtuotsus Koninklijke BAM Groep vs. komisjon,
T‑355/06
, ei avaldata,
EU:T:2012:486
, punktid
ja
, ning 27. septembri 2012. aasta kohtuotsus Heijmans vs. komisjon,
T‑360/06
, ei avaldata,
EU:T:2012:490
, punktid
ja
). Viimaks tuleb meelde tuletada, et iga pool vastutab ise tema poolt esitatud menetlusdokumentides sisalduva eest, milline reegel tuleneb eeskätt 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 43 lõikest 1 (vt selle kohta 29. juuni 1995. aasta kohtuotsus ICI vs. komisjon,
T‑37/91
,
EU:T:1995:119
, punkt
, ja 14. detsembri 2005. aasta kohtuotsus Honeywell vs. komisjon,
T‑209/01
,
EU:T:2005:455
, punkt
). Käesoleval juhul on aga ilmne, et hagejad soovivad tugineda otsuse tühistamisele kolmandate isikute hagi alusel ning et seetõttu ei ole tegu ei poolte ega nende esindajate samasusega.
Liiati tuleb meelde tuletada, et kuigi konkurentsi valdkonnas mitme ettevõtja suhtes vastu võetud otsus on koostatud ja avaldatud üheainsa otsusena, tuleb seda analüüsida üksikute otsuste kogumina, milles sedastatakse, et iga adressaadiks olev ettevõtja on süüdi rikkumises või rikkumistes, ja millega määratakse igaühele vajadusel trahv (vt selle kohta 14. septembri 1999. aasta kohtuotsus komisjon vs. AssiDomän Kraft Products jt,
C‑310/97 P
,
EU:C:1999:407
, punkt
, ja 15. oktoobri 2002. aasta kohtuotsus Limburgse Vinyl Maatschappij jt vs. komisjon,
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P – C‑252/99 P ja C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
, punkt
). Samuti on Euroopa Kohus otsustanud, et kui otsuse adressaat otsustab esitada tühistamishagi, siis käsitleb liidu kohus üksnes adressaati puudutavaid otsuse osasid, seevastu teisi adressaate puudutavad osad ei puutu liidu kohtu lahendatava vaidluse esemesse (14. septembri 1999. aasta kohtuotsus komisjon vs. AssiDomän Kraft Products jt,
C‑310/97 P
,
EU:C:1999:407
, punkt
; 29. märtsi 2011. aasta kohtuotsus ArcelorMittal Luxembourg vs. komisjon ja komisjon vs. ArcelorMittal Luxembourg jt,
C‑201/09 P ja C‑216/09 P
,
EU:C:2011:190
, punkt
, ja 11. juuli 2013. aasta kohtuotsus Team Relocations jt vs. komisjon,
C‑444/11 P
, ei avaldata,
EU:C:2013:464
, punkt
). Seetõttu leiab Euroopa Kohus, et tühistava kohtuotsuse põhjendustel ei saa olla põhimõtteliselt õigusjõudu nende isikute suhtes, kes ei olnud menetluse pooled ning kelle suhtes ei saanud seetõttu selle kohtuotsusega mitte midagi otsustada (14. septembri 1999. aasta kohtuotsus komisjon vs. AssiDomän Kraft Products jt,
C‑310/97 P
,
EU:C:1999:407
, punkt
). Üksikotsuse tühistamisel on küll
erga omnes
mõju ja see on kõigile siduv, kuid mitte kõik ei saa sellele tugineda, erinevalt üldkohaldatava akti tühistamisest (vt 15. juuli 2015. aasta kohtuotsus Emesa‑Trefilería ja Industrias Galycas vs. komisjon,
T‑406/10
,
EU:T:2015:499
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohus leevendas seda põhimõtet siiski 22. jaanuari 2013. aasta kohtuostuses komisjon vs. Tomkins (
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
, punktid
–
), kus ta leidis, et kuivõrd emaettevõtja vastutus tulenes üksnes tema tütarettevõtja vastutusest ja kuivõrd emaettevõtja ja tema tütarettevõtja olid esitanud paralleelselt hagid, millel oli sama ese, võis Üldkohus
ultra petita
otsust tegemata võtta arvesse tütarettevõtja esitatud hagi tulemust ning tühistada vaidlusaluse otsuse kõnealuse perioodi osas ka emaettevõtja suhtes, kuigi viimane ei olnud rikkumise esinemist vaidlustanud kogu selle perioodi osas, mille osas oli selle vaidlustanud tütarettevõtja. Selleks, et kohaldada sellist lahendust seonduvalt trahvi määramisega emaettevõtjale, kelle vastutus tuleneb üksnes tema tütarettevõtja vastutusest, pidas Euroopa Kohus siiski vajalikuks eriliste tingimuste täitmist ning nimelt seda, et need kaks äriühingut on esitanud väited, millel on „sama ese“, ning et emaettevõtja on neile asjaoludele tuginenud (vt selle kohta 11. juuli 2013. aasta kohtuotsus Team Relocation vs. komisjon,
C‑444/11 P
, ei avaldata,
EU:C:2013:464
, punkt
).
Mõistet „sama ese“ Euroopa Kohus siiski ei määratlenud ja arendas edasi oma seisukohta küsimuses, kas 22. jaanuari 2013. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Tomkins (
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
) käsitletud erilised asjaolud olid avalikust huvist tulenevad asjaolud, mille kohus peab vajaduse korral omal algatusel tõstatama. Nii kohaldas ta seda lahendust kõigepealt olukorras, kus mõlemad äriühingud olid vaidlustanud rikkumise kestuse ja vähemalt osa vaidlustatud ajavahemikest langes kokku (22. jaanuari 2013. aasta kohtuotsus komisjon vs. Tomkins,
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
, punktid
ja
). Samas jättis ta muutmata ühe Üldkohtu otsuse, milles oli sama lahendust kasutatud olukorras, kus tütarettevõtja hagi alusel oli talle määratud trahvi vähendatud põhjusel, et vääralt oli hinnatud tema poolt leebema kohtlemise saamiseks tehtud koostööd, võttes arvesse, et konkreetsel juhul oli emaettevõtja esitanud teise võimalusena nõude vähendada tütarettevõtjale temaga solidaarselt määratud trahvi ning et mõne tema väite „eesmärk oli nimelt selline trahvi vähendamine“ (26. septembri 2013. aasta kohtuotsus Alliance One International vs. komisjon,
C‑679/11 P
, ei avaldata,
EU:C:2013:606
, punktid
–
). Viimaks kritiseeris Euroopa Kohus 17. septembri 2015. aasta kohtuotsuses Total vs. komisjon (
C‑597/13 P
,
EU:C:2015:613
, punktid
–
) Üldkohtu otsust, kus ei olnud emaettevõtja suhtes kohtuotsuse tegemisel arvesse võetud seda, et teise samal päeval tehtud kohtuotsusega vähendati tema tütarettevõtjale määratud trahvi seoses meetodiga, millest lähtudes oli komisjon trahvisumma arvutamisel kindlaks määranud rikkumise kestusele vastava kordaja. Emaettevõtja ei olnud aga sellist väidet esitanud (seevastu oli ta vaidlustanud rikkumise kestuse) ega taotlenud Üldkohtult tütarettevõtjale määratud trahvi vähendamise korral ka talle määratud trahvi vähendamist.
Käesoleval juhul esitas ka Servier tütarettevõtja Biogaran hagi (kohtuasi, milles tehakse käesoleva kohtuotsusega samal päeval kohtuotsus Biogaran
vs
. komisjon (T‑677/14)) vaidlustatud otsuse artiklite 1, 7 ja 8 peale. Nagu komisjon kohtuistungil aga märkis, erinevad käesoleva juhtumi asjaolud nendest, mis olid aluseks kohtuasjas, milles tehti 22. jaanuari 2013. aasta kohtuotsus komisjon vs. Tomkins (
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
), ja hilisemas kohtupraktikas, eriti selle poolest, et hagejate vastutus ei tulene üksnes nende tütarettevõtja Biogarani vastutusest (vaidlustatud otsuse punktid 3006–3013). Pealegi ei saa hagejate taotlus kohaldada nende suhtes järelmeid, mis tulenevad vaidlustatud otsuse tühistamisest Biogarani kasuks, ühelgi juhul edukaks osutuda, kuna hagi, mille Biogaran esitas kohtuasjas, milles tehakse käesoleva kohtuotsusega samal päeval kohtuotsus Biogaran
vs
. komisjon (T‑677/14), jääb selle kohtuotsusega rahuldamata.
Hagejad väidavad ka, et nendegi suhtes tuleks kohaldada järelmeid, mis kaasnevad vaidlustatud otsuse võimaliku tühistamisega mõne teise vaidlustatud otsuse adressaadi hagi alusel, „et vältida õiguslikult ja faktiliselt samasuguste olukordade erinevat kohtlemist“. Sellist lähenemist nõudvat nii võrdse kohtlemise põhimõte kui ka „üldine sidususnõue“.
Sellega seonduvalt tuleb meelde tuletada, et võrdsuse põhimõte on liidu õiguse üldpõhimõte, mida käsitlevad Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklid 20 ja 21 ning mis nõuab, et sarnaseid olukordi ei käsitletaks erinevalt ja erinevaid olukordi ei käsitletaks ühtemoodi, välja arvatud juhul, kui see on objektiivselt põhjendatud (vt 14. septembri 2010. aastakohtuotsus Akzo Nobel Chemicals ja Akcros Chemicals vs. komisjon jt,
C‑550/07 P
,
EU:C:2010:512
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika). Kuigi konkurentsi valdkonnas mitme ettevõtja suhtes vastu võetud otsus on koostatud ja avaldatud üheainsa otsusena, tuleb seda analüüsida üksikute otsuste kogumina, milles sedastatakse, et iga adressaadiks olev ettevõtja on süüdi rikkumises või rikkumistes, ja millega määratakse igaühele vajadusel trahv (vt eespool punkt 92). Niisiis, välja arvatud erandjuhtudel, on need ettevõtjad
a priori
erinevates olukordades. Seetõttu ei luba võrdsuse põhimõte liidu kohtul nõude vastuvõetavust reguleerivatest menetlusnormidest erandit teha ega lubada ühe konkurentsi valdkonnas tehtud otsuse adressaadiks oleva ettevõtja suhtes selliste järelmite kohaldamist, mis kaasnevad kõnealuse otsuse tühistamisega mõne teise adressaadi suhtes selliste väidete alusel, mille on esitanud üksnes viimati nimetatu.
Lisaks ei saa Üldkohtu kohustus oma otsuseid põhjendada minna nii kaugele, et ta peab ühes kohtuasjas valitud lahendust põhjendama teises tema menetluses olevas kohtuasjas valitud lahenduse seisukohast, isegi kui see puudutab sama otsust (vt selle kohta 11. juuli 2013. aasta kohtuotsus Team Relocation vs. komisjon,
C‑444/11 P
, ei avaldata,
EU:C:2013:464
, punkt
).
Eeltoodust tuleneb, et hagejate kolmas nõue, millega nad taotlevad, et nende suhtes kohaldataks järelmeid, mis kaasnevad vaidlustatud otsuse võimaliku tühistamisega selle otsuse teiste adressaatide poolt esitatud väidete alusel, on vastuvõetamatu. Isegi kui see nõue oleks vastuvõetav, tuleks see põhjendamatuse tõttu tagasi lükata, sest nagu eespool punktidest 92–98 tuleneb, ei saa hagejad ise tugineda teiste vaidlustatud otsuse adressaatide osas valitud lahendusele.
2.

Hagiavalduse mõnede lisade vastuvõetavus
a)

Poolte argumendid
[…]
b)

Üldkohtu hinnang
Esimese võimalusena leiab komisjon, et hagiavalduse lisad A 2 ja A 3 on põhimõttest
iura novit curia
tulenevalt vastuvõetamatud. Lisasid, millel on üksnes tõenduslik ja abistav tähendus, ei saa kasutada selleks, et esitada või põhjendada väiteid, mis puudutavad liidu õiguse küsimusi, mille Üldkohus peab lahendama iseseisvalt. Komisjon tugineb 5. juuli 2011. aasta kohtuotsusele Edwin vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
, punkt
) ja 20. märtsi 2013. aasta kohtuotsusele El Corte Inglés vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Chez Gerard (CLUB GOURMET) (
T‑571/11
,
EU:T:2013:145
, punkt
), mille kohaselt kohaldub põhimõte
iura novit curia
üksnes liidu õiguse, mitte aga liikmesriigi õiguse suhtes. Tuleb meelde tuletada, et see põhimõte tähendab, et seaduse mõtte kindlaks tegemine on üksnes kohtu ja mitte poolte ülesanne. Kohtupraktikas on seda põhimõtet kohaldatud rõhutamaks, et kuigi otsus tuleb teha üksnes nõuete kohta, mille on esitanud pooled, kelle ülesanne on vaidluse piirid kindlaks määrata, ei pea kohus piirduma üksnes argumentidega, mille pooled on esitanud oma väidete põhjendamiseks, vastasel korral võib ta sattuda olukorda, kus ta on sunnitud oma otsuses tuginema vääradele õiguslikele kaalutlustele (27. septembri 2004. aasta kohtumäärus UER vs. M6 jt,
C‑470/02 P
, ei avaldata,
EU:C:2004:565
, punkt
; 13. juuni 2006. aasta kohtumäärus Mancini vs. komisjon,
C‑172/05 P
,
EU:C:2006:393
, punkt
; 21. septembri 2010. aasta kohtuotsus Rootsi jt vs. API ja komisjon,
C‑514/07 P, C‑528/07 P ja C‑532/07 P
,
EU:C:2010:541
, punkt
, ning 8. juuli 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. Putterie-De-Beukelaer,
T‑160/08 P
,
EU:T:2010:294
, punkt
). Samamoodi ei kuulu selle põhimõtte kohaselt seaduse mõtte kindlaksmääramine selle põhimõtte kohaldamisalasse, mis annab pooltele vabad käed vaidluse eseme määramiseks, ning liidu kohus ei ole seega kohustatud tegema pooltele teatavaks, millise tõlgenduse ta kavatseb anda, et pooled saaksid selle kohta oma seisukoha avaldada (vt 5. oktoobri 2009. aasta kohtuotsus komisjon vs. Roodhuijzen,
T‑58/08 P
,
EU:T:2009:385
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika), tingimusel, et kohus järgib kohustust võimaldada pooltel tutvuda nii faktiliste kui ka õiguslike asjaoludega, mis on menetluse tulemuse suhtes määravad, ja nende üle võistluslikult vaielda (2. detsembri 2009. aasta kohtuotsus komisjon vs. Iirimaa jt,
C‑89/08 P
,
EU:C:2009:742
, punkt
). See põhimõte ei saa siiski tähendada, et hagiavalduse lisad, mis puudutavad liidu õiguse tõlgendamist, oleksid vastuvõetamatud.
Liiati näib komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväidet olevat põhjendatud sellega, et kõnealuses kahes lisas sisalduvad arvamused, mille on hagejate kasuks andnud advokaatidena tegutsevad Sir Francis Jacobs ja Fidelma Macken, kes on aga üldteadaolevalt Euroopa Liidu Kohtu endised liikmed, ning et hagejad rõhuvad just nende isikute viimati nimetatud staatusele. Kohtuistungil esitatud küsimuse peale, kas komisjon soovib selliselt antud juriidiliste arvamuste vastuvõetavuse vaidlustamise kaudu väita, et need Euroopa Kohtu endised liikmed on rikkunud kohustusi, mis tulenevad neile Euroopa Liidu Kohtu liikmete eetikakoodeksist (
ELT 2007, C 223, lk 1
) ja eriti selle eetikakoodeksi artiklist 6, milles käsitletakse liikmete kohustusi pärast ametiaja lõppemist, vastas komisjon, et seda ta teha ei soovi. Üldkohus kandis selle kohtuistungi protokolli.
Teise võimalusena väidab komisjon, et kohtupraktika kohaselt on hagiavaldusele lisatud juriidiline arvamus vastuvõetav üksnes selleks, et toetada ja täiendada põhilisi seisukohti, mis peavad olema välja toodud hagiavalduses, tingimusel, et hagiavalduses on lisatud dokumentide asjasse puutuvad lõigud ära näidatud ja neile viidatud. Käesoleval juhul aga sisaldub mõnede väidetega seonduv hagejate argumentatsioon põhiliselt või lausa täielikult hagiavalduse lisade A 2 ja A 3 tekstis ja seal esitatud argumentides.
Sellega seoses tuleb meeles pidada, et eespool punktis 90 viidatud kohtupraktika kohaselt peab Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklist 21 ning käesoleva hagi esitamise ajal kohaldamisele kuulnud 2. mai 1991. aasta Üldkohtu kodukorra artikli 44 lõike 1 punktist c tulenevalt hagiavalduses sisalduma vaidluse sisu ning lühike ülevaade avalduse aluseks olevatest asjaoludest ning selleks, et hagi oleks vastuvõetav, peavad hagi aluseks olevad põhilised faktilised ja õiguslikud asjaolud nähtuma vähemalt kokkuvõtlikult, ent sidusalt ja arusaadavalt hagiavaldusest endast.
Kuigi teatavate punktide osas saab hagiavalduse teksti toetada ja täiendada viidetega hagiavaldusele lisatud dokumentide osadele, ei saa üldine viide teistele dokumentidele, isegi kui need on hagiavaldusele lisatud, asendada selliste sisuliste õiguslike argumentide puudumist, mis eespool mainitud sätete kohaselt peavad olema märgitud hagiavalduses endas. Pealegi ei ole Üldkohtu ülesanne lisadest otsida ja kindlaks teha need väited ja argumendid, mida võib lugeda hagi aluseks olevateks, kuna lisadel on üksnes tõenduslik ja abistav ülesanne (vt 17. septembri 2007. aasta kohtuotsus Microsoft vs. komisjon,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Seetõttu saab Üldkohus käesoleval juhul hagiavalduse lisasid A 2 ja A 3 arvesse võtta üksnes niivõrd, kuivõrd need toetavad ja täiendavad väiteid või argumente, mida hagejad on hagiavalduse tekstis sõnaselgelt väljendanud, ja kuivõrd Üldkohtul on võimalik täpselt kindlaks teha, millised on nendes sisalduvad kõnealuseid väiteid või argumente toetavad või täiendavad elemendid (17. septembri 2007. aasta kohtuotsus Microsoft vs. komisjon,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
, punkt
).
Mis puudutab konkreetsemalt lisa A 2, siis tuleb tõdeda, vastupidi komisjoni seisukohale, et hagejate põhilised argumendid sisalduvad hagiavalduses ning nimetatud lisas välja toodud asjaolud üksnes toetavad ja täiendavad konkreetsetes aspektides hagiavalduses sisalduvaid väiteid ja argumente, ning Üldkohtul on lihtne aru saada, millised need on.
Näiteks, mis puudutab hagiavalduse punkti 103, siis seal tõdevad hagejad, et vaidlustatud otsuses on nõustutud sellega, et konkurentide vaheliste patendivaidluste lahendamise kokkulepete eesmärk on üldiselt õiguspärane ning et teatud liikmesriigid soodustavad selliste kompromissikokkulepete sõlmimist. Hagiavalduse lisa A 2 punktis 24, millele hagiavalduse punktis 103 viidatakse, on samamoodi märgitud, et vaidluste kompromissiga lahendamise vastu on suur avalik huvi, et mitme liikmesriigi õigussüsteemid kas soodustavad või lausa nõuavad kompromissi otsimist enne kui kohtule saab hagi esitada, ning et vaidlustatud otsus, kuivõrd see piirab vaidluste kompromissiga lahendamise õigust, läheb selle poliitikaga vastuollu ning tekitab pooltele ja kohtutele tarbetuid kulusid. Hagiavalduse lisa A2 punktis 24 on hagejad niisiis välja toonud vaid argumendid, mis üksnes toetavad ja täiendavad hagiavalduses sõnaselgelt välja toodud asjaolusid, ning need on vastuvõetavad.
Mis puudutab hagiavalduse punkte 29 ja 818, mille kohta komisjon väidab, et hagejad on piirdunud üksnes Sir Jacobsi arvamusele viitamisega, siis tuleb märkida, et hagejad on hagiavalduse punktides 816–822 üksikasjalikult välja toonud põhjused, miks ei tohtinud komisjon nende hinnangul neile trahvi määrata, kuna komisjoni võetud seisukoht oli uudne ja prognoosimatu, ning hagiavalduse lisa A 2 punktid 70 ja 76 ei sisalda selles osas uusi argumente ega põhjendusi.
Mis puudutab hagiavalduse punkti 147, kus hagejad märgivad, et see ELTL artikliga 101 vastuolus olevate kompromissikokkulepete kindlakstegemiseks kasutatav lähenemine, mida nemad toetada paluvad, on kooskõlas seisukohaga, mille Ameerika Ühendriikide Ülemkohus (Supreme Court of the United States) on võtnud 17. juuni 2013. aasta kohtuotsuses Federal Trade Commission
vs
. Actavis (570 U. S. (2013), edaspidi „kohtuotsus Actavis“), siis tuleb tõdeda, et see viitab joonealuse märkuse nr 153 kaudu lisa A 2 punktidele 32 ja 33. Nimetatud lisa punktis 32 aga hagejad üksnes toetavad seda argumenti ning selle lisa punktis 33 piirduvad üksnes väitega, et kohtuotsuse Actavis seisukohad ei saa piirduda üksnes Euroopa Liitu mitte kuuluva välisriigi kontekstiga ning et Ameerika Ühendriikide Ülemkohtu seisukoht väärib erilist lugupidamist, võttes arvesse selle kohtu mainet ja kogemusi konkurentsiõiguse valdkonnas. Seetõttu on need argumendid vastuvõetavad.
Mis puudutab hagiavalduse lisa A 3, siis tuleb tõdeda, nagu ka komisjon leiab, et väites hagiavalduse punktis 11, et komisjoni suhtumine intellektuaalomandi õigustesse ei ole neutraalne, piirduvad hagejad siiski üksnes viitamisega hagiavalduse lisa A 3 punktidele 8, 15, 31, 34 ja 41, kus F. Macken esitab oma argumendid, mis seonduvad vajadusega eristada erinevaid intellektuaalomandi valdkondi, asjaoluga, et patentide suhtes monopoli andmine kujutab endast vastutasu leiutise avalikkuse ette toomise eest, komisjoni poolt vaidlustatud otsuses mõiste „turustamise ainuõigus“ eksliku kasutamise ning Euroopa patentide väljaandmise konventsiooni väära tõlgendamisega. Seetõttu ei ole need argumendid vastuvõetavad, välja arvatud argument, mis puudutab seda, et patentide suhtes monopoli andmine kujutab endast vastutasu leiutise avalikkuse ette toomise eest. Nimelt on hagejad hagiavalduse punktis 67 viidanud sellele, et komisjon „on täielikult tähelepanuta jätnud patentidega seonduva olulise aspekti, milleks on nende avaldamine leiutiste levitamise eesmärgil“.
Samuti väidavad hagejad hagiavalduse punktis 68, et komisjon on kallutatult viidanud Court of Appeal’i (England & Wales) (Civil division) (apellatsioonikohus (Inglismaa ja Wales) (tsiviilkolleegium)) seisukohtadele, mis sisalduvad 9. mai 2008. aasta kohtuotsuses, millega jäeti rahuldamata Servier’ apellatsioonkaebus High Court of Justice’i (England & Wales), Chancery Divisioni (patents court) (kõrgem kohus (Inglismaa ja Wales), lordkantsleri kantselei osakond (patendiasju arutav kolleegium)) kohtuotsuse peale, ning heidavad komisjonile ette, et viimane ei ole selles osas arvesse võtnud nende poolt vastuväiteteatisele esitatud vastusele lisatud professor S-i aruannet. Lisaks viitavad nad hagiavalduse lisa A 3 punktidele 113–117. Neis punktides ei piirdu F. Macken aga üksnes nende argumentide esitamise ja täiendamisega, vaid esitab ka argumendid, mis puudutavad seda, et komisjon on vääralt kasutanud tõendeid, mille pinnalt oleks ta saanud asuda seisukohale, et patent 947 oli kehtetu. Ta esitab nii argumendid, millega soovib vaidlustada tõlgenduse, mille komisjon andis vaidlustatud otsuse põhjendustes 127 ja 185 nimetatud hageja patendidirektrissi avaldusele, selle otsuse põhjenduses 883 nimetatud Krka õigusnõustaja avaldusele ning sama otsuse punktis 895 nimetatud Krka Lääne-Euroopa müügidirektori avaldusele. Seetõttu on need argumendid vastuvõetamatud.
Mis puudutab hagiavalduse punkti 76, siis tuleb samuti tõdeda, nagu ka komisjon rõhutab, et kuigi hagejad on hagiavalduse 79. joonealuses märkuses märkinud, et märgukirjade saatmine oli õiguspärane, on nad põhjenduste osas, mille põhjal saab tõdeda, et nende saatmine õiguspärane oli, piirdunud vaid viitamisega hagiavalduse lisa A 3 punktidele 58–67. Niisiis ei ole hagiavalduse lisas A3 esitatud sellekohased argumendid vastuvõetavad.
Hagiavalduse punktis 103 piirduvad hagejad tõdemusega, et vaidlustatud otsuses mööndakse, et konkurentide vahelistel patendivaidluste lahendamise kokkulepetel on üldiselt õiguspärane eesmärk ning teatud liikmesriikides soodustatakse kompromissikokkulepete sõlmimist. Hagiavalduse lisa A 3 punktides 50–54, millele hagiavalduse punktis 103 (113. joonealune märkus) viidatakse, heidetakse aga komisjonile ette, et viimane ei ole piisavalt hinnanud seal üksikasjalikult kajastatud kompromissikokkulepete sõlmimise praktikat maailmas.
Mis puudutab repliigi punkti 46, siis seal väidavad hagejad, et mõte, mille kohaselt oleks eelistatav, kui kõik vaidlused lõpeksid kohtuotsusega, on „vastuolus tänapäeva arusaamadega kohtumenetlusest“, viidates hagiavalduse lisa A 3 punktile 112, kus on märgitud, et komisjoni lähenemine on vastuolus Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. mai 2008. aasta direktiiviga 2008/52/EÜ vahendusmenetluse teatavate aspektide kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (
ELT 2008, L 136, lk 3
). Kuivõrd tegemist ei ole argumentidega, mis üksnes toetavad ja täiendavad hagiavalduses endas sõnaselgelt väljendatud seisukohti, on need vastuvõetamatud.
Viimaks on hagejad hagiavalduse punktis 262 märkinud, et Teva jaoks oli esmatähtis olla esimeste Ühendkuningriigi turule sisenevate geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute hulgas, viidates hagiavalduse lisa A 3 punktile 90. Vastupidi komisjoni seisukohale hagiavalduse lisa A 3 selles punktis hagejad üksnes toetavad ja täiendavad seda väidet, tuues ära põhjused, miks on geneerilisi ravimeid tootval äriühingul turule tulemise vastu huvi vaid juhul, kui ta on esimeste turule tulijate hulgas. Seetõttu on hagiavalduse lisas A 3 esitatud sellekohased argumendid vastuvõetavad.
B.

Sisulised küsimused
1.

Erapooletuse ja hea halduse põhimõtete rikkumine
a)

Poolte argumendid
[…]
b)

Üldkohtu hinnang
Sissejuhatuseks tuleb märkida, et liidu õiguse kohaselt haldusmenetluses antud tagatiste hulgas on ka põhiõiguste harta artiklis 41 sätestatud hea halduse põhimõte, millega on seotud pädeva institutsiooni kohustus hinnata hoolikalt ja erapooletult kõiki konkreetse juhtumi olulisi asjaolusid (30. septembri 2003. aasta kohtuotsus Atlantic Container Line jt vs. komisjon,
T‑191/98 ja T‑212/98-T‑214/98
,
EU:T:2003:245
, punkt
, ja 27. septembri 2012. aasta kohtuotsus Shell Petroleum jt vs. komisjon,
T‑343/06
,
EU:T:2012:478
, punkt
). See erapooletuse nõue hõlmab esiteks subjektiivset erapooletust, mis tähendab, et asjasse puutuva institutsiooni ükski liige, kes küsimusega tegeleb, ei tohi väljendada oma erapoolikust või isiklikke eelarvamusi, ning teiseks objektiivset erapooletust, mis tähendab, et institutsioon peab pakkuma piisavaid tagatisi, et välistada selle suhtes põhjendatud kahtlusi (vt 11. juuli 2013. aasta kohtuotsus Ziegler vs. komisjon,
C‑439/11 P
,
EU:C:2013:513
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Tuleb ka rõhutada, et komisjoni ei saa pidada „kohtuks” Roomas 4. novembril 1950. aastal allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK“) artikli 6 tähenduses ning komisjoni haldusmenetlust keelatud kokkulepete valdkonnas reguleerib seega põhiõiguste harta artikkel 41, mitte artikkel 47 (vt 11. juuli 2013. aasta kohtuotsus Ziegler vs. komisjon,
C‑439/11 P
,
EU:C:2013:513
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Hagejad tuginevad kahele Euroopa Inimõiguste Kohtu (edaspidi „EIK“) otsusele. Esiteks viitavad hagejad EIÕK artikli 6 lõikes 2 sätestatud süütuse presumptsiooni puudutavale EIK 25. märtsi 2008. aasta kohtuotsusele Vitan
vs
. Rumeenia (CE:ECHR:2008:0325JUD004208402), kus EIK tuvastas selle sätte rikkumise, kuna kaebaja kriminaalasja uurimisega tegelenud prokurör kinnitas pressikonverentsil, et kaebaja on süüdi mõjuvõimuga kauplemises, kuigi tema süü ei olnud veel seaduses sätestatud korras tuvastatud, ega „andnud oma sõnadele kohast tähendusvarjundit ega pööranud tähelepanu sellele, kuidas öeldu kaebaja suhtes poolelioleva menetluse konteksti sobitub“ (punktid 70 ja 71). Seejuures on oluline välja tuua, et EIK praktika kohaselt saavad lisaks kohtunikule ja kohtule süütuse presumptsiooni rikkuda ka teised ametiasutused ja -isikud, et on tähtis, et riigi esindajad pööraksid tähelepanu oma sõnade valikule avaldustes, mida nad teevad enne isiku üle kohtumõistmist ja tema süüteos süüdi tunnistamist, ning et EIÕK artikli 6 lõike 2 kohaldamisel omab tähtsust kõnealuste avalduste tegelik sisu ja mitte nende sõnastus (vt EIK 15. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Begu
vs
. Rumeenia, CE:ECHR:2011:0315JUD002044802, punkt 126 ja seal viidatud kohtupraktika). EIK tunnistas siiski, et EIÕK artikli 6 lõige 2 ei saa, võttes arvesse sõnavabadust tagavat EIÕK artiklit 10, takistada ametiasutustel avalikkuse teavitamist pooleliolevatest kriminaalmenetlustest, kuid kohustab neid seda tegema diskreetselt ning ettevaatlikult, nagu seda nõuab süütuse presumptsiooni põhimõte (EIK 10. veebruari 1995. aasta kohtuotsus Allenet de Ribemont
vs
. Prantsusmaa, CE:ECHR:1995:0210JUD001517589, punkt 38).
Teiseks viitavad hagejad EIK 16. septembri 1999. aasta kohtuotsusele Buscemi
vs
. Itaalia (CE:ECHR:1999:0916JUD002956995), kus EIK tuvastas, et rikuti EIÕK artikli 6 lõiget 1 ja igaühe õigust enda kohtuasja õiglasele arutamisele sõltumatus ja erapooletus kohtus, kuna kohtu president oli avalikult kasutanud kaebaja kohtuasja suhtes negatiivset hinnangut sisaldanud väljendeid enne, kui ta asus juhtima kohut, mis pidi nimetatud kohtuasja lahendama (punktid 68 ja 69). Selles kohtuotsuses tuletas EIK ka meelde, et nende kohtuorganite puhul, kes peavad kohtuasja lahendama, on nõutav äärmine diskreetsus, tagamaks, et kohtunikud näiksid erapooletud, ning sellest diskreetsusest tulenevalt ei peaks nad ajakirjandust kasutama, sealhulgas ka mitte provokatsioonidele vastamiseks (punkt 67). Tuleb siiski meelde tuletada, et liidu kohtupraktikas ei käsitata komisjoni „kohtuna“ EIÕK artikli 6 tähenduses (vt eespool punkt 119).
Lisaks tuginevad hagejad 8. juuli 2008. aasta kohtuotsusele Franchet ja Byk vs. komisjon (
T‑48/05
,
EU:T:2008:257
, punktid
–
), kus Üldkohus leidis üht kahju hüvitamise hagi käsitledes, et Euroopa Pettustevastane Amet (OLAF) rikkus süütuse presumptsiooni ja hea halduse põhimõtteid ning enda konfidentsiaalsuskohustust, sest tema initsiatiivil avaldati ajakirjanduses poolelioleva uurimisega seotud tundlikud materjalid ning ta märkis, et hagejaid kahtlustatakse „laiaulatuslikus [liidu] vahendite omastamises“ (punkt 216).
Üldkohus on selgitanud ka komisjonil lasuvaid erapooletuse ja hea halduse põhimõtte järgimisega seonduvaid kohustusi konkurentsiõigusega seotud asjades. Nii lükkas Üldkohus 20. märtsi 2002. aasta kohtuotsuses ABB Asea Brown Boveri vs. komisjon (
T‑31/99
,
EU:T:2002:77
, punktid
–
) tagasi hea halduse põhimõtte rikkumist puudutanud väite seoses olukorraga, kus komisjonis toimunud ärakuulamise käigus oli üks vaidlustatud otsusega päädinud menetlust läbi viinud ametnik teinud halvustava märkuse hageja maine kohta ja esitanud rea tendentslikke küsimusi asjaolude kohta, mida hageja vaidlustanud ei olnud, ning kus seesama ametnik oli ühel enne komisjoni otsuse tegemist toimunud konkurentsiõiguse-alasel konverentsil oma sõnavõtus kasutanud sõnastust, mis heitis halba varju hageja tegevusele. Tõdedes, et need märkused andsid tunnistust kõnealust menetlust läbi viinud meeskonna ühe liikme ebakorrektsest käitumisest ja sõnakasutusest, ning tuletades meelde, et pärast konverentsil tehtud märkust oli komisjoni konkurentsi peadirektoraadi peadirektor hageja ees vabandanud, leidis Üldkohus, et need märkused ei olnud sellist laadi, et tekitaksid kahtluse komisjoni hoolsuses ja erapooletuses kõnealuse rikkumise uurimisel, ning et menetlust läbi viinud meeskonna ühe liikme kahetsusväärne käitumine ei muuda komisjoni kollegiaalorgani poolt vastu võetud otsust õigusvastaseks.
Mis puudutab seda, et komisjonil on konkurentsieeskirjade rikkumise uurimise ja ka nende eest karistuse määramise funktsioon, siis on Euroopa Kohus leidnud, et iseenesest ei ole see vastuolus EIÕK artikliga 6, nagu seda on tõlgendanud EIK (vt selle kohta 18. juuli 2013. aasta kohtuotsus Schindler Holding jt vs. komisjon,
C‑501/11 P
,
EU:C:2013:522
, punktid
ja
), ning Üldkohus on leidnud, et see ei riku erapooletuse nõuet (vt selle kohta 27. juuni 2012. aasta kohtuotsus Bolloré vs. komisjon,
T‑372/10
,
EU:T:2012:325
, punktid
–
). See, et komisjoni talituste siseselt ei ole uurimis- ja karistamisfunktsioon eristatud, paneb aga selle institutsiooni liikmetele, eriti komisjoni konkurentsivolinikule, erilise vastutuse, see tähendab kohustuse vältida uurimise ja rikkumismenetluse läbi viimise käigus kallutatust, kuna nende pädevuses on kõnealuste menetluste lõpus asjasse puutuvatele ettevõtjatele karistuse määramine.
Üldkohus on liiati leidnud, et komisjoni kinnitus tema kindla otsuse kohta, et konkurentsivastaste kokkulepete pooled ei pääse menetluse tõttu liidu õiguses ette nähtud karistustest, ei väljenda kuidagi erapoolikut suhtumist, vaid lihtsalt kindlat tahet, mis on täielikult kooskõlas komisjoni ülesandega heastada iga üksikjuhu kaupa tuvastatud menetlusnormide rikkumised, et mitte nõrgestada liidu konkurentsiõiguse tõhusust (27. juuni 2012. aasta kohtuotsus Bolloré vs. komisjon,
T‑372/10
,
EU:T:2012:325
, punktid
ja
).
Lisaks tuleb välja tuua, et haldusmenetluse jooksul komisjoni või mõne selle ametniku poolt avalikult seisukohtade võtmises seisneva õiglase menetluse ja hea halduse põhimõtete rikkumisega seonduva väite tagasi lükkamist on liidu kohus juba põhjendanud sellega, et ükski toimikust nähtuv asjaolu ei luba eeldada, et juhul, kui selliseid avaldusi tehtud ei oleks, ei oleks vaidlustatud otsust tehtud või oleks sellel olnud erinev sisu (vt selle kohta 16. detsembri 1975. aasta kohtuotsus Suiker Unie jt vs. komisjon,
40/73 kuni 48/73, 50/73, 54/73 kuni 56/73, 111/73, 113/73 ja 114/73
,
EU:C:1975:174
, punkt
, ja 7. juuli 1994. aasta kohtuotsus Dunlop Slazenger vs. komisjon,
T‑43/92
,
EU:T:1994:79
, punkt
). Vastavalt kohtupraktikale on hageja ülesanne esitada vähemalt mõned viited, mis toetavad sellist järeldust (15. märtsi 2006. aasta kohtuotsus BASF vs. komisjon,
T‑15/02
,
EU:T:2006:74
, punkt
).
Samuti on oluline märkida, et komisjon tegutseb ELTL artiklist 250 tulenevalt kollegiaalsuse põhimõttel, mille aluseks on komisjoni liikmete võrdväärne osalemine otsuste vastuvõtmisel ning millest tuleneb esiteks see, et otsuseid tuleb kollektiivselt kaaluda, ning teiseks see, et kõik kolleegiumi liikmed kannavad kollektiivset poliitilist vastutust kõikide vastuvõetud otsuste eest. Nõnda on see iseäranis komisjoni poolt konkurentsieeskirjade järgimisega seonduvalt ettevõtja suhtes tehtavate sõnaselgelt otsusena kvalifitseeruvate aktide puhul, millega tuvastatakse nende eeskirjade rikkumine, tehakse neile ettevõtjatele ettekirjutusi ja määratakse neile rahalisi karistusi. Kuna otsuse resolutsioon ja põhjendused on lahutamatu tervik, on kollegiaalsuse põhimõtte kohaselt ainult kolleegiumi pädevuses võtta üheaegselt vastu otsus nii ühe kui teise kohta (27. septembri 2012. aasta kohtuotsus Heijmans Infrastructuur vs. komisjon,
T‑359/06
, ei avaldata,
EU:T:2012:489
, punktid
ja
). Riigiabi valdkonnaga seonduvalt on Üldkohus liiati leidnud, et konkurentsiküsimustega tegeleva komisjoni liikme poolt poolelioleva menetluse kohta rangelt isikliku ja reserveeritud arvamuse väljendamine puudutab üksnes komisjoni seda liiget ega mõjuta seda, millise otsuse kollegiaalorgan selle menetluse lõpus teeb (8. juuli 1999. aasta kohtuotsus Vlaamse Televisie Maatschappij vs. komisjon,
T‑266/97
,
EU:T:1999:144
, punktid
ja
). Ei saa eeldada, et komisjoni liikmeid on nende hindamisvabaduses mõjutanud sobimatu solidaarsustunne oma kolleegi suhtes, kes vastutab konkurentsivaldkonna eest (15. märtsi 2006. aasta kohtuotsus BASF vs. komisjon,
T‑15/02
,
EU:T:2006:74
, punkt
).
Mis puudutab objektiivset erapooletust, mille puhul peab institutsioon andma piisavad garantiid mis tahes põhjendatud kahtluste välistamiseks, siis tuleb märkida, et komisjon on, nagu ta kohtuistungil ka Üldkohtu küsimusele vastates täpsustas, vastu võtnud mitmeid sisemisi akte, mille kohaselt peab ta avalikkusega suhtlemisel järgima teatud reegleid. Iseäranis on 2011. aastal vastu võetud volinike käitumisjuhendi (C(2011) 2904) artiklis 1.7 sätestatud, et kollegiaalsuse põhimõtte kohaselt ei esita komisjoni liikmed kommentaare, mis seaksid kahtluse alla komisjoni tehtud otsused, ega avalda ka komisjoni koosolekutel öeldut. Lisaks on komisjoni 17. oktoobri 2000. aasta otsuse 2000/633/EÜ, ESTÜ, Euratom, millega muudetakse komisjoni kodukorda (
EÜT 2000, L 267, lk 63
) lisa „Hea haldustava eeskiri komisjoni töötajatele üldsusega ametialasel suhtlemisel“ sätetes märgitud, et „[k]valiteetse teenuse pakkumiseks peavad komisjon ja selle töötajad olema viisakad, objektiivsed ja erapooletud“ ning selle punktis 2, mis puudutab objektiivsust ja erapooletust, et „[t]öötajad tegutsevad alati objektiivselt ja erapooletult [liidu] huvides ja avalikkuse heaolu nimel“ ning et „[n]ad tegutsevad komisjoni poolt kehtestatud poliitika raames iseseisvalt ning nende käitumine ei ole kunagi juhitud nende isiklikest või siseriiklikest huvidest või poliitilisest survest“. Samamoodi soovitatakse 28. juunil 2010 vastu võetud konkurentsi peadirektoraadi eetika ja laitmatu käitumise koodeksis töötajatel sõnavabadusega seonduvalt vältida mis tahes arutelusid menetluste kohta, milles komisjon ei ole veel ametlikku seisukohta võtnud, ning meediaga suhtlemisel vältida rääkimist alles uurimisjärgus olevast menetlusest, mille kohta komisjon ei ole veel ametlikku seisukohta võtnud.
Hagejad väidavad, et Euroopa ombudsman on tuvastanud, et seesama komisjoni konkurentsivolinik, kes oli ametis ka vaidlustatud otsuse tegemise ajal, on varemgi toime pannud haldusomavoli, olles, nagu käesolevaski asjas, võtnud enne uurimise lõpetamist avalikult sõna viisil, millest nähtub, et ta on juba oma seisukoha võtnud.
Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et „haldusomavoli“ tuvastamine Euroopa ombudsmani poolt ei ole liidu kohtule siduv ning see võib olla pelgalt viiteks, et asjaomane institutsioon on hea halduse põhimõtet rikkunud. Menetlus, mis toimub ombudsmani juures, kellel ei ole pädevust teha siduvaid otsuseid, on liidu kodanike jaoks kohtuväline alternatiiv liidu kohtusse esitatavale hagile, mis peab vastama konkreetsetele kriteeriumidele ja mille eesmärk ei ole tingimata sama, mis kohtulikul õiguskaitsevahendil (25. oktoobri 2007. aasta kohtuotsus Komninou jt vs. komisjon,
C‑167/06 P
, ei avaldata,
EU:C:2007:633
, punkt
). Enamgi veel, ombudsmani antud tõlgendused liidu õigusele ei saa olla liidu kohtutele siduvad.
Seonduvalt subjektiivse erapooletusega, mis tähendab, et menetlusega tegelev asjaomase institutsiooni liige ei tohi väljendada erapoolikust või isiklikke eelarvamusi, heidavad hagejad ette seda, et kaks üksteise järel konkurentsiküsimustega tegelenud komisjoni liiget, N. Kroes ja J. Almunia, võtsid haldusmenetluse kestel hagejaid puudutava menetluse tulemuse kohta kolmel korral avalikult sõna. Nagu hagejad ka kohtuistungil selgitasid, olid mõlemad nimetatud komisjoni liikmed vaidlustatud otsuse tegemise ajal veel ametis, osalesid selle vastuvõtmisel ning olid erineval ajal otseselt seotud selle asja uurimisega. Liiati on J. Almunia vaidlustatud otsuse allkirjastanud.
Esiteks nähtub toimikust, et farmaatsiasektori uurimisaruande järeldusi tutvustaval pressikonverentsil märkis N. Kroes, et „[k]ahjuks kinnitab aruanne, et farmaatsiasektoris on konkurentsiprobleeme“, et „sellega seonduvaks oluliseks faktoriks on ettevõtjate äritavad“ ning et „iseäranis jõutakse aruandes järeldusele, et originaalravimite tootjad püüavad aktiivselt edasi lükata geneeriliste ravimite sisenemist nende turgudele“ (kõne, mis on avaldatud konkurentsi peadirektoraadi veebisaidil). Hagejate väite kohaselt lisas N. Kroes veel, et „üldiselt [saab] tõepoolest asuda seisukohale, et miski on küll kuningriigis mäda“ (väljavõte veebiväljaandest
EU Observer
). Komisjon väidab vasturepliigis, et tegu oli vaid ajakirjaniku kajastusega ning artikkel kinnitab, et mõiste „mäda“ seondus sektorisisese uurimisega, mitte hagejatega. Sama pressikonverentsi eraldi osas „Konkurentsimenetlused ja kontroll“ märkis seesama konkurentsivolinik ära menetluse alustamise hagejate ja mõnede geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute suhtes, täpsustades, et „[s]ee puudutab [ELT] lepingu normide väidetavaid rikkumisi, mis seonduvad üheaegselt nii konkurentsi piiravate äritavadega (ELTL artikkel 101) kui ka turgu valitseva seisundi kuritarvitamisega (ELTL artikkel 102)“, et „[s]elles menetluses uuritakse Servier’ ja teatud hulga geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute vahelisi kokkuleppeid“ ning et „[n]eed kokkulepped mõjutasid südamehaiguste ja arteriaalse hüpertensiooni ravis esmatähtsaks ravimiks oleva perindopriili geneeriliste versioonide turule jõudmist“. Komisjoni konkurentsivolinik eristas niisiis selgelt sektorisisese uurimise tulemusi ja otsust alustada kaebajate suhtes menetlust. Viimasega seonduvalt täpsustas komisjoni konkurentsivolinik, et tegemist on konkurentsieeskirjade võimaliku rikkumisega. Võttes arvesse eelmises lauses meelde tuletatud konteksti, ei saa üksnes asjaolust, et ta mainis järgmises lauses, et kõnealused kokkulepped mõjutasid geneeriliste ravimite turule jõudmist, järeldada, et ta oleks olnud seisukohal, et tegemist on konkurentsieeskirjade rikkumisega. Niisiis piirdus komisjoni konkurentsivolinik sel pressikonverentsil avalikkuse teavitamisega pooleliolevast menetlusest, tehes seda diskreetselt ja reserveeritult, nagu süütuse presumptsiooni põhimõte nõuab.
Teiseks, tutvustades 8. oktoobril 2012 Euroopa Parlamendile komisjoni tegevuskava konkurentsiõiguse valdkonnas aastateks 2013–2014, nimetas J. Almunia nimelt vaidlusaluste kokkulepetega seonduvat menetlust ning märkis, et „[f]armaatsiasektoris […] esitati Servier’le [komisjoni] vastuväited enne suve“, et ta „karda[b], et need äriühingud on kuritarvitanud oma patentidest tulenevaid õigusi, et takistada odavamate geneeriliste ravimite turule pääsemist“ ning et ta „looda[b], et otsused, mis vastu võetakse – parimal juhul 2013. aastal – mõjutavad selles sektoris tegutsevaid teatud ettevõtjaid muutma oma seniseid äritavasid, mis paljus soovida jätavad“ (konkurentsi peadirektoraadi veebisaidil avaldatud sõnavõtt). Märkides, et komisjon oli hagejatele ning teistele selle menetluse ja ühe teise menetlusega seotud ettevõtjatele saatnud vastuväiteteatise ning et otsused tehakse 2013. aasta jooksul, ei rikkunud komisjoni volinik siiski kohustust olla erapooletu ning üksnes teavitas parlamenti pooleliolevast menetlusest diskreetselt ja reserveeritult, nagu süütuse presumptsioon nõuab. Tuleb meelde tuletada vastuväiteteatise esialgset laadi: selle dokumendi ülesanne – nagu see on määratletud liidu määrustes – on anda ettevõtjatele kogu vajalik teave, et nad saaksid end tõhusalt kaitsta enne, kui komisjon võtab vastu lõpliku otsuse (vt 27. septembri 2012. aasta kohtuotsus Koninklijke Wegenbouw Stevin vs. komisjon,
T‑357/06
,
EU:T:2012:488
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Kuigi komisjon peab vastavalt määruse nr 1/2003 artikli 27 lõikele 1 vastu võtma lõpliku otsuse, mis võib põhineda üksnes sellistel vastuväidetel, mille kohta asjaomastel osapooltel on olnud võimalik esitada oma seisukoht, ei pea ta siiski kordama kõiki vastuväiteteatises mainitud asjaolusid, eriti kui need asjaolud peaksid osutuma ebapiisavateks. Vastuväiteteatis on oma laadilt esialgne ning seda võib muuta hinnangu käigus, mille komisjon annab hiljem poolte vastuses sisalduvate märkuste ning teiste tuvastatud faktide põhjal (10. juuli 2008. aasta kohtuotsus Bertelsmann ja Sony Corporation of America vs. Impala,
C‑413/06 P
,
EU:C:2008:392
, punkt
). Lisaks sellele ei pea komisjoni konkurentsivolinik pärast seda, kui komisjon on esitanud vastuväiteteatise, millega ta esialgse analüüsi põhjal leiab, et toime on pandud rikkumine, enam tingimata niivõrd reserveeritud olema ning võib avalikes avaldustes välja tuua, mida ettevõtjale menetluse selles staadiumis ette heidetakse, märkides hoolega ära, et tegu on esialgse hinnanguga.
Kolmandaks nähtub toimikust, et Washingtonis Ameerika advokaatide assotsiatsioonis 12. aprillil 2013 peetud kõnes, mida kajastati ka ajakirjanduses, märkis J. Almunia, et „komisjon teeb järgnevatel kuudel otsuse, mis puudutab odavamate geneeriliste ravimite turule jõudmise edasi lükkamisele suunatud farmaatsiaettevõtjate vaheliste kokkulepete õiguspärasust“ ning et „sektorisisese uurimise tulemused kajastuvad […] ja Servier’ menetlustes tehtavates otsustes“ (väljavõte veebisaidilt MLex). Tuleb rõhutada, et selles artiklis kajastatakse komisjoni voliniku öeldut vaid kaudselt. Lisaks, isegi kui komisjoni konkurentsivolinik tõepoolest nõnda ütles, saab seda tõlgendada vaid nii, et see tähendab, et on võimalus, et kõnealuses asjas selline otsus tehakse (vt selle kohta analoogia alusel 8. juuli 1999. aasta kohtuotsus Vlaamse Televisie Maatschappij vs. komisjon,
T‑266/97
,
EU:T:1999:144
, punkt
). Sellest tuleneb, et komisjoni konkurentsivolinik üksnes teavitas avalikkust pooleliolevast menetlusest diskreetselt ja reserveeritult, nagu süütuse presumptsioon nõuab. Igal juhul on oluline meelde tuletada, et nende väljaütlemiste näol oli tegu vaid komisjoni konkurentsivoliniku arvamusega poolelioleva menetluse kohta, mis oli omistatav üksnes sellele komisjoni liikmele ega mõjutanud seda, millise seisukoha võtab komisjoni liikmete kolleegium menetluse lõpus (vt eespool punkt 127).
Seetõttu ei tule käsitleda hagejate argumenti, mille kohaselt oleks vaidlustatud otsus olnud teistsugune, kui komisjoni volinikud neid avaldusi teinud ei oleks.
Seda väidet põhjendades heidavad hagejad lisaks komisjoni konkurentsivolinikule ja tema kabineti liikmetele ette seda, et nad ei olnud kohal suuremal osal ärakuulamisest. Asjaolu, mida hagejad kohtuistungil rõhutasid, et J. Almunia ei osalenud nende ärakuulamisel komisjonis ning teda esindas üks tema kabineti liige, ei näita siiski seda, et karistamise otsus oleks olnud põhimõtteliselt tehtud juba enne seda ärakuulamist. Lisaks ei ole üheski sättes ette nähtud, et voliniku või tema kabineti liikme osalemine ärakuulamisel oleks kohustuslik. Liidu kohus on aga seisukohal, et hea halduse põhimõte ei saa muuta kohustuseks midagi, mida seadusandja ei ole selleks pidanud (vt selle kohta 27. septembri 2012. aasta kohtuotsus Koninklijke Wegenbouw Stevin vs. komisjon,
T‑357/06
,
EU:T:2012:488
, punkt
).
Lisaks heidavad hagejad komisjonile ette kohaldamisele kuuluvate tõendamisega seotud normide ja standardite rikkumist, viidates mitmele vaidlustatud otsuse põhjendusele, mille hagejad on vaidlustanud hagiavalduse teiste väidete raames (asjaolude moonutamine, eesmärgil põhineva rikkumise tuvastamiseks kasutatava õigusliku kriteeriumi väär kohaldamine, potentsiaalse konkurentsi mõiste liialt lai tõlgendamine jms). Repliigis leiavad nad, et need näited kinnitavad uurimise kallutatust. Nagu komisjon väidab, haakuvad need hagejate argumendid siiski küsimustega, mis puudutavad seda, kas otsuses tuvastatud faktilised asjaolud on institutsiooni poolt kogutud tõenditega nõuetekohaselt tõendatud ning kas komisjon on oma analüüsis õigust vääralt kohaldanud (vt selle kohta 24. oktoobri 1991. aasta kohtuotsus Atochem vs. komisjon,
T‑3/89
,
EU:T:1991:58
, punkt
). Seetõttu tuleb neid argumente käsitleda edaspidi, otsuse sisu puudutavate väidete juures. Igal juhul tuleb märkida, et need argumendid on paljasõnalised ega tõenda, et komisjon oleks haldusmenetluse tulemuse ette ära otsustanud või olnud uurimisel erapoolik (vt selle kohta 6. juuli 2000. aasta kohtuotsus Volkswagen vs. komisjon,
T‑62/98
,
EU:T:2000:180
, punkt
).
Viimaks väidavad hagejad, et vaidlustatud otsuse erapoolikust ilmestab ning süütuse presumptsiooni põhimõtte ja põhiõiguste harta artikli 41 rikkumise tõttu selle tühistamist õigustab konkurentsi peadirektoraadi-sisese ekspertrühma poolse kontroll-analüüsi tegemata jätmine. Oluline on siiski märkida, et ühestki õigusakti sättest ega komisjoni sisemist töökorraldust käsitlevast eeskirjast ei tulene komisjonile kohustust sisese ekspertrühma poolse kontroll-analüüsi teostamiseks kõigis menetlustes, ning tuleb meelde tuletada, et hea halduse põhimõte ei saa muuta kohustuseks midagi, mida seadusandja ei ole selleks pidanud (vt eespool punkt 136). Tõsi on, et konkurentsi peadirektoraadis on vastastikuse kontrollimise süsteemi rakendatud alates 2004. aastast. 2011. aasta septembris komisjoni poolt avaldatud dokumendist „ELTL artiklite 101 ja 102 kohaldamise menetlus: olulised elemendid ja võimude tasakaal“ nähtub siiski, et selle, millistes menetlustes kõnealune sisemine ekspertrühm moodustatakse, otsustab konkurentsi peadirektoraadi peadirektor kooskõlastatuna komisjoni konkurentsivolinikuga; et otsust selle ekspertrühma moodustamise ja selle koosseisu kohta ei avaldata ning et vastastikusesse hindamisse ei kaasata ühelgi juhul isikuid, kelle suhtes menetlus toimub, ega mis tahes kolmandaid isikuid. Sellise kontroll-analüüsi läbi viimine ei ole niisiis kõigis menetlustes nõutav ning komisjonile ei saa ette heita seda, et käesoleval juhul sellist kontroll-analüüsi ei teostatud.
Seega tuleb see väide tagasi lükata.
2.

Puudulik konsulteerimine konkurentsi piiravat tegevust ja turgu valitsevat seisundit käsitleva nõuandekomiteega
a)

Poolte argumendid
[…]
b)

Üldkohtu hinnang
Määruse nr 1/2003 artikli 14 lõikes 1, mis paikneb IV peatükis, mis käsitleb komisjoni ja liikmesriikide konkurentsiasutuste vahelist koostööd, on sätestatud, et „enne [käesoleva määruse] artiklite 7, 8, 9, 10 ja 23 ning artikli 24 lõike 2 ja artikli 29 lõike 1 kohaste otsuste tegemist konsulteerib komisjon konkurentsi piiravat tegevust ja turgu valitsevat seisundit käsitleva nõuandekomiteega“. Määruse nr 1/2003 artikli 14 lõikes 2 on sätestatud, et „[ü]ksikjuhtude käsitlemisel kuuluvad nõuandekomiteesse liikmesriikide konkurentsiasutuste esindajad“. Määruse nr 1/2003 artikli 14 lõikes 3 on täpsustatud, et nõuandekomitee esitab kirjalikult oma arvamuse komisjoni esialgse otsuse eelnõu kohta, ning sama määruse artikli 14 lõikes 5 on sätestatud, et „[k]omisjon võtab nõuandekomitee esitatud arvamust võimalikult suurel määral arvesse“ ja „teatab [komiteele], kuidas arvamust on arvesse võetud“. Lisaks sellele tuleb „[ü]he või mitme liikme taotluse korral […] arvamuses esitatud seisukohti põhjendada“ (määruse nr 1/2003 artikli 14 lõige 3). Komisjoni teatise koostöö kohta konkurentsiasutuste võrgustikus (
ELT 2004, C 101, lk 43
; edaspidi „konkurentsiasutuste võrgustiku koostööd käsitlev teatis“) artiklis 58 on lisaks sellele sätestatud, et „[n]õuandekomitee on foorum, millel erinevate konkurentsiasutuste eksperdid arutlevad üksikjuhtumite ja [liidu] konkurentsiõiguse üldküsimuste üle“.
Menetluslikus plaanis on määruse nr 1/2003 artikli 14 lõikes 3 sätestatud, et nõuandekomiteega „konsulteeritakse komisjoni poolt kokkukutsutud ja juhatatud koosolekul, mis ei tohi toimuda enne, kui kutse väljasaatmisest on möödunud 14 päeva; kutsele peab olema lisatud juhtumi kokkuvõte koos viidetega kõige olulisematele dokumentidele ja esialgne otsuse eelnõu“. Siiski, „[k]ui komisjon saadab koosoleku kokkukutsumise kohta teate, milles nähakse ette eespool nimetatud tähtaegadest lühem etteteatamistähtaeg, võib koosolek toimuda kavandatud kuupäeval, kui liikmesriigid ei ole esitanud vastuväiteid“. Konkurentsiasutuste võrgustiku koostööd käsitleva teatise lõikes 66 on täpsustatud, et „nõukogu määruses on sätestatud võimalus, et liikmesriigid annavad oma nõusoleku määrata teate saatmise ja koosoleku vahele jääv ajavahemik lühemana“. Määruse nr 1/2003 artikli 14 lõikes 3 on ka sätestatud, et nõuandekomitee „võib esitada oma arvamuse ka juhul, kui mõned liikmed puuduvad ega ole esindatud“. Määruse nr 1/2003 artikli 14 lõikes 4 on sätestatud, et „[k]onsulteerida võib ka kirjaliku menetluse teel“, ent „[l]iikmesriigi taotluse korral kutsub komisjon […] kokku koosoleku“. Selle sätte kohaselt „[k]irjaliku menetluse puhul määrab komisjon vähemalt 14 päeva pikkuse tähtaja, mille jooksul liikmesriigid peavad esitama oma märkused edastamiseks kõigile teistele liikmesriikidele“.
Menetlust korraldava meetme järel komisjoni poolt 6. novembril 2015 esitatud 19. detsembri 2008. aasta dokumendis „Nõuandekomitee töömeetodeid käsitlevad sätted“ on täpsustatud erinevaid nõuandekomiteega konsulteerimisele eelnevaid etappe ning eeskätt neid, tänu millele saavad liikmesriikide konkurentsiasutused uurimise käigus jooksvalt toimikuga tutvuda.
Esiteks on sellega seonduvalt oluline meelde tuletada, et määruse nr 1/2003 artikli 11 lõike 2 kohaselt „[k]omisjon edastab liikmesriikide konkurentsiasutustele koopiad kõige tähtsamatest dokumentidest, mis ta on kogunud [kõnealuse määruse] artiklite 7, 8, 9 ja 10 ning artikli 29 lõike 1 kohaldamise eesmärgil“ ning „[l]iikmesriigi konkurentsiasutuse taotluse korral esitab komisjon talle koopiad muudest olemasolevatest dokumentidest, mida on vaja konkreetse juhtumi hindamiseks“. Määruse nr 1/2003 artikli 11 lõikes 6 on lisaks sätestatud, et „[k]ui komisjon algatab menetluse otsuse vastuvõtmiseks III peatüki alusel, kaotavad liikmesriikide konkurentsiasutused pädevuse kohaldada asutamislepingu [ELTL artikleid 101 ja 102]“ ning „[k]ui liikmesriigi konkurentsiasutus on juba alustanud juhtumi käsitlemist, algatab komisjon menetluse alles pärast konsulteerimist kõnealuse siseriikliku konkurentsiasutusega“. Nende sätete kohaselt edastab komisjon liikmesriikide konkurentsiasutustele menetluse alustamise otsuse, nimetatud ettevõtjale saadetud vastuväiteteatise, viimase poolt sellele dokumendile esitatud vastuse ning muud menetlusega seotud olulised dokumendid viivitamata pärast nende asjaomasele ettevõtjale teatavaks tegemist või nende saamist (vt nõuandekomitee töömeetodeid käsitlevate sätete punktid 6 ja 7).
Teiseks on nõuandekomitee töömeetodeid käsitlevate sätete punktides 33–36 sätestatud, et igas menetluses, kus komisjon on ettevõtjale saatnud vastuväiteteatise, nimetab komisjon 45 päeva jooksul asjaomastele pooltele vastuväiteteatise saatmisest arvates selles menetluses Euroopa Liidu Nõukogu eesistumise järjekorrale vastava järjekorra alusel ettekandjaks ühe liikmesriigi konkurentsiasutuse (edaspidi „ettekandjaks olev konkurentsiasutus“), välja arvatud juhul, kui objektiivsuse huvides on vajalik valida mõni teine liikmesriigi konkurentsiasutus, millisel juhul võib komisjon esimese liikmesriigi konkurentsiasutuse nõusolekul valida nimetatud eesistumisjärjekorras järgmise asutuse (punktid 28, 33 ja 34). Ettekandjaks olev liikmesriigi konkurentsiasutus, kelle ülesanne on aidata teistel liikmesriikide konkurentsiasutustel olla menetlusega kursis ning teavitada neid menetluse olulistest uurimisetappidest, teeb selleks komisjoniga tihedat koostööd (punktid 40 ja 42). Nõuandekomitee töömeetodeid käsitlevates sätetes soovitatakse samuti, et ettekandjaks olev liikmesriigi konkurentsiasutus saadaks vähemalt viis päeva enne nõuandekomitee koosolekut ringkirja menetlusega seotud põhiliste küsimuste kohta (punkti 44 alapunkt i) ning tutvustaks nõuandekomitee koosoleku alguses menetlust ja sellega seonduvaid küsimusi (punkti 44 alapunkt ii).
Kolmandaks on komisjoni 7. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 773/2004, mis käsitleb [ELTL artiklite 101 ja 102] kohaste menetluste teostamist komisjonis (
ELT 2004, L 123, lk 18
; ELT eriväljaanne 08/03, lk 81), artikli 11 lõikes 1 sätestatud, et „[k]omisjon annab isikutele, kellele ta on vastuväited suunanud, võimaluse anda selgitusi enne määruse […] nr 1/2003 artikli 14 lõikes 1 osutatud nõuandekomiteega konsulteerimist“. Määruse nr 773/2004 artikli 14 lõikes 3 on lisaks sätestatud, et „[k]omisjon kutsub suulisele ärakuulamisele liikmesriikide konkurentsiküsimustega tegelevad organid“ ning „[l]isaks sellele võib ta ärakuulamistele kutsuda ka liikmesriikide muude asutuste ametnikke ja riigiteenistujaid“. Nõuandekomitee töömeetodeid käsitlevate sätete punktis 12 on täpsustatud, et liikmesriikide konkurentsiasutuste osalemine suulisel ärakuulamisel on nõuandekomitee tõhusa toimimise huvides kasulik. Seevastu ei ole üheski sättes ette nähtud, et ettekandjaks oleval liikmesriigi konkurentsiasutusel oleks sellel ärakuulamisel mingisugune eriline roll.
Vastavalt kohtupraktikale, milles käsitletakse enne määrust nr 1/2003 kehtinud nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määrust nr 17 (esimene määrus [ELTL artiklite 101 ja 102] rakendamise kohta, (
EÜT 1962, 13, lk 204
; ELT eriväljaanne 08/01)), on nõuandekomiteega konsulteerimine oluline menetlusnõue, mille rikkumine mõjutab komisjoni lõppotsuse õiguspärasust, kui leiab tuvastamist, et konsulteerimist reguleerivate normide rikkumise tõttu ei olnud nõuandekomiteel võimalik anda oma arvamust kõigist asjaoludest teadlik olles. Seda, milline on nõuandekomiteega konsulteerimist käsitlevatest normidest tulenevate kohustuste sisu ning kas tegemist on oluliste kohustustega või mitte, tuleb niisiis hinnata igal üksikul juhul lähtudes eesmärgist, milleks on see, et nõuandekomitee saaks oma konsulteerimisülesannet täita kõigist asjaoludest teadlik olles (vt selle kohta 10. juuli 1991. aasta kohtuotsus RTE vs. komisjon,
T‑69/89
,
EU:T:1991:39
, punktid
ja
, ning 15. märtsi 2000. aasta kohtuotsus Cimenteries CBR jt vs. komisjon,
T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95 kuni T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ja T‑104/95
,
EU:T:2000:77
, punkt
).
Mis puudutab seda, millised dokumendid tuleb nõuandekomiteele esitada, siis sellega seonduvalt on leitud, et kuigi konsulteerimine on osa komisjoni ja liikmesriikide vahelisest koostööst ning selle eesmärk ei ole asjaomaseid ettevõtjaid puudutava uurimise korraldamine, tuleb nõuandekomiteed objektiivselt teavitada eeskätt kõigist põhilistest seisukohtadest ja argumentidest, mida asjaomased ettevõtjad on uurimismenetluse lõpuks komisjoni poolt nende tegevuse kohta esitatud kõigi vastuväidete kohta oma seisukohtades väljendanud. Nii kuulub ärakuulamise protokoll põhimõtteliselt määruse nr 17 artikli 10 lõikes 5 nimetatud olulisemate dokumentide hulka, mis tuleb seega nõuandekomiteele koos kutsega edastada. Oluliseks menetlusnõudeks on ärakuulamise protokolli edastamine siiski vaid juhul, kui see on vajalik selleks, et nõuandekomitee saaks oma arvamuse anda kõigist asjaoludest teadlik olles, see tähendab ilma, et ebatäpsed või puudulikud andmed teda mõnes olulises aspektis eksitaksid. Nõnda ei ole see juhul, kui ärakuulamise protokollis ei sisaldu hinnangu andmise seisukohast olulist teavet, mida ei ole kajastatud asjaomase ettevõtja poolt vastuväiteteatisele esitatud kirjalikes vastustes, mis on lisatud nõuandekomitee kutsele. Sellisel juhul ei kahjusta see, et komisjon nõuandekomiteele koos kutsega ärakuulamise protokolli ei edastanud, asjaomase ettevõtja kaitseõigusi ega mõjuta kuidagi konsultatsioonimenetluse tulemust. Selline rikkumine ei saa seega kogu haldusmenetlust õigusvastaseks muuta ega seeläbi lõppotsuse õiguspärasust kahtluse alla seada (10. juuli 1991. aasta kohtuotsus RTE vs. komisjon,
T‑69/89
,
EU:T:1991:39
, punktid
–
).
Lisaks on leitud, et nõuandekomiteega konsulteerimisega seotud oluliseks menetlusnõuete rikkumiseks ei ole see, et komisjon ei teatanud komiteele täpset kavandatavat trahvisummat, kui komiteele on antud teave kõigi oluliste asjaolude kohta, mis on vajalikud trahvi osas arvamuse kujundamiseks. Nõuandekomiteed tuleb teavitada üksnes kriteeriumidest, millest lähtudes kavatsetakse trahv määrata (vt selle kohta 15. märtsi 2000. aasta kohtuotsus Cimenteries CBR jt vs. komisjon,
T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ja T‑104/95
,
EU:T:2000:77
, punktid
ja
). Lisaks on nõuandekomitee töömeetodeid käsitlevate sätete punktis 23 meelde tuletatud vajadust tagada komitee-siseselt toimunud arutelude konfidentsiaalsus, eriti mis puudutab trahvi suurust. Nende sätete punktis 24 on sätestatud, et trahvisumma kindlaksmääramisega seoses annab komisjon nõuandekomitee koosolekul üle dokumendi, milles selgitatakse trahvi arvutamise meetodi, viidates täpselt suunistele määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (
ELT 2006, C 210, lk 2
, edaspidi „trahvide arvutamise suunised“), et nõuandekomitee liikmed saavad taotleda täiendavat aega selle dokumendi uurimiseks ning et koosoleku lõpus tagastatakse see komisjonile.
Käesoleval juhul leiavad hagejad esiteks, et komisjon ei konsulteerinud nõuandekomiteega tõhusalt, sest komiteele ei edastatud seda osa esialgse otsuse eelnõust, mis puudutas trahve, ega ettevõtjate poolt vastuväiteteatisele esitatud vastuseid, komitee liikmetele edastati esialgne otsuse eelnõu lühikese tähtajaga, liikmesriikide konkurentsiasutustele edastatud esialgse otsuse eelnõu kokkuvõte oli puudulik ning nõuandekomitee arvamuse põhjendused olid ebapiisavad. Nende erinevate argumentide käsitlemisel tuleb lähtuda toimiku materjalidest ning eeskätt neist faktilisi asjaolusid puudutavatest täpsustustest, mille komisjon esitas ülalnimetatud menetlust korraldava meetme järgselt 6. novembril 2015 ning kohtuistungil.
Mis puudutab hagejate argumenti esialgse otsuse eelnõu trahve puudutava osa edastamata jätmise kohta, siis sellest hagejad kohtuistungil loobusid, mis kanti kohtuistungi protokolli. Kohtuistungil väitsid hagejad siiski, et nõuandekomitee koosolekutel ei saanud liikmesriikide konkurentsiasutused trahvisummade arvutamise meetodi puudutavat teatist, ent see etteheide on alusetu, kuna toimikust nähtub, et komisjon saatis liikmesriikide konkurentsiasutustele trahve puudutava 10. peatüki, kus oli selgitatud meetodi põhilisi elemente, 3. juulil 2014 koos korduvkutsega nõuandekomitee teisele koosolekule 7. juulil 2014. Siinkohal tuleb rõhutada, et liikmesriigi konkurentsiasutused olid eelnevalt saanud 23. juulil 2013 ettevõtjate vastused vastuväiteteatisele ning 19. detsembril 2013 asjaolude kokkuvõtte ja 13. veebruaril 2014 ettevõtjate vastused sellele. Viimaks edastas komisjon neile 20. mail 2014 rikkumiste eest vastutuse panemisega seonduvate asjaolude kokkuvõtte ning Mylani, Niche’i ja Unichemi vastused sellele.
Mis puudutab seda, millal otsuse eelnõu edastati, siis nähtub toimikust, et komisjon saatis selle liikmesriigi konkurentsiasutustele kolmes osas: peatükid 1–4 saadeti neile 12. juunil 2014 koos kutsega nõuandekomitee esimesele koosolekule 30. juunil 2014, peatükid 5–9 saadeti neile 20. juunil 2014 koos otsuse eelnõu kokkuvõttega ning 10. peatükk, milles käsitleti trahve (välja arvatud täpsed trahvisummad), saadeti neile 3. juulil 2014 koos meeldetuletusega 30. juunil 2014 saadetud kutse kohta nõuandekomitee teisele koosolekule 7. juulil 2014, mis pidi puudutama otsuse eelnõu tervikuna. Sellega seoses on oluline rõhutada, et kuigi konkurentsi peadirektoraadi konkurentsipoliitikaga seotud menetluse käsiraamatu lehekülje 109 punktis 10 on märgitud, nagu ka hagejad väidavad, et üldiselt korraldatakse kaks komitee koosolekut, millest üks puudutab asjaga seotud sisulisi küsimusi ning teine trahvisummasid, siis ei tulene sealt kohustust seda korralduslikku mudelit igal juhul järgida. Lisaks nähtub toimikust, et käesoleval juhul märkis komisjon 30. juunil 2014 saadetud kutses teisele koosolekule ning 3. juuli 2014. aasta elektronkirjas sõnaselgelt, et 7. juuli 2014. aasta koosoleku päevakorras on arutelu kogu asja üle tervikuna.
On tõsi, et selline dokumentide jaokaupa saatmine nii, et teatud juhtudel ei järgitud 14-päevast tähtaega, näitab kiirustamist, mis on tõenäoliselt seotud sellega, et komisjon oli alates kutse saatmisest 30. juuni 2014. aasta koosolekule liikmesriikide konkurentsiasutustele teada andnud, et kavatseb otsuse vastu võtta 9. juulil 2014, ning et see ei pannud nõuandekomitee liikmeid seisukoha kujundamiseks just parimasse olukorda. Tuleb aga tõdeda, et mitte ükski liikmesriigi konkurentsiasutus koosolekute kuupäevade osas vastuväiteid ei esitanud, kuigi määruse nr 1/2003 artikli 14 lõike 3 kohaselt oleks selliste vastuväidete esitamine kõnealuste koosolekute toimumise välistanud. Lisaks nähtub toimikust, et komisjon edastas liikmesriikide konkurentsiasutustele 6. juulil 2009 menetluse alustamise otsuse, 31. juulil 2012 ettevõtjatele saadetud vastuväiteteatise, 23. juulil 2013 ettevõtjate vastused vastuväiteteatisele, 19. detsembril 2013 faktiliste asjaolude kokkuvõtte, 13. veebruaril 2014 ettevõtjate vastused viimati nimetatule ning 20. mail 2015 rikkumiste eest vastutuse panemisega seonduvate asjaolude kokkuvõtte ning Mylani, Niche’i ja Unichemi vastused sellele. Lisaks saatis komisjon neile 25. juunil 2014 ärakuulamise eest vastutava ametniku koostatud ärakuulamise protokolli projekti.
Seega, kuigi iseäranis võib kahetsusväärseks pidada seda, et otsuse eelnõu peatükid 5–9, pidades silmas nende pikkust (ligi 600 lehekülge) ja keerukust, saadeti liikmesriikide konkurentsiasutustele ainult 10 päeva enne nõuandekomitee esimest koosolekut, tuleb tõdeda, et kõiki eespool punktides 153 ja 154 esile toodud asjaolusid arvesse võttes olid nõuandekomitee liikmed piisavalt informeeritud toimikus olevatest materjalidest ja otsuse eelnõu sisust ning et seetõttu sai komitee anda oma arvamuse kõigist asjaoludest teadlik olles.
Lisaks tuleb täpsustada, et vastupidi hagejate seisukohale ei tulene ei määruse nr 1/2003 artikli 14 lõike 3 sätetest ega konkurentsiasutuste võrgustiku koostööd käsitleva teatise lõikest 66 komisjonile kohustust saada liikmesriikide konkurentsiasutustelt sõnaselge nõusolek selleks, et eirata 14-päevast etteteatamistähtaega, mis peab jääma nõuandekomitee liikmetele kutse saatmise ja komitee koosoleku vahele. Määruse nr 1/2003 artikli 14 lõikest 3 tuleneb, et kui komisjon saadab koosoleku kokkukutsumise kohta teate ülaltoodust lühema etteteatamistähtajaga, on liikmesriikide kohustus esitada sellele vajadusel vastuväide, mille esitamata jätmise korral toimub koosolek komisjoni määratud kuupäeval. Lisaks, mis puudutab hea halduse põhimõtte väidetavat rikkumist, siis on oluline meelde tuletada, et see põhimõte ei saa muuta kohustuseks midagi, mida seadusandja ei ole selleks pidanud (vt eespool punkt 136).
Mis puudutab nõuandekomitee arvamust, siis on oluline esiteks meelde tuletada, et määruse nr 1/2003 artikli 14 lõike 6 kohaselt seda alati ei avaldata ja kohtupraktikas on isegi leitud, et ka selle edastamata jätmine asjaomastele ettevõtjatele ei ole kaitseõiguste tagamise põhimõttega vastuolus (vt selle kohta 7. juuni 1983. aasta kohtuotsus Musique Diffusion française jt vs. komisjon,
100/80 kuni 103/80
,
EU:C:1983:158
, punktid
ja
), ning teiseks, et määruse nr 1/2003 artikli 14 lõike 3 sätetes on ette nähtud, et selles arvamuses väljendatud seisukohti põhjendatakse üksnes siis, kui vähemalt üks nõuandekomitee liige seda taotleb, mis käesoleval juhul nii ei olnud. Lisaks on määruse nr 1/2003 artikli 27 lõikes 2 sätestatud, et komisjoni poolt ELTL artikli 101 alusel läbi viidavas menetluses osalevatele pooltele ei ole kättesaadav komisjoni ja liikmesriikide konkurentsiasutuste vaheline või viimaste omavaheline kirjavahetus, sealhulgas selle määruse artiklite 11 ja 14 alusel koostatud dokumendid. Teiseks, määruse nr 1/2003 artikli 28 lõike 2 kohaselt ei tohi komisjoni ja liikmesriikide konkurentsiasutuste ametnikud ja teenistujad avaldada kõnealuse määruse alusel saadud või vahetatud teavet, mille kohta kehtib ametisaladuse hoidmise kohustus, ning see kohustus kehtib ka liikmesriikide kõigi esindajate ja ekspertide suhtes, kes osalevad nõuandekomitee koosolekutel vastavalt määruse nr 1/2003 artiklile 14. Seetõttu ei saa hagejad tulemuslikult väita, et nõuandekomitee arvamus oli ebapiisavalt põhjendatud. Lisaks, kohaldamisele kuulunud sätteid silmas pidades ei tähenda asjaolu, et arvamus oli lühike ja mitte kuigi üksikasjalik, et nõuandekomiteel ei olnud kogu teavet, mis oleks tal võimaldanud teha otsuse kõigist asjaoludest teadlik olles, ega tähenda ka seda, et kõnealune komitee ei teinud otsust kõigist asjaoludest teadlik olles, kuigi tehtud otsus oli lühike.
Viimaks väidavad hagejad, et nõuandekomitee ei saanud teha otsust kõigist asjaoludest teadlik olles, kuna komisjoni poolt talle saadetud otsuse eelnõu kokkuvõte oli osaline ja mittetäielik. Tuleb aga meelde tuletada, nagu leiab ka komisjon, et selle kokkuvõtte eesmärk ei ole asjasse puutuva ettevõtja kaitseargumentide üles loetlemine, vaid otsuse eelnõu üle toimuva arutelu lihtsustamine nõuandekomitees. Igal juhul nähtub käesolevas asjas komisjoni poolt menetlust korraldava meetme järel antud vastusest, et komisjon tutvustas otsuse eelnõule lisatud kokkuvõttes selle eelnõu põhilisi punkte, rõhutades oma analüüsi kõige delikaatsemaid aspekte (eesmärgil põhineva konkurentsipiirangu tuvastamist võimaldavad kriteeriumid, turu määratlemine, ELTL artikli 102 kohaldamine). Üksnes asjaolu, et komisjon ei maininud selles kokkuvõttes ära kõigi patendiga 947 seotud vaidluste seisu, kompromissikokkulepete teatud tingimuste ulatusele antud tõlgendust, asjaolusid, mis leidsid aset pärast seda, kui Euroopa Patendiamet oli patendi nr 947 tühistanud, või erinevusi Rolabo ja ühe teise äriühingu tehnoloogia omandamise vahel, ei luba järeldada, et nõuandekomitee, kellel oli liiati arvestatav hulk selle menetlusega seotud dokumente ja eeskätt argumendid, mille hagejad olid esitanud vastuväiteteatise ja faktiliste asjaolude kokkuvõtte kohta esitatud seisukohtades (vt eespool punktid 152 ja 154), ei saanud anda oma arvamust kõigist asjaoludest teadlik olles.
Teiseks leiavad hagejad, et nõuandekomiteega konsulteerimine ei toimunud nõuetekohaselt, kuna nõuandekomitee koosolekul osales vaid väike arv komitee liikmetest ning kuna selles menetluses ettekandjaks olev liikmesriigi konkurentsiasutus, mis nimetati hilinenult, ei osalenud poolte ärakuulamisel ega nõuandekomitee teisel koosolekul.
Hagejad heidavad komisjonile ette, et viimane ei nimetatud ettekandjaks olevat liikmesriigi konkurentsiasutust vastuväiteteatise saatmisele järgnenud 45-päevase tähtaja jooksul ning et ta valis nimelt sellise liikmesriigi konkurentsiameti, kes ärakuulamisel kohal ei viibinud.
Vaidlust pole selles, et nõuandekomitee töömeetodeid käsitlevates sätetes on ette nähtud, et ettekandjaks oleva liikmesriigi konkurentsiasutuse nimetamine toimub põhimõtteliselt 45 päeva jooksul pärast ettevõtjatele vastuväiteteatise esitamist ning objektiivse kriteeriumi, see tähendab põhimõtteliselt nõukogu eesistumisjärjekorrale vastava järjekorra alusel (vt eespool punkt 146). Käesoleval juhul nähtub toimikust, et ettekandjaks oleva liikmesriigi konkurentsiasutuse nimetamise menetlus algas 7. mail 2014 ning Bundeswettbewerbsbehörde (Austria Föderaalne konkurentsiamet, edaspidi „BWB“) nimetati ettekandjaks olevaks liikmesriigi konkurentsiasutuseks 3. juunil 2014 ehk pärast ärakuulamist, ent siiski enne nõuandekomitee koosolekuid, ning et tema nimetamine toimus objektiivse kriteeriumi, see tähendab nõukogu eesistumisjärjekorra alusel. Üksnes sellest, et ettekandjaks oleva liikmesriigi konkurentsiasutuse nimetamisel rikuti 45-päevast tähtaega, mille komisjon kohtuistungil omaks võttis, ei saa käesoleval juhul järeldada, et nõuandekomitee ei saanud oma ülesannet täita kõigist asjaoludest teadlik olles. Ettekandjaks oleva liikmesriigi konkurentsiasutuse roll liikmesriikide konkurentsiasutustele menetlusega seotud asjaolude selgitamisel ning nende teavitamisel on oluline üksnes nõuandekomitee koosolekute ette valmistamise staadiumis (vt tagapool punkt 164) ning käesoleval juhul oli ettekandjaks olev liikmesriigi konkurentsiasutus menetluse selles etapis määratud. Mis puudutab aga BWB nimetamist ettekandjaks olevaks liikmesriigi konkurentsiasutuseks, siis on oluline rõhutada, et hagejad ei ole nimetanud ühtki asjaolu, mis lubaks järeldada, et see oleks olnud seotud sellega, et see liikmesriigi konkurentsiasutus ei osalenud 15., 16., 17. ja 18. aprillil 2013 toimunud ärakuulamisel ning et igal juhul nimetati see asutus puhtalt objektiivse kriteeriumi, see tähendab nõukogu eesistumisjärjekorra alusel.
Hagejad väidavad samuti, et nõuandekomitee ei saanud oma seisukohta kujundada kõigist asjaoludest teadlikuna, kuna ettekandjaks olev liikmesriigi konkurentsiasutus ei osalenud ei poolte ärakuulamisel 15., 16., 17., ja 18. aprillil 2013 ega 7. juulil 2014 toimunud nõuandekomitee koosolekul. Komisjon leiab, et üheski õigusaktis ei ole sätestatud ettekandjaks oleva liikmesriigi konkurentsiasutuse kohustust ärakuulamisel osaleda, ning tuletab meelde, et ärakuulamisel olid kohal kaheksa liikmesriiki.
Tuleb märkida, et kuigi nõuandekomitee töömeetodeid käsitlevate sätete punktis 12 on täpsustatud, et liikmesriikide konkurentsiasutuste osalemine ärakuulamisel on nõuandekomitee tegevuse tõhususe seisukohast kasulik, ei pane ükski säte siiski ettekandjaks olevale liikmesriigi konkurentsiasutusele kohustust ärakuulamisel osaleda, kuna määruse nr 773/2004 artikli 14 lõikes 3 on üksnes sätestatud, et liikmesriikide konkurentsiasutused kutsutakse ärakuulamisele ning liiati saavad kõik liikmesriikide konkurentsiasutused ärakuulamise protokolli ärakirja. Lisaks võib ära märkida, nagu ka komisjon leiab, et liikmesriikide konkurentsiasutused olid nõuetekohaselt ärakuulamisele kutsutud ning kaheksa neist ka tegelikult seal osalesid (liikmesriikide konkurentsiasutuste ärakuulamisele kutsumata jätmise kohta vt 21. septembri 2017. aasta kohtuotsus Feralpi vs. komisjon,
C‑85/15 P
,
EU:C:2017:709
, punktid
–
). Samuti tuleb meelde tuletada, et ettekandjaks oleva liikmesriigi konkurentsiasutuse roll liikmesriikide konkurentsiasutustele menetlusega seotud asjaolude selgitamisel ning nende teavitamisel on iseäranis oluline nõuandekomitee koosolekute ette valmistamise, mitte ärakuulamise staadiumis. Nõuandekomitee töömeetodeid käsitlevates sätetes soovitatakse, et ettekandjaks olev liikmesriigi konkurentsiasutus saadaks vähemalt viis päeva enne nõuandekomitee koosolekut ringkirja menetlusega seotud põhiliste küsimuste kohta, eesmärgiga saada teada, kas liikmesriikide konkurentsiasutused saavad üldiselt eelnõuga nõustuda, kas nad soovivad teha märkusi teatud aspektide kohta ja kas nad soovivad, et nende arvamus avaldataks (punktid 44 alapunkt i), ning tutvustaks nõuandekomitee koosoleku alguses menetlust ja sellega seonduvaid küsimusi (punkti 44 alapunkt ii). Toimikust nähtub, et BWB pidas komisjoniga läbirääkimisi komisjoni poolt nõuandekomitee liikmetele uurimiseks saadetava küsimuste loetelu koostamiseks ja et ta osales esimesel nõuandekomitee koosolekul, kus ta esitas oma aruande, ning hagejad ei ole vaielnud vastu, et ta sel puhul täielikult oma ettekandjaks oleva liikmesriigi konkurentsiasutuse rolli täitis. Üksnes asjaolu, et komisjon edastas teistele liikmesriikide konkurentsiasutustele menetlusega seotud põhiliste küsimuste kokkuvõtte 26. juuni 2014 hommikul ehk neli päeva enne nõuandekomitee esimest koosolekut, samas kui nõuandekomitee töömeetodeid käsitlevates sätetes soovitatakse viiepäevast tähtaega, ei ole aga piisav järeldamaks, et nõuandekomitee ei saanud oma seisukohta kujundada kõigist asjaoludest teadlik olles. Vastupidi sellele, mida leiavad hagejad, ei pidanud komisjon ka nimetama teist ettekandjaks olevat liikmesriigi konkurentsiasutust, kuna nõuandekomitee töömeetodeid käsitlevate sätete punktis 38 on sätestatud üksnes võimalus asendada vajadusel üks liikmesriigi konkurentsiasutust esindav füüsiline isik teise sama asutuse füüsilise isikuga. Seetõttu ei takistanud asjaolu, et BWB ei osalenud käesoleval juhul 15., 16., 17., ja 18. aprillil 2013 toiminud ärakuulmisel ning, mis on kahetsusväärne, 7. juulil 2015 toimunud nõuandekomitee teisel koosolekul, nõuandekomiteel oma seisukoha kujundamist kõigist asjaoludest teadlik olles.
Mis puudutab etteheidet, et nõuandekomitee koosolekust võttis osa vähe liikmesriike, siis nähtub toimikust, et 30. juunil 2014 toimunud koosolekust võtsid osa vaid viie liikmesriigi (Hispaania Kuningriik, Itaalia Vabariik, Austria Vabariik, Soome Vabariik ja Rootsi Kuningriik) konkurentsiasutused ning 7. juuli 2014. aasta koosolekust üksnes kahe liikmesriigi (Saksamaa Liitvabariigi ja Soome Vabariigi) konkurentsiasutused. Tõepoolest nähtub, et nõuandekomitee arvamuse esitamisest võttis käesoleval juhul osa väike arv liikmesriikide esindajaid, kuna nõuandekomitee töömeetodeid käsitlevate sätete punktide 20 ja 21 kohaselt võetakse nõuandekomitee arvamuse andmisel arvesse üksnes koosolekul osalenud liikmete märkusi ja kommentaare. Vastuseks kohtuistungil esitatud küsimusele sedavõrd kasina osavõtu põhjuste ja nõuandekomitee koosolekute edasilükkamise võimaluste kohta märkis komisjon, et oli kursis raudteestreigiga ning võttis komitee liikmetega ühendust, saamaks teada, kas neil on konkreetseid kommentaare, ent ta ei kaalunud koosolekute edasi lükkamist.
Kuigi on tõsi, et sellises olukorras oleks olnud komisjonil kohane nõuandekomitee koosolekud edasi lükata, ei saa koosolekutel osalenud liikmesriikide väikesest arvust siiski järeldada, et komisjon oleks käesoleval juhul rikkunud nõuandekomiteega konsulteerimist puudutavaid olulisi menetlusnõudeid.
Kõigepealt tuleb tõdeda, et isegi kui see võib tunduda ebaharilik ning hea halduse põhimõttega raskesti kokkusobiv, ei ole üheski sättes ette nähtud kvooruminõuet nõuandekomitee arvamuse vastu võtmiseks. Lisaks sellele on määruse nr 1/2003 artikli 14 lõikes 3 sõnaselgelt sätestatud, et nõuandekomitee „võib esitada oma arvamuse ka juhul, kui mõned liikmed puuduvad ega ole esindatud“. Järgnevalt on oluline meelde tuletada, et komisjon peab andma liikmesriikide konkurentsiasutustele võimaluse nõuandekomitees osaleda ning et käesoleval juhul astus ta kõik selleks vajalikud sammud, kuna ta saatis neile kutsed nõuandekomitee 30. juuni ja 7. juuli 2014. aasta koosolekutele ning menetluse algusest saadik kõik vajalikud dokumendid (vt eespool punktid 153 ja 154), ning koosolekute kuupäevade osas ei esitatud mitte ühtegi vastuväidet (vt eespool punkt 154). Viimaks tuleb rõhutada, et nõuandekomitee saab tegutseda konkurentsieeskirjade järjekindla kohaldamise kindlustamisele kaasa aitava foorumina nagu see määruse nr 1/2003 põhjenduses 19 märgitud on, üksnes tingimusel, et liikmesriikide konkurentsiasutustel on võimalik seal tõhusalt koostööd teha ilma, et komisjonil selles osas mis tahes sunnivõimu oleks.
See väide tuleb niisiis tagasi lükata.
3.

Õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile, kaitseõiguste ja poolte võrdsuse põhimõtte rikkumine
a)

Poolte argumendid
[…]
b)

Üldkohtu hinnang
Tuleb välja tuua, et tõhusa kohtuliku kaitse põhimõte on liidu õiguse üldpõhimõte, mis on praegu ette nähtud põhiõiguste harta artiklis 47 (8. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Chalkor vs. komisjon,
C‑386/10 P
,
EU:C:2011:815
, punkt
). See põhimõte hõlmab erinevaid elemente, milleks on eelkõige kaitseõigused, poolte võrdsuse põhimõte, õigus pöörduda kohtusse ning õigus lasta end nõustada, kaitsta ja esindada (6. novembri 2012. aasta kohtuotsus Otis jt
C‑199/11
,
EU:C:2012:684
, punkt
). Poolte võrdsuse põhimõte, mis tuleneb õiglase kohtumenetluse mõistest endast, tähendab kohustust anda kummalegi poolele mõistlik võimalus oma seisukoha ja tõendite esitamiseks tingimustes, mis ei asetaks ühte neist oma vastasega võrreldes oluliselt ebasoodsamasse olukorda (6. novembri 2012. aasta kohtuotsus Otis jt
C‑199/11
,
EU:C:2012:684
, punkt
, ja 12. novembri 2014. aasta kohtuotsus Guardian Industries ja Guardian Europe vs. komisjon,
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
, punkt
).
Hagejad väidavad, et tulenevalt tingimustest, mille nemad hagi esitamiseks täitma pidid, on nad oluliselt ebasoodsamas olukorras kui komisjon, kelle jaoks ei olnud vaidlustatud otsuse koostamisel mis tahes ajalisi või dokumendi pikkusega seotud tingimusi. Tuleb siiski märkida, et EIÕK artikli 6 lõike 1 tõlgendamist käsitlevast EIK praktikast, millega vastavalt harta artikli 52 lõikele 3 arvestada tuleb, ilmneb, et õigus kohtulikule arutamisele ei ole absoluutne. Selle õiguse kasutamine on seotud piirangutega, mis puudutavad eelkõige hagi vastuvõetavuse tingimusi (28. veebruari 2013. aasta kohtuotsus Arango Jaramillo jt vs. Euroopa Investeerimispank (uuesti läbivaatamine),
C‑334/12 RX-II
,
EU:C:2013:134
, punkt
). Kuigi huvitatud isikud peavad nende normide kohaldamisega arvestama, ei tohi nende normide kohaldamine takistada õigussubjektidel olemasolevaid õiguskaitsevahendeid kasutada (28. veebruari 2013. aasta kohtuotsus Arango Jaramillo jt vs. Euroopa Investeerimispank (uuesti läbivaatamine),
C‑334/12 RX-II
,
EU:C:2013:134
, punkt
). EIK leiab, et need piirangud ei tohi piirata õigussubjekti kohtusse pöördumise õigust niisugusel viisil ja määral, et riivatakse tema õiguse kohtulikule arutamisele olemust, ning need on EIÕK artikli 6 lõikega 1 kokkusobivad üksnes juhul, kui nendega taotletakse õiguspärast eesmärki ning kasutatud vahendite ja taotletava eesmärgi vaheline suhe on mõistlikult proportsionaalne (vt EIK 6. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Anastasakis
vs
. Kreeka, CE:ECHR:2011:1206JUD004195908, punkt 24 ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt vastab menetlustähtaegu puudutavate liidu õigusnormide range järgimine õiguskindluse nõudele ja vajadusele hoida õigusemõistmise käigus ära diskrimineerimist või suvalist kohtlemist (vt 15. jaanuari 1987. aasta kohtuotsus Misset vs. nõukogu,
152/85
,
EU:C:1987:10
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika ning 8. novembri 2007. aasta kohtumäärus Belgia vs. komisjon,
C‑242/07 P
,
EU:C:2007:672
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika) ega mõjuta kuidagi õigust tõhusale õiguskaitsele (vt selle kohta 17. mai 2002. aasta kohtumäärus Saksamaa vs. parlament ja nõukogu,
C‑406/01
,
EU:C:2002:304
, punkt
). Nagu ka komisjon väidab, ei nõua poolte võrdsuse põhimõte, et haldusmenetluse kestus ja tühistamishagi esitamise tähtaeg oleksid ühepikkused. Haldusmenetluse eesmärk on võimaldada komisjonil uurida, kas otsus, millega tuvastatakse ELTL artiklite 101 ja 102 rikkumine, tuleb vastu võtta, ning võimaldada ettevõtjatel tagada enda kaitse. Sellega seoses tuleb esile tuua, et kaitseõiguste järgimine nõuab, et huvitatud ettevõtjal võimaldatakse haldusmenetluse käigus esitada tõhusalt oma seisukoht nende väidetavate faktiliste asjaolude ja dokumentide tõelevastavuse ning asjakohasuse kohta, millele komisjon viitab, et toetada oma väidet aluslepingu rikkumise olemasolu kohta (7. juuni 1983. aasta kohtuotsus Musique Diffusion française jt vs. komisjon,
100/80–103/80
,
EU:C:1983:158
, punkt
, ja 7. jaanuari 2004. aasta kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
, punkt
). Määruses nr 1/2003 on seejuures ette nähtud, et pooltele saadetakse vastuväiteteatis, kust peavad selgelt nähtuma kõik peamised asjaolud, millele komisjon selles menetlusstaadiumis tugineb. Seda võib siiski teha kokkuvõtvalt ja otsus ei pea tingimata olema vastuväidete täpne koopia, sest vastuväiteteatis on ettevalmistav dokument, mille faktilised ja õiguslikud hinnangud on üksnes esialgsed. Seetõttu võib ja lausa peabki komisjon arvestama haldusmenetluses ilmnenud asjaoludega ning loobuma iseäranis vastuväidetest, mis osutuvad põhjendamatuteks (7. jaanuari 2004. aasta kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
, punkt
).
Käesoleval juhul tuleb tõdeda, et kuigi ELTL artikli 263 kuuenda lõigu ja 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 102 lõike 2 kohaselt oli hagejatel vaidlustatud otsuse peale hagi esitamiseks kahe kuu ja kümne päeva pikkune tähtaeg otsuse teatavakstegemisest arvates, ning kuigi see tähtaeg muutis hagi koostamise eriliselt keeruliseks, pidades silmas vaidlustatud otsuse erakordset pikkust ning lisaks selle teatavakstegemist suvisel ajal, oli neil siiski haldusmenetluse käigus võimalus mitmel korral komisjoniga selle asja osas seisukohti vahetada. Komisjon esitas hagejatele 2009. aasta jaanuaris, 2009. aasta augustis ja seejärel 2009. aasta detsembrist 2012. aasta maini teabenõudeid. Peale selle kutsuti hagejad aastatel 2009–2012 mitmele kokkuvõttekoosolekule. 27. juulil 2012 võttis komisjon vastu vastuväiteteatise, millele hagejad vastasid 14. jaanuaril 2013. Seejärel kuulati hagejad ära 15., 16., 17. ja 18. aprillil 2013, korraldati uued kokkuvõttekoosolekud ja saadeti hagejatele uued teabenõuded. Komisjon tegi hagejatele 18. detsembril 2013 kättesaadavaks tõendid, mis olid kogutud või avalikustatud valdavalt pärast vastuväidetest teatamist, ning saatis faktiliste asjaolude kokkuvõtte, millele nad vastasid 31. jaanuaril 2014. Lisaks on oluline välja tuua, et Üldkohtus toimunud kirjaliku menetluse faasis pikendati tähtaegu alati, kui hagejad seda taotlesid, ning seega ei olnud nad üldiselt, hoolimata erilistest tingimustest, mis neil hagi esitamiseks täita tuli, käesolevas menetluses komisjoniga võrreldes oluliselt ebasoodsamas olukorras.
Mis puudutab hagiavalduse pikkust, siis tuleb märkida, et EIK praktika kohaselt on hagi esitamiseks esitatavate vorminõuete eesmärk tagada tõhus õigusemõistmine ning et huvitatud isikud peavad arvestama sellega, et selliseid norme kohaldatakse (EIÕK 6. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Anastasakis
vs
. Kreeka, CE:ECHR:2011:1206JUD004195908, punkt 24). Üldkohtu menetlusega seoses on oluline välja tuua, et vastavalt hagi esitamise ajal kehtinud 24. jaanuari 2012. aasta praktiliste juhiste pooltele Üldkohtus (
ELT 2012, L 68, lk 23
) punktile 15 oli hagiavalduse pikkus põhimõtteliselt piiratud 50 leheküljega, ent see määratakse siiski alati kindlaks kohtuasja õiguslikust või faktilisest keerukusest lähtudes (vt selle kohta 10. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Langguth Erben vs. Siseturu Ühtlustamise Amet,
C‑412/13 P
, ei avaldata,
EU:C:2014:269
, punkt
). Käesoleval juhul tuginesid hagejad käesoleva kohtuasja õiguslikule keerukusele ning Üldkohus lubas neil esitada hagiavalduse, mis on koostatud vähendatud reavahedega 186 leheküljel ja millele on lisatud 10158 lehekülge lisasid. Kuigi on tõsi, et vaidlustatud otsus on erakordselt pikk ja teatud aspektides kordav, on see, nagu ka komisjon märkis, selgitatav hagejatele ette heidetavate rikkumiste arvuga, kusjuures nende puhul oli teatud ühiseid jooni, ning ELTL artiklite 101 ja 102 rikkumistega seonduva liidu kohtupraktika kohaselt nõutava tõendamisstandardiga. Lisaks, nagu ka komisjon meelde tuletab, said hagejad vastata 750 lehekülje pikkusele vastuväiteteatisele, koostades enam kui 600 lehekülje pikkuse dokumendi. Liiati näitavad hagiavalduse pikkus ja esitatud väidete hulk, et hagejatel oli, tõsi, kahtlemata märkimisväärsete pingutuste hinnaga, aega oma argumentide ette valmistamiseks. Seetõttu ei saa nad väita, et neil oli Üldkohtusse pääsemisel ületamatuid raskusi ning et nad sattusid komisjoniga võrreldes oluliselt ebasoodsamasse olukorda.
Mis puudutab komisjoni poolt vaidlustatud otsuses kordamist ja viitamist puudutavat argumenti, siis tuleb märkida, et komisjonil on ELTL artikli 296 sätete kohaselt kohustus esitada selgelt ja ühetimõistetavalt oma arutluskäik, et võimaldada huvitatud isikutel mõista tehtud otsuse põhjuseid ja pädeval kohtul kontrolli teostada. Selle põhjendamise nõude hindamisel tuleb arvesse võtta juhtumi asjaolusid, eelkõige akti sisu, põhjenduste olemust ning huvi, mis võib selgituste saamiseks olla akti adressaatidel või teistel isikutel, keda akt otseselt ja isiklikult puudutab. Põhjenduses ei ole aga vaja näidata kõiki asjasse puutuvaid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, kuna õigusakti põhjenduste vastavust ELTL artikli 296 nõuetele tuleb hinnata mitte ainult nende sõnastuse, vaid ka konteksti ja kõikide kõnealust küsimust reguleerivate õigusnormide põhjal (27. septembri 2012. aasta kohtuotsus Heijmans Infrastructuur vs. komisjon,
T‑359/06
, ei avaldata,
EU:T:2012:489
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Vastupidi hagejate seisukohale ei ole üksnes see, et komisjon on vaidlustatud otsuses korduvalt maininud ühtesid ja samu sisemisi dokumente ning teinud suure hulga viiteid vaidlustatud otsuse muudele osadele, piisav tuvastamaks, et vaidlustatud otsus ei võimaldanud hagejatel mõista võetud meetme põhjendusi ja takistab Üldkohtul kontrolli teostamist.
Mis puudutab selge õigusliku kriteeriumi puudumisega seotud argumenti, siis on hagejad märkinud, et see vastab hagi teistele väidetele. Seetõttu käsitletakse seda vastavate väidete juures.
Viimaks ei saa tulemuslikud olla ka hagejate argumendid, mis seonduvad EIK 27. oktoobri 1993. aasta kohtuotsusega Dombo Beheer B. V.
vs
. Madalmaad (CE:ECHR:1993:1027JUD001444888), 15. juuli 2003. aasta kohtuotsusega Ernst jt
vs
. Belgia (CE:ECHR:2003:0715JUD003340096) ning 18. aprilli 2006. aasta kohtuotsusega Vezon
vs
. Prantsusmaa (CE:ECHR:2006:0418JUD006601801). Nende kohtuasjade faktilised ja õiguslikud asjaolud olid käesoleva asja omadest väga erinevad. Kohtuasjas, milles tehti EIK 27. oktoobri 1993. aasta kohtuotsus Dombo Beheer B. V.
vs
. Madalmaad (CE:ECHR:1993:1027JUD001444888), kus EIK tuvastas EIÕK artikli 6 rikkumise, oli küsimus kahe eraõigusliku isiku vahelises vaidluses, kus üks neist isikutest oli oluliselt ebasoodsamas olukorras kui teine, kellel ainsana oli õigus teatud asjaolu tõendamiseks kutsuda tunnistaja. Kohtuasjas, milles tehti 15. juuli 2003. aasta kohtuotsus Ernst jt
vs
. Belgia (CE:ECHR:2003:0715JUD003340096) ja kus EIK leidis, et tegemist ei olnud EIÕK artikli 6 rikkumisega, oli küsimus selles, kas riik võis anda hagejale kohtusse pöördumise õiguse, mis piirdus üksnes vastuvõetavuse küsimuse lahendamisega, põhjusel et hageja hagi oli esitatud ühe kohtuniku vastu, kellel oli kohtualluvuse valimise õigus. Viimaks, kohtuasjas, milles tehti EIK 18. aprilli 2006. aasta kohtuotsus Vezon
vs
. Prantsusmaa (CE:ECHR:2006:0418JUD006601801), oli küsimus selles, kas õigust õiglasele menetlusele rikub seadusandja tegevus, millega reguleeritakse siseriiklikus kohtus poolelioleva vaidluse sisuks olev küsimus lõplikult ja tagasiulatuvalt ilma, et selleks oleks piisav üldisest huvist tulenev põhjus.
Eeltoodust tuleneb, et see väide on igal juhul põhjendamatu, isegi kui sellega saaks tulemuslikult vaidlustatud otsuse õiguspärasust kritiseerida.
4.

Faktide moonutamine
a)

Poolte argumendid
[…]
b)

Üldkohtu hinnang
Komisjon vaidlustab selle väite vastuvõetavuse käesolevas asjas kohaldamisele kuuluva 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 44 lõike 1 punkti c alusel, mille kohaselt tuleb hagiavalduses märkida vaidluse sisu ning lühike ülevaade avalduse aluseks olevatest asjaoludest. Need peavad olema piisavalt selged ja täpsed, et kostja saaks kaitset ette valmistada ja Üldkohus lahendada hagi vajaduse korral ilma täiendava teabeta. Õiguskindluse ja korrakohase õigusemõistmise tagamiseks peavad hagi vastuvõetavuse eeldusena peamised faktilised ja õiguslikud asjaolud, millele hagi tugineb, vähemalt kokkuvõtlikult, kuid loogiliselt ja arusaadavalt nähtuma hagiavalduse enda tekstist (28. aprilli 1993. aasta kohtumäärus De Hoe vs. komisjon,
T‑85/92
,
EU:T:1993:39
, punkt
). Konkreetsemalt on Euroopa Kohus leidnud, et kuigi tuleb möönda, et ELTL artikli 263 teises lõigus kasutatud mõisted ja seal sätestatud loetelu ei ole hagi aluseks olevate väidete sõnastamisel siduvad, võib hagi aluseks olevate väidete esitamine pigem nende sisu kui õigusliku kvalifikatsiooni järgi olla piisav, tingimusel, et hagiavaldusest nähtub piisavalt selgelt, milline aluslepingus nimetatud väide esitatakse (15. detsembri 1961. aasta kohtuotsus Fives Lille Cail jt vs. Ülemamet,
19/60, 21/60, 2/61 ja 3/61
,
EU:C:1961:30
, lk 588).
Käesoleval juhul heidavad hagejad komisjonile sisuliselt ette teatud faktiliste asjaolude ebaobjektiivset esitamist ning rikkumise tuvastamisel asjasse puutumatutele faktilistele asjaoludele tuginemist. Kuigi hagejad kvalifitseerivad selle väite „otsuse esemeks olnud äritavade faktilise konteksti moonutamiseks“, ei ole nad täpsustanud, milline on see õigusnorm, mille komisjoni-poolne rikkumine on hagi aluseks, ning hagiavalduses antud selgitused ei ole piisavalt selged ja täpsed, et komisjonil oleks võimalik neile argumentidele vastata ja Üldkohtul kohtulikku kontrolli teostada. Hagejate esitatud argumendid võiksid seonduda väitega, mis puudutab faktiliste asjaolude ebaõiget tuvastamist, faktiliste asjaolude ebaõiget õiguslikku kvalifitseerimist, erapooletuse põhimõtte või hoolsuskohustuse rikkumist, võimu kuritarvitamist või ka maine kahjustamist, mis võiks õigustada kahju hüvitamise hagi esitamist.
Niisiis tuleb see väide sel põhjusel tunnistada vastuvõetamatuks.
Teise võimalusena leiab komisjon, et see väide oleks vastuvõetamatu ka seetõttu, et hagejate huve saab kahjustada ning kohtus vaidlustatav olla üksnes hagejate käitumise käsitamine ELTL artiklite 101 ja 102 rikkumisena vaidlustatud otsuse resolutsioonis.
Kohtupraktika kohaselt loob õiguslikke tagajärgi ja saab isiku huve kahjustada üksnes otsuse resolutsioon ning otsuse põhjendustes antud hinnangud iseenesest tühistamishagi esemeks olla ei saa. Liidu kohus saab nende hinnangute seaduslikkust kontrollida niivõrd, kuivõrd need kahjustava õigusakti põhjendustena osutavad vajalikku tuge selle akti resolutsioonile (28. jaanuari 2004. aasta kohtumäärus Madalmaad vs. komisjon,
C‑164/02
,
EU:C:2004:54
, punkt
, ja 17. septembri 1992. aasta kohtuotsus NBV ja NVB vs. komisjon,
T‑138/89
,
EU:T:1992:95
, punkt
), ja iseäranis kui need põhjendused võivad muuta kõnealuse õigusakti resolutsioonis otsustatu sisu (vt 12. oktoobri 2007. aasta kohtuotsus Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse vs. komisjon,
T‑474/04
,
EU:T:2007:306
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Siinkohal on oluline märkida, et akti resolutsioonis otsustatu sisu kindlakstegemisel tuleb arvesse võtta otsuse põhjendusi (15. mai 1997. aasta kohtuotsus TWD vs. komisjon,
C‑355/95 P
,
EU:C:1997:241
, punkt
, ja 20. novembri 2002. aasta kohtuotsus Lagardère ja Canal+ vs. komisjon,
T‑251/00
,
EU:T:2002:278
, punkt
).
Käesoleval juhul tuleb kindlaks teha, kas hagejate poolt kritiseeritud ja vaidlustatud otsuse punktis 4 kajastatud asjaolud pakuvad vajalikku tuge selle otsuse resolutsioonile ning kas need võivad muuta resolutsioonis otsustatu sisu.
Oluline on esile tuua, et komisjon on vaidlustatud otsuse punktides 85 ja 110, kus käsitletakse hagejate geneeriliste ravimite vastast strateegiat iseloomustavaid asjaolusid (iseäranis „paberpatentidega“„patentide halo“ tekitamist ja arginiini soolale järk-järgulist üleminekut), märkinud, et sellise tegevuse käsitlemata jätmine vaidlustatud otsuse punktis 5 (kompromissikokkulepete analüüsimine ELTL artikli 101 seisukohast) ja punktis 8 (tehnoloogia omandamise ja kompromissikokkulepete analüüsimine artikli 102 seisukohast) ei oma mingisugust tähtsust seoses küsimusega, kas need on konkurentsiõiguse seisukohast õiguspärased. Samamoodi on komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 2764 täpsustanud, et ühtki hagejate üldise strateegiaga seotud elementi „ei saa olemuselt käsitada liidu konkurentsiõiguse seisukohast problemaatilisena“. Teiseks on komisjon põhjendustes 2917 ja 2960 märkinud, et „turgu valitseva seisundi kuritarvitamisega seonduvalt on otsuse esemeks üldine ELTL artikli 102 rikkumine, mis seisneb üksteisele järgnevate patentidega seotud ning Azadi tehnoloogia omandamist käsitlevate kompromissikokkulepete koosmõjus“. Liiati on hagejad ise taotlenud, et Üldkohus tunnistaks menetlusse astujate ees konfidentsiaalseks mitu vaidlustatud otsuse osa, mis puudutavad hagejate geneeriliste ravimite vastast strateegiat, kuna hagejate tegevuse suhtes esitatud vastuväidetes ei ole komisjon neid asjaolusid ja neile antud tõlgendusi käsitlenud ning nende avalikuks tulek kahjustaks raskelt hagejaid ning rikuks süütuse presumptsiooni põhimõtet ja hagejate mainet. Kuna komisjon ei ole hagejate geneeriliste ravimite vastast strateegiat iseloomustavaid asjaolusid käsitanud rikkumise koosseisu kuuluvatena, ei ole neid niisiis vaidlustatud otsuse resolutsioonis nimetatud rikkumiste tuvastamisel ning nende eest karistuse määramisel arvesse võetud.
Hagejad väidavad siiski, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 2766, mis sisaldub vaidlustatud otsuse punktis 8, on komisjon märkinud, et ELTL artikli 102 kohaselt karistatavate tegevuste käsitlemisel „võetakse arvesse kõiki faktilisi asjaolusid, sealhulgas sellest strateegiast tulenevaid muid tegevusi, mille puhul ei ole käesolevas otsuses tuvastatud, et need oleksid väljatõrjuvat mõju suurendanud“. Lisaks on komisjon vaidlustatud otsuse punktis 2772 märkinud, et hagejate geneeriliste ravimite vastane strateegia, mida on kirjeldatud nimetatud otsuse punktis 4, ning iseäranis patentide halo loomine, on „olulisteks faktilisteks asjaoludeks, mis võimaldavad näiteks konkurentide turule pääsemist takistavate Servier’ tegevuste uurimisega seonduvalt selgitada, miks oli (potentsiaalne) konkurents perindopriili geneeriliste versioonidega varustamisel iseäranis väike“.
Komisjon leiab kostja vastuses, et pidi vaidlustatud otsuses välja tooma need hagejate geneeriliste ravimite vastase strateegiaga hõlmatud tegevused, mis ei olnud käsitatavad ELTL artiklite 101 ja 102 rikkumisena, selleks, et rikkumisi oleks võimalik hinnata nende õiguslikus, majanduslikus ja faktilises kontekstis. Kohtuistungil rõhutas komisjon vaidlustatud otsuse punkti 4 olulisust mõistmaks Servier’ üldist strateegiat geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute suhtes ning tema tegevuste ulatust turul, tuues eraldi välja nende tegevuste faktilise konteksti, mida on selgitatud iseäranis nimetatud punktis 4, ning selle, kas tegemist on rikkumistega või mitte. See on vaidlustatud otsuse põhjenduses 2766 selgelt eraldi välja toodud.
On tõsi, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb selleks, et hinnata, kas ettevõtjate vaheline kokkulepe on konkurentsi piisavalt kahjustav, et seda saaks käsitada ELTL artikli 101 lõike 1 kohase eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguna, iseäranis tähelepanu pöörata selle kokkuleppe majanduslikule ja õiguslikule kontekstile (vt 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:484
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Konkreetse kokkuleppe hindamiseks on oluline seda vaadelda selles majanduslikus ja õiguslikus kontekstis, milles pooled selle sõlmisid, ilma et seda saaks käsitada sekkumisena neisse tegevustesse ja õiguslikesse olukordadesse, mis komisjoni menetluse esemeks ei ole (13. juulil 1966. aasta kohtuotsus Consten ja Grundig vs. komisjon,
56/64 ja 58/64
,
EU:C:1966:41
, lk 497). Selle majandusliku ja õigusliku konteksti hindamisel tuleb arvesse võtta asjasse puutuvate kaupade või teenuste laadi ning asjaomase turu või asjaomaste turgude tegelikku toimimist ja struktuuri (vt 11. septembri 2014. aasta kohtuotsus CB vs. komisjon,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 19. märtsi 2015. aasta kohtuotsus Dole Food ja Dole Fresh Fruit Europe vs. komisjon,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Samamoodi peab komisjon turgu valitsevas seisundis oleva ettevõtja tegevuse hindamiseks ning selle seisundi võimaliku kuritarvitamise tuvastamiseks arvesse võtma kõiki seda tegevust ümbritsevaid asjasse puutuvaid faktilisi asjaolusid (vt selle kohta 15. märtsi 2007. aasta kohtuotsus British Airways vs. komisjon,
C‑95/04 P
,
EU:C:2007:166
, punkt
, ja 27. märtsi 2012. aasta kohtuotsus Post Danmark,
C‑209/10
,
EU:C:2012:172
, punkt
). Sellega seoses tuleb veel märkida, et kui komisjon hindab turgu valitseva ettevõtja tegevust, kusjuures see analüüs on sellise turgu valitseva seisundi kuritarvitamise järeldamiseks möödapääsmatu, peab ta tingimata hindama selle ettevõtja äristrateegiat. Selles kontekstis on normaalne, et komisjon viitab subjektiivsetele teguritele, näiteks selle äristrateegia aluseks olevatele põhjustele (19. aprilli 2012. aasta kohtuotsus Tomra Systems jt vs. komisjon,
C‑549/10 P
,
EU:C:2012:221
, punkt
).
Eespool punktidest 193 ja 194 tuleneb, et kuigi selleks, et hinnata ettevõtja tegevuse kokkusobivust ELTL artiklitega 101 ja 102, peab komisjon arvestama selle tegevuse konteksti, ei saa see arvestamine viia selleni, et järeldus, et tegemist on või et tegemist ei ole rikkumisega, tehakse selle pinnalt, et mingisugused muud tegevused, mis ise siiski rikkumisena ei kvalifitseeru, on konkurentsiõigusega vastuolus või pole sellega hästi kooskõlas.
Käesoleval juhul nähtub vaidlustatud otsusest (vt eespool punkt 190), et hagejate geneeriliste ravimite vastast strateegiat iseloomustavaid asjaolusid, mida on mainitud vaidlustatud otsuse punktis 4, ja mis näitavad Servier’ käitumist negatiivselt, ei ole komisjon rikkumisena kvalifitseerinud ega võtnud neid arvesse nende tegevuste, mille eest ta trahvi määras, rikkumisena kvalifitseerimisel. Kui komisjon oleks neid tegelikult karistuse kaasa toonud tegevuste rikkumisena kvalifitseerimisel arvesse võtnud, oleks talle saanud ette heita, et ta on rikkumised tuvastanud osaliselt selliste kahtluste ja väidete alusel, mis on tekkinud seoses muude tegevustega kui üksnes need, mille eest ta karistuse määrata otsustas. Selline lähenemine võiks viia selleni, et ettevõtja halba mainet, mis põhineb lihtsalt väidetel või selgelt tuvastamata faktidel, käsitletakse ühe karakteristikuna, mille järgi hinnatakse talle ette heidetavat konkurentsi kahjustavat tegevust. Erapooletuse ja objektiivsuse nõuded, millest komisjon rikkumiste kvalifitseerimisel ja nende eest karistuse määramisel juhinduma peab, samuti õigus süütuse presumptsioonile, välistavad aga põhimõtteliselt sedalaadi eeldused. See, kuivõrd mitmetähenduslikult käsitles komisjon seda, milline tähendus on neil Servier’ suhtumisega seotud kriitilistel asjaoludel, mida on kajastatud vaidlustatud otsuse punktis 4 ning mille kohta komisjon väidab samal ajal, et need on tema käsitluse seisukohast olulised ning et need ei ole kohtus vaidlustatavad, võib vaidlustatud otsuse nende põhjenduste osas kahtlusi tekitada.
Viimaks on oluline täpsustada, et isegi kui hagejate üldise geneeriliste ravimite vastase strateegia erinevad aspektid kuuluvad tuvastatud rikkumisi ümbritsevat konteksti moodustavate asjaolude hulka, ei näi need hinnangud olevat sellised, mis võinuks muuta vaidlustatud otsuse resolutsiooni. Tuleb meelde tuletada, et konteksti arvesse võtmine konkurentsivastase eesmärgi tuvastamisel ei saa mitte kuidagi korvata konkurentsivastase eesmärgi tegelikku tuvastamata jätmist (kohtujurist Wahli ettepanek kohtuasjas CB vs. komisjon,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:1958
, punkt
). Samuti, mis puudutab ELTL artiklit 102, siis kuigi komisjon peab selleks, et teha kindlaks võimalik turgu valitseva seisundi kuritarvitamine, kaaluma kõiki kõnealuse tegevusega seotud faktilisi asjaolusid, siis võimalik konkurentsivastane kavatsus on vaid üks faktilistest asjaoludest, mida võidakse turgu valitseva seisundi kuritarvitamise tuvastamiseks arvesse võtta (vt selle kohta 19. aprilli 2012. aasta kohtuotsus Tomra Systems jt vs. komisjon,
C‑549/10 P
,
EU:C:2012:221
, punktid
–
).
Seetõttu tuleb see väide igal juhul tulemusetuna tagasi lükata, kuna see on suunatud vaidlustatud otsuse selliste põhjenduste vastu, mis ei puuduta hagejate käitumist ja tegevusi, mida vaidlustatud otsuses käsitati konkurentsiõiguse rikkumisena ja mille eest määrati karistus. Tuleb siiski märkida, et mitmed faktilised asjaolud, mida hagejad selle väite raames kritiseerivad (eriti alternatiivse tehnoloogia omandamine ning patentivaidluste lahendamise kokkulepped), seonduvad vahetult nende tegevustega, mille komisjon kvalifitseeris rikkumistena, ning neid on käsitletud ka teistes väidetes, nagu ka komisjon kostja vastuses märgib. Ajaolusid, mis seetõttu asjakohased olla võivad, käsitletakse vastavate väidete juures.
5.

Õiguse väär kohaldamine eesmärgil põhineva konkurentsipiirangu mõiste määratlemisel
[…]
Selle väitega leiavad hagejad ja menetlusse astuja, et kvalifitseerides patendivaidluste lahendamise kokkulepped eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguna, on komisjon vääralt kohaldanud õigust ja vääralt tõlgendanud patentidest tulenevate intellektuaalomandiõiguste ulatust. Seetõttu tuleb Üldkohtul kindlaks määrata, kas ja millistel tingimustel võivad sellised kompromissikokkulepped endast kujutada eesmärgil põhinevat konkurentsipiirangut, hinnates samas, kas komisjon on oma analüüsis patentide ulatust vääralt tõlgendanud.
Sellega seoses tuleb välja tuua, et komisjon analüüsis vaidlustatud otsuses seda, kuidas tuleks patendivaidluste lahendamise kokkuleppeid tema hinnangul ELTL artikli 101 lõike 1 seisukohast hinnata ning eriti võimalust kvalifitseerida sellised kokkulepped eesmärgil põhinevaks piiranguks (vaidlustatud otsuse põhjendused 1102–1155).
Tunnistades üldiselt ettevõtjate õigust lahendada vaidlus kompromissiga, sealhulgas juhul kui see puudutab patente (vaidlustatud otsuse põhjendus 1118), leidis komisjon sisuliselt, et patendivaidluste lahendamise kokkulepped peavad olema kooskõlas liidu konkurentsiõigusega ning konkreetselt ELTL artikli 101 lõike 1 sätetega (vt eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendused 1119, 1122 ja 1123).
Komisjon võttis arvesse ka farmaatsiasektori erilist konteksti, milles originaalravimeid tootvate äriühingute ja geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute vaheline konkurents toimub. Komisjon tõi selle sektori puhul esile iseäranis patentide vaidlustamise olulisuse (vaidlustatud otsuse põhjendused 1125–1132).
Neid asjaolusid silmas pidades leidis komisjon, et põhimõtteliselt võib poolte jaoks olla põhjendatud sõlmida kompromissikokkulepe, millega vaidlus lõpetatakse ning isegi lisada sellisesse kokkuleppesse turustamis- ja vaidlustamiskeelud (vaidlustatud otsuse põhjendused 1133–1136).
Komisjon leidis siiski, et lähtudes konkreetse juhtumi erilistest asjaoludest võib ELTL artikliga 101 vastuolus olevaks eesmärgil põhinevaks konkurentsipiiranguks olla selline patentivaidluse lahendamisekokkulepe, millega geneerilisi ravimeid tootev äriühing nõustub, vastutasuna märkimisväärse rahasumma maksmises või muus teda ajendavas märkimisväärses vastusoorituses seisneva väärtuse ülekandmise eest, piirama oma võimekust ja motivatsiooni konkurentidega võistelda (vaidlustatud otsuse põhjendus 1134). Sel juhul nimelt ei ole geneerilisi ravimeid tootva äriühingu loobumine turule tulemisega seotud sõltumatutest pingutustest tingitud mitte poolte hinnangust patendi põhjendatusele, vaid originaalravimeid tootva äriühingu poolt geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule väärtuse ülekandmisest (vaidlustatud otsuse põhjendus 1137) ehk turult välja tõrjumise eest makstud tasust, mis on käsitatav konkurentsi äraostmisena (vaidlustatud otsuse põhjendus 1140).
Seetõttu teatas komisjon, et hindamaks, kas kõnealused kompromissikokkulepped on või ei ole käsitatavad eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguna, analüüsib ta ükshaaval iga sellise kokkuleppega seotud faktilisi asjaolusid. Selleks täpsustas ta, et keskendub kõige enam sellele, et teha kindlaks esiteks, kas „geneerilisi ravimeid tootev äriühing ja originaalravimeid tootev äriühing olid vähemalt potentsiaalsed konkurendid“, teiseks, kas „geneerilisi ravimeid tootev äriühing võttis kokkuleppega kohustuse piirata lepingu kehtivuse ajaks oma sõltumatuid pingutusi geneerilise tootega [liidu] ühele või mitmete turule tulemiseks“ ning kolmandaks, kas „kokkulepe oli seotud originaalravimeid tootva äriühingu poolt sellise väärtuse ülekandmisega, mis on käsitatav märkimisväärse stiimulina selleks, et vähendada tunduvalt geneerilisi ravimeid tootva äriühingu motivatsiooni jätkata oma sõltumatuid pingutusi geneerilise tootega [liidu] ühele või mitmele turule tulemiseks“ (vaidlustatud otsuse põhjendus 1154).
Seejärel hindas komisjon kõiki kõnealuseid kompromissikokkuleppeid eespool punktis 217 loetletud kolme kriteeriumi alusel ning võttis iga kokkuleppe osas seisukoha, et need kolm kriteeriumi on täidetud ning et seetõttu tuleb need kokkulepped kvalifitseerida muu hulgas eesmärgil põhinevateks konkurentsipiiranguteks.
a)

Patendivaidluste lahendamise kokkulepped kui eesmärgil põhinev piirang
1)

Eesmärgil põhinevad konkurentsipiirangud
ELTL artikli 101 lõikes 1 on sätestatud, et siseturuga on kokkusobimatud ja keelatud kõik sellised ettevõtjatevahelised kokkulepped, ettevõtjate ühenduste otsused ja kooskõlastatud tegevus, mis võivad mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust ning mille „eesmärgiks või tagajärjeks” on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi siseturu piires. Vastavalt kohtupraktikale, mis on kujunenud alates 30. juuni 1966. aasta kohtuotsusest LTM (
56/65
,
EU:C:1966:38
, lk 359), on nende tingimuste alternatiivse olemuse tõttu – mida märgib sidesõna „või” – vaja esiteks uurida kokkuleppe eesmärki, arvestades selle täitmise majanduslikku konteksti. Kui kooskõlastatud tegevuse sisu analüüs ei viita siiski konkurentsi kahjustamisele piisavas ulatuses, tuleb seejärel uurida kooskõlastatud tegevuse tagajärgi ning selle keelatuks tunnistamiseks peavad esinema kõik asjaolud, mis tõendavad, et konkurentsi tegelikult märgatavalt takistati, piirati või kahjustati (vt 19. märtsi 2015. aasta kohtuotsus Dole Food ja Dole Fresh Fruit Europe vs. komisjon,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:484
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Seevastu kui kokkuleppe konkurentsivastane eesmärk on tuvastatud, ei ole vaja analüüsida selle mõju konkurentsile (vt 20. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus Toshiba Corporation vs. komisjon,
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Nii märkis komisjon vaidlustatud otsuses õigesti, et esiteks on konkurentsivastane eesmärk ja tagajärg alternatiivsed, mitte kumulatiivsed tingimused, mille alusel hinnatakse, kas kokkulepe kuulub ELTL artikli 101 lõikes 1 sätestatud keelu kohaldamisalasse (põhjendus 1109), ning teiseks, et mingisuguse tegevuse konkreetsete konkurentsivastaste tagajärgede ära näitamine ei ole vajalik, kui on tuvastatud selle tegevuse konkurentsivastane eesmärk (põhjendus 1112).
Eesmärgil põhineva konkurentsipiirangu mõistet saab kohaldada vaid teatud tüüpi ettevõtjatevaheliste kooskõlastamiste suhtes, mis on konkurentsi piisavalt kahjustav selleks, et saaks järeldada, et nende tagajärgede kontrollimine ei ole vajalik (vt selle kohta 30. juuni 1966. aasta kohtuotsus LTM,
56/65
,
EU:C:1966:38
, lk 359; 11. septembri 2014. aasta kohtuotsus CB vs. komisjon,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, punktid
,
ja
ning seal viidatud kohtupraktika; 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:484
, punkt
, ja 26. novembri 2015. aasta kohtuotsus Maxima Latvija,
C‑345/14
,
EU:C:2015:784
, punkt
).
Euroopa Kohtu praktika kohaselt tuleb selle hindamiseks, kas ettevõtjatevaheline kokkulepe on konkurentsi piisavalt kahjustav, et seda saaks käsitada eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguna ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses, tähelepanu pöörata kokkuleppe tingimuste sisule, eesmärkidele, mida soovitakse saavutada, ning selle kokkuleppe majanduslikule ja õiguslikule kontekstile (vt 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:484
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Majandusliku ja õigusliku konteksti hindamisel tuleb samuti arvesse võtta asjasse puutuvate kaupade või teenuste laadi ning asjaomase turu või asjaomaste turgude tegelikke toimimistingimusi ja struktuuri (vt 19. märtsi 2015. aasta kohtuotsus Dole Food ja Dole Fresh Fruit Europe vs. komisjon,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Siiski on oluline meelde tuletada, et asjaomase turu tegelike toimimistingimuste ja struktuuri hindamine ei või viia selleni, et Üldkohus asub hindama asjasse puutuva koostöö tagajärgi (vt selle kohta 11. septembri 2014. aasta kohtuotsus CB vs. komisjon,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, punktid
–
), kuna vastasel korral kaob ELTL artikli 101 lõike 1 sätetes ette nähtud eristuse kasulik mõju.
Lisaks, kuigi selle kindlakstegemisel, kas ettevõtjatevaheline kokkulepe on käsitatav piiranguna, ei ole poolte tahe oluline asjaolu, ei keela mitte miski konkurentsiasutustel või liikmesriigi ja liidu kohtutel seda arvesse võtta (vt 19. märtsi 2015. aasta kohtuotsus Dole Food ja Dole Fresh Fruit Europe vs. komisjon,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Üksnes see, et kokkuleppel on ka õiguspäraseid eesmärke, ei ole piisav selleks, et seda eesmärgil põhinevaks konkurentsipiiranguks mitte kvalifitseerida (20. novembri 2008. aasta kohtuotsus Beef Industry Development Society ja Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
, punkt
; vt selle kohta ka 8. novembri 1983. aasta kohtuotsus IAZ International Belgium jt vs. komisjon,
96/82–102/82, 104/82, 105/82, 108/82 ja 110/82
,
EU:C:1983:310
, punkt
, ning 6. aprilli 2006. aasta kohtuotsus General Motors vs. komisjon,
C‑551/03 P
,
EU:C:2006:229
, punkt
).
Hagejad heidavad komisjonile ette, et viimane on õigust vääralt kohaldades leidnud, et üksnes asjaolu, et kokkuleppel võib olla negatiivne mõju konkurentsile, on piisav selle kvalifitseerimiseks eesmärgil põhinevaks konkurentsipiiranguks. Tõepoolest, vaidlustatud otsuse põhjenduses 1111 märgib komisjon, tsiteerides Euroopa Kohtu praktikat (4. juuni 2009. aasta kohtuotsus T‑Mobile Netherlands jt,
C‑8/08
,
EU:C:2009:343
, punkt
, ja 14. märtsi 2013. aasta kohtuotsus Allianz Hungária Biztosító jt,
C‑32/11
,
EU:C:2013:160
, punktid
–
), et „konkurentsivastase eesmärgi olemasoluks [piisab] sellest, et kooskõlastatud tegevus võib avaldada konkurentsile negatiivset mõju“ ning et „teisisõnu peab see kokkulepe konkreetsel juhul olema selline, et selle õiguslikku ja majanduslikku konteksti arvesse võttes võib see ka takistada, piirata või kahjustada konkurentsi siseturul“.
Siinkohal tuleb kõigepealt märkida, et komisjon on vaidlustatud otsuses õigesti meelde tuletanud eesmärgil põhineva konkurentsipiirangu mõistet käsitlevat kohtupraktikat, mis on ära nimetatud eespool punktides 219–222. Vaidlustatud otsuse põhjendustest 1109 ja 1110, 1112–1117 ja 1211 nähtuvalt tuletas komisjon seda kohtupraktikat meelde, ilma et ta oleks õigust vääralt kohaldanud, ning analüüsis sellest kohtupraktikast juhindudes iga kokkulepet (vt eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendused 1369–1375, 1475–1481, 1622–1627, 1763, 1804–1810 ja 1994–2000). See, et komisjon ei kasutanud vaidlustatud otsuses mõistet „piisavalt kahjustav“, on tähtsusetu, kuna sellest otsusest nähtub, et komisjon on eesmärgil põhineva konkurentsipiirangu mõiste õigesti sisustanud. Nimelt on komisjon selle otsuse põhjendustes 1110 ja 1113 märkinud, et tegu oli piirangutega, mida „võib juba nende olemuse poolest pidada tavapärase konkurentsi nõuetekohast toimimist kahjustavaks“, et „hindamaks, kas kokkulepe on käsitatav eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguna, tuleb tähelepanu pöörata muu hulgas selle kokkuleppe tingimuste sisule, sellega taotletavatele eesmärkidele ja selle majanduslikule ja õiguslikule kontekstile“ ning et „hindamisel tuleb arvesse võtta asjasse puutuvate kaupade või teenuste laadi ning asjaomase turu või asjaomaste turgude tegelikku toimimist ja struktuuri“. Samuti on komisjon õigesti meelde tuletanud, et „kuigi selle kindlakstegemisel, kas ettevõtjatevaheline kokkulepe kujutab endast piirangut, ei ole poolte tahe oluline asjaolu, ei keela mitte miski komisjonil või liidu kohtutel seda arvesse võtta“ (vaidlustatud otsuse põhjendus 1113).
Veel on oluline rõhutada, et 4. juuni 2009. aasta kohtuotsuse T‑Mobile Netherlands jt (
C‑8/08
,
EU:C:2009:343
) punktis 31, milles sedastatut on korratud 14. märtsi 2013. aasta kohtuotsuse Allianz Hungária Biztosító jt (
C‑32/11
,
EU:C:2013:160
) punktis 38, ei soovinud Euroopa Kohus kinnitada, et konkurentsi vähesel määral kahjustav kokkulepe, mis võib konkurentsi negatiivselt mõjutada, võib olla käsitatav eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguna, vaid üksnes seda, et esiteks ei ole eesmärgil põhineva konkurentsipiirangu seisukohast asjasse puutuv konkreetse kokkuleppe tagajärgede tuvastamine ning teiseks, et üksnes see, et kokkulepet ei täidetud, ei saa välistada selle kvalifitseerimist eesmärgil põhinevaks konkurentsipiiranguks. Lugedes 4. juuni 2009. aasta kohtuotsuse T‑Mobile Netherlands jt (
C‑8/08
,
EU:C:2009:343
) punkti 31 eeskätt koos selle punktidega 29 ja 30 ning selles kohtuasjas tehtud kohtujurist Kokott’i ettepaneku punktiga 46, millele kohtuotsuses sõnaselgelt viidatakse, ja nimetatud ettepaneku punktiga 47, asetub see taas konteksti, kus eristatakse tagajärjel ja eesmärgil põhinevaid konkurentsipiiranguid.
Seetõttu tuleb tagasi lükata hageja argumendid, mille kohaselt on komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 1111 õigust vääralt kohaldanud.
Tuginedes 11. septembri 2014. aasta kohtuotsusele CB vs. komisjon (
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
), leiavad hagejad ja menetlusse astuja lisaks, et eesmärgil põhineva rikkumise mõistet tuleks tõlgendada kitsalt, erinevalt sellest, kuidas komisjon seda vaidlustatud otsuses teinud on.
Siinkohal tuleb kõigepealt meelde tuletada, et 11. septembri 2014. aasta kohtuotsuses CB vs. komisjon (
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, punkt
) leidis Euroopa Kohus, et eesmärgil põhineva konkurentsipiirangu mõistet saab kohaldada vaid teatud tüüpi ettevõtjatevaheliste kooskõlastamiste suhtes, mis on konkurentsi piisavalt kahjustav selleks, et saaks järeldada, et nende tagajärgede kontrollimine ei ole vajalik, ent mitte nende kokkulepete suhtes, mille osas ei ole kuidagi tuvastatud, et need on oma laadilt tavapäraste konkurentsitingimuste toimimisele kahjulikud. Seetõttu pidas Euroopa Kohus õiguse vääraks kohaldamiseks Üldkohtu seisukohta, et eesmärgil põhineva rikkumise mõistet ei tule tõlgendada kitsalt. Euroopa Kohus ei seadnud siiski kahtluse alla kohtupraktikat, mille kohaselt ei moodusta ELTL artikli 101 lõike 1 punktides a–e ette nähtud kokkulepete liigid keelatud salajaste kokkulepete ammendavat loetelu (20. novembri 2008. aasta kohtuotsus Beef Industry Development Society ja Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
, punkt
; vt selle kohta ka11. septembri 2014. aasta kohtuotsus CB vs. komisjon,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, punkt
), mis järeldub sõna „iseäranis“ kasutamisest ELTL artikli 101 lõikes 1 (kohtujurist Trstenjaki ettepanek kohtusjas Beef Industry Development Society ja Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:467
, punkt
).
Järgnevalt tuleb märkida, et käesoleval juhul valis komisjon 11. septembri 2014. aasta kohtuotsusega CB vs. komisjon (
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
) kooskõlas oleva lähenemise, analüüsides vaidlusaluseid kokkuleppeid lähtudes eespool punktides 219–222 viidatud kriteeriumidest (vt eespool punkt 224), mis on juba iseenesest kitsad, kuna need eeldavad piisavalt kahjustava laadi tuvastamist. Vastupidi sellele, mida väidavad hagejad ja menetlusse astuja, ei eeldanud komisjoni analüüs
a priori
lähtumist veel kitsamast tõlgendusest, kui see, mis tuleneb eesmärgil põhineva konkurentsipiirangu mõiste kriteeriumidest, vaid see eeldas piisavalt kahjustava konkurentsipiirangu või selle puudumisel vaidlusaluste kokkulepete konkreetsete konkurentsivastaste tagajärgede tuvastamist.
Veel leiavad hagejad, et pretsedendi puudumine välistab kvalifitseerimise eesmärgil põhinevaks piiranguks ning väidavad, et selle juhtumiga tegelenud üksuse endine juht tunnistas avalikult, et see juhtum on uudne, nagu möönis vaidlustatud otsuses ka komisjon ise. Tuleb siiski meelde tuletada, et ELTL artikli 101 lõike 1 punktides a–e nimetatud tegevused ei moodusta keelatud salajaste kokkulepete ammendavat loetelu (20. novembri 2008. aasta kohtuotsus Beef Industry Development Society ja Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
, punkt
) ning et kuigi varasema kogemuse pinnalt saab vastuvaidlematult asuda seisukohale, et teatud koostöö liigid on oma olemuselt konkurentsi kahjustavad (11. septembri 2014. aasta kohtuotsus CB vs. komisjon,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, punkt
), ei takista asjaolu, et komisjon ei ole varem leidnud, et teatud liiki kokkulepe oli oma eesmärgi tõttu konkurentsi piirav, tal iseenesest seda tulevikus teha, lähtudes vaidlusaluste meetmete individuaalsest ja üksikasjalikust analüüsist (vt 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Lundbeck vs. komisjon,
T‑472/13
, edasi kaevatud,
EU:T:2016:449
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Vastupidi hagejate seisukohale ei takista sellist kvalifitseerimist ka ainuüksi see, et eesmärgil põhineva konkurentsipiirangu tuvastamiseks on vajalik juhtumipõhine lähenemine. Kohtupraktika kohaselt ei ole selleks, et kokkulepet oleks võimalik lugeda eesmärgil põhinevaks konkurentsipiiranguks ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses, nõutav, et kokkulepe peab esmapilgul või igasuguse kahtluseta olema konkurentsi piisavalt kahjustav, ilma et komisjon või liidu kohus oleksid selle sisu, eesmärki ning majanduslikku ja õiguslikku konteksti individuaalselt ja konkreetselt analüüsinud (vt selle kohta 14. märtsi 2013. aasta kohtuotsus Allianz Hungária Biztosító jt,
C‑32/11
,
EU:C:2013:160
, punkt
, ja 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Lundbeck vs. komisjon,
T‑472/13
, edasi kaevatud,
EU:T:2016:449
, punkt
).
Hagejad ja menetlusse astuja heidavad vaidlustatud otsusele ette ka põhjenduste vastuolulisust, kuna põhjenduses 2764 on märgitud, et patendivaidluste lahendamise kokkulepped ei ole iseenesest ELTL artikli 102 seisukohast konkurentsi kahjustavad. Vaidlustatud otsuse põhjenduse 2764 vaidlusalusest lausest nähtub siiski selgelt, et komisjon on viidanud ainult neile vaidlustatud otsuses kirjeldatud tegevustele, mis kuulusid hagejate üldisesse geneeriliste ravimite vastasesse strateegiasse, ent mida vaidlustatud otsuses konkurentsiõiguse rikkumisteks ei kvalifitseeritud. Seega ei peeta selles lauses silmas hagejate poolt sõlmitud kompromissikokkuleppeid. Liiati nähtub vaidlustatud otsusest, eriti selle punktist 8.3, et komisjon leidis, et hagejate sõlmitud kompromissikokkulepped on käsitatavad ühtset ja järjepidevat turult tõrjumise strateegiat toetavate kuritarvitustena, mis kujutab endast ELTL artikli 102 sätete rikkumist. Niisiis ei ole vaidlustatud otsuse põhjendustes väidetud vastuolusid.
Olles eespool meelde tuletanud, millised on eesmärgil põhineva konkurentsipiirangu mõiste kohaldamise tingimused, ning vaadanud läbi selle mõiste tõlgendamise osas esitatud hagejate etteheited, tuleb märkida, et käesoleval juhul oli hagejate hinnangul vaidlusaluste kokkulepete eesmärk konkurentide vaheliste vaidluste lahendamine kompromissiga ning need kokkulepped sõlmiti patendiõiguse spetsiifilises kontekstis, kuna need vaidlused puudutasid hagejate patente. Kuna eesmärgil põhineva konkurentsipiirangu esinemise kindlakstegemine eeldab konkreetse kokkuleppe sisu, eesmärkide ning selle majandusliku ja õigusliku konteksti uurimist (vt eespool punkt 221), tuleb käesoleval juhul selleks, et teha kindlaks, kas komisjon on õigesti ja kohaste õiguslike kriteeriumide alusel kvalifitseerinud need kokkulepped eesmärgil põhinevateks konkurentsipiiranguteks, analüüsida kompromissikokkulepetes üldiselt ja iseäranis vaidlusalustes kokkulepetes sisalduvaid patentide vaidlustamiskeeldusid ja neid patente rikkuvate kaupade turustamiskeeldusid, võttes arvesse nende eesmärki lahendada kompromissiga patendivaidlused ning nendest patentidest tingitud erilist konteksti.
2)

Intellektuaalomandiõigused ja eriti patendid
Patendi andmise eriline eesmärk on tagada patendiomanikule tema loomingulise pingutuse hüvitamiseks ainuõigus leiutist kasutada, et kas vahetult või kolmandatele isikutele litsentse andes tööstustooteid valmistada ja esimesena turule tuua, ning õigus esitada vastuväiteid nende õiguste rikkumise peale (31. oktoobri 1974. aasta kohtuotsus Centrafarm ja de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
, punkt
). Kui ametiasutus annab patendi, siis eeldatakse tavaliselt, et see patent on kehtiv ning patendi omamine ettevõtja poolt õiguspärane. Ettevõtja poolt sellise ainuõiguse omamine tähendab tavaliselt, et konkurendid hoitakse eemal, kuna viimased peavad avalike normide alusel seda ainuõigust järgima (1. juuli 2010. aasta kohtuotsus AstraZeneca vs. komisjon,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, punkt
).
Liikmesriigi õiguse kohaselt antud patendist tulenevate õiguste teostamine ei ole iseenesest aluslepingus sätestatud konkurentsieeskirjade rikkumine (29. veebruari 1968. aasta kohtuotsus Parke, Davis and Co.,
24/67
,
EU:C:1968:11
, lk 109). Intellektuaalomandi valdkonna õigusnormid on lausa hädavajalikud moonutamata konkurentsi säilitamiseks siseturul (16. aprilli 2013. aasta kohtuotsus Hispaania ja Itaalia vs. nõukogu,
C‑274/11 ja C‑295/11
,
EU:C:2013:240
, punkt
). Hüvitades leiutaja loomingulise pingutuse, aitab patendiõigus esiteks edendada innovatsioonile ja investeeringutele soodsat keskkonda ning teiseks on selle eesmärk avalikustada teave leiutiste toimimise kohta ja võimaldada nõnda ilmavalgust näha teistel arendustulemustel. Tehnosiirde kokkuleppeid käsitlevate 2004. aasta suuniste lõikes 7, mille sätted on täpselt üle võetud tehnosiirde kokkuleppeid käsitlevate 2014. aasta suuniste lõikes 7, on märgitud järgmist:
„[See ei tähenda] intellektuaalomandi õiguste ja ühenduse konkurentsieeskirjade vahelist olemuslikku vastuolu. Mõlema õigusnormistiku põhieesmärk on sama – tarbijate heaolu ja ressursside tõhusa jaotamise edendamine. Innovatsioon kätkeb avatud ja konkurentsivõimelise turumajanduse olulist ja dünaamilist elementi. Intellektuaalomandi õigustega edendatakse dünaamilist konkurentsi, õhutades ettevõtjaid investeerima uute või uuendatud toodete ja protsesside arendamisse. Ka konkurents ise tekitab ettevõtjates vajaduse tegeleda innovatsiooniga. Seetõttu on innovatsiooni soodustamiseks ja selle konkurentsivõimelise kasutamise tagamiseks olulised nii intellektuaalomandi õigused kui ka konkurents.“
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on omandiõigus, mille raamesse kuuluvad ka intellektuaalomandi õigused, liidu õiguse üldpõhimõte (29. jaanuari 2008. aasta kohtuotsus Promusicae,
C‑275/06
,
EU:C:2008:54
, punkt
; vt selle kohta ka 12. juuli 2005. aasta kohtuotsus Alliance for Natural Health jt
C‑154/04 ja C‑155/04
,
EU:C:2005:449
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Intellektuaalomandi õigus ja eriti patendiõigus ei ole siiski absoluutne eelisõigus, vaid sellega tuleb arvestada kooskõlas tema ülesandega ühiskonnas ja leida tasakaal teiste põhiõigustega, ja sellele võib seada piiranguid, mis vastavad liidu poolt taotletava üldise huvi eesmärkidele ega kujuta neid eesmärke arvestades ülemäärast ja talumatut sekkumist, mis kahjustaks sel viisil tagatud õiguse olemust (12. juuli 2005. aasta kohtuotsus Alliance for Natural Health jt,
C‑154/04 ja C‑155/04
,
EU:C:2005:449
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Näiteks kohtupraktikas, mis puudutab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. mai 2009. aasta määruse (EÜ) nr 469/2009 ravimite täiendava kaitse tunnistuse kohta (
ELT 2009, L 152, lk 1
) tõlgendamisega seotud vaidlusi, on Euroopa Kohus asunud seisukohale, et tuleb leida tasakaal patendiomanikuks oleva farmaatsiatööstuse ja rahvatervise huvide vahel (vt selle kohta 12. märtsi 2015. aasta kohtuotsus Actavis Group PTC ja Actavis UK,
C‑577/13
,
EU:C:2015:165
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Tuleb ka meelde tuletada, et ELL artikli 3 lõikes 3 on täpsustatud, et liit rajab siseturu, mis vastavalt Lissaboni lepingule (
ELT 2010, C 83, lk 309
) lisatud 27. protokollile siseturu ja konkurentsi kohta, millel on ELL artikli 51 kohaselt aluslepingutega samasugune õigusjõud, hõlmab süsteemi, mis tagab, et konkurentsi siseturul ei kahjustata. ELTL artiklid 101 ja 102 kuuluvad aga konkurentsieeskirjade hulka, mis, nagu ELTL artikli 3 lõike 1 punktis b sätestatu, on selle siseturu toimimiseks vajalikud. Nimelt on nende eeskirjade eesmärk vältida konkurentsimoonutusi, mis võivad kahjustada üldisi huve ning üksikute ettevõtjate ja tarbijate huve, aidates nii kaasa heaolule liidus (17. veebruari 2011. aasta kohtuotsus TeliaSonera Sverige,
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
, punktid
–
).
Kuigi aluslepingutes pole kunagi olnud sõnaselgelt nimetatud tasakaalu intellektuaalomandi õiguste ja konkurentsiõiguse vahel, oli EÜ asutamislepingu artiklis 36, mille sätted on üle võetud ELTL artiklisse 36, siiski nimetatud tasakaalu intellektuaalomandi õiguste ja kaupade vaba liikumise põhimõtte vahel, kuivõrd seal oli märgitud, et liikmesriikide vahelisi koguselisi piiranguid puudutavad aluslepingu sätted ei välista ekspordi, impordi või transiitkaupade suhtes kehtestatud piiranguid, kui need on õigustatud muu hulgas tööstus- ja kaubandusomandi kaitsmiseks, ent sellised piirangud ei või endast siiski kujutada suvalise diskrimineerimise vahendit või liikmesriikidevahelise kaubanduse varjatud piiramist. Euroopa Kohus leiab, et EÜ asutamislepingu artiklis 36 eristati niisiis liikmesriikide kunsti- ja intellektuaalomandi õigusest tuleneva õiguse olemasolu, mida aluslepingu sätted mõjutada ei saa, ning selle õiguse teostamist, mis võib endast kujutada liikmesriikidevahelise kaubanduse varjatud piiramist (vt selle kohta 6. oktoobri 1982. aasta kohtuotsus Coditel jt,
262/81
,
EU:C:1982:334
, punkt
).
Vajadust selle tasakaalu järele on liidu seadusandjal olnud liiati võimalus meelde tuletada. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivis 2004/48/EÜ intellektuaalomandi õiguste jõustamise kohta (
ELT 2004, L 157, lk 45
; ELT eriväljaanne 17/02, lk 32), mille eesmärk on ühtlustada liikmesriikide seadustikke, et tagada siseturul kõrge, võrdväärne ning ühetaoline kaitsetase (põhjendus 10) ning millega „püütakse […] tagada nimetatud harta artikli 17 lõikes 2 sätestatud intellektuaalomandi õiguste täielik austamine“ (põhjendus 32), on täpsustatud, et see „ei mõjuta konkurentsieeskirjade rakendamist, eriti [ELTL artikleid 101 ja 102]“ ning et „käesolevas direktiivis sätestatud meetmeid ei tohi kasutada konkurentsi piiramiseks ebasobival viisil, mis on vastuolus asutamislepinguga“ (põhjendus 12).
Euroopa Kohus on erinevate intellektuaalomandi õigustega seonduvalt välja arendanud kohtupraktika, kus on püütud leida tasakaal nende õiguste teostamise ja konkurentsiõiguse vahel ilma nende olemust kahjustamata, kasutades samu põhjendusi, millele tuginedes suutis ta leida tasakaalu nende õiguste ja kaupade vaba liikumise vahel. Euroopa Kohtu hinnangul tähendab see, et karistatav on intellektuaalomandi õiguste väärkasutamine, mitte aga nende õiguspärane kasutamine, mida ta sisustab lähtuvalt nende õiguste erilisest eesmärgist, millist mõistet kasutatakse Euroopa Kohtu praktikas nende õiguste olemuse ja nende õiguste omanike põhiliste subjektiivsete õigustega seotud eesmärkide sünonüümina. Euroopa Kohtu hinnangul puudutab intellektuaalomandi õiguse erilise eseme hulka kuuluvate eelisõiguste teostamine niisiis selle õiguse olemasolu (vt selle kohta kohtujurist Gulmanni ettepanek kohtuasjas RTE ja ITP vs. komisjon,
C‑241/91 P
,
EU:C:1994:210
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika). Euroopa Kohus leiab siiski, et erilistel asjaoludel võib ainuõiguse omaniku poolt selle ainuõiguse teostamine olla konkurentsiõigusega vastuolus olevaks tegevuseks (6. aprilli 1995. aasta kohtuotsus RTE ja ITP vs. komisjon,
C‑241/91 P ja C‑242/91 P
,
EU:C:1995:98
, punkt
; vt selle kohta ka 17. septembri 2007. aasta kohtuotsus Microsoft vs. komisjon,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
, punkt
).
Patentide osas on Euroopa Kohus asunud seisukohale, et pole välistatud, et ELTL artikli 101 sätted võivad intellektuaalomandi õiguse suhtes kohaldamisele kuuluda, kui ettevõtjatevahelise kokkuleppe alusel ühe või mitme patendi kasutamine võib luua olukorra, mis on hõlmatud ettevõtjatevaheliste kokkulepete, ettevõtjate ühenduste otsuste või kooskõlastatud tegevuse mõistetega ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses (29. veebruari 1968. aasta kohtuotsus Parke, Davis and Co.,
24/67
,
EU:C:1968:11
, lk 110). Euroopa Kohus leidis 1974. aastal veel kord, et kuigi ELTL artikkel 101 ei mõjuta liikmesriigi tööstusomandiõigusest tulenevate õiguste olemasolu, võivad nende õiguste teostamise tingimused siiski kuuluda selles artiklis sätestatud keeldude kohaldamisalasse ning seda kõigil juhtudel, kui vastava õiguse teostamise eesmärgiks, vahendiks või tagajärjeks on keelatud kokkulepe (31. oktoobri 1974. aasta kohtuotsus Centrafarm ja de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
, punktid
ja
).
Tuleb meelde tuletada, et kuna käesolevas asjas kohaldamisele kuuluvate õigusnormide kohaselt ei olnud patendiõigus liidu tasandil ühtlustatud, ei saanud liikmesriigi patendiasutuse või Euroopa Patendiameti poolt antud patendiga tagatud patendikaitse ulatust kindlaks määrata mitte liidu õigusesse kuuluvate normide alusel, vaid liikmesriigi õigusse kuuluvate või Euroopa patendikonventsiooni normide alusel (vt selle kohta 16. septembri 1999. aasta kohtuotsus Farmitalia,
C‑392/97
,
EU:C:1999:416
, punkt
, ja 24. novembri 2011. aasta kohtuotsus Medeva,
C‑322/10
,
EU:C:2011:773
, punktid
ja
). Seega kui liidu kohus peab komisjoni otsuse peale esitatud tühistamishagi läbi vaadates käsitlema mingisuguste muude kui liidu õigusnormidega reguleeritud patenti puudutavas vaidluses sõlmitud kompromissikokkulepet, ei ole tema pädevuses nimetatud patendi ulatuse kindlaks määramine ega selle patendi kehtivuse osas seisukoha võtmine. Tuleb ka märkida, et käesoleval juhul on komisjon vaidlustatud otsuses, täpsemalt põhjendustes 113–123, nimetanud ära hagejate „patentide halo“ ja „paberpatentide“ strateegia, ent ei ole siiski võtnud seisukohta vaidlusaluste patentide kehtivuse osas nende kokkulepete sõlmimise ajal.
Kuigi ei komisjoni ega Üldkohtu pädevuses ei ole hinnata patentide kehtivust, tuleb liidu konkurentsieeskirjadest lähtuvas analüüsis patendi olemasolu siiski arvesse võtta. Nimelt on Euroopa Kohus juba leidnud, et kuigi komisjoni pädevuses ei ole patendi ulatuse kindlaks määramine, ei saa ta seda tähelepanuta jätta, kui patendi ulatus on ELTL artiklite 101 ja 102 rikkumise hindamisel asjakohane, arvestades, et isegi kui patendi tegelik ulatus on liikmesriigi kohtutes vaidluse all, peab komisjon saama teostada oma pädevust vastavalt määruse nr 1/2003 sätetele, et seisukohad, mille komisjon võib võtta, ei saa kuidagi siduvalt mõjutada seda, millise hinnangu annavad liikmesriigi kohtud nende lahendada olevates patendivaidlustes, ning et komisjoni otsus allub liidu kohtu kontrollile (25. veebruari 1986. aasta kohtuotsus Windsurfing International vs. komisjon,
193/83
,
EU:C:1986:75
, punktid
ja
).
Viimaks on oluline rõhutada, et intellektuaalomandi õigusi kaitseb põhiõiguste harta. Vastavalt põhiõiguste harta artikli 17 lõikele 1, millele on Lissaboni lepinguga omistatud aluslepingutega võrreldes samaväärne õigusjõud (ELL artikli 6 lõige 1), on sätestatud, et „[i]gaühel on õigus vallata, kasutada, käsutada ja pärandada oma seaduslikul teel saadud omandit“, „[k]elleltki ei tohi tema omandit ära võtta muidu kui üldistes huvides ja seaduses ettenähtud juhtudel ja tingimustel ning õigeaegse ja õiglase hüvituse eest“ ning „[o]mandi kasutamist võib reguleerida seadusega niivõrd, kui see on vajalik üldistes huvides“. Põhiõiguste harta artikli 17 lõikes 2 on lisaks täpsustatud, et „[i]ntellektuaalomandit kaitstakse“. Seega kuuluvad põhiõiguste harta artikli 17 lõikes 1 sätestatud tagatised kohaldamisele ka intellektuaalomandi suhtes. Euroopa Kohus on leidnud, et intellektuaalomandi õiguste tunnustamisega põhiõiguste hartas kaasneb nende õiguste kõrge kaitsetaseme tagamise nõue ning et tuleb kaaluda ühelt poolt vaba konkurentsi tagamise vajadust, mille huvides esmane õigus ja eriti ELTL artiklid 101 ja 102 keelavad kartellid ja turgu valitseva seisundi kuritarvitamise, ning teiselt poolt vajadust tagada patendiomaniku intellektuaalomandi õiguste kaitse, mis on ette nähtud põhiõiguste harta artikli 17 lõikes 2 (vt selle kohta 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Huawei Technologies,
C‑170/13
,
EU:C:2015:477
, punktid
ja
).
3)

Patendivaidluste lahendamise kokkulepped
Kõigepealt tuleb täpsustada, et alljärgnev arutluskäik ei puuduta pettuse teel saadud patente, „fiktiivseid“ vaidlusi ega selliseid erimeelsusi, mis kohtusse jõudnud ei ole. Komisjon on vaidlustatud otsuse põhjenduses 1170 möönnud, et kompromissikokkulepete sõlmimise ajal olid kõik hagejad ja geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud pooleks või kaasatud isikuks liikmesriigi kohtutes või Euroopa Patendiametis lahendamisel olevates vaidlustes, mis puudutasid kas hagejate teatud patentide kehtivust või küsimust, kas geneerilisi ravimeid tootva äriühingu välja arendatud toode rikub patentidest tulenevaid õigusi.
Kõigepealt tuleb märkida, et see, et patendivaidluse pooled vaidluse kohtus jätkamise asemel kompromissi sõlmivad, on iseenesest õiguspärane. Nagu komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 1102 ka õigesti märgib, on ettevõtjatel üldiselt lubatud lahendada vaidlused, sealhulgas patendivaidlused, kompromissiga, kuna sellised kompromissikokkulepped on sageli kasulikud vaidluse mõlemale poolele ning võimaldavad kasutada ressursse otstarbekamalt võrreldes vaidluse jätkamisega kuni kohtuotsuseni. Hagejal ei ole nimelt kohustust jätkata vaidlust, millega seoses ta ise vabatahtlikult kohtusse pöördus. Tuleb lisada, et vaidluste kohtulikku lahendamist ei saa, lisaks sellele, et sellega kaasnevad kõigi jaoks kulud, käsitada eelistatud ja ideaalse viisina vaidluste lahendamiseks. Kohtute menetluses olevate vaidluste arvu mitmekordistumine võib peegeldada muud liiki abinõude või kehtestatud ennetustegevuste mitte-toimimist või puudulikkust. Isegi kui liikmesriikide ja Euroopa Patendiameti patentide andmise süsteemides selliseid puudusi esineb, näiteks seda, et liiga kergekäeliselt antakse kaitse protsessidele, mis leiutisena käsitatavad ei ole, ei saa nende probleemidega õigustada ettevõtjate kohustamist ja isegi nende julgustamist selleks, et jätkata patendivaidlusi kuni kohtumenetluse lõpuni.
Ka vähemalt tehnoloogialitsentside andmist puudutanud kokkulepete sõlmimise ajal kehtinud tehnosiirde kokkuleppeid käsitlevate 2004. aasta suuniste lõigetes 204 ja 209 on tunnustatud võimalust sõlmida vahendus- ja nõudmiste esitamisest loobumise kokkuleppeid, mis hõlmavad litsentside andmist, ning märgitud, et üldiselt ei käsitata sellise kokkuleppe raames vahendus- ja nõudmiste esitamisest loobumise kokkuleppeid ELTL artikli 101 lõike 1 kohaldamisalasse kuuluvatena. 2004. aasta suunised asendanud tehnosiirde kokkuleppeid käsitlevate 2014. aasta suuniste punktis 235 on samuti märgitud, et „vahenduskokkulepped kujutavad endast tehnoloogiavaidluste nagu ka kaubandusvaidluste paljude muude valdkondade kontekstis põhimõtteliselt õiguspärast viisi leida mitmepoolselt vastuvõetav kompromiss heausksele õigusvaidlusele“. Selles punktis on täpsustatud, et „osapooled võivad eelistada vaidluse või kohtuvaidluse lõpetada, kuna see võib osutuda liiga kulukaks, ajamahukaks ja/või tulemuse seisukohast prognoosimatuks“ ning et „vahenduskokkulepetega on ka võimalik säästa kohtute ja/või pädevate ametiasutuste energiat küsimuses otsuse tegemisel, misläbi need võivad kaasa tuua heaolu suurendavaid eeliseid“.
Liiati kasutab komisjon isegi üht keelatud kokkulepetega seonduvat haldusmenetlust, mis teatud osas sarnaneb kompromissikokkulepetega. Nimelt on komisjoni 30. juuni 2008. aasta määruses (EÜ) nr 622/2008, millega muudetakse määrust (EÜ) nr 773/2004, seoses kokkuleppemenetluste teostamisega kartellide puhul (
ELT 2008, L 171, lk 3
) ette nähtud kokkuleppemenetluse eesmärk lihtsustada ja kiirendada haldusmenetlusi ning vähendada liidu kohtule esitatud hagisid, võimaldades komisjonil seega käsitleda rohkem juhtumeid samade vahenditega (20. mai 2015. aasta kohtuotsus Timab Industries ja CFPR vs. komisjon,
T‑456/10
,
EU:T:2015:296
, punktid
ja
).
Lisaks, kohtupraktika kohaselt väljendub õiguses pöörduda oma õiguste kaitseks kohtusse ning sellega kaasnevas kohtulikus kontrollis õiguse üldpõhimõte, mis tuleneb liikmesriikide ühistest põhiseaduslikest traditsioonidest ning mis on sätestatud EIÕK artiklites 6 ja 13. Kuna õigus pöörduda kohtusse on põhiõigus ning üldpõhimõte, mis tagab seaduste täitmise, on kohtusse hagi esitamist vaid väga erandlikel asjaoludel võimalik käsitada konkurentsiõiguse rikkumisena (17. juuli 1998. aasta kohtuotsus ITT Promedia vs. komisjon,
T‑111/96
,
EU:T:1998:183
, punkt
). Euroopa Kohus on ka meelde tuletanud, et intellektuaalomandi kõrge kaitsetaseme tagamise nõue tähendab, et nende omajat ei saa põhimõtteliselt jätta ilma õigusest kasutada selliseid õiguskaitsevahendeid, mis tagavad tema ainuõigustest tegelikult kinnipidamise (16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Huawei Technologies,
C‑170/13
,
EU:C:2015:477
, punkt
). Teistpidi vaadatuna tähendab see, et ettevõtja otsus loobuda vaidluse kohtus lahendamisest, eelistades kohtuvälist lahendust, väljendab sedasama vabadust valida vahendid oma õiguste kaitse tagamiseks ega saa seega põhimõtteliselt olla käsitatav konkurentsiõiguse rikkumisena.
Kuigi kohtusse pöördumise õigus on põhiõigus, ei saa siiski öelda, et tegu oleks kohustusega, kuigi see aitab kaasa konkurentsi suurendamisele ettevõtjate vahel. Esiteks tuleb meelde tuletada, et hoolimata käesoleva vaidluse aluseks olnud asjaolude aset leidmise ajal liikmesriikides ja Euroopa Patendiametis kehtinud patentide andmise süsteemide ja menetluste mitmekesisusest, tuleb tavaliselt eeldada, et ametiasutuse poolt antud intellektuaalomandi õigus on kehtiv ning õiguse omamine ettevõtja poolt õiguspärane (1. juuli 2010. aasta kohtuotsus AstraZeneca vs. komisjon,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, punkt
). Teiseks, kuigi kahtlemata on ekslikult antud patentidest tuleneda võivate majandustegevuse takistuste kõrvaldamine avalikes huvides (vt selle kohta 25. veebruari 1986. aasta kohtuotsus Windsurfing International vs. komisjon,
193/83
,
EU:C:1986:75
, punktid
ja
) ja kuigi on üldteada, et iseäranis tervishoiukulutuste tegemiseks mõeldud avalikud eelarvevahendid on väga piiratud ning et eriti konkurents, mida pakuvad geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute poolt välja töötatud geneerilised ravimid, võib aidata neid eelarvevahendeid paremini kasutada, siis on oluline ka meelde tuletada, nagu komisjon ka vaidlustatud otsuse põhjenduses 1201 õigesti märkinud on, et igal ettevõtjal on vabadus otsustada, kas esitada originaalravimeid tootva äriühingu originaalravimi patentide vaidlustamiseks hagi või mitte. Lisaks sellele ei takista otsus hagi esitada, see esitamata jätta või vaidlus kompromissiga lõpetada põhimõtteliselt teistel ettevõtjatel selle patendi vaidlustamist.
Eeltoodust tuleneb, et konkreetselt patendiga seotud vaidluse poolte vahel sõlmitud kompromissikokkuleppe kontekstis tuleb patendiõiguse ja konkurentsiõiguse tasakaalustamiseks kaaluda ühelt poolt vajadust võimaldada ettevõtjatel sõlmida kõigile kasulikke kompromissikokkuleppeid ning teiselt poolt vajadust maandada selliste kompromissikokkulepete kuritarvitamise riski, mis on konkurentsiõigusega vastuolus ning viib kehtetute patentide säilitamise ning iseäranis farmaatsiasektori puhul põhjendamatu finantskoormuse tekkimiseni avalikele eelarvetele.
4)

Tasakaal patendivaidluste lahendamise kokkulepete ja konkurentsiõiguse vahel
Tuleb meelde tuletada, et patendivaidluse kompromissiga lahendamine ei vabasta pooli konkurentsiõiguse kohaldamisest (vt selle kohta 27. septembri 1988. aasta kohtuotsus Bayer ja Maschinenfabrik Hennecke,
65/86
,
EU:C:1988:448
, punkt
, ja 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Lundbeck vs. komisjon,
T‑472/13
, edasi kaevatud,
EU:T:2016:449
, punkt
; vt analoogia alusel 30. jaanuari 1985. aasta kohtuotsus BAT Cigaretten‑Fabriken vs. komisjon,
35/83
,
EU:C:1985:32
, punkt
; vt ka 2004. aasta tehnosiirde kokkuleppeid käsitlevate suuniste punkt 204 ning 2014. aasta tehnosiirde kokkuleppeid käsitlevate suuniste punkt 237).
Euroopa Kohus on nimelt leidnud, et patendi vaidlustamiskeeldu käsitlev tingimus, sealhulgas kui see sisaldub kokkuleppes, mille eesmärk on lõpetada kohtu menetluses olev vaidlus, võib õiguslikku ja majanduslikku konteksti arvestades olla konkurentsi piirav ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses (27. septembri 1988. aasta kohtuotsus Bayer ja Maschinenfabrik Hennecke,
65/86
,
EU:C:1988:448
, punktid
–
).
Niisiis tuleb välja selgitada need asjasse puutuvad asjaolud, mille pinnalt on võimalik otsustada, kas vaidlustamiskeelul ning laiemalt patendivaidluse lahendamise kokkuleppel on konkurentsi piiramise eesmärk, pidades meeles, et eesmärgil põhineva konkurentsipiirangu esinemise tuvastamine eeldab kõnealuse kokkuleppe sisu, sellega taotletavate eesmärkide ning selle majandusliku ja õigusliku konteksti uurimist (vt eespool punkt 221).
Kõigepealt tuleb märkida, et patendivaidluse lahendamiseks sõlmitud kompromissikokkuleppel ei pruugi konkurentsile mingisugust negatiivset mõju olla. Nii on see näiteks siis, kui pooled lepivad kokku, et vaidlusalune patent ei kehti ning näevad seetõttu ette geneerilisi ravimeid tootva äriühingu kohese turule sisenemise.
Käesolevas asjas kõne all olevad kokkulepped sellesse kategooriasse ei kuulu, kuna neis sisalduvad patentide vaidlustamis- ja turustamiskeelud, mis on iseenesest konkurentsi piiravad. Vaidlustamiskeeld kahjustab avalikku huvi ekslikult antud patentidest tuleneda võivate majandustegevuse takistuste kõrvaldamise vastu (vt selle kohta 25. veebruari 1986. aasta kohtuotsus Windsurfing International vs. komisjon,
193/83
,
EU:C:1986:75
, punkt
) ning turustamiskeeluga kaasneb patendiomaniku ühe konkurendi turult kõrvaldamine.
Sellistes lepingutingimustes kokku leppimine võib siiski olla õiguspärane, ent üksnes siis, kui see põhineb sellel, et pooled tunnustavad patendi kehtivust (ja sellega kaasnevalt seda, et asjasse puutuvad geneerilised tooted sellest patendist tulenevaid õigusi rikuvad).
Esiteks on turustamiskeeld ja vaidlustamiskeeld mõnede patendivaidluste kompromissiga lahendamiseks vajalikud. Kui vaidluse pooltelt selliste keeldude kasutamise võimalus ära võtta, kaoks neil vaidluse kompromissiga lahendamise vastu igasugune huvi neis vaidlustes, kus mõlemad pooled on patendi kehtivuse osas ühel meelel. Liiati on sellega seoses oluline meelde tuletada, et komisjon on 2004. aasta tehnosiirde kokkuleppeid käsitlevate suuniste punktis 209 märkinud, et „[kompromissikokkulepete] puhul on olemuslik, et osapooled lepivad kokku mitte vaidlustada tagantjärele kokkuleppes käsitletavaid intellektuaalomandiõigusi, kuna kokkuleppe tegelik eesmärk on juba tekkinud vaidluste lahendamine ja/või tulevaste vältimine“. Samuti on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik poolte kokkulepe selles, et ühtki patenti rikkuvat toodet turustada ei tohi.
Teiseks, turustamiskeelus kokku leppimine osaliselt üksnes toetab poolte poolt sõnaselgelt või kaudselt kehtivaks tunnistatud patendi juba olemasolevat õigusmõju. Tavaliselt on patendi tagajärjeks patendiomaniku õigus keelata konkurentidel patendi esemeks oleva kauba või patendi esemeks oleva protsessi teel toodetud kauba turustamine (vt eespool punkt 234). Nõustudes turustamiskeelu kohaldamisega, kohustub geneerilisi ravimeid tootev äriühing mitte müüma tooteid, mis võivad kõnealust patenti rikkuda. Kui see keeld põhineb vastava patendi kehtivuse tunnustamisel, siis juhul, kui see tingimus piirdub vaidlusaluse patendi kohaldamisalaga, saab seda vaadelda nii, et sisuliselt korratakse selles üle, milles seisneb selle patendi mõju. Mis puudutab vaidlustamiskeeldusid, siis ei saa patenti tõlgendada nii, et see tagab kaitse patendi kehtivuse vaidlustamiseks esitatavate hagide vastu (25. veebruari 1986. aasta kohtuotsus Windsurfing International vs. komisjon,
193/83
,
EU:C:1986:75
, punkt
). Selliste tingimuste mõju ei lange seega kokku patendi mõjuga. Kui vaidlustamiskeelus on aga kokku lepitud selleks, et lahendada kompromissiga tegelik vaidlus, kus konkurendil juba oli võimalus patendi kehtivus vaidlustada ja kus ta lõpuks selle kehtivust tunnustas, siis sellises kontekstis ei saa seda keeldu vaadelda nii, et see kahjustab avalikku huvi ekslikult antud patentidest tuleneda võivate majandustegevuse takistuste kõrvaldamise vastu (vt eespool punkt 257).
Komisjon on ise vaidlustatud otsuses märkinud, et vaidlustamis- ja turustamiskeelud on üldiselt omased kõigile kompromissikokkulepetele. Komisjon on seal leidnud, et on „vähetõenäoline, et patendivaidluses sõlmitav kompromiss, mis põhineb kõigi selle vaidluse poolte hinnangul, rikub konkurentsiõigust isegi siis, kui kokkuleppes nähakse (näiteks turustamiskeeluga) ette geneerilisi ravimeid tootva ettevõtja kohustus patendikaitse kehtivusaja jooksul patendiga kaitstud leiutise kasutamisest hoiduda ja/või (näiteks vaidlustamiskeeluga) kohustus mitte vaidlustada kõnealust patenti kohtus“ (vaidlustatud otsuse põhjendus 1136).
Ainuüksi see, et kompromissikokkulepetes sisalduvad turustamis- ja vaidlustamiskeelud, mille ulatus piirdub asjaomase patendi ulatusega, ei luba, vaatamata asjaolule, et need tingimused on iseenesest piiravat laadi (vt eespool punkt 257), järeldada, et tegemist on konkurentsi piisavalt kahjustava piiranguga selleks, et selle saaks kvalifitseerida eesmärgil põhinevaks piiranguks, kui need kokkulepped põhinevad sellel, et pooled tunnustavad patendi kehtivust (ja sellega kaasnevalt seda, et asjasse puutuvad geneerilised tooted rikuvad seda patenti).
Turustamis- ja vaidlustamiskeelud, mille ulatus piirdub asjaomase patendi ulatusega, on seevastu problemaatilised juhul, kui ilmneb, et geneerilisi ravimeid tootva äriühingu poolt sellise tingimusega nõustumise aluseks ei olnud see, et ta tunnustab patendi kehtivust. Nagu komisjon õigesti välja tõi, siis „isegi kui kokkuleppes sisalduvad geneerilisi ravimeid tootva äriühingu kaubandusliku iseseisvuse piirangud ei lähe kaugemale patendi materiaalsest kohaldamisalast, on need käsitatavad [ELTL] artikli 101 rikkumisena, kui need piirangud ei ole põhjendatavad poolte hinnanguga selle ainuõiguse enda kehtivusele ega tulene sellest“ (vaidlustatud otsuse põhjendus 1137).
Sellega seoses tuleb märkida, et kompromissikokkuleppe puhul on topeltkahtlane „vastupidise makse“ tegemine ehk see kui originaalravimeid tootev äriühing maksab geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule. Kõigepealt on oluline meelde tuletada, et patendi eesmärk on leiutaja loomingulise pingutuse hüvitamine, võimaldades tal saada õiglast kasu oma investeeringust (vt eespool punkt 234) ning niisiis peab kehtiv patent võimaldama patendiomanikul väärtuse saamist – näiteks litsentsilepingu alusel – mitte aga vastupidi. Teiseks tekitab vastupidine makse kahtluse, kas kompromissikokkuleppe aluseks on lepingupoolte poolt asjaomase patendi kehtivuse tunnustamine.
Üksnes vastupidise makse tegemine ei võimalda siiski teha järeldust, et tegu on eesmärgil põhineva piiranguga. Nimelt ei ole välistatud, et teatud vastupidised maksed, kui nende tegemine tuleneb konkreetse vaidluse lahendamiseks sõlmitud kompromissikokkuleppe olemusest, on põhjendatud (vt allpool punktid 277–280). Seevastu juhul, kui kompromissikokkuleppes on kokku lepitud põhjendamatu vastupidise makse tegemine, tuleb lugeda, et geneerilisi ravimeid tootvat äriühingut ajendas turustamis- ja vaidlustamiskeeldudega nõustuma see makse, ning tuleb järeldada, et tegu on eesmärgil põhineva piiranguga. Sellisel juhul ei ole turustamis- ja vaidlustamiskeeldudest tulenevad konkurentsipiirangud enam seotud patendi ja kompromissiga, vaid on selgitatavad väärtuse ülekandmisega, mis ajendab geneerilisi ravimeid tootvat äriühingut konkureerimiseks tehtavatest pingutustest loobuma.
Tuleb märkida, et kuigi patendi kehtivuse üle otsustamine ei ole ei komisjoni ega liidu kohtu pädevuses (vt eespool punktid 243 ja 244), võivad need institutsioonid oma pädevuse teostamisel ning otseselt patendi kehtivuse üle otsustamata tuvastada patendi väärkasutamise, mis ei ole seotud patendi erilise eesmärgiga (vt selle kohta 29. veebruari 1968. aasta kohtuotsus Parke, Davis and Co.,
24/67
,
EU:C:1968:11
, lk 109 ja 110, ning 31. oktoobri 1974. aasta kohtuotsus Centrafarm ja de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
, punktid
ja
; vt analoogia alusel ka 6. aprilli 1995. aasta kohtuotsus RTE ja ITP vs. komisjon,
C‑241/91 P ja C‑242/91 P
,
EU:C:1995:98
, punkt
, ja 4. oktoobri 2011. aasta kohtuotsus Football Association Premier League jt,
C‑403/08 ja C‑429/08
,
EU:C:2011:631
, punktid
–
).
See, kui konkurenti ajendatakse nõustuma turustamis- ja vaidlustamiskeeldudega eespool punktis 265 kirjeldatud tähenduses või teiselt poolt vaadatuna see, kui konkurent sellise stiimuli tõttu nende tingimustega nõustub, on käsitatavad patendi väärkasutusena.
Nagu ka komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 1137 õigesti märkinud on, „ei ole patendiõiguses ette nähtud õigust maksta tegelikele või potentsiaalsetele konkurentidele turult eemale jäämise eest ega selle eest, et nad hoiduksid enne turule tulemist patendi vaidlustamisest“. Samamoodi on komisjon leidnud, et „patendiomanikel ei ole lubatud maksta geneerilisi ravimeid tootvatele äriühingutele turult eemalejäämise eest ja nõnda ausa konkurentsi riski vähendada ükskõik kas patentivaidluste lahendamise kokkuleppe alusel või muul viisil“ (vaidlustatud otsuse põhjendus 1141). Viimaks on komisjon õigesti lisanud, et „potentsiaalsetele konkurentidele maksmine või nende muul viisil ajendamine turult eemale jäämiseks ei ole hõlmatud ühegi patentidega seotud õigusega ega vasta ühelegi patendiõiguses patendi maksmapanemiseks ette nähtud võimalusele“ (vaidlustatud otsuse põhjendus 1194).
Sellise stiimuli esinemise tuvastamisel ei saa pooled tugineda sellele, et nad on kompromissikokkuleppe sõlmimisel patendi kehtivust tunnustanud. Seejuures ei ole tähtsust asjaolul, et kohus või haldusorgan on patendi kehtivust kinnitanud.
Sellisel juhul tuleb turustamis- ja vaidlustamiskeeldudest tuleneva konkurentsipiirangu (vt eespool punkt 257) tegelikuks põhjuseks lugeda see stiimul, mitte aga patendi kehtivuse tunnustamine kompromissikokkuleppe poolte poolt, ning sellisel juhul pole need tingimused kuidagi õiguspärased ning on normaalset konkurentsi piisavalt kahjustavad selleks, et nad oleksid kvalifitseeritavad eesmärgil põhinevaks piiranguks.
Stiimuli olemasolul tuleb kõnealuseid kokkuleppeid vaadelda turult väljatõrjumise kokkulepetena, mille puhul maksavad turule jääjad lahkujatele hüvitist. Sellised kokkulepped on tegelikkuses aga käsitatavad konkurendi äraostmisena ja need tuleb seetõttu kvalifitseerida eesmärgil põhinevateks konkurentsipiiranguteks, nagu nähtub 20. novembri 2008. aasta kohtuotsusest Beef Industry Development Society ja Barry Brothers (
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
, punktid
ja
–
) ning kohtujurist Trstenjaki ettepanekust kohtuasjas Beef Industry Development Society ja Barry Brothers (
C‑209/07
,
EU:C:2008:467
, punkt
), millele on viidatud eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendustes 1139 ja 1140. Liiati on turult konkurentide väljatõrjumine turu jagamise ja tootmise piiramise äärmuslik vorm (8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Lundbeck vs. komisjon,
T‑472/13
, edasi kaevatud,
EU:T:2016:449
, punkt
), mis on sellises kontekstis nagu vaidlusaluste kokkulepete puhul veelgi kahjustavam, kuna turult välja tõrjututeks on geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud, kelle turule sisenemine soodustab põhimõtteliselt konkurentsi ning toetab lisaks avalikku huvi tagada tervishoiuteenuseid väiksemate kuludega. Viimaks toetab vaidlusalustes kokkulepetes seda turult tõrjumist ka see, et geneerilisi ravimeid tootval äriühingul ei ole võimalik vaidlusalust patenti vaidlustada.
Eeltoodust tuleneb, et patendivaidluste lahendamise kokkulepete puhul eeldab eesmärgil põhinevaks konkurentsipiiranguks kvalifitseerimine seda, et kompromissikokkulepe hõlmab nii ajendavat eelist geneerilisi ravimeid tootva äriühingu jaoks kui ka tema poolt originaalravimeid tootva äriühinguga konkureerimiseks tehtavate pingutuste piiramist. Kui need kaks tingimust on täidetud, tuleb lugeda, et tegemist on eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguga, kuna selline sõlmitud kokkulepe on normaalset konkurentsi piisavalt kahjustav.
Vaidlustamis-ja turustamiskeeldusid, mille piiravat laadi (vt eespool punkt 257) ei ole tulemuslikult kahtluse alla seatud, sisaldava patenvaidluse lahendamise kokkuleppe puhul võimaldab see, et geneerilisi ravimeid tootval äriühingul on stiimul selliste tingimustega nõustumiseks, põhjendada seisukohta, et tegu on eesmärgil põhineva piiranguga, ning seda isegi juhul, kui tegemist oli reaalse vaidlusega, kui kompromissikokkulepe sisaldab selliseid turustamis- ja vaidlustamiskeeldusid, mille ulatus ei ületa vaidlusaluse patendi ulatust ning kui kokkuleppe pooled võisid, iseäranis pädevate haldusasutuste või kohtute otsuseid silmas pidades, lugeda selle kokkuleppe sõlmimise ajal patendi kehtivaks.
Jõudmaks järeldusele, et vastava stiimuli olemasolul oli tegu eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguga, analüüsis komisjon vaidlustatud otsuses niisiis õigustatult seda, kas kõnealused kokkulepped hõlmasid originaalravimeid tootva äriühingu poolt geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule sellise väärtuse ülekandmist, mis on käsitatav „märkimisväärse“ stiimulina ehk stiimulina, mis võis viia selleni, et viimati nimetatud ettevõtja nõustus järgima turustamis- ja vaidlustamiskeeldusid.
Eeltoodud arutluskäiku arvestades ei kohaldanud komisjon oma otsuse tegemisel õigust vääralt, kui lähtus eesmärgil põhinevateks konkurentsipiiranguteks kvalifitseeruvate ja sellisteks mitte kvalifitseeruvate kompromissikokkulepete eristamisel sellisest stiimuli olemasoluga seotud kriteeriumist, mida siin edaspidi nimetatakse „stiimuli“ või „ajendava eelise“ kriteeriumiks.
Järeldust, et õigust on vääralt kohaldatud, ei saa teha ka vaidlusaluseid kokkuleppeid ümbritseva konteksti väidetavast arvesse võtmata jätmisest (konteksti mõiste kohta vt 11. septembri 2014. aasta kohtuotsus CB vs. komisjon,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, punkt
), kuna eeltoodud põhjendustest ilmneb ühtlasi, et stiimuli kriteerium põhineb kokkulepete sisu analüüsimisel, mille puhul on lisaks nende kokkulepete avaldatud eesmärgile, milleks on patendivaidluste lahendamine kompromissiga, arvesse võetud ka nende erilist konteksti, mida iseloomustab see, et farmaatsiasektoris on ainuõigusi andvad patendid, mille kehtivust eeldatakse ja mille omamise tagajärjeks on tavaliselt konkurentide eemal hoidmine (vt eespool punkt 234). Vaidlusaluste kokkulepete sõlmimise konteksti on käesoleval juhul seda enam arvesse võetud, et komisjon on iga sellise kokkuleppe puhul pööranud tähelepanu selle ära näitamisele, et asjaomane geneerilisi ravimeid tootev äriühing oli Servier’ potentsiaalne konkurent ehk et tal olid tegelikud ja konkreetsed võimalused turule tulemiseks (vt edaspidi punkt 317 jj). Täielikuks vastamiseks väitele, et komisjon on eesmärgil põhineva piirangu tuvastamisel õigust vääralt kohaldanud, ning võimaldamaks edaspidi analüüsida, kas komisjon on iga konkreetse kokkuleppe puhul teinud hindamisvigu, tuleb veel täpsustada, millistel tingimustel saab stiimuli olemasolu tuvastatuks lugeda.
5)

Stiimul
Tegemaks kindlaks, kas vastupidine makse, see tähendab originaalravimeid tootva äriühingu poolt geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule üle kantud väärtus on käsitatav turustamis- ja vaidlustamiskeeldudega nõustumise stiimulina või ei ole, tuleb selle olemust ja põhjendusi arvesse võttes uurida, kas see katab vaidluse lahendamiseks sõlmitud kompromissiga olemuslikult seotud kulusid. Vaidlustatud otsuses analüüsis komisjon põhjendatult seda, kas väärtuse ülekandmine oli seotud kompromissikokkuleppega seotud eriliste kuludega, mis geneerilisi ravimeid tootval äriühingul tekkisid (vaidlustatud otsuse põhjendused 1333 jj, 1461 jj, 1592 jj ning 1969 jj).
Juhul, kui konkurentsi piiravaid tingimusi sisaldavas kompromissikokkuleppes ette nähtud vastupidise makse eesmärk on hüvitada geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule olemuslikult selle kompromissikokkuleppega seonduvalt tekkinud kulud, ei saa seda makset põhimõtteliselt stiimulina käsitada. Olemuslik seotus kompromissikokkuleppega tähendab nende kulude puhul seda, et nende aluseks on vaidlusaluste patentide kehtivuse tunnustamine, mida selle kompromissikokkuleppega kinnitatakse ja millega lõpetatakse seda kehtivust ja nendest patentidest tulenevate õiguste võimalikku rikkumist puudutavad vaidlused. Sel juhul ei saa asuda seisukohale, et selline vastupidine makse tekitab kahtluse küsimuses, kas kompromissikokkulepe aluseks on poolte poolt asjaomase patendi kehtivuse tunnustamine (vt eespool punktid 264 ja 265). Siiski ei ole sellisel juhul välistatud, et tuvastatakse stiimuli olemasolu ning see, et tegu on eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguga. See eeldab siiski, et komisjon tõendab, et neile kompromissiga olemuslikult seotud kuludele vastavad summad on ülemäärased, isegi kui pooled on need tõendanud ja täpselt välja arvutatud (vt selle kohta vaidlustatud otsuse põhjendused 1338, 1465, 1600 ja 1973). Selline ebaproportsionaalsus lõhub olemusliku seose asjaomaste kulude ja kompromissikokkuleppe vahel ega luba nende kulude hüvitamisest järeldada, et asjaomase kompromissikokkuleppe aluseks on vaidlusaluste patentide kehtivuse tunnustamine.
Nagu ka hagejad ja komisjon kohtuistungil möönsid, võib asuda seisukohale, et kompromissikokkuleppega olemuslikult seotud kulud hõlmavad eelkõige geneerilisi ravimeid tootva äriühingu poolt originaalravimeid tootva äriühinguga toimunud vaidluses kantud menetluskulusid. Need kulud on kantud üksnes asjaomaste patentide kehtivuse või patentidest tulenevate õiguste rikkumisega seotud vaidluste huvides ning nende vaidluste lõpetamine on patentide kehtivuse tunnustamise alusel sõlmitava kompromissikokkuleppe eesmärgiks. Nende kulude hüvitamine on seega otseselt seotud sellise kompromissikokkuleppega. Seega kui kompromissikokkuleppe pooled on kindlaks määranud geneerilisi ravimeid tootva äriühingu menetluskulude suuruse, saab komisjon asuda seisukohale, et tegemist on stiimuliga, üksnes siis, kui ta tõendab, et need kulud on ebaproportsionaalselt suured. Ebaproportsionaalselt suurtena tuleb seejuures käsitleda summasid, mis seonduvad menetluskuludega, mille puhul ei ole, iseäranis arvestades käsitletavate küsimuste õiguslikku ja faktilist keerukust ning geneerilisi ravimeid tootva äriühingu majanduslikku huvi vaidluse suhtes, nende objektiivne vältimatus vaidluse seisukohast täpsete ja üksikasjalike dokumentide alusel kindlaks tehtav.
Seevastu on mõned geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute poolt kantud kulud iseenesest sellised, mis jäävad vaidlusest ja selle lahendamisest liiga kaugele selleks, et neid saaks käsitada patendivaidluse lahendamise kokkuleppega olemuslikult seotutena. Sellisteks on näiteks patendist tulenevaid õigusi rikkuvate toodete tootmiskulud, mis vastavad nende toodete laojäägi väärtusele, ning nende väljatöötamiseks tehtud teadus- ja arendustegevusega seotud kulud. Sellised kulud on kantud sõltumata vaidluste tekkimisest ja nende kompromissiga lahendamisest ega ole käsitatavad kompromissi sõlmimisega seotud kahjuna, mida kinnitab eeskätt asjaolu, et sageli müüakse asjaomased tooted, hoolimata kompromissikokkuleppes sätestatud turustamise keelust, sellistel turgudel, mida see kokkulepe ei hõlma, ning et nendega seotud teadustegevus võib olla kasutatav uute toodete väljatöötamisel. Sama lugu on summadega, mille geneerilisi ravimeid tootev äriühing peab maksma kolmandatele isikutele vaidlusega mitte seotud lepingutest (näiteks tarnelepingutest) tulenevate kohustuste tõttu. Kohustus maksta kolmandatele isikutele nendega sõlmitud lepingute lõpetamisel selliseid tasusid või hüvitisi tuleneb üldiselt nendest lepingutest või on otseses seoses nende lepingutega, mille geneerilisi ravimeid tootev äriühing on liiati sõlminud sõltumata mis tahes vaidlusest originaalravimeid tootva äriühinguga või selle vaidluse kompromissiga lahendamisest. Niisiis, kui kokkuleppe pooled soovivad, et selliste tasude maksmist ei kvalifitseeritaks stiimulina ja eesmärgil põhineva konkurentsipiirangu esinemist kinnitava asjaoluna, on nende ülesanne tõendada, et need on olemuslikult seotud vaidluse või selle lahendamiseks sõlmitud kompromissiga, ning põhjendada seejärel ära tasu summa. Samuti võivad nad sel eesmärgil tugineda sellele, et kompromissikokkuleppega olemuslikult mitte seotud tasu summa ei ole märkimisväärne ning on seega ebapiisav, olemaks märkimisväärseks stiimuliks kompromissikokkuleppes ette nähtud konkurentsi piiravate tingimustega nõustumisel (vt selle kohta 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Lundbeck vs. komisjon,
T‑472/13
, edasi kaevatud,
EU:T:2016:449
, punkt
).
Lõpetamaks analüüsi, mis käsitleb väidet, et komisjon on õigust vääralt kohaldades leidnud, et tegemist oli eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguga, tuleb veel uurida kolme hagejate ja menetlusse astuja poolt esitatud teisejärgulist väidet, mis puudutavad seonduvate piirangute teooria kohaldamist kõnealuste kokkulepete suhtes, Ameerika Ühendriikide õiguse mõju käesoleva vaidluse lahendamisele ning patendivaidluste lahendamise kokkulepete ebamääraseid tagajärgi.
6)

Seonduvate piirangute teooria kohaldamine kompromissikokkulepete suhtes
Hagejad ja menetlusse astuja leiavad, et kuivõrd patendivaidluste lahendamise kokkulepete eesmärk on õiguspärane, oleks komisjon pidanud tegema objektiivse vajalikkuse testi, mis võimaldanuks välistada kokkuleppe sattumise ELTL artikli 101 lõike 1 kohaldamisalasse, kui sellel on õiguspärane eesmärk ning kui sellest tekkivad konkurentsipiirangud on objektiivselt vajalikud ja proportsionaalsed.
Kõigepealt tuleb tõdeda, et haldusmenetluses hagejad seonduvate piirangute teooria kohaldamisele ei tuginenud ning vaidlustatud otsuses seda mainitud ei ole.
Kohtupraktikast tuleneb, et kui konkreetne tehing või tegevus ei kuulu ELTL artikli 101 lõikes 1 kehtestatud keelu kohaldamisalasse, kuna ta on konkurentsi seisukohalt neutraalne või positiivne, ei hõlma see põhimõtteline keeld ka ühe või mitme selles tehingus või tegevuses osaleja majandustegevuse iseseisvuse piiramist, kui see piirang on objektiivselt vajalik tehingu või tegevuse elluviimiseks ja proportsionaalne selle tehingu või tegevuse eesmärkide suhtes (vt 11. septembri 2014. aasta kohtuotsus MasterCard jt vs. komisjon,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Kui niisugust seonduva piiranguna käsitatavat piirangut ei ole võimalik eristada põhitehingust või -tegevusest ilma selle olemasolu ja eesmärke ohtu seadmata, siis tuleb analüüsida kõnealuse piirangu kokkusobivust ELTL artikliga 101 koos sellise põhitehingu või -tegevuse kokkusobivusega, millega piirang seondub, isegi kui eraldivõetuna võib vastav piirang esmapilgul kuuluda ELTL artikli 101 lõike 1 põhimõttelise keelu kohaldamisalasse (11. septembri 2014. aasta kohtuotsus MasterCard jt vs. komisjon,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, punkt
).
Komisjon leiab, et vajalikkuse testi kohaldamise eeltingimus ei ole täidetud, kuna patendivaidluste lahendamise kokkulepe ei saa põhimõtteliselt olla käsitatav tehinguna, mis ei ole laadilt konkurentsivastane, tulenevalt oma neutraalsusest või positiivsest mõjust konkurentsile. On tõsi, et väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et vaidluse lahendamise kokkulepe ei vabasta pooli konkurentsieeskirjade kohaldamisest, kuna ELTL artikli 101 lõikes 1 ei tehta mingisugust vahet kokkulepetel, mille eesmärk on vaidluse lahendamine, ja kokkulepetel, millega taotletakse muid eesmärke (vt eespool punkt 253). Nagu hagejad ja menetlusse astuja aga õigesti leiavad, ei ole kohtupraktika kohaselt välistatud see, et vaidluse lahendamiseks sõlmitud kompromissikokkulepe ei kuulu ELTL artikli 101 lõikes 1 sätestatud keelu kohaldamisalasse tulenevalt sellest, et konkurentsi seisukohast on see neutraalne või positiivse mõjuga. Konkreetsel juhul eeldab objektiivse vajalikkuse testi kohaldamine seda, et põhitehing või -tegevus ei ole laadilt konkurentsivastane tulenevalt sellest, et konkurentsi seisukohast on see neutraalne või positiivse mõjuga, ent pole nõutav, et põhitehing või -tegevus ei oleks laadilt konkurentsivastane juba oma olemusest tulenevalt ja konkreetse juhtumi asjaoludest sõltumata. Liiati on kohtupraktikas meelde tuletatud, et põhitehingut või -tegevust ei saa hinnata abstraktselt, vaid seda tuleb teha lähtudes iga konkreetset juhtumit iseloomustavatest lepingutingimustest ja seonduvatest piirangutest (vt selle kohta 28. jaanuari 1986. aasta kohtuotsus Pronuptia de Paris,
161/84
,
EU:C:1986:41
, punkt
; 15. detsembri 1994. aasta kohtuotsus DLG,
C‑250/92
,
EU:C:1994:413
, punkt
, ja 12. detsembri 1995. aasta kohtuotsus Oude Luttikhuis jt,
C‑399/93
,
EU:C:1995:434
, punktid
–
). Lisaks on oluline meelde tuletada, et mitmed liidu õiguse sätted julgustavad vaidlusi kompromissiga lahendama (vt eespool punktid 247–250).
Väitmaks, et kompromissikokkuleppe suhtes ei ole põhimõtteliselt mis tahes võimalust seonduvate piirangute teooriat kohaldada, ei saa komisjon tugineda ka 27. septembri 1988. aasta kohtuotsusele Bayer ja Maschinenfabrik Hennecke (
65/86
,
EU:C:1988:448
). Kuigi sellest kohtuotsusest ilmneb, et Euroopa Kohus ei soostunud järgima komisjoni poolt välja pakutud mõttekäiku, mille kohaselt tuleks litsentsilepingus sisalduvat patendi vaidlustamiskeeldu käsitada ELTL artikli 101 lõikega 1 kokkusobivana, kui teatud tingimused on täidetud, ning täpsustas, et ELTL artikli 101 lõikes 1 ei tehta mingisugust vahet kokkulepetel, mille eesmärk on vaidluse lahendamine, ja kokkulepetel, millega taotletakse muid eesmärke, ei välistanud Euroopa Kohus siiski võimalust, et sõltuvalt õiguslikust ja majanduslikust kontekstist võib vaidlustamis- ja turustamiskeeldusid sisaldav kompromissikokkulepe mitte olla konkurentsi piirav (27. septembri 1988. aasta kohtuotsus Bayer ja Maschinenfabrik Hennecke,
65/86
,
EU:C:1988:448
, punkt
). Liiati ei ole see kohtuotsus tehtud vaidluse lahendamiseks sõlmitud kompromissikokkuleppe, vaid litsentsilepingu kontekstis.
Kuigi põhimõtteliselt ei saa välistada, et patendivaidluse lahendamise kokkulepe, millel on konkurentsi seisukohast neutraalne või positiivne mõju, seonduvate piirangute teooria kohaldamisalasse kuulub, tuleb siiski analüüsida seonduva konkurentsipiirangu ulatust, mis nõuab kahe aspekti uurimist. Nimelt tuleb kontrollida esiteks, kas piirang on põhitehingu või -tegevuse teostamiseks objektiivselt vajalik, ning teiseks, kas see on sellega võrreldes proportsionaalne (18. septembri 2001. aasta kohtuotsus M6 jt vs. komisjon,
T‑112/99
,
EU:T:2001:215
, punkt
, ja 29. juuni 2012. aasta kohtuotsus E.ON Ruhrgas ja E.ON vs. komisjon
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, punkt
).
Mis puudutab esimest tingimust, siis tuleb kohtupraktika kohaselt kontrollida, kas nimetatud tehingu tegemine või tegevus oleks kõnealuse piirangu puudumisel võimatu. Asjaolu, et sellise tehingu tegemine või tegevus oleks kõnealuse piirangu puudumise tõttu lihtsalt keerulisem või vähem kasumlik, ei muuda seda piirangut objektiivselt vajalikuks selliselt, et seda saaks lugeda seonduvaks piiranguks. Niisugune tõlgendamine laiendaks seda mõistet piirangutele, mis ei ole põhitehingu või -tegevuse sooritamiseks rangelt vajalikud. Selline tulemus kahjustaks ELTL artikli 101 lõikes 1 sätestatud keelu kasulikku mõju (vt selle kohta 11. septembri 2014. aasta kohtuotsus MasterCard jt vs. komisjon,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, punkt
).
Mis puudutab vaidlustamis- ja turustamiskeeldusid, siis need on olemuslikult seotud vaid osade kompromissikokkulepetega ehk nendega, mis põhinevad kõnealuse patendi kehtivuse tunnustamisel (vt eespool punkt 259). Kui need tingimused peegeldavad seda, et mõlemad pooled patendi kehtivust tunnustavad, ning kui nende ulatus piirdub kõnealuse patendiga, tuleb neid käsitada sellistena, et seonduvate piirangute teoorias ette nähtud erandi esimene tingimus võib olla täidetud.
Mis puudutab teist tingimust, siis on oluline meelde tuletada, et kui piirang on põhitehingu või -tegevuse tegemiseks objektiivselt vajalik, tuleb veel kontrollida, et selle piirangu kestus ning materiaalne, ajaline ja geograafiline kohaldamisala ei ületaks seda, mis on selle tehingu või tegevuse tegemiseks vajalik. Kui piirangu kohaldamisala on ulatuslikum kui põhitehingu või -tegevuse tegemiseks vajalik, tuleb seda eraldi analüüsida lähtudes ELTL artikli 101 lõikest 3 (18. septembri 2001. aasta kohtuotsus M6 jt vs. komisjon,
T‑112/99
,
EU:T:2001:215
, punkt
). Seetõttu võib seonduvate piirangute teooria kuuluda kohaldamisele nende kompromissikokkulepete suhtes, milles sisalduvad vaidlustamis- ja turustamiskeelud ei lähe kaugemale patendi, mille kehtivust selle kokkuleppega tunnustati, kehtivusajast ja kohaldamisalast.
Käesoleval juhul võis komisjon siiski õigustatult seonduvate piirangute teooria kohaldamise võimaluse uurimata jätta, kuivõrd ta leidis, et vaidlustamis- ja turustamiskeeldude aluseks ei olnud patendi kehtivuse tunnustamine, vaid originaalravimeid tootva laboratooriumi poolt väärtuse ülekandmine geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule, mis ajendas viimast loobuma patendiomanikuks olevale äriühingule konkurentsisurve avaldamisest. Sellisel juhul on kompromissikokkuleppe näol tegu eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguga, mida ei saa kvalifitseerida tehinguks, mis ei ole laadilt konkurentsivastane, tulenevalt oma neutraalsusest või positiivsest mõjust konkurentsile. Liiati saavad vaidlustamis- ja turustamiskeelud olla vajalikud vaid sellise kompromissikokkuleppe puhul, mille aluseks on asjaomase patendi kehtivuse tunnustamine selle kokkuleppe poolte poolt (vt eespool punkt 289). Stiimuli olemasolu korral ei ole kompromissikokkuleppe aluseks selline tunnustamine. Sellisel juhul ei saa vaidlustamis- ja turustamiskeeldusid vaadelda kompromissikokkuleppe seisukohast vajalikena.
7)

Patendivaidluste lahendamise kokkulepete kooskõla Ameerika Ühendriikide konkurentsiõigusega
Hagejad tuginevad kohtuotsusele Actavis, leides, et Supreme Court of the United States (Ameerika Ühendriikide ülemkohus) ei toetanud seda lähenemist, mille komisjon käesoleval juhul valinud on. Komisjon, kes seda kohtuotsust vaidlustatud otsuses (põhjendus 1199) maininud on, leiab siiski, et ta on kasutanud sama lähenemisviisi nagu Supreme Court of the United States (Ameerika Ühendriikide ülemkohus), leides, et originaalravimeid tootva laboratooriumi poolt geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule väärtuse ülekandmist hõlmavate kompromissikokkulepete puhul ei saa nende õigusvastasust eeldada.
Kohtuotsus Actavis puudutab farmaatsiasektoris sõlmitud kompromissikokkuleppeid, millega geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud võtsid vastutasuna suurte summade eest (Actavise puhul oli tegu 19–30 miljoni USA dollarisuuruste iga-aastaste maksetega 9 aasta jooksul) kohustuse mitte siseneda turule enne teatud kuupäeva, mis oli originaalravimeid tootva äriühingu patendi kehtivuse lõppemise kuupäevast varasem (65 kuud enne Actavise patendi kehtivuse lõppemist), ning reklaamida kõnealust ravimit arstidele.
Tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa liikmesriikide praktika, isegi kui see on kõigis liikmesriikides ühesugune, mõjutada aluslepingutes sätestatud konkurentsieeskirjade kohaldamist (vt selle kohta 17. jaanuari 1984. aasta kohtuotsus VBVB ja VBBB vs. komisjon,
43/82 ja 63/82
,
EU:C:1984:9
, punkt
) ning seda enam on see nõnda kolmandate riikide riigisisese praktika puhul (vt selle kohta 28. veebruari 2002. aasta kohtuotsus Compagnie générale maritime jt vs. komisjon,
T‑86/95
,
EU:T:2002:50
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Liidu konkurentsiõiguses valitud lähenemine, mis puudutab eesmärgil ja tagajärjel põhinevate konkurentsipiirangute eristamist, erineb Ameerika Ühendriikide konkurentsiõigusest, kus eristatakse konkurentsipiiranguid
per se
, mille hulka kuuluvad juhtumid, kus konkurentsivastane mõju on sedavõrd ilmne, et piisab kiirest ja esmapilgulisest lähenemisest (
quick look approach
) konteksti arvesse võtmata ning mis on tingimata ja mööndusteta keelatud, ning rikkumistest, mida tuleb tõendada vastavalt põhjendatuse doktriinile („
rule of reason
“) ehk olles omavahel kaalunud kokkuleppe konkurentsi soodustavat ja seda kahjustavat mõju. Ühelt poolt ei käsitata liidu õiguses ühtki konkurentsipiirangut tingimata ja mööndusteta õigusvastasena, kuna eesmärgil põhinev konkurentsipiirang võib põhimõtteliselt kuuluda ELTL artikli 101 lõikes 3 sätestatud erandite kohaldamisalasse. Teiselt poolt, nagu ka kohtupraktikas on meelde tuletatud, ei lähtuta liidu konkurentsiõiguses põhjendatuse doktriinist (vt 29. juuni 2012. aasta kohtuotsus E.ON Ruhrgas ja E.ON vs. komisjon,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, punkt
; vt selle kohta ka 23. oktoobri 2003. aasta kohtuotsus Van den Bergh Foods vs. komisjon,
T‑65/98
,
EU:T:2003:281
, punkt
). Käesoleva kohtuasja asjaolude suhtes kohtuotsuse Actavis analoogia alusel kohaldamise muudavad lisaks sellele veelgi keerulisemaks erinevused konkreetselt ravimitega seotud patente puudutavas Ameerika Ühendriikide ja liidu õiguslikus regulatsioonis (vt selle kohta 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Lundbeck vs. komisjon,
T‑472/13
, edasi kaevatud,
EU:T:2016:449
, punkt
).
Argument, mis puudutab Supreme Court of the United States’i (Ameerika Ühendriikide ülemkohus) seisukoha eiramist, tuleb seega tulemusetuna tagasi lükata.
8)

Kompromissikokkulepete loomuldasa ebamäärased tagajärjed
Hagejad leiavad, et kompromissikokkulepetel on nende olemusest tulenevalt ebamäärased tagajärjed ning seetõttu ei saa neid kvalifitseerida eesmärgil põhinevaks konkurentsipiiranguks.
Esiteks leiavad hagejad, et sellistel kokkulepetel on potentsiaalselt ebamäärased tagajärjed patentide vaidlustamise seisukohast, kuivõrd on paralleelseid vaidlusi ning Euroopa Patendiametis toimuvates menetlustes ei takista see, et üks pool oma vastulause tagasi võtab, menetluse jätkamist, kuna Euroopa Patendiameti vastulausete osakond või apellatsioonikoda võivad omal algatusel selle poole argumentidele tugineda. Lisaks sellele ei ole vaidlustatud otsuses arvesse võetud seda, et tulevaste vaidluste seisukohast on kompromissikokkulepetel vaid ebamäärased tagajärjed, kuna geneerilisi ravimeid tootvatele äriühingutele jääb vabadus võtta ette kulukaid kohtumenetlusi või seda mitte teha ning kuna teatud liikmesriikides võivad need igal juhul kasutuks osutuda, kui menetlus Euroopa Patendiametis on pooleli.
Teiseks leiavad hagejad, et sõltuvalt kokkulepete sõnastusest ja nende sõlmimise kontekstist on ebamäärased ka selliste kokkulepete võimalikud tagajärjed seoses geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute turule sisenemisega. Seetõttu tuleks arvesse võtta vaidluse olemasolu ja poolte eduväljavaateid, teiste vaidluste olemasolu ja võimalust arendada välja toote teisi alternatiivseid vorme. Lisaks sellele võivad need kokkulepped anda võimaluse geneeriliste ravimite kiiremaks turule tulemiseks. Viimaks pidanuks komisjon võtma arvesse ka seda, kas geneerilisi ravimeid tootvatel äriühingutel oli võimekus ja kavatsus riskantne turule tulemine ette võtta.
Kolmandaks leiavad hagejad, et sarnaselt seisukohale, mille Supreme Court of the United States (Ameerika Ühendriikide ülemkohus) võttis kohtuotsuses Actavis, ei saa komisjon patendivaidluste lahendamise kokkulepete eest karistust määrata, hindamata nende tegelikku mõju turule.
Komisjon leiab, et see argument on tulemusetu, kuivõrd selleks, et teha kindlaks, kas kokkulepe on käsitatav eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguna, ei tule arvesse võtta selle tagajärgi, ning teatud juhtudel võib eesmärgil põhineval konkurentsipiirangul hiljem aset leidvatest asjaoludest tulenevalt üldse mitte mingeid tagajärgi olla. Eesmärgil põhineva konkurentsipiirangu analüüsis ei ole niisiis vaja ära näidata, millised oleksid olnud olukorrad siis, kui neid kokkuleppeid ei oleks sõlmitud.
Täiendavalt tuletab komisjon meelde, et mis puudutab patendivaidluste lahendamise kokkulepete tagajärgi, siis võtsid hagejad käesoleval juhul vaevaks sõlmida sellised kokkulepped kõigi oma potentsiaalsete konkurentidega, ning nende poolt sõlmitud viiest kokkuleppest ainult kaks sisaldasid tingimust, mille kohaselt oli geneerilisi ravimeid tootvatel äriühingutel lubatud vaidlusaluse patendi tühistamise korral turule siseneda.
Lisaks leiab komisjon, et ta on vaidlustatud otsuses käsitlenud geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute võimekust ja kavatsust riskantne turule tulemine ette võtta.
Viimaks leiab komisjon, et vaidlustatud otsus ei ole vastuolus seisukohaga, mille Supreme Court of the United States (Ameerika Ühendriikide ülemkohus) võttis kohtuotsuses Actavis, pidades silmas erinevusi Euroopa eesmärgil põhineva konkurentsipiirangu ja Ameerika konkurentsipiirangu
per se
mõistete vahel. Komisjon tuletab ka meelde, et liidu kohtupraktika välistab põhjendatuse doktriinist lähtumise, kuna kokkuleppe konkurentsi soodustavaid asjaolusid tuleb hinnata ELTL artikli 101 lõikest 3 lähtudes.
Hagejatega tuleb nõustuda selles, et komisjon ega kohus ei saa kokkuleppe konkurentsi piiravat eesmärki analüüsides ja eeskätt kokkuleppe majanduslikku ja õiguslikku konteksti arvesse võttes täielikult eirata selle kokkuleppe võimalikke tagajärgi (kohtujurist Wahli ettepanek kohtuasjas ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:272
, punkt
). Oluline on nimelt välja tuua, et oma eesmärgi poolest konkurentsi piiravad on sellised kokkulepped, mis on konkurentsile piisavalt kahjulikud, see tähendab, et neil on niivõrd tõenäoliselt konkurentsivastased tagajärjed, et võib järeldada, et seda, millised on nende tagajärjed konkurentsile turul, ei ole vaja ära näidata (vt selle kohta 11. septembri 2014. aasta kohtuotsus CB vs. komisjon,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika). Seega ei tuleks eesmärgil põhinevaks konkurentsipiiranguks pidada selliseid kokkuleppeid, millel on nende konteksti arvestades turule vastandlikud tagajärjed (kohtujurist Wahl’i ettepanek kohtuasjas CB vs. komisjon,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:1958
, punkt
).
Kuivõrd hagejad põhjendavad vaidlusaluste kokkulepete potentsiaalseid ebamääraseid tagajärgi puudutavaid seisukohti peamiselt argumentidega, mis puudutavad iga konkreetset kokkulepet ja selle konteksti, siis tuleb käesoleval juhul kõnealustele seisukohtadele vastata koos vastamisega kriitikale, mis puudutab iga konkreetse lepingu kvalifitseerimist eesmärgil põhinevaks konkurentsipiiranguks, seda enam, et nagu komisjon kohaselt rõhutab, eesmärgil põhineva konkurentsipiirangu esinemist tuleb hinnata iga kokkuleppe kui terviku pinnalt, mitte analüüsida eraldi seda, kas vaidlustamiskeeldu või turustamiskeeldu käsitlevad tingimused on konkurentsi piiravad.
Ka küsimust, kas komisjon leidis õigesti, et tegu on konkurentsipiiranguga hoolimata võimalikest konkurentsi soodustavatest tagajärgedest, mis väidetavalt võisid tuleneda iseäranis nende kokkulepete sõlmimise kontekstist, käsitletakse seega koos nende väidetega, milles kritiseeritakse igale vaidlusalusele kokkuleppele antud hinnangut, kusjuures arvesse võetakse üksnes neid, mis jäävad eesmärgil põhinevate konkurentsipiirangute analüüsi raamidesse (vt edaspidi punktid 525, 644 ja 989).
Lisaks, nagu eespool punktidest 293–295 tuleneb, ei saa hagejad tulemuslikult tugineda kohtuotsusele Actavis.
b)

Kriteeriumid, mille alusel kvalifitseeris komisjon kompromissikokkulepped eesmärgil põhinevaks konkurentsipiiranguks
Eeltoodud põhjendustest lähtudes tuleb analüüsida hagejate argumente, mis puudutavad konkreetselt igaüht neist kolmest põhilisest kriteeriumist, mille alusel on komisjon kvalifitseerinud kõnealused kompromissikokkulepped eesmärgil põhinevateks konkurentsipiiranguteks ning milleks on esiteks see, kas geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud olid potentsiaalsed konkurendid, teiseks, kas need äriühingud võtsid kohustuse piirata geneeriliste ravimitega turule sisenemiseks tehtavaid pingutusi ja kolmandaks, kas originaalravimeid tootev äriühing kandis geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule üle väärtuse, mis oli viimase jaoks märkimisväärseks stiimuliks turule sisenemiseks tehtavate pingutuste piiramisel (vaidlustatud otsuse põhjendus 1154).
1)

Potentsiaalse konkurentsi kriteerium
i)

Poolte argumendid
[…]
ii)

Üldkohtu hinnang
Sisuliselt heidavad hagejad ette, et komisjon on õigust vääralt kohaldanud ja lähtunud valedest kriteeriumidest, käsitades hagejatega vaidlusalused lepingud sõlminud geneerilisi ravimeid tootvaid äriühinguid hagejate potentsiaalsete konkurentidena. Hagejad kritiseerivad ka komisjoni hinnangut selle kohta, millised selle potentsiaalse konkurentsi piirangud hagejate patentidest tulenesid.
–
Potentsiaalse konkurentsi hindamise kriteeriumid
Potentsiaalse konkurentsi mõiste
Hagejad heidavad komisjonile ette, et viimane on vaidlusaluste kokkulepete poolte vahelise potentsiaalse konkurentsi tuvastamisel kontrollinud üksnes seda, et geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute turule tulemiseks ei olnud ületamatuid takistusi, ega ole uurinud seda, kas neil äriühingutel olid tegelikud ja konkreetsed võimalused turule tulemiseks (vt eespool punkt 309).
Hagejate poolt viidatud kohtupraktikast nähtub, et ettevõtja on potentsiaalne konkurent, kui tal on tegelikud ja konkreetsed võimalused siseneda asjaomasele turule ning konkureerida seal tegutsevate ettevõtjatega. Selline tõendamine ei saa põhineda vaid oletusel, vaid seda peab kinnitama faktidega või asjaomase turu struktuuri analüüsiga. Nii ei saa ettevõtjat lugeda potentsiaalseks konkurendiks, kui tema turule sisenemine ei vasta elujõulisele majandusstrateegiale (29. juuni 2012. aasta kohtuotsus E.ON Ruhrgas ja E.ON vs. komisjon,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, punkt
; vt selle kohta ka 14. aprilli 2011. aasta kohtuotsus Visa Europe ja Visa International Service vs. komisjon,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika). Sellest tuleneb tingimata, et ehkki ühe ettevõtja kavatsus turule siseneda võib olla oluline kontrollimaks, kas teda võib lugeda potentsiaalseks konkurendiks viidatud turul, on sellise määratluse aluseks olev keskne asjaolu siiski tema suutlikkus kõnealusele turule siseneda (14. aprilli 2011. aasta kohtuotsus Visa Europe ja Visa International Service vs. komisjon,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
, punkt
, ja 29. juuni 2012. aasta kohtuotsus E.ON Ruhrgas ja E.ON vs. komisjon,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, punkt
).
Teistsuguses kontekstis on samuti leitud, et ettevõtja on potentsiaalne konkurent, kui tema turule sisenemiseks puuduvad ületamatud tõkked (vt selle kohta 21. mai 2014. aasta kohtuotsus Toshiba vs. komisjon,
T‑519/09
, ei avaldata,
EU:T:2014:263
, punkt
, mida kinnitati 20. jaanuari 2016. aasta kohtuotsusega Toshiba Corporation vs. komisjon,
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
, punktid
,
,
ja
, ning 28. juuni 2016. aasta kohtuotsus Portugal Telecom vs. komisjon,
T‑208/13
,
EU:T:2016:368
, punkt
).
Kohtupraktikast tuleneb niisiis, et lävend, millest alates potentsiaalset konkurentsi mööndakse, võib olla erinev, sõltuvalt konkreetsest kontekstist ja rikkumisest. Üksnes turule sisenemise ületamatute takistuste uurimise korral piisab potentsiaalse konkurentsi tuvastamiseks mis tahes, ka vaid teoreetilisest võimalusest turule siseneda, ent turule sisenemise tegelike ja konkreetsete võimaluste analüüsimisel saab potentsiaalset konkurentsi tuvastatuks lugeda vaid juhul, kui esinesid tegelikult võimalused turule sisenemiseks, mis oleksid piirava tegevuse puudumise korral realiseeritud.
Samuti on tõsi, et kontroll selle üle, kas teatud turule sisenemise takistused, milleks antud juhul on peamiselt patendid ja müügiloa saamise kohustus, on ületamatud, ei väära geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute tegelike ja konkreetsete turule sisenemise võimaluste uurimist lähtudes nende turule sisenemise võimekusest ja kavatsusest, ega ole selle uurimisega vastuolus. Nagu komisjon vaidlustatud otsuses (1666. joonealune märkus) ja kohtuistungil asjakohaselt rõhutas, oli ületamatute takistuste puudumise kontrolli „eesmärk veenduda selles, kas hoolimata geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute üldisest võimekusest ja nende tõendatud kavatsusest turule siseneda, esines objektiivseid põhjuseid, mis muutnuks geneeriliste ravimite turule sisenemise võimatuks“ ja seeläbi täiendada tegelike ja konkreetsete võimaluste kriteeriumil põhinevat analüüsi. Kui turule sisenemisel on ületamatuid takistusi, ei saa asuda seisukohale, et ettevõtjatel on tegelikud ja konkreetsed võimalused sinna siseneda. Niisiis kui turgu iseloomustab sisenemise takistuste olemasolu, täiendab nende takistuste ületamatuse objektiivne analüüs kõnealuse äriühingu turule sisenemise võimekuse ja kavatsusega seonduvatel individuaalsetel kriteeriumidel põhinevat tegelike ja konkreetsete võimaluste analüüsi.
Niisiis ei saa, nagu hagejad seda teevad, sellest, et vaidlustatud otsuses on mitmel korral (vt eelkõige põhjendused 1125 ja 1181) viidatud ületamatute takistuste kriteeriumile, järeldada, et komisjon on potentsiaalse konkurentsi määratlemisel lähtunud üksnes sellest kriteeriumist.
Nõnda on see seda enam, et kõrvuti 21. mai 2014. aasta kohtuotsusega Toshiba vs. komisjon (
T‑519/09
, ei avaldata,
EU:T:2014:263
), kus kohaldati ületamatute takistuste kriteeriumi (vt eespool punkt 319), on komisjon viidanud ka 15. septembri 1998. aasta kohtuotsusele European Night Services jt vs. komisjon (
T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 ja T‑388/94
,
EU:T:1998:198
) ning 14. aprilli 2011. aasta kohtuotsusele Visa Europe ja Visa International Service vs. komisjon (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
), kus lähtuti tegelike ja konkreetsete võimaluste kriteeriumist, mainides need lisaks ära ka potentsiaalse konkurentsi kindlaksmääramise eeskirjade käsitluse sissejuhatuses (vaidlustatud otsuse põhjendused 1156 ja 1157), ning mitmele muule kohtuotsusele, kus seda potentsiaalse konkurentsi määratlust meelde tuletati ja kohaldati, sealhulgas 29. juuni 2012. aasta kohtuotsusele E.ON Ruhrgas ja E.ON vs. komisjon (
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
) (vt eespool punkt 318). Liiati on komisjon selgelt märkinud, et „potentsiaalse konkurentsi tõendamisel on kesksel kohal“ turule sisenemise võimekus (vt eespool punkt 318), mis on üks tegelike ja konkreetsete võimaluste kriteeriumi raames hinnatav asjaolu (vaidlustatud otsuse põhjendus 1163). Viimaks on komisjon, käsitledes iga kõnealuse geneerilisi ravimeid tootva äriühingu staatust potentsiaalse konkurendina, neist igaühe kohta käivate ning eeskätt nende tootmisvõimekust ja laovarusid, nende sõlmitud lepinguid, nende poolt müügilubade saamiseks astutud samme ja nende poolt Servier’ vastu esitatud hagisid puudutavate mitmete konkreetsete andmete põhjal järeldanud, et neil kõigil olid tegelikud ja konkreetsed võimalused turule sisenemiseks (vt edaspidi punktid 432–438, 579–585 ja 718–722). Selline iga väidetavat potentsiaalset konkurenti iseloomustavatel andmetel põhinev üksikasjalik analüüs on iseloomulik turule sisenemise tegelike ja konkreetsete võimaluste kontrollimisele ja eristub üksnes asjaomasele turule sisenemisega seotud ületamatute takistuste kontrollimisest, mille puhul on võimalik jõuda järelduseni, et tegemist on potentsiaalse konkurentsiga, üksnes selle asjaolu pinnalt, et mis tahes ettevõtja on kõnealusele turule sisenenud.
Neid tõdemusi ei sea kahtluse alla hagejate väited, et komisjon on eeskätt aluseks võtnud geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute turule sisenemise kavatsuse ning hulga ebarealistlikke hüpoteese (vt eespool punkt 309), kuivõrd repliigist nähtub, et selle argumendiga ei vaidlusta hagejad mitte seda, millisest kriteeriumist lähtuti, vaid seda, kuidas tegelike ja konkreetsete võimaluste kriteeriumi antud juhul kohaldati; seda käsitletakse edaspidi iga vaidlusaluse kokkuleppe kohta antud hinnangute suhtes esitatud etteheidetele vastamise raames.
Sellest järeldub, et vastupidi sellele, mida leiavad hagejad, on komisjon hinnanud potentsiaalset konkurentsi kõnealusel turul lähtudes tegelike ja konkreetsete võimaluste kriteeriumist.
Lisaks võib ära märkida, et vastupidi sellele, mida komisjon 20. jaanuari 2016. aasta kohtuotsusele Toshiba Corporation vs. komisjon (
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
) (vt eespool punkt 312) viidates vasturepliigis väidab, ei võinud ta käesoleval juhul piirduda turule sisenemise ületamatute takistuste puudumise kontrollimisega, et selle pinnalt järeldada potentsiaalse konkurentsi olemasolu kõnealusel turul (vt selle kohta 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Lundbeck vs. komisjon,
T‑472/13
, edasi kaevatud,
EU:T:2016:449
, punktid
–
).
20. jaanuari 2016. aasta kohtuotsuse Toshiba Corporation vs. komisjon (
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
) punktidest 28, 29, 32 ja 34 tuleneb tõepoolest, et turgude jagamist käsitlevate kokkulepete puhul võib sellise tegevuse majandusliku ja õigusliku konteksti analüüs piirduda sellega, mis osutub rangelt vajalikuks, et otsustada, et tegu on eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguga, ning iseäranis kontrollida, et kõnealusele turule sisenemise takistusi ei saa käsitada ületamatutena (vt selle kohta ka 28. juuni 2016. aasta kohtuotsus Portugal Telecom vs. komisjon,
T‑208/13
,
EU:T:2016:368
, punktid
ja
).
Kõigepealt tuleb siiski märkida, et 20. jaanuari 2016. aasta kohtuotsusest Toshiba Corporation vs. komisjon (
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
), loetuna koos kohtujurist Watheleti ettepanekuga kohtuasjas Toshiba Corporation vs. komisjon (
C‑373/14 P
,
EU:C:2015:427
, punktid
,
,
ja
), nähtub, et seal käsitletud majandusliku ja õigusliku konteksti analüüsi piirangu põhjuseks on see, et mõned eesmärgil põhinevad piirangud on eriliselt ilmsed, ning tuvastamaks, et need on konkurentsi piisavalt kahjustavad, ei ole majandusliku ja õigusliku konteksti põhjalik analüüsimine vajalik, eriti kuna asjaomased kokkulepped ei ole ei ebatüüpilised ega keerukad.
Tulenevalt sellest, et vaidlusalused kokkulepped on sõlmitud patentidega seotud kompromissikokkulepete vormis, ei pruukinud käesoleval juhul aga kõrvalseisvale vaatlejale olla ilmne, et nende lepingute näol on tegemist rikkumise ja iseäranis eesmärgil põhineva piiranguga. Seda kinnitab eeskätt asjaolu, et komisjon analüüsis ühekorraga nii nende eesmärki kui ka nende konkurentsivastaseid tagajärgi. Seda kinnitab ka see, et komisjon kvalifitseeris vaidlusalused lepingud eesmärgil põhinevateks piiranguteks 20. novembri 2008. aasta kohtuotsuse Beef Industry Development Society ja Barry Brothers (
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
) tähenduses, kusjuures selle kvalifitseerimise õigsuse osas ei ole praeguses etapis vaja seisukohta võtta. Kuigi selle kohtuotsuse punktist 34 tuleneb, et turult väljatõrjumise kokkulepped on „ilmselgelt vastuolus“ aluslepingu konkurentsi puudutavate sätete mõttega, ei leidnud Euroopa Kohus, et selles kohtuasjas vaidluse all olnud kokkulepped oleksid kõrvalseisva vaatleja jaoks olnud ilmselgelt või üheselt mõistetavalt turult väljatõrjumise kokkulepped ning seega sellised eesmärgil põhinevad piirangud, mille puhul ei ole vaja nende majanduslikku ja õiguslikku konteksti üksikasjalikult analüüsida. Vastupidi, järeldamaks, et tegemist on turult väljatõrjumise kokkulepetega, mis seetõttu „ilmselgelt“ eesmärgist tulenevalt konkurentsi piiravad, analüüsis Euroopa Kohus seda konteksti nagu ka kõnealuste kokkulepete tingimusi ja eesmärke (20. novembri 2008. aasta kohtuotsus Beef Industry Development Society ja Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
, punktid
–
).
Tuleb ka rõhutada, et kohtuasjas, milles tehti 20. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus Toshiba Corporation vs. komisjon (
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
), ei olnud vaidlusalustes tegevustes osalenud tootjate tootmis- ja turustamisvõimekus vaidluse all ning asjaomasel turul mingisugust monopoli ei olnud. Käesoleval juhul on aga just nimelt vaidlustatud geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute võimekus vaidlusalust toodet toota ja turustada, võttes eeskätt arvesse ainuõigusi, milleks on hagejate patendid (vt eespool punkt 234 ja tagapool punkt 357). Seega ei saa sellest kohtuotsusest järeldada, et eesmärgil põhineva konkurentsipiirangu tuvastamiseks ei ole üldiselt või iseäranis sellistel asjaoludel nagu käesolevas asjas vajalik kontrollida kokkuleppe poolte tegelikke ja konkreetseid võimalusi asjaomasele turule siseneda.
Eelnevast tuleneb, et etteheide, mis puudutab potentsiaalse konkurentsi väära määratluse kohaldamist, tuleb tagasi lükata.
Piisavalt kiire turule sisenemise kriteerium
Vaidlustatud otsuses leidis komisjon, tuginedes 3. aprilli 2003. aasta kohtuotsusele BaByliss vs. komisjon (
T‑114/02
,
EU:T:2003:100
) ja 14. aprilli 2011. aasta kohtuotsusele Visa Europe ja Visa International Service vs. komisjon (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
), et põhiliseks asjaoluks, mille tõttu saab ettevõtja kvalifitseerida potentsiaalseks konkurendiks, on see, et ta saab turule siseneda piisavalt kiiresti, et see mõjutaks sellel turul tegutsevaid ettevõtjaid. Komisjon rõhutas, et kuigi viivitused võivad peegeldada kuludest või ajast tingitud turule sisenemise raskusi ning nende viivituste tõttu võib turule sisenemine olla äriliselt vähem atraktiivne, ei sea sellised viivitused iseenesest kahtluse alla võimekust turule siseneda ning Servier’le või teistele geneerilisi ravimeid tootvatele äriühingutele survet avaldada. Käesolevas asjas järeldas komisjon sellest, viidates ajaraamidele, mis on antud erandimäärustes ja tema enda suunistes – iseäranis suunistes [ELTL] artikli 101 kohaldatavuse kohta horisontaalkoostöö kokkulepete suhtes (
ELT 2011, C 11, lk 1
, edaspidi „2011. aasta horisontaalkoostöö kokkuleppeid käsitlevad suunised“) – kus on ette nähtud kuni kolmeaastane periood –, ning sellele, kui palju kulub tegelikult ligikaudu aega kohtumenetlustele, müügiloa saamisele ja farmatseutiliste toimeainete välja töötamisele, et hagejate ja geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute väidetavad viivitused ei paistnud piisavalt pikad selleks, et geneerilise ravimiga turule tulla sooviv ettevõtja konkurentsisurvet ei avaldaks (vaidlustatud otsuse põhjendused 1158, 1159, 1182 ja joonealune märkus nr 1669; vt ka sama otsuse põhjendused 1125, 1126 ja 1296).
Vastupidi sellele, mida leiavad hagejad, on see potentsiaalse konkurentsi ajalist aspekti puudutav komisjoni analüüs kohaldamisele kuuluvate põhimõtetega kooskõlas.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab selleks, et ettevõtja kvalifitseeruks potentsiaalseks konkurendiks, tema turule sisenemine saama toimuda piisavalt kiiresti, et see mõjutaks turul tegutsevaid ettevõtjaid ja avaldaks neile konkurentsisurvet (14. aprilli 2011. aasta kohtuotsus Visa Europe ja Visa International Service vs. komisjon,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
, punkt
; vt selle kohta ka 29. juuni 2012. aasta kohtuotsus E.ON Ruhrgas ja E.ON vs. komisjon,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, punkt
).
Selles kohtupraktikas võeti arvesse suuniseid [ELTL] artikli 101 kohaldatavuse kohta horisontaalkoostöö kokkulepete suhtes (
ELT 2001, C 3, lk 2
; ELT eriväljaanne 08/02, lk 25; edaspidi „2001. aasta horisontaalkoostöö kokkuleppeid käsitlevad suunised“) (vt ka 2011. aasta horisontaalkoostöö kokkuleppeid käsitlevad suunised), kus mitte üksnes ei kinnitatud piisavalt kiiresti turule sisenemise nõuet, vaid anti ka teistele suunistele ning grupierandi määrustele tuginedes ligikaudsed tähtajad, mille puhul saab turule sisenemist pidada piisavalt kiireks ja mis ei ületanud sõltuvalt juhtumist ühte või kolme aastat.
Ent nagu nii neis suunistes (vt 2001. aasta horisontaalkoostöö kokkulepete suuniste 9. joonealune märkus ja 2011. aasta horisontaalkoostöö kokkulepete suuniste 3. joonealune märkus) ning kohtupraktikas (vt selle kohta 14. aprilli 2011. aasta kohtuotsus Visa Europe ja Visa International Service vs. komisjon,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
, punktid
ja
) täpsustatud on, on need tähtajad ligikaudsed ning „piisavalt kiiresti“ turule sisenemise mõiste sisustamine sõltub käsitletava juhtumi faktilistest asjaoludest ning selle õiguslikust ja majanduslikust kontekstist, millest lähtudes tuleb kindlaks määrata, kas väljaspool turgu asuv ettevõtja avaldab konkurentsisurvet turul juba tegutsevatele ettevõtjatele (vt selle kohta 14. aprilli 2011. aasta kohtuotsus Visa Europe ja Visa International Service vs. komisjon,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
, punkt
).
Käesoleval juhul on aga komisjon esiteks arvesse võtnud konkreetse juhtumi majandusliku ja õigusliku kontekstiga seotud erilisi asjaolusid ja hinnanud iga turule sisenemiseks vajaliku etapi kestust. Tuleb rõhutada, et nimelt farmaatsiasektori eripärade tõttu ja eelkõige mitme etapi läbimise vajalikkuse ja patentide olemasolu tõttu astuvad geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud sageli turule sisenemisele suunatud samme tükk aega enne patentide kehtivuse lõppemist, et nõutavad etapid oleksid läbitud hiljemalt patentide kehtivuse lõppemisel. Need sammud võivad avaldada originaalravimeid tootvale äriühingule konkurentsisurvet enne või lausa palju enne patentide kehtivuse lõppemist ja geneerilisi ravimeid tootva äriühingu tegelikku turule sisenemist (vt tagapool punkt 356; vt selle kohta ka 6. detsembri 2012. aasta kohtuotsus AstraZeneca vs. komisjon,
C‑457/10 P
,
EU:C:2012:770
, punkt
, 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Lundbeck vs. komisjon,
T‑472/13
, edasi kaevatud,
EU:T:2016:449
, punkt
, ning 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Sun Pharmaceutical Industries ja Ranbaxy (UK) vs. komisjon,
T‑460/13
, ei avaldata, edasi kaevatud,
EU:T:2016:453
, punktid
–
).
Nagu hagejad õigesti leiavad (vt eespool punkt 311), ei saa geneerilisi ravimeid tootvat äriühingut nende potentsiaalse konkurendina käsitada juba hetkest, mil, ja üksnes sellest tulenevalt, et viimane alustab perindopriili geneerilise versiooni välja töötamist. Komisjon on tõepoolest vaidlustatud otsuse põhjenduses 1125 väitnud, et geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute potentsiaalne konkurents tekib siis, kui need, kes soovivad geneerilise tootega turule tulla, alustavad farmatseutilise toimeaine ja lõpptoote tootmiseks äriliselt elujõuliste tehnoloogiate arendamist. Selles põhjenduses järgnevalt märgitust, kus viidatakse tagapool olevale analüüsile, mis puudutab iga kõnealuse geneerilisi ravimeid tootva äriühingu staatust potentsiaalse konkurendina, samuti eelkõige nimetatud analüüsist ja vaidlustatud otsuse üldistest põhjendustest, mis puudutavad piisavalt kiiresti turule sisenemise kriteeriumi (vt eespool punkt 332), nähtub siiski, et komisjon ei soovinud väita, et konkurentsisurve avaldamine algas geneerilise toote arendustegevuse alustamisest, vaid ta soovis välja tuua võimaluse, et konkurentsisurve avaldamine võib alata tegevuse alustamisest, kui sellise surve avaldamise tingimused on täidetud. Ent isegi kui tõlgendada nimetatud põhjendust 1125 nii, et selles loetakse potentsiaalse konkurentsi alguseks geneerilise toote arendustegevuse alustamine, on selle suhtes esitatud kriitika igal juhul tulemusetu, kuna komisjon ei ole sellele põhjendusele tuginedes kõnealuseid geneerilisi ravimeid tootvaid äriühinguid potentsiaalseteks konkurentideks lugenud. Nagu komisjon asjakohaselt rõhutab, leidis ta, et ajahetkel, millest lähtudes ta hindas, kas geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud on potentsiaalsed konkurendid, ehk vaidlusaluste kokkulepete sõlmimise ajal olid kõik need äriühingud jõudnud oma perindopriili arendustegevuses kaugele ning ta ei võtnud seisukohta küsimuses, kas nad olid potentsiaalsed konkurendid varem ehk siis, kui nad seda arendustegevust alustasid (vt eespool punkt 315).
Samuti on komisjon tõepoolest põhjenduse 1296 juures olevas 1840. joonealuses märkuses meede tuletanud 2011. aasta horisontaalkoostöö kokkuleppeid käsitlevates suunistes nimetatud kolmeaastast tähtaega, ent pole sellest käesoleva asjaga seoses teinud mingisugust põhjapanevat järeldust, mistõttu tuleb etteheited, et komisjon on seda tähtaega arvesse võtnud eeskätt perindopriili arendamisele kuluva ajaga seonduvalt (vaidlustatud otsuse punkt 3137), tulemusetuna tagasi lükata.
Teiseks on komisjon tuginenud potentsiaalse konkurentsiga olemuslikult kaasneva konkurentsisurve ideele, asudes seisukohale, et geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute võimalikud viivitused turule sisenemise protsessis ei ole iseenesest piisavad selleks, et välistada nende käsitamine potentsiaalsete konkurentidena, kui nad jätkavad sellise surve avaldamist tulenevalt oma võimekusest turule siseneda, ning viidanud seejuures 3. aprilli 2003. aasta kohtuotsusele BaByliss vs. komisjon (
T‑114/02
,
EU:T:2003:100
). Vastupidi sellele, mida leiavad hagejad, on komisjon põhjendatult tuginenud ülalnimetatud kohtuotsusele, sest kuigi Üldkohus tegi selle kohtuotsuse käesoleva asjaga võrreldes väga erinevas kontekstis, võttis ta siiski seal seisukoha küsimuses, kuidas mõjutas BaBylissi potentsiaalse konkurendina käsitamist asjaolu, et tema turule sisenemine mitmel korral edasi lükkus ehk seesama asjaolu, mida on analüüsitud vaidlustatud otsuses. Üldkohus asus selles osas seisukohale, ilma et hagejad sellele vastu vaidleksid, et turule sisenemise edasi lükkumine ei vääranud seda, et BaByliss oli käsitatav potentsiaalse konkurendina, ning tugines mitmele asjaolule, mis kinnitasid, et konkurentsisurvet avaldas tema võimekus turule siseneda (3. aprilli 2003. aasta kohtuotsus BaByliss vs. komisjon,
T‑114/02
,
EU:T:2003:100
, punktid
–
). Sellest järeldub ka, et kuivõrd geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute huvi olla turul esimesena võib küll, pidades silmas oodatava kasumi suurust, mõjutada nende kavatsust turule siseneda, ent iseenesest mitte nende turule sisenemise võimekust, on komisjon, vastupidi sellele, mida leiavad hagejad, vaidlustatud otsuse põhjenduses 1182 õigesti leidnud, et see geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute huvi ei ole väidetavate viivituste hindamise seisukohast asjasse puutuv. Turule sisenemise võimet tuleb hinnata elujõulise majandusstrateegia kriteeriumist lähtudes (vt eespool punkt 318), mis tähendab, et see strateegia peab võimaldama kasumlikult turule sisenemist, mitte ei pea olema kõigist võimalikest turule sisenemise strateegiatest kõige kasumlikum selles mõttes, et kõnealune geneerilisi ravimeid tootev äriühing oleks esimene turule siseneja ja seega ainus, kes teatud aja jooksul originaalravimeid tootva äriühinguga turul konkureeriks (vt selle kohta 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Xellia Pharmaceuticals ja Alpharma vs. komisjon,
T‑471/13
, ei avaldata, edasi kaevatud,
EU:T:2016:460
, punkt
).
Sellest järeldub, et kõik etteheited, mis puudutavad komisjoni poolt potentsiaalse konkurentsi ajalise aspekti hindamist, tuleb tagasi lükata.
Turul tegutsevate ettevõtjate taju kriteerium
Vaidlustatud otsuses on komisjon, tuginedes 12. juuli 2011. aasta kohtuotsusele Hitachi jt vs. komisjon (
T‑112/07
,
EU:T:2011:342
) ja 21. mai 2014. aasta kohtuotsusele Toshiba vs. komisjon (
T‑519/09
, ei avaldata,
EU:T:2014:263
), leidnud, et potentsiaalse konkurentsi hindamisel on suur tähtsus turul juba tegutseva ettevõtja tajul. Komisjon on seisukohal, et kui selline kogenud ettevõtja tajub geneerilisi ravimeid tootva äriühingu poolt konkurentsiohtu, võib see oht avaldada konkurentsisurvet tema käitumisele turul ning on potentsiaalse konkurentsi hindamise seisukohast asjasse puutuv. Komisjon on täpsustanud, viidates 14. aprilli 2011. aasta kohtuotsusele Visa Europe ja Visa International Service vs. komisjon (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
), et potentsiaalne konkurents saab tekkida vaid sellel turul mitte tegutseva ettevõtja olemasolul, kusjuures pelgalt selline olemasolu võib avaldada konkurentsisurvet, mis seisneb turule sisenemise võimalikkuses (põhjendused 1160–1162). Komisjon järeldas sellest, et vastamaks küsimusele, kas geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud avaldasid Servier’le konkurentsisurvet, tuleb arvesse võtta ka seda, kas ja kuidas tajusid seda turul tegutsev ettevõtja Servier ning teised konkurentideks olevad geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud (põhjendus 1163). Käesoleval juhul on komisjon leidnud, et geneerilisi ravimeid tootvaid äriühinguid tajusid konkurentidena nii Servier kui ka teised nende rivaalideks olevad geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud (põhjendus 1183).
Kõigepealt võib ära märkida, et geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute konkurendi-staatuse kindlaks tegemiseks on komisjon vaidlustatud otsuses turul juba tegutseva ettevõtja taju kriteeriumi kasutanud ühe kriteeriumina teiste kõrval, mida näitab eespool punktis 342 viidatud kohas sõna „ka“ kasutamine ning iga kõnealuse äriühingu puhul teiste potentsiaalse konkurentsi kriteeriumide analüüsimine (vt tagapool punktid 432–438, 579–585 ja 718–722).
Vastupidi hagejate seisukohale on aga turul juba tegutseva ettevõtja taju kriteeriumi kasutamine ühena teiste potentsiaalse konkurentsi kriteeriumide kõrval kooskõlas käesoleval juhul kohaldamisele kuuluva kohtupraktikaga, millele hagejad viitavad.
Vastupidi sellele, mida väidavad hagejad, on Üldkohus 12. juuli 2011. aasta kohtuotsuses Hitachi jt vs. komisjon (
T‑112/07
,
EU:T:2011:342
) potentsiaalse konkurentsi tuvastamisel turul juba tegutseva ettevõtja taju kriteeriumiga selgelt arvestanud. Selle kohtuotsuse punktidest 90, 226 ja 319, millele on viidatud vaidlustatud otsuse põhjenduses 1160, nähtub, et Euroopa ja Jaapani tootjate vahel kõnealuste kokkulepete sõlmimine ei ole mitte üksnes arvestatavaks tõendiks selle kohta, et esimesed neist tajusid teisi tõsiseltvõetavate potentsiaalsete konkurentidena, vaid annavad tunnistust ka sellest, et Jaapani tootjatel olid võimalused Euroopa turule tulemiseks (vt selle kohta ka 21. mai 2014. aasta kohtuotsus Toshiba vs. komisjon,
T‑519/09
, ei avaldata,
EU:T:2014:263
, punkt
). Tõsi, Üldkohus analüüsis potentsiaalset konkurentsi ka objektiivsetest kriteeriumidest lähtudes, käsitledes Jaapani tootjate turule sisenemise võimet (12. juuli 2011. aasta kohtuotsus Hitachi jt vs. komisjon,
T‑112/07
,
EU:T:2011:342
, punktid
ja
), mille komisjon ka vaidlustatud otsuse põhjenduses 1160 välja tõi. See objektiivsetest kriteeriumidest lähtuv analüüs näitab aga üksnes seda, et turul juba tegutseva ettevõtja tajuga seotud subjektiivne kriteerium on ainult üks mitmest potentsiaalse konkurentsi olemasolu hindamiseks kasutatavatest kriteeriumidest.
Hagejate poolt osutatud 29. juuni 2012. aasta kohtuotsuses E.ON Ruhrgas ja E.ON vs. komisjon (
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, punkt
) leidis Üldkohus, et kokkuleppe olemasolu ja see, kuidas selle kokkuleppe pooled olukorda tajusid, ei saanud olla piisav selleks, et tõendada või tingimata tähendada potentsiaalse konkurentsi olemasolu kokkuleppe allkirjastamise ajal. Vastupidi sellele, mida väidavad hagejad, ei ole selles kohtuotsuses niisiis leitud, et turul juba tegutseva ettevõtja taju kriteerium oleks asjakohatu, vaid üksnes, et see, kuidas ettevõtja olukorda tajub, ei ole piisav potentsiaalse konkurentsi olemasolu tuvastamiseks, kui muid seda kinnitavaid asjaolusid ei esine.
Sellest järeldub, et kohtupraktika kohaselt on turul juba tegutseva ettevõtja taju kriteerium potentsiaalse konkurentsi olemasolu hindamiseks kohane, ent mitte piisav kriteerium. Nagu hagejad asjakohaselt rõhutavad, siis kuivõrd see, kuidas isegi kogenud ettevõtja olukorda tajub, on subjektiivset laadi asjaolu ja sõltub konkreetsest ettevõtjast, tema teadmistest turu kohta ning suhetest oma hüpoteetiliste konkurentidega, siis ei saa üksi selle pinnalt järeldada, et mingisugune teine konkreetne ettevõtja on üks tema potentsiaalsetest konkurentidest. Seevastu võib selline tajumine aidata ettevõtjal turule siseneda ning seeläbi toetada tema kvalifitseerimist potentsiaalseks konkurendiks (vt selle kohta 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Lundbeck vs. komisjon,
T‑472/13
, edasi kaevatud,
EU:T:2016:449
, punktid
ja
, ning 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Sun Pharmaceutical Industries ja Ranbaxy (UK) vs. komisjon,
T‑460/13
, ei avaldata, edasi kaevatud,
EU:T:2016:453
, punkt
).
Hagejate argumendid, millega vaidlustatakse see, et komisjon on potentsiaalse konkurentsi tuvastamisel arvesse võtnud seda, kuidas turul juba tegutsevad ettevõtjad olukorda tajusid, tuleb seega tagasi lükata.
–
Hagejate patendid kui potentsiaalse konkurentsi takistus
Hagejad ja menetlusse astuja heidavad komisjonile ette seda, et viimane on geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud kvalifitseerinud Servier’ potentsiaalseteks konkurentideks, hoolimata nende turule sisenemise takistustest, milleks olid patendid, mille omanikuks oli Servier.
Vaidlustatud otsuses on komisjon leidnud, et pooled väitsid 1. juulil 2010. aasta kohtuotsusele AstraZeneca vs. komisjon (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, punkt
) osutades ekslikult, et turule sisenemine oli mis tahes konkurentsivõimalusi välistanud patendi olemasolu tõttu välistatud, ning järeldasid sellest ekslikult, et Servier’ patendid tekitasid „ühepoolse blokaadi“ tehnosiirde kokkuleppeid käsitlevate 2004. aasta suuniste tähenduses, kusjuures need suunised käesoleval juhul kohaldamisele ei kuulunud (põhjendused 1167 ja 1168 ning 1638. joonealune märkus).
Komisjon on lisanud, et esiteks oli geneerilisi ravimeid tootvatel äriühingutel igal juhul võimalus nende Servier’ patentide kehtivus vaidlustada. Komisjon on seejuures meelde tuletanud 25. veebruari 1986. aasta kohtuotsust Windsurfing International vs. komisjon (
193/83
,
EU:C:1986:75
, punkt
), mille kohaselt on avalikes huvides kõrvaldada, iseäranis patentide kehtivuse vaidlustamise hagide esitamise teel, ekslikult välja antud patentidest tuleneda võivad majandustegevuse takistused, ning 6. detsembri 2012. aasta kohtuotsust AstraZeneca vs. komisjon (
C‑457/10 P
,
EU:C:2012:770
, punkt
), kus on kinnitatud, et potentsiaalne konkurents saab esineda isegi enne molekuli patendi kehtivuse lõppemist (vaidlustatud otsuse põhjendused 1132, 1165 ja 1169 ning 1640. joonealune märkus). Komisjon on lisanud, et tegemaks kindlaks, kas need patendid takistasid geneeriliste ravimite turule tulemist, ei ole tähtsust asjaolul, et Servier oli kas esitanud või esitamas nendest patentidest tulevate õiguste rikkumisele tuginevaid nõudeid, rõhutades, et patendist tulenevate õiguste rikkumist ei eeldata ning et kohtuotsust, millega oleks tuvastatud asjasse puutuval perioodil selline patendist tulenevate õiguste rikkumine, ei olnud (vaidlustatud otsuse põhjendused 1169–1171). Komisjon on täpsustanud, et selles osas, millisteks peeti võimalusi, et Servier’ patendid ei kehti või et tegemist on patendist tulenevate õiguste rikkumisega, tugines ta poolte endi ja kolmandate isikute poolt antud hinnangutele, mida on kajastatud kas vaidlusaluste kokkulepete sõlmimise ajal või enne seda koostatud dokumentides (vaidlustatud otsuse põhjendus 1172).
Komisjon on leidnud, et teiseks oli geneerilisi ravimeid tootvatel äriühingutel võimalik kasutada pooleliolevate vaidlustega seotud turgudele sisenemiseks ka alternatiivseid teid (põhjendus 1175). Esiteks oli geneerilisi ravimeid tootvatel äriühingutel vabadus riskida perindopriili turule toomisega ehk riskida sellega, et originaalravimeid tootev äriühing esitab patendist tulenevate õiguste rikkumise hagi. Komisjon on seejuures rõhutanud, et võttes arvesse tava, et pärast molekuli patendi kehtivuse lõppemist esitatakse protsesse puudutavad patenditaotlused, on peaaegu igasugune müümine pärast patendi kehtivuse lõppemist seotud riskiga, ning 2006. aastal toimunud Apotexi riskiga turule sisenemine päädis patendi 947 tühistava kohtuotsuse ning Servier’ poolt kahju hüvitamisega (vaidlustatud otsuse põhjendused 1176 ja 1177). Teiseks oleksid geneerilisi ravimeid tootvad ettevõtjad saanud oma protsesse kohandada kas otseselt või läbi farmatseutilise toimeaine tarnija vahetamise, et vältida patendist tulenevate õiguste rikkumist. Kuigi sellisel juhul oleksid kaasnenud õigusaktidest tulenevad viivitused, oleksid need muudatused komisjoni hinnangul olnud elujõuline alternatiivne viis turule sisenemiseks (vaidlustatud otsuse põhjendus 1178).
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 1179 on komisjon leidnud järgmist:
„[…] kompromissikokkulepped sõlmiti olukorras, kus molekuli patendi kehtivus oli lõppenud ning kus kõik nende kokkulepete pooleks olevad geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud olid otseselt või kaudselt kaasatud üht või mitut Servier’ patenti puudutavasse vaidlusesse, olgu siis kostjana patendist tulenevate õiguste rikkumise hagides või olles esitanud patentide tühistamisele suunatud hagi või vastuhagi. Geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud said valida turule pääsemise potentsiaalsete teedena ka teisi patentidega seotud meetmeid. Komisjon analüüsib üksikasjalikult, kas patentidega seotud takistuste ületamise ja geneerilise perindopriili turule toomise võimalusi otsivad geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud olid Servier’ jaoks tema patentidest hoolimata konkurentsisurve allikaks. Siinkohal tuleb meelde tuletada, et kõik käesolevas otsuses käsitletavad kokkulepped sõlmiti ajal, mil valitses ebakindlus küsimuses, kas mõnest sellisest patendist tulenevaid õigusi oli rikutud ja eriti kas patent 947 tunnistatakse kehtetuks. Lihtsalt see, et need patendid olemas olid ja et Servier neile tugines, ei välistanud seega kõiki potentsiaalse või reaalse konkurentsi võimalusi.“
Hagejad ja menetlusse astuja leiavad sisuliselt, et komisjoni selles analüüsis on tähelepanuta jäetud mõju, mis on õigusaktidest või kohtupraktikast tulenevalt sellisel patendil, mis on tunnistatud kehtivaks või mille kehtivust eeldatakse. Samuti heidavad nad komisjonile ette eksimist tehnosiirde kokkuleppeid käsitlevate 2004. aasta ja 2014. aasta suuniste vastu ning kritiseerivad teatud põhjendusi, mille komisjon on vaidlustatud otsuses ja teistes otsustes esitanud Servier’ turgu valitseva seisundi kuritarvitamist hinnates.
Kehtivaks tunnistatud või eeldatavalt kehtivate Servier’ patentide mõju eiramine
Hagejate ja menetlusse astuja hinnangul kujutab endast patent, mille kehtivust eeldatakse, vähemalt selle patendi kehtivaks tunnistamisest kuni selle kehtivusaja lõppemiseni seaduslikku turule sisenemise keeldu, mis välistab igasuguse potentsiaalse konkurentsi.
Siiski tuleneb 6. detsembri 2012. aasta kohtuotsusest AstraZeneca vs. komisjon (
C‑457/10 P
,
EU:C:2012:770
), millele komisjon vaidlustatud otsuses osutab (vt eespool punkt 351), et potentsiaalne konkurents võib turul esineda ka enne patendi kehtivuse lõppemist. Täpsemalt leidis Euroopa Kohus, et täiendava kaitse tunnistused, mille eesmärk on patendi mõju pikendamine, ei too mitte üksnes kaasa olulist välistavat mõju pärast patentide kehtivuse lõppemist, vaid võivad muuta ka turu struktuuri, kahjustades potentsiaalset konkurentsi isegi enne patentide kehtivuse lõppemist, kusjuures seisukoht, et potentsiaalne konkurets võib esineda enne patendi kehtivuse lõppemist, on sõltumatu faktist, et asjaomased täiendava kaitse tunnistused saadi pettusega või õigusvastaselt (8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Lundbeck vs. komisjon,
T‑472/13
, edasi kaevatud,
EU:T:2016:449
, punkt
). Nii ei välista patendist tulenev ainuõigus iseenesest potentsiaalse konkurentsi tekkimist kõnealuse ainuõiguse kehtivuse ajal.
Kuigi, nagu hagejad ja menetlusse astuja rõhutavad, sellise ainuõiguse tagajärjeks on tavaliselt konkurentide eemalhoidmine, sest viimased peavad avalike normide alusel seda ainuõigust järgima (1. juuli 2010. aasta kohtuotsus AstraZeneca vs. komisjon,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, punkt
; vt ka eespool punkt 234), puudutab see konkurentsi välistav mõju patendist tulenevaid õigusi rikkuvaid tooteid turustavaid reaalseid konkurente. Patent annab patendiomanikule ainuõiguse kasutada leiutist, et tööstustooteid valmistada ja esimesena turule tuua, ning õiguse esitada vastuväiteid nende õiguste rikkumise peale (31. oktoobri 1974. aasta kohtuotsus Centrafarm ja de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
, punkt
, ja 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Huawei Technologies,
C‑170/13
,
EU:C:2015:477
, punkt
; vt ka eespool punkt 234), ent ei keela iseenesest seda, et ettevõtjad astuvad samme, mis on nõutavad selleks, et olla valmis kõnealusele turule sisenemiseks patendi kehtivuse lõppemisel, ning avaldavad seeläbi patendiomanikule konkurentsisurvet, mis iseloomustab potentsiaalse konkurentsi esinemist enne patendi kehtivusaja lõppemist. Liiati ei keela see seda, et ettevõtjad teevad patendist tulenevaid õigusi mitte rikkuva toote tootmiseks ja turustamiseks vajalikke tegevusi, mis lubavad neid käsitada patendiomaniku reaalsete konkurentidena alates nende turule sisenemisest ning teatud juhtudel potentsiaalse konkurendina enne turule sisenemist (vt selle kohta 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Lundbeck vs. komisjon,
T‑472/13
, edasi kaevatud,
EU:T:2016:449
, punkt
).
Veelgi enam on see nõnda farmaatsiasektoris, kus ravimi turul turustamiseks nõutavate müügilubade andmise regulatsioon võimaldab pädevatel asutustel anda geneerilisele tootele müügiloa ka siis, kui selle aluseks olev originaaltoode on patendiga kaitstud. Nimelt tuleneb Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. novembri 2001. aasta direktiivist 2001/83/EÜ inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta (
EÜT 2001, L 311, lk 67
; ELT eriväljaanne 13/27, lk 69), mida on muudetud, et geneeriliste toodete müügiloa taotlused võib läbi vaadata lihtsustatud korras, tuginedes originaalravimi müügiloa taotluses esitatud testide ja uuringute tulemustele, ning et nende tulemustega seotud andmeid võib kasutada ja seega on nende alusel lubatav müügiloa andmine enne originaalravimi patendi kehtivuse lõppemist (direktiivi 2001/83 artikkel 10, vt ka vaidlustatud otsuse põhjendused 74 ja 75). Farmaatsiatoodete turustamist käsitlevates õigusaktides on niisiis sätestatud, et geneerilisi ravimeid tootev äriühing saab õiguspäraselt antud müügiloa alusel turule siseneda või vähemalt alustada müügiloa saamise menetlust originaalravimeid tootva äriühingu patendikaitse kehtivuse ajal. Vastupidi sellele, mida leiavad hagejad, on see veelgi enam nõnda direktiivi 2001/38 üle võtmiseks vastu võetud liikmesriikide õigusaktide kohaselt, kuna komisjoni 8. juuli 2009. aasta farmaatsiasektori-sisese uurimise lõpparuandest ilmneb, et sellesuunalise muudatuse tegid oma õigusaktides Slovakkia ametivõimud, ning Ungari ametivõimud nõuavad üksnes „patendideklaratsiooni“, millega geneerilisi ravimeid tootev äriühing võtab kohustuse mitte turustada patendist tulenevaid õigusi rikkuvat toodet enne patendi kehtivuse lõppemist. Seda tõdemust ei väära hagejate rõhutatud asjaolu, et ühes Servier’ ettevõttesiseses elektronkirjas on märgitud, et „näib, et [Slovakkia reguleeriv asutus] on [teatud geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute] perindopriiliga seotud taotluste menetlused peatanud, kuniks patent 947 kehtib“.
Liiati on patendikaitse süsteem üles ehitatud nõnda, et kuigi eeldatakse, et patendid kehtivad nende registreerimisest arvates (1. juulil 2010. aasta kohtuotsus AstraZeneca vs. komisjon,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, punkt
), ei tähenda see kehtivuse eeldus
ipso facto
seda, et kõik turule tulevad tooted on olemuselt sellest patendist tulenevaid õigusi rikkuvad (vt selle kohta 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Lundbeck vs. komisjon,
T‑472/13
, edasi kaevatud,
EU:T:2016:449
, punktid
ja
). Nagu komisjon vaidlustatud otsuses (vt eespool punkt 351) õigesti rõhutab ning ilma et hagejad sellele konkreetselt vastu vaielnud oleksid, ei eeldata patendist tulenevate õiguste rikkumist, vaid kohus peab sellise õiguste rikkumise tuvastama. Nagu tuleneb ka 25. veebruari 1986. aasta kohtuotsusest Windsurfing International vs. komisjon (
193/83
,
EU:C:1986:75
, punkt
), siis juhul kui patendiomanikuks olev eraõiguslik ettevõtja saaks pädeva asutuse asemel ise hinnata, kas tegu on tema patendiõiguse rikkumisega, saaks ta seda hinnangut kasutada oma patendi kaitseala laiendamiseks (vt ka vaidlustatud otsuse põhjendus 1171 ja 1642. joonealune märkus). Niisiis on ettevõtjal võimalik võtta risk ja siseneda turule muu hulgas kehtivast patendist tulenevaid õigusi potentsiaalselt rikkuva tootega, kuna sellise riskiga turule sisenemist või toote turule toomist (vt eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendused 75 ja 1176) võib kroonida edu, kui patendiomanik loobub patendist tulenevate õiguste rikkumise hagi esitamisest või kui patendist tulenevate õiguste rikkumise hagi esitamise korral see rahuldamata jäetakse (vt selle kohta 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Lundbeck vs. komisjon,
T‑472/13
, edasi kaevatud,
EU:T:2016:449
, punktid
ja
). Seejuures tuleb täpsustada, et selline riskiga turule sisenemise võimalus aitab näidata, et patendid ei kujuta endast ületamatuid takistusi geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute turule sisenemisel, ent ei tähenda iseenesest, et viimastel on turule sisenemiseks tegelikud ja konkreetsed võimalused, mis sõltuvad nende võimest ja kavatsusest selline riskiga turule sisenemine ette võtta.
Vastupidi sellele, mida leiab menetlusse astuja, ei pööra komisjoni selline käsitlus patentide kehtivuse eeldust ümber, mööndes potentsiaalse konkurentsi esinemist vähemalt juhul, kui kohus ei ole patendi kehtivust kinnitanud või patendist tulenevate õiguste rikkumist tuvastanud. Menetlusse astuja seisukoht põhineb vaidlustatud otsuse ekslikul mõistmisel, kuna komisjon ei ole seal sisuliselt, ja õigesti, leidnud (vt eespool punktid 357–359) mitte seda, et kuni patendi kehtivust kinnitava ja patendist tulenevate õiguste rikkumist tuvastava kohtuotsuseni eeldatakse patendi kehtetust, vaid seda, et kuni sellise otsuse tegemiseni ei takista patendi kehtivuse eeldamine riskiga turule sisenemist (vaidlustatud otsuse punktid 1171 ja 1176).
Tuleb rõhutada, et see, et patendist tulenevate õiguste rikkumist ei eeldata, kehtib ka pädeva asutuse poolt patendi kehtivaks tunnistamise korral. Kuivõrd patent iseenesest ei takista konkurentide tegelikku või potentsiaalset turule sisenemist, ei välista sellist konkurentsi ka nimetatud patendi kehtivaks tunnistamine, kui sellega ei kaasne patendist tulenevate õiguste rikkumise tuvastamist. Vastupidi sellele, mida leiavad hagejad, ei piisa üksnes sellest, et Euroopa Patendiameti 27. juuli 2006. aasta otsusega patendi 947 kehtivust kinnitati, potentsiaalse konkurentsi tekkimise takistamiseks.
Menetlusse astuja poolt viidatud kohtupraktika neid põhjendusi ei väära.
Esiteks ei seondunud 15. septembri 1998. aasta kohtuotsus European Night Services jt vs. komisjon (
T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 ja T‑388/94
,
EU:T:1998:198
) ning 29. juuni 2012. aasta kohtuotsus E.ON Ruhrgas ja E.ON vs. komisjon (
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
) intellektuaalomandi õigustega, vaid puudutasid ainuõigusi takistada õiguslikult või faktiliselt kõnealuste teenuste osutamist ning juurdepääsu infrastruktuuridele. Teiseks, isegi kui asuda seisukohale, et 29. juuni 2012. aasta kohtuotsuses E.ON Ruhrgas ja E.ON vs. komisjon (
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, punkt
) mainitud „tegelikud territoriaalsed monopolid“ ei erine nendest ainuõigustest, mis tulenevad patentidest (vt eespool punkt 234), nähtub sellest kohtuotsusest, et Üldkohus ei teinud järeldust, et potentsiaalne konkurents puudub, mitte üksnes monopolide olemasolust, vaid sellest, et komisjon ei olnud piisavalt tõendanud, et teistel gaasitarnijatel olid neist monopolidest hoolimata tegelikud ja konkreetsed võimalused Saksamaa gaasiturule siseneda, mööndes samas, et sellised monopolid iseenesest ei olnud piisavad selleks, et potentsiaalse konkurentsi olemasolu välistada (vt selle kohta 29. juuni 2012. aasta kohtuotsus E.ON Ruhrgas ja E.ON vs. komisjon,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, punktid
–
).
Teiseks, kuigi 31. mai 1979. aasta kohtuotsus Hugin Kassaregister ja Hugin Cash Registers vs. komisjon (
22/78
,
EU:C:1979:138
) ja 6. oktoobri 1994. aasta kohtuotsus Tetra Pak vs. komisjon (
T‑83/91
,
EU:T:1994:246
) puudutasid intellektuaalomandi õigusi ja teine neist konkreetselt patente, ei saa neist siiski järeldada, et patendid ja teised kõnealused intellektuaalomandi õigused on potentsiaalse konkurentsi olemasolu välistavateks ületamatuteks takistusteks turule sisenemisel. 31. mai 1979. aasta kohtuotsuses Hugin Kassaregister ja Hugin Cash Registers vs. komisjon (
22/78
,
EU:C:1979:138
, punkt
) järeldas Euroopa Kohus seda, et tegemist oli monopoliga, mida pealegi möönis ka hageja, ning niisiis tõhusa konkurentsi puudumisega hageja poolt toodetavate kassaaparaatide varuosade turul, „äriliste põhjuste“ kogumist, mille hulgas olid, aga mitte ainsana – nagu nähtub selgemalt selle kohtuasja kohtuistungi ettekandest (lk 1885) – tööstusdisainilahendusi ja autoriõigust käsitlevad Ühendkuningriigi õigusnormid. Samamoodi leidis Üldkohus 6. oktoobri 1994. aasta kohtuotsuses Tetra Pak vs. komisjon (
T‑83/91
,
EU:T:1994:246
, punkt
) tõepoolest, et arvukad patendid takistasid uutel konkurentidel aseptiliste masinate turule sisenemist. Sellest ei saa siiski järeldada, et asjaomaseid patente kui selliseid käsitati ületamatute takistustena asjaomasele turule sisenemisel, võttes arvesse patentide paljusust, mida Üldkohus rõhutas, tehnoloogiliste barjääride esinemist, mida samuti arvesse võeti, ning eeskätt seda, et oli olemas üks konkurent, kellel oli 10% asjaomasest turust.
Ülaltoodud kaalutlusi ei väära pealegi menetlusse astuja poolt samuti ära märgitud direktiivi 2004/48 artikli 9 lõige 1, kus on sätestatud, et liikmesriigid tagavad, et kohtuasutused võivad esitada väidetava rikkuja vastu ennetava kohtuliku tõkendi, et vältida mis tahes peatset intellektuaalomandi õiguste rikkumist, või keelata ajutiselt nende õiguste väidetavate rikkumiste jätkumist.
Mõistagi takistavad kohtumäärused, millega selliseid ennetavaid meetmeid või esialgset õiguskaitset kohaldatakse, eeldatava rikkuja turule sisenemist ja seeläbi reaalse konkurentsi tekitamist sel turul neis määrustes kindlaksmääratud aja jooksul. Siiski, võttes arvesse nende ajutist laadi ning seda, et puudub lõplik otsus patendist tulenevate õiguste rikkumise tuvastamise kohta, mis lubaks tõdeda, et tegemist on sellise rikkumisega, ja võtta meetmeid selle heastamiseks, on nende ennetavate meetmete või esialgse õiguskaitse kohaldamise määrused üksnes ajutised takistused, mitte aga ületamatud takistused, mille tõttu ei saa astuda samme, mis on suunatud väidetavalt patendist tulenevaid õigusi rikkuvate toodete turustamisele ning potentsiaalse konkurentsi tekitamisele.
Pidades silmas piiratud aega, mis pädeval asutusel otsuse tegemisel analüüsimiseks on, ning direktiivi 2004/48 artikli 9 lõike 3 kohaselt ennetava meetme kohaldamiseks nõutavaid tingimusi, iseäranis piisavat veendumust intellektuaalomandi õiguse rikkumises, on selliste ajutiste otsuste aluseks väidetavale rikkumisele esmapilgul antav ja tingimata mitte põhjalik hinnang, mis peab vastavalt kas leidma kinnitust või saama ümber lükatud pärast patendist tulenevate õiguste rikkumise tuvastamiseks nõutavate tingimuste põhjalikku hindamist. Lisaks on asjaomastel geneerilisi ravimeid tootvatel äriühingutel võimalik ebasoodsa otsuse tegemist takistada mitte üksnes põhivaidluses vastuargumentide esitamise teel, vaid vaidlustades paralleelselt patendi tühistamisele suunatud vastuhagiga ka patendi kehtivuse. Sellise kohtumääruse või esialgse õiguskaitse korras ettekirjutuse tegemine ja veelgi enam lihtsalt sellise määruse või ettekirjutuse tegemise oht ei saa, pidades silmas iseäranis selliste ajutiste otsuste tegemist teiste geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute suhtes, niisiis iseenesest välistada seda, et geneerilisi ravimeid tootev äriühing, kelle suhtes seda liiki otsus tehakse või teha võidakse, võiks olla potentsiaalne konkurent.
Lisaks on ka põhivaidluses tehtav otsus, millega tuvastatakse patendist tulenevate õiguste rikkumine, ajutist laadi kuni edasikaebevõimaluste ammendumiseni. Vastupidi sellele, mida leiab menetlusse astuja, on komisjon põhjendatult leidnud vaidlustatud otsuse punktides 1132 ja 1169, et patentide vaidlustamine ja patentide kohta tehtud otsused on patentidega seotud „konkurentsi […] väljendus“. Pidades silmas patendist tulenevate õiguste rikkumise riski, mida mis tahes geneerilisi ravimeid tootev äriühing kannab, ning seda, et eraõiguslike ettevõtjate pädevuses ei ole otsustada selle üle, kas tegelikult on tegemist sellise rikkumisega (vt eespool punkt 359), on kohtule hagi esitamine üks geneerilisi ravimeid tootva äriühingu jaoks olemas olevaid võimalusi selle riski vähendamiseks ja turule sisenemiseks, kui ta saab kohtuotsuse, millega tuvastatakse, et tegemist ei ole patendist tulenevate õiguste rikkumisega, või millega potentsiaalselt rikutavate õiguste allikaks olev patent tühistatakse (vt selle kohta 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Lundbeck vs. komisjon,
T‑472/13
, edasi kaevatud,
EU:T:2016:449
, punkt
). Sellest järeldub ka, et kuni geneerilisi ravimeid tootval äriühingul on võimalik asjasse puutuvaid patente kohtus vaidlustada ja sel teel turule jõuda, võib asuda seisukohale, et need patendid ei kujuta endast põhimõtteliselt ületamatuid takistusi turule jõudmisel.
Tehnosiirde kokkuleppeid käsitlevate 2004. ja 2014. aasta suuniste rikkumine
Isegi kui tehnosiirde kokkuleppeid käsitlevad 2004. ja 2014. aasta suunised käesoleval juhul kohaldamisele kuuluksid, ei saa asuda seisukohale, et komisjon oleks neid vaidlustatud otsuse tegemisel rikkunud.
Esiteks, vastupidi sellele, mida leiavad hagejad ja menetlusse astuja, ei kinnita otsused, millega tuvastati kõnealuste patendite kehtivus, ning iseäranis Euroopa Patendiameti 27. juuli 2006. aasta otsus, patentidest tingitud „blokeeritud seisundit“, mida käsitatakse tehnosiirde kokkuleppeid käsitlevates 2004. ja 2014. aasta suunistes potentsiaalse konkurentsi tekkimise takistusena. Tehnosiirde kokkuleppeid käsitlevates 2004. aasta suunistes (punkt 32) nagu ka 2014. aasta suunistes (punkt 32) on blokeeritud seisundit määratletud olukorrana, kus ettevõtja ei saa turule siseneda teise ettevõtja intellektuaalomandiõigusi rikkumata. Tuleb aga meelde tuletada, et otsused, millega tuvastatakse patendi kehtivus, iseenesest turule sisenemist ei takista, ning et seda saaks takistada üksnes otsus, millega tuvastatakse asjasse puutuva intellektuaalomandi õiguse, see tähendab kõnealusest patendist tuleneva õiguse rikkumine (vt eespool punktid 359 ja 361). 2004. aasta tehnosiirde kokkuleppeid käsitlevates suunistes (punkt 32) nimetatud „kohtute otsused“ ning 2014. aasta suunistes (punkt 33) viidatud „lõplik[ud] kohtuotsus[ed]“, mis tõendavad kindlalt blokeeritud seisundi esinemist, ei viita mitte neile otsustele, millega tuvastatakse patendi kehtivus, vaid neile, millega tuvastatakse sellest patendist tulenevate õiguste rikkumine.
Teiseks, vastupidi sellele, mida leiavad hagejad, ei ole komisjon eksinud ka tehnosiirde kokkuleppeid käsitlevate 2014. aasta suuniste nende soovituste vastu, mis puudutavad potentsiaalse konkurentsi analüüsimist siis, kui tegu ei ole kohtuotsusest tingitud blokeeritud seisundiga. Siinkohal tuleb meelde tuletada, et tehnosiirde kokkuleppeid käsitlevate 2014. aasta suuniste punkti 31 kohaselt võib ettevõtjat „lugeda potentsiaalseks konkurendiks tooteturul, kui ta lepingu puudumisel tõenäoliselt teeks vajalikke täiendavaid investeeringuid, et tulla asjaomasele turule vastuseks tootehindade aeglasele, kuid pidevale tõusule“ ning et „[t]õenäolist sisenemist tuleks hinnata realistlikult, st asjaomase juhtumi tehiolude põhjal“. Liiati on nende suuniste punktis 33 märgitud:
„Kui blokeeritud seisundi olemasolus puudub kindlus näiteks lõpliku kohtuotsuse näol, peavad osapooled potentsiaalse konkureerimise küsimuse lahendamisel tuginema kõigile sellal kättesaadavatele tõenditele, sealhulgas võimalusele, et intellektuaalomandiõigusi rikutakse ja küsimusele, kas on tõhusaid võimalusi kehtivatest intellektuaalomandiõigustest mööda hiilida. Isegi kui blokeeritud seisundit ei ole võimalik välistada, võivad juba tehtud mahukad investeeringud või ulatuslikud konkreetsele turule sisenemise plaanid toetada seisukohta, et osapooled on vähemalt potentsiaalsed konkurendid […]“
Nagu aga eespool punktidest 323 ja 325 tuleneb, siis selleks, et tuvastada, kas kõnealused geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud olid käsitatavad potentsiaalsete konkurentidena, kohaldas komisjon käesoleval juhul tegelike ja konkreetsete võimaluste kriteeriumi ning tugines vastavalt tehnosiirde kokkuleppeid käsitlevate 2014. aasta suuniste eelviidatud punktidele, mitte sellele, et turule sisenemine ei olnud võimatu, vaid sisenemise tõenäosusele, mida hinnati lähtudes realistlikest motiividest ning kättesaadavatest andmetest, mis puudutasid iseäranis poolte vahelisi vaidlusi, nende toodete arendusjärku ning nende samme müügilubade saamiseks (vt ka tagapool punktid 432–438, 579–585 ja 718–722). Kui aga tõlgendada hagejate argumente nii, et nendega soovitakse vaidlustada komisjoni seisukohta, et geneerilisi ravimeid tootvatel äriühingutel oli võimalik turule siseneda, analüüsitakse neid argumente tagapool koos etteheidetega, mis puudutavad neist igaühe käsitamist potentsiaalse konkurendina.
Tuleb ka lisada, et vastupidi sellele, mida leiab menetlusse astuja, tuleneb just nimelt sellest tehnosiirde kokkuleppeid käsitlevate 2004. ja 2014. aasta suuniste kohaselt nõutavast ja komisjoni poolt tehtud analüüsist, mis puudutab geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute turule sisenemise võimalusi, et potentsiaalse konkurentsi olemasolu ei järeldu mitte
ipso facto
blokeeritud seisundi puudumisest, vaid selle tõendamine eeldab sisulist analüüsi, mille tulemusena võib jõuda selleni, et teatud ettevõtjat ei käsitata potentsiaalse konkurendina hoolimata sellest, et neist patentidest tingitud blokeerivat seisundit ei esinenud.
Vastuolud vaidlustatud otsuses
Hagejate väitel on komisjoni seisukoht vastuolus vaidlustatud otsuses antud hinnangutega, mis puudutavad Servier’ turgu valitseva seisundi kuritarvitamist. Eeskätt heidavad nad komisjonile ette, et viimane on vaidlustatud otsuse selles osas, kus käsitletakse Servier’ turgu valitsevat seisundit, leidnud, et Servier’ patentidel oli väljatõrjuv mõju (põhjendused 2572, 2857 ja 2972), ent eitanud, et need patendid kätkevad endas geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute turult väljatõrjumise riski, vaidlustatud otsuse selles osas, mis puudutab ELTL artiklit 101.
See vastuolu käsitlev väide on siinkohal võimalik tagasi lükata ilma, et oleks vaja võtta seisukohta selles osas, kuidas on komisjon määratlenud asjaomased turud analüüsis, mis puudutab vaidlusaluste kokkulepete konkurentsi piiravat mõju ning Servier’ turgu valitseva seisundi kuritarvitamist.
Esiteks tuleb nimelt märkida, et kuigi komisjon on vaidlustatud otsuses (põhjendused 2857 ja 2972) tõesti leidnud, et tegelikult elujõulist konkurentsiallikat turul ei olnud, siis elujõulisuse mõiste, mida neis põhjendustes on ELTL artikli 102 kohaldamise huvides kasutatud selleks, et määratleda asjaomane turg, see tähendab perindopriili farmatseutilise toimeaine tootmise eelnev turg, ning teha kindlaks turgu valitsev seisund sel turul, erineb sellest elujõulisuse mõistest, mida kasutatakse turule sisenemise majandusliku elujõulisuse kindlaksmääramiseks ELTL artikli 101 kohaldamise raames. Selle all peetakse laiemalt silmas „majanduslikku ja õiguslikku elujõulisust“ ning õiguslikku elujõulisust tuleb mõista kitsas tähenduses ja lugeda seda välistatuks, kui turul on patent, kuna seetõttu ei saa asuda seisukohale, et kõnealune tehnoloogia võib patendiga kaitstud tehnoloogiat asendada (vaidlustatud otsuse 3386. joonealune märkus, vt ka vaidlustatud otsuse põhjendused 2748 ja 2754). Käesoleval juhul võib vaidlustatud otsuse põhjendustes 2857 ja 2972 esitatud komisjoni hinnangute asjasse puutuvuse ümber lükkamiseks veel märkida, et need puudutavad kõnealusel turul tegeliku ja tõhusa konkurentsi olemasolu, mitte aga potentsiaalsete konkurentide turule sisenemise perspektiive.
Lisaks tuleb veel märkida, et vaidlustatud otsuse teistes osades, millele hagejad ja menetlusse astuja viitavad (põhjendused 2571 ja 2572) ning mis puudutavad lõpptoote turu määratlemist ja sel turul turgu valitseva seisundi kindlaks tegemist, siis sisuliselt on komisjon seal leidnud, et Servier’ patendid olid olulisteks, ent mitte absoluutseteks takistusteks turule sisenemisel, mis on kooskõlas hinnanguga potentsiaalsele konkurentsile sel turul.
Vaidlustatud otsuse ja komisjoni teiste otsuste vaheline vastuolu
Hagejad ja menetlusse astuja leiavad, et komisjoni positsioon on vastuolus komisjoni mõnede varasemate otsustega (komisjoni 6. oktoobri 1994. aasta otsus 94/770/EÜ [ELTL artikli 101] ja EMÜ asutamislepingu artikli 53 kohase menetluse kohta (juhtum IV/34.776 – Pasteur Merieux/Merck) ning komisjoni 26. novembri 2013. aasta otsus C(2013) 8535 final määruse nr 139/2004 artikli 6 kohase menetluse kohta (juhtum COMP/M.6944 – Thermo Fisher Scientific/Life Technologies)). Kui neis teistes otsustes järeldas komisjon patentide ja patente puudutavate vaidluste olemasolu pinnalt, et geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute poolt tugevat konkurentsisurvet ei olnud, siis vaidlustatud otsuses järeldas ta samasuguste geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute turult tõrjumiseni viia võivatest vaidlustest hoolimata, et viimased olid Servier’ potentsiaalsed konkurendid, kellel oli võimalik avaldada tugevat konkurentsisurvet Servier’ perindopriilile.
Siinkohal tuleb asuda seisukohale, et vaidlustatud otsus ei ole mingil juhul hagejate ja menetlusse astuja poolt viidatud komisjoni varasemate otsusega vastuolus. Kõigepealt tuleb meelde tuletada, et kuivõrd patendid ei ole põhimõtteliselt ületamatuteks takistusteks konkurendi turule sisenemisel, ent võivad selliseid takistusi luua sõltuvalt patendivaidluse lõpptulemusest ning mõjutada tegelikke ja konkreetseid võimalusi turule sisenemiseks (vt eespool punktid 359–368 ja tagapool punktid 442–453, 589–597 ja 726–735), siis ei ole välistatud, et komisjon võis teatud otsustes, sealhulgas ülalviidatud kahes, patentide olemasolu põhjal järeldada, et potentsiaalne konkurents puudus. Järgnevalt tuleb märkida, et neis kahes otsuses ei tuginenud komisjon, tuvastades turule sisenemise takistuste olemasolu või potentsiaalse konkurentsi puudumise, mitte ainult patentide ja patendivaidluste olemasolule, vaid ka teistele faktoritele, nagu müügilubade saamise raskused, nõutavate investeeringute suurus või olemasolevad ärisuhted, nii et ei saa järeldada, et patentide või patendivaidluste olemasolu iseenesest takistab potentsiaalse konkurentsi tekkimist.
Kõigest eeltoodust nähtub, et komisjon on õigust vääralt kohaldamata leidnud, et Servier’ patendid ei kujutanud endist käesoleval juhul ületamatuid takistusi geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute turule sisenemisel. Vaidlusaluste kokkulepete sõlmimise ajal ei olnud ühegi patendist tulenevate õiguste rikkumise hagi kohta tehtud lõpliku otsusega tuvastatud, et nimetatud äriühingute tooted rikuvad patendist tulenevaid õigusi.
Viimaks tuleb kindlaks teha ka see, kas komisjon on õigesti leidnud, et geneerilisi ravimeid tootvatel äriühingutel olid, neist igaüht iseloomustavaid asjaolusid arvesse võttes, tegelikud ja konkreetsed võimalused kõnealusele turule sisenemiseks, ning vastata selleks argumentidele, millega iga konkreetset vaidlusalust kokkulepet puudutava argumentatsiooni raames seatakse kahtluse alla selliste võimaluste olemasolu. Siinkohal tuleb täpsustada, et etteheiteid, millega vaidlustatakse need komisjoni hinnangud, mis puudutavad geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute tegelikke ja konkreetseid võimalusi turule siseneda, tuleb käsitleda nelja järgnevat põhimõtet ja kaalutlust silmas pidades.
Esiteks on oluline meelde tuletada, et turule sisenemise tegelike ja konkreetsete võimaluste olemasolu kindlaks tegemist puudutavast kohtupraktikast (vt eespool punkt 318) tuleneb, et põhiliseks asjaoluks, millele potentsiaalseks konkurendiks kvalifitseerimine tuginema peab, on ettevõtja võime sellele turule tulla, ning see, kas tal on kavatsus turule tulla, on üksnes täiendav asjaolu, kuigi asjakohane kontrollimaks, kas teda saab käsitada potentsiaalse konkurendina. Konkreetsemalt ei ole turule sisenemise kavatsus vajalik selleks, et tunnustada kõnealusel turul potentsiaalse konkurentsi olemasolu (14. aprilli 2011. aasta kohtuotsus Visa Europe ja Visa International Service vs. komisjon,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
, punkt
), ega saa seda kahtluse alla seada, küll aga juhul kui selline kavatsus leiab tuvastamist, toetab see turule sisenemise võimet ning õigustab seda enam järeldust, et asjaomane ettevõtja on käsitatav potentsiaalse konkurendina.
Sellest tuleneb samuti, et kriteerium, mis puudutab turule sisenemise vastavust nimetatud kohtupraktika kohaselt nõutavale elujõulisele majandusstrateegiale, ei ole sõltumatu ega eraldiseisev kriteerium turule sisenemise võime põhikriteeriumi ja turule sisenemise kavatsuse lisakriteeriumi kõrval (vt selle kohta 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Xellia Pharmaceuticals ja Alpharma vs. komisjon,
T‑471/13
, ei avaldata, edasi kaevatud,
EU:T:2016:460
, punkt
). Ühelt poolt on sellele kriteeriumile kõnealustes kohtuotsustes viidatud kui näitena turule sisenemise võimaluste tegeliku ja konkreetse laadi kohta ning enne seda, kui nimetatakse ära turule sisenemise võime põhikriteerium ja turule sisenemise kavatsuse lisakriteerium, mille kohta on öeldud, et need „sellest tingimata tulenevad“. Teiselt poolt ei käsitleta neis kohtuotsustes seda kriteeriumi turule sisenemise võime ja turule sisenemise kavatsuse kontrollimisest eraldiseisvalt ega sõltumatult, kuna asjaolust, et ettevõtjal on üheaegselt nii turule tulemise võime, võttes arvesse tema tootmis- ja turustamisvahendeid ning rahalisi ressursse, kui ka kavatsus turule siseneda, võttes arvesse kasumlikkuse väljavaateid, saab mõistlikult järeldada, et selline turule sisenemine on asjaomase ettevõtja jaoks kooskõlas elujõulise majandusstrateegiaga.
Teiseks, nagu komisjon vaidlustatud otsuses õigesti leidnud on (põhjendus 1172, vt ka eespool punkt 351), tuleb geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute tegelike ja konkreetsete turule sisenemise võimaluste kindlaks tegemisel arvesse võtta ka poolte enda antud hinnanguid sellele, millised on hagejate patentide tühistamise või neist patentidest tulenevate õiguste rikkumise tuvastamise võimalused (vt selle kohta 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Lundbeck vs. komisjon,
T‑472/13
, edasi kaevatud,
EU:T:2016:449
, punkt
). Olukorras, kus puudub patendist tulenevate õiguste rikkumist ja Servier’ patentide kehtivust puudutav avaliku võimu asutuse otsus, võivad poolte enda antud hinnangud sellele, kuivõrd suured on patentide tühistamise või patendist tulenevate õiguste rikkumise tuvastamise võimalused, anda tunnistust poolte kavatsuste, eriti vaidlustamisega seotud kavatsuste kohta. Eelkõige, kui tegemist on geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute hinnangutega, siis need võivad aidata tuvastada, võttes arvesse seda, kuidas nad asjaomaseid patente subjektiivselt tajusid, nende kavatsust turule siseneda, mitte aga iseenesest nende võimet turule siseneda, võttes arvesse, et patendist tulenevate õiguste rikkumiste ja patentide kehtivuse tuvastamine on üksnes liikmesriigi kohtute ja Euroopa Patendiameti pädevuses (vt eespool punktid 243 ja 359). Kuivõrd kavatsust käsitatakse asjasse puutuva kriteeriumina tegelike ja konkreetsete turule sisenemise võimaluste kindlaks tegemisel (vt eespool punkt 382), järeldub sellest, et poolte subjektiivseid hinnanguid võib selliste võimaluste tuvastamisel kehtivalt arvesse võtta. Tuleb siiski täpsustada, et olles küll asjakohane kriteerium kontrollimaks, kas äriühingut saab käsitada potentsiaalse konkurendina, on turule sisenemise kavatsus üksnes täiendav kriteerium, mistõttu tulevad ka need hinnangud kõnealuse ettevõtja potentsiaalseks konkurendiks kvalifitseerimisel kõne alla vaid täiendavalt. Lisaks peavad neid toetama muud asjaolud, mis samutivõivad kinnitada, millised olid äriühingu kavatsused seoses turule sisenemisega.
Kolmandaks hinnatakse tegelike ja konkreetsete turule sisenemise võimaluste olemasolu vaidlusaluste kokkulepete sõlmimise aja seisuga (vt selle kohta 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Lundbeck vs. komisjon,
T‑472/13
, edasi kaevatud,
EU:T:2016:449
, punktid
,
ja
, ning 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Sun Pharmaceutical Industries ja Ranbaxy (UK) vs. komisjon,
T‑460/13
, ei avaldata, edasi kaevatud,
EU:T:2016:453
, punktid
ja
). Selleks, et teha kindlaks, kas sellised kokkulepped on ELTL artikli 101 tähenduses konkurentsi piiravad, tuleb kindlaks teha, milline oli nende kokkulepete sõlmimise ajal tegelik või potentsiaalne konkurents asjaomasel turul. Sellest järeldub, et arvesse ei saa võtta neid argumente ja dokumente, mis puudutavad vaidlusaluste kokkulepete sõlmimisega võrreldes hilisemaid andmeid, kuna neis andmetes peegeldub nende kokkulepete täitmine, mitte aga konkurentsiolukord turul kokkulepete sõlmimise ajal.
Neljandaks lasub konkurendi tegelike ja konkreetsete turule sisenemise võimaluste olemasolu, nagu ka laiemalt rikkumise tõendamisel (määruse nr 1/2003 artikkel 2) tõendamiskoormus komisjonil (vt selle kohta 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Lundbeck vs. komisjon,
T‑472/13
, edasi kaevatud,
EU:T:2016:449
, punkt
). Siiski, kuivõrd põhilisteks andmeteks, mis võimaldavad tuvastada geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute turule sisenemise võimet ja kavatsust ning nende tegelikke ja konkreetseid turule sisenemise võimalusi, on nende äriühingute sisedokumendid, ja viimastel on nende kogumiseks paremad võimalused, siis tuleb asuda seisukohale, et juhul kui puuduvad tehnilisi, õiguslikke, ärilisi või finantsraskusi kinnitavad vastupidised tõendid, on komisjon konkreetse juhtumi asjaoludel selliste võimaluste olemasolu piisava tõsikindlusega tuvastanud, kui ta on kogunud kooskõlaliste kaudsete tõendite kogumi, mis kinnitab vähemalt kõnealuse toote tootmisele ja turustamisele suunatud sammude astumist piisavalt lühikese aja jooksul, et avaldada survet turul juba tegutsevale ettevõtjale. Sellised sammud lubavad järeldada, et asjaomasel äriühingul oli lisaks võimele ka kavatsus turule sisenemise risk võtta (vt selle kohta tehnosiirde kokkuleppeid käsitlevate 2014. aasta suuniste punkt 33; vt selle kohta ka 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Arrow Group ja Arrow Generics vs. komisjon,
T‑467/13
, ei avaldata, edasi kaevatud,
EU:T:2016:450
, punkt
).
2)

Kriteerium, mis puudutab geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute kohustust piirata iseseisvaid pingutusi turule tulemiseks
i)

Poolte argumendid
[…]
ii)

Üldkohtu hinnang
Kõigepealt tuleb tõdeda, et komisjon ei ole vaidlustatud otsuses eraldi analüüsinud vaidlustamis- ja turustamiskeeldude üldist seaduslikkust. Vaidlustatud otsuse põhjendusest 1154 tuleneb, et tegemaks kindlaks, kas kõnealused kokkulepped on käsitatavad eesmärgil põhinevate konkurentsipiirangutena, ei ole komisjon piirdunud vaid sellega, et uurida, kas need kokkulepped sisaldasid vaidlustamis- ja turustamiskeeldusid, vaid on ka analüüsinud, kas kompromissikokkulepete pooled olid potentsiaalsed konkurendid ning kas vaidlustamis- ja turustamiskeeldude aluseks olnud väärtuse ülekandmine originaalravimeid tootva laboratooriumi poolt geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule oli viimase jaoks stiimuliks loobuda patendiomanikuks olevale ettevõtjale konkurentsisurve avaldamisest. Seetõttu ei saa hagejad ja menetlusse astuja heita komisjonile ette, et viimane on asunud seisukohale, et üksnes vaidlustamis- ja turustamiskeeldusid käsitlevate tingimuste sisaldumine kompromissikokkuleppes on piisav, et tuvastada, et see kokkulepe on laadilt konkurentsivastane.
Järgnevalt, mis puudutab hagejate ja menetlusse astuja argumente seoses sellega, et vaidlustamis- ja turustamiskeelud on kõigis kompromissikokkulepetes vajalikud, siis tuleb viidata eespool punktides 258–275 esitatud põhjendustele, kus on esile toodud, millistel asjaoludel saab komisjon asuda seisukohale, et selliste keeldude kokkuleppes sisaldumise korral on tegu eesmärgil põhineva piiranguga.
Mis puudutab hagejate ja menetlusse astuja argumente seoses seonduvate piirangute teooria kohaldamisega käesoleval juhul, siis need tuleb eespool punktile 291 viidates tagasi lükata.
Mis puudutab hagejate argumenti, mille kohaselt ei ole komisjon varem problemaatiliseks pidanud sellist kokkulepet, mis kohustas geneerilisi ravimeid tootvat äriühingut kuni ühe samal ajal käimasoleva teise vaidluse lahendamiseni turult lahkuma vastutasuna selle vaidluse kaotamise korral makstava hüvitise eest, siis on oluline meelde tuletada, et kohtupraktika kohaselt nõuab liidu õiguse üldpõhimõtteks olev võrdse kohtlemise põhimõte, et sarnaseid olukordi ei käsitletaks erinevalt ja erinevaid olukordi ei käsitletaks ühtemoodi, välja arvatud juhul, kui see on objektiivselt põhjendatud (13. detsembri 1984. aasta kohtuotsus Sermide,
106/83
,
EU:C:1984:394
, punkt
, ja 14. mai 1998. aasta kohtuotsus BPB de Eendracht vs. komisjon,
T‑311/94
,
EU:T:1998:93
, punkt
).
Tuleb siiski rõhutada, et kui ettevõtja on oma käitumisega rikkunud ELTL artikli 101 lõiget 1, ei saa ta karistusest pääseda üksnes põhjusel, et mõnele teisele ettevõtjale trahvi ei määratud. Isegi kui komisjon leidis ekslikult, et Lundbeck-Neolabi kokkulepped on ELTL artikli 101 lõikega 1 kooskõlas, peab võrdse kohtlemise põhimõtet kohaldama kooskõlas seaduslikkuse põhimõttega, mille kohaselt ei saa isik tugineda oma kaitseks õigusrikkumisele, mis on pandud toime mõne teise isiku kasuks (31. märtsi 1993. aasta kohtuotsus Ahlström Osakeyhtiö jt vs. komisjon,
C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 ja C‑125/85–C‑129/85
,
EU:C:1993:120
, punkt
, ja 14. juuli 1994. aasta kohtuotsus Parker Pen vs. komisjon,
T‑77/92
,
EU:T:1994:85
, punkt
).
Igal juhul on vaidlusaluste kokkulepete puhul olulisi erinevusi võrreldes Lundbeck-Neolabi kokkulepetega, mille komisjon luges 19. juuni 2013. aasta otsuses C(2013) 3803 final [ELTL] artikli 101 ja EMP lepingu artikli 53 kohase menetluse kohta (juhtum AT/39226 – Lundbeck) konkurentsiõiguse seisukohast mitteproblemaatilisteks. Nimelt ilmneb selle otsuse põhjendusest 164, et Neolab oli 2002. aasta oktoobris sisenenud Ühendkuningriigi tsitalopraami turule, et Lundbeck esitas 2002. aasta novembris ühest tema patendist tulenevate õiguste rikkumise hagi ning et seejärel esitas Neolab vastuhagi vaidlusaluse patendi tühistamiseks. Liikmesriigi kohtus toimunud menetluses tehtud poolte kokkuleppel põhineva kohustava kohtumääruse („
voluntary injunction
“) kohaselt tekkis Neolabil esimese kokkuleppe kohaselt kohustus mitte turustada oma geneerilist ravimit kuni sama patenti puudutanud Lundbecki ja äriühingu Lagap vahel samal ajal pooleli olnud vaidluse lahendamiseni, ent mitte kauem kui 30. novembrini 2003. Vastutasuna kohustus Lundbeck kõnealuse patendi tühistamise korral maksma Neolabile tekkinud kahju eest hüvitist. Kuna Lundbeck ja Lagap sõlmisid aga 13. oktoobril 2003 kompromissikokkuleppe, siis vabanesid Lundbeck ja Neolab oma kohustustest ning Neolab jätkas oma geneerilise ravimi müüki 30. oktoobril 2003. Neolab ja Lundbeck leppisid 22. detsembril 2003 sõlmitud teises kompromissikokkuleppes kokku, et Lundbeck maksab Neolabile hüvitise, mille eesmärk oli hüvitada see, et poolte kokkuleppel põhineva kohustava kohtumääruse kehtivuse ajal ei olnud võimalik geneerilist toodet müüa ning et kokkuleppe mõlemad pooled loobuvad vaidlusalusest patendist tulenevate õiguste rikkumise ja selle patendi kehtivusega seotud vaidluste jätkamisest kuni 31. märtsini 2004.
Mis puudutab esimest kokkulepet, siis see erineb käesolevas asjas kõne all olevatest kokkulepetest selle poolest, et see sõlmiti pärast geneerilisi ravimeid tootva äriühingu esmakordset turule sisenemist, et kõnealune piirang näis tulenevat kohtumenetluses tehtud määrusest, et selle esemeks oli üksnes turustamiskeeld piiratud aja jooksul, see tähendab kuni teise sama esemega vaidluse lahendamiseni, ning et selles nähti originaalravimeid tootva äriühingu poolt hüvitise maksmine ette ainult tema patendi tühistamise korral.
Mis puudutab teist kokkulepet, siis kuigi selles oli ette nähtud, et originaalravimeid tootev äriühing teeb makse geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule, siis erineb ka see siiski vaidlusalustest kokkulepetest selle poolest, et geneerilisi ravimeid tootev äriühing tegutses turul juba kokkuleppe sõlmimise ajal ning kokkuleppe sõlmimine seda turul tegutsemist ei vääranud. Lisaks sellele oli originaalravimeid tootva äriühingu poolt geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule makse tegemise eesmärk üksnes hüvitada see, et poolte kokkuleppel põhineva kohustava kohtumääruse kehtivuse ajal ei olnud võimalik geneerilist toodet müüa, ning vältida seeläbi Neolabi poolt sel alusel kahju hüvitamise hagi esitamist.
Viimaks, mis puudutab hagejate argumenti, mille kohaselt peaks komisjon selleks, et asuda seisukohale, et teatud vaidluse lõpetamine on käsitatav konkurentsipiiranguna, tuvastama, et selle vaidluse jätkamine on konkurentsi kaitsmiseks vajalik ja piisav, siis tuleb meelde tuletada, et eesmärgil põhineva konkurentsipiirangu definitsioonist (vt eespool punkt 220 jj) tulenevalt ei pea komisjon mõõtma seda, kui suures ulatuses vaidlusalune kokkulepe konkurentsi mõjutada võiks, ega tuvastama, et vaidluse jätkamine oleks konkurentsi säilimise seisukohast vajalik.
3)

Kriteerium, mis puudutab väärtuse ülekandmist geneerilisi ravimeid tootvatele äriühingutele
i)

Poolte argumendid
[…]
ii)

Üldkohtu hinnang
Kõigepealt tuleb märkida, et komisjon ei ole vaidlustatud otsuses asunud seisukohale, et ainuüksi originaalravimeid tootva äriühingu poolt geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule väärtuse ülekandmine iseenesest on piisav tõendamaks konkurentsi piisavat kahjustamist. Nimelt ilmneb vaidlustatud otsuse põhjendusest 1154, et tegemaks kindlaks, kas kõnealused kokkulepped on käsitatavad eesmärgil põhinevate konkurentsipiirangutena, uuris komisjon, kas kompromissikokkuleppe pooled olid potentsiaalsed konkurendid, kas neis kokkulepetes sisaldusid vaidlustamis- ja turustamiskeelud ning kas originaalravimeid tootev äriühing saavutas selle, et geneerilisi ravimeid tootev äriühing nõustus end turustamis- ja vaidlustamiskeeldudega siduma, vastutasuna väärtuse ülekandmise eest (vt ka eespool punktid 265–272).
Teiseks tuleneb eespool punktidest 265–273, et kahe potentsiaalse konkurendi vahel sõlmitud ning turustamis- ja vaidlustamiskeeldusid sisaldava patendivaidluse lahendamise kokkuleppe puhul on see, et geneerilisi ravimeid tootval äriühingul on stiimul end nende keeldudega siduda, iseenesest asjaoluks, mis õigustab järeldust, et tegu on eesmärgil põhineva piiranguga.
Hagejate ja menetlusse astuja väiteid seda seisukohta ei väära.
Esiteks, mis puudutab argumenti, et kohtumenetlusega neile kaasnevate suuremate riskide tõttu on originaalravimite tootjad sunnitud tegema kompromissikokkulepetes suuremaid järeleandmisi kui geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud, siis tuleb tõdeda, nagu rõhutab ka komisjon, et hagejad ei ole selle väite kinnituseks esitanud ühtki tõendit, piirdudes vaid viitamisega oma vastusele vastuväiteteatisele. Lisaks, isegi kui oleks tuvastatud, et originaalravimeid tootva äriühingu jaoks on risk suurem, ei ole tegu riskiga, mis õigustaks vastupidise maksena sellise väärtuse ülekandmist, mis ajendab geneerilisi ravimeid tootvat äriühingut turule sisenemise pingutustest loobuma.
Mis puudutab menetlusse astuja argumenti, et liikmesriikide ravimihindade kehtestamise süsteemid on originaalravimite tootjate jaoks ebasoodsamad ning liikmesriikide kohtumenetluse mehhanismid ei võimalda tõhusalt korvata geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute riskiga turule sisenemisi, siis tuleb meelde tuletada, et isegi kui need asjaolud oleksid tõendatud, ei saaks need õigustada konkurentsivastase eesmärgiga kokkulepet. Nimelt tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et nõustuda ei saa sellega, et ettevõtjad püüavad leevendada nende hinnangul üleliia ebasoodsate õigusnormide mõju keelatud kokkulepete sõlmimisega, mille eesmärk on korrigeerida ebasoodsamat kohtlemist, tuues ettekäändeks, et need õigusnormid tekitavad ettevõtjaid kahjustava tasakaalustamatuse (27. juuli 2005. aasta kohtuotsus Brasserie nationale jt vs. komisjon,
T‑49/02 kuni T‑51/02
,
EU:T:2005:298
, punkt
; vt selle kohta ka 15. oktoobri 2002. aasta kohtuotsus Limburgse Vinyl Maatschappij jt vs. komisjon,
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P kuni C‑252/99 P ja C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
, punktid
ja
).
Mis puudutab hagejate argumente, et hinnates seda, kas väärtuse ülekandmine on käsitatav stiimulina, oleks komisjon pidanud arvesse võtma kompromissikokkuleppe poolte ärilisi kaalutlusi ja kasumiperspektiive, siis tuleneb eespool punktist 277, et selleks, et teha kindlaks, kas originaalravimeid tootva äriühingu poolt geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule väärtuse ülekandmine on või ei ole käsitatav vaidlustamis- ja turustamiskeeldudega nõustumise stiimulina, on komisjon põhjendatult uurinud seda, kas väärtuse ülekandmine on vastavuses geneerilisi ravimeid tootva äriühingu poolt kantud eriliste kompromissikokkuleppe kuludega. Asjakohase kriteeriumina tuleb niisiis kindlaks teha geneerilisi ravimeid tootva äriühingu poolt kantud ja kompromissikokkuleppega olemuslikult seotud kulud, mitte aga võtta arvesse kompromissikokkuleppe poolte ärilisi kaalutlusi.
Kõigi eelmises kolmes punktis mainitud argumentidega seonduvalt tuleb lisada, et asjaolu, et konkurentsivastane tegevus võib olla kõige kasumlikum või kõige vähem riskantne lahendus ettevõtja jaoks, ei välista kuidagi ELTL artikli 101 kohaldamist (vt selle kohta 8. juuli 2004. aasta kohtuotsus Corus UK vs. komisjon,
T‑48/00
,
EU:T:2004:219
, punkt
, ja 8. juuli 2004. aasta kohtuotsus Dalmine vs. komisjon,
T‑50/00
,
EU:T:2004:220
, punkt
), iseäranis kui see seisneb tegelikele või potentsiaalsetele konkurentidele maksmises selleks, et nad ei siseneks turule (vt selle kohta 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Lundbeck vs. komisjon,
T‑472/13
, edasi kaevatud,
EU:T:2016:449
, punktid
ja
).
Teiseks ei saa hagejad komisjonile ette heita kolme vaidlusaluse otsuse põhjenduses 1154 nimetatud kriteeriumi eiramist, lugedes õiguspäraseks geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute varasema turule sisenemise kokkulepped, kuigi need hõlmasid märkimisväärset stiimulit. Nimelt tuleneb vaidlustatud otsuse punktidest 1138, 1200 ja 1203, et komisjon märkis ära üksnes selle, et kompromissikokkulepe, mille kohaselt oli geneerilisi ravimeid tootval äriühingul lubatud turule siseneda enne vaidlusaluse patendi kehtivuse lõppemist, võib olla konkurentsi soodustav kokkulepe ja seetõttu õiguspärane. Kokkuleppes, milles pooled lepivad kokku geneerilisi ravimeid tootva äriühingu varasema turule tulemise aja, ei näe nad aga ette originaalravimeid tootva äriühingu poolt geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule stiimuli andmist selleks, et viimane viivitaks oma toote turule toomisega.
Hagejad ei saa komisjonile ette heita ka seda, et viimane ei algatanud uurimist seoses kõigi tema iga-aastastes järelevalvekokkuvõtetes loetletud 57 kompromissikokkuleppega, mis hõlmasid väärtuse ülekandmist. Nimelt on esiteks oluline meelde tuletada, et kui ettevõtja on oma käitumisega rikkunud ELTL artikli 101 lõiget 1, ei saa ta karistusest pääseda üksnes põhjusel, et mõnele teisele ettevõtjale trahvi ei määratud, kuna võrdse kohtlemise põhimõtet peab kohaldama kooskõlas seaduslikkuse põhimõttega, mille kohaselt ei saa isik tugineda enda kaitseks õigusrikkumisele, mis on pandud toime mõne teise isiku kasuks (vt eespool punkt 395). Teiseks ei saa patendivaidluse lahendamise kokkulepet pidada õigusvastaseks üksnes sel põhjusel, et see hõlmab originaalravimeid tootva äriühingu poolt geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule väärtuse ülekandmist, millisest käsitlusest ei ole komisjon vaidlustatud otsuses lähtunud, vaid kus ta on uurinud õigesti, kas kompromissikokkulepete pooled olid potentsiaalsed konkurendid, kas need kokkulepped sisaldasid vaidlustamis- ja turustamiskeeldusid ning kas originaalravimeid tootev äriühing saavutas selle, et geneerilisi ravimeid tootev äriühing nõustus turustamis- ja vaidlustamiskeeldudega, vastutasuna väärtuse ülekandmise eest (vt eespool punkt 406).
Kolmandaks heidavad hagejad komisjonile ette, et viimane on märkimisväärse väärtuse ülekandmise mõistet liiga laialt sisustanud, võttes arvesse ka turutingimustel sõlmitud kõrvalkokkuleppeid. Nagu komisjon aga vaidlustatud otsuse põhjenduses 1190 õigesti märkinud on, võib originaalravimeid tootva äriühingu poolt turustamis- ja vaidlustamiskeeldudega nõustumiseks antav stiimul tuleneda mõnest kompromissikokkuleppe kõrval sõlmitud kokkuleppest. Kuigi need kõrvalkokkulepped on tavalised ärikokkulepped, mis oleksid võinud esineda ka eraldiseisvalt, on komisjon käesoleval juhul põhjendatult uurinud seda, kas teatud kõrvalkokkulepped, mis on olemuslikult kõnealuste kompromissikokkulepete osaks, hõlmavad patendiomaniku poolt geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule väärtuse ülekandmist.
Neljandaks heidavad hagejad komisjonile ette seda, et geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute stiimulit vaidluse jätkamiseks on hinnatud üksnes potentsiaalse konkurentsi analüüsimise raames, mitte aga väärtuse üle kandmise hindamisel. Eespool punktist 277 tuleneb siiski, et tegemaks kindlaks, kas originaalravimeid tootva äriühingu poolt geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule üle kantud väärtus on käsitatav turustamis- ja vaidlustamiskeeldudega nõustumise stiimulina või ei ole, on komisjon põhjendatult analüüsinud seda, kas väärtuse ülekandmine seondus kompromissikokkuleppega seotud eriliste kuludega, mis geneerilisi ravimeid tootval äriühingul tekkisid. Asjakohase kriteeriumina tuleb niisiis kindlaks teha geneerilisi ravimeid tootva äriühingu poolt kantud ja kompromissikokkuleppega olemuslikult seotud kulud, mitte see, kas pooled olid ebavõrdselt informeeritud või millised olid nende vastavad ärihuvid.
Viimaks heidavad hagejad komisjonile ette, et viimane on eiranud mõnesid Teva, Krka ja Lupiniga sõlmitud kokkuleppe selliseid sätteid, mis võisid geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute turule sisenemist kiirendada. Seda argumenti käsitletakse iga konkreetset kõnealust kokkulepet puudutavate väidete juures.
Kõigest eeltoodust tuleneb, et komisjon on õigesti määranud kindlaks need kolm kriteeriumi, millest lähtudes patendivaidluste lahendamise kokkulepped eesmärgil põhinevaks piiranguks kvalifitseerida, ega ole niisiis eesmärgil põhineva konkurentsipiirangu mõistega seonduvalt õigust vääralt kohaldanud.
6.

Niche’i ja Matrixiga sõlmitud kokkulepped
a)

Niche ja Matrix kui potentsiaalsed konkurendid
[…]
b)

Õiguse väär kohaldamine ja hindamisvead Niche’i ja Matrixi kokkulepete kvalifitseerimisel eesmärgil põhinevateks konkurentsipiiranguteks
1)

Poolte argumendid
[…]
2)

Üldkohtu hinnang
Seonduvalt sellega, et komisjon on väidetavalt õigust vääralt kohaldanud, kvalifitseerides Niche’i ja Matrixi kokkulepped eesmärgil põhinevateks piiranguteks, jättes analüüsimata, kas neil „tõepoolest võinuksid olla“ negatiivsed tagajärjed ning kas nende potentsiaalsed tagajärjed olid ebamäärased (vt eespool punkt 503), tuleb viidata eespool punktidele 223–226, 304–306 ja 418. Seonduvalt ebamääraste potentsiaalsete tagajärgedega, millele hagejad patentidega seotud raskustele viidates osutavad, ning Niche’i ja Matrixi tehniliste, õigusaktidest tulenevate ja finantsraskustega, tuleb lisada, et komisjon on õigesti leidnud, et need ei kahjustanud Niche’i ja Matrixi võimalusi hagejatega konkureerida (vt eespool punkt 501) ega võimaldanud niisiis asuda seisukohale, et Niche’i ja Matrixi kokkulepetel oleksid olnud ebamäärased potentsiaalsed tagajärjed.
Esile toodud hindamisvigadega seonduvalt tuleb käsitleda hagejate argumente, mis puudutavad seda, kas Niche’i ja Matrixi lepingud hõlmavad ühelt poolt Niche’i ja Matrixi jaoks ajendava eelise andmist ning teiseks sellega seonduvalt nende poolt originaalravimeid tootva äriühinguga konkureerimiseks tehtavate pingutuste piiramist ehk kas esinevad asjaolud, mille esinemise korral tuleb asuda seisukohale, et tegu on eesmärgil põhineva piiranguga (vt eespool punkt 272). Sellega seoses tuleb täpsustada, et hagejad ei vaidlusta seda, et Niche’i ja Matrixi kokkulepetes sisaldusid turustamis- ja vaidlustamiskeelud, mis on iseenesest konkurentsi piiravat laadi (vt eespool punkt 257), ent väidavad, et käesoleval juhul ei olnud need tingimused konkurentsi piisavalt kahjustavad, ning vaidlevad vastu sellele, et Niche’i ja Matrixi kokkulepetes ette nähtud väärtuse ülekandmine võiks olla käsitatav ajendava väärtuse ülekandmisena.
i)

Ajendava väärtuse ülekandmise puudumine
Kõigepealt tuleb korrata, et üksnes sellest, et originaalravimeid tootev äriühing on geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule mingisuguse väärtuse üle kandnud, ei ole võimalik järeldada, et tegu on eesmärgil põhineva piiranguga. Üksnes juhul, kui kompromissikokkuleppe sõlmimisel lepitakse kokku põhjendamatu vastupidise makse tegemine ehk kui see makse ajendab geneerilisi ravimeid tootvat äriühingut end turustamis- ja vaidlustamiskeeldudega siduma, tuleb asuda seisukohale, et tegemist on sellise piiranguga. Sel juhul ei ole turustamis- ja vaidlustamiskeeldudest lähtuvad konkurentsipiirangud enam seotud patendi ja kompromissikokkuleppega, vaid on selgitatavad stiimuliga (vt eespool punkt 265).
Tegemaks kindlaks, kas vastupidine makse, see tähendab originaalravimeid tootva äriühingu poolt väärtuse ülekandmine geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule on või ei ole käsitatav turustamis- ja vaidlustamiskeeldudega nõustumise stiimulina, tuleb analüüsida, võttes arvesse selle makse laadi ja selle põhjendusi, kas see hõlmab vaidluse lahendamise kokkuleppega olemuslikult seotud kulusid (vt eespool punkt 277). Vaidlustatud otsuses on komisjon seega õigesti analüüsinud seda, kas Niche’i ja Matrixi kokkulepetes ette nähtud väärtuse ülekandmine oli seotud kompromissiga seonduvate eriliste kuludega, mis geneerilisi ravimeid tootval äriühingul tekkisid (vaidlustatud otsuse põhjendused 1333–1337 ja 1461–1464).
Juhul kui konkurentsi piiravaid tingimusi sisaldavas kompromissikokkuleppes ette nähtud vastupidise makse eesmärk on hüvitada geneerilisi ravimeid tootva äriühingu poolt kantud ja kompromissikokkuleppega olemuslikult seotud kulud, ei saa seda makset põhimõtteliselt stiimulina käsitada. Sel juhul ei ole siiski välistatud jõudmine järeldusele, et tegu on stiimuli ning eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguga. See eeldab siiski, et komisjon tõendab, et neile kompromissiga olemuslikult seotud kuludele vastavad summad on ülemäärased, isegi kui pooled on need tõendanud ja täpselt välja arvutanud (vt eespool punkt 278).
Kompromissikokkuleppega olemuslikult seotud kulud hõlmavad eelkõige geneerilisi ravimeid tootva äriühingu poolt originaalravimeid tootva äriühinguga toimunud vaidluses kantud menetluskulusid. Nende kulude kandmine on sellise kompromissikokkuleppega otseselt seotud. Seega kui kompromissikokkuleppe pooled on kindlaks määranud geneerilisi ravimeid tootva äriühingu menetluskulude suuruse, saab komisjon asuda seisukohale, et tegemist on stiimuliga, üksnes siis, kui ta tõendab, et need kulud on ebaproportsionaalselt suured (vt eespool punkt 279).
Seevastu on mõned geneerilisi ravimeid tootva äriühingu poolt kantud kulud iseenesest sellised, mis jäävad vaidlusest ja selle lahendamisest liiga kaugele selleks, et neid saaks käsitada patendivaidluse lahendamiseks sõlmitud kokkuleppega olemuslikult seotutena. Sellisteks on näiteks patenti rikkuvate toodete tootmiskulud, mis vastavad nende toodete laojäägi väärtusele ning nende väljatöötamiseks tehtud teadus- ja arendustegevusega seotud kulud. Sama lugu on summadega, mille geneerilisi ravimeid tootev äriühing peab maksma kolmandatele isikutele vaidlusega mitte seotud lepingutest (näiteks tarnelepingutest) tulenevate kohustuste tõttu. Niisiis, kui kokkuleppe pooled soovivad, et selliste tasude maksmist ei kvalifitseeritaks stiimuli ja eesmärgil põhineva konkurentsipiirangu olemasolu kinnitavaks asjaoluks, on nende ülesanne tõendada, et need on olemuslikult seotud vaidluse või selle lahendamiseks sõlmitud kompromissiga, ning põhjendada seejärel ära tasu summa. Samuti võivad nad sel eesmärgil tugineda sellele, et kompromissikokkuleppega olemuslikult mitte seotud tasu summa ei ole märkimisväärne ning on seega ebapiisav, olemaks märkimisväärseks stiimuliks kompromissikokkuleppes ette nähtud konkurentsi piiravate lepingutingimustega nõustumisel (vt eespool punkt 280).
Käesoleval juhul, mis puudutab Niche’i kokkulepet, ning nagu ka komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 1322 õigesti esile toonud on, ilmneb stiimuli olemasolu selgelt kokkuleppe sõnastusest, kuna artiklis 13 on sätestatud, et „[v]astutasuks [kokkuleppes ette nähtud] kohustuste võtmise ning oluliste kulude ja võimaliku vastutuse eest, mis võivad Niche’ile ja Unichemile tekkida seonduvalt [vaidlusaluse] protsessi teel toodetava perindopriili arendusprogrammi lõpetamisega, maksab Servier Niche’ile ja Unichemile […] 11,8 miljoni naelsterlingi suuruse summa“. Nende kohustuste all on silmas peetud nimelt vaidlustamis- ja turustamiskeeldusid, mille eest maksmine on niisiis selles artiklis sõnaselgelt ette nähtud.
Niche’i lepingu teksti sellist tõlgendust ei väära ka hagejate väide, mille kohaselt on väljend „vastutasuks“ Inglismaa õiguse standardvormel, millega tähistatakse mis tahes kokkuleppe kehtivuse eelduseks olevat kohustuste vastastikkust. Isegi kui sellest tuleks järeldada, et selle väljendi näol on tegu stiilivormeliga, on samavõrd tõsi, et see tähistab hagejate endi hinnangul kohustuste vastastikkust ning seega seda, et Niche’i kokkuleppe artiklis 13 ette nähtud summa makstakse vastutasuna kõnealuse kokkuleppega Niche’ile pandud kohustuste eest.
Niche’i lepingu sellist tõlgendust ei lükka ümber ka originaalravimeid tootva äriühingu ja geneerilisi ravimeid tootva äriühingu kanda jäävate riskide väidetav ebaproportsionaalsus ega Niche’i läbirääkija väidetav andekus. Tõsi, sellise ebaproportsionaalsuse nagu ka geneerilisi ravimeid tootva äriühingu läbirääkija andekusega saab osaliselt selgitada põhjuseid, miks originaalravimeid tootev äriühing võib otsustada geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule suuri vastupidiseid makseid teha. Siiski on suure rahasumma maksmise eesmärk vältida mis tahes – ka väikest – riski, et geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud võiksid turule siseneda, ning see toetab seisukohta, et tegu on originaalravimeid tootva äriühingu poolt nende äriühingute turult eemalejäämise ostmisega. Tuleb ka meelde tuletada, et asjaolu, et konkurentsivastane tegevus võib olla kõige kasumlikum või kõige vähem riskantne lahendus ettevõtja jaoks või et selle eesmärk on tasakaalustada tema ebasoodsamat olukorda, ei välista kuidagi ELTL artikli 101 kohaldamist (vt selle kohta 8. juuli 2004. aasta kohtuotsus Corus UK vs. komisjon,
T‑48/00
,
EU:T:2004:219
, punkt
; 8. juuli 2004. aasta kohtuotsus Dalmine vs. komisjon,
T‑50/00
,
EU:T:2004:220
, punkt
, ja 27. juuli 2005. aasta kohtuotsus Brasserie nationale jt vs. komisjon,
T‑49/02 kuni T‑51/02
,
EU:T:2005:298
, punkt
), iseäranis kui selline tegevus seisneb tegelikele või potentsiaalsetele konkurentidele maksmises selleks, et nad ei siseneks turule (8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Lundbeck vs. komisjon,
T‑472/13
, edasi kaevatud,
EU:T:2016:449
, punktid
ja
).
Liiati on käesoleval juhul tähtsusetu, et Niche’i kokkuleppe kõnealuses artiklis on ette nähtud, ilma et vastavaid proportsioone oleks kindlaks määratud, et 11,8 miljoni naelsterlingi suuruse summa maksmine ei ole vastutasu mitte üksnes vaidlustamis- ja turustamiskeeldude eest, vaid ka muude kulude eest, kuivõrd nende muude kulude kompenseerimine ei väära tõdemust, et hagejad ostsid need piiravad tingimused, ning et Niche’il oli seega stiimul end nende keeldudega siduda.
Neid muid kulusid, mida Niche’i kokkuleppes on kirjeldatud kui „olulis[i] kulu[sid] ja võimalik[k]u vastutus[t], mis võivad Niche’ile ja Unichemile tekkida seonduvalt [vaidlusaluse] protsessi teel toodetava perindopriili arendusprogrammi lõpetamisega“, selgitas Niche haldusmenetluses (vaidlustatud otsuse põhjendus 1326) ning hagejad oma kirjalikes seisukohtades selliselt, et tegu on Niche’i perindopriili arendamiskuludega ning hüvitistega, mida Niche peab maksma oma klientidele nende ees võetud lepinguliste kohustuste rikkumise eest. Sellised kulud aga ei ole
a priori
olemuslikult seotud patendivaidluse lahendamise kokkuleppega (vt eespool punkt 531) ning hagejad ei ole tõendanud, et need oleksid olemuslikult seotud käesoleval juhul sõlmitud kompromissikokkuleppega.
Isegi kui neid hüvitisi, mis Niche’i klientidele maksta tuli, ei oleks, nagu hagejad sisuliselt väidavad, tulnud maksta, kui Niche oleks hagejatega vaidlusi jätkanud, siis jäävad need hüvitised vaidlusest ja selle lahendusest liialt kaugele selleks, et neid saaks käsitada selle kokkuleppega olemuslikult seotud kuludena, kuna hagejate väitel oleks need hüvitised tulnud maksta „projekti vabatahtliku lõpetamise korral“, mis hõlmab klientidega sõlmitud lepingute lõpetamist, ent Niche’i kokkuleppe kohaselt jäi Niche’ile võimalus lepingulisi suhteid oma klientidega mitte lõpetada, vaid need lihtsalt peatada (Niche’i kokkuleppe artikkel 11). Lisaks möönsid hagejad ise kohtuistungil, et Niche’i klientidele kõnealuste hüvitiste maksmise kohustus oleks võinud tekkida Niche’i kokkuleppest sõltumatult. Liiati võib ära märkida, et tõendid, mille hagejad esitasid selleks, et vaielda vastu vaidlustatud otsuses (põhjendus 1335) komisjoni poolt antud hinnangule, et nende hüvitiste suuruseks oli 1,3 miljonit naelsterlingit, ei ole veenvad, kuna need tõendavad kas sellest summast väiksemaid summasid või üksnes suuremate summade nõudmist.
Seonduvalt vaidlustatud otsuses (põhjendus 1334) mainitud „õigusabikuludega“ selgitas Niche haldusmenetluses, et nende näol oli tegu õigusnõustamiskuludega, mis kuulusid arendamiskulude hulka (vaidlustatud otsuse põhjendus 601), mille osas tuleb meelde tuletada, et need ei ole kompromissikokkuleppega olemuslikult seotud (vt eespool punkt 531), samas kui hagejad kirjeldavad neid kui „advokaadi- ja patendikulusid“, millistena võivad vaidlusalused kulud olemuslikult kompromissikokkuleppega seotud olla (vt eespool punkt 530). Ent isegi kui väidetavad 1,1 miljoni naelsterlingi suurused „advokaadi- ja patendikulud“ vastavad menetluskuludele, mille hüvitamise võib põhimõtteliselt kompromissikokkuleppes õiguspäraselt ette näha, ei ole selle summa näol tegu käesoleval juhul sõlmitud kompromissikokkuleppega olemuslikult seotud kuludega. Nimelt nähtub hagejate argumentatsioonist ja nende esitatud dokumentidest, et kõnealused kulud seondusid perioodiga, mis lõppes 2003. aasta lõpus ehk enne seda, kui algasid need Niche’i ja hagejate vahelised vaidlused (vt eespool punktid 11, 13 ja 16), mis Niche’i kokkuleppega lõpetati.
Täiendavalt võib lisada, et isegi kui see 1,1 miljoni naelsterlingi suurune summa tuleks lisada arendamiskuludele ja Niche’i klientidele hüvitiste maksmisega seotud kuludele, mille suuruseks hindas komisjon vaidlustatud otsuses vastavalt 1,2 ja 1,3 miljonit naelsterlingit (põhjendus 1336), ilma et hagejad neid summasid põhjendatult vaidlustanud oleksid (vt eelkõige eespool punkt 537), oleks saadav kogusumma (3,6 miljonit naelsterlingit) selgelt väiksem kui 11,8 miljonit naelsterlingit.
Sellest järeldub, et komisjon tuvastas vaidlustatud otsuses põhjendatult (põhjendus 1348), et Niche’i kokkulepe andis Niche’ile stiimuli siduda end selles kokkuleppes sisalduvate turustamis- ja vaidlustamiskeeldudega, ilma et komisjon oleks lisaks sellele pidanud, nagu leiavad hagejad (vt eespool punkt 513), kontrollima, kas need tingimused oleksid selle stiimulina käsitatava makse puudumise korral olnud vähem piiravad. Järeldus, et esineb stiimul enda sidumiseks turustamis- ja vaidlustamiskeeldudega, eeldab üksnes selliste keeldude olemasolu, sõltumata sellest, kas need on vähem või rohkem piiravad, ning üle kantud väärtusega hõlmatud kulude analüüsimist (vt eespool punktid 528-531).
Sellest tuleneb ka, et tulemusetuse tõttu tuleb kõrvale lükata etteheide, mis puudutab seda, et komisjon on teinud hindamisvea, leides, et Niche’i kokkuleppe alusel Niche’ile makstud summa on võrdne prognoositava üle 10 aasta müügikäibe ja üle 20 aasta brutokasumi marginaaliga (vt eespool punkt 514). Isegi kui komisjon sellise hindamisvea tegi, ei mõjutaks see seda, et hagejate poolt Niche’ile ülekantud väärtus kvalifitseerub stiimuliks, kuivõrd eespool punktidest 536–538 tuleneb, et see väärtuse ülekandmine ei katnud vaidluse lahendamise kokkuleppega olemuslikult seotud kulusid, ning liiati ei ole väidetud, veel vähem aga tõendatud, et selle makstud summa suurus oleks olnud väheoluline ja ebapiisav selleks, et see oleks käsitatav stiimulina.
Lisaks, Niche’ile Biogarani kokkuleppe alusel makstud summast tuleneva täiendava stiimuliga seonduvalt (vaidlustatud otsuse põhjendused 1349–1354) tuleb asuda seisukohale, nagu seda on üksikasjalikult põhjendatud tagapool punktides 798–810, et asjaolu, et kaubanduskokkulepe, mille ese ei ole tavaliselt vaidluse lahendamine kompromissiga, ja mille raames kannab originaalravimeid tootev äriühing geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule üle teatud väärtuse, on seotud konkurentsi piiravaid tingimusi sisaldava vaidluse lahendamise kokkuleppega, on tõsiseltvõetav märk sellest, et tegu on „vastupidise maksega“ ehk sellise väärtuse ülekandmisega, millele ei vasta ükski selle kaubanduskokkuleppega hõlmatud vastusooritus (vt tagapool punkt 804), ning selline makse on samuti käsitatav ajendava eelisena, kui selle eesmärk ei ole vaidluse lahendamise kokkuleppega olemuslikult seotud kulude hüvitamine. Juhul kui sellised märgid esinevad või kui komisjon on esitanud selliste tõsiseltvõetavate märkide esinemisele viitavad tõendid, mis tõendavad vastupidise makse tegemist, võivad kokkuleppe pooled esitada faktiliste asjaolude kohta oma versiooni, tõendades oma väiteid selliste tõenditega, mida neil on võimalik esitada ja mille pinnalt on võimalik asuda seisukohale, et olles küll vaidluse lahendamise kokkuleppega seotud, oli see kaubanduskokkulepe põhjendatud muude põhjustega kui vastupidise makse tegemise teel konkurendi turult välja tõrjumine.
Käesoleval juhul on komisjon esitanud mitmeid tõendeid, mis kinnitavad, et Niche’i kokkuleppe ja Biogarani kokkuleppe vahel oli seos ning et Biogarani kokkuleppes ette nähtud väärtuse ülekandmine ei olnud vastavuses selle kokkuleppe kohaselt Niche’ile tekkinud kohustustega. Esiteks võttis komisjon arvesse seda, et nende kokkulepete üle peeti läbirääkimisi samal ajavahemikul ning need sõlmiti samade ettevõtjate vahel samal päeval, samuti asjaolu, et mõlemas kokkuleppes oli ette nähtud makse tegemine kahes osas samadel kuupäevadel. Teiseks, kuigi hagejad väitsid, et nende kokkulepete vahel mingisugust seost ei olnud, märkis Niche, et Biogarani kokkuleppe sõlmimiseks tegid ettepaneku hagejad selleks, et Niche saaks „üldise kompromissikokkuleppe sõlmimise eest vastutasuna kogu kokku lepitud hüvitise“. Lisaks sellele on komisjon Biogarani nõustaja poolt 4. veebruaril 2005 Niche’ile saadetud elektronkirja, milles oli märgitud, et „mängus olevat summat silmas pidades näib meile vajalik saada teatud täiendavad õigused teiste toodete osas ja teatud vabadus seoses toodete pakkumisega“ tõlgendanud nii, et see näitab, et Niche’ile üle kantav summa oli kindlaks määratud enne seda, kui pooled olid jõudnud kokkuleppele Biogarani kokkuleppe kohaldamisalasse kuuluvate toodete osas. Komisjon leidis samuti, et erinevalt teistest Biogarani poolt sõlmitud kokkulepetest, mis käsitlesid toodete toimikute ostmist, oli Biogarani kokkuleppe tingimustes ja eriti selle artiklites 14.4 ja 14.5 sätestatud kokkuleppe automaatne lõppemine juhul, kui müügiluba 18 kuu jooksul ei saada, ilma et Biogaran saaks Niche’ilt nõuda mis tahes hüvitist. Viimaks toob komisjon esile, et kui üks toode välja arvata, siis ei saanud Biogaran Niche’i poolt talle üle antud toimikute alusel müügilubasid, ning tema käive, mis oli seotud Biogarani kokkuleppega, tõusis summa võrra, mis jäi 100000 ja 200000 euro vahele.
Hagejad ei esita ühtki argumenti, mis selle analüüsi kahtluse alla seaks, välja arvatud üks etteheide, mis puudutab seda, et arvesse ei ole võetud Biogarani huvi Biogarani kokkuleppe sõlmimise vastu. Lisaks asjaolule, et sellist huvi ei saaks käsitada piisavana selleks, et õigustada Biogarani kokkuleppes ette nähtud üle kantava väärtuse suurust, võib esile tuua, et vaidlustatud otsuse põhjendusest 1351 ilmneb mitu tõdemust, mis Biogarani sellise huvi kahtluse alla seavad. Vastavalt neile tõdemustele, millele hagejad vastu ei vaidle, oli summa, mille Biogaran pidi Niche’ile üle kandma, kokku lepitud enne seda, kui Niche ja Biogaran olid jõudnud kokkuleppele Biogarani kokkuleppe kohaldamisalasse kuuluvate toodete osas, viimati nimetatud lepingu võisid pooled 18 kuu möödumisel lõpetada ilma, et kummalgi neist oleks olnud õigust hüvitisele, ning ette ei olnud nähtud mitte mingil moel tagasi maksmist Biogaranile juhul, kui üle antud müügilubasid teatud tähtaja jooksul ei saada. Niisiis sai komisjon asuda põhjendatult seisukohale, et Biogarani kokkulepe oli Niche’ile täiendavaks stiimuliks Niche’i kokkuleppe piiravate tingimustega nõustumisel.
Lisaks, mis puudutab hagejate taotlust, et käesoleva kohtuasja lahendamisel võetaks arvesse ka asjaolusid, mis võivad tingida Biogarani kasuks vaidlustatud otsuse tühistamise või trahvisumma vähendamise kohtuasjas T‑677/14, siis tuleb viidata eespool punktidele 89–99.
Mis puudutab Matrixi kokkulepet, siis tuleb märkida, et selle artikkel 9 sarnaneb Niche’i kokkuleppe artikliga 13, ning argumendid, millega kritiseeritakse neid komisjoni poolt Matrixi kokkuleppele antud hinnanguid, mis on samasugused Niche’i kokkuleppele antutega, tuleb seetõttu samadel põhjustel tagasi lükata. Seonduvalt konkreetselt Matrixi kokkulepet puudutava komisjoni analüüsi suhtes esitatud argumendiga, mille kohaselt puudutab Niche’iga ühise vastutuse kandmise tõttu Niche’i klientidele hüvitise maksmine ka Matrixit, tuleb meelde tuletada, et sellised kulud ei saa olla käsitatavad kompromissikokkuleppega olemuslikult seotud kuludena (vt eespool punkt 531) ning need ei saa seetõttu õigustada Matrixi kokkuleppes ette nähtud väärtuse ülekandmist, kusjuures seda enam, et ei hagejad ega Matrix ei suutnud tõendada, et 11,8 miljoni naelsterlingi suurune summa vastab kas sellistele kuludele või muudele vaidluse lahendamise kokkuleppega olemuslikult seotud kuludele.
Sellest järeldub, et komisjon on vaidlustatud otsuses (vt eelkõige põhjendused 1452, 1453, 1463, 1464 ja 1467) samuti õigesti leidnud, et Matrixi kokkulepe sisaldas Matrixi jaoks stiimulit siduda end selles kokkuleppes sätestatud turustamis- ja vaidlustamiskeeldudega.
ii)

Vaidlustamis- ja turustamiskeeldude konkurentsi piisavalt kahjustava laadi puudumine
Tuleb meelde tuletada, et hagejad ei vaidlusta seda, et Niche’i ja Matrixi kokkulepped sisaldavad vaidlustamis- ja turustamiskeeldusid.
Niche’i ja Matrixi kokkulepetes sisaldunud vaidlustamiskeelu kohaselt pidid need kaks äriühingut mitte esitama patentide 339, 340, 341, 689, 947 ja 948 suhtes tühistamishagisid või patendist tulenevate õiguste rikkumise puudumise tuvastamise hagisid, lisaks kohustus Niche tagasi võtma patentide 947 ja 948 peale Euroopa Patendiametile esitatud vastuväited (Niche’i lepingu artikli 7 ja 8 ning Matrixi kokkuleppe artikkel 5). Niche’i ja Matrixi kokkulepetes sisaldunud turustamiskeelu kohaselt pidid need kaks äriühingut hoiduma perindopriili tootmisest, valdamisest, importimisest, tarnimisest, tarnimiseks pakkumisest, hoidmisest ja perindopriiliga seoses patentidest 339–341 tulenevaid õigusi rikkuda võivatest toimingutest (Niche’i kokkuleppe artikkel 3 ja Matrixi kokkuleppe artikkel 1). Nad pidid ka hoiduma perindopriiliga seotud müügilubade taotlemisest (Niche’i kokkuleppe artikkel 10 ja Matrixi kokkuleppe artikkel 6) ning olid kohustatud lõpetama või peatama kolmandate isikutega seotud lepingud, mis puudutasid perindopriili (Niche’i kokkuleppe artikkel 11 ja Matrixi kokkuleppe artikkel 7).
Hagejad ei nõustu aga sellega, et Niche’i ja Matrixi kokkulepetes sisalduvad vaidlustamis- ja turustamiskeelud on konkurentsi piisavalt kahjustavad või konkurentsi seisukohast tundlikud.
Sellega seoses leiavad nad esiteks, et vaidlustamis- ja turustamiskeelud on kompromissikokkulepetele olemuslikult omased.
Kuigi vaidlustamis- ja turustamiskeelud on patendivaidluste lahendamise kokkuleppes tõepoolest vajalikud (vt eespool punkt 259), tuleb meelde tuletada, et sellised tingimused kaotavad oma legitiimsuse ning kujutavad endast normaalse konkurentsi piisavat kahjustamist, kui nende tingimustega kehtestatud konkurentsipiirangute tegelikuks põhjuseks on selline stiimul nagu käesoleval juhul tuvastatud, mitte aga poolte poolt kõnealuste patentide kehtivuse tunnustamine (vt eespool punkt 270).
Vastuseks hagejate argumendile, mille kohaselt ei saa vaidlustamiskeelust tulenev kohtuvaidluse võitmise võimaluse kaotamine olla piisav selleks, et kvalifitseerida tegelikult kohtuvaidluse lahendamise eesmärgil sõlmitud kokkulepe eesmärgil põhinevaks piiranguks (vt eespool punkt 505), tuleb ka rõhutada, et kuigi vaidlustamiskeeld ei takista iseenesest turule sisenemist, takistab see nimelt selliste hagide esitamist, mille eesmärk on „tee avamine“ riskiga turuletuleku raames, ning seega sellise turule sisenemise võimaluse kasutamist (vt ka eespool punkt 257). Oluline on ka meelde tuletada, et käesoleval juhul ei ole komisjon eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguna käsitanud mitte Niche’i ja Matrixi kokkulepetes sisaldunud üksikuid vaidlustamiskeeldusid, vaid neid kokkuleppeid tervikuna, mis hõlmavad nii vaidlustamis- kui turustamiskeeldusid ning ka stiimulit selliste keeldudega nõustumiseks (vaidlustatud otsuse põhjendused 1375 ja 1481).
Teiseks leiavad hagejad, et Niche’i ja Matrixi kokkulepetes sisalduvad vaidlustamis- ja turustamiskeelud ei ole konkurentsi piisavalt kahjustavad, kuna nende mõju tuleneb asjaomaste patentide olemasolust ja mitte nende kokkulepete tingimustest.
Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et see, kui geneerilisi ravimeid tootval äriühingul on stiimul siduda end turustamis- ja vaidlustamiskeeldudega, lubab põhjendada seisukohta, et tegu on eesmärgil põhineva piiranguga, ning seda isegi juhul, kui kompromissikokkuleppes sisalduvad sellised tingimused, mille ulatus ei lähe kaugemale vaidlusaluse patendi omast (vt eespool punkt 273). Niisiis, kuigi, nagu hagejad väidavad, turustamiskeeld ei takistanud Niche’il ja Matrixil turule sisenemist patendist tulenevaid õigusi mitte rikkuva tootega ning nende mõju piirdus sellega, mis tulenes kõnealusest patendist tulenevate õiguste rikkumisega seotud menetluses tehtud ettekirjutusest või kuigi need lausa andsid neile võimaluse tänu väärtuse ülekandmise raames üle kantud rahasummale alustada koos oma partneritega uut, patendist tulenevaid õigusi mitte rikkuva periondpriili väljatöötamise projekti (vt eespool punkt 506), ei ole Niche’i ja Matrixi kokkulepped seepärast siiski vähem käsitatavad eesmärgil põhinevate piirangutena.
Kolmandaks vaidlevad hagejad vastu sellele, et vaidlustamiskeeld on konkurentsi piisavalt kahjustav, väites, et see puudutab ainult ühte vastuväite esitajat kõigi nende hulgas, kes Euroopa Patendiametile patendi 947 peale vastuväite esitasid, ega mõjutanud kuidagi teisi geneerilisi ravimeid tootvaid äriühinguid, kuna kaebeõiguse ulatuse piiritleb ära patendist tulenevate õiguste rikkumine.
Tuleb asuda seisukohale, et isegi kui väited, mis puudutavad seda, et Niche’i ja Matrixi kokkulepped mõjutavad ainult nende kokkulepete poolteks olevaid geneerilisi ravimeid tootvaid äriühinguid, osutuvad õigeks, ei sea see kahtluse alla nende äriühingute turult välja tõrjumist, mis kaasneb turustamis- ja vaidlustamiskeeldudega vastutasuna ajendava väärtuse ülekandmise eest, ega seda, et asjaomased kokkulepped on konkurentsi piisavalt kahjustavad, mis muudab nende tegelike tagajärgede analüüsimise ülearuseks.
Sellest järeldub, et komisjon ei ole ekslikult leidnud, et Niche’i ja Matrixi kokkulepped olid eesmärgil põhinevad konkurentsipiirangud.
Seda järeldust ei väära ka komisjoni väidetavad hindamisvead Niche’i ja Matrixi kokkulepete majandusliku ja õigusliku konteksti käsitlemisel ja poolte subjektiivsete kavatsuste arvesse võtmisel.
Hagejate väide Niche’i ja Matrixi kokkuleppe poolte konkurentsivastase kavatsuse puudumise ja õiguspäraste eesmärkide taotlemise kohta, mille tõttu olevatki Niche omal algatusel hagejatega kontakteerunud, ei saa tegelikult kahtluse alla seada ajendava eelise olemasolu ega neis kokkulepetes sisalduvate turustamis- ja vaidlustamiskeeldude konkurentsi piiravat laadi. Seega, isegi kui kõnealused argumendid tuginevad tõendatud faktilistele asjaoludele, ei ole need mingil juhul sellised, mis lükkaksid ümber komisjoni poolt antud hinnangu, et Niche’i ja Matrixi kokkulepped on käsitatavad eesmärgil põhinevate piirangutena.
Tuleb ka lisada, et poolte kavatsus ei ole ettevõtjatevahelise kooskõlastatud tegevuse piirava laadi kindlaks tegemise seisukohast oluline asjaolu (vt eespool punkt 222).
Lisaks, seoses turustamis- ja vaidlustamiskeeldudega, mille olemuslikult piiravat laadi ei ole tulemuslikult kahtluse alla seatud, võis komisjon, tulenevalt sellest, et tuvastati stiimuli olemasolu, õigustatult vaadelda Niche’i ja Matrixi kokkuleppeid turult välja tõrjumise kokkulepetena, millega taotleti seega konkurentsivastast eesmärki. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt aga ei takista ainuüksi asjaolu, et kokkuleppega taotletakse ka õiguspäraseid eesmärke, selle käsitamist eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguna (vt eespool punkt 222).
Seoses komisjoni väidetavate hindamisvigadega Niche’i ja Matrixi kokkulepete majandusliku ja õigusliku konteksti arvesse võtmisel tuleb märkida, et selles osas kordavad hagejad oma argumente, millega kritiseeriti Niche’i ja Matrixi turule sisenemise võimet ja kavatsust, võttes eeskätt arvesse hagejate patente ja nende patentidega seotud vaidlusi ning Niche’i õiguslikke ja finantsraskusi (vt eespool punktid 507 ja 519). Need argumendid, mida on käsitletud ja mis on tagasi lükatud seonduvalt väitega, mis puudutas Niche’i ja Matrixi potentsiaalse konkurendi staatust (vt eespool punktid 432–501), ei saa väärata seda, et Niche’i ja Matrixi kokkulepped on laadilt eesmärgil põhinevad piirangud.
Eelnevast tuleneb, et väide, mis puudutab õiguse väära kohaldamist ja hindamisvigu Niche’i ja Matrixi kokkulepete eesmärgil põhinevaks konkurentsipiiranguks kvalifitseerimisel, tuleb tervikuna tagasi lükata.
c)

Õiguse väär kohaldamine ja hindamisvead Niche’i ja Matrixi kokkulepete käsitamisel tagajärjel põhinevate konkurentsipiirangutena
Hagejad leiavad, et käsitades Niche’i ja Matrixi kokkuleppeid tagajärjel põhinevate konkurentsipiirangutena, on komisjon õigust vääralt kohaldanud ning teinud erinevaid hindamisvigu.
Tasub meelde tuletada, et kui otsuse teatud põhjendused on iseenesest oma olemuselt sellised, et nende alusel võib otsuse õiguslikult piisavalt põhjendatuks lugeda, siis ei mõjuta otsuse ülejäänud põhjendustes tehtud võimalikud vead mingil juhul otsuse resolutsiooni. Lisaks, kui komisjoni otsuse resolutsioon tugineb arutluskäigu mitmele iseseisvale alussambale, millest igaühest piisaks sellise resolutsiooni põhjendamiseks, siis tuleb Üldkohtul see otsus tühistada põhimõtteliselt vaid juhul, kui arutluskäigu iga iseseisev alussammas on õigusvastane. Ainult põhjenduste ühe osaga seonduv viga või õigusvastasus ei saaks sellisel juhul olla piisav vaidlustatud otsuse tühistamiseks, kuna sellel veal ei saanud olla määravat mõju institutsiooni tehtud otsuse resolutsioonile (vt 14. detsembri 2005. aasta kohtuotsus General Electric vs. komisjon,
T‑210/01
,
EU:T:2005:456
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Nagu aga eespool punktis 219 märgitud, siis selleks, et hinnata, kas kokkulepe on ELTL artikli 101 lõike 1 kohaselt keelatud, ei ole vaja võtta arvesse selle konkreetseid tagajärgi, kui ilmneb, et kokkuleppe eesmärk on siseturul konkurentsi takistamine, piiramine või kahjustamine.
Seetõttu, kui komisjon põhjendab rikkumist üheaegselt nii sellega, et tegu oli nii eesmärgil põhineva piirangu kui ka tagajärjel põhineva piiranguga, siis ei oleks tagajärjel põhineva piirangu esinemist puudutava põhjenduse õigusvastasusel mingil juhul määravat mõju komisjoni otsuse resolutsioonile, kui eesmärgil põhineva piirangu esinemist puudutav põhjendus, mille pinnalt üksi saaks asuda seisukohale, et tegemist on rikkumisega, ei ole õigusvastane.
Käesoleval juhul tuleneb analüüsist, mis puudutab väidet, mis seondub õiguse väära kohaldamise ning hindamisvigadega Niche’i ja Matrixi kokkulepete eesmärgil põhinevateks konkurentsipiiranguteks kvalifitseerimisel, et hagejad ei ole tõendanud, et komisjon oleks vaidlustatud otsuses asunud ekslikult seisukohale, et kõnealuste kokkulepete eesmärk oli siseturu piires konkurentsi takistamine, piiramine või kahjustamine ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses.
Seetõttu tuleb käesolev väide tulemusetuna tagasi lükata.
7.

Tevaga sõlmitud kokkulepe
a)

Teva kui potentsiaalne konkurent
[…]
b)

Õiguse väär kohaldamine ja hindamisvead Teva kokkuleppe käsitamisel eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguna
1)

Poolte argumendid
[…]
2)

Üldkohtu hinnang
Käsitleda tuleb hagejate argumente, mis puudutavad seda, kas Teva kokkuleppes on ette nähtud esiteks ajendava eelise andmine ning teiseks, kas seal seatakse sellega seonduvalt piiranguid Teva poolt originaalravimeid tootva äriühinguga konkureerimiseks tehtavatele pingutustele, milliste tingimuste täitmise korral tuleb asuda seisukohale, et tegu on eesmärgil põhineva piiranguga (vt eespool punkt 272). Kuivõrd ajendava eelise kindlaksmääramine sõltub osaliselt sellest, kas mõned Teva kokkuleppe tingimused on piiravat laadi, käsitletakse käesoleval juhul esmalt neid etteheiteid, mis puudutavad kokkuleppe tingimustele antud hinnanguid, ja seejärel neid, millega kritiseeritakse selles kokkuleppes ette nähtud väärtuse ülekandmise suhtes antud hinnanguid. Mis puudutab teise võimalusena esitatud etteheidet seoses kaebajatele Teva kokkuleppega seonduvalt süüks pandud rikkumise kestusega, siis seda käsitletakse viimasena.
i)

Originaalravimeid tootva äriühinguga konkureerimiseks geneerilisi ravimeid tootva äriühingu pingutustele seatud piirangute puudumine
Kõigepealt tuleb tagasi lükata hagejate väited, mis puudutavad komisjoni poolt õiguse väära kohaldamist ja hindamisvigu Teva kokkuleppe kvalifitseerimisel eesmärgil põhinevaks piiranguks, kuigi selle võimalikud tagajärjed olid konkurentsi soodustavad ning selle konkurentsi piiravad tagajärjed puhtalt hüpoteetilised (vt eespool punkt 634). Mõistagi tuleb meelde tuletada, et ei komisjon ega kohus ei saa kokkuleppe konkurentsi piiravat eesmärki analüüsides ja eeskätt kokkuleppe majanduslikku ja õiguslikku konteksti arvesse võttes täielikult eirata selle kokkuleppe võimalikke tagajärgi (vt eespool punktis 304 viidatud kohtupraktika). Kohtupraktikast tuleneb siiski, et eesmärgil põhineva konkurentsipiirangu esinemise tuvastamine ei saa, eeskätt kõnealuse kokkuleppe majandusliku ja õigusliku konteksti käsitlemise raames, viia selle kokkuleppe tagajärgede hindamiseni, kuna vastasel korral kaob ELT artikli 101 lõike 1 sätetes ette nähtud konkurentsi piirava eesmärgi ja tagajärje eristamise kasulik mõju (vt eespool punkt 221). Selleks, et hinnata, kas kokkulepe võib põhjustada konkurentsivastase eesmärgiga kokkulepetele iseloomulikke konkurentsi piiravaid tagajärgi, tuleb kokkuleppe võimalike tagajärgede käsitlemisel piirduda selliste tagajärgedega, mis tulenevad nimetatud kokkuleppe sõlmimise ajal objektiivselt ette nähtavatest asjaoludest (vt selle kohta kohtujurist Wahli ettepanek kohtuasjas ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:272
, punkt
; vt selle kohta ka 11. septembri 2014. aasta kohtuotsus CB vs. komisjon,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, punktid
–
). Käesoleval juhul on aga väidetavate võimalike tagajärgede, olgu need siis konkurentsi piiravad või konkurentsi soodustavad, aluseks hüpoteetilised asjaolud, mis ei olnud Teva kokkuleppe sõlmimise ajal ette nähtavad, nagu Euroopa Patendiameti otsus, mis puudutas patendi 947 kehtivust, või teiste geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute sisenemine Ühendkuningriigi turule, ning mida ei saanud konkurentsi piirava eesmärgi käsitlemisel arvesse võtta (vt ka edaspidi punktid 667 ja 668).
Järgnevalt, mis puudutab väiteid, et Teva kokkuleppe tingimused ei olnud sisuliselt konkurentsivastast laadi, siis tuleb esiteks korrata, et see, et vaidlustamis- ja turustamiskeelud on kompromissikokkulepetele omased, ei välista seda, et need kompromissikokkulepped sisaldavad tingimusi, mida saab käsitada eesmärgil põhinevate konkurentsipiirangutena (vt eespool punkt 273). Võib lisada, et kuigi hagejad leiavad, et Teva kokkuleppe puhul tuleks kohaldada seonduvate piirangute teooriat, kuna need vaidlustamis- ja turustamiskeelud olid kõnealuse vaidluse kompromissiga lahendamise seisukohast vajalikud ja proportsionaalsed, siis on juba asutud seisukohale, et selline vajalikkus ja proportsionaalsus võib olla välistatud, kui leiab tuvastamist sellistest tingimustest tulenevate kohustuste võtmine stiimuli olemasolul (vt eespool punkt 291). Niisiis saaks see teooria Teva kokkuleppe suhtes kohaldamisele kuuluda vaid siis, kui selles kokkuleppes ette nähtud väärtuse ülekandmise näol ei ole tegemist stiimuliga (vt tagapool punktid 679–699).
Teiseks tuleb asuda seisukohale, et hagejate esitatud argumendid ei luba Teva kokkuleppes sisalduva vaidlustamiskeelu konkurentsi piiravat laadi kahtluse alla seada.
Selle tingimuse kohaselt oli Teva kohustatud Teva kokkuleppe kehtivusajal Ühendkuningriigis patente 947 ning 339–413 mitte vaidlustama, kusjuures oli täpsustatud, et tal ei olnud keelatud nende patentide suhtes vastuväidete esitamine Euroopa Patendiametile (Teva kokkuleppe artikkel 2.4).
Komisjon leidis vaidlustatud otsuses, et sellel vaidlustamiskeelul oli kaks peamist tagajärge: esiteks ei võimaldanud see Teval tõendada, et toode, mida ta turustada kavatses, ei riku patendist tulenevaid õigusi, ning teiseks ei võimaldanud see objektiivse õigusliku hinnangu andmist hagejate patentide kehtivusele Ühendkuningriigis (põhjendus 1546).
Kõigepealt tuleb esile tuua, et hagejad ei vaidlusta Teva kokkuleppe vaidlustamiskeelu esimest tagajärge, ent leiavad, et selline tagajärg on omane kõigile kompromissikokkulepetes sisalduvatele vaidlustamiskeeldudele (vt eespool punkt 625). Sellega seonduvalt tuleb aga meelde tuletada, et see, et selline tingimus on kompromissikokkuleppele loomuomane, ei ole üksi piisav selleks, et välistada järeldus, et tegu on konkurentsivastase eesmärgiga (vt eespool punktid 273 ja 645).
Järgnevalt tuleb asuda seisukohale, et käesoleval juhul ei ole oluline, et vaidlustamiskeeld puudutab üksnes kohtuvaidlusi Ühendkuningriigis ega hõlma vaidlusi Euroopa Patendiametis, sest Teva kokkuleppe ruumiline kohaldamisala piirdub Ühendkuningriigiga, kus on patendi 947 ja protsesse puudutavate patentide kehtivuse mis tahes vaidlustamine keelatud. Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et kokkulepe võib olla eesmärgil põhineva piiranguna käsitatav ka juhul, kui selle ruumiline kohaldamisala piirdub ainult ühe liikmesriigiga (vt selle kohta 24. septembri 2009. aasta kohtuotsus Erste Group Bank jt vs. komisjon,
C‑125/07 P, C‑133/07 P ja C‑137/07 P
,
EU:C:2009:576
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Teisalt, isegi kui see vaidlustamiskeeldu käsitlev tingimus ei saanuks, nagu hagejad väidavad, mõjutada ühe Teva tütarettevõtja poolt patendi 947 tühistamiseks Ühendkuningriigis alustatud menetlust, mis peatati kuni lõpliku otsuse tegemiseni ühes Euroopa Patendiameti vastuväitemenetluses, mida Teva leping ei käsitlenud, takistab see tingimus kogu Teva kokkuleppe kehtivuse jooksul siiski vähemalt muude selle patendiga seotud tühistamishagide esitamist, ning nimetatud kokkuleppe artikli 2.4 kohaselt puudutab see keeld nii Teva UK Ltd-d kui ka selle tütarettevõtjaid ning nii otseselt hagide esitamist kui ka kolmandatele isikutele mis tahes abi andmist nende hagejate patentide tühistamise eesmärgil. Seetõttu on käesoleval juhul asjasse puutumatu see, et hagejate väitel osales Teva aktiivselt Euroopa Patendiametis toimunud vastuväitemenetluses, edastades iseäranis Ühendkuningriigi kohtute poolt patendi 947 kehtivuse osas tehtud otsused (vt eespool punkt 635).
Komisjonile ei saa ette heita ka seda, et ta ei ole tõendanud, et esines tõsine alus selleks, et hagejate protsesse puudutavate patentide kehtivus kahtluse alla seada (vt eespool punkt 635). Sellekohase tõendi esitamine ei ole nõutav, et tõendada vaidlustamiskeelu piiravat laadi, mis sõltub patentidest tulenevate takistuste ületamise tegelike ja konkreetsete võimaluste kaotamisest, mille tõendatus ei eelda tingimata seda, et oleks tõendatud, et asjaomaste patentide suhtes esitatud tühistamishagi kuuluks tõenäoliselt rahuldamisele (vt eespool punkt 368).
Viimaks on asjasse puutumatu hagejate väide, mille kohaselt ei takistanud vaidlustamiskeeld kuidagi kolmandatel isikutel nende patentide vaidlustamist (vt eespool punkt 635). See väide, mis puudutab seda, et Teva kokkuleppe võimalikud tagajärjed puudutasid üksnes seda geneerilisi ravimeid tootvat äriühingut, ei sea iseenesest kahtluse alla Teva kokkuleppes sisalduva vaidlustamiskeelu piiravat laadi (vt ka eespool punktid 556 ja 557).
Kolmandaks tuleb asuda seisukohale, et komisjon on ainuõiguslikku ostukohustust käsitlevat tingimust õigesti käsitanud konkurentsi piiravana.
See tingimus, mis on sätestatud Teva kokkuleppe artiklis 3, on sõnastatud järgmiselt:
„3. Ainuõiguslik ostukohustus
3.1.   Käesoleva kokkuleppe kehtivusajal peab Teva kogu perindopriili, mida tema ja tema tütarettevõtjad Ühendkuningriigis tarnimiseks või kättesaadavaks tegemiseks vajavad, ostma ainult Servier’lt või selle tütarettevõtjatelt.
[…]
3.3.   Teva ei tohi aktiivselt müüa või reklaamida toodet klientidele väljaspool Ühendkuningriiki ning ta peab tagama, et samamoodi käituksid tema tütarettevõtjad.
3.4.   Tingimusel, et Servier või selle tütarettevõtjad saavad Tevalt tellimiskuupäeval või enne seda kinnitatud tellimused alltoodud tootekogustele, peavad Servier ja või tema tütarettevõtjad tarnima Tevale enne alltoodud kuupäevi järgmised kogused toodet:
3.4.1. 150000 (ükssada viiskümmend tuhat) karpi, milles on 30 2 mg sisaldusega tabletti 1. augustiks 2006 ning järgnevatel kuudel 75000 (seitsekümmend viis tuhat) sellist karpi kuus;
3.4.2. 240000 (kakssada nelikümmend tuhat) karpi, milles on 30 4 mg sisaldusega tabletti 1. augustiks 2006 ning järgnevatel kuudel 120000 (ükssada kakskümmend tuhat) sellist karpi kuus;
3.4.3. 80000 (kaheksakümmend tuhat) karpi, milles on 30 8 mg sisaldusega tabletti 1. jaanuariks 2007 (või muuks poolte vahel kokku lepitavaks ajaks) ning järgnevatel kuudel 40000 (nelikümmend tuhat) sellist karpi kuus.
[…]
3.8.   Kui käesoleva kokkuleppe kehtivusajal mis tahes kuul:
3.8.1. on Servier saanud Tevalt kinnitatud tellimused, millega tellitakse toote kohale toimetamine Ühendkuningriiki selle kuu jooksul, ning need kinnitatud tellimused on esitatud asjakohastel tellimiskuupäevadel või varem, ning
3.8.2. Servier või tema tütarettevõtjad ei ole kümne tööpäeva jooksul vastavast kohaletoimetamiskuupäevast arvates toimetanud Tevale kõiki tooteid, mille sel kuul kohale toimetamise ta käesoleva kokkuleppe punktide 3.4 ja 3.8.1 kohaselt tellinud on,
3.8.3. peab Servier maksma Tevale selle kuu eest rahalist hüvitist vastavalt käesoleva kokkuleppe punktile 3.9 ning Teval ja tema tütarettevõtjatel ei ole toote Tevale tarnimisega seotud Servier’ mis tahes kohustuste rikkumise korral ühtki muud õigust ega õiguskaitsevahendit (sealhulgas mis tahes õigust lepingu lõpetamiseks).
[…]“
Tuleb ka meelde tuletada, et Teva kokkuleppe artiklis 2.3 ette nähtud turustamiskeelu kohaselt pidi viimane hoiduma Ühendkuningriigis geneerilise perindopriili tootmisest, selle toota laskmisest, valdamisest, importimisest, tarnimisest, tarnimiseks pakkumisest ja hoidmisest, kui see perindopriil on toodetud vastavalt Teva poolt välja töötatud protsessile, mida Servier pidas patentidest 947 ning 339–341 tulenevaid õigusi rikkuvaks, või kui see rikub nendest patentidest tulenevaid õigusi, kuni Teva kokkuleppe lõpetamiseni või selle kehtivusaja lõppemiseni või kuni eelnimetatud patentide kehtivuse lõppemiseni.
Komisjon on vaidlustatud otsuse põhjendustes 1552–1555 leidnud, et kuivõrd Teva kokkuleppe turustamiskeeld (artikkel 2.3) ja ainuõiguslikku ostukohustust käsitlev tingimus (artikkel 3.1) mõjutasid Teva konkurentsivõimet või tema vabadust sõltumatult valida, millistest allikatest Ühendkuningriigi turule mõeldud perindopriili hankida, tuleb neid tingimusi käsitleda ühe ja sama konkurentsikeeluna. Komisjon on täpsustanud, et see, millised need võimalikud alternatiivsed perindopriili hankimise allikad patendi seisukohast olnud oleksid (patendist tulenevaid õigusi rikkuvad või neid mitte rikkuvad), on ebaoluline, kuna ainsad võimalused, mille ainuõiguslikku ostukohustust käsitlev tingimus Tevale jättis, olid kas ainult Servier’ toote müümine või rahasumma saamine hüvitisena varustamise kohustuse täitmata jätmise eest (rahaline hüvitis 500000 naelsterlingit kuus).
Tuleb asuda seisukohale, et selle komisjoni hinnangu vastu esitatud hagejate väited tuginevad Teva kokkuleppe ainuõiguslikku ostukohustust käsitleva tingimuse ekslikul tõlgendamisel.
Nimelt tuleneb Teva kokkuleppest, et varustamine ja varustamise kohustuse täitmata jätmise korral hüvitise maksmine olid alternatiivsed võimalused, kuivõrd kõrvuti varustamise kohustusega, mida on tõepoolest Teva kokkuleppe artiklis 3.4 mainitud, oli sõnaselgelt ette nähtud mitte-varustamise võimalus, mis ei olnud kohtus vaidlustatav, mis ei andnud Tevale õigust lepingu lõpetamiseks ning mille puhul ei olnud lisaks hüvitise maksmisele kehtestatud mis tahes tingimusi, eeskätt ajalist piirangut (Teva kokkuleppe artiklid 3.8.2, 3.8.3 ja 8.3).
Tuleb täpsustada, et Teva kokkuleppe artiklis 3.8.3 sätestatud keeld varustamise kohustuse täitmata jätmist vaidlustada või sel juhul leping lõpetada (edaspidi „lepingu lõpetamise keeld“) mängib ainuõiguslikku ostukohustust käsitleva tingimuse tõlgendamisel otsustavat rolli, kuna sellega asendatakse lepingulise kohustuse täitmata jätmise eest kas kohtu poolt kohaldatav või lepingulise suhte lõppemises seisnev järelm eelnevalt kindlaksmääratud suurusega hüvitisega ning muudetakse seeläbi varustamine ja hüvitise maksmine alternatiivseteks võimalusteks. Selles osas on ükskõik, kas see hüvitis on varustamiskohustuse täitmata jätmise tagajärg või Servier’le jäetud võimalus Teva kaubaga mitte varustada.
Sellest tulenevalt on, nagu ka komisjon vaidlustatud otsuses õigesti leidis (põhjendus 1559), igal juhul jäetud Servier’le täielik suvaõigus otsustada kasutada mittevarustamise võimalust, mis takistab Teva turule sisenemist ega luba ka asjaomaseid tingimusi käsitada samaväärsetena tavapäraselt varustamislepingut iseloomustavate tingimustega.
Teval oli seevastu ainuõiguslik ostukohustus, mida komisjon on põhjendatult pidanud „absoluutseks“ (vaidlustatud otsuse põhjendus 1588), kuivõrd Teval ei olnud võimalik sellest kohustusest vabaneda ega hankida perindopriili teistelt tarnijatelt – sõltumata sellest, kas tegu oli patendist tulenevaid õigusi rikkuva või mitte rikkuva perindopriiliga – ega siseneda sellise perindopriiliga turule ning seda isegi juhul, kui Servier tema varustamise kohustust ei täida, kuna sel alusel lepingu lõpetamine oli lepingu lõpetamise keelu kohaselt välistatud. Nagu komisjon ka vaidlustatud otsuse põhjenduses 1557 õigesti esile toonud on, tulenes lepingu lõpetamise keelust koosmõjus ainuõigusliku ostukohustusega Tevale kohustus hankida geneerilist perindopriili ainult Servier’lt ja seeläbi takistas selle hankimist teistelt tarnijatelt, sealhulgas neilt, kes Servier’ patentidest tulenevaid õigusi ei rikkunud.
Sellest järeldub, et ainuõiguslik ostukohustus ja lepingu lõpetamise keeld mitte üksnes ei haaku osaliselt Teva kokkuleppe artiklis 2.3 sätestatud turustamiskeeluga, kuivõrd need keelavad omandada ja seega ka müüa kolmandate isikute poolt toodetud ja vaidlusalustest patentidest tulenevaid õigusi rikkuvat perindopriili, vaid laiendavad seda keeldu vaidlusalustest patentidest kaugemale, kuivõrd keelavad omandada ja müüa ka sellist kolmandate isikute poolt toodetud perindopriili, mis vaidlusalustest patentidest tulenevaid õigusi ei riku.
Sellest järeldub, et ainuõiguslik ostukohustus ja lepingu lõpetamise keeld võivad sellistena konkreetselt takistada Teva varustamist ning välistada seeläbi tema turule sisenemise, nagu välistab sellise turule tulemise nii hageja kui kolmandate isikute toodete osas juba ka kokkuleppe artiklis 2.3 sätestatud turustamiskeeld, mille konkurentsi piiravat laadi hagejad ei vaidlusta.
Lisaks tuleb asuda seisukohale, et ainuõigusliku ostukohustuse, nagu ka turustamiskeelu piirdumine erbumiinperindopriiliga ei saa väärata nende piiravat laadi (vt eespool punkt 626).
Nimelt rõhutavad hagejad, et need tingimused puudutasid üksnes erbumiinperindopriili, ega vaidlusta seda, et toode, mida Teva kokkuleppe sõlmimise ajal turustada kavatses, oli erbumiinperindopriil. Nii ei võimaldanud turustamiskeeld ja ainuõiguslik ostukohustus Teval Teva kokkuleppe kehtivusaja jooksul siseneda turule selle erbumiinperindopriiliga, mida ta turustada kavatses. Seega, kuigi Teva oleks saanud Teva kokkuleppe kehtivusajal siseneda turule sellise perindopriiliga, mille koostises on mõni muu sool peale erbumiini, ei võimaldanud see kokkulepe siiski Teval konkureerida hagejatega erbumiinperindopriili osas ning piiras sellega seonduvalt konkurentsi. Lisaks võib esile tuua, et tõendid, mille hagejad on esitanud selleks, et tõendada Teva sisenemist Ühendkuningriigi turule muu soolaga kui erbumiin, käsitlevad selliseid andmeid, mis on Teva kokkuleppe lõppemise ajaga võrreldes hilisemad.
Liiati on käesoleval juhul asjasse puutumatud hagejate väited, mis seonduvad ainuõigusliku ostukohustuse võimalike ebamääraste tagajärgedega (vt eespool punkt 636). Nimelt tuleb meelde tuletada, et selliseid võimalikke tagajärgi, mille aluseks on antud juhul asjaolud, mis ei olnud Teva kokkuleppe sõlmimise ajal ette nähtavad, ei saa konkurentsi piirava eesmärgi analüüsimisel arvesse võtta (vt eespool punkt 644). Võib lisada, et igal juhul ei saa, vastupidi hagejate väidetule, asuda seisukohale, et Teva kokkuleppe väidetavad võimalikud tagajärjed oleksid olnud konkurentsi mitte piiravad või lausa konkurentsi soodustavad.
Nimelt kui Euroopa Patendiamet oleks patendi 947 tühistanud, oleks Teva kokkulepe takistanud viimasel oma toote või Krka tootega turule sisenemist vastavalt turustamiskeelule, mis oleks kehtima jäänud – mida kinnitab ka Teva kokkuleppe artiklis 2.3 tehtud viide patentide „kehtivusaja lõppemisele“, vastupidi mõistele „tühistamine“, mida on kasutatud Teva kokkuleppe lisa artiklis II – samas kui patendi tühistamine oleks võimaldanud siseneda turule sellest patendist tulenevaid õigusi potentsiaalselt rikkuda võivate geneeriliste toodetega. Lisaks sellele, isegi kui hagejad oleksid sel juhul Tevat geneerilise perindopriiliga varustanud, nagu nad kinnitavad (vt eespool punkt 616), ei oleks Teva turule sisenemine hagejate geneerilise tootega pakkunud viimastele konkurentsi ning liiati ei oleks Teva teiste geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute turule sisenemist arvesse võttes olnud ainus ja seega esimene turule siseneja. Samamoodi, juhul kui Euroopa Patendiamet oleks leidnud, et patent 947 kehtib, ei oleks Teval jätkuvalt olnud võimalik hankida teistelt ettevõtjatelt peale hagejate muu hulgas sellist geneerilist perindopriili, mis patendist tulenevaid õigusi ei riku, ning see, kui hagejad oleksid teda varustanud, mis sellisel juhul olnuks, nagu nad möönavad (vt eespool punkt 636), veelgi hüpoteetilisem, ei oleks võimaldanud siseneda turule nii, et tema ja hagejate vahel oleks tekkinud konkurentsiolukord. Viimati öelduga seoses tuleb lisada, et asjaolu, et komisjon on rikkumise lõppemise ajaks määranud kuupäeva, mil Teva sisenes Ühendkuningriigi turule hagejate tootega, ei saa tõlgendada nii, nagu leiaks komisjon, et Teva sisenes 2007. aasta juulis turule nii, et tema ja hagejate vahel tekkis konkurentsiolukord. Komisjon on nimelt vaidlustatud otsuses (põhjendused 2125 ja 3133) ise märkinud, et rikkumise lõpu kuupäevana 6. juuli 2007 määramine on selgitatav ettevaatlikkuse kaalutlusega ja sooviga määrata selleks kokkuleppe poolte jaoks võimalikult soodne kuupäev.
Samadel põhjustel on käesoleval juhul asjasse puutumatud hagejate väited, mis seonduvad nende kavatsusega varustada Tevat juhul, kui Euroopa Patendiamet patendi 947 tühistab, ja Teva eesmärgiga tulla Ühendkuningriigi turule varem või lausa esimese geneerilisi ravimeid tootva äriühinguna.
Viimaks ei saa komisjonile ette heita (vt eespool punkt 624) seda, et ta tugines üksnes oma analüüsi toetamiseks sellele, kuidas tõlgendas Teva kokkulepet oma 9. oktoobri 2008. aasta kohtuotsuses High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) (kõrge kohus (England & Wales), lordkantsleri kantselei osakond (patendiasju arutav kolleegium)) (vaidlustatud otsuse põhjendused 1572 ja 1573).
Kõigest eeltoodust tuleneb, et komisjon ei hinnanud Teva kokkuleppes sisalduvat ainuõiguslikku ostukohustust ja lepingu lõpetamise keeldu valesti, leides, et neid kahte koosmõjus Teva kokkuleppe artiklis 2.3 sätestatud turustamiskeeluga tuleb käsitada „konkurentsikeeluna“ (vaidlustatud otsuse põhjendus 1552), ja seega Teval lasuva üldise turustamiskeeluna.
Sellest järeldub, et vastupidi sellele, mida sisuliselt väidavad hagejad, ei vasta need tingimused tavapäraselt varustamiskokkulepetes sisalduvatele tingimustele ega ainuõigusliku ostukokkuleppe omadele (vt ka eespool punktid 661 ja 662) ning neid ei saa seega käsitada samamoodi nagu neid, mis sisalduvad kompromissikokkuleppe kõrvalkokkuleppes, kuna sellised kokkulepped on tavapärased kaubanduskokkulepped (vt tagapool punktid 798–808).
Samuti järeldub sellest, et tagasi tuleb lükata hagejate argumendid, mis puudutavad tavapäraseid varustamis- või ainuõiguslikke ostulepinguid.
Konkreetselt on käesoleval juhul asjasse puutumatu hagejate poolt väidetud asjaolu, et sellised kokkulepped on farmaatsiasektoris harilik praktika, kuna Teva kokkuleppes sisalduv ainuõiguslik ostukohustus ei vasta hagejate poolt esile toodud tavapärastele tingimustele. Tuleb lisada, et eraõiguslike ettevõtjate praktikast, isegi kui liikmesriigi avaliku võimu asutus on sellega leppinud või selle heaks kiitnud, ei tule ühelgi juhul lähtuda aluslepingu konkurentsieeskirjade kohaldamisel (17. jaanuari 1984. aasta kohtuotsus VBVB ja VBBB vs. komisjon,
43/82 ja 63/82
,
EU:C:1984:9
, punkt
).
Rohkem asjasse puutuv ei ole ka määrus nr 2790/1999, seda enam, et selle määruse artikli 2 lõike 4 kohaselt ei kohaldata seda nende ainuõiguslepingute suhtes, mis on sõlmitud konkureerivate ettevõtjate vahel nagu käesolevas asjas kõne all olevad, kellest mõlema eesmärk oli perindopriili turustamine oma nime all. Nimelt on leitud, et Teva oli hagejate potentsiaalne konkurent (vt eespool punkt 614), ning seda ei väära asjaolu, et pooled sõlmisid lepingu, mis tavaliselt sõlmitakse tootmis- ja turustamisahela erinevates etappides tegutsevate ettevõtjate vahel.
Seonduvalt hinnanguga, mille komisjon andis vähem kui aasta pärast Teva kokkulepet sõlmitud Servier-Genericsi kokkuleppele, tuleb esile tuua, et komisjon on vaidlustatud otsuse põhjenduses 745 leidnud, ilma et hagejad sellele vastu vaielnud oleksid, et selles teises kokkuleppes sisalduva ainuõigusliku ostukohustuse puhul ei olnud varustamiskohustuse täitmata jätmise korral ette nähtud hagejate poolt mis tahes summa või hüvitise maksmist. Lisaks nähtub toimikust, et kuna Generics ei olnud konkureerivat perindopriili välja töötanud, ei lisandunud sellele tingimusele ka ei lepingu lõpetamise keeldu ega turustamiskeeldu, nii et selle kokkuleppega seotud hinnanguid ei saa Teva kokkuleppele üle kanda.
Viimaks, kuivõrd komisjon on selgelt ära näidanud konkreetsed kõnealuses Teva kokkuleppes sisalduva ainuõigusliku ostukohustuse problemaatilised aspektid (vt eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendused 1553–1574), siis ei saa vaidlustatud otsusest järeldada, et komisjon on ainuõigusliku turustamiskokkuleppe ja kompromissikokkuleppe samaaegse sõlmimise põhimõtteliselt üldse ära keelanud.
Eelnevast tuleneb, et komisjon on õigesti asunud seisukohale, et Teva kokkulepe piiras Teva poolt hagejatega konkureerimiseks tehtavaid pingutusi.
ii)

Ajendava eelise puudumine
Komisjon on vaidlustatud otsuses leidnud, et esialgne 5 miljoni naelsterlingi suurune summa (edaspidi „esialgne summa“) ja igakuine 500000 naelsterlingi suurune kindlasummaline hüvitis, mis tegi 11 kuu jooksul Servier’ varustamiskohustuse täitmata jätmise eest kokku 5,5 miljonit naelsterlingit (edaspidi „lõplik kindlasummaline hüvitis“), on oluline summa, kokku 10,5 miljonit naelsterlingit, mis oli Teva jaoks märkimisväärseks stiimuliks, et hoiduda hagejatega konkureerimisest (põhjendus 1622).
Selleks, et teha kindlaks, kas vastupidine makse, see tähendab originaalravimeid tootva äriühingu poolt väärtuse ülekandmine geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule, on käsitatav vaidlustamis- ja turustamiskeeldudega nõustumise stiimulina või mitte, tuleb selle makse laadi ja selle tegemise põhjendusi arvesse võttes hinnata, kas see katab kompromissikokkuleppega olemuslikult seotud kulusid. Vaidlustatud otsuses on komisjon niisiis õigesti hinnanud seda, kas üle kantud väärtus oli vastavuses geneerilisi ravimeid tootva äriühingu poolt kompromissiga seonduvalt kantud eriliste kuludega (vaidlustatud otsuse põhjendused 1592–1599).
Juhul kui konkurentsi piiravaid tingimusi sisaldavas kompromissikokkuleppes ette nähtud vastupidise makse eesmärk on geneerilisi ravimeid tootva äriühingu poolt kantud ja kompromissiga olemuslikult seotud kulude hüvitamine, ei saa seda makset põhimõtteliselt stiimulina käsitada. Tõdemus, et tegu on stiimuli ning eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguga, ei ole sel juhul siiski välistatud. See eeldab aga, et komisjon tõendab, et kompromissiga olemuslikult seotud kuludele vastavad summad, isegi kui need on selle kokkuleppe poolte poolt täpselt välja arvestatud ja tõendatud, on ülemäära suured (vt eespool punkt 278).
Kompromissikokkuleppega olemuslikult seotud kuludena saab hüvitada eeskätt geneerilisi ravimeid tootva äriühingu poolt originaalravimeid tootva äriühinguga peetud vaidluses kantud menetluskulud. Nende kulude kandmine on sellise kompromissiga otseselt seotud. Seetõttu, kui pooled on kompromissikokkuleppes kindlaks määranud geneerilisi ravimeid tootva äriühingu menetluskulude summad, saab komisjon asuda seisukohale, et tegemist on olemuselt stiimuliga, üksnes siis, kui ta tõendab, et need on ebaproportsionaalsed (vt eespool punkt 279).
Seevastu on mõned geneerilisi ravimeid tootva äriühingu poolt kantud kulud iseenesest sellised, mis jäävad vaidlusest ja selle lahendamisest liiga kaugele selleks, et neid saaks käsitada patendivaidluse lahendamise kokkuleppega olemuslikult seotutena. Sellisteks on näiteks patenti rikkuvate toodete tootmiskulud, mis vastavad nende toodete laojäägi väärtusele, ning nende väljatöötamiseks tehtud teadus- ja arendustegevusega seotud kulud. Sama lugu on summadega, mille geneerilisi ravimeid tootev äriühing peab maksma kolmandatele isikutele vaidlusega mitte seotud lepingutest (näiteks tarnelepingutest) tulenevate kohustuste tõttu. Niisiis, kui kokkuleppe pooled soovivad, et selliste tasude maksmist ei kvalifitseeritaks stiimuliks ja eesmärgil põhineva konkurentsipiirangu olemasolu kinnitavaks asjaoluks, on nende ülesanne tõendada, et need on olemuslikult seotud vaidluse või selle lahendamiseks sõlmitud kompromissiga, ning põhjendada seejärel ära tasu summa. Samuti võivad nad sel eesmärgil tugineda sellele, et kompromissikokkuleppega olemuslikult mitte seotud tasu summa ei ole märkimisväärne ning on seega ebapiisav, olemaks märkimisväärseks stiimuliks kompromissikokkuleppes ette nähtud konkurentsi piiravate lepingutingimustega nõustumisel (vt eespool punkt 280).
–
Lõplik kindlasummaline hüvitis
Erinevalt hagejate väidetust on komisjon õigesti leidnud, et lõplik kindlasummaline hüvitis on makse, mis tehti Tevale tasuna kohustuse eest Servier’ga mitte konkureerida (vaidlustatud otsuse põhjendus 1588), ning seetõttu stiimul enda sidumiseks turustamiskeeluga. Kuna komisjon leidis õigesti, et Teva kokkuleppes sisalduvad ainuõiguslik ostukohustus ja lepingu vaidlustamise keeld olid võrdväärsed Tevale sellise turustamiskeelu panemisega, mis ta turult välja tõrjub (vt eespool punkt 671), ning kuna Teva kokkuleppe artiklites 1.8 ja 3.8.3 oli tootega varustamise kohustuse täitmata jätmise ja seeläbi tema turult välja tõrjumise konkretiseerumise korral ette nähtud igakuiselt 500000 naelsterlingi suuruse kindlasummalise hüvitise maksmine, on kindlasummalise hüvitise näol selgelt tegu vastutasuga selle eest, et Teva turule ei sisene.
Seejuures on asjasse puutumatu hagejate argument, et kindlasummaline hüvitis on inglise õiguses klassikaline lepinguline instrument ja peegeldab summat, mille oleks varustamiskohustuse rikkumise korral võinud välja mõista kohus. Stiimuli olemasolu järeldub käesolevas vaidluses nimelt asjaolust, et makset ei tehtud mitte kompromissikokkuleppega olemuslikult seotud kulude hüvitamiseks või tavapärase varustamislepingu täitmiseks, vaid vastutasuna turule sisenemata jätmise eest, mis oli ette nähtud ülalnimetatud tingimustes, sõltumata sellest, millises õiguslikus vormis selle vastutasu maksmine toimus, või asjaolust, et vastutasu oli võrdne hüvitisega, mille oleks välja mõistnud kohus (vt eespool punktid 680 ja 681).
Seda, et lõpliku kindlasummalise hüvitise näol on olemuslikult tegemist stiimuliga, ei väära ka hagejate esitatud võrdlus komisjoni poolt Lundbeck-Neolabi kokkulepetele antud hinnanguga (vt eespool punktid 394–398).
–
Esialgne summa
Mis puudutab Teva kokkuleppe artiklis 10.1 ette nähtud esialgset summat, siis tuleb asuda seisukohale, et hagejate esitatud argumendid ei luba kahtluse alla seada komisjoni tõdemust, et tegu on stiimuliga.
Siinkohal tuleb meelde tuletada, et Teva kokkuleppe artiklis 10.1 on ette nähtud:
„Servier peab Tevalt kohase arve saamisel maksma või tagama, et tema tütarettevõtjad maksaksid Tevale 5000000 [naelsterlingit] kümne tööpäeva jooksul Teva arve saamisest arvates. Selle arve võib esitada käesoleva [kokkuleppe] allkirjastamisel ning see on koheselt sissenõutav, tingimusel, et Servier’l on makse tegemiseks aega 10 tööpäeva. See makse on tasu Teva poolt käesoleva [kokkuleppe] sõlmimise ettevalmistamisel kantud kulude eest, sealhulgas, ent mitte ainult, Ühendkuningriigis olemasolevate tarnelepingute lõpetamise kulude eest.“
Vaidlustatud otsuses on komisjon kõigepealt tõdenud, et tagantjärele ei teatanud Teva ühtegi konkreetset numbrit esialgse summaga väidetavalt hüvitatud erinevate kulude suuruse kohta, välja arvatud Ühendkuningriigis Ivaxi poolt Servier’ vastu esitatud hagiga seotud kohtukulud, mille hinnanguline suurus jäi alla 100000 euro (põhjendused 1594 ja 1597). Komisjon analüüsis siiski ka muid kulusid, mis tema hinnangul võinuks Teva kokkuleppe artikli 10.1 kohaldamisalasse kuuluda, sealhulgas kulusid, mis vastasid hävitamisele minema pidanud Teva perindopriili laovarude väärtusele, ja perindopriili arenduskulusid, ning jõudis järeldusele, et need moodustasid kokku vähem kui 40% esialgsest summast (vaidlustatud otsuse põhjendused 1596–1599).
Sellest järeldub, et komisjon on leidnud, et isegi kui Teva kokkuleppe artikliga 10.1 hõlmatud teatud kulusid saab käsitada hagejate ja Teva vahelise kompromissikokkuleppega olemuslikult seotutena, ei ole Teva kõnealuseid kulusid välja arvestanud, veel vähem aga tõendanud, välja arvatud kohtukulud, mis on välja arvestatud, ent hinnanguliselt ja ilma nende summat tõendamata. Komisjon on vaidlustatud otsuses esile toonud asjaolu, et Teva üksnes „nimetas ära“ (põhjendus 797) või „teatas“ (põhjendus 1597), et nende kohtukulude summa on „vähem kui 100000 eurot“, ning kinnitas vastuseks kohtuistungil esitatud küsimusele, et Teva ei esitanud oma hinnangulise arvestuse kohta ühtki tõendit.
Hagejad ei ole aga esitanud ühtki argumenti ega veel vähem ühtki tõendit, nagu kokkuleppe artiklis 10.1 nimetatud „kohane arve“, mis komisjoni selle analüüsi kahtluse alla seaks.
Esiteks piirduvad hagejad viitamisega „laovarude hävitamisele“, märkides ära selle väärtuse. Hävitatud laovarude väärtuse hüvitamist ei saa aga iseenesest käsitada kompromissikokkuleppega olemuslikult seotud kuluna (vt eespool punktid 280 ja 683).
Igal juhul ei ole hagejad selle laovaru suurust tõendanud. Esiteks ei vasta nende väidetav eurodes väljendatud summa vaidlustatud otsuses mainitud naelsterlingites väljendatud summale (põhjendus 1596), kui võtta aluseks komisjoni kasutatud vahetuskurss (vt eelkõige vaidlustatud otsuse 4109. joonealune märkus). Teiseks ja eelkõige ei ole hagejad esitanud oma väite toetuseks ühtki muud tõendit peale vastuväiteteatisele vastusena esitatud nende endi ja Teva avalduste ning ühe Teva dokumendi, kus selliseid arvandmeid ei mainita. Niisiis, isegi kui tuleks asuda seisukohale, et hävitada tulnud Teva toodete laovarude maksumuse eest tasumine oli käesoleval juhul Teva kokkuleppega olemuslikult seotud, kuna see hävitamine oli kõnealuses kokkuleppes (artikkel 2.2) ette nähtud, ei saaks selle summa tõendamatuse korral välistada, et selle makse näol on tegu stiimulina käsitatava maksega (vt eespool punkt 683).
Teiseks nimetavad hagejad 1 miljoni naelsterlingi suurust summat, mille osas leidis Teva, et ta peab selle maksma ühele oma kaubanduspartnerile kõnealuse kaubanduskoostöö katkestamise eest. Lisaks sellele, et summad, mille geneerilisi ravimeid tootev äriühing peab kehtivate lepingute lõpetamisega seonduvalt maksma kolmandatele isikutele, ei ole
a priori
kompromissiga olemuslikult seotud kulud (vt eespool punkt 683), tuleb esile tuua, et väidetav summa ei tulene kuidagi hagi lisana esitatud kõnealusest lepingust.
Kuigi hagejad väidavad kolmandaks, et esialgne summa vastab kahjuhüvitisele, mille hagejad oleksid pidanud Tevale maksma põhjendamatult tehtud esialgse õiguskaitse määruse korral ja mida nad tänu Teva kokkuleppele vältisid, siis tuleb ära märkida, et sisuliselt soovivad hagejad selle väitega tõendada esialgse summa põhjendatust, võrreldes seda teist laadi ning kokkuleppe artiklis 10.1 nimetamata kulude suurusega. See tingimus on sõnastatud kitsalt ja piirdub ainult „Teva kantud kuludega“ ega hõlma selliseid kulusid, mille on teinud või mida on vältinud hagejad. Selle väitega ajavad hagejad segamini küsimuse, kas esialgne summa on oma laadilt kompromissikokkuleppe seisukohast põhjendatud, mis on ainsana siinkohal asjasse puutuv, ning küsimuse, kas see summa on proportsionaalne, mille hindamiseks võiks pakutud võrdlus vajaduse korral asjasse puutuv olla. Oluline on aga meelde tuletada, et tegu on kahe erineva hinnanguga, mille komisjon peab andma üksteise järel. Nõnda peab komisjon, hinnates, kas väärtuse ülekandmist kätkev patendivaidluse lahendamise kokkulepe on piiravat laadi, analüüsima esiteks seda, kas väärtuse ülekandmisega kaetavad kulud on selle kompromissi seisukohast põhjendatud, ja iseäranis, kas ülekantud väärtus vastab kompromissikokkuleppega olemuslikult seotutena käsitatavate kulude tõendatud suurusele, ning seejärel, kui ta on leidnud, et need kulud on põhjendatud, kontrollima, ega nende suurus ei ole nende kulude liiki silmas pidades ebaproportsionaalne (vt eespool punktid 681 ja 682).
Järgnevalt tuleb asuda seisukohale, et isegi kui esitatud võrdlus võiks olla asjakohane kontrollimaks, kas esialgne summa oli kompromissikokkuleppe seisukohast põhjendatud, ei ole hagejad esitanud väidetavalt välditud kulude kohta ühtki hinnangut. Nad üksnes nimetavad ära, et nende kasuks tehtud esialgse õiguskaitse määrusega seotud põhikohtuasja kaotuse korral oleks tulnud maksta suurt kahjuhüvitist.
Viimaks, kuna hagejad leiavad neljandaks, et esialgse summa eesmärk oli ainuõigusliku ostukohustuse „tagamine“ (vt eespool punkt 628), siis tuleb järeldada, et nad leiavad selle summa olevat vastutasu kõnealuse tingimuse eest, ning seega möönavad sisuliselt, et see on olemuselt käsitatav stiimulina, kuivõrd seda tingimust on tõlgendatud Tevale pandud turustamiskeeluna (vt eespool punktid 684 ja 685).
Sellest tuleneb, et komisjon on vaidlustatud otsuses (põhjendused 1608 ja 1622) põhjendatult asunud seisukohale, et Teva kokkulepe sisaldas Teva jaoks stiimulit enda sidumiseks selles kokkuleppes kehtestatud turustamis- ja vaidlustamiskeeldudega, ilma et komisjon oleks pidanud täiendavalt kontrollima, nagu hagejad leiavad (vt eespool punkt 628), kas need tingimused oleksid sellise stiimulina käsitatava makse puudumise korral olnud konkurentsi vähem piiravad. Tõdemaks, et tegu on stiimuliga enda sidumiseks turustamis- ja vaidlustamiskeeldudega, on nõutav üksnes selliste tingimuste esinemine, sõltumata sellest, kas need on konkurentsi vähem või rohkem piiravad, ning konkreetsel juhul ülekantud väärtusega kaetud kulude analüüs (vt eespool punktid 680 ja 681).
Selle stiimuli esinemist ei saa väärata hagejate väide, et komisjon on esialgse summa ning lõpliku kindlasummalise hüvitise ekslikult „ühte patta pannud“ ning järeldanud, et „kokku kanti üle enam kui 10,5 miljoni naelsterlingi suurune väärtus“. Tõsi, nagu hagejad õigesti esile toovad, siis erinevalt Teva kokkuleppe artiklis 10.1 kindlaks määratud esialgsest summast, sõltub kindlasummalise hüvitise maksmine Teva kokkuleppe täitmisest, eeskätt hagejate poolt Teva varustamise kohustuse täitmata jätmisest, ega tulene 5,5 miljoni naelsterlingi ulatuses otse kokkuleppe kõnealusest tingimusest, milles on ette nähtud üksnes 500000 naelsterlingi suurune summa ühe kuu kohta. Kuigi sellest võib järeldada, et 10,5 miljoni naelsterlingi suuruse summa näol on tegemist väärtusega, mis reaalselt Tevale üle kanti, mitte aga väärtusega, mille ülekandmine tuleneb ainuüksi Teva kokkuleppe tingimustest, on siiski ka tõsi, et ka see tegelikult ülekantud väärtus kujutab kogu ulatuses endast stiimulit samadel põhjustel, mis tingisid järelduse, et esialgne summa ning 500000 euro suurune igakuine hüvitis on olemuselt käsitatavad stiimulina.
Eeltoodut arvesse võttes (vt eelkõige eespool punktid 265–271) nähtub, et olles tuvastanud stiimuli, mille mõlemad koosseisulised elemendid olid Teva kokkuleppes ette nähtud, on komisjon selle pinnalt õigesti järeldanud, et sellel kokkuleppel oli algusest peale konkurentsi piiramise eesmärk.
Seda järeldust ei väära see, et väidetavalt on moonutatud Teva kokkuleppe eesmärki ja selle kokkuleppe poolte kavatsusi.
Nimelt hagejate väide, et Teva kokkuleppe pooltel ei olnud konkurentsivastast kavatsust ning sellega taotleti õiguspäraseid eesmärke, milleks oli eeskätt Teva varasem või lausa esimese geneerilise ravimi tootjana Ühendkuningriigi turule sisenemine, ei saa kahtluse alla seada ei ajendava eelise olemasolu ega Teva kokkuleppe turustamis- ja vaidlustamiskeeldude piiravat laadi (vt ka eespool punkt 669). Järelikult, isegi kui kõnealused argumendid tugineksid tõendatud asjaoludele, ei saaks need ühelgi juhul ümber lükata komisjoni võetud seisukohta, et Teva kokkulepe on käsitatav eesmärgil põhineva piiranguna.
Tuleb ka lisada, et poolte kavatsused ei ole oluliseks asjaoluks selle kindlaks tegemisel, kas ettevõtjatevaheline teatud liiki koostöö on konkurentsi piiravat laadi (vt eespool punkt 222).
Lisaks sellele, kuivõrd Teva kokkulepe sisaldas turustamis- ja vaidlustamiskeeldusid, mille olemuslikult piiravat iseloomu ei ole tulemuslikult kahtluse alla seatud, võis komisjon stiimuli tuvastamisest tulenevalt vaadelda põhjendatult seda kokkulepet turult väljatõrjumise kokkuleppena, millel oli seega konkurentsivastane eesmärk. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei takista ainuüksi asjaolu, et kokkuleppega taotletakse ka õiguspäraseid eesmärke, selle käsitamist eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguna (vt eespool punkt 222).
iii)

Teise võimalusena esitatud etteheide, mis puudutab rikkumise kestust
Hagejad heidavad komisjonile ette, et viimane on neile Teva kokkuleppega seonduvalt ette heidetava rikkumise alguseks lugenud selle kokkuleppe sõlmimise (13. juuni 2006), mitte aga Tevale Ühendkuningriigis müügiloa andmise (12. detsember 2006) kuupäeva (vt eespool punkt 641).
Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et esiteks ei võeta konkurentsitingimuste ja selle konkurentsiga seotud piirangute uurimisel aluseks mitte üksnes juba turul tegutsevate ettevõtjate vahelist konkurentsi, vaid ka nende juba tegutsevate ettevõtjate ja teiste, turul veel mitte tegutsevate ettevõtjate vahelist potentsiaalset konkurentsi (vt 29. juuni 2012. aasta kohtuotsus E.ON Ruhrgas ja E.ON vs. komisjon,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika), ning teiseks on komisjon õigesti leidnud, et Teva oli Teva kokkuleppe sõlmimise ajal hagejate potentsiaalne konkurent (vt eespool punkt 614), kuigi tal sel ajal müügiluba ei olnud (vt eespool punktid 478 ja 599). Sellest järeldub, et komisjon ei ole eksinud, asudes seisukohale, et konkurentsi piirati alates Teva kokkuleppe sõlmimisest 13. juunil 2006 ning et selle kokkuleppega seonduvalt hagejatele ette heidetav rikkumine algas sel kuupäeval.
Seega tuleb tagasi lükata etteheide, millega kritiseeritakse komisjoni hinnangut, mis puudutab Teva kokkuleppega seonduva rikkumise kestust, nagu ka väide, mis puudutab õiguse väära kohaldamist ja hindamisvigu Teva kokkuleppe kvalifitseerimisel eesmärgil põhinevaks konkurentsipiiranguks.
c)

Õiguse väär kohaldamine ja hindamisvead seoses Teva kokkuleppe kvalifitseerimisega tagajärjel põhinevaks konkurentsipiiranguks
Hagejad leiavad, et Teva kokkuleppe tagajärjel põhinevaks konkurentsipiiranguks kvalifitseerimisel on komisjon õigust vääralt kohaldanud ja teinud erinevaid hindamisvigu.
Käesolev väide tuleb, kohaldades
mutatis mutandis
eespool punktides 566–570 esitatud põhjendusi, tagasi tulemusetuna lükata.
8.

Lupiniga sõlmitud kokkulepe
a)

Lupin kui potentsiaalne konkurent
[…]
b)

Õiguse väär kohaldamine ja hindamisvead Lupiniga sõlmitud kokkuleppe kvalifitseerimisel eesmärgil põhinevaks konkurentsipiiranguks
1)

Poolte argumendid
[…]
2)

Üldkohtu hinnang
Mis puudutab rikkumise tuvastamisega seotud väidet, siis tuleb esiteks uurida neid hagejate argumente, millega soovitakse kahtluse alla seada need kaks tingimust, mille põhjal on võimalik tuvastada, et tegu on eesmärgil põhineva piiranguga, see tähendab geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule antav ajendav eelis ning sellega seonduvalt tema poolt originaalravimeid tootva äriühinguga konkureerimiseks tehtavate pingutuste piiramine. Seejärel tuleb uurida, kas komisjon sai põhjendatult asuda seisukohale, et tegu on rikkumisega. Viimaks tuleb veenduda selles, et komisjon ei ole eksinud selle rikkumise esemelisel piiritlemisel.
Mis puudutab väidet, mis seondub rikkumise kestusega ja mille on hagejad esitanud teise võimalusena, siis seda uuritakse viimasena.
i)

Ajendava eelise puudumine
Määruse nr 1/2003 artiklist 2 ja väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et konkurentsiõiguse valdkonnas on komisjon rikkumise esinemise üle toimuva vaidluse korral kohustatud tõendama tema tuvastatud rikkumisi ja esitama tõendid, mis õiguslikult piisavalt annavad tunnistust sellest, et rikkumise koosseisu kuuluvad asjaolud on aset leidnud (17. detsembri 1998. aasta kohtuotsus Baustahlgewebe vs. komisjon,
C‑185/95 P
,
EU:C:1998:608
, punkt
, ja 8. juuli 1999. aasta kohtuotsus komisjon vs. Anic Partecipazioni,
C‑49/92 P
,
EU:C:1999:356
, punkt
; vt ka 12. aprilli 2013. aasta kohtuotsus CISAC vs. komisjon,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Neil asjaoludel tuleb kohtu kahtluse korral otsustada ettevõtja kasuks, kes on rikkumise tuvastamise otsuse adressaat. Seega ei saa kohus järeldada, et komisjon on tõendanud rikkumise toimepanemist õiguslikult piisavalt, kui tal on selles küsimuses veel kahtlusi, eriti hagi puhul, milles nõutakse trahvi määrava otsuse tühistamist (vt 12. aprilli 2013. aasta kohtuotsus CISAC vs. komisjon,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Nimelt tuleb arvesse võtta süütuse presumptsiooni põhimõtet, nagu see tuleneb põhiõiguste harta artiklist 48. Arvestades asjasse puutuvate rikkumiste laadi ning nendega kaasneda võivate karistuste laadi ja raskust, kohaldatakse süütuse presumptsiooni põhimõtet eelkõige ettevõtjatele kohaldatavate konkurentsieeskirjade rikkumiste menetlustes, milles võidakse määrata trahv või karistusmakse (vt 12. aprilli 2013. aasta kohtuotsus CISAC vs. komisjon,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks tuleb arvesse võtta olulist kahju füüsilise või juriidilise isiku mainele, mis tekib asjaolu tõttu, et teda süüdistatakse konkurentsieeskirjade rikkumises (vt 12. aprilli 2013. aasta kohtuotsus CISAC vs. komisjon,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Seega tuleb komisjonil esitada piisavalt täpseid ja üksteist toetavaid tõendeid, mille põhjal saab tuvastada, et rikkumine on toime pandud, ja mille põhjal tekib kindel veendumus, et süükspandud rikkumised kujutavad endast konkurentsipiiranguid ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses (vt 12. aprilli 2013. aasta kohtuotsus CISAC vs. komisjon,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Tuleb rõhutada, et komisjoni iga esitatud tõend ei pea rikkumise iga elemendi puhul tingimata vastama nendele kriteeriumidele. Piisab, kui tõendite kogum, millele institutsioon tugineb, vastab tervikuna hinnatult sellele nõudele (vt 12. aprilli 2013. aasta kohtuotsus CISAC vs. komisjon,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Konkurentsivastase tegevuse või kokkuleppe esinemist võib seega tuletada teatud arvust kokkusattumustest ja kaudsetest tõenditest, mis oma kogumis võivad – vastupidise loogilise selgituse puudumisel – olla käsitletavad tõendina konkurentsieeskirjade rikkumise kohta (7. jaanuari 2004. aasta kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
, punkt
).
Näiteks kuigi tegevuse paralleelsust ei saa iseenesest lugeda tõendiks kooskõlastuse kohta, võib see siiski olla tõsiseltvõetav märk, kui selle tulemusel tekivad konkurentsitingimused, mis ei vasta turu tavapärastele tingimustele (14. juuli 1972. aasta kohtuotsus Farbenfabriken Bayer vs. komisjon,
51/69
,
EU:C:1972:72
, punkt
).
Samuti võib kõrvalkokkuleppe olemasolu, nagu komisjon seda vaidlustatud kohtuotsuse punktis 1190 nimetab, olla patendivaidluse lahendamise kokkuleppe puhul tõsiseltvõetav märk stiimuli ja järelikult eesmärgil põhineva konkurentsipiirangu kohta (vt eespool punktid 265–273).
Olgu täpsustatud, et kõrvalkokkulepe on tavaline kaubanduskokkulepe, mis on „seotud“ vaidluse lahendamise kokkuleppega, mis sisaldab tingimusi, mis on iseenesest piiravad (vt eespool punkt 257). Selline seos esineb muu hulgas siis, kui kaks kokkulepet on sõlmitud samal päeval, kui need on õiguslikult seotud, sest ühe kokkuleppe siduvus sõltub teise kokkuleppe sõlmimisest, või kui nende sõlmimise konteksti arvestades on komisjon suuteline tõendama, et need on lahutamatult seotud. Olgu lisatud, et mida suurem on kokkulepete sõlmimise ajaline lähedus, seda lihtsam on komisjonil lahutamatut seost tõendada.
Veel tuleb märkida, et asjaolu, et kompromissikokkulepe ja kõrvalkokkulepe sõlmiti samal päeval või et nende vahel on lepinguline seos, on eriti selge märk, et need kokkulepped kuuluvad samasse lepingulisse raamistikku. Kui neid kokkuleppeid ei oleks sõlmitud samal päeval (ja kui nende vahel ei oleks lepingulist seost), annaks üks läbirääkimiste pool teisele kõik, mida viimane soovib, ilma igasuguse kindluseta küsimuses, kas ta saab lõpuks oodatud vastutasu. See ajaline või õiguslik seos nende kahe kokkuleppe vahel on samuti märk, et nende üle peeti läbirääkimisi ühiselt.
Kõrvalkokkulepe on tavapärane kaubanduskokkulepe, mis võiks eksisteerida autonoomselt ilma vaidluse lahendamise kompromissikokkuleppeta. Samuti ei nõua kompromissikokkuleppe sõlmimine samal ajal ka kaubanduskokkuleppe sõlmimist. Nende kahe kokkuleppe omavaheline sidumine ei ole seega vajalik. Lisaks ei saa seda põhjendada vaidluse lahendamise kokkuleppega, kuna kõrvalkokkuleppe eesmärk ei ole mitte sellisele kompromissile jõudmine, vaid kaubandustehingu tegemine.
Lisaks hõlmab kõrvalkokkulepe poolte vahel rahalise või mitterahalise väärtuse ülekandmist. See võib muu hulgas hõlmata väärtuse ülekandmist patendiomanikult geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule.
Seega esineb oht, et kaubanduskokkuleppe sidumise kompromissikokkuleppega, mis sisaldab loomuldasa konkurentsi piiravaid turustamis- ja vaidlustamiskeeldusid (vt eespool punkt 257), tegelikuks eesmärgiks on ajendada vastavalt olukorrale keerulise lepingulise vormi saanud kaubandustehingu katte all geneerilisi ravimeid tootvat äriühingut end kõrvalkokkuleppes ette nähtud väärtuse üleandmise tõttu nendele keeldudega siduma.
Järelikult on tõsiseltvõetavaks märgiks vastupidise makse olemasolust see, et kaubanduskokkulepe, mille ese ei ole tavaliselt vaidluse lahendamine (vt eespool punkt 800) ja mille alusel toimub väärtuse ülekandmine originaalravimit tootvalt äriühingult geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule, on eespool punktis 798 esitatud asjaoludel seotud konkurentsi piiravaid tingimusi sisaldava vaidluse lahendamise kokkuleppega (vt eespool punkt 264).
Eelmises punktis mainitud tõsiseltvõetav märk ei ole aga piisav, ja komisjon peab selle toetamiseks esitama muid ühtelangevaid tõendeid, mis võimaldavad vastupidise makse olemasolu tõendada. Selline makse vastab kõrvalkokkulepete spetsiifilises kontekstis originaalravimit tootva äriühingu tehtud makse sellele osale, mis ületab vahetatud kauba „tavapärase“ väärtuse (või olenevalt olukorrast vahetatud kauba „tavapärase“ väärtuse osale, mis ületab geneerilisi ravimeid tootva äriühingu tehtud makse).
Sellega seoses tuleb rõhutada, et tuginedes erinevatele märkidele, eelkõige asjaolule, et Lupin ei andnud mingisugust garantiid selle kohta, et patent antakse, et see on kehtiv või et patendinõudluses kirjeldatud tooted ja protsessid ei riku patentidest tulenevaid õigusi (Lupini kokkuleppe artikli 2.2 punkt a), märkis komisjon vaidlustatud otsuses kahel korral, et Lupini tehnoloogia omandamist ei räägitud läbi „turutingimustel“ (põhjendused 1950 ja 1952).
Sellega seoses tuleb märkida, et mõiste „tavapärased konkurentsitingimused“, millega on sarnane mõiste „reaalturuväärtusele vastavad kaubandustingimused“, kuigi seda keelatud kokkulepete valdkonnas ei kasutata, ei ole konkurentsiõigusele võõras, kuna seda kasutatakse – tõsi küll, riigiabi konkreetses valdkonnas –, et kindlaks teha, kas riik on tegutsenud erainvestorina (2. septembri 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. Scott,
C‑290/07 P
,
EU:C:2010:480
, punkt
), see tähendab, kas ettevõtjatele antud eelis on tavapärane tasu riigi poolt saadud vastutasu eest. See mõiste võib seega analoogia alusel olla asjakohane võrdlusparameeter, kui tuleb kindlaks teha, kas kaubandustehingu sõlminud kaks ettevõtjat tegid seda vahetatud kauba majandusliku väärtusega piirnevate kaalutluste alusel, nagu näiteks kasumlikkuse perspektiiv, ja reaalturuväärtusele vastavatel kaubandustingimustel.
Kui komisjon on esitanud kaudseid tõendeid või tõendeid, mis võimaldavad tal asuda seisukohale, et kõrvalkokkulepet ei ole sõlmitud tavapärastel turutingimustel, võivad kokkuleppe pooled esitada asjaoludest oma versiooni, põhjendades oma kinnitusi tõenditega, mida neil on võimalik esitada ja mis võimaldavad leida, et kaubanduskokkulepe, mis on küll seotud kompromissikokkuleppega, on õigustatud muude põhjustega peale konkurendi väljatõrjumise vastupidise makse abil. Kokkuleppe pooled võivad seega väita, et kõrvalkokkulepe sõlmiti turutingimustel, tuues esile sobivad asjaolud, mis puudutavad näiteks tööstus- ja kaubandustavasid või juhtumi eripäraseid asjaolusid.
Arvestades kõiki tõendeid, mis tal on, ning olenevalt olukorrast selgituse puudumist või kokkuleppe poolte esitatud usutava selgituse puudumist, võib komisjon igakülgse hindamise tulemusel põhjendatult leida, et kõrvalkokkulepet ei sõlmitud tavapärastel turutingimustel, see tähendab et originaalravimit tootva äriühingu tehtud makse ületab vahetatud kauba väärtuse (või et geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule loovutatud kauba väärtus ületab tema tehtud makset). Komisjon võib siis järeldada, et tegemist on vastupidise maksega (vt eespool punkt 804).
Kui vastupidise makse eesmärk ei ole aga kompromissikokkuleppega lahutamatult seotud kulude hüvitamine, on tegemist ajendava eelisega (vt eespool punktid 265 ja 278–280). Nii on see makse puhul, mis tuleneb kõrvalkokkuleppest, mille eesmärk ei ole vaidluse lahendamine, vaid kaubandustehingu tegemine (vt eespool punkt 800)
Kokkuleppe pooled võivad siiski tugineda sellele, et asjaomane eelis on tähtsusetu, sest selle suurus ei ole piisav, et seda pidada märkimisväärseks stiimuliks, et nõustuda kompromissikokkuleppes ette nähtud konkurentsi piiravate tingimustega (vt eespool punkt 280).
Käesoleva juhtumi asjaolusid tuleb analüüsida neist kaalutlustest lähtudes.
Tuleb esile tuua, et Servier ja Lupin sõlmisid samal päeval turustamis- ja vaidlustamiskeeldusid sisaldanud kompromissikokkuleppe ning tehnoloogia üleandmise kokkuleppe, millega Servier ostis Lupinilt kolm viimase poolt esitatud patenditaotlust. Lisaks on need kaks kokkulepet sõlmitud ühes lepingudokumendis. Nende kahe kokkuleppe vaheline seos on seega ilmne.
Loovutamise kokkuleppe alusel toimus liiati väärtuse ülekandmine Servier’lt Lupinile.
Eespool punktidest 812 ja 813 tuleneb, et loovutamise kokkulepe on kõrvalkokkulepe, mille alusel toimus väärtuse ülekandmine originaalravimeid tootvalt äriühingult geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule. Tegu on tõsiseltvõetava märgiga sellest, et kõnealuse väärtuse ülekandmine ei ole üksnes vastutasu kõrvalkokkuleppe raames vahetatud kauba eest, vaid see hõlmab ka vastupidist makset (selle väljendi kõrvalkokkulepete kontekstis kasutatavas tähenduses).
Lisaks pole vaidlust selles, et Servier maksis Lupinile loovutamise lepingu alusel 40 miljonit eurot, mis on absoluutväärtuses suur summa, nagu komisjon vaidlusaluse otsuse põhjendustes 1871 ja 1947 õigesti välja tõi.
Selline summa oli aga suurem kui kasum, mida Lupin oleks iseseisva turule sisenemise korral võinud saada kahel kuni kolmel esimesel turustamisaastal, nagu ka komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 1974 õigesti leidis.
Vaidlust pole ka selles, et kõnealune summa on suurem kui ühe teise võrreldava geneerilisi ravimeid tootva äriühingu poolt enda perindopriili välja arendamiseks tehtud investeeringud, nagu komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 1962 rõhutanud on. Erinevalt hagejate väidetust on see kaudne tõend, millest komisjon lähtus, iseäranis asjasse puutuv.
Tuleb lisada, et Lupin ei loovutanud patente, vaid üksnes patenditaotlused. Lisaks oli kokkuleppes sõnaselgelt sätestatud, et Lupin ei anna mingit garantiid sellele, et patent antakse, et see on kehtiv või et patendinõudluses kirjeldatud tooted ja protsessid ei ole teistest patentidest tulenevaid õigusi rikkuvad (Lupini kokkuleppe artikli 2.2 punkt a).
Viimaks ei ole vaidlust selles, et kuigi vastuväiteteatisele esitatud vastuses eitasid nii Servier kui Lupin seda, et kompromissikokkulepe sõltus patenditaotluste loovutamise kokkuleppe tingimustest, oli Lupin varem märkinud, et nende taotluste loovutamine oli kompromissikokkuleppega seonduvalt peetud kõneluste osaks. Samuti kirjeldas ta saadud makseid sõnadega „kompromissikokkuleppe maksed“ või „kompromissikokkuleppe summad“ (vaidlustatud otsuse põhjendus 1937).
Seevastu ei esita hagejad ühtki konkreetset tõendit, mis võimaldaks tõendada, et Lupini patenditaotluste omandamist 40 miljoni euro eest võis mõistlikult pidada tulusaks investeeringuks (vt eespool punktis 806 viidatud analoogia jätkuks mõiste „turumajanduse tingimustes tegutsev erainvestor“ kohta 12. detsembri 2000. aasta kohtuotsuse Alitalia vs. komisjon,
T‑296/97
,
EU:T:2000:289
punkti 84, milles on märgitud, et turumajanduse tingimustes tegutseva erainvestori tegevus lähtub kasumlikkuse väljavaadetest) või vähemalt et see tagab taotluste omandajale tulu, mis võib hüvitada nende kõrge hinna.
Tõsi, hagejad viitavad, kuigi mitte eriti üksikasjalikult, nende hinnangul Lupiniga sõlmitud loovutamise kokkuleppega võrreldavate tehingute olemasolule. Tegemist on siiski selliste kokkulepetega, mille poolteks olid hagejad ning mis saavad seetõttu olla vaid täiendavaks asjaoluks, tõendamaks, et mingisugune tehing on tehtud tavapärastel turutingimustel. Lisaks sellele on komisjon mõned neist kokkulepetest kvalifitseerinud konkurentsiõiguse rikkumiseks. Viimaks ei tõenda hagejad, et nende erinevate kokkulepete raames loovutatud tehnoloogia oli samaväärne loovutamise kokkuleppes käsitletuga.
On tõsi, et hagejad viitavad sellega seoses ka ühe end intellektuaalomandi konsultandiks nimetava isiku arvamusele. See isik täpsustab aga ise, et on oma arvamuse koostanud Servier’ huvides. See vähendab tingimata sellise arvamuse tõendusväärtust. Pealegi on selle arvamuse järeldus („Ma peaksin niisiis neid oste äriühingu tavapraktika piiridesse jäävateks“) ning tõendid, millele see järeldus tugineb, liiga üldised tõendamaks, et kõnealune väärtuse ülekandmine vastas tavapärastel turutingimustel tehtavale tehingule. Lisaks on ka võrdlusena kasutatud tehingud sellised, milles Servier ise osales ja millest vähemalt mõne on komisjon kvalifitseerinud konkurentsiõiguse rikkumiseks.
Lisaks sellele, isegi kui oleks tõendatud, nagu hagejad väidavad, et Servier’ patendi- ja tootmisosakond või muud üksused pidasid Lupini tehnoloogiat „huvipakkuvaks“, ei võimaldaks see lugeda tõendatuks, et kõnealuse väärtuse ülekandmine vastas tavapärastel turutingimustel tehtavale tehingule.
Samamoodi, isegi kui oleks tõendatud, et „hind räägiti läbi, alustades algsetest ettepanekutest, kuni jõuti mõlema poole jaoks aktsepteeritava tasemeni“, siis ei võimaldaks ka see lugeda tõendatuks, et kõnealune väärtuse ülekandmine vastas tavapärastel turutingimustel tehtavale tehingule.
Hagejate esitatud tõendid ei võimalda, isegi neid kõiki koos arvesse võttes, seega järeldada, et kõnealune väärtuse ülekandmine vastas tavapärastel turutingimustel tehtavale tehingule.
Sellega seoses tuleb esile tuua, et tuginedes peamiselt eespool punktis 795 viidatud kohtupraktikale, on komisjon leidnud (vaidlustatud otsuse põhjendus 1940), et „ei Servier ega Lupin ei esitanud usaldusväärset seletust asjaolude kohta, millest tulenevalt nad jõudsid lõpliku 40 miljoni euro suuruse summani“ (põhjendus 1955). Samuti on komisjon vaidlustatud otsuse punktis 1944 märkinud, et „põhjendatud oli teatud järelduste tegemine ka sellest, et võimalikke õigustavaid tõendeid ei saanud tulla mujalt kui pooltelt endilt“ ning et „vaatamata korduvatele teabenõuetele ei suutnud pooled selliseid tõendeid esitada“. Komisjon on vaidlustatud otsuse põhjenduses 1964 lisanud, et „Servier ei suutnud esitada selleaegseid dokumente, mis oleksid andnud selgust selles, kui suurt säästu Lupini tehnoloogia omandamisest loodeti saada“. Viimaks on komisjon, võttes arvesse eelkõige „tõendite puudumist“ Servier’ ärilise huvi kohta Lupini poolt loovutatud tehnoloogia vastu, leidnud, et loovutamise kokkuleppes ette nähtud väärtuse ülekandmise näol on tegemist märkimisväärse stiimuliga (vaidlustatud otsuse põhjendus 1978).
Kõiki Üldkohtus arutatud asjaolusid silmas pidades tuleb asuda seisukohale, et komisjon on tõendanud, et tegemist oli vastupidise maksega, mis ei olnud lahutamatult seotud kõnealuse vaidluse lahendamise kokkuleppega (vt eespool punkt 809), ning järelikult stiimuliga.
Viimaks tuleb eespool punktides 815–827 esitatud põhjendustega seonduvalt märkida, et tõendatud ei ole see, et kõnealune väärtus oleks olnud väheoluline ehk selle summa ebapiisav selleks, et seda saaks vaadelda märkimisväärse stiimulina kompromissikokkuleppes ette nähtud konkurentsi piiravate tingimustega nõustumiseks (vt eespool punkt 810).
ii)

Geneerilisi ravimeid tootva äriühingu poolt originaalravimeid tootva äriühinguga konkureerimiseks tehtavate pingutuste piiramise puudumine
Käesoleval juhul sisalduvad Lupini kokkuleppes turustamis- ja vaidlustamiskeelud, mis on, nagu eespool punktis 257 öeldud, iseenesest konkurentsi piiravat laadi.
Hagejad leiavad siiski, et Lupini kokkuleppes sisalduvad turustamis- ja vaidlustamiskeelud ei ole konkurentsi piiravat laadi, võttes arvesse, mil määral muud selle kokkuleppe tingimused seda piiravat laadi pärsivad. Selle väite põhjendatust tuleb analüüsida.
Kõigepealt tuleb märkida, et tooted, mida kokkulepe käsitleb, on määratletud kokkuleppe põhjenduses A, kus viidatakse „farmatseutilistele toodetele, mis sisaldavad toimeainena tert-butüülamiin-perindopriili (mida kutsutakse ka erbumiinperindopriiliks) ning kõiki selle soolasid (“Tooted“)“.
Isegi kui Lupini kokkuleppe põhjenduses A viidatakse pooleliolevatele vaidlustele, mis, nagu tuleneb sama kokkuleppe põhjendustest B ja D, puudutavad Euroopa tasandil ainult patenti 947, ei näi selline tingimus sõnastust silmas pidades hõlmavat üksnes ebrumiinperindopriili alfa-vormi sisaldavaid tooteid ehk tooteid, mis kuuluvad patendi 947 kaitsealasse, vaid kõiki mis tahes kujul erbumiini sisaldavaid tooteid.
Lisaks sellele on väljend „kõik selle soolad“ mitmeti mõistetav. Nimelt ühelt poolt viitab mõiste „selle“ grammatilisest vaatepunktist pigem tert-butüülamiin-perindopriilile ehk erbumiinile, kui perindopriilile tervikuna, kuna viimast ei ole samas lauses nimetatud. Teisalt ei ole vaidlust selles, et erbumiin on sool, nii et „selle soolad“ ei peaks viitama erbumiinile, vaid perindopriilile tervikuna.
Seetõttu on kokkuleppe tingimuste sõnastust silmas pidades raske kindlaks teha, kas selles kokkuleppes silmas peetud toodete hulka kuulub üksnes erbumiini alfa-vorm või ka erbumiini teised vormid või lausa teised perindopriili soolad.
Selles ebakindlas kontekstis tuleb veenduda, et turustamis- ja vaidlustamiskeeldude ulatust ei ole sel määral kitsendatud, et need keelud on oma piirava laadi kaotanud.
Esiteks on vaidlustamiskeelu piirav laad ilmne, kuna Lupini kokkuleppe artikkel 1.3 on sõnastatud järgmiselt:
„Pärast käesoleva kokkuleppe kuupäeva ei tohi Lupin püüda otseselt või kaudselt taotleda Patentide või mis tahes Tooteid kaitsva Servier’ või tema tütarettevõtja patendi tühistamist või kehtetuks tunnistamist, mitte proovima neid vaidlustada ning mitte aitama või rahastama selleks kolmandat isikut ning seda kõigis riikides, välja arvatud [ühes EMP liikmesriigiks mitte olevas riigis].“
Sellest, et Lupini kokkuleppe põhjenduses D ja artiklis 1.3 on kasutatud erinevaid mõisteid, vastavalt „Patendid“ ja „Servier’ patendid“, tuleneb lisaks, et seda artiklit ei kohaldata mitte ainult põhjendustes B–D nimetatud patentide suhtes (sealhulgas patent 947), mille üle olid Lupini ja Servier’ vahel konkreetsed vaidlused, vaid seda vähemalt võidakse kohaldada ka kõigi teiste, konkreetselt ära nimetamata patentide suhtes, mis kaitsevad kokkuleppes nimetatud tooteid.
Teiseks, mis puudutab turustamiskeeldu, siis tuleneb Lupini kokkuleppe artiklist 1.6 Lupinile kehtestatud turustamiskeeld, mida kohaldatakse kokkuleppes nimetatud toodete osas.
Lupini kokkuleppe artiklist 1.6 tuleneb siiski, et kui selle kokkuleppe artiklis 4.1 ette nähtud tingimused on täidetud, võib Lupin müüa või müügiks pakkuda Servier’ poolt tarnitud tooteid või oma tooteid. Artiklis 4.1 on ette nähtud, millistel tingimustel on Servier kohustatud Lupinile oma tooteid müüma. Selles artiklis on nähtud ette kolm võimalust.
Esimene võimalus on see, et Lupin võib siseneda ühele kokkuleppe kohaldamisalasse kuuluvale riigisisesele turule, kui mõni kolmas isik sellel turul teatud Servier’ tooteid turustab. Teine võimalus on see, et Lupin võib sellisele turule siseneda, kui Servier’ patenditaotlus jäetakse rahuldamata või kui tema patendi kehtivusaeg lõpeb või kui see patent tunnistatakse kehtetuks või tühistatakse. Kolmas võimalus on viimaks see, et Lupin võib sellisele turule siseneda, kui sellel turul müüakse geneerilist toodet, mida ei ole tootnud Servier – välja arvatud juhul, kui Servier on esitanud esialgse õiguskaitse kohaldamise taotluse ja seda ei ole rahuldamata jäetud – ning kui selle geneerilise ravimi müümine ei ole vastuolus selle turu suhtes kehtiva esialgse õiguskaitse meetmega.
Niisiis sisuliselt on Lupinil võimalik turule siseneda, eelkõige oma enda toodetega (vt eespool punkt 839), kahel juhul.
Esiteks on Lupini turule sisenemine võimalik siis, kui Servier lubab oma tooteid müüa kolmandal isikul, loobub patenditaotluse esitamisest või esialgse õiguskaitse kohaldamise taotlemisest ehk juhul, kui esinevad asjaolud, mis sõltuvad Sevrier’ suva alusel tehtud valikutest, mida Lupin kuidagi mõjutada ei saa. Sel esimesel juhul ei saa Lupini kokkuleppe artiklis 4.1 kehtestatud tingimuste kohaldamist vaadelda asjaoluna, mis vääraks seda, et turustamiskeeld on iseenesest piiravat laadi (vt eespool punkt 257), ning veelgi vähem asjaoluna, mis soodustaks Lupini turule sisenemist.
Teiseks on Lupinil võimalik turule siseneda, kui Servier’ patendid ei võimalda viimasel sellist turule sisenemist takistada. Selles olukorras ei anna Lupini kokkuleppe artikkel 4.1 Lupinile võimalust siseneda turule varem kui see oleks võimalik tulenevalt patendist, mis jätkuvalt kehtib või millele patendiomanik saab tugineda. Selles artiklis nähakse ette üksnes needsamad tagajärjed, mis oleksid kehtiva või teiste isikute vastu nõuete esitamist võimaldava patendi puudumisel, vältides nõnda ka seda, et turustamiskeelul puuduks sellise patendiga igasugune seos ning et see oleks sellisel juhul ilmselgelt normaalse konkurentsi toimimist piisavalt kahjustav selleks, et selle lisamine kokkuleppesse oleks kvalifitseeritav eesmärgil põhinevaks piiranguks (vt edaspidi punkt 877). Sel teisel juhul ei saa Lupini kokkuleppe artiklis 4.1 kehtestatud tingimuste kohaldamist vaadelda asjaoluna, mis seaks kahtluse alla selle, et turustamiskeeld on iseenesest piiravat laadi (vt eespool punkt 257), ning veelgi vähem asjaoluna, mis soodustaks Lupini turule sisenemist.
Seega tuleb asuda seisukohale, et turustamiskeeld on piiravat laadi, hoolimata Lupini kokkuleppe artiklist 4.1.
Hagejate esitatud muud argumendid eeltoodud järeldust ei väära.
Esiteks leiavad hagejad, et kokkulepe andis Lupinile võimaluse turule siseneda varem, see tähendab varem kui patendi 947 kehtivusaja eeldatava lõppemise kuupäeval. Selline varasem turule sisenemine vähendaks või lausa neutraliseeriks turustamiskeelu konkurentsi kahjustava laadi.
Tuleb märkida, et kuigi Lupini kokkuleppe artikli 1.6 sõnastuse keerukusest tulenevalt ei näi selline tõlgendus ilmne, võiks möönda, et see artikkel koosmõjus sama kokkuleppe artikli 4.1 punktiga c võimaldab Lupinil oma toodetega turule siseneda, kui mõni geneeriline „toode“, mida ei ole tootnud Servier, on turule sisenenud ilma sellega esialgse õiguskaitse meedet rikkumata (ja lisaks ilma, et Servier’ esitatud esialgse õiguskaitse kohaldamise taotluse menetlus oleks pooleli).
Lupini kokkuleppe artikli 4.1 punktis c kasutatud mõistet „toode“ tuleb, kuivõrd see algab suure algustähega, mõista selliselt, nagu see on määratletud selle kokkuleppe põhjenduses A, kuna seal esineb see mõiste suure algustähega (vt eespool punkt 831).
Lähtudes Lupini kokkuleppe põhjendusest A, kus näib olevat silmas peetud ükskõik millises vormis esinevat erbumiini sisaldavaid tooteid (vt eespool punkt 832), võiks selle kokkuleppe artikli 4.1 punkti c tõlgendada nii, et viidates toodetele, mida müüakse esialgse õiguskaitse meedet rikkumata, peetakse silmas tooteid, mis sisaldavad erbumiini, mis esineb muus kui alfa-vormis. Kokkulepet võiks niisiis tõlgendada sellisena, et see lubab Lupinil turule siseneda pärast seda, kui mõni kolmas isik on toonud turule geneerilise perindopriili, milles sisalduv erbumiin ei esine alfa-vormis.
Lisaks tekitab Lupini kokkuleppe põhjenduse A mõistete mitmetähenduslikkus ebakindlust ka küsimuses, kas selle kokkuleppe artikli 4.1 punkti c võiks tõlgendada nii, et viidates toodetele, mida müüakse esialgse õiguskaitse meedet rikkumata, peetakse silmas ka tooteid, mis erbumiini ei sisalda (vt eespool punkt 833). See võiks edasi viia järelduseni, et kokkuleppe kohaselt on Lupinil lubatud siseneda turule pärast seda, kui kolmas isik on turule toonud soola kujul esineva geneerilise perindopriili, sealhulgas kui tegemist on muu soolaga kui erbumiin.
Seega oleks võimalik järeldada, et kokkuleppes nähti ette Lupini turule sisenemine oma toodetega enne patendi 947 eeldatava kehtivusaja lõppemist, sest juhul kui kolmas isik oleks toonud turule mõne alfa-vormis erbumiini mitte sisaldava toote, siis kuivõrd see ei oleks saanud selle patendi kaitseks tehtud esialgse õiguskaitse meedet rikkuda, oleks Lupin omakorda saanud oma toodetega turule siseneda.
Siiski, tulenevalt ebakindlusest Lupini kokkuleppe artiklite 1.6 ja 4.1 ulatuse osas, mida on käsitletud eespool punktides 846–850, võis Lupin karta, et turustamiskeeld kuulub jätkuvalt kohaldamisele ka pärast seda, kui kolmas isik on toonud turule sellise geneerilise perindopriili, mille puhul ei ole tegu alfa-vormis esineva erbumiiniga, või sellise geneerilise perindopriili, mille puhul pole üldse tegu erbumiiniga. Selline kahtlus võis teda veenda turule mitte sisenema. Sellele lisandub täiendav ebakindlus seoses asjaoluga, et isegi kui tõlgendada mõistet „toode“ laialt (nii, et see mõiste hõlmab kõiki perindopriili soolasid), võiks Servier siiski esitada esialgse õiguskaitse kohaldamise taotluse, sealhulgas sellise toote osas, mille puhul on ilmne, et see ei riku viimase patentidest ja iseäranis patendist 947 tulenevaid õigusi, ning mille tagajärjel ei oleks Lupini kokkuleppe artikli 4.1 punkti c kohaldamine võimalik kuni sellise taotluse rahuldamata jätmiseni.
Sellega seoses võib liiati välja tuua, et mis puudutab Prantsusmaa turgu, siis vahetasid pooled mitmeid elektronkirju, milles käsitleti küsimust, kas Sandozi turule sisenemine võimaldab omakorda Lupinil sellele turule siseneda. 17. märtsi 2009. aasta elektronkirjas küsis Lupin Servier’lt, kas viimane on vastu sellele, et ta Prantsusmaa turule siseneb. Servier’ piirdus aga 31. märtsi 2009. aasta elektronkirjas üksnes märkusega, et Sandozi toode ei rikkunud ühestki tema patendist tulenevaid õigusi. Saanud sellise vastuse, näis Lupinile olevat tingimata vajalik paluda 3. aprilli 2009. aasta elektronkirjas Servier’lt täpsustusi. Ta kirjutas nimelt järgmist:
„Lupin ei leia, et Servier’l oleks mis tahes õigus keelata Lupinil müüa oma erbumiinperindopriilil põhinevat toodet Prantsusmaal oma kohalikule (kohalikele) partneri(te)le ega selle kohaliku partneri (nende kohalike partnerite) poolset edasimüüki. Teie 31. märtsi 2009. aasta kirjast ei nähtu selgelt, kas Servier neis küsimustes meiega nõustub. Kui Servier nendega ei nõustu, palun esitage täielik selgitus oma positsiooni kohta enne 2009. aasta 9. aprilli tööpäeva lõppu.“
Ka juba Lupini elektronkirjade olemasolu ning neist viimase sisu näitavad, et ta ei olnud kindel selles, kas tal on võimalik seda kokkulepet rikkumata Prantsusmaa turule siseneda.
Seetõttu tuleb tõdeda, et turustamiskeeld on piiravat laadi sõltumata sellest, kuidas Lupini kokkuleppe põhjendust A tõlgendada, seda enam, et kokkuleppe keerukusest või selle sõnastuse mitmetähenduslikkusest tulenev ebakindlus ei tohi võimaldada pooltel vabaneda konkurentsiõigusest tulenevast vastutusest.
Isegi kui tõlgendada kokkulepet nii nagu eespool punktis 851 kirjeldatud, ei võimalda see, et eespool punktide 849 ja 850 lõpus nimetatud sündmused, see tähendab kolmanda isiku poolt geneerilise toote turule toomine, on hüpoteetilist laadi, asuda seisukohale, et turustamiskeelust tulenevad piirangud on neutraliseeritud ning et seetõttu ei ole tegemist rikkumisega. Nimelt tuleb eristada esiteks küsimust, kas üldse on tegu rikkumisega, mida ei saa väärata pelgalt võimalus, et tulevikus leiavad aset mingisugused sündmused, ning teiseks küsimust selle rikkumise kestusest, mis võib sõltuda selliste sündmuste tegelikust aset leidmisest.
Lisaks sellele sõltub Lupini varasem turule sisenemine igal juhul kolmanda isiku poolt geneerilise toote turule toomisest ehk asjaolust, mis on ühtaegu kokkuleppe pooltest sõltumatu ja juhuslik. Seega ei ole selline turule sisenemine poolte selge valik, millele tuginedes saaksid nad tõendada, et neid siduv kokkulepe ei ole konkurentsi piiravat laadi, eriti mis puudutab selles kokkuleppes sisalduvat turustamiskeeldu.
Teiseks on tõsi, et Lupini kokkuleppe artiklis 4.2 on ette nähtud tulevikus poolte vahelise tarnekokkuleppe sõlmimine. Sellise kokkuleppe rakendamine sõltub aga sellest, kas mõni Lupini kokkuleppe artiklis 4.1 kehtestatud tingimustest on täidetud. Kuna viimati nimetatud artikli rakendamine, nagu juba öeldud, ei võimalda asuda seisukohale, et turustamiskeeld ei ole piiravat laadi, on see samamoodi ka artiklis 4.2 nimetatud tarnekokkuleppe osas.
Lisaks võib ära märkida, et ühtegi tarnekokkulepet poolte vahel ei sõlmitud. Peale selle ei olnud Lupini kokkuleppes sätestatud, et tarnekokkuleppe sõlmimata jätmisega kaasneksid poolte jaoks mingisuguseid olulised õiguslikud tagajärjed nagu näiteks Lupini kokkuleppe lõppemine kas tervikuna või selles sisalduvate turustamis- ja vaidlustamiskeeldude osas. Isegi kui tarnekokkulepet saaks vaadelda originaalravimeid tootva äriühingu potentsiaalseks konkurendiks oleva geneerilisi ravimeid tootva äriühingu turule sisenemist soodustava asjaoluna, ei saa käesoleval juhul Lupini turule sisenemist soodustavana vaadelda Lupini kokkulepet, milles on tarnekokkuleppe sõlmimine üksnes põhimõtteliselt ette nähtud, ilma et koos selle põhimõttelise kokkuleppega oleks kokku lepitud mingisuguseid selle rakendamist tagavaid meetmeid või sanktsioone.
Tõsi, Lupini kokkuleppe artiklist 4.2 tuleneb, et tarnekokkulepe pidi tagama võimaluse kohaldada Lupini kokkuleppe artiklit 4.1, kus oli ette nähtud Servier’ „kindel“ kohustus tarnida Lupinile „tooteid“ selle kokkuleppe tähenduses. Lähtudes eespool punktis 859 esitatud põhjendustest tuleb aga asuda seisukohale, et Servier’ võetud kohustus oli siduv ainult teatud asjaolude esinemise korral.
Kolmandaks, kuigi hagejad leiavad, et Lupini kokkuleppe artikli 1.3 tõlgendus, mille kohaselt ei piirdu vaidlustamiskeelu kohaldamisala patendiga 947, peab sama kokkuleppe artikli 1.7 kohaselt viima järelduseni, et Lupinil oli tasuta litsents kõigile patentidele, on selline väide ekslik, pidades silmas viimati nimetatud tingimuse sõnastust, nagu hagejad selle kohtumenetluse keelde tõlkinud on, ja kus on märgitud:
„Igasuguse segaduse vältimiseks – see kokkulepe ei anna Lupinile üheski jurisdiktsioonis ühtki õigust ega litsentsi Servier Patentidest tulenevate õiguste kasutamiseks, võttes arvesse, et Servier ega selle tütarettevõtjad ega Servier Patentide osas litsentsiaadiks ja/või õigusjärglaseks olevad isikud ei teosta Servier patentidest tulenevaid õigusi seonduvalt sellega, et Lupin teostab oma õigust müüa neid Lupini/Lupin (Europa) Limited’i toodetud Tooteid, mis on artikli 1.6 kohaselt lubatud“.
Selle tingimuse sõnastus on nimelt ebaselge, kuna vähemalt näiliselt on vastuolu lause esimese osa (see kokkulepe ei anna Lupinile üheski jurisdiktsioonis ühtki õigust ega litsentsi Servier Patentidest tulenevate õiguste kasutamiseks) ja sellele järgneva osa (võttes arvesse, et Servier ega selle tütarettevõtjad ega Servier Patentide osas litsentsiaadiks ja/või õigusjärglaseks olevad isikud ei teosta Servier patentidest tulenevaid õigusi seonduvalt sellega, et Lupin teostab oma õigust müüa neid Lupini/Lupin (Europa) Limited’i toodetud Tooteid, mis on artikli 1.6 kohaselt lubatud) vahel. Lisaks pole sugugi ilmne selle lause esimese osa vajalikkus, kuna kokkuleppe ükski tingimus ei lubaks arvata, et Lupinil on litsents, mis puudutab mingisuguseid muid õigusi peale nende, mis seonduvad selle tehnoloogiaga, mille ta Servier’le loovutas. Pealegi muudab selle artikli mõistmise veel keerukamaks seal tehtud viide Lupini kokkuleppe artiklile 1.6, milles omakorda viidatakse nimetatud kokkuleppe artiklile 4.1, kus on ette nähtud, millistel tingimustel võib Lupin oma tootega turule siseneda. Nõnda võis artikkel 1.7 selle sõnastust silmas pidades tekitada kahtlusi, mis võisid veenda Lupini mitte turule sisenema.
Eelkõige sõltub Servier’ poolt oma patentidega seotud õiguste Lupini vastu mitte kasutamine sellest, kas täidetud on üks tingimustest, mis on kehtestatud Lupini kokkuleppe artiklis 4.1 (millele nimetatud kokkuleppe artiklis 1.6. viidatakse). Kuivõrd artikli 4.1 rakendamisest ei saa, nagu eespool punktides 844 ja 855 öeldud, järeldada, et turustamiskeeld ei ole piiravat laadi, on see samamoodi ka sama kokkuleppe artikli 1.7 rakendamise puhul ning seda sealhulgas juhul, kui mõista väljendit „Servier’ Patendid“ laias tähenduses, mis hõlmab lisaks patentidele, mis seonduvad erbumiini alfa-vormiga, ka neid, mis seonduvad erbumiini teiste vormide või üldse perindopriili teiste sooladega.
Eelnevast tuleneb, et komisjon leidis õigesti, et tegemist oli Servier’ga konkureerimiseks tehtavate Lupini pingutuste piiramisega.
iii)

Rikkumise puudumine
Võttes arvesse eespool punktides 789–864 esitatud põhjendusi, võib märkida, et komisjon on õigesti asunud seisukohale, et esines nii ajendav eelis kui ka sellega seonduvad piirangud Lupini pingutustele Servier’ga konkureerimiseks.
Nagu eespool punktis 272 öeldud, eeldab eesmärgil põhinevaks konkurentsipiiranguks kvalifitseerimine patendivaidluste lahendamise kokkulepete kontekstis seda, et kompromissikokkuleppes on üheaegselt ette nähtud ajendava eelise andmine geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule ning sellega seonduv piirang viimase konkureerimisele originaalravimeid tootva äriühinguga. Kui need kaks tingimust on täidetud, tuleb asuda seisukohale, et tegemist on stiimuliga.
Kui patendivaidluse lahendamise kokkulepe sisaldab turustamis- ja vaidlustamiskeeldusid, mille olemuslikult piiravat laadi ei ole tulemuslikult kahtluse alla seatud, lubab see, kui geneerilisi ravimeid tootval äriühingul on stiimul end nende keeldudega siduda, põhjendada tõdemust, et tegu on eesmärgil põhineva piiranguga (vt eespool punkt 273).
Käesoleval juhul võimaldas tõdemus, et märkimisväärne stiimul esines (vt eespool punkt 828), asuda komisjonil seisukohale, et tegu oli eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguga.
Seetõttu, erinevalt hagejate väidetust järeldas komisjon vaidlustatud otsuses õigesti, et tegu oli eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguga.
Turustamis- ja vaidlustamiskeelu ulatusele tuginedes kritiseerivad hagejad sisuliselt seda, kuidas komisjon on vaidlustatud otsuses rikkumise esemeliselt piiritlenud.
Nagu eespool punktis 834 öeldud, on Lupini kokkuleppe tingimuste sõnastust silmas pidades raske kindlaks teha, kas selles kokkuleppes käsitletavateks toodeteks on üksnes erbumiini alfa-vorm või ka erbumiini teised vormid või lausa perindopriili teised soolad.
Turustamiskeelu ulatus sõltub sellest, kuidas sisustada mõiste „tooted“, kuna seda kasutatakse nii Lupini kokkuleppe artiklis 1.6 kui selle kokkuleppe artiklis 4.1, millele artiklis 1.6 viidatakse.
Lisaks, mis puudutab vaidlustamiskeelu ulatust, siis seda ei kohaldata mitte ainult Lupini kokkuleppe põhjendustes B–D nimetatud patentide suhtes (sealhulgas patent 947), vaid ka rea teiste konkreetselt ära nimetamata patentide suhtes, mille hulga piiritlemine sõltub kokkuleppes kasutatud mõistest „tooted“ (vt eespool punkt 836).
Nagu komisjon vaidlustatud otsuses (põhjendus 1912) õigesti märkinud on, tekitab kokkuleppe sõnastus turustamis- ja vaidlustamiskeelu kohaldamisala osas ebakindlust.
Lupini kokkuleppe sõnastus tekitab kahtluse ka selles, et turustamiskeeld võib kohalduda erbumiini mis tahes vormi suhtes, või lausa erbumiinist erinevate perindopriili soolade suhtes, ning et vaidlustamiskeeld võib kohalduda teiste patentide suhtes peale patendi 947, eelkõige patentide suhtes, mis hõlmavad erbumiini mitte sisaldavaid tooteid. Sellise kahtluse tõttu võis Lupin otsustada ühelt poolt mitte turule siseneda, sealhulgas toodetega, mis sisaldasid alfa-vormist erinevat erbumiini vormi või lausa perindopriili muid soolasid, ning teiselt poolt mitte vaidlustada patente, mis puudutavad perindopriili, mis sisaldas alfa-vormist erinevat erbumiini vormi või lausa perindopriili muid soolasid peale erbumiini.
Arvesse tuleb võtta asjaolu, et kõnealused sõnastuslikud mitmetimõistetavused esinevad kokkuleppes, mille kohta on komisjon õigesti leidnud, et patendiga 947 ja selle patendiga hõlmatud toodetega seotud turustamis- ja vaidlustamiskeelu osas on selle puhul tegemist konkurentsiõiguse rikkumisega (vt eespool punkt 869). Viimaks ei ole vaidlust selles, et kokkuleppe pooltel oli piisavalt vahendeid, et pöörduda asjatundjate poole, kes oleksid suutnud selliseid mitmetimõistetavusi vähendada, isegi kui neil olnuks selle tegemiseks vähe aega. Eelnevaid kaalutlusi silmas pidades on komisjon õigesti asunud seisukohale, et turustamiskeelu kohaldamisalasse kuulusid ka erbumiini mitte sisaldavad tooted ja seda enam tooted, mis sisaldasid alfa-vormist erinevat erbumiini vormi, ning et vaidlustamiskeelu kohaldamisalasse kuulusid lisaks patendile 947 ka kõik selliste toodetega seotud patendid (vaidlustatud otsuse põhjendused 1912 ja 1918).
Sellega seoses tuleb ära märkida, et turustamis- ja vaidlustamiskeelud, mille kohaldamisala ei piirdu konkreetse patendi ja sellega hõlmatud toodetega, on ilmselgelt normaalset konkurentsi piisavalt kahjustavad, et nende tingimuste kokkuleppesse lisamist saaks kvalifitseerida eesmärgil põhinevaks piiranguks ilma, et oleks samas vajalik tõendada lisaks ka stiimuli olemasolu. Nimelt ei ole sellistele keeldudele konkreetse patendiga seotud vaidluse lahendamise kokkuleppes mingisugust õiguspärast põhjendust ning nende piirav mõju ei seondu selle patendi mõjudega (vt eespool punktid 257–261).
Isegi kui komisjon oleks ekslikult tõdenud, et kõnealune rikkumine puudutas patendi 947 kaitsealasse kuuluvast alfa-vormist erinevaid erbumiini vorme või lausa erbumiinist erinevaid soolasid, siis võttes arvesse selle tõdemuse vähest ja täiendavat tähtsust komisjoni põhjenduste seisukohast, ei saaks see kahtluse alla seada komisjoni järeldust, et Lupini kokkulepe toob kaasa eesmärgil põhineva konkurentsipiirangu. Nimelt tuginevad komisjoni põhjendused eelkõige stiimuli olemasolule, mis lubab asuda seisukohale, et tegu on patendi väärkasutamisega isegi juhul, kui kompromissikokkuleppe tingimuste kohaldamisalasse jääb üksnes see patent (vt eespool punktid 253–274).
Eelnevast tuleneb, et hagejate väide, mis puudutab nii eesmärgil põhineva piirangu esinemist kui ka komisjoni poolt selle piirangu piiritlemist, tuleb tagasi lükata.
Eeltoodud järeldust ei saa väärata ka hagejate teised argumendid.
Esiteks, mis puudutab tõendeid, millega soovitakse tõendada, et hagejate ja ka Lupini kavatsused olid õiguspärased, tuleb kõigepealt meelde tuletada, et patendivaidluste lahendamise kokkulepete puhul eeldab eesmärgil põhinevaks konkurentsipiiranguks kvalifitseerimine seda, et kompromissikokkuleppes on üheaegselt ette nähtud ajendava eelise andmine geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule ning sellega seonduv piirang viimase konkureerimisele originaalravimeid tootva äriühinguga. Kui need kaks tingimust on täidetud, tuleb asuda seisukohale, et tegemist on eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguga (vt eespool punkt 272). Teiseks ei takista ainuüksi asjaolu, et kokkuleppega taotletakse ka õiguspäraseid eesmärke, selle käsitamist eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguna (vt eespool punkt 222).
Sellest järeldub, et käesoleva väite raames esitatud hagejate argumendid, mille kohaselt olid motiivid, mis neid ja Lupini Lupini kokkuleppe sõlmimiseni viisid, õiguspärased, ei saa väärata selle kokkuleppe eesmärgil põhinevaks piiranguks kvalifitseerimist, mida komisjon õigesti teinud on ja mis on eespool kinnitust leidnud (vt eespool punktid 869 ja 879). Seetõttu tuleb need argumendid tagasi lükata.
See käib samamoodi ka esiteks argumendi kohta, mille kohaselt Lupinil ei olnud enam huvi vaidlusi jätkata, teiseks argumendi kohta, mille aluseks on asjaolu, et initsiatiiv kompromissikokkuleppe sõlmimiseks tuli Lupinilt, ning kolmandaks argumendi kohta, mille aluseks on asjaolu, et Servier’l ei olnud huvi kaitsta oma konkurentsipositsiooni Lupini suhtes, kui ta ei kaitsnud seda Apotexi suhtes.
Teiseks, kuigi hagejad väidavad, et eeskätt tulenevalt sellest, et käimas olid paralleelsed vaidlused ning et Lupinil ei olnud huvi uute kohtumenetluste alustamise vastu, ei olnud vaidlustamiskeelul konkurentsile piiravaid tagajärgi, on Lupini kokkulepe siiski konkurentsi piisavalt kahjustav selleks, et see oleks käsitatav eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguna, mistõttu ei ole selle kokkuleppe ja eelkõige selles sisalduva vaidlustamiskeelu konkreetsete tagajärgede uurimine vajalik (vt eespool punkt 219).
Samadel põhjustel tuleb tagasi lükata hagejate argument, mille kohaselt ei saanud turustamiskeelul, sealhulgas osas, milles selle kohaldamisala ületas patendi 947 oma, olla konkurentsi piiravaid tagajärgi eeskätt põhjusel, et Lupinil ei olnud tegelikke ja konkreetseid võimalusi olla esimene patentidest tulenevaid õigusi mitte rikkuva tootega turule siseneja.
Kolmandaks, seoses väitega, et turustamiskeelu piiravad tagajärjed on hüpoteetilised, võiks arvata, et hagejaid vaidlustavad tegelikult potentsiaalse konkurentsi esinemist. Eespool on aga tõdetud, et Lupin oli Servier’ potentsiaalne konkurent.
Neljandaks tuleb meelde tuletada, et kui stiimuli olemasolu on tuvastatud, ei saa pooled tugineda sellele, et nad on kompromissi sõlmimisel patendi kehtivust tunnustanud. Seejuures ei ole tähtsust asjaolul, et kohus või haldusorgan on patendi kehtivust kinnitanud (vt eespool punkt 269). Niisiis on hagejad põhjendamatult tuginenud liiati hüpoteetilisele stsenaariumile, mille kohaselt nii Ühendkuningriigi kohus kui Euroopa Patendiamet patendi 947 kehtivust kinnitavad.
Kõigest eeltoodust tuleneb, et käesolev väide tuleb tagasi lükata
iv)

Servier’ poolt teise võimalusena esitatud väide, mis puudutab eksimist rikkumise kestuse määratlemisel
Esiteks leiavad hagejad, et komisjon ei võinud määrata rikkumise alguseks Lupini müügiloa saamisele eelnevat ajahetke.
Selle argumendiga vaidlustavad hagejad tegelikult potentsiaalse konkurentsi esinemise. Eespool punktis 751 on aga tõdetud, et kokkuleppe sõlmimise hetkel oli Lupin Servier’ potentsiaalne konkurent.
Teiseks leiavad hagejad, et komisjon oleks pidanud, nagu ta tegi seda Prantsusmaa turu osas, asuma seisukohale, et Belgias, Tšehhi Vabariigis, Iirimaal ja Ungaris lõppes rikkumine siis, kui Sandoz sisenes nende liikmesriikide turule patendist 947 tulenevaid õigusi mitte rikkuva geneerilise perindopriiliga ehk vastavalt 2008. aasta juunis, 2008. aasta juulis, 2008. aasta detsembris ja 2009. aasta jaanuaris.
Niisiis tuleb kindlaks teha, kas komisjon on ekslikult leidnud, et asjasse puutuvates liikmesriikides jätkus rikkumine ka pärast eespool punktis 891 nimetatud kuupäevi.
Kõigepealt tuleb täpsustada, et geneeriline ravim, millega Sandoz turule sisenes, on ühest „(mittekristallilisest) amorfsest soolast“ koosnev erbumiinperindopriili vorm, „mis ei sisalda niisiis ühtki patendiga 947 kaitstavat alfa-kristalli“ (vaidlustatud otsuse põhjendus 212).
Samuti tuleb meelde tuletada (vt eespool punkt 847), et isegi kui selline tõlgendus ei näi Lupini kokkuleppe artikli 1.6 sõnastuse keerukusest tulenevalt ilmne, saaks möönda, et koosmõjus sama kokkuleppe artikli 4.1 punktiga c võimaldab see artikkel Lupinil oma tootega turule siseneda juhul, kui geneeriline „toode“, mida ei ole tootnud Servier, on sisenenud turule nii, et see ei riku esialgse õiguskaitse meedet, ning Servier ei ole esitanud esialgse õiguskaitse kohaldamise taotlust, mida ei ole veel rahuldamata jäetud.
Lupini kokkuleppe artikli 4.1 punktis c sisalduvat mõistet „toode“ tuleb, kuivõrd see algab suurtähega, mõista nii, nagu see on määratletud kokkuleppe põhjenduses A.
Lupini kokkuleppe põhjenduses A käsitletavate toodete kindlaksmääramine on aga iseäranis komplitseeritud (vt eespool punktid 832 ja 833), mis muudab seega raskeks selle kokkuleppe artikli 4.1 punkti c kohaldamise (vt eespool punktid 849 ja 850).
Ebakindlus valitseb küsimuses, kuidas piiritleda Lupini kokkuleppe artikli 4.1 punkti c kohaldamisala, ning seega küsimuses, kas selle kokkuleppe artiklis 1.6 sisalduvat turustamiskeeldu (vt eespool punkt 852) on võimalik kohaldada juhul, kui turule siseneb alfa-vormist erinevas vormis erbumiini sisaldav toode, nagu seda oli Sandozi toode.
Tulenevalt eespool punktides 894–897 kirjeldatud ebakindlusest seoses Lupini kokkuleppe artiklite 1.6 ja 4.1 ulatusega võis Lupin karta, et turustamiskeeld kohaldub ka pärast seda, kui kolmas isik on turule toonud sellise geneerilise perindopriili, mis sisaldab alfa-vormist erinevas vormis erbumiini või geneerilise perindopriili, mis erbumiini ei sisalda. Selline kahtlus võis veenda turule mitte sisenema.
Seda kartust võis suurendada asjaolu, et igal juhul võinuks Servier esitada esialgse õiguskaitse kohaldamise taotluse muu hulgas seonduvalt tootega, mille puhul on ilmne, et see ühestki tema patendist ja iseäranis patendist 947 tulenevaid õigusi ei riku, mis oleks takistanud Lupini kokkuleppe artikli 4.1 punkti c kohaldamist kuni sellise taotluse rahuldamata jätmiseni (vt eespool punkt 852).
Seejuures paljastavad Lupini elektronkirjad tema ebakindluse seonduvalt võimalusega siseneda Prantsusmaa turule kokkulepet rikkumata (vt eespool punkt 853) ning sellest tulenevalt seonduvalt sellega, kas turustamiskeeld sel turul jätkuvalt kohaldub, vähemalt selle kirjavahetuse ajal, mis lõppes kõige varem 2009. aasta aprilli alguses ehk pisut rohkem kui kuu aega enne 6. maid 2009, millise kuupäeva on komisjon lugenud Belgia, Tšehhi Vabariigi, Iirimaa ja Ungari puhul rikkumise lõpukuupäevaks. Samamoodi ei võimalda eespool punktis 853 nimetatud Servier elektronkiri asuda seisukohale, et viimane oleks selgelt ja üheselt leidnud, et Lupin võib turule siseneda.
Veelgi enam, mis puudutab eespool punktis 900 nimetatud nelja turgu, siis pole hagejad esitanud ühtki tõendit, mis võimaldaks tõendada, et Servier ja Lupin oleksid enne 6. maid 2009 arvestanud Sandozi sisenemisega üksteise järel neile turgudele ning et kokkuleppe mitmetähenduslikkusest tingitud ebakindlusest hoolimata olid nad seisukohal, et turustamiskeeld enam ei kehtinud.
Ent asjaolu, et turustamiskeeld jäi kokkuleppe mitmetimõistetavusega seotud ebakindlusest tulenevalt kehtima, kusjuures pooled jäid ka vabatahtlikult kokku lepitu juurde – võimalik, et vastuolus sellega, kuidas oleks selle kokkuleppes sisaldunud keelu kohaldamise tingimusi hiljem tõlgendanud eeskätt kohus – oli piisav, et komisjon saaks asuda seisukohale, et Servier’ ja Lupini vahel vabatahtlikult kokku lepitud tegevus ja seega ka rikkumine jätkusid hoolimata Sandozi turule sisenemisest.
Igal juhul, isegi kui eeldada, et kokkulepe Sandozi turule sisenemisest arvates formaalselt kehtimast lakkas, tuleb eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes (vt eespool punktid 900 ja 901) asuda seisukohale, et Servier ja Lupin kohaldasid turustamiskeeldu jätkuvalt pärast seda, kui Sandoz oli üksteise järel neljale kõnealusele turule sisenenud.
On tõsi, et seonduvalt eesmärgil põhinevate konkurentsipiirangutega nagu käesoleval juhul on nende piirangute konkreetsete tagajärgede arvessevõtmine üleliigne selleks, et tuvastada rikkumine (vt selle kohta 8. juuli 1999. aasta kohtuotsus komisjon vs. Anic Partecipazioni,
C‑49/92 P
,
EU:C:1999:356
, punktid
ja
) ja seega selle kestus (vt selle kohta 19. märtsi 2009. aasta kohtuotsus Archer Daniels Midland vs. komisjon,
C‑510/06 P
,
EU:C:2009:166
, punktid
,
ja
). Samamoodi on ka kokkuleppe täitmise arvesse võtmisega (vt selle kohta 29. juuni 2012. aasta kohtuotsus E.ON Ruhrgas ja E.ON vs. komisjon,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, punkt
).
Tuleb aga asuda seisukohale, et rikkumine jätkub ka pärast kokkuleppe formaalse kehtivuse perioodi lõppemist, kui asjaomased ettevõtjad keelatud moel käitumist jätkavad (16. juuni 2011. aasta kohtuotsus Solvay Solexis vs. komisjon,
T‑195/06
, ei avaldata,
EU:T:2011:280
, punkt
, ja 29. juuni 2012. aasta kohtuotsus E.ON Ruhrgas ja E.ON vs. komisjon,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, punkt
).
Käesoleval juhul see nõnda ongi (vt eespool punkt 903).
Eelnevast tuleneb, et käesolev Servier’ poolt teise võimalusena esitatud väide tuleb tagasi lükata.
c)

Õiguse väär kohaldamine ja hindamisvead Lupiniga sõlmitud kokkuleppe kvalifitseerimisel tagajärjel põhinevaks konkurentsipiiranguks
Hagejad leiavad, et Lupini kokkuleppe tagajärjel põhinevaks konkurentsipiiranguks kvalifitseerimisel on komisjon õigust vääralt kohaldanud ja teinud erinevaid hindamisvigu.
Käesolev väide tuleb, kohaldades
mutatis mutandis
eespool punktides 566–570 esitatud põhjendusi, tulemusetuna tagasi lükata.
9.

Krkaga sõlmitud kokkulepped
a)

Õiguse väär kohaldamine ja hindamisvead Krkaga sõlmitud kokkulepete kvalifitseerimisel eesmärgil põhinevaks konkurentsipiiranguks
Hagejad vaidlustavad esiteks kompromissikokkuleppe ja litsentsilepingu ning teiseks loovutamislepingu kvalifitseerimise eesmärgil põhinevaks piiranguks.
1)

Kompromissikokkulepe ja litsentsileping
i)

Poolte argumendid
[…]
ii)

Üldkohtu hinnang
Erandina eespool punktides 797–803 toodud kõrvalkokkuleppeid puudutavates põhjendustes märgitust ei ole tavapärase kaubanduskokkuleppe ühitamine turustamis- ja vaidlustamiskeeldusid sisaldava kompromissikokkuleppega tõsiseltvõetavaks märgiks vastupidise makse tegemise kohta, kui kõnealuseks kaubanduskokkuleppeks on vaidlusaluse patendiga seotud litsentsileping.
Selline erand on selgitatav asjaoluga, et kuigi on tõsi, et patendiga seotud litsentsilepingu eesmärk ei ole vaidluse kompromissiga lahendamine, vaid selle patendiga kaitstud õiguste kasutamiseks loa andmine, võib siiski, erinevalt teistest kaubanduskokkulepetest (vt eespool punkt 800) olla põhjendatud litsentsilepingu ühitamine litsentsi esemeks olevat patenti puudutava vaidluse lahendamise kokkuleppega.
Nimelt on patendivaidluse allikaks põhimõtteliselt geneerilisi ravimeid tootva äriühingu soov turule siseneda, millele vastandub originaalravimeid tootva äriühingu soov kaitsta sellest patendist tulenevaid õigusi. Sellise turule sisenemise lubamine litsentsilepingu sõlmimise teel näib seega olevat iseäranis kohane viis vaidluse lõpetamiseks, kuna see võimaldab rahuldada mõlema vaidluse poole soove.
Liiati on leitud, et litsentsilepingu sõlmimine on kohane viis vaidluse lõpetamiseks. See tuleneb tehnosiirde kokkuleppeid käsitlevate 2004. aasta suuniste punktist 204, mille kohaselt „[l]itsentsimine võib olla viis lahendada vaidlusi“. See punkt on üle võetud tehnosiirde kokkuleppeid käsitlevate 2014. aasta suuniste punkti 205.
Litsentsilepingu ühitamine kompromissikokkuleppega on seda enam põhjendatud, et kompromissikokkuleppes sisalduvad turustamis- ja vaidlustamiskeelud on õiguspärased vaid juhul, kui selle kokkuleppe aluseks on poolte poolt patendi kehtivuse tunnustamine (vt eespool punktid 258–261). Ent litsentsilepingu sõlmimine, mis on litsentsiaadi seisukohast põhjendatud vaid juhul, kui ta litsentsi ka tegelikult kasutab, põhineb samuti poolte poolt patendi kehtivuse tunnustamisel. Sellisena toetab litsentsileping kompromissikokkuleppe õiguspärasust, mistõttu on põhjendatav nende ühitamine.
Võttes arvesse, et patendivaidluse lahendamise kokkuleppele sedasama patenti puudutava litsentsilepingu lisamine näib põhjendatud, ei kujuta nende ühitamine tõsiseltvõetavat märki vastupidise makse tegemisest (selle väljendi kõrvalkokkulepete kontekstis kasutatavas tähenduses, vt eespool punkt 804), mis ei ole nii teiste kõrvalkokkulepete puhul.
Niisiis selleks, et ära näidata, et litsentsileping ei ole sõlmitud tavapärastel turutingimustel ning varjab tegelikult geneerilise ravimi tootjat turustamis- ja vaidlustamiskeeldudega nõustuma ajendavat vastupidist makset, peab komisjon tuginema muudele asjaoludele kui pelgalt see, et litsentsileping on ühitatud kompromissikokkuleppega (vt eespool punktid 803–808).
Tuleb märkida, et veelgi raskem on asuda seisukohale, et tegemist on vastupidise maksega, kui tegu on litsentsilepinguga, mille raames ei kanna originaalravimeid tootev äriühing üle väärtust geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule, vaid geneerilise ravimi tootja teeb ülekande originaalravimeid tootvale äriühingule. Sel juhul maksab litsentsiaat litsentsilepingu alusel tasu patendiomanikule.
Tegemist on siiski originaalravimeid tootva äriühingu poolt geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule väärtuse ülekandmisega, kuna patendiomanikule makstav tasu on vastutasu eelise eest, mille geneerilisi ravimeid tootev äriühing litsentsilepingust saab, see tähendab loa eest kasutada patenti riskita turule sisenemiseks.
Niisiis tuleb komisjonil ära näidata, et see vastutasu on ebanormaalselt väike ehk selline, mille suurus ei ole põhjendatav üksnes lepingu esemeks oleva hüve majandusliku väärtusega seotud kaalutlustega (vt eespool punkt 806), ning et seeläbi hõlmab litsentsileping geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule vastupidise makse tegemist.
Selleks, et saaks asuda seisukohale, et tegemist on konkurentsi piisava kahjustamisega, mis võimaldab kompromissikokkuleppe kvalifitseerida eesmärgil põhinevaks konkurentsipiiranguks, peab see, et kõnealune tehing ei ole tehtud tavapärastel turutingimustel, veelgi selgemalt ilmnema, kui litsentsileping kompromissikokkuleppes sisalduvatest turustamis- ja vaidlustamiskeeldudest tulenevaid konkurentsipiiranguid vähendab.
Nimelt kaotab turustamiskeeld kas täielikult või osaliselt oma mõju. Litsentsileping läheb isegi kaugemale üksnes keelu mõju neutraliseerimisest, kuna ta soodustab geneerilise ravimi turule sisenemist, maandades patendiga seotud vaidluste riski.
Mis puudutab vaidlustamiskeeldu, siis kuigi selle konkurentsi piiravad tagajärjed jäävad alles, vähendab neid see, et litsents võimaldab turule siseneda ilma vaidlustega riskimata. Patendi kehtivuse vaidlustamise võimalus on geneerilisi ravimeid tootva äriühingu jaoks esmatähtis just siis, kui ta siseneb turule riskiga, ent see pole nii oluline juhul, kui tal on tänu litsentsilepingule olemas originaalravimit tootva äriühingu luba turule sisenemiseks.
Siinkohal tuleb meelde tuletada, et patendivaidluste lahendamise kokkulepete kontekstis eeldab eesmärgil põhinevaks konkurentsipiiranguks kvalifitseerimine seda, et kompromissikokkuleppes on üheaegselt ette nähtud ajendava eelise andmine geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule ning sellega seonduv piirang viimase konkureerimisele originaalravimeid tootva äriühinguga (vt eespool punkt 272). Eeltoodud põhjendustest tuleneb aga, et litsentsilepingu olemasolul on nende asjaolude kaal kas väiksem või puudub sootuks, nii et normaalse konkurentsi toimimise piisavat kahjustamist (vt selle kohta 11. septembri 2014. aasta kohtuotsus CB vs. komisjon,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika) ei ole lihtne tuvastada.
Tuleb lisada, et eespool punktis 943 mainitud erand ei ole vastuolus ei sellega, et litsentsilepingu ühitamine vaidlustamiskeeluga on nende piirangute hulgas, mis ei kuulu nende erandite kohaldamisalasse, mis on sätestatud komisjoni 27. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 772/2004 [ELTL artikli 101 lõike 3] kohaldamise kohta tehnosiirde kokkulepete liikide suhtes (
ELT 2004, L 123, lk 11
; ELT eriväljaanne 08/03, lk 74) artiklis 2, ega Euroopa Kohtu praktikaga, mis tuleneb esmalt 25. veebruari 1986. aasta kohtuotsusest Windsurfing International vs. komisjon (
193/83
,
EU:C:1986:75
, punktid
ja
) ja mida on täpsustatud 27. septembri 1988. aasta kohtuotsuses Bayer ja Maschinenfabrik Hennecke (
65/86
,
EU:C:1988:448
).
Nimelt, esiteks on litsentsilepingu ja vaidlustamiskeelu ühitamine määruse nr 772/2004 artikli 5 kohaselt nende piirangute hulgas, mis on sama määruse artiklis 2 sätestatud erandi kohaldamisalast välja jäetud. Seda erandit, samuti nagu sellest välja jätmist kohaldatakse aga määruse artiklite 2 ja 5 kohaselt vaid siis, kui kõnealused kokkulepped sisaldavad konkurentsipiiranguid, mille suhtes kuulub kohaldamisele ELTL artikli 101 lõige 1. Seetõttu ei luba asjaolu, et litsentsilepingu ühitamine vaidlustamiskeeluga on nende piirangute hulgas, mis on määruse nr 772/2004 artiklis 2 sätestatud erandi kohaldamisalast välja jäetud, järeldada, et selline ühitamine kujutab endast igal juhul konkurentsipiirangut ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses ja iseäranis eesmärgil põhinevat piirangut.
Sellega seoses on Euroopa Kohus leidnud, et kuigi konkreetse kokkuleppe suhtes ELTL artikli 101 lõikes 3 sätestatud erandi tegemine eeldab seda, et eelnevalt on leitud, et see kokkulepe kuulub ELTL artikli 101 lõikes 1 sätestatud keelu kohaldamisalasse, ei tähenda lõikes 3 ette nähtud võimalus teha neid erandeid tegevuse gruppide kaupa seda, et konkreetse mõnesse sellisesse liiki kuuluva kokkuleppe puhul oleksid sellest asjaolust tulenevalt lõikes 1 sätestatud tingimused täidetud. Seega ei saa grupierandi tegemisest teha mis tahes, ka mitte kaudseid järeldusi ühegi konkreetse kokkuleppe kohta (13. juuli 1966. aasta kohtuotsus Itaalia vs. nõukogu ja komisjon,
32/65
,
EU:C:1966:42
, lk 590).
Teiseks, Euroopa Kohus on tõepoolest leidnud, et litsentsilepingu tingimus, mis keelab patendi kehtivuse vaidlustamise, on ELTL artikli 101 lõikega 1 vastuolus. Euroopa Kohus lisas, et selline tingimus ei seondu ilmselgelt patendi erilise eesmärgiga, mida ei saa tõlgendada nii, et sellega tagatakse kaitse ka hagide eest, millega vaidlustatakse patendi kehtivust, arvestades, et avalikes huvides on kõrvaldada majandustegevuselt kõik takistused, mis võivad olla tingitud alusetult antud patendist (25. veebruari 1986. aasta kohtuotsus Windsurfing International vs. komisjon,
193/83
,
EU:C:1986:75
, punktid
ja
).
Kaks aastat hiljem ühes kompromissikokkulepet puudutanud kohtuasjas tehtud kohtuotsuses täpsustas Euroopa Kohus siiski 25. veebruari 1986. aasta kohtuotsuses Windsurfing International vs. komisjon (
193/83
,
EU:C:1986:75
) võetud seisukohta, leides ainult sel korral, et sõltuvalt õiguslikust ja majanduslikust kontekstist võib vaidlustamiskeeld olla konkurentsi kahjustav ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses (27. septembri 1988. aasta kohtuotsus Bayer ja Maschinenfabrik Hennecke,
65/86
,
EU:C:1988:448
, punkt
). Kuigi Euroopa Kohus lükkas samas kohtuotsuses tagasi komisjoni ettepaneku, mille kohaselt ei kuuluks vaidlustamiskeelu kehtestamine enam ELTL artikli 101 lõike 1 kohaldamisalasse, kui kõnealuse kokkuleppe eesmärk on kohtus pooleli oleva vaidluse lahendamine, ei asunud ta ka seisukohale, et sellist tingimust sisaldav mis tahes kompromissikokkulepe kuuluks ELTL artikli 101 lõike 1 kohaldamisalasse.
On tõsi, nagu nähtub ka tehnosiirde kokkuleppeid käsitlevate 2004. aasta suuniste punktist 112, et litsentsiaadid on litsentsilepingu raames „tavaliselt kõige paremas olukorras selleks, et otsustada, kas intellektuaalomandi õigus on kehtiv või mitte“ ja seega seda vaidlustada. Sellega on põhjendatav, et litsentsilepingu ühitamine vaidlustamiskeeluga on põhimõtteliselt keelatud (kohtujurist Darmoni ettepanek kohtuasjas Bayer ja Maschinenfabrik Hennecke,
65/86
,
EU:C:1987:336
, punkt
). Kui litsentsileping on aga sõlmitud asjasse puutuvate poolte vahelise tegeliku kohtuvaidluse kompromissiga lahendamise raames, siis on litsentsiaadil juba olnud võimalus kõnealuse patendi kehtivust vaidlustada, ning kui ta lõpuks, ilma et teda selleks ajendataks, nõustub end sellise vaidlustamiskeeluga (või samamoodi ka turustamiskeeluga) siduma, siis seda põhjusel, et tema hinnangul on patent kehtiv. Sellises erilises olukorras, kus pooled lepivad kompromissikokkuleppes kokku, et tunnustavad patendi kehtivust, ei näi põhjus, millega on põhjendatav see, et litsentsilepingu ja vaidlustamiskeelu ühitamine on keelatud, enam olevat asjakohane, tingimusel, et kompromissikokkuleppe aluseks on kokkuleppe poolte poolt kõnealuse patendi kehtivuse tunnustamine, mitte aga litsentsiaadi ajendamine tema sidumiseks vaidlustamiskeeluga (või ka turustamiskeeluga).
Eeltoodust tuleneb, et kui poolte vahel on tegelik kohtuvaidlus ning litsentsileping on otseselt seotud selle vaidluse kompromissiga lahendamisega, ei ole selle lepingu ühitamine kompromissikokkuleppega tõsiseltvõetav märk vastupidise makse tegemisest. Sellisel juhul peab komisjon teiste asjaolude alusel tõendama, et litsentsilepingu näol ei ole tegemist tavalistel turutingimustel tehtud tehinguga ning et sellega varjatakse niisiis vastupidise makse tegemist (selle väljendi kõrvalkokkulepete kontekstis kasutatavas tähenduses, vt eespool punkt 804).
Eeltoodud kaalutlusi silmas pidades tuleb kindlaks teha, kas komisjon on käesoleval juhul põhjendatult leidnud, et Servier’ ja Krka vahel sõlmitud kompromissikokkulepe ja litsentsileping võivad kvalifitseeruda eesmärgil põhinevaks piiranguks.
Kõigepealt tuleb uurida tegelike vaidluste olemasolu ja seda, kas litsentsileping näib olevat nende vaidluste lahendamisega piisavalt seotud selleks, et selle ühitamine kompromissikokkuleppega oleks põhjendatud.
Esiteks tuleb sellega seoses märkida, et Servier’ ja Krka vahel olid kokkuleppe sõlmimise ajal tegelikud vaidlused ning need lõppesid kompromissikokkuleppega, mille artikli I punktides i ja ii on ette nähtud, et pooled peavad omavahelistest pooleliolevatest vaidlustest loobuma.
Nimelt olid kümme geneerilisi ravimeid tootvat äriühingut, nende hulgas Krka, esitanud 2004. aastal Euroopa Patendiametile patendi 947 peale vastulause, taotledes selle täielikku tühistamist ja tuginedes põhjendustele, mis puudutasid uudsuse ja leiutustegevuse puudumist ja leiutise ebapiisavat kirjeldamist. Euroopa Patendiameti vastulausete osakond kinnitas selle patendi kehtivust pärast seda, kui Servier oli esialgsetesse patendinõudlustesse teinud väikeseid muudatusi. Seepeale kaebasid seitse äriühingut 27. juulil 2006 Euroopa Patendiameti otsuse edasi. Krka loobus vastulausemenetlusest 11. jaanuaril 2007 vastavalt Servier’ga sõlmitud kompromissikokkuleppele.
Samuti oli Servier esitanud 28. juulil 2006 Ühendkuningriigis High Court of Justice (England & Wales), Chancery Divisionile (patents court) (kõrge kohus (England & Wales), lordkantsleri kantselei osakond (patendiasju arutav kolleegium)) Krka vastu patendist 340 tulenevate õiguste rikkumise hagi. 2. augustil 2006 oli ta Krka vastu esitanud ka patendist 947 tulenevate õiguste rikkumise hagi ning taotluse esialgse õiguskaitse kohaldamiseks. 1. septembril 2006 oli Krka esitanud vastuhagi patendi 947 tühistamiseks ning 8. septembril 2006 teise vastuhagi patendi 340 tühistamiseks. 3. oktoobril 2006 rahuldas High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) (kõrge kohus (England & Wales), lordkantsleri kantselei osakond (patendiasju arutav kolleegium)) Servier’ esialgse õiguskaitse kohaldamise taotluse ning jättis Krka poolt 1. septembril 2006 esitatud taotluse rahuldamata. Poolelioleva kohtuasja menetlus lõpetati 1. detsembril 2006 vastavalt poolte vahel sõlmitud kompromissikokkuleppele ning esialgne õiguskaitse tühistati.
Teiseks olid nii kompromissikokkulepe kui litsentsileping kõnealuste vaidlustega seotud. Kompromissikokkulepe ja eelkõige selles sisalduvad turustamis- ja vaidlustamiskeelud piirdusid ainult Servier’ ja Krka vaheliste vaidluste esemeks olnud patentide kohaldamisalaga. Mis puudutab litsentsilepingut, siis see seondus patentiga 947 ning seega oli ka see nende vaidlustega otseselt seotud.
Kolmandaks olid kompromissikokkuleppe ja litsentsilepingu sõlmimise ajal olemas kooskõlalised kaudsed tõendid, mis lubasid pooltel arvata, et patent 947 on kehtiv (vt eespool punktid 967 ja 968).
Neljandaks, kuigi Servier’ ja Krka vahel oli kontakte olnud ka enne seda, kui Euroopa Patendiamet tegi 27. juuli 2006. aasta otsuse, millega ta kinnitas patendi 947 kehtivust (vt eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendus 837), ei päädinud need kokkuleppe sõlmimisega (vaidlustatud otsuse põhjendused 856–859) ning uusi läbirääkimisi alustati alles pärast selle otsuse tegemist (vaidlustatud otsuse põhjendus 898). Euroopa Patendiameti 27. juuli 2006. aasta otsus, millega kinnitati patendi 947 kehtivust, oli niisiis vähemalt üks käivitav asjaolu, mis viis kompromissikokkuleppe ja litsentsilepingu sõlmimiseni.
Kompromissikokkuleppe ja litsentsilepingu tingimuste ulatust ja nende sõlmimise konteksti silmas pidades tuleb niisiis asuda seisukohale, et nende kahe ühitamine oli põhjendatud ega kujuta endast tõsiseltvõetavat märki sellest, et litsentsilepinguga on Servier’ teinud Krkale vastupidise makse (vt eespool punkt 948).
Neil asjaoludel tuleb seejärel uurida, kas komisjon on käesoleval juhul suutnud tõendada, tuginedes muudele kaudselt tõendavatele asjaoludele või tõenditele peale pelgalt litsentsilepingu ja kompromissikokkuleppe ühitamise fakti, et litsentsilepingut ei sõlmitud tavalistel turutingimustel (vt eespool punktid 949 ja 963).
Sellega seoses tuleb märkida, et vaidlust pole selles, et erinevalt teistest vaidlustatud otsuse esemeks olevatest kokkulepetest, ei teinud Servier kompromissikokkuleppe ega litsentsilepingu alusel Krkale mis tahes rahaülekandeid.
Litsentsilepingus oli isegi ette nähtud, et Krka maksab Servier’le tasu 3% oma müügi netotulust.
Mõistagi on see vastutasu hüve eest, mille geneerilisi ravimeid tootev äriühing litsentsilepingust sai ehk loa eest kasutada patenti riskita turule sisenemiseks. Niisiis tuleb komisjonil ära näidata, et see vastutasu oli ebanormaalselt madal ning et seeläbi tehti Krkale litsentsilepinguga vastupidine makse.
Kuigi komisjon on vaidlustatud otsuses viidanud teatud hulgale kaudselt tõendavatele asjaoludele, mis lubavad järeldada, et litsentsileping oli Krka ärihuvide seisukohast soodne (põhjendused 1738–1744, eelkõige põhjendus 1739), ei ole ta tõendanud, et kokkulepitud 3protsendiline tasumäär oleks olnud ebatavaliselt madal ehk selline, et see ei ole põhjendatav üksnes litsentsi esemeks oleva patendi majandusliku väärtusega seotud kaalutlustega (vt eespool punkt 952).
Mis puudutab komisjoni väidetud asjaolu, et see tasumäär oli väga palju madalam kui Servier’ 2007. aasta tegevuskasum Tšehhi Vabariigis, Ungaris ja Poolas, siis ei ole tingimata ebatavaline, et majandustegevuse tulem, mis tähendab teatud tegevuse brutokasumit, on oluliselt suurem kui litsentsilepingu tasu, mis tähendab üksnes patendi kasutamise õiguse kulu.
Sama põhjendusega on võimalik tagasi lükata komisjoni argument, mille kohaselt on see tasu väike võrreldes Krka kasumimarginaaliga. Veel enam, geneerilisi ravimeid tootval äriühingul ei oleks mingisugust huvi sõlmida litsentsilepingut, kui litsentsitasu ei võimalda talle piisavalt suur kasumimarginaali.
Viimaks ei näi ebatavaline, et Krka poolt kasutatava patendi litsentsitasu määr arvutatakse Krka toote müügihinna ja mitte Servier’ toote müügihinna alusel.
Isegi koos vaadelduna saavad kõik need asjaolud tõendada kõige rohkem seda, et Krkale antud litsentsi maksumus oli viimase ärihuvide seisukohast soodne, ent need ei ole piisavad tõendamaks, et kõnealust tehingut ei tehtud tavapärastel turutingimustel, seda enam, et litsentsilepingus oli ette nähtud, et Servier võib seitsmes liikmesriigis, kus litsents kehtib, jätkuvalt kas ise või sidusettevõtja vahendusel või ka igas liikmesriigis ühe kolmanda isiku vahendusel oma tooteid turustada. Niisiis ei olnud antud litsentsi näol tegemist ainulitsentsiga, mistõttu oli see Krkale vähem soodne, kuivõrd oli risk, et Krka toode peab konkureerima mõne teise geneerilise tootega, mida kas turustab või toodab Servier või kolmas isik.
Tuleb lisada, et kohtuistungil märkis komisjon ka ise, et ei vaidle vastu sellele, et litsentsitasu suurus vastas turupraktikale. Märkides vaidlustatud otsuses küll teise võimalusena, et „rohkem kui litsentsitasu vähene suurus, on analüüsi seisukohast kesksel kohal asjaolu, et ainulitsents anti vastutasuna kohustuse eest mitte siseneda turule või mitte vaidlustada Servier’ patente teatud teistel väikestel turgudel“ (2354. joonealune märkus), näitas komisjon, et omistas asjaolule, et tehing võis olla tehtud tavapärastel turutingimustel, ekslikult vaid teisejärgulise tähtsuse.
Eespool punktides 977–982 esitatud põhjendustest tuleneb, et komisjon ei ole tõendanud, et litsentsilepingus ette nähtud 3protsendiline tasumäär oleks olnud ebatavaliselt madal ehk selline, mis ei ole põhjendatav üksnes lepingu esemeks oleva patendi majandusliku väärtusega seotud kaalutlustega. Niisiis ei ole komisjon tõendanud, et litsentsilepingu näol ei olnud tegu tavapärastel turutingimustel tehtud tehinguga.
Seetõttu ei ole komisjon tõendanud ka seda, et ebatavaliselt madala hinna eest litsentsi andmisest tulenevalt oleks tegu olnud vastupidise maksega (vt eespool punkt 803), mis oleks käsitatav stiimulina, kui selle eesmärgiks ei olnud kompromissikokkuleppega lahutamatult seotud kulude hüvitamine (vt eespool punkt 809).
Sellest järeldub, et komisjon ei ole käesoleval juhul õigesti asunud seisukohale, et tegu on konkurentsi piisavalt kahjustava piiranguga selleks, et see kvalifitseeruks eesmärgil põhinevaks piiranguks.
Muud asjaolud, mille komisjon vaidlustatud otsuses välja toonud on, eeltoodud järeldust ei väära.
Esiteks, isegi kui litsentsileping oleks olnud ajendav, kuna see oleks võimaldanud seitsmes kõnealuses liikmesriigis – see tähendab ühel osal turust, kus komisjon rikkumist ei tuvastanud – luua Servier’ ja Krka vahel kasuliku duopoli, nagu komisjon on vaidlustatud otsuses märkinud (vt eelkõige põhjendused 1728, 1734 ja 1742), siis ei oleks selline duopol tulenenud mitte kokkuleppest enesest, vaid otsustest, mille Servier ja Krka oleksid teinud pärast selle kokkuleppe sõlmimist, ehk Servier’ puhul otsusest mitte anda litsentsi mõnele teisele geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule või mitte ise turustada oma perindopriili odavat geneerilist versiooni (vaidlustatud otsuse põhjendus 1727) ning Krka puhul otsusest mitte ajada agressiivset hinnapoliitikat (vaidlustatud otsuse põhjendus 1744).
Eesmärgil põhinev piirang, mille komisjon tuvastas, ja eelkõige stiimul, mis on üheks sellise piirangu esinemise tingimuseks (vt eespool punkt 272), puudutab aga Servier’ ja Krka vahel sõlmitud kompromissikokkulepet ja litsentsilepingut, mitte aga nende kokkulepete sõlmimisele järgnenud ja nendega mitte kindlaks määratud tegevusi.
Kui kõnealust duopoli saaks vaadelda nende kokkulepete rakendamise tagajärjena, siis tuleks meelde tuletada, et komisjon ega liidu kohus ei saa kokkuleppe konkurentsi piiravat eesmärki analüüsides ja eeskätt kokkuleppe majanduslikku ja õiguslikku konteksti arvesse võttes täielikult eirata selle kokkuleppe võimalikke tagajärgi (vt eespool punktis 304 viidatud kohtupraktika). Siiski tuleneb kohtupraktikast samuti, et eesmärgil põhineva konkurentsipiirangu tuvastamine ei või eelkõige kõnealuse kokkuleppe majandusliku ja õigusliku konteksti hindamise raames viia selle kokkuleppe tagajärgede hindamiseni, kuna vastasel korral kaoks ELTL artikli 101 lõike 1 sätetes ette nähtud eesmärgil põhineva ja tagajärjel põhineva konkurentsipiirangu eristamise kasulik mõju (vt eespool punkt 221). Kontrollimaks, kas konkreetne kokkulepe saab põhjustada konkurentsivastase eesmärgiga kokkuleppele iseloomulikke tagajärgi, tuleb selliste potentsiaalsete tagajärgede analüüsimisel piirduda nende tagajärgedega, mis olid ette nähtavad kokkuleppe sõlmimise ajal olemas olnud andmete pinnalt (vt kohtujurist Wahli ettepanek kohtuasjas ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:272
, punkt
, ja vt selle kohta ka 11. septembri 2014. aasta kohtuotsus CB vs. komisjon,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, punktid
–
).
Käesoleval juhul on aga väidetavate potentsiaalsete tagajärgede, see tähendab komisjoni poolt väidetava duopoli tekkimise aluseks hüpoteetilised asjaolud, mis ei olnud kokkuleppe sõlmimise ajal ette nähtavad.
Igal juhul on komisjon, viidates apteekide laovarude küllastumusele ning ühele Poola ametiasutustele esitatud kaebusele, kus väideti, et tegemist on ebaausa konkurentsiga, märkinud vaidlustatud otsuse põhjenduses 1725, et „Servier’ hoiakut Krka suhtes litsentsi kohaldamisalasse kuulnud seitsme turu puhul oleks keeruline kirjeldada kui koostöövalmidust“. Lisaks ei välistanud komisjoni kirjeldatud Servier’ ja Krka vaheline duopol, nagu nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest 1728, teatud tasemel konkurentsi nende ettevõtjate vahel.
Teiseks oli litsentsileping antud juhul komisjoni hinnangul ajendav, kuna see võimaldas Krkal riskita siseneda teatud turgudele, vastutasuks tema teistelt turgudelt välja tõrjumise eest. Sellest vaatenurgast oleks juhul, kui turustamis- ja vaidlustamiskeeldude kohaldamisala on laiem kui litsentsilepingu oma ning kui need kaks kokkulepet ei ole omavahel tasakaalus ehk on „asümmeetrilised“, nagu komisjon seda vaidlustatud otsuse põhjendustes 1706 ja 1736 nimetab, võimalik asuda seisukohale, et tegu on stiimuliga, kuna geneerilisi ravimeid tootval äriühingul riskita teatud osale turust sisenemist võimaldava litsentsilepingu tegelikuks eesmärgiks on ajendada seda äriühingut nõustuma originaalravimeid tootva äriühingu huvides hoiduma tegutsemisest turu teistes osades.
Sellise argumentatsiooniga ei saa nõustuda.
Nimelt kõigepealt viiks komisjoni pakutud lähenemine, mille kohaselt saab stiimuliks olla juba ainuüksi piiravaid tingimusi sisaldava kompromissikokkuleppega ühitatud litsentsilepingu sõlmimine, isegi kui see toimub tavapärastel turutingimustel, paradoksaalse tulemuseni, kuna sel juhul, mida laiem oleks litsentsilepingu kohaldamisala, seda suurem oleks stiimul ning seda hõlpsam oleks järeldada, et tegu on eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguga, vähemalt kui litsentsilepingu kohaldamisala on täpselt sama, mis kompromissikokkuleppel.
Ent mida laiem on litsentsilepingu kohaldamisala, eriti võrreldes kohaldamisalaga, mis on kompromissikokkuleppel, millega see ühitatud on, seda soodsam on see kokkulepe konkurentsi seisukohast, pidades silmas neid konkurentsi soodustavaid tagajärgi, mis on litsentsil, mis julgustab geneerilisi ravimeid tootvat äriühingut turule sisenema ja vähendab kompromissikokkuleppes sisalduvate turustamis- ja vaidlustamiskeeldude piiravat laadi (vt eespool punktid 954 ja 955).
Sellega seoses võib ära märkida, et kohtuasjas CB vs. komisjon (
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:1958
, punkt
) tehtud ettepanekus märkis kohtujurist Wahl, et formalistlik lähenemine eesmärgil põhineva piirangu tuvastamisel on mõeldav vaid sellise käitumise korral, mille puhul saab asuda seisukohale, et selle konkurentsile kahjulikud tagajärjed on kaalukamad kui konkurentsile soodsad tagajärjed.
Komisjoni see tees, mille kohaselt peaks patendiomanik sõlmima litsentsilepingu, mis hõlmab kogu seda ala, kus kompromissikokkuleppe piiravaid tingimusi kohaldatakse, ei arvesta patendiomaniku intellektuaalomandi õigustega ja eelkõige tema kaalutlusõigusega litsentside andmise üle otsustamisel (vt olukorra kohta, kus patendiomanik on turgu valitsevas seisundis, 17. septembri 2007. aasta kohtuotsus Microsoft vs. komisjon,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
punkt 331). Samuti ei arvesta see tees kaalutlusõigusega, mis peab vaidluse pooltel olema vaidluse heas usus kompromissiga lahendamise üle otsustamisel.
Lisaks ei ole „asümmeetrilise“ litsentsilepingu sõlmimine kõnealuse patendi kehtivust mitte tunnustava geneerilisi ravimeid tootva äriühingu jaoks tingimata piisav eelis selleks, et ta nõustuks end siduma turustamis- ja vaidlustamiskeeldudega. Selleks, et sellise kokkuleppe sõlmimisest tulenevat hüve saaks vaadelda stiimulina, peab see pakkuma äriühingule hüvitise loodetud kasumi kindla kaotamise eest, tulenevalt sellest, et ta nõustub kompromissikokkuleppega, mis sisaldab tingimusi, mille kohaselt on tal keelatud turu teatud geograafilistesse osadesse sisenemine. Äriühingu jaoks, kes tõsiselt patendi kehtivusse ei usu ning kellel on võimalik siseneda kogu turustamis- ja vaidlustamiskeeldudega hõlmatud turule, ei ole litsents, mille geograafiline ulatus on väiksem kui nende tingimuste kohaldamisala, majanduslikult rahuldavaks lahenduseks, mis võiks viia ta nende tingimustega nõustumiseni. Tõsi, litsents avab osaliselt selle äriühingu jaoks patendiga hõlmatud turu, pakkudes talle võimalust saada prognoositavat kasumit turu sellel osal, ent kuni pole tõendatud, et turu seda osa puudutav litsentsitasu on ebatavaliselt madal, ei paku see litsents sellele äriühingule mingisugust hüvitust seonduvalt turu teiste osadega, kus ta võiks patendi tühistamise korral kasumit teenida, ent kuhu tal nüüd on keelatud siseneda.
Käesoleval juhul ei olnud kasu, mida Krka lootis 18–20 litsentsilepingu kohaldamisalasse mitte kuuluvalt turult saada, kaugeltki mitte tähtsusetu. Nimelt märgib komisjon vaidlustatud otsuses, et kasu Lääne-Euroopa turgudelt vastab ligikaudu sellele, mis saadakse kolmelt suurimalt turult litsentsilepinguga hõlmatud seitsme hulgast (2348. joonealune märkus). Kuigi tuleb arvesse võtta seda, et litsents maandab igasuguste patendist tulenevate õiguste rikkumise hagide esitamise riski, ning et kasum, mida Krka võis tänu litsentsilepingule saada, oli selle võrra paremini tagatud, siis see, kui oluliseks Krka seda riski pidas, sõltus suuresti sellest, mil määral oli ta veendunud selle patendi kehtivuses. Asjaolu, et Krka tunnustas patendi 947 kehtivust, määras niisiis ära tema otsuse eelistada piiratud, ent litsentsiga kaitstud sisenemist seitsmele kõnealusele turule ja mitte sisenemist kõigile liikmesriikide turgudele, mille puhul olnuks arvestatav patendist tulenevate õiguste rikkumise oht, sest Krka silmis nimetatud patent kehtis.
Kolmandaks, mis puudutab muid asjaolusid, mis väidetavalt tõendavad, et litsentsileping oli Krka jaoks ajendav, siis tuleb kõigepealt märkida, et asjaolu, et viimase hinnangul oli kokkulepete mitte sõlmimisega kaasnevaks alternatiivkuluks enam kui 10 miljoni euro suurune „saamata jääv kasum“ kolme aasta jooksul (vaidlustatud otsuse põhjendus 1738), on pigem täiendav märk sellest, et Krka pidas patenti 947 kehtivaks. Nimelt vastab kõnealune kasum sellele, mida loodeti saada seitsmele litsentsilepinguga hõlmatud turule sisenemise või sinna jäämise korral. Niisiis näis Krka leidvat, et Servier’ga kokkulepete puudumise korral oleks neile turgudele riskiga sisenemine või sinna jäämine vähetõenäoline või lausa välistatud, mis kinnitab seda, et ta tunnustas patendi 947 kehtivust.
Kuigi vaidlustatud otsuse põhjendusest 1740, mis viitab selle otsuse põhjendusele 913, tuleneb, et 18–20 ülejäänud turgu „olid Krka jaoks tavapäraselt vähem olulised“, ei olnud neilt turgudelt loodetud kasumid kaugeltki tähtsusetud (vt eespool punkt 999).
Niisiis ei saa eespool punktides 1000 ja 1001 esile toodud asjaolud tõendada seda, et Krka jaoks oleks litsentsileping olnud ajendavat laadi.
Neljandaks ei ole põhjendatud vaidlustatud otsuses võetud komisjoni seisukoht, et kompromissikokkuleppe ja litsentsilepinguga toimus turu jagamine Servier’ ja Krka vahel (vt vaidlustatud otsuse punkti 5.5.3 pealkiri ning eelkõige selle põhjendus 1745).
Mis puudutab seitset litsentsilepinguga hõlmatud turgu, siis kuigi komisjon ei ole leidnud, et siseturu selle osa puhul oleks olnud tegu rikkumisega, võtab ta siiski arvesse Servier’ ja Krka käitumist neil seitsmel turul, eelkõige komisjoni poolt ajendavana kvalifitseeritud litsentsilepingu sõlmimist, et tõendada turu jagamist, mis seisneb eraldusjoone tõmbamises ühelt poolt 18–20 ülejäänud liikmesriigi ning teiselt poolt nende seitsme liikmesriigi vahele.
Servier’d aga ei tõrjutud välja nende seitsme liikmesriigi turult, kus tema ja Krka konkureerisid (vt eespool punkt 991).
Niisiis ei olnud sellist osa turust, mis oleks kokkulepete kohaselt reserveeritud Krkale. Seega ei saa järeldada, et tegemist oli turu jagamisega selles tähenduses, et kokkuleppe pooled oleksid siseturu selle osa kindlalt omavahel ära jaganud.
Lisaks tuleb ära märkida, et neis seitsmes liikmesriigis aitas litsentsileping originaalravimeid tootva äriühingu konkurendiks oleval geneerilisi ravimeid tootval äriühingul turule siseneda või turule jääda. Niisiis soodustas see konkurentsi võrreldes varasema olukorraga, milleks oli see, et geneerilisi ravimeid tootev äriühing sai turule jääda või turule siseneda ainult riskiga, seda enam et põhilise patendi ehk patendi 947 kehtivust olid pädevad asutused äsja kinnitanud (vt eespool punkt 970) ning oli oht, mida Krka tajus suurena, et tema toode on patendist tulenevaid õigusi rikkuv.
Tuleb lisada, et asjaolust, et kokkulepete sõlmimise ajal ei olnud mõnel neist seitsmest turust patendile 947 vastavaid siseriiklikke patente Servier’le veel antud, ent Krka juba turustas oma toodet (vaidlustatud otsuse põhjendus 1755), ei saa teha järeldust, et litsentsilepingul ei olnud soodustavat mõju konkurentsile. Nimelt, kuigi on tõsi, et Krka oleks saanud siseneda neile turgudele juba enne litsentsilepingu sõlmimist ilma, et teda oleks kohe ähvardanud patendist tulenevate õiguste rikkumise hagi esitamine, ning kuigi seetõttu ei mänginud litsents määravat rolli kõnealustele turgudele sisenemisel, võimaldas see litsents siiski Krkal sinna jääda ilma, et ta oleks pidanud kandma tema vastu sellise hagi esitamisega seotud riski.
Litsentsilepingu soodustav mõju konkurentsile, mis on tuvastatud eespool punktides 1007 ja 1008, kinnitab tõdemust, et litsentsilepinguga hõlmatud seitsme liikmesriigi puhul ei olnud tegu turu jagamisega.
Litsentsilepingu konkurentsi soodustavat mõju kinnitab ka väljavõte Krka vastusest teabenõudele, mis on ära toodud vaidlustatud otsuse põhjenduses 913. Sellest väljavõttest nähtub järgnev:
„Litsentsi omandamine ja vastulausete tagasi võtmine leiti olevat Krka jaoks sel hetkel parim lahendus – saada võimalus müüa perindopriili Krka peamistel turgudel Kesk- ja Ida-Euroopas kohe, see tähendab alates 2006. aastast.
Kõigi teiste stsenaariumide korral oleks toote turule toomine saanud toimuda mitte varem kui kahe aasta pärast 2006. aasta juulist arvates, ning isegi pärast seda ei oleks toote turule toomine olnud tagatud (patendi 947 kehtima jäämise risk, alfa-vormist erineva vormi väljaarendamise riskid).“
Eespool punktis 1010 tsiteeritud väljavõte toetab seisukohta, et Krka pidas turule jäämist või kohest turule sisenemist neis litsentsilepinguga hõlmatud seitsmes liikmesriigis ilma sellise lepinguta patendi 947 tõttu võimatuks (vt eespool punktid 999 ja 1000).
Mis puudutab ülejäänud 18–20 turgu, see tähendab ainult seda osa turust, mille puhul komisjon rikkumise tuvastas, siis tuleb ära märkida, et kuna stiimuli olemasolu ei ole tõendatud (vt eespool punkt 984), tuleb turustamis- ja vaidlustamiskeeldusid vaadelda nii, et need tulenevad õiguspärasest patendivaidluse lahendamise kokkuleppest, millega on ühitatud litsentsileping (vt eespool punkt 963). Selline lepingute kooslus, mille aluseks on patendi kehtivuse tunnustamine, ei saa niisiis olla käsitatav turult välja tõrjumise kokkuleppena.
Niisiis ei olnud sellist osa turust, mis oleks õigusvastaselt reserveeritud Servier’le.
Turu jagamine, millele tuginedes komisjon muu hulgas leidis, et tegu on eesmärgil põhineva piiranguga, ei ole seega tuvastatav.
Viiendaks ei ole komisjon tõendanud, et Servier’l ja Krkal oli turu jagamise või turult välja tõrjumise kokkuleppe sõlmimise kavatsus või et Servier oleks soovinud ajendada Krkad loobuma temaga konkureerimisest või et Krkal oleks olnud kavatsus, vastutasuna ajendava eelise eest, loobuda Servier’le konkurentsisurve avaldamisest.
Esmalt tuleb meenutada, et konkurentsivastase eesmärgiga tegevuse ja kokkulepete raames on tavapärane, et tegevus toimub varjatult, kohtumised korraldatakse salaja ja sellega seotud dokumente on vähendatud miinimumini. Sellest tuleneb, et isegi kui komisjon avastab ettevõtjatevahelist õigusvastast suhtlust otseselt tõendavad dokumendid, on need tavaliselt üksnes osalised ja hajusad, mistõttu on sageli vaja teatud üksikasjad tuletamise teel taastada (25. jaanuari 2007. aasta kohtuotsus Sumitomo Metal Industries ja Nippon Steel vs. komisjon,
C‑403/04 P ja C‑405/04 P
,
EU:C:2007:52
, punkt
). Tuleb siiski märkida, et käesolevas asjas kõne all olevad kokkulepped on tegeliku sisuga lepingud, millest pealegi avalikkust laialdaselt teavitati (vaidlustatud otsuse põhjendus 915). Kuna komisjonile oli kogu nende kokkulepete sisu lihtsasti kättesaadav, siis pole äsjaviidatud kohtupraktika kohaldatavus sedavõrd ilmne. Elektronkirjade osalistest väljavõtetest või muudest poolte kavatsusi tõendama pidavatest dokumentidest tuletatuga ei ole lihtne kahtluse alla seada järeldust, mis põhineb kokkulepete endi sisul ehk siduvatel õigustel ja kohustustel, mille pooled on otsustanud vastastikku võtta.
Veel tuleb rõhutada, et kõige paremini näitavad seda, millised võisid olla poolte kavatsused kompromissikokkuleppe ja litsentsilepingu sõlmimisel, dokumendid, mis pärinevad hilisemast ajast kui Euroopa Patendiameti 27. juuli 2006. aasta otsus või lausa Ühendkuningriigis Krka suhtes 3. oktoobril 2006 esialgse õiguskaitse korras tehtud ettekirjutus. Need kaks sündmust muutsid oluliselt nende kokkulepete sõlmimise konteksti, eriti mis puudutab seda, kuidas tajus Krka, ent ka Servier, patendi 947 kehtivust.
Mis puudutab Krkad, siis dokumendid, millele komisjon Krka kavatsuste kindlaks tegemisel tugineb (vt eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendused 849–854 ja 1758–1760 ning põhjendused, millele viimati nimetatutes viidatakse), puudutavad neile kahele sündmusele eelnenud perioode.
Igal juhul on viidatud väljavõtted liialt fragmentaarsed või ebamäärased selleks, et nende pinnalt saaks, erinevalt korduvalt tõdetust (vt eelkõige eespool punktid 999, 1000 ja 1011), lugeda tõendatuks, et Krka ei tunnustanud patendi 947 kehtivust ning veelgi enam, et tal oli kompromissikokkuleppe ja litsentsilepingu sõlmimise ajal kavatsus sõlmida turu jagamise või turult väljatõrjumise kokkulepe.
Mis puudutab Servier’d, siis ainus dokumendi väljavõte, mis pärineb eelnimetatud kahele sündmusele järgnenud ajast ning mis peaks näitama konkurentsivastaseid kavatsusi ja millele on neid kavatsusi käsitlevas vaidlustatud otsuse osas viidatud (põhjendused 1761 ja 1762), on järgmine: „neli võidetud aastat = suur edu“.
See väljavõte pärineb ühest Servier’ tippjuhtkonna koosoleku protokollist, kus osutatakse High Court of Justice (England & Wales), Chancery Divisioni (patents court) (kõrge kohus (England & Wales), lordkantsleri kantselei osakond (patendiasju arutav kolleegium)) 6. juuli 2007. aasta kohtuotsusele, mille kohaselt oli patent 947 kehtetu, kuna võrreldes patendiga 341 puudus selle puhul uudsus ja leiutustegevus.
Isegi kui sellest väljavõttest võiks tuletada, et Servier’ juhtkond leidis pärast seda kohtuotsust, et patent 947 oli kasulik selleks, et ta saaks täiendavad neli aastat kaitset, ei saa sellest järeldada, et 27. oktoobril 2006 ehk kompromissikokkuleppe ja litsentsilepingu sõlmimise ajal oleks Servier’l olnud kavatsus jõuda turu jagamise või turult välja tõrjumise kokkulepete sõlmimiseni, ning veel vähem saab see tõendada, et kompromissikokkulepe ja litsentsileping olid eesmärgil põhinevad konkurentsipiirangud.
Ühe teise geneerilisi ravimeid tootva äriühingu tehtud tähelepanek, mille kohaselt „paistis, et Servier’ seisukohast oli see kompromissikokkulepe õigustatud selleks, et kaitsta neid põhilisi turgusid, kus on täheldatav valdavalt [rahvusvaheline mittekaubanduslik nimetus] välja kirjutamine ja/või väga laialdane asendusravimina kasutamine“ (vaidlustatud otsuse põhjendus 1730), ei võimalda samuti, isegi kui võtta seda arvesse koos asjaoludega, millele komisjon tugineb, järeldada, et Servier’l oli kavatsus sõlmida Krkaga turu jagamise või turult välja tõrjumise kokkuleppeid.
Viimaks ei ole veenev ka komisjoni poolt vaidlustatud otsuses korduvalt tehtud viide dokumendile „Coversyl: kaitse geneeriliste ravimite vastu“. Nimelt pärineb see dokument Euroopa Patendiameti 27. juuli 2006. aasta otsusele ja Ühendkuningriigis Krka suhtes 3. oktoobril 2006. aastal esialgse õiguskaitse korras tehtud ettekirjutusele eelnevast ajast, mis vähendab oluliselt selle asjakohasust (vt eespool punkt 1017). Lisaks tuleneb vaidlustatud otsusest endast, et selles dokumendis ei ole sõnaselgelt kirjeldatud Krkad puudutavat strateegiat, vaid parimal juhul tuleneb „selle dokumendi laadist ja struktuurist“ ning „kontekstist, milles Krkale viidatakse“, et „kavandati“ kaitset Krka vastu (2386. joonealune märkus). Viimaks ei tulene selle dokumendi väljavõtetest, millele vaidlustatud otsuses viidatud on, et Servier oleks väljendanud kahtlusi patendi 947 kehtivuse osas.
Selleks, et seada kahtluse alla järeldus, millele Üldkohus jõudis eespool punktis 985, ning tõendada, et kõnealuste kokkulepete eesmärk oli, vastupidi järeldusele, milleni viib nende sisu ja nende sõlmimise konteksti analüüs, konkurendi ära ostmine tema turult välja tõrjumiseks, tulnuks komisjonil igal juhul, võttes arvesse eelkõige eespool punktis 1016 toodud kaalutlusi, ära näidata asjakohaste ja omavahel haakuvate seda kinnitavate asjaolude kogum. Komisjon ei ole aga suutnud selliste asjaolude esinemist ära näidata.
Kuuendaks, asjaolu, et Krka jätkas Servier’ patentide vaidlustamist ning oma toote turustamist ka siis, kui Euroopa Patendiameti vastulausete osakond oli patendi nr 947 kehtivust kinnitanud, ei ole selline määrav asjaolu, mille pinnalt järeldada, et tegu oli eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguga, kuna see, et Krka jätkas Servier’le konkurentsisurve avaldamist, on selgitatav Krka sooviga tugevdada, hoolimata talle ette nähtavatest vaidlustega seotud riskidest, oma positsiooni Servier’ga kompromissikokkuleppeni jõudmiseks peetavatel võimalikel läbirääkimistel.
Lisaks sellele ei kaasnenud Krkale Servier’ patendi vaidlustamise jätkamisega uusi patendist tulenevate õiguste rikkumisega seotud riske. See suurendas üksnes vaidlusega seotud kulusid. Mis puudutab oma toote turustamise jätkamist, siis piirdus ta viie Kesk- ja Ida-Euroopa turuga, kuna komisjon on vaidlustatud otsuses märkinud, et Krka „loobus pärast vastulausete [osakonna] otsust plaanist siseneda riskiga Prantsusmaa ja Ühendkuningriigi ning teistele Lääne-Euroopa turgudele“ (põhjendus 1693). Lisaks sellele, seitsmest litsentsiga hõlmatud turust viiel ei olnud patendiga 947 samaväärseid patente veel antud (vaidlustatud otsuse põhjendus 1755). Niisiis olid Krka riskid vähemalt mõnedel neist turgudest, kuhu ta jäi, väikesed.
Pidades silmas eespool punktides 1026 ja 1027 kirjeldatud asjaolusid, siis vastupidi sellele, mida leiab komisjon, ei võimalda see, et Krka jätkas Servier’ patentide vaidlustamist ja oma toote turustamist, kuigi Euroopa Patendiameti vastulausete osakond oli patendi 947 kehtivust kinnitanud, teha järeldust, et Euroopa Patendiameti 27. juuli 2006. aasta otsusel ei olnud otsustavat mõju sellele, kuidas Krka patenti 947 tajus, ning sellest tulenevalt tema poolt seejärel tehtud valikule nõustuda Servier’ga kompromissikokkuleppe sõlmimisega.
Seitsmendaks, kuigi komisjon on esitanud teatud hulga tõendeid, mille pinnalt on võimalik järeldada, et kompromissikokkuleppe ja litsentsilepingu üle toimusid Servier’ ja Krka vahel äriläbirääkimised, kus Krka püüdis saada neist lepingutest võimalikult suurt kasu ning seadis litsentsilepingu sõlmimise isegi turustamis- ja vaidlustamiskeeldudega nõustumise tingimuseks (vt eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendused 913 ja 1746–1748), siis ei saa need tõendid, isegi kui neid vaadelda koos muude tõenditega, millele komisjon tugineb, tõendada, et litsentsileping ei olnud tavapärastel turutingimustel tehtud tehing ehk et litsentsilepingus ette nähtud 3protsendilist litsentsitasu määra ei valitud mitte ärilistest kaalutlustest lähtudes, vaid eesmärgiga ajendada Krkad nõustuma end siduma kompromissikokkuleppes sisalduvate turustamis- ja vaidlustamiskeeldudega.
Lisaks tuleb meelde tuletada, et litsentsilepingu sõlmimine, mis on litsentsiaadi seisukohast põhjendatud vaid juhul, kui ta litsentsi ka tegelikult kasutab, põhineb poolte poolt patendi kehtivuse tunnustamisel (vt eespool punkt 947). Niisiis asjaolu, et geneerilisi ravimeid tootev äriühing püüab saavutada tema ärihuvide seisukohast kõige soodsama litsentsilepingu sõlmimist, ei ole piisav tõendamaks, et see äriühing ei ole sõlminud kõnealust kokkulepet patendi kehtivusest lähtudes.
Tuleb veel lisada, et Krka jaoks kasulik kokkulepe võimaldas tal siseneda nendele osadele turust, kus tal oli kõige tugevam positsioon ning kus ta sai oma toodet kõige kiiremini turustama asuda või turustamist jätkata, mis soodustab konkurentsi. Huvid, mis on sellisel geneerilisi ravimeid tootval äriühingul nagu Krka, kes püüab saada originaalravimi tootjalt litsentsi, mis oleks tema ärihuvide seisukohast kõige soodsam, langeb kokku tarbija huvidega, kelle jaoks siseneb geneerilisi ravimeid tootev äriühing tänu litsentsilepingule turule kiiremini või jääb sinna turule.
Kõigest eeltoodust tulenevalt tuleb kinnitada eespool punktis 985 tehtud järeldust, et kompromissikokkulepe ja litsentsileping ei ole konkurentsi piisavalt kahjustavad selleks, et komisjon saaks põhjendatult asuda seisukohale, et nende näol on tegemist eesmärgil põhineva piiranguga. Sellest tulenevalt on esitatud väide põhjendatud.
2)

Loovutamisleping
i)

Poolte argumendid
[…]
ii)

Üldkohtu hinnang
Alustuseks tuleb meelde tuletada, millistele määrava tähtsusega põhjendustele tuginedes jõudis komisjon järeldusele, et loovutamisleping oli käsitatav eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguna.
Kõigepealt tõdes komisjon ühelt poolt, et loovutamislepinguga loovutas Krka Servier’le kaks patenditaotlust, millest üks puudutas perindopriili sünteesimise protsessi (WO 2005 113500) ja teine perindopriili preparaatide valmistamist (WO 2005 094793), ning teisalt, et nende patenditaotluste kaitsealasse kuuluvat tehnoloogiat kasutati Krka perindopriili tootmiseks (vaidlustatud otsuse põhjendus 1770).
Sellest tõdemusest lähtudes soovis komisjon oma analüüsiga tõendada, et loovutamisleping tugevdas Servier’ ja Krka konkurentsipositsioone, mis saavutati turu jagamisega, mis oli komisjoni hinnangul toimunud kompromissikokkuleppe ja litsentsilepinguga (vaidlustatud otsuse põhjendused 1766 ja 1804).
Mis puudutab esiteks Servier’d, siis märgib komisjon, et Krka tehnoloogia üle andmine toimus erilises turuolukorras, kus oli väga vähe alternatiivseid farmatseutilise toimeaine tehnoloogiaid, mis oleksid potentsiaalselt elujõulised ja Servier’st sõltumatud (vaidlustatud otsuse põhjendused 1766 ja 1772). Komisjoni hinnangul oli Krka tehnoloogia, mis võimaldas rahuldada Euroopa farmakopöa vajadusi (vaidlustatud otsuse põhjendused 1766, 1770 ja 1793), „võtmeelement turule sisenemiseks“ (vaidlustatud otsuse põhjendus 1803).
Komisjon on vaidlustatud otsuse põhjenduses 1772 märkinud järgmist:
„Võttes Krkalt võimaluse piiranguteta litsentse anda või oma tehnoloogiat kolmandatele isikutele, see tähendab teistele geneerilisi ravimeid tootvatele äriühingutele loovutada, sulges Servier tegelikult kolmandate isikute võimaluse asuda konkureerima Krka tehnoloogiat kasutades. Näiteks oleks sellise tehnoloogia pinnalt võinud tekkida uusi patendivaidlusi. Koosmõjus Krkaga sõlmitud kompromissikokkuleppega andsid loovutamisleping ja litsentsileping niisiis Servier’le absoluutse kaitse Krka tehnoloogiast tuleneva mis tahes potentsiaalse konkurentsi vastu.“
Komisjoni hinnangul oli Servier, olles omandanud Krka tehnoloogia, kindel, et viimane ei saa seda teistele geneerilisi ravimeid tootvatele äriühingutele kasulikuks osutuda võivat tehnoloogiat enam loovutada. Komisjon järeldas sellest, et loovutamisleping võimaldas Servier’l tugevdada seda kaitset, mille ta oli juba saanud tulenevalt kompromissikokkuleppes sisalduvatest turustamis- ja vaidlustamiskeelududest (vaidlustatud otsuse põhjendused 1805 ja 1806).
Mis puudutab teiseks Krkad, siis on komisjon leidnud, et viimane mitte üksnes „ei olnud teadlik asjaolust, et Servier’ poolt perindopriili tehnoloogia omandamine võib viia geneerilisi ravimeid tootvatest äriühingutest konkurentide väljatõrjumiseni“ (vaidlustatud otsuse põhjendus 1800), vaid eelkõige sai ta kasu litsentsist, mis talle loovutamislepingu raames vastutasuna anti.
Selle viimase aspektiga seonduvalt on komisjon märkinud, et Krka võis jätkata oma tehnoloogia kasutamist seitsme liikmesriigi turul, kus tal oli tänu litsentsilepingule võimalus oma toodet turustada (vaidlustatud otsuse põhjendus 1806). Komisjoni hinnangul aga oli Krka tehnoloogia kasulik, sealhulgas Krkale endale, Euroopa farmakopöa nõuete rahuldamiseks piisavalt puhta perindopriili farmatseutilise toimeaine tootmiseks. Niisiis oleks Krkale loovutamislepinguga jäänud seitsmel asjasse puutuval turul alles see soodne positsioon, mille ta tänu litsentsilepingule juba saanud oli.
Komisjon on leidnud, et loovutamislepingu eesmärk oli kompromissikokkuleppe ja litsentsilepinguga toimunud turu jagamise tugevdamine (vaidlustatud otsuse põhjendused 1803 ja 1810).
Komisjon on lisanud, et kompromissikokkuleppe ja litsentsilepingu ning loovutamislepingu sõlmimine moodustasid ühe ja vältava rikkumise, millega piirati konkurentsi, jagades liidus ära perindopriili turud. Seejuures tugines komisjon eeskätt asjaolule, et neil kokkulepetel oli üks ja seesama eesmärk, turgude jagamine Servier’ ja Krka vahel (vaidlustatud otsuse põhjendus 1811).
Vaidlustatud otsuse selle osa, mis on pühendatud Servier’ ja Krka vahel sõlmitud erinevate kokkulepetega seotud eesmärgil põhineva piirangu analüüsimisele, lõpetuseks on komisjon märkinud, et nende kokkulepete „eesmärk oli […] jagada turud, vältides või piirates geneeriliste ravimite konkurentsi Krka ja Servier’ vahel ning nende vastu“ (põhjendus 1812).
Viimaks tuleb rõhutada, et komisjon on leidnud, et loovutamisleping tõi juurde vaid ühe „täiendava“ moonutuse, nagu nähtub vaidlustatud otsuse punkti 5.5.3.4 pealkirjast.
Eeltoodud põhjendustest tuleneb, et komisjoni poolt loovutamislepinguga seonduvalt võetud seisukoht, et tegemist on eesmärgil põhineva piiranguga, tugineb, nagu hagejad õigesti märgivad, eelnevalt võetud seisukohale, et kompromissikokkuleppe ja litsentsilepinguga toimus turu jagamine.
Ent nagu eespool punktis 1014 öeldud, on see eelnev seisukoht ekslik.
Seetõttu tuleb omakorda vääraks lugeda ka komisjoni poolt loovutamislepinguga seonduvalt võetud seisukoht, et tegu on eesmärgil põhineva piiranguga.
Tuleb lisada, et loovutamisleping ei olnud kompromissikokkuleppe kõrvalkokkulepe eespool punktides 797–803 esitatud põhjenduste tähenduses.
Loovutamislepingut ei sõlmitud kompromissikokkuleppega samal päeval, nende kahe vahel ei ole lepingulist seost ning komisjon ei ole tõendanud, et need oleksid olnud lahutamatud (vt eespool punkt 798).
Komisjon on lausa täpsustanud, et Servier’ poolt loovutamislepingu alusel Krkale 30 miljoni euro maksmise ning kompromissikokkuleppe vahel ei olnud mis tahes seost selles tähenduses, et see makse ei olnud Krkale stiimuliks enda sidumisel kompromissikokkuleppes sisalduvate turustamis- ja vaidlustamiskeeldudega. Eelkõige tuleneb see järgmistest vaidlustatud otsuse väljavõtetest:
„(1678) Kaks kuud hiljem omandas Servier Krkalt 30 miljoni euro eest perindopriili tootmise konkureerivaid tehnoloogiaid puudutavad patenditaotlused. Krka leidis, et Servier kartis, et see tehnoloogia võidakse üle anda või litsentsida teistele konkurentidele. Kuigi teatud asjaolud viitavad seosele kompromissikokkuleppe ning Servier poolt 30 miljoni [euro] maksmise vahel, ei võeta käesolevas otsuses selles osas mingisugust seisukohta ning nende kokkulepete analüüsimisel ei lähtuta sellise seose olemasolust.
[…]
(2419. joonealune märkus) Servier ei nõustu sellega, et patenditaotlus[t]e eest maksmise ja kompromissikokkuleppe vahel oli seos (Servier vastus vastuväiteteatisele, punkt 1084, ID 10114, lk 363). Nagu juba [punktist] 5.5.3.3.3 üheselt tuleneb, ei käsitata Krka kompromissikokkuleppele antud hinnangus 30 miljoni [euro] maksmist Krka jaoks stiimulina kompromissikokkuleppe piiravate tingimustega nõustumiseks ning jäetakse, kuivõrd see ei ole määrava tähtsusega, lahtiseks küsimus, kas kompromissikokkuleppe ja loovutamislepingu ja litsentsilepingu vahel oli seos […]“
Loovutamisleping ei saa ka muuta seda, et tõendamata (vt eespool punkt 984) on stiimul, mis komisjoni väitel tulenes litsentsilepingust ja mis lubas komisjonil asuda seisukohale, et kompromissikokkuleppe tegelik eesmärk oli Servier’ konkurendi välja tõrjumine.
Kõigest eeltoodust tuleneb, et loovutamislepinguga seonduvalt on komisjon vääralt järeldanud, et tegemist on eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguga. See väide on niisiis põhjendatud.
b)

Õiguse väär kohaldamine ja hindamisvead Krkaga sõlmitud kokkulepete kvalifitseerimisel tagajärjel põhinevaks konkurentsipiiranguks
1)

Poolte argumendid
[…]
2)

Üldkohtu hinnang
Tagajärjel põhineva piirangu esinemise tuvastamisega seotud hindamisviga ja õiguse väära kohaldamist tuleb käsitleda koos.
Sellega seoses on Euroopa Kohus korduvalt leidnud, et selleks, et hinnata, kas kokkulepet tuleb pidada keelatuks selle konkurentsi kahjustava tagajärje tõttu, tuleb uurida konkurentsi reaalset toimimist olukorras, kus vaidlusalust kokkulepet ei oleks sõlmitud (30. juuni 1966. aasta kohtuotsus LTM,
56/65
,
EU:C:1966:38
, lk 359 ja 360, ning 6. aprilli 2006. aasta kohtuotsus General Motors vs. komisjon,
C‑551/03 P
,
EU:C:2006:229
, punkt
; vt ka 11. septembri 2014. aasta kohtuotsus MasterCard jt vs. komisjon,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Niisiis tuleb, võrreldes kokkuleppe olemasolul tekkinud konkurentsi konkurentsiga, mis oleks tekkinud kokkuleppe puudumisel, ära näidata, et lepingu kohaldamise korral oli konkurents väiksem.
Esmalt tuleb täpsustada, millist lähenemist on komisjon vaidlustatud otsuses tagajärjel põhineva konkurentsipiirangu käsitlemisel kasutanud, eeskätt mis puudutab selle käsitluse võrdlemise etappi, mida on mainitud eespool punktis 1076.
i)

Komisjoni lähenemine
Kõigepealt tuleb meelde tuletada mõnesid üldiseid, kõiki Servier’ ja geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute vahel sõlmitud ning vaidlustatud otsuses kahtluse alla seatud kokkuleppeid puudutavaid põhjendusi, mille komisjon on esitanud vaidlustatud otsuse punktis 5.1.7 pealkirjaga „Hinnang sellele, kas vastupidise makse tegemise eest sõlmitud patendivaidluste lahendamise kokkulepped on tagajärjel põhinevad konkurentsipiirangud ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses“.
Komisjon on nimelt märkinud, et konkreetse turu konkurentsitingimuste hindamisel „ei tule aluseks võtta mitte ainult olemasolevat konkurentsi turul juba tegutsevate ettevõtjate vahel, vaid ka potentsiaalset konkurentsi“ (vaidlustatud otsuse põhjendus 1215).
Komisjon on vaidlustatud otsuse põhjenduses 1219 meelde tuletanud, et vastavalt suunistele [ELTL] artikli [101] lõike 3 kohaldamise kohta (
ELT 2004, C 101, lk 97
) tuli arvesse võtta kokkuleppe „tegelikke või potentsiaalseid tagajärgi“, kuna kokkuleppel peavad olema üksnes „võimalikud konkurentsivastased tagajärjed“. Komisjon on seejuures viidanud nimetatud suuniste punktile 24, millele tugineb 28. mai 1998. aasta kohtuotsus Deere vs. komisjon (
C‑7/95 P
,
EU:C:1998:256
, punkt
).
Seejärel on komisjon tutvustanud oma meetodit. Ta on märkinud, et näitab ära kokkulepete piiravad tagajärjed, tõendades esiteks, et iga kokkuleppega kaasnes potentsiaalse konkurendi kõrvaldamine, ning seejärel teiseks, et ainult ühe konkurendi kõrvaldamisel „võisid olla tagajärjed konkurentsi struktuurile“ (vaidlustatud otsuse põhjendus 1219).
Komisjon on niisiis leidnud, et tuvastades potentsiaalse konkurendi kõrvaldamise, pidi ta seejärel tõendama üksnes „võimalikud“ tekkivad konkurentsivastased tagajärjed ehk „potentsiaalsed“ tagajärjed konkurentsile (vt eespool punkt 1080).
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 1220 on komisjon täpsustanud:
„Piiravaid tagajärgi tuleb hinnata kompromissikokkuleppe sõlmimise aja faktilistest asjaoludest lähtudes, võttes arvesse seda, kuidas kokkulepet tegelikult rakendati. Mõned menetlusosalised ei nõustu sellega ning leiavad, et hindamisel tuleks arvesse võtta kõiki hilisemaid faktiliste asjaolude muutusi ega tuleks peamiselt lähtuda kokkulepete sõlmimise ajal valitsenud olukorrast. [K]ui kõne all on potentsiaalse konkurentsi kõrvaldamine, siis tegelikult aset leidnud sündmuste vaatlemisel võib olla vähe pistmist sellega, mis oleks kokkuleppe puudumisel võinud aset leida, mis on aga konkurentsi hindamise seisukohast esmatähtis. Nõnda on see seda enam, kui kokkulepe mõjutab oluliselt ühe või mõlema poole motivatsiooni konkureerimist jätkata.“
Selle põhjenduse kahes esimeses lauses, mille sõnastus on üsnagi ebamäärane, möönab komisjon, et ta ei tugine kõigi kokkulepete puhul kõigile nende sõlmimise järgselt muutunud asjaoludele, vaid tugineb vähemalt enamasti asjaoludele, mis esinesid selle kokkuleppe sõlmimise ajal. Selle lähenemise põhjendusena viitab ta seejärel mõistele „potentsiaalne konkurents“, märkides, et kui küsimus on potentsiaalse konkurendi kõrvaldamises, siis ei oleks teatud tegelike sündmuste, eriti lepingu sõlmimisest hiljem aset leidnud sündmuste arvesse võtmine väga asjakohane selleks, et välja selgitada üks eespool punktis 1076 nimetatud võrreldavatest olukordadest, nimelt konkurents, mis oleks tekkinud kokkuleppe puudumise korral.
Sellist lähenemist kinnitab üks osa vaidlustatud otsuse põhjendusest 1264, kus komisjon leiab, et kui küsimus on potentsiaalse konkurendi kõrvaldamises, tuleb analüüsida kokkuleppe „tulevasi potentsiaalseid tagajärgi“.
Eespool punktis 1085 viidatud vaidlustatud otsuse põhjendus sisaldub vaidlustatud otsuse punktis, mis kannab pealkirja „Turu valdav struktuur kompromissikokkulepete sõlmimise ajal“, mis on peamiselt pühendatud sellele, et kirjeldada Servier’ potentsiaalsete konkurentide järk-järgulist kõrvaldamist erinevate vaidlusaluste kokkulepetega (vaidlustatud otsuse põhjendused 1244–1269).
Tõsi, komisjon toob selles punktis välja teatud sündmused, mis tegelikult nende kokkulepete rakendamise ajal aset leidsid ning mis lubavad teha järelduse, et jätkuvalt avaldasid konkurentsisurvet kaks geneerilisi ravimeid tootvat äriühingut, kes Servier’ga kokkulepet sõlminud ei olnud. Komisjon tõdeb ka, et neist ühe, nimelt Apotexi poolt Ühendkuningriigis hagi esitamise tõttu tühistati patent 947 selles riigis.
Komisjon väidab siiski, et pärast seda, kui Servier oli sõlminud vaidlusalused kokkulepped erinevate geneerilisi ravimeid tootvate äriühingutega, oli suur „tõenäosus“, et ta püüab jõuda kokkuleppele ka Apotexiga ning ühe teise teda ohustava äriühinguga (põhjendus 1268), ent komisjon pidid tõdema, et vaidlustatud otsuse tegemise ajal selliseid kokkuleppeid sõlmitud ei olnud.
Eespool punktis 1088 mainitud komisjoni väide kinnitab, et selgitamaks, milline olnuks konkurents kokkuleppe puudumise korral (üks eespool punktis 1076 nimetatud võrreldavatest olukordadest), lähtus komisjon hüpoteetilistest asjaoludest ning jättis teatud osas tähelepanuta selle, kuidas aset leidnud sündmused tegelikult kulgesid, eelkõige pärast kokkuleppe sõlmimist.
See, mis võimaldab komisjonil, kirjeldades seda, milline oleks olnud konkurents kokkuleppe puudumise korral, lähtuda oletustest ja „võimalikkusest“, mitte aga niivõrd sündmuste tegelikust kulgemisest nii nagu see talle otsuse tegemise ajal täheldatav oli, on eeldus, et potentsiaalse konkurendi kõrvaldamise korral võib komisjon piirduda üksnes sellega, et näitab ära kokkuleppe potentsiaalsed tagajärjed ehk need tagajärjed, mis lepingul „oleksid võinud“ olla.
Komisjon on selle kohta kostja vastuse punktis 152 märkinud järgmist:
„[…] Servier väidab, et komisjon ei ole õigesti arvesse võtnud seda, milline olukord oleks valitsenud vastupidisel juhul. Komisjon selle kriitikaga ei nõustu. Sündmused, mis näitavad, kas potentsiaalne konkurent muutub lõpuks reaalseks konkurendiks või ei õnnestu tal turule siseneda, on väheolulised, kuna kokkuleppe sõlmimise ajal ühe konkurendi kõrvaldamisel olukorras, kus reaalseid konkurente ei ole ning potentsiaalseid konkurente on väga vähe, on iseenesest ELTL artikli 101 kohaldamisalasse kuuluv konkurentsi piirav tagajärg. Esmane küsimus on see, kas geneerilisi ravimeid tootev äriühing vastab tingimustele, et teda saaks käsitada potentsiaalse konkurendina. Konkreetne äriühing võib turult kaduda või mitte kunagi turule siseneda igasugustel põhjustel, mis ei tee olematuks asjaolu, et lepingu sõlmimise ajal kujutas see äriühing endast piisavalt tõsist ohtu.“
Eelnevast tuleneb, et komisjon on leidnud, et juhul kui ta on tõendanud, et kokkuleppega kõrvaldati potentsiaalne konkurent, ei ole vajalik selleks, et kindlaks teha, milline oleks olnud konkurents selle kokkuleppe puudumisel, võtta aluseks tegelikult aset leidnud sündmusi, iseäranis neid, mis leidsid aset pärast kokkuleppe sõlmimist. Vastupidi, tuginedes oma tavalisele praktikale, mis puudutab kokkuleppe potentsiaalsete tagajärgede arvestamist ja mille kohaselt piisab sellest, kui näidata ära, et kokkuleppel „võisid“ olla konkurentsivastased tagajärjed (vt eespool punktid 1080 ja 1085), on komisjon leidnud, et kirjeldades seda, milline oleks olnud konkurentsiolukord kokkuleppe puudumisel, võib ta lähtuda oletustest ja „võimalikkusest“.
Nüüd, kui on selgitatud, milline oli komisjoni üldine lähenemine, tuleb kindlaks teha, kas komisjon on, hinnates konkreetselt Servier’ ja Krka vahel sõlmitud kokkulepete tagajärgi konkurentsile, selle üldise lähenemise kohaselt toiminud.
Vaidlustatud otsuse põhjendustes 1813 ja 1814 ehk esimestes Krkaga sõlmitud lepinguid puudutavates tagajärjel põhinevat piirangut käsitleva punkti põhjendustes on komisjon märkinud, et selles osas on tema eesmärk kindlaks teha, kas kõnealustel kokkulepetel „võisid olla konkurentsi piiravad tagajärjed“. Samamoodi on komisjon märkinud Krkaga sõlmitud kokkulepetega seonduvatele tagajärjel põhinevatele piirangutele pühendatud punkti kokkuvõttes, et need kokkulepped „võisid põhjustada konkurentsi piiravaid tagajärgi“. Viimaks on komisjon kostja vastuses kinnitanud, et „otsuses kontrolliti, kas neil kokkulepetel võisid olla konkurentsivastased tagajärjed“ (punkt 135).
Komisjoni kasutatud mõistetest, mis on ära toodud eespool punktis 1094, tuleneb, et tema lähenemine põhineb kokkulepete potentsiaalsete tagajärgede tuvastamisel (vt eespool punkt 1080).
Lisaks on komisjon eespool punktis 1076 mainitud võrdluse teostamise huvides tuginenud asjaolule, et kokkuleppe puudumise korral oleks Krka kujutanud endast Servier’le jätkuvalt „konkurentsiohtu“ (vaidlustatud otsuse põhjendused 1828 ja 1830).
Esmase analüüsi kohaselt viitab see „konkurentsioht“, mis kokkulepetega likvideeriti, oma hüpoteetilise laadi tõttu pigem konkurentsiga seonduvatele potentsiaalsetele tagajärgedele kui tegelikele tagajärgedele.
Eespool punktides 1096 ja 1097 mainitud „konkurentsiohu“ kõrvaldamine on aga komisjoni jaoks üks põhiline asjaolu, mille ära näitamisega soovitakse tõendada, et kompromissikokkuleppe tõttu konkurentsiolukord turul halvenes (vt eespool punkt 1076).
Tõsi, seejärel pühendab komisjon seonduvalt Servier’ turuvõimuga, mille ta eelnevalt tuvastanud oli (vaidlustatud otsuse põhjendused 1817–1819), ühe osa vaidlustatud otsusest kõnealuse turu struktuurile, mida iseloomustab konkurentsiallikate puudumine või vähesus (põhjendused 1835–1846).
Turu analüüsimise vajalikuks lähtekohaks on siiski see, et eelnevalt on tuvastatud, et kokkuleppe puudumise korral oleks esinenud „konkurentsioht“, mida on tehtud vaidlustatud otsuse eelnevas osas (põhjendused 1825–1834).
Komisjon võtab kõnealuse turu struktuuri analüüsi kokku märkides, et oli suur tõenäosus, et Krkaga sõlmitud kokkulepete allkirjastamise ajal tuvastatavad allesjäävad konkurentsiallikad mõne tulevase kokkuleppega või muul moel kõrvaldatakse, ent ei täpsusta, kas see Krkaga sõlmitud kokkulepete rakendamise perioodil ka nii läks (vaidlustatud otsuse põhjendus 1846).
Eespool punktis 1101 mainitud asjaolu kinnitab juba eespool punktis 1092 väljendatut. Komisjon on leidnud, et kuivõrd ta oli tõendanud, et kompromissikokkuleppega tõrjuti Krka turult välja ning et viimane oli vähemalt Servier’ potentsiaalne konkurent, ei pidanud ta selleks, et näidata, milline oleks konkurents olnud selle kokkuleppe puudumise korral (üks eespool punktis 1076 nimetatud võrreldavatest olukordadest), võtma arvesse sündmuste tegelikku kulgemist nii, nagu see talle otsuse tegemise ajal täheldatav oli. Vastupidi, tuginedes oma tavalisele praktikale, mis puudutab kokkuleppe potentsiaalsete tagajärgede arvestamist ja mille kohaselt piisab sellest, kui näidata ära, et kokkuleppel „võisid“ olla konkurentsivastased tagajärjed, on komisjon leidnud, et kirjeldades seda, milline oleks olnud konkurentsiolukord kokkuleppe puudumisel, võib ta lähtuda oletustest ja „võimalikkusest“.
Niisiis on komisjon Servier’ ja Krka vahel sõlmitud kokkuleppeid analüüsinud vastavalt sellele üldisele põhimõttele, millest ta vaidlustatud otsuses rikkumistena vaadeldud erinevate kompromissikokkulepete uurimisel oli otsustanud lähtuda.
Olles meelde tuletanud, kuidas lähenes komisjon tagajärjel põhineva konkurentsipiirangu uurimisel eespool punktis 1076 mainitud võrdlemise etapile, tuleb kindlaks teha, kas komisjon on põhjendatult asunud seisukohale, et Servier’ ja Krka vahel sõlmitud kokkulepete puhul on tegemist tagajärjel põhineva konkurentsipiiranguga.
See analüüs nõuab kõigepealt asjasse puutuva kohtupraktika meelde tuletamist.
Võttes eelkõige arvesse komisjoni lähenemist ning seda, et tema põhjendustes on kesksel kohal mitmed viited kokkulepete „potentsiaalsetele tagajärgedele“ ning sellele, et viimastel „võisid olla piiravad tagajärjed“, tuleb meelde tuletada juba eespool punktis 1080 osalt mainitud ning kohtuistungil välja toodud kohtupraktikat, mille kohaselt tuleb arvesse võtta kokkuleppe, kooskõlastatud tegevuse või ettevõtjate ühenduse otsuse potentsiaalseid tagajärgi, et teha kindlaks, kas need meetmed kuuluvad ELTL artikli 101 lõike 1 kohaldamisalasse.
ii)

Käesoleval juhul asjasse puutuv kohtupraktika
Kuigi Euroopa Kohus on eelotsusetaotlustega seoses sageli kinnitanud põhimõtet, mille kohaselt ei piirdu ELTL artikli 101 lõige 1 ainult kokkuleppe või tegevuse tegelike tagajärgede hindamisega, vaid arvesse tuleb võtta ka kõnealuse kokkuleppe või tegevuse potentsiaalseid tagajärgi konkurentsile siseturul (21. jaanuari 1999. aasta kohtuotsus Bagnasco jt
C‑215/96 ja C‑216/96
,
EU:C:1999:12
, punkt
; 23. novembri 2006. aasta kohtuotsus Asnef-Equifax ja Administración del Estado,
C‑238/05
,
EU:C:2006:734
, punkt
; 28. veebruari 2013. aasta kohtuotsus Ordem dos Técnicos Oficiais de Contas,
C‑1/12
,
EU:C:2013:127
, punkt
, ning 26. novembri 2015. aasta kohtuotsus Maxima Latvija,
C‑345/14
,
EU:C:2015:784
, punkt
), on tal harva olnud võimalust ise uurida seda, kas tegevusel või kokkuleppel on sellised potentsiaalsed tagajärjed, mis lubavad asuda seisukohale, et tegemist on konkurentsipiiranguga.
Esimest korda pidas Euroopa Kohus kokkuleppe potentsiaalsete tagajärgede arvesse võtmist vajalikuks 17. novembri 1987. aasta kohtuotsuses British American Tobacco ja Reynolds Industries vs. komisjon (
142/84 ja 156/84
,
EU:C:1987:490
). Kohtuasjas, kus see kohtuotsus tehti, oli komisjon rahuldamata jätnud ühe kaebuse ning leidnud, et kokkulepped, mida tal selle kaebusega uurida paluti, ei kujutanud endast asutamislepingu konkurentsieeskirjade rikkumist (17. novembri 1987. aasta kohtuotusus British American Tobacco ja Reynolds Industries vs. komisjon
142/84 ja 156/84
,
EU:C:1987:490
, punkt
). Euroopa Kohus täpsustas sel puhul, et kui komisjon asub seisukohale, et kokkulepe ei ole konkurentsiõigusega vastuolus, tuleb tal arvesse võtta mitte ainult neid tagajärgi, mis on selle kokkuleppe tingimustel komisjoni-poolse uurimise ajal, vaid ka tagajärgi, mis võivad nendega kaasneda tulevikus, võttes arvesse veel realiseerumata võimalusi, mida need pooltele avavad. Selles kohtuasjas näiteks jättis kokkulepe, mis seondus konkureeriva ettevõtja kapitalis osaluse omandamisega, investeeringu teinud äriühingule võimaluse hiljem oma positsiooni tugevdada, võttes tegeliku kontrolli teise ettevõtja üle, millel võinuks olla tagajärjed uuritavale konkurentsiolukorrale (17. novembri 1987. aasta kohtuotsus British American Tobacco ja Reynolds Industries vs. komisjon,
142/84 ja 156/84
,
EU:C:1987:490
, punktid
,
,
,
ja
).
Vastavalt eespool punktis 1108 nimetatud kohtuotsusele peab komisjon kokkuleppe tagajärgede uurimisel arvesse võtma lisaks kokkuleppe nende tingimuste tegelikele tagajärgedele, mis on komisjoni otsuse tegemise ajaks juba täidetud, ka kokkuleppe nende tingimuste potentsiaalseid tagajärgi, mida veel täidetud ei ole.
Hiljem on Euroopa Kohus kokkuleppe potentsiaalsete tagajärgede arvesse võtmise asjakohasust möönnud 28. mai 1998. aasta kohtuotsuses Deere vs. komisjon (
C‑7/95 P
,
EU:C:1998:256
). Kohtuasjas, milles see kohtuotsus tehti, oli vaidluse all komisjoni otsus, mis tehti pärast seda, kui komisjoni oli teavitatud ühest kokkuleppest, eesmärgiga saada vastavalt määruse nr 17 artiklile 2 negatiivne kinnitus, millega komisjon sai huvitatud ettevõtjate taotlusel tõdeda, et tal ei ole kõnealuse kokkuleppega seonduvalt põhjust sekkuda. Oma otsuses leidis komisjon, et talle esitatud kokkuleppe näol oli tegemist tagajärjel põhineva konkurentsipiiranguga.
Selles kohtuasjas nõustus nii Üldkohus kui ka hiljem Euroopa Kohus selle tõdemusega, mis põhines potentsiaalsetel tagajärgedel.
Toetamaks oma seisukohta, et komisjoni hinnangus oleks tulnud arvesse võtta üksnes teabe vahetamise tegelikke tagajärgi, tugines hageja asjaolule, et kokkuleppes ette nähtud teabevahetussüsteemi oli rakendatud juba mitu aastat enne komisjonile negatiivse kinnituse taotluse esitamist. Üldkohus leidis siiski, et selline argument ei ole asjakohane, kuna aluslepingu kohaselt on keelatud nii tegelikud kui potentsiaalsed tagajärjed (27. oktoobri 1994. aasta kohtuotsus Deere vs. komisjon,
T‑35/92
,
EU:T:1994:259
, punktid
ja
).
Kõnealuste kokkulepete või tegevuste elluviimisega seotud argumendi tulemusetuse küsimust tuleb siiski täpsustada.
Esiteks olid kõnealuse asja asjaolud erilised, kuna kokkulepe, mille kohta negatiivset kinnitust taotleti, oli asendanud ühe varasema kokkuleppe, millest ei olnud komisjoni mingil moel teavitatud. Komisjon pidi otsuse tegema niisiis selle kohta, kas konkurentsieeskirjadega on kooskõlas see uus kokkulepe, mitte varasem. Seega pole kindel, et komisjon oleks saanud teha selle uue kokkuleppe kohta lõplikke järeldusi varasema kokkuleppe kohaldamise pinnalt ning seda hoolimata nende sarnasusest. Mis puudutab uut kokkulepet, siis enne kui pooled selle peatada otsustasid, oli seda rakendatud vaid mõne kuu jooksul. Niisiis ei olnud komisjonil võimalik piisavalt distantsilt konkurentsile tekkivaid tegelikke tagajärgi uurida (27. oktoobri 1994. aasta kohtuotsus Deere vs. komisjon,
T‑35/92
,
EU:T:1994:259
, punktid
ja
).
Teiseks märkis Üldkohus, käsitledes 27. septembri 2006. aasta kohtuotsuses GlaxoSmithKline Services vs. komisjon (
T‑168/01
,
EU:T:2006:265
, punkt
) ühe kokkuleppe potentsiaalseid tagajärgi konkurentsile, et tulenevalt asjaolust, et kõnealuse kokkuleppe rakendamine peatati vaid mõni kuu pärast selle jõustumist ning see oli peatatud kuni selles kohtuasjas vaidlustatud komisjoni otsuse tegemiseni, mõistab Üldkohus komisjoni analüüsi nõnda, et see puudutab peamiselt selle kokkuleppe potentsiaalseid tagajärgi.
Selles kohtuotsuses tuvastas Üldkohus niisiis otsese seose kõnealuse kokkuleppe mitte-kohaldamise ja komisjoni poolt selle potentsiaalsete tagajärgede uurimise vahel.
Kolmandaks, 30. juuni 2016. aasta kohtuotsuses CB vs. komisjon (
T‑491/07 RENV
, ei avaldata,
EU:T:2016:379
, punktid
,
,
ja
) käsitles Üldkohus ühe ettevõtjate ühenduse otsuse potentsiaalseid tagajärgi konkurentsile, võttes arvesse tagajärgi, mis oleksid võinud nende meetmete kohaldamise korral nendega kaasneda, mis jällegi näitab seost ettevõtjate ühenduse otsuse potentsiaalsete tagajärgede uurimise ja asjaolu vahel, et seda otsust ei olnud veel rakendatud. Tuleb rõhutada, et komisjon oli kõnealuses otsuses (17. oktoobri 2007. aasta otsus C(2007) 5060 (lõplik) [ELTL artikli 101] kohase menetluse kohta (juhtum COMP/D 1/38606 – Groupement des cartes bancaires „CB“)) eraldi käsitlenud potentsiaalseid tagajärgi ehk neid tagajärgi, mis võinuksid nende meetmetega kaasneda juhul, kui nende kohaldamise peatamine lõpetada (põhjendused 261 jj), ning neid tagajärgi, mis saabusid perioodil, mil kõnealuseid meetmeid rakendati (põhjendused 310 jj).
Tuleb täpsustada, et kohtuasjades, milles tehti 27. septembri 2006. aasta kohtuotsus GlaxoSmithKline Services vs. komisjon (
T‑168/01
,
EU:T:2006:265
) ja 30. juuni 2016. aasta kohtuotsus CB vs. komisjon (
T‑491/07 RENV
, ei avaldata,
EU:T:2016:379
), ei olnud komisjon määranud asjaomastele ettevõtjatele karistusi, vaid kohustanud neid viivitamata kõnealuse rikkumise lõpetamiseks.
Tuleb veel lisada, et eespool punktis 1118 nimetatud kohtuasjades olid asjaomased ettevõtjad algselt ise komisjoni poole pöördunud (vt selle kohta 27. septembri 2006. aasta kohtuotsus GlaxoSmithKline Services vs. komisjon,
T‑168/01
,
EU:T:2006:265
, punkt
, ja 30. juuni 2016. aasta kohtuotsus CB vs. komisjon,
T‑491/07 RENV
, ei avaldata,
EU:T:2016:379
, punkt
).
Niisiis, enamikul juhtudest, kus liidu kohtud on kokkuleppe, kooskõlastatud tegevuse või ettevõtjate ühenduse otsuse suhtes kohaldanud kohtupraktikat, mille kohaselt võib tagajärjel põhineva konkurentsipiirangu tuvastada vastava meetme potentsiaalsete tagajärgede pinnalt, ei olnud vaidluse all komisjoni otsus, mille eesmärk oli tagajärjel põhinevaks konkurentsipiiranguks oleva juba toimunud tegevuse eest karistamine, vaid komisjoni otsus, mille eesmärk oli sellise tegevuse vältimine, nähes ette tagajärgi, mis võiksid neil meetmetel nende rakendamise korral olla. Nii oli see ka kohtuasjas, milles tehti 17. novembri 1987. aasta kohtuotsus British American Tobacco ja Reynolds Industries vs. komisjon (
142/84 ja 156/84
,
EU:C:1987:490
), kus komisjon oli jätnud rahuldamata kaebuse, uurides tagajärgi, mis oleksid võinud ühe kokkuleppe tingimusega kaasneda, kui selles tingimuses ette nähtud võimalust oleks kasutatud.
Niisiis ei ole keelatud kokkulepetega seotud pretsedenti, kus Euroopa Kohus või Üldkohus oleks möönnud, et komisjon võib rikkumise tuvastada ning tuvastatud rikkumisest lähtuvalt selle rikkumise toimepanijatele trahvi määrata, tuginedes üksnes vastava meetme potentsiaalsetele tagajärgedele.
Näib aga paradoksaalne, et juhul kui kokkuleppe tingimusi on rakendatud ja nende tagajärgede mõõtmisel võib arvesse võtta enne komisjoni otsuse tegemist aset leidnud muudatusi faktilistes asjaoludes, eelkõige neid, mis on aset leidnud pärast kokkuleppe sõlmimist, võib komisjon piirduda üksnes nende konkurentsivastaste tagajärgede ära näitamisega, mis neil kokkuleppe tingimustel võiksid olla, tehes eespool punktis 1076 mainitud võrdluse, sellised muudatusi arvesse võtmata (vt eespool punktid 1084, 1092 ja 1102).
Ka näib paradoksaalne see, kui komisjonil oleks lubatud, asumaks seisukohale, et toime on pandud tagajärjel põhineva konkurentsipiirangu vormis esinev rikkumine (ja selle eest seega karistusena trahv määrata), tugineda ainuüksi sellele, et juba ellu viidud kokkuleppe tingimused võivad kaasa tuua konkurentsivastaseid tagajärgi, ja mitte asjaolule, et nad on sellised tagajärjed kaasa toonud, samas kui Euroopa Kohus on leidnud, et kokkuleppe konkurentsivastaste tagajärgede tõendamise kohustus puudub üksnes juhul, kui tegu on eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguga, millena tuleks käsitada vaid selliseid kokkuleppeid, millel võivad olla niivõrd negatiivsed tagajärjed eelkõige kaupade ja teenuste hinnale, kogusele või kvaliteedile, et ELTL artikli 101 lõike 1 kohaldamisel võib pidada tarbetuks tõendada, et neil on turule tegelikud tagajärjed (11. septembri 2014. aasta kohtuotsus CB vs. komisjon,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, punkt
). Kui komisjonil oleks võimalus juba ellu viidud kokkulepete puhul tugineda nende konkurentsivastaste tagajärgede ära näitamiseks üksnes nende võimalikele tagajärgedele, muutuks sisutuks ELTL artikli 101 lõikest 1 tulenev eesmärgil ja tagajärjel põhineva konkurentsipiirangu eristamine.
Eeltoodust tuleneb, et kui kõnealused kokkulepped on ellu viidud ning kui komisjon on vaidlustatud otsusega tuvastanud rikkumise ja kokkuleppe pooltele selle eest trahvi määranud, ei ole kohaldatav eespool punktides 1107–1120 välja toodud kohtupraktika, mis puudutab tagajärjel põhineva piirangu puhul kokkuleppe potentsiaalsete tagajärgede arvesse võtmist.
Liiati tuleb märkida, et eespool punktis 1124 mainitud kohtupraktikat tuleb eristada kohtupraktikast, mis puudutab seda, kuidas võtta arvesse konkurentsi piiramise tagajärgi konkurentsile, sealhulgas juhul, kui tegemist on üksnes potentsiaalse konkurentsiga.
Sellega seoses hindas Üldkohus 12. juuni 1997. aasta kohtuotsuses Tiercé Ladbroke vs. komisjon (
T‑504/93
,
EU:T:1997:84
, punktid
–
), millele on viidatud vaidlustatud otsuse põhjenduses 1217, komisjoni ühe sellise otsuse õiguspärasust, millega viimane oli kaebuse rahuldamata jätnud eelkõige põhjusel, et asjaomasel turul tegeliku konkurentsi puudumise tõttu ei kuulunud vaidlusalune kokkulepe asutamislepingu artikli 85 lõike 1 (nüüd ELTL artikli 101 lõige 1) kohaldamisalasse. Üldkohus leidis, et komisjon ei olnud nõutava hoolikusega analüüsinud kõiki hageja poolt talle teatavaks tehtud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, sest kokkulepe võis piirata potentsiaalset konkurentsi. Üldkohus tühistas selles osas otsuse, mille peale hagi oli esitatud.
Sellisest kaebuse rahuldamata jätmist puudutavast kohtupraktikast ei saa järeldada, et ainuüksi asjaolu, et kokkulepe „võib“ piirata potentsiaalset konkurentsi, peaks tingimata viima tõdemuseni, et tegu on tagajärjel põhineva konkurentsipiiranguga, vaid pigem seda, et juhul kui kokkulepe võib piirata üksnes potentsiaalset konkurentsi, mitte aga tegelikku konkurentsi, ei tohi komisjon tagajärjel põhineva konkurentsipiirangu võimalust juba eos kõrvale lükata.
Kui komisjon võtab vastu otsuse, millega ta tuvastab ELTL artikli 101 lõike 1 rikkumise, mille alusel on tal võimalik rikkumise toime panijatele trahv määrata, ei võta ainuüksi see, et komisjon on tuvastanud potentsiaalse konkurentsi olemasolu ning ühe potentsiaalse konkurendi tegevusvabaduse piiramise või lausa viimase turult välja tõrjumise, temalt kohustust analüüsida kõnealuse meetme tegelikke tagajärgi konkurentsile, kui eespool punktides 1107–1120 viidatud kohtupraktika kohaldamisele ei kuulu.
Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et selleks, et asuda seisukohale, et kokkuleppel on konkurentsivastased tagajärjed, peavad olema kogutud tõendid, mis kinnitavad, et konkurentsi „tegelikult“ takistati, piirati või kahjustati (30. juuni 1966. aasta kohtuotsus, LTM,
56/65
,
EU:C:1966:38
, lk 359 ja 360).
Ka kokkuleppe konkurentsivastaste tagajärgede ära näitamisel peab komisjon, vastavalt Euroopa Kohtu praktikast tulenevale tegelikkuse nõudele, võtma eespool punktis 1076 nimetatud võrdluse teostamisel arvesse kõiki enne komisjoni otsuse tegemist aset leidnud muudatusi faktilistes asjaoludes, eelkõige neid, mis on aset leidnud pärast kokkuleppe sõlmimist.
Sellega seoses tuleb Euroopa Kohtu hinnangul selleks, et hinnata ettevõtjate vahelise kokkuleppe tagajärgi ELTL artikli 101 seisukohast, võtta arvesse kokkuleppe konkreetset tausta, eelkõige majanduslikku ja õiguslikku konteksti, milles asjasse puutuvad ettevõtjad tegutsevad, samuti puudutatud kaupade või teenuste laadi ning kõnealuse turu või kõnealuste turgude toimimise tegelikke tingimusi ja struktuuri (11. septembri 2014. aasta kohtuotsus MasterCard jt vs. komisjon,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, punkt
).
Sellest järeldub, et stsenaarium, mis oleks realiseerunud kokkuleppe puudumise korral, peab vastavalt Euroopa Kohtu kasutatud mõistele olema „realistlik“ (vt selle kohta 11. septembri 2014. aasta kohtuotsus MasterCard jt vs. komisjon,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, punkt
).
Euroopa Kohus on täpsustanud, et hinnates kokkuleppe konkurentsi piiravaid tagajärgi, tuleb arvesse võtta neid võimalikke arenguid, mis leiaksid turul aset selle kokkuleppe puudumise korral (vt selle kohta 11. septembri 2014. aasta kohtuotsus MasterCard jt vs. komisjon,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, punktid
–
).
Lisaks, tõenäosuse ja tegelikkuse nõue, millest tuleb kinni pidada, kirjeldades seda, milline oleks olnud konkurents kokkuleppe puudumise korral (üks eespool punktis 1076 nimetatud võrreldavatest olukordadest), on kooskõlas komisjoni poolt mitmetes suunistes kirjeldatud lähenemisega, mille kohaselt tuleb tal tõendada, et tema poolt uuritava meetme piiravad tagajärjed on piisavalt tõenäolised.
Nii on esiteks [ELTL] artikli 101 lõike 3 kohaldamist käsitlevate suuniste punktis 24, millele komisjon on viidanud vaidlustatud otsuse põhjenduses 1219, märgitud, et „selleks, et kokkulepe oleks oma tagajärgedest tulenevalt konkurentsi piirav, peab see tegelikku ja potentsiaalset konkurentsi mõjutama sel määral, et on võimalik võrdlemisi suure tõenäosusega ette näha, et sellel on asjaomasel turul negatiivsed tagajärjed hindadele, toodangule, innovatsioonile või kaupade või teenuste valikule või kvaliteedile“.
Teiseks on 2001. aasta horisontaalkoostöö kokkulepete suuniste punktis 19 märgitud, et paljude horisontaalkoostöökokkulepete eesmärk ei ole konkurentsi piiramine ning et seetõttu on vaja analüüsida iga kokkuleppe tagajärgi. Seal on lisatud, et selle analüüsi puhul ei piisa sellest, et kokkulepe piirab pooltevahelist konkurentsi, vaid on vaja, et see kokkulepe võiks mõjutada konkurentsi turul sellisel määral, et võib arvata, et sellel on negatiivsed tagajärjed hindadele, toodangule, innovatsioonile või ka kaupade ja teenuste mitmekesisusele või kvaliteedile.
Kolmandaks on komisjon sellisele lähenemisele kindlaks jäämist kinnitanud 2011. aasta horisontaalkoostöö kokkulepete suunistes. Nende suuniste punktis 28, millele komisjon on viidanud vaidlustatud otsuse 1733. joonealuses märkuses, on ta märkinud, et asjaomasel turul esineb piirav mõju konkurentsile tõenäoliselt siis, kui kokkuleppe tõttu saaksid selle osalised kasumlikult tõsta hinda või vähendada toodangut, toodete kvaliteeti, tootevalikut või innovatsiooni.
Viimaks on komisjon vaidlustatud otsuses endas (põhjendus 1218) meelde tuletanud, et konkurentsi piiravad tagajärjed peavad olema tuvastatud piisava tõenäosusega.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi silmas pidades tuleb kindlaks teha, kas komisjon on käesoleval juhul, hoolimata eesmärgil põhineva konkurentsipiirangu analüüsimise võrdlemise etapis valitud hüpoteesidest lähtuvast lähenemisest (vt eespool punktid 1076–1102), tõendanud, et Servier’ ja Krka vahel sõlmitud kokkulepete konkurentsi piiravate tagajärgede saabumine oli piisavalt realistlik ja tõenäoline.
iii)

Hindamisviga
Komisjon on analüüsinud Servier’ ja Krka vahel sõlmitud kompromissikokkuleppes sisalduvate turustamis- ja vaidlustamiskeeldude ning Krka tehnoloogia litsentsi alusel Servier’le loovutamise tagajärgi, uurides kõigi nende kolme meetme puhul seda, milline oleks konkurents olnud vastava meetme puudumise korral (vt eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendused 1825–1829).
Igaühe puhul neist kolmest meetmest tuleb kindlaks teha, kas komisjon sai põhjendatult asuda seisukohale, et tegu on tagajärjel põhineva konkurentsipiiranguga.
–
Kompromissikokkuleppes sisalduv turustamiskeeld
Oluline on meelde tuletada, et hindamaks seda, kas kokkulepet tuleb käsitada selle tagajärjeks olevate konkurentsimoonutuste tõttu keelatuna, tuleb uurida, milline konkurents oleks tegelikkuses tekkinud vaidlusaluste kokkulepete puudumise korral (vt eespool punkt 1076).
Käesoleval juhul piirdub turustamiskeelu kohaldamisala Servier’ ja Krka vaheliste vaidluste esemeks oleva patendi 947 kohaldamisalaga.
Kompromissikokkuleppe puudumise korral oleks tegelik konkurentsiolukord olnud selline, kus geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud, sealhulgas Krka, püüavad turule siseneda, kusjuures esinevad Servier’ patentidest, eelkõige patendist 947 tulenevad takistused, ning kus nende äriühingute ja Servier’ vahel on patendivaidlused.
Ent nagu eespool punktis 234 märgitud, on patendi andmise eriline eesmärk tagada patendiomanikule tema loomingulise panuse hüvitamiseks ainuõigus kasutada leiutist, et tööstustooteid valmistada ja esimesena turule tuua, kas vahetult või kolmandatele isikutele litsentse andes, ning õigus esitada vastuväiteid nende õiguste rikkumise peale (31. oktoobri 1974. aasta kohtuotsus Centrafarm ja de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
, punkt
). Kui ametiasutus annab patendi, siis eeldatakse tavaliselt, et see patent on kehtiv ning patendi omamine ettevõtja poolt õiguspärane. Ettevõtja poolt pelk ainuõiguse omamine tähendab tavaliselt, et konkurendid hoitakse eemal, kuna viimased peavad järgima avalike normide alusel seda ainuõigust (1. juuli 2010. aasta kohtuotsus AstraZeneca vs. komisjon,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, punkt
).
On tõsi, et geneerilisi ravimeid tootva äriühingu riskiga turule sisenemine ei ole iseenesest õigusvastane (vt selle kohta 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Lundbeck vs. komisjon,
T‑472/13
, edasi kaevatud,
EU:T:2016:449
, punkt
). Selline sisenemine on aga seda vähem tõenäoline, kui geneerilisi ravimeid tootev äriühing tunnustab patendi kehtivust või hindab kasinaks oma võimalusi saavutada selle tühistamine.
See, kas geneerilisi ravimeid tootev äriühing patendi kehtivust tunnustab või mitte, või see, kuidas ta patendi õigusjõudu tajub, on niisiis otsustava tähtsusega, kui on vaja kindlaks teha, kuidas ta riskiga turule tulemise osas tõenäoliselt käitunud oleks.
Vaidlustatud otsuse selles osas, mis on pühendatud Krka võimalikule käitumisele kokkuleppe puudumise korral (põhjendused 1825–1834) ei ole komisjon aga nõuetekohaselt arvesse võtnud seda, kuidas oleksid patent 947 ja see, et Krka selle kehtivust tunnustas, võinud eespool punktis 1076 mainitud võrdluse seisukohast mõjutada sellele võimalikule käitumisele antavat hinnangut.
Nimelt sündmusi nagu Euroopa Patendiameti 27. juuli 2006. aasta otsus, millega kinnitati selle patendi kehtivust, ja Ühendkuningriigi kohtu poolt Krka suhtes esialgse õiguskaitse korras tehtud ettekirjutus, mis on otsustava tähtsusega hindamaks seda, kuivõrd võis Krka tunnustada patendi 947 kehtivust või millisteks pidada oma eduvõimalusi saavutada selle tühistamine, ei ole vaidlustatud otsuse selles osas mainitud, kuigi need leidsid aset isegi enne Servier’ ja Krka vahel kompromissikokkuleppe sõlmimist.
Vaidlustatud otsuse põhjendustes 1828–1834 on komisjon, analüüsides Krka võimalikku käitumist kokkulepete puudumise korral, unustanud selles kontekstis olulise asjaolu, et mitmed toimikus olevad dokumendid toetavad tõdemust, et Krka toode võis olla patendist 947 tulenevaid õigusi rikkuv.
See kinnitab, et komisjoni hüpoteesidel põhinev lähenemine (vt eespool punktid 1077–1103) ei toonud kaasa üksnes seda, et ta eiras pärast nende kokkulepete sõlmimist aset leidnud sündmusi, vaid üldisemalt sündmuste tegelikku kulgemist nii, nagu see talle otsuse tegemise ajal täheldatav oli.
See, miks komisjon loobus eeskätt patendi 947 mõju arvesse võtmisest, on selgitatav asjaoluga, et eesmärgil põhineva piirangu analüüsimisel oli ta asunud seisukohale, et Servier’ ja Krka vahel sõlmitud kompromissikokkuleppe tegelikuks aluseks oli viimase ajendamine enda sidumiseks selle kokkuleppe piiravate tingimustega, mitte aga patendi 947 kehtivuse siiras tunnustamine. Sellest vaatenurgast ei saanud Krka komisjoni hinnangul mingil moel tugineda patendi 947 tunnustamisele, kuna selline tunnustamine ei olnud juba põhimõtteliselt tõeline.
Kuna aga Üldkohus tunnistas kehtetuks komisjoni seisukoha, et Servier’ ja Krka vahel sõlmitud kompromissikokkuleppe ja litsentsilepingu puhul oli tegemist stiimuli ja eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguga, siis muutub see, kuidas Krka mõistis patendi 947 õigusjõudu või kas ta tunnustas selle kehtivust, uuesti asjasse puutuvaks.
Tuleb aga meelde tuletada, et kompromissikokkuleppe ja litsentsilepingu sõlmimise ajal olid olemas tõsised märgid, mille pinnalt võisid nende kokkulepete pooled arvata, et patent 947 oli kehtiv (vt eespool punktid 967 ja 968). Ühendkuningriigis ehk ühes kolmest riigist (koos Prantsusmaa ja Madalmaadega), kus komisjon tagajärjel põhinevat piirangut analüüsis ja selle tuvastas, oli Krka, nagu ka ühe teise Servier’ konkurendiks oleva ettevõtja, Apotexi, suhtes tehtud esialgse õiguskaitse korras isegi ettekirjutus.
Kuigi esialgse õiguskaitse taotlus, mille Servier’ esitas Ungaris ja mille eesmärk oli keelata patendist 947 tulenevate õiguste rikkumise tõttu Krka poolt turule toodud perindopriili geneerilise versiooni turustamine, jäeti 2006. aasta septembris rahuldamata, oli tegu menetlusega, mis erinevalt eespool punktis 1154 mainitutest ei puudutanud ühtki neist riikidest, kus komisjon tagajärjel põhineva piirangu esinemise tuvastas.
Lisaks, kuigi Servier’ ja Krka vahel oli kontakte olnud ka enne Euroopa Patendiameti 27. juuli 2006. aasta otsust, millega patendi 947 kehtivust kinnitati (vt eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendus 837), ei päädinud need kokkuleppega (vaidlustatud otsuse põhjendused 856–859) ning uued läbirääkimised algasid alles pärast selle otsuse tegemist (vaidlustatud otsuse põhjendus 898). Euroopa Patendiameti 27. juuli 2006. aasta otsus, millega patendi 947 kehtivust kinnitati, oli niisiis vähemalt üks kompromissikokkuleppe ja litsentsilepingu sõlmimisega päädinud sündmuste ahela käivitanud asjaoludest, mis on täiendav märk selle kohta, et nende kokkulepete aluseks oli selle patendi kehtivuse tunnustamine poolte poolt (vt eespool punkt 971).
Tuleb lisada, nagu ka eespool (vt eespool punkt 947) öeldud, et litsentsilepingu sõlmimine, mis on litsentsiaadi seisukohast põhjendatud vaid juhul, kui ta litsentsi ka tegelikult kasutab, põhineb poolte poolt patendi kehtivuse tunnustamisel. Niisiis kinnitab ka litsentsilepingu sõlmimine ise koos teatud hulga märkidega (vt eespool punktid 999 ja 1001), et Krka siiski tunnustas patendi 947 kehtivust.
Isegi toimikus olevatest dokumentidest nähtub, et Krka näis olevat seisukohal, et juhul, kui Servier’ga litsentsilepingut ei sõlmita, on kõnealusele 18–20 turule riskiga sisenemine vähetõenäoline või lausa välistatud (eespool punktid 1001 ja 1012).
Viimaks on komisjon vaidlustatud otsuses (põhjendus 1693) märkinud, et Krka „loobus pärast vastulausete [osakonna] otsust plaanist siseneda riskiga Prantsusmaa ja Ühendkuningriigi ning teistele Lääne-Euroopa turgudele“.
Pidades silmas eespool toodud asjaolusid, tuleb järeldada, et ei ole tõendatud, et kokkuleppe puudumise korral oleks Krka tõenäoliselt sisenenud riskiga asjasse puutuva 18–20 liikmesriigi turgudele, eelkõige Prantsusmaa, Madalmaade ja Ühendkuningriigi turgudele.
Eelnevat järeldust ei väära muud toimikust nähtuvad asjaolud, mis võiksid olla asjasse puutuvad tõendamaks, et Krka oleks Servier’ga kokkuleppe puudumise korral turule sisenenud. Need asjaolud on peamiselt ära toodud vaidlustatud otsuse selles osas, mille komisjon on pühendanud sellele, et näidata ära, et Krka oli Servier’ potentsiaalne konkurent.
Esiteks tuleb meelde tuletada (vt eespool punkt 1026), et asjaolu, et Krka jätkas Servier’ patentide vaidlustamist ja oma toote turustamist isegi siis, kui Euroopa Patendiameti vastulausete osakond oli patendi 947 kehtivust kinnitanud, võib ilmselgelt olla selgitatav Krka sooviga tugevdada oma positsiooni Servier’ga kompromissikokkuleppe sõlmimiseni jõudmise eesmärgil peetavatel võimalikel läbirääkimistel.
Liiati ei võtnud Krka Servier’ patentide vaidlustamise jätkamisega uusi riske seoses patendist tulenevate õiguste rikkumisega. See suurendas üksnes menetluskulusid. Mis puudutab oma toote turustamise jätkamist, siis see piirdus vaid viie Kesk- ja Ida-Euroopa turuga, mille puhul ei ole komisjon tagajärjel põhinevat piirangut tuvastanud. Lisaks sellele ei olnud seitsmest litsentsiga hõlmatud turust viiel patendiga 947 samaväärseid patente veel antud (vaidlustatud otsuse põhjendus 1755). Niisiis olid Krka riskid vähemalt mõnedel neist turgudest, kuhu ta jäi, väikesed (vt eespool punkt 1027).
Krka poolt Servier’ patendi vaidlustamise ning oma toote turustamise jätkamine ei võimalda niisiis järeldada, et Krka ei tunnustanud patendi 947 kehtivust ning oleks seega tõenäoliselt sisenenud riskiga kõnealuse 18–20 liikmesriigi turule või vähemalt neile kolmele turule, mille puhul komisjon tuvastas tagajärjel põhineva konkurentsipiirangu.
Teiseks, kuigi Krka esindajate kommentaaridest võis mõista nende üllatust ja rahulolematust pärast Euroopa Patendiameti 27. juuli 2006. aasta otsuse tegemist (vaidlustatud otsuse punkt 1688), ei luba need kommentaarid tõendatuks lugeda, et Krka oleks sellest otsusest hoolimata tõenäoliselt sisenenud neile kolmele liikmesriigi turule, mille puhul komisjon tagajärjel põhineva piirangu tuvastas.
Kolmandaks on komisjon pühendanud vaidlustatud otsuse ühe punkti Krka turule „sisenemise kavatsusele“. See väga lühike punkt koosneb vaid ühest, ka ise võrdlemisi lühikesest põhjendusest, nimelt põhjendusest 1699. Selles põhjenduses märgib komisjon, et „isegi“ pärast Euroopa Patendiameti 27. juuli 2006. aasta otsuse tegemist „näis“ Krka olevat nõus toetama oma partnerite poolt toodete riskiga turule toomist ning jätkas lepingute sõlmimist oma toote tarnimiseks „juhul, kui patentidest tulenevad takistused saavad ületatud“. Veel on selles põhjenduses lisatud, et üks Krka äripartneritest nõudis, et ta tarniks talle toodet „kui patent 947 on tühistatud“ ning et mõned Krka partneritest sisenesid selle tootega turule „kui patent 947 oli kord [kõnealusel] turul tühistatud“.
Eespool punktis 1166 viidatud lõigud ei anna tunnistust mitte niivõrd Krka kavatsusest siseneda neile kolmele liikmesriigi turule, mille puhul komisjon tuvastas tagajärjel põhineva piirangu, kui sellest, millise tähtsuse omandas pärast Euroopa Patendiameti 27. juuli 2006. aasta otsuse tegemist nii Krka kui tema äripartnerite jaoks patendis 947 seisnev „patendist tulenev takistus“.
Pidades silmas kõiki eespool välja toodud asjaolusid, ei ole tõendatud, et kompromissikokkuleppe ja litsentsilepingu puudumise korral oleks Krka tõenäoliselt sisenenud nende kolme liikmesriigi turule, mille puhul komisjon tagajärjel põhineva konkurentsipiirangu tuvastas.
Komisjon ei ole vaidlustatud otsuses ka tõendanud, et nende kokkulepete puudumise korral oleks Krka tõenäoliselt sisenenud kõnealustele turgudele enne rikkumise lõppemist ehk Ühendkuningriigis enne 6. juulit 2007, Madalmaades enne 12. detsembrit 2007 ja Prantsusmaal enne 16. septembrit 2009.
Nimelt tingis komisjoni valitud hüpoteesidel põhinev lähenemine (vt eespool punktid 1079–1103) selle, et ta pööras vähe tähelepanu sellele, kuidas sündmused tegelikult kulgesid – eelkõige sündmused, mis leidsid aset pärast kokkulepete sõlmimist – ja seega sellele, kuidas võis neist sündmustest tulenevalt muutuda Krka arusaam patendi 947 kehtivusest.
Rikkumise koosseisuliste tunnuste hindamisel, kus Üldkohus ei teosta oma täielikku pädevust, vaid seaduslikkuse kontrolli, ei saa ta aga komisjoni põhjendusi asendada enda omadega (vt selle kohta 21. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus Galp Energía España jt vs. komisjon,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, punktid
ja
–
).
Niisiis ei saa Üldkohus esimesena toimikus olevatest tõenditest lähtudes hinnata seda, kas kokkuleppe sõlmimisele järgneval perioodil oleks võinud tagajärjel põhinev konkurentsipiirang nähtuda asjaolust, et Krka seisukoht patendi 947 kehtivuse tunnustamise osas mõnevõrra muutus.
Igal juhul ei võimalda toimikus olevad tõendid asuda seisukohale, et kokkulepete puudumise korral oleks Krka kokkulepete sõlmimise ja rikkumise lõpu vahelisel perioodil tõenäoliselt kolme asjasse puutuva liikmesriigi turule sisenenud.
Lisaks sellele tuleb rõhutada, et komisjon isegi ei ole väitnud, et Krka oleks kokkuleppe puudumise korral tõenäoliselt turule sisenenud. Nimelt ei lähtu komisjon vaidlustatud otsuse osas „Tõenäoline käitumine Krka kokkulepete puudumise korral“, vähemalt mitte sõnaselgelt, kokkuleppe puudumise korral Krka varasema turule sisenemise hüpoteesist, vaid neil turgudel „konkurentsiohu“ püsimise hüpoteesist (vt eespool punkt 1096).
Komisjon on leidnud, et „Krka oleks jätkuvalt kujutanud endast konkurentsiohtu, olles Ühendkuningriigis, Prantsusmaal ja Madalmaades perindopriili geneerilise versiooniga potentsiaalne turule siseneja“ (vaidlustatud otsuse põhjendus 1825). Komisjon täpsustab, et eelkõige oleks Krka jätkuvalt kujutanud endast ohtu, olles tarnijaks oma kohalikele müügiga tegelevatele partneritele (vaidlustatud otsuse põhjendus 1828).
Samuti märgib komisjon, et stiimuli puudumise korral oleksid kokkuleppe pooled võinud sõlmida vähem piirava kokkuleppe, mis oleks võimaldanud Krkal varem turule siseneda või andnud talle litsentsi kogu liidu territooriumil (vaidlustatud otsuse põhjendus 1831).
Kokkuvõttes märgib komisjon, et „[…] kokkulepetes sisaldunud piirangute puudumise korral oleks Krka jäänud oluliseks Servier’ potentsiaalseks konkurendiks“ (vaidlustatud otsuse põhjendus 1834).
Tuleb tõdeda, et tuginedes üksnes „konkurentsiohule“, mida Krka oleks Servier’le jätkuvalt tekitanud, ning kuivõrd esiteks ei ole pelgalt „ohu“ konkurentsi soodustav mõju ilme, erinevalt mõjust, mis oleks geneerilisi ravimeid tootva äriühingu turule sisenemisel, ning teiseks, et selle „ohu“ mõjud neutraliseeris käesoleval juhul suuresti patendi 947 olemasolu ja selle kehtivuse kinnitamine pädevate asutuste poolt (vt eespool punktid 1142–1169), ei ole komisjon tõendanud, et konkurents, mis oleks tekkinud kompromissikokkuleppe puudumise korral, oleks tõenäoliselt olnud avatum.
Sellega seoses võib ära märkida, et komisjon oleks pidanud täpsustama, kuidas oleks see „konkurentsioht“, mida Krka kompromissikokkuleppe puudumise korral Servier’le jätkuvalt tekitanud oleks, tõenäoliselt mõjutanud hindu, toodangut, toodete kvaliteeti, toodete valikut või innovatsiooni (vt eespool punktid 1135–1137), mida komisjon oleks saanud teha, näiteks näidates ära, et selle ohu puudumise tõttu vähendas Servier oma teadus- ja arendustegevusega seotud kulusid.
Tuleb rõhutada, et kuigi komisjoni analüüs, mis puudutab Servier’ turujõudu ning kõnealuse turu struktuuri, mida iseloomustas konkurentsiallikate puudumine või vähesus, võiks toetada seisukohta, et potentsiaalse konkurendi turule sisenemist takistaval kokkuleppel on piiravad tagajärjed, ei ole see piisav selleks, et tõenäolisteks ja tegelikeks saaks pidada „konkurentsiohtu“ vähendava kokkuleppe piiravaid tagajärgi.
Nimelt, sõltumata turu struktuurist jäävad turustamiskeelu konkurentsivastased tagajärjed suuresti hüpoteetiliseks, kui komisjoni otsuse tegemise ajal täheldatavat sündmuste tegelikku kulgemist silmas pidades oleks olnud tõenäoline, et asjaomane potentsiaalne konkurent oleks ka selle keelu puudumise korral võinud käituda samamoodi nagu ta tegi selle keelu olemasolul, see tähendab antud juhul, et Krka oleks jäänud eemale neilt kolmelt turult, mille puhul komisjon tuvastas tagajärjel põhineva piirangu.
Mis puudutab hüpoteesi, mille kohaselt oleksid Servier’ ja Krka nende vahel sõlmitud ja komisjoni hinnangul endas stiimulit kätkenud kompromissikokkuleppe ja litsentsilepingu puudumise korral sõlminud muu kokkuleppe, mis oleks võimaldanud Krka varasemat sisenemist või andnuks talle litsentsi kogu liidu territooriumil (vt eespool punkt 1176 ja vaidlustatud otsuse põhjendus 1142), siis selle tõenäosus ei ole kuidagi tõendatud, kusjuures seda vähem et, nagu nähtub eesmärgil põhineva piirangu puudumist käsitlenud väite analüüsist, ei ole komisjon stiimuli esinemist tõendanud.
Viimaks tuleb rõhutada, et olukord, milles sõlmiti Servier’ ja Krka vaheline kompromissikokkulepe ja litsentsileping ning mida iseloomustab see, et oli olemas patent, mille kehtivust Euroopa Patendiamet oli kinnitanud (vt eespool punkt 1144), erineb olukorrast, mida käsitleti kohtuasjas, kus tehti 14. aprilli 2011. aasta kohtuotsus Visa Europe ja Visa International Service vs. komisjon (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
, punktid
ja
), millele komisjon eelkõige vaidlustatud otsuse põhjenduses 1219 viitab. Kuna äsja meelde tuletatud ning käesoleva kohtuasja seisukohast otsustava tähtsusega kontekstuaalseid asjaolusid, mis seonduvad patendi olemasolu ja selle kehtivuse tunnustamisega (eelkõige eespool punktides 1145 ja 1159) ei esinenud, võis Üldkohus nimetatud kohtuotsuses üksnes asjaolu pinnalt, et ettevõtja, kelle suhtes vaidlusaluse meetmega turult väljatõrjumise tingimust rakendati, oli potentsiaalne konkurent, leida, et komisjon asus põhjendatult seisukohale, et see ettevõtja oleks väljatõrjumise tingimuse puudumise korral turule sisenenud.
Veel tuleb ära märkida, et 14. aprilli 2011. aasta kohtuotsuses Visa Europe ja Visa International Service vs. komisjon (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
) ei tunnistanud Üldkohus õigeks komisjoni otsustuspraktikat, mille kohaselt võib ta potentsiaalse konkurendi turult välja tõrjumise korral jätta tähelepanuta sündmuste tegeliku kulgemise, mida tal on võimalik täheldada otsuse tegemise ajal.
Veelgi enam, isegi kui selline praktika oleks õige, võiks see teatud juhtudel viia kohatu tulemuseni, näiteks juhul kui üksainus olemasolev potentsiaalne konkurent, kes kokkuleppega kõrvaldatakse, enne selle kokkuleppe rakendamist kaob, näiteks likvideerimise tõttu, mis on ilmselgelt asjaoluks, mis välistab kokkuleppe väljatõrjuva mõju, välja arvatud juhul, kui seda käsitleda hüpoteetiliselt, mitte realistlikult, nagu kohtupraktika nõuab (vt eespool punktid 1129 ja 1132).
Niisiis 14. aprilli 2011. aasta kohtuotsusele Visa Europe ja Visa International Service vs. komisjon (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
) viidates ei saa käesoleval juhul järeldada, et tegemist oli tagajärjel põhineva konkurentsipiiranguga.
Eelnevast tuleneb, et komisjon ei ole kompromissikokkuleppes sisalduva turustamiskeelu konkurentsi piiravaid tagajärgi tõendanud.
–
Kompromissikokkuleppes sisalduv vaidlustamiskeeld
Kõigepealt tuleb märkida, et vaidlustatud otsuse osas „Tõenäoline käitumine Krka kokkulepete puudumise korral“ ei maini komisjon ühtki asjaolu, mis puudutaks Krka tõenäolist käitumist seonduvalt patendiga 340, mille osas on samuti kompromissikokkuleppes vaidlustamiskeeld.
Seetõttu piirdub komisjoni see osa tagajärjel põhineva piirangu analüüsist, mis seisneb kokkulepete olemasolul ja nende puudumisel tekkiva konkurentsi omavahelises võrdlemises (vt eespool punkt 1076), patendiga 947.
Patendi 340 arvesse võtmata jätmine võib olla selgitatav asjaoluga, et komisjoni hinnangul on selle patendi tähtsus Servier’le geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute turule sisenemise vastu antava kaitse seisukohast väike (vaidlustatud otsuse põhjendus 114).
Lisaks märgib komisjon, endiselt osas „Tõenäoline käitumine Krka kokkulepete puudumise korral“, et „tundub tõenäoline, et vaidlustamiskeelu puudumise korral oleks Krka jätkanud Ühendkuningriigi kohtus ja Euroopa Patendiametis patendi 947 vaidlustamist“ (vaidlustatud otsuse põhjendus 1827).
Komisjon on oma seisukohta, et tegu on tagajärjel põhineva piiranguga, põhjendanud asjaoluga, et vaidlustamiskeelu puudumise korral oleks Krka jätkanud Ühendkuningriigi kohtus ja Euroopa Patendiametis menetlusi, millega ta juba seotud oli.
Selles osas tuleb meelde tuletada, et vaidlustamiskeeld on iseenesest konkurentsi piirav, kuna see kahjustab avalikku huvi ekslikult antud patentidest tuleneda võivate majandustegevuse takistuste kõrvaldamise vastu (vt selle kohta 25. veebruari 1986. aasta kohtuotsus Windsurfing International vs. komisjon,
193/83
,
EU:C:1986:75
, punkt
).
Niisiis tuleb kindlaks teha, kas vaidlustamiskeelu rakendamisel ja konkreetsemalt Krka loobumisel menetlustest, millega ta juba seotud oli, olid tagajärjed seonduvalt patendist 947 vabanemisega.
Tuleb meelde tuletada, et kokkulepete sõlmimise ajal oli Krka ja Servier’ vahel pooleli kaks menetlust ning et Krka loobus neist menetlustest selle kompromissikokkuleppe tõttu.
Nii oli Servier esitanud Ühendkuningriigis 2. augustil 2006 High Court of Justice (England & Wales), Chancery Divisionile (patents court) (kõrge kohus (England & Wales), lordkantsleri kantselei osakond (patendiasju arutav kolleegium)) Krka vastu patendist 947 tulenevate õiguste rikkumise hagi. Samuti oli ta esitanud esialgse õiguskaitse kohaldamise taotluse. Krka oli 1. septembril 2006 esitanud vastuhagi patendi 947 tühistamiseks. 3. oktoobril 2006 rahuldas High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) (kõrge kohus (England & Wales), lordkantsleri kantselei osakond (patendiasju arutav kolleegium)) Servier’ esialgse õiguskaitse kohaldamise taotluse ning jättis rahuldamata Krka poolt 1. septembril 2006 patendi 947 tühistamiseks esitatud lühimenetluse otsuse (
motion of summary judgment
) tegemise taotluse. 1. detsembril 2006 lõpetati pooleliolev kohtuasja menetlus vastavalt poolte vahel sõlmitud kompromissikokkuleppele ning esialgse õiguskaitse korras tehtud ettekirjutus tühistati.
Mis puudutab Euroopa Patendiametis toimuvat vaidlust, siis esitasid kümme geneerilisi ravimeid tootvat äriühingut, sealhulgas Krka, 2004. aastal patendi 947 peale vastulause, taotledes patendi tervikuna tühistamist, tuginedes põhjendustele, mis puudutasid uudsuse ja leiutustegevuse puudumist ja leiutise ebapiisavat kirjeldamist. 27. juulil 2006 kinnitas Euroopa Patendiameti vastulausete osakond selle patendi kehtivust pärast seda, kui Servier oli patendinõudluses teinud väikesed muudatused. Seitse äriühingut kaebasid selle vastulausete osakonna otsuse edasi. Krka loobus vastulausemenetlusest 11. jaanuaril 2007 vastavalt poolte vahel sõlmitud kompromissikokkuleppele.
Tuleb siiski meelde tuletada, et Ühendkuningriigis oli Servier 1. augustil 2006 esitanud High Court of Justice (England & Wales), Chancery Divisionile (patents court) (kõrge kohus (England & Wales), lordkantsleri kantselei osakond (patendiasju arutav kolleegium)) äriühingu Apotex vastu patendist tulenevate õiguste rikkumise hagi, väites, et viimane on rikkunud patendist 947 tulenevaid õigusi, olles 28. juulil 2006 toonud turule ühe perindopriili geneerilise versiooni. Apotex oli esitanud vastuhagi selle patendi tühistamiseks. 8. augustil 2006 kohaldati esialgset õiguskaitset, millega keelati Apotexil perindopriili importimine, müügiks pakkumine ja müümine.
Apotexi esitatud vastuhagi alusel otsustas High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) (kõrge kohus (England & Wales), lordkantsleri kantselei osakond (patendiasju arutav kolleegium)) 6. juulil 2007 patendi 947 tühistada, kuna võrreldes patendiga 341 puudus sellel uudsus ja leiutustegevus. Seetõttu lõpetati kohe ka esialgse õiguskaitse kohaldamine ning Apotex võis taas hakata oma perindopriili geneerilist versiooni Ühendkuningriigi turul müüma.
Komisjon leidis, et sel päeval lõppes Ühendkuningriigis Servier’ ja Krka vahel sõlmitud kokkuleppeid puudutav rikkumine.
Lisaks, mis puudutab vaidlust Euroopa Patendiametis, siis eelkõige Krka esitatud edasikaebuse alusel tühistas Patendiameti tehniline apellatsioonikoda 6. mai 2009. aasta otsusega Euroopa Patendiameti 27. juuli 2006. aasta otsuse ja tühistas patendi 947.
Komisjon on leidnud, et Servier’ ja Krka vahel sõlmitud kokkulepetega seonduv rikkumine, niivõrd kui see teatud muudes liikmesriikides jätkus, lõppes nimetatud kuupäeval.
Pidades silmas patendiga 947 seotud menetluste edasist kulgemist pärast seda, kui Krka taandus menetlustest, kus ta osales nagu eespool kirjeldatud, ei saa asuda seisukohale, et poolte vahel sõlmitud kompromissikokkuleppe puudumise korral oleks menetluste jätkamine Krka poolt tõenäoliselt kaasa toonud või et see üldse oleks saanud kaasa tuua selle patendi kiirema või suuremas ulatuses tühistamise.
Ent komisjon ei ole vaidlustatud otsuses tõendanud ja isegi mitte väitnud, et patendi 947 tühistamine oleks toimunud kiiremini või suuremas ulatuses, kui Krka ei oleks nõustunud end siduma kompromissikokkuleppes sisaldunud vaidlustamiskeeluga.
Asjaolu, et „Krka leidis varem, et patendivaidlustes tema poolt esitatud argumendid kuulusid kõige veenvamate hulka ning kujutasid patendile 947 erilist ohtu“ või et Ühendkuningriigi kohtud, vaatamata sellele, et nad Krka poolt esitatud lühimenetluse otsuse tegemise taotluse rahuldamata jätsid, leidsid, et viimasel oli „tugev alus“ patendi 947 vaidlustamiseks (vaidlustatud otsuse põhjendus 1827), ei luba asuda seisukohale, et Krka osalemise korral kõnealustes menetlustes oleks see patent kiiremini või suuremas ulatuses tühistatud.
Samamoodi ei luba tõdemus, millele komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 1712 jõudnud on, et „ühe tugeva vaidlustaja kõrvaldamine võib mõjutada kohtu- või vastulausemenetluse lõpptulemust“, asuda seisukohale, et Krka suhtes kohaldunud vaidlustamiskeelu tagajärjed oleksid tõenäoliselt saabunud või et nende saabumine oleks isegi võimalik olnud.
Nimelt pidi komisjon piisavalt täpselt ja tõenditele tuginevalt ära näitama, mil viisil oleksid Krka argumendid või tema eriline positsioon vaidluses võinud, juhul kui ta oleks jätkanud neid menetlusi, milles ta osales, otsustavalt mõjutada mitte nende vaidluste lõpptulemust, kuna kaks neist vaidlustest – see tähendab Euroopa Patendiametis toimunud vaidlus, mis pärast Krka taandumist jätkus, ning Servier’ ja Apotexi vaheline vaidlus High Court of Justice (England & Wales), Chancery Divisionis (patents court) (kõrge kohus (England & Wales), lordkantsleri kantselei osakond (patendiasju arutav kolleegium)) päädisid nii ehk naa patendi 947 tühistamisega, vaid seda, millal selle patendi tühistamine toimus või selle tühistamise ulatust.
Rikkumise koosseisuliste tunnuste hindamisel, kus Üldkohus ei teosta oma täielikku pädevust, vaid seaduslikkuse kontrolli, ei saa ta aga komisjoni põhjendusi asendada enda omadega (vt selle kohta 21. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus Galp Energía España jt vs. komisjon,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, punktid
ja
–
).
Niisiis ei saa Üldkohus, lähtudes muudest toimikust nähtuvatest asjaoludest kui need, millele tuginedes on komisjon tuvastanud vaidlustamiskeelu piiravad tagajärjed, esimesena hinnata seda, kas sellega, kui Krka oleks pooleliolevates vaidlusmenetlustes osalemist jätkanud, oleks kaasnenud patendi 947 kiirem või suuremas ulatuses tühistamine.
Tuleb veel lisada, et sõltumata kõnealuse turu struktuurist, sealhulgas juhul kui turgu iseloomustab, nagu see käesoleval juhul komisjoni hinnangul on, konkurentsiallikate puudumine või vähesus, jäävad vaidlustamiskeelu konkurentsivastased tagajärjed suuresti hüpoteetilisteks, kui on tõenäoline, et pidades silmas sündmuste tegelikku kulgemist, nagu see komisjonile otsuse vastu võtmise ajal nähtav oli, et selle keelu puudumise korral oleks asjaomane patent, ehk antud juhul patent 947, tühistatud samal ajal ja samas ulatuses (vt eespool punkt 1181).
Liiati ei ole komisjon ära näidanud, vastupidi sellele, mis näib tulenevalt vaidlustatud otsuse põhjendusest 1712, et Servier’ ja Krka vaheline menetlus Ühendkuningriigi kohtutes oleks võinud päädida sellega, et tuvastatakse, et viimase tehnoloogia ei olnud patendist tulenevaid õigusi rikkuv. Nimelt oli Krkad ja Apotexi puudutavate menetluste sisuks Servier’ poolt esitatud patendist tulenevate õiguste rikkumise hagid ja nende kahe geneerilisi ravimeid tootva äriühingu poolt vastusena esitatud vastuhagid patendi 947 tühistamiseks. Seega olid need vaidlused sarnased. Ent kogu Apotexi puudutav menetlus lõppes patendi 947 tühistamisega ning ilma, et oleks olnud vaja kindlaks teha, kas tema tehnoloogia oli patendist tulenevaid õigusi rikkuv. On võimalik, pidades silmas nende menetluste sarnasust ning seda, et komisjon ei ole esitanud tõendeid vastupidise kohta, et see oleks nii läinud ka Krka puhul.
Veel vähem on ära näidatud, et menetlus Euroopa Patendiametis oleks võinud päädida sellega, et tuvastatakse, et Krka tehnoloogia ei olnud patendist tulenevaid õigusi rikkuv, kuna see menetlus puudutas üksnes patendi 947 kehtivust.
Eelnevast tuleneb, et komisjon ei ole tõendanud kompromissikokkuleppes sisalduva vaidlustamiskeelu konkurentsi piiravaid tagajärgi.
–
Litsentsi alusel Krka tehnoloogia loovutamine
Mis puudutab loovutamislepingut, millega Krka oma tehnoloogia Servier’le müüs, siis on komisjon piirdunud tõdemusega, et selle kokkuleppe puudumise korral „oleks Krkal olnud jätkuvalt vabadus loovutada või anda litsentsi alusel kasutamiseks need õigused, mis tal perindopriili puudutava tehnoloogiaga seoses olid“ (vaidlustatud otsuse põhjendus 1829), mis aga, juhul kui kõne all on lihtsalt vara loovutamine koos litsentsilepinguga, mitte aga turult väljatõrjumise meede, milleks võiks olla turustamiskeeld, ei ole piisav tõendamaks selle tõenäolisi tagajärgi eelkõige hindadele, toodangule, toodete kvaliteedile või valikule või innovatsioonile (vt eespool punktid 1135–1137). Konkurentsivastaste tagajärgede saabumine on seda vähem tõendatud, et Krka tehnoloogia ei võimaldanud mööda minna patendist 947, mistõttu on vähem tõenäoline, pidades silmas tõsiseid märke, mis lubasid arvata, et see patent oli kehtiv, et oleks realiseerunud hüpotees, mille kohaselt oleksid loovutamislepingu puudumise korral püüdnud Krka tehnoloogiat omandada Servier’ konkurentideks olevad geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud.
Eeltoodust tuleneb, et komisjon ei ole tõendanud Krka tehnoloogia litsentsi alusel loovutamise konkurentsi piiravaid tagajärgi.
Kõigest eeltoodust tuleneb, et komisjon ei ole tõendanud, et kompromissikokkuleppel või loovutamislepingul oleksid olnud sellised konkurentsi piiravad tagajärjed, mis oleksid piisavalt realistlikud ja tõenäolised selleks, et komisjon oleks võinud asuda seisukohale, et tegemist on tagajärjel põhineva piiranguga. Tuleb lisada, et sellised piiravad tagajärjed ei ole tuvastatavad ka juhul, kui neid kahte kokkulepet vaadelda koos.
Niisiis tuleb nõustuda hindamisviga käsitleva etteheitega ning ainuüksi see lubab tunnistada põhjendatuks kogu hagejate väite, mis puudutab seda, et komisjon on ekslikult leidnud, et Servier’ ja Krka vahel sõlmitud kokkulepetest tulenes tagajärjel põhinev piirang.
Veel tuleb kindlaks teha, kas komisjon on lisaks oma otsuse tegemisel ka õigust vääralt kohaldanud.
iv)

Õiguse väär kohaldamine
Nagu öeldud (vt eespool punktid 1092 ja 1102), on komisjon leidnud, et olles tuvastanud, et kompromissikokkuleppega kõrvaldati üks Servier’ potentsiaalne konkurent, ei pidanud ta selleks, et näidata, milline oleks konkurents olnud kokkuleppe puudumise korral (üks eespool punktis 1076 mainitud võrreldavatest asjaoludest), arvestama sündmuste tegelikku kulgu, mis oli talle nähtav otsuse vastu võtmise ajal. Vastupidi, tuginedes oma kokkuleppe potentsiaalsete tagajärgede arvesse võtmise tavapärasele praktikale, mille kohaselt piisab sellest, kui näidata ära, et kokkuleppel „võisid“ olla konkurentsivastased tagajärjed (vt eespool punktid 1080 ja 1085), on komisjon leidnud, et ta võis, kirjeldamaks konkurentsi, mis oleks valitsenud kokkuleppe puudumise korral, toetuda hüpoteesidele või võimalustele.
Nagu nähtub ka eespool toodud analüüsist, mis puudutab hindamisveaga seonduvat etteheidet, olid mõned sündmused, mida komisjon arvesse ei võtnud, mitte üksnes asjakohased, vaid eespool punktis 1076 mainitud võrdluse tegemise seisukohast ka otsustava tähtsusega.
Mis puudutab turustamiskeeldu, siis kuigi komisjon on Euroopa Patendiameti 27. juuli 2006. aasta otsust ja Ühendkuningriigi kohtute poolt Krka ja Apotexi suhtes esialgse õiguskaitse korras tehtud ettekirjutusi arvesse võtnud seoses küsimusega, kas Krka oli potentsiaalne konkurent, ei ole ta neid sündmusi nõuetekohaselt arvesse võtnud, tegemaks kindlaks, kas viimane oleks kokkuleppe puudumise korral tõenäoliselt turule sisenenud, piirdudes selles osas märkusega, et kokkuleppe puudumise korral oleks Krkast jätkuvalt lähtunud „konkurentsioht“.
Mis puudutab vaidlustamiskeeldu, siis ei ole komisjon arvesse võtnud tulemusi, millega lõppesid menetlused, kus teised geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud olid vaidlustanud patendi 947 ja mis jätkusid hoolimata sellest, et Krka igasuguse vaidlustamise lõpetas.
Mis puudutab viimaks turu struktuuri, mis on ühtviisi nii turustamis- kui vaidlustamiskeeldusid puudutav läbiv küsimus, siis piirdus komisjon sellega, et tegi kindlaks, millised olid konkurentsiallikad viimase vaidlustatud otsuses käsitletud kompromissikokkuleppe sõlmimise ajal, ning märkis, et oli „suur võimalus“, et need allikad kas kokkuleppega või muul viisil konkurentsist kõrvaldatakse, võtmata arvesse seda, et ükski selline võimalus rikkumise perioodi kestel ei realiseerunud (vaidlustatud otsuse põhjendus 1846).
Selline mõttekäik tuleneb sõnaselgelt vaidlustatud otsuse 2445. joonealusest märkusest, kus komisjon tugineb vaidlustamiskeelu piiravate tagajärgede tuvastamisel asjaolule, et vähe oli selliseid Servier’ga konkureerivaid äriühinguid, kes võisid pooleliolevaid menetlusi jätkata või uusi alustada, ning et „oli võimalik, et Servier kavatses nende äriühingutega kokku leppida“, millega oleks kadunud igasugune võimalus, et patendi 947 vaidlustamise menetlusi jätkatakse või alustatakse. Ent kuigi on tõsi, et Servier neile äriühingutele lähenes, ei õnnestunud tal nendega kokku leppida, eelkõige ühega neist, kes viimaks saavutas patendi 947 tühistamise samal ajal, kui Krka suhtes kohaldati vaidlustamiskeeldu.
Komisjoni piiratud uurimist ei saa aga õigustada liidu kohtute praktikaga. Nimelt ei olnud kokkulepete potentsiaalsete tagajärgede arvesse võtmist puudutav kohtupraktika, mida on käsitletud eespool punktides 1107–1120, käesoleval juhul kohaldatav (vt eespool punkt 1124).
Samamoodi on see eespool punktides 1183–1186 märgitud põhjustel 14. aprilli 2011. aasta kohtuotsuses Visa Europe ja Visa International Service vs. komisjon (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
) potentsiaalse konkurentsi kõrvaldavate kokkulepete osas valitud lahenduse üle kantavusega (vt eespool punktid 1183–1186).
Niisiis tuleb asuda seisukohale, et komisjon uuris puudulikult olukorda, mida tal tuli hinnata selleks, et teha kindlaks, kas Servier’ ja Krka vahel sõlmitud kokkulepped olid tagajärjel põhined konkurentsipiirangud, ning komisjoni uurimise puudulikkus näitab liidu kohtute praktika väära kohaldamist ja niisiis, nagu hagejad õigesti väidavad, õiguse väära kohaldamist.
Liiati piisab komisjoni valitud lähenemise kohaselt talle selleks, et tuvastada tagajärjel põhinev konkurentsipiirang olukorras, kus turu struktuuri iseloomustab konkurentsiallikate puudumine või vähesus ja originaalravimeid tootva äriühingu turujõud, sellest, kui ta tuvastab potentsiaalse konkurendi kõrvaldamise.
Kui selline lähenemine oleks lubatud, võimaldaks see komisjonil sellistes asjades nagu käesoleval juhul, kus kõne all on ravimiga seotud patendivaidluse lahendamise kokkuleppele lisatud piiravad tingimused, asuda seisukohale, et tegu on tagajärjel põhineva konkurentsipiiranguga nii, et ta on kindlaks teinud vaid selle, et täidetud on kaks tingimust kolmest, mis on nõutavad selleks, et saaks järeldada, et tegu on eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguga ehk et esineb potentsiaalne konkurents ja esinevad konkurentsi piiravad tingimused.
Sel juhul oleks komisjoni ülesanne märkimisväärselt kergem, kuna iseäranis keerukas on, nagu ka eesmärgil põhinevat piirangut käsitlenud väite analüüsist nähtub, ära näidata, et täidetud on ka kolmas tingimus ehk see, et esineb stiimul.
Pidades silmas aga tagajärjel põhineva konkurentsipiirangu ära näitamisel esitatavaid suuremaid tõendamisnõudeid (vt eespool punktid 1123 ja 1128–1139), ei saa sellise aluslepingust tuleneva eesmärgil ja tagajärjel põhineva konkurentsipiirangu eristamise vajalikkusega vastuolus oleva lahendusega nõustuda.
Eelnevast tuleneb, et õiguse väära kohaldamist puudutava etteheitega tuleb nõustuda, mis üksi lubab tunnistada põhjendatuks tervikuna hagejate väite, mis puudutab seda, et komisjon on ekslikult leidnud, et Servier’ ja Krka vaheliste kokkulepete puhul on tegu tagajärjel põhineva piiranguga.
Kuna põhjendatuks sai tunnistatud ka väide, mis puudutab eesmärgil põhineva piirangu puudumist, tuleb asuda seisukohale, et Servier’ ja Krka vaheliste lepingute puhul on komisjon vääralt tuvastanud ELTL artikli 101 lõike 1 rikkumise.
Seetõttu tuleb, ilma et oleks vaja uurida teisi hagejate poolt käesoleva väite raames esitatud etteheiteid ja väidet, mis puudutab Krka potentsiaalse konkurendi staatust, tühistada vaidlustatud otsuse artikkel 4 osas, milles komisjon on tuvastanud, et Servier’ ja Krka vahel sõlmitud kokkulepetega seonduvalt osales Servier ELTL artikli 101 lõike 1 rikkumise toime panemises.
10.

Väide, mis puudutab tagajärjel põhineva konkurentsipiirangu mõiste määratlemist
a)

Poolte argumendid
[…]
b)

Üldkohtu hinnang
Põhjustel, mida on juba mainitud eespool punktides 566–570, 743 ja 909 seonduvalt muude väidetega, millega on vaidlustatud seisukoht, et Servier’ poolt Niche’i ja Unichemi, Matrixi, Teva ja Lupiniga sõlmitud kokkulepetega kaasnes tagajärjel põhinev piirang, tuleb see väide ainetuse tõttu tagasi lükata.
11.

Õiguse väär kohaldamine ja hindamisvead kokkulepete kvalifitseerimisel erinevateks rikkumisteks
a)

Viie kokkuleppe kvalifitseerimine erinevateks rikkumisteks
1)

Poolte argumendid
[…]
2)

Üldkohtu hinnang
Vaidlustatud otsusest tuleneb, et hagejad ei ole vaidlustanud seda, et nad sõlmisid eraldi kokkulepped, mis allkirjastati erinevatel kuupäevadel (välja arvatud Niche’i ja Matrixiga sõlmitud kokkulepped) erinevate pooltega erinevas majanduslikus ja õiguslikus kontekstis ja mille kohaldamisalad olid erinevad. Hagejad leiavad siiski, et neist erinevustest hoolimata oleks nende kokkulepete sõlmimise näol tegu ühe rikkumisega, kuna asjasse puutuv toode oli sama, kokkulepete ajaline ja ruumiline kohaldamisala oli teatud osas sama, kokkulepete rakendamise kord ja meetodid olid samad ning nende poolt oli kokkulepete sõlmimisega seotud sama füüsiline isik.
Kõigepealt tuleb märkida, et käesolev väide, millega kritiseeritakse seda, et kokkuleppeid ei ole käesoleval juhul loetud üheks rikkumiseks, on esitatud teise võimalusena (vt eespool punkt 1248) juhuks, kui väited, mis puudutavad õiguse väära kohaldamist ja hindamisvigasid vaidlusaluste kokkulepete kvalifitseerimisel eesmärgil põhinevaks ja tagajärjel põhinevaks rikkumiseks, peaks tagasi lükatama. Niisiis, võttes arvesse nõustumist väidetega, mis olid suunatud hagejate poolt Krkaga sõlmitud kokkulepete konkurentsipiiranguks kvalifitseerimise vastu, uuritakse käesolevat väidet üksnes ulatuses, milles sellega vaidlustatakse hagejate poolt Niche’i, Matrixi, Teva ja Lupiniga sõlmitud kokkulepete kvalifitseerimine erinevateks rikkumisteks.
Sisuliselt leiab komisjon selle väite tulemuslikkusega seonduvalt, et see tuleks tulemusetuse tõttu tagasi lükata, kuna ühelgi juhul ei ole hagejad tõendanud, et trahv oleks olnud tingimata väiksem, kui komisjon oleks asunud seisukohale, et kõnealuste kokkulepete näol oli tegemist ühe rikkumisega.
Kõigepealt on oluline meelde tuletada, et küsimus sellest, kas väide on tulemuslik või tulemusetu, puudutab seda, kas see saaks, juhul kui see oleks põhjendatud, kaasa tuua hageja poolt taotletud tühistamise, mitte aga seda, kas viimasel on huvi sellise hagi või konkreetse väite esitamise vastu, kuna need küsimused seonduvad vastavalt hagi või väite vastuvõetavusega (21. septembri 2000. aasta kohtuotsus EFMA vs. nõukogu,
C‑46/98 P
,
EU:C:2000:474
, punkt
).
Edasi, kuna komisjonil on pädevus võtta vastu otsus, millega tuvastatakse rikkumine, ilma et sellega kaasneks trahvi määramine, kui ta näitab ära õigustatud huvi sellise rikkumise tuvastamise vastu (vt selle kohta 6. oktoobri 2005. aasta kohtuotsus Sumitomo Chemical ja Sumika Fine Chemicals vs. komisjon,
T‑22/02 ja T‑23/02
,
EU:T:2005:349
, punkt
, ja 16. novembri 2006. aasta kohtuotsus Peróxidos Orgánicos vs. komisjon,
T‑120/04
,
EU:T:2006:350
, punkt
), siis ei saa otsuse, millega tuvastatakse ettevõtja osalemine rikkumises, õiguspärasus sõltuda sellele ettevõtjale määratud trahvi õiguspärasusest. Seetõttu saavad sanktsioonide määramisega seonduvad väited põhimõtteliselt puudutada vaid trahvi määramist ja mitte rikkumise kui sellise tuvastamist (vt selle kohta 27. juuni 2012. aasta kohtuotsus Bolloré vs. komisjon,
T‑372/10
,
EU:T:2012:325
, punkt
). Seevastu rikkumise kui sellise tuvastamist puudutavad väited võivad põhimõtteliselt kaasa tuua lisaks ettevõtja rikkumises osalemise tuvastamise kohta tehtud otsuse tühistamisele selle tagajärjena ka ettevõtjale määratud trahvi tühistamise.
Käesoleval juhul järeldub sellest, et kui Üldkohus peaks asuma seisukohale, et komisjon on vaidlusalused kokkulepped ühe rikkumise asemel ekslikult lugenud erinevateks rikkumisteks, tuleb vaidlustatud otsus tühistada osas, milles sellega on tuvastatud hagejate poolt erinevate rikkumiste toime panemine, ning sellest tulenevalt ka neile nende rikkumiste eest määratud trahvide osas, ja seda sõltumata sellest, kas niisugune tühistamine mõjutaks hagejate seisukohast soodsalt neile määratud erinevate trahvide kogusummat, mis tuleks neile uue otsusega ühe trahvi määramise korral uuesti arvutada. Nimelt tuleb meelde tuletada, et määruse nr 1/2003 artiklil 31 põhinev Üldkohtu täielik pädevus puudutab vaid komisjoni määratud trahvile Üldkohtu antavat hinnangut, ning välistatud on igasugune muudatuste tegemine seoses selle rikkumise koosseisu tunnustega, mille komisjon õiguspäraselt tuvastas otsuses, mille peale on Üldkohtule hagi esitatud (21. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus Galp Energía España jt vs. komisjon,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, punkt
).
Lisaks sellele tuleb igal juhul asuda seisukohale, et kui Üldkohus peaks asuma seisukohale, et komisjon on ühe rikkumise asemel ekslikult tuvastanud erinevad rikkumised, mõjutaks see trahvi suurust.
Nimelt tuleb meelde tuletada, et võimaliku määratava karistuse suhtes ei ole põhimõtteliselt ilma tagajärgedeta see, kas kvalifitseerida teatud õigusvastased teod nii, et need moodustavad ühe ja sama rikkumise või mitu eraldi rikkumist, sest mitme eraldi rikkumise tuvastamine võib tuua kaasa mitme eraldi trahvi määramise nii, et iga kord kohaldatakse määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 ette nähtud piire ja lähtutakse seega ülempiirist, mis on 10% otsuse vastuvõtmisele eelnenud majandusaasta käibest. Samuti võib komisjon ühes ja samas otsuses tuvastada kaks eraldiseisvat rikkumist ja määrata kaks trahvi, mille kogusumma ületab määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 ette nähtud 10% ülempiiri, kui mõlema trahvi summa eraldi seda ülempiiri ei ületa. Nimelt ei ole 10% ülempiiri kohaldamisel tegelikult tähtsust sellel, kas liidu konkurentsieeskirjade erinevate rikkumiste eest karistatakse ühesainsas menetluses või eri aegadel toimunud eraldiseisvates menetlustes, sest 10% ülempiir kehtib igale ELTL artikli 101 rikkumisele (vt 6. veebruari 2014. aasta kohtuotsus AC‑Treuhand vs. komisjon,
T‑27/10
,
EU:T:2014:59
, punktid
–
ja seal viidatud kohtupraktika). Käesoleval juhul tuleb siiski tõdeda, nagu möönavad hagiavalduses ka hagejad, et neile ELTL artiklite 101 ja 102 rikkumiste eest määratud trahvide kogusumma on väiksem kui määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 ülempiirina sätestatud 10% otsuse vastuvõtmisele eelnenud majandusaasta käibest. Seega ei saa hagejad ette heita seda, et komisjon on otsustanud neile erinevad trahvid määrata selleks, et trahvide kogusumma ületaks 10% ülempiiri.
Vaidlustatud otsuse põhjendustest 3120, 3121 ja 3128 tuleneb siiski, et kuivõrd komisjon on määranud hagejatele eraldi trahvi iga ELTL artikli 101 rikkumise eest, on ta samal ajal mitme trahvi määramisest tingitud võimaliku ebaproportsionaalse tulemuse vältimiseks trahvide suhtes kohaldanud vähendavat paranduskoefitsienti. Nimelt kuna komisjon otsustas määrata hagejatele mitu erinevat trahvi, vähendas ta iga trahvi määramisel aluseks võetud hagejate müügiväärtust keskmiselt 54,5% võrra, mis peegeldas seda, mil määral vastavad rikkumised ajaliselt ja geograafiliselt kattusid. Näitamaks, et see väide on tulemusetu, oleks komisjon seega igal juhul pidanud tõendama, et hagejatele määratud trahv oleks ühe rikkumise korral olnud sama kõrge, mis näib vähetõenäoline.
Seega tuleb seda väidet sisuliselt uurida.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib ELTL artikli 101 lõike 1 rikkumine seisneda mitte üksnes üksikus teos, vaid ka mitmes teos või koguni vältavas tegevuses, isegi kui nende tegude või vältava tegevuse üks või enam elementi võivad ka iseenesest ja iseseisvalt endast selle sätte rikkumist kujutada. Kui erinevad teod kuuluvad „tervikplaani” nende identse eesmärgi tõttu, mis kahjustab konkurentsi siseturu piires, siis on komisjonil õigus nende tegude eest vastutusele võtta rikkumises kui tervikus osalemise eest (6. detsembri 2012. aasta kohtuotsus komisjon vs. Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, punkt
, ja 24. juuni 2015. aasta kohtuotsus Fresh Del Monte Produce vs. komisjon ja komisjon vs. Fresh Del Monte Produce,
C‑293/13 P ja C‑294/13 P
,
EU:C:2015:416
, punkt
).
Ettevõtja, kes osales oma käitumisega ühes mitmeosalises rikkumises, mis vastab konkurentsivastase eesmärgiga kokkuleppe mõistele või kooskõlastatud tegevusele ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses ning mille eesmärk oli aidata kaasa rikkumise toimepanemisele tervikuna, võib olla ühtlasi vastutav sama rikkumise raames teiste ettevõtjate poolt toime pandud käitumise eest kogu selle aja jooksul, mil ta selles rikkumises osales. See on nii juhul, kui on tõendatud, et kõnealune ettevõtja nõustus oma käitumisega panustama kõigi osavõtjate ühistesse eesmärkidesse ja et ta oli teadlik kavandatavast õigusvastasest tegevusest või teiste ettevõtjate poolt sellise tegevuse elluviimisest samadel eesmärkidel, või et ta võis seda mõistlikult ette näha ja oli valmis seda riski võtma (6. detsembri 2012. aasta kohtuostus komisjon vs. Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, punktid
ja
, ning 24. juuni 2015. aasta kohtuotsus Fresh Del Monte Produce vs. komisjon ja komisjon vs. Fresh Del Monte Produce,
C‑293/13 P ja C‑294/13 P
,
EU:C:2015:416
, punkt
).
Niisiis võib Euroopa Kohtu praktika kohaselt „ühe rikkumise“ mõiste kohaldamise kaudu panna teatud tingimustel vastutuse endas rikkumist kätkevate tegevuste kogumi eest kõigile ühes või teises selle kogumi hulka kuuluvas tegevuses osalenutele. Selline võimalus on siiski ette nähtud vaid juhuks, kui on tuvastatav kõigi osaliste ühine eesmärk.
Ühise eesmärgi vajalikkus ei tulene mitte üksnes eespool punktides 1264 ja 1265 viidatud kohtuotsustest, vaid ka varasemast kohtupraktikast.
Nii on Euroopa Kohus 8. juuli 1999. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Anic Partecipazioni (
C‑49/92 P
,
EU:C:1999:356
, punktid
ja
) kinnitanud Üldkohtu seisukohta, mille kohaselt esiteks kuulusid tuvastatud kokkulepped ja kooskõlastatud tegevused oma identse eesmärgi tõttu hinna- ja koguseliste eesmärkide kehtestamise perioodiliste kohtumiste süsteemidesse, mis omakorda kuulusid asjaomaste ettevõtjate pingutuste hulka, millel oli vaid üks majanduslik eesmärk – kahjustada hindade arengut, ning teiseks, et kunstlik oleks jagada vaid ühte eesmärki taotlevat vältavat tegevust erinevateks rikkumisteks, kui tegemist on hoopis ühe rikkumisega, mis järjest enam konkretiseerus nii kokkulepete kui ka kooskõlastatud tegevuse kaudu.
Samamoodi on Euroopa Kohus 7. jaanuari 2004. aasta kohtuotsuses Aalborg Portland jt vs. komisjon (
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
, punktid
ja
) leidnud, et kui erinevad teod kuuluvad oma identse eesmärgi tõttu „tervikplaani”, mis kahjustab konkurentsi siseturu piires, siis on komisjonil õigus nende tegude eest vastutusele võtta rikkumises kui tervikus osalemise eest. Euroopa Kohus täpsustas sellega seonduvalt, et kunstlik oleks jaotada mitmeks erinevaks tegevuseks kokkulepe, mida iseloomustavad rida jõupingutusi üheainsa majandusliku eesmärgi, see tähendab koduturgude austamise, saavutamiseks.
Liiati tuleb rõhutada, et ühise eesmärgi olemasolu on Euroopa Kohtu praktikas kasutatud mõiste „tervikplaan“ olemuslik tunnus, kuna selline plaan ei saa eksisteerida ilma ühise eesmärgita, mida kõik osalised toetavad.
Viimaks tuleb ära märkida, et see, kas kokkulepped või kooskõlastatud tegevused on üksteist täiendavad, võib tuleneda objektiivsetest asjaoludest, mis viitavad sellele, et tegemist on ühe konkurentsivastase eesmärgi saavutamisele suunatud tervikplaaniga. Sellise omavahelise täiendavusega on tegu, kui asjaomaste kokkulepete või tegevuste eesmärk on takistada ühe või mitme tavapärasest konkurentsist tuleneva tagajärje saabumist ning aidata vastastikuse toime kaudu kaasa ühtse konkurentsivastase tagajärje saavutamisele (vt selle kohta 28. aprilli 2010. aasta kohtuotsus Amann & Söhne ja Cousin Filterie vs. komisjon,
T‑446/05
,
EU:T:2010:165
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 16. septembri 2013. aasta kohtuotsus Masco jt vs. komisjon,
T‑378/10
,
EU:T:2013:469
, punktid
,
ja
ning seal viidatud kohtupraktika). Käesoleva juhtumi konkreetseid asjaolusid tuleb uurida nende eeltoodud üldiste kaalutluste alusel.
Sellega seonduvalt tuleb kõigepealt ära märkida, et hagejad olid pooleks erinevates kompromissikokkulepetes, millest igaüks oli sõltuvalt kokkuleppest sõlmitud ühe või mitme geneerilisi ravimeid tootva äriühinguga, ning nagu nähtub ka iga kokkulepet puudutavate konkreetsete väidete analüüsist, oli nende näol iseenesest ja eraldivõetuna tegemist ELTL artikli 101 rikkumistega.
Selles kontekstis oleks komisjon eespool meelde tuletatud kohtupraktikat silmas pidades saanud asuda seisukohale, et asjaomaste kompromissikokkulepete näol on tegemist ühe ja vältava ELTL artikli 101 rikkumisega ainult siis, kui ta suutnuks ära tõendada eelkõige selle, et need kokkulepped olid osaks ühest tervikplaanist.
Niisiis eeldaks ühe rikkumise tuvastamine seda, et Servier ja kõik asjaomased geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud sõlmisid vaidlusalused kokkulepped vähemalt ühe ühise eesmärgiga.
Hagejad ei ole aga väitnud, vähemalt mitte sõnaselgelt, et neil oleks olnud selline eesmärk, mille nad on konkreetselt välja toonud.
Lisaks ei nähtu sellise eesmärgi olemasolu ka toimikus olevatest materjalidest.
Sellega seonduvalt on oluline täpsustada, et ühise või ühe eesmärgi mõistet ei saa määratleda üldise viitega konkurentsi moonutamisele rikkumisega seotud turul, sest konkurentsi kahjustamine kujutab nii eesmärgi kui tagajärjena endast iga sellise tegevuse olemuslikku osa, mis kuulub ELTL artikli 101 lõike 1 kohaldamisalasse. Ühe eesmärgi mõiste sellise määratlemise puhul on oht, et see võtab ühe ja vältava rikkumise mõistelt osa selle tähendusest, kuna selle tagajärjel tuleks mitut ühte majandussektorit puudutavat tegevust, mis on ELTL artikli 101 lõikega 1 keelatud, süstemaatiliselt käsitleda asjaoludena, mis moodustavad ühe rikkumise (vt 28. aprilli 2010. aasta kohtuotsus Amann & Söhne ja Cousin Filterie vs. komisjon,
T‑446/05
,
EU:T:2010:165
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Toimikus olevatest dokumentidest ei nähtu aga, et Servier’l ja geneerilisi ravimeid tootvatel äriühingutel oleks olnud selline ühine eesmärk, mida võiks määratleda täpsemalt kui lihtsalt viitega konkurentsi moonutamisele rikkumisega seotud turul.
Lisaks sellele ei sõlminud geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud omavahel siduvaid kompromissikokkuleppeid, vaid üksnes sellised kokkulepped, mis sidusid igaüht neist Servier’ga. Peale selle, kui Matrixi kokkulepe välja arvata, siis järgnes sel viisil kokkulepete sõlmimine eelkõige konkreetsetele siseriiklikele vaidlustele iga geneerilisi ravimeid tootva äriühingu ja Servier’ vahel ilma, et teised asjaomased geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud nende vaidlustega seotud oleksid olnud. Viimaks oli neil erinevatel aegadel sõlmitud kokkulepetel ka erinev sisu, kuna Niche’i ja Matrixi kokkulepetes nähti lihtsalt ette vastupidise makse tegemine, Teva kokkuleppes oli ette nähtud ainuõiguslik ostukohustus ja Lupini kokkuleppele lisandus Lupini poolt Servier’le patenditaotluste loovutamise lepingu sõlmimine.
Tuleb lisada, et neist ühegi kokkuleppe jõustumine ei sõltunud teiste kokkulepete jõustumisest ja üheski nende kokkulepete tingimuses ei olnud ette nähtud või selle tulemusena ei tekkinud erinevate geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute vahelist tegevuse kooskõlastamist. Lisaks sellele ei nähtu toimikus olevatest materjalidest, et need äriühingud oleksid ühelvõi teisel moel kooskõlastanud oma pingutusi konkurentsi piiramiseks. Kuna puuduvad sellised kokkulepetevahelised seosed või tõendid, millest nähtuks, et kokkulepete sõlmimise ajal oli tegu geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute kooskõlastatud tegevusega, on ainsaks toimiku materjalidest nähtuvaks koordineeritud tegevuseks Servier’ tegevus nende erinevate kokkulepete sõlmimisel.
Eeltoodud kaalutlusi silmas pidades ei saa asuda seisukohale, et asjaomased geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud osalesid tervikplaanis. Vastupidi, tuleb tõdeda, et nad soovisid, nagu komisjon kostja vastuses õigesti rõhutab, kasutada vaid võimalust, mida igaühele neist pakkus kavandatav kokkulepe Servier’ga. Igaüks neist geneerilisi ravimeid tootvatest äriühingutest osales ühes sõltumatus turult välja tõrjumise kokkuleppes, panustamata ühise eesmärgiga kokkulepete kogumisse.
Kuna Servier’ ja kõigi geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute ühine eesmärk ja seega tervikplaan puudusid, on komisjon õigesti asunud seisukohale, et kompromissikokkulepped ei kujutanud endast ühte rikkumist.
Eelnevat seisukohta ei väära ka teised hagejate poolt esitatud argumendid.
Esiteks, kuigi hagejad olid kõigi kõnealuste kompromissikokkulepete pooleks ja kuigi komisjon võis leida, et mõned geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud olid teadlikud asjaolust, et hagejad olid geneerilisi ravimeid tootvate äriühingutega sõlminud teisi kompromissikokkuleppeid, on samavõrd tõsi, et teadlikkus teistest konkurentsivastastest tegevustest ei ole piisav tõdemaks, et tegu on ühe rikkumisega. Nimelt, kuigi selline teadlikkus on nõutav tingimus selleks, et panna ettevõtjale vastutus ühe rikkumise raames teiste ettevõtjate poolsete tegevuste eest (vt eespool punkt 1265), ei saa sellega iseenesest tõendada ühise subjektiivse külje esinemist, eelkõige seda, et kõik osalejad järgisid ühist eesmärki, mis ainsana saab näidata, et tegu oli ühe rikkumisega (vt selle kohta 12. detsembri 2007. aasta kohtuotsus BASF ja UCB vs. komisjon,
T‑101/05 ja T‑111/05
,
EU:T:2007:380
, punkt
, ja 28. aprilli 2010. aasta kohtuotsus Amann & Söhne ja Cousin Filterie vs. komisjon,
T‑446/05
,
EU:T:2010:165
, punkt
).
Teiseks heidavad hagejad ette seda, et komisjon on vaidlustatud otsuse põhjenduses 3120 maininud kolme varasematest otsustest tulenevat pretsedenti, mis on kas asjasse puutumatud või millele ei saa tugineda, kuna mõned kõnealustest otsustest ei olnud avaldatud. Igal juhul tuleb siiski meelde tuletada, et objektiivsetel põhjustel võib komisjon algatada erinevaid menetlusi mitme erineva rikkumise kohta ja määrata erinevaid trahve (vt 28. aprilli 2010. aasta kohtuotsus Amann & Söhne ja Cousin Filterie vs. komisjon,
T‑446/05
,
EU:T:2010:165
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Seetõttu ei saa käesoleval juhul see, kas komisjon on viidanud asjasse puutuvatele pretsedentidele või mitte, või kas need olid avaldatud või mitte, tingida vaidlustatud otsuse õigusvastasust, kuna komisjon peab igas asjas kontrollima, kas objektiivsed põhjused lubavad asuda seisukohale, et tegemist on ühe rikkumisega. Täiendavalt võib ka lisada, et kritiseeritavatele pretsedentidele on komisjon käesoleval juhul viidanud üksnes kui näidetele juhtumitest, kus erinevate rikkumiste eest on määratud erinevad trahvid, olles eelnevalt meelde tuletanud, et määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikest 2 tulenes ja trahvide arvutamise suunistega oli kooskõlas see, et iga rikkumise eest tuli määrata eraldi trahv.
Kolmandaks heidavad hagejad ette, et komisjoni analüüsi põhjendused on vastuolulised. Hagejate hinnangul ei võinud komisjon jätta kompromissikokkuleppeid kvalifitseerimata ühe ELTL artikli 101 rikkumiseks, kui ta vaidlustatud otsuse selles osas, mis puudutas turgu valitseva seisundi kuritarvitamist, leidis, et nendesamade kokkulepete näol on tegemist ühe ELTL artikli 102 rikkumisega.
Selle argumentatsiooniga ei saa siiski nõustuda.
Ühe rikkumisena ELTL artikli 101 tähenduses peetakse silmas mitme ettevõtja kahe- või mitmepoolset tegevust, samas kui ettevõtja poolt turgu valitseva seisundi kuritarvitamine hõlmab selle ettevõtja ühepoolset tegevust, nagu see tegevus, mille komisjon on tuvastanud vaidlustatud otsuse osas, mis puudutab ELTL artikli 102 kohaldamist. Kuna need kaks mõistet on erinevad ja põhinevad erinevatel kriteeriumidel, ei saa seda, et tegemist on ühe ELTL artikli 101 rikkumisega, tuvastada tulenevalt sellest, et ühe selle rikkumise toime panemises osalenud ettevõtja tegevus kvalifitseerub lisaks ka turgu valitseva seisundi kuritarvitamiseks. Veel enam on see nii sellises olukorras nagu käesoleval juhul, kus turgu valitseva seisundi kuritarvitamiseks kvalifitseerimisel on osaliselt arvesse võetud ka tegevust, mida ELTL artikli 101 raames ei käsitletud, see tähendab hagejate poolt Azadi tehnoloogia omandamist.
Veel tuleb ära märkida, et vaidlustatud otsuse osas, mis puudutab ELTL artikli 102 kohaldamist, ei ole komisjon tuvastanud, et oma konkurentide väljatõrjumise strateegia ellu viimisel läbi kompromissikokkulepete sõlmimise ja Azadi tehnoloogia omandamise oleks hagejatel olnud ühine eesmärk geneerilisi ravimeid tootvate äriühingutega, mis on aga vajalik tingimus selleks, et rikkumist saaks käsitada ühe ELTL artikli 101 rikkumisena. Ka hagejad ei väida, et komisjon oleks sellise tõdemuseni jõudnud. Seetõttu ei saa nad vaidlustatud otsuse sellele osale tuginedes väita, et komisjon oleks pidanud asuma seisukohale, et kompromissikokkulepped olid käsitatavad ühe rikkumisena.
Kõigest eeltoodust tuleneb, et see väide tuleb tagasi lükata.
b)

Niche’i ja Matrixiga sõlmitud kokkulepete kvalifitseerimine eraldi rikkumisteks
1)

Poolte argumendid
[…]
2)

Üldkohtu hinnang
Vaidlustatud otsuse põhjendusest 3120 ja punktist 5 tuleneb, et komisjon on leidnud, et hagejate (ja Biogarani) poolt Niche’iga sõlmitud kaks kokkulepet (kompromissikokkulepe ning litsentsi- ja tarneleping) ning Matrixiga sõlmitud kompromissikokkulepe on kaks eraldi ELTL artikli 101 rikkumist. Hagejad leiavad, et neid kokkuleppeid tuleks käsitada ühe rikkumisena.
Komisjon leiab, et see väide tuleb tulemusetuna tagasi lükata, kuna hagejad ei ole ühelgi juhul tõendanud, et trahv oleks olnud tingimata väiksem, kui komisjon oleks käsitanud Niche’i ja Matrixiga sõlmitud kokkuleppeid ühe rikkumisena. Eespool punktidest 1256–1263 tuleneb siiski, et kui see väide oleks põhjendatud, tuleks vaidlustatud otsus tühistada ja trahv ümber arvutada. Seetõttu tuleb käesolevat väidet, nagu ka väidet, millega kritiseeriti üldiselt hagejate poolt sõlmitud erinevate kokkulepete kvalifitseerimist erinevateks rikkumisteks, pidada tulemuslikuks.
Mis puudutab selle väite põhjendatust, siis tuleb meelde tuletada, et ühe rikkumise tuvastamiseks tuleb komisjonil tõendada, et kõnealused kokkulepped kuuluvad tervikplaani, mille asjaomased ettevõtjad on teadlikult ellu viinud ühise konkurentsivastase eesmärgi saavutamiseks ning selleks peab ta hindama kõiki faktilisi asjaolusid, mis võimaldavad üldist tervikplaani tuvastada või selle olemasolu kahtluse alla seada (vt selle kohta 16. septembri 2013. aasta kohtuotsus Masco jt vs. komisjon,
T‑378/10
,
EU:T:2013:469
, punktid
ja
; vt ka eespool punktid 1264–1269).
Käesoleval juhul võib tõepoolest hagejate esitatud argumentidest järeldada, et neil olid kõnealuste kokkulepete sõlmimiseks „samad põhjused“, nagu ka komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 1472 asjakohaselt märkinud on, ning et nad taotlesid sellega seoses sama eesmärki, milleks oli poolelioleva vaidluse lõplik lahendamine ja Niche’i/Matrixi toodet puudutavate mis tahes edaspidiste vaidluste vältimine ja kinnimaksmise kaudu selle toote kui potentsiaalse konkurentsiallika kõrvaldamine. Seda, et hagejad taotlesid Niche’i ja Matrixiga kokkuleppeid sõlmides sedasama eesmärki, kinnitavad eelkõige asjaolu, et need kokkulepped allkirjastati samal päeval ja samas kohas hagejate sama esindaja poolt, asjaolu, et nende ajaline ja geograafiline kohaldamisala oli identne, asjaolu, et need kokkulepped puudutasid eelkõige sama toodet ning panid Niche’ile ja Matrixile sarnaseid kohustusi, ja viimaks vaidlustamata asjaolu, et hagejate huvides oli sõlmida kokkulepped mõlema ühises perindopriili projektis osalenud poolega (vt sellega seoses vaidlustatud otsuse põhjendus 2940).
Siiski ei võimalda sellised faktilised andmed tõendatuks lugeda seda, et Niche ja Matrix taotlesid neid kokkuleppeid sõlmides ühiselt sama eesmärki, mis kinnitaks ühise plaani olemasolu, ega veelgi vähem seda, et nad oleksid jaganud seda ühist plaani hagejatega.
Kokkulepete sõlmimine samal päeval ja samas kohas kinnitab tõepoolest kahtlemata nendevahelist seost ja seda, et mõlemad kokkulepped allkirjastanud Servier’l oli sama eesmärk, ent ei võimalda iseenesest tuvastada, et ühine plaan oleks olnud teistel allkirjastajatel Niche’i ja Matrixil. Ka see, et Niche’i ja Matrixit esindas sama advokaat – mis selgitab ka kahe ülekande tegemist samale, nende ühise esindaja kontole – näitab samamoodi, et nende vahel ei olnud huvide konflikti, ent ei võimalda tuvastada, et neil oleks olnud ühised huvid, seda enam, et kõnealune esindaja oli Niche’i esindaja ning Matrixit esindas ta üksnes Matrixi kokkuleppe allkirjastamisel (vaidlustatud otsuse põhjendused 575 ja 576). Peale selle, kuigi mõlema kokkuleppega keelati tõesti Niche’i/Matrixi toote turustamine, tuleb ära märkida, et Niche’i kokkulepe puudutas üldiselt kõiki patendist tulenevaid õigusi rikkuda võivaid tooteid, mille Niche võiks kas üksi või koos teiste partneritega välja töötada, samamoodi nagu Matrixi kokkulepe puudutas üldiselt kõiki patendist tulenevaid õigusi rikkuda võivaid tooteid, mille Matrix võiks kas üksi või koos teiste partneritega välja töötada (vastavalt kummaski kokkuleppes sisaldunud „protsessi“ määratlusele), mis veelgi vähendab kokkulepete tingimuste sarnasust. Sellega seoses tuleb lisada, et Niche’i ja Matrixi kokkulepete tingimused ei olnud ka rangelt identsed, võttes eelkõige arvesse erinevaid vaidlusi ühelt poolt Servier’ ja Niche’i ning teiselt poolt Servier’ ja Matrixi vahel. Nõnda sisaldab ainult Niche’i kokkulepe tingimusi, milles nähakse ette Ühendkuningriigi kohtutes ja Euroopa Patendiametis pooleliolevate vaidluste lõpetamine (Niche’i kokkuleppe artiklid 2 ja 7), kuna Matrix ei olnud otseselt seotud ühegagi neist vaidlustest (vt ka Niche’i kokkuleppe artikkel 9, millesarnast Matrixi kokkuleppes samuti ei ole).
Niche’i ja Matrixi ühise plaani olemasolu ei saa näidata ka nende väidetav sobing seoses hagejatega sõlmitud kokkulepete rakendamisega. Nimelt ei saa sellist sobingut käsitada piisavalt tõendatuna sellega, et ühel korral on mainitud suulist kokkulepet Niche’i klientidele hüvitise maksmise kohustuse jagamise kohta ja ühe Niche’i poolt Matrixile esitatud taotlusega seda kokkulepet kirjalikult kinnitada. Selle lükkab isegi ümber kokkulepete tegelik rakendamine, mis seisnes nimelt Matrixi poolt Niche’i-Matrixi kokkuleppe ühepoolses peatamises.
See, et Niche ja Matrix oleksid neid kokkuleppeid sõlmides taotlenud sama eesmärki, ei tulene ka kõnealuste kokkulepete üle toimunud läbirääkimistest. Nimelt ilmneb mitmest toimikus ja vaidlustatud otsuses (vaidlustatud otsuse põhjendused 574–577) kajastuvast vaidluse all mitte olevast asjaolust, et Matrixi poolt Servier’ga kokkuleppe sõlmimine lähtus rohkem tema tahtest kasutada ära hagejate poolt pakutud võimalus (vt ka eespool punkt 1281) kui ühisest plaanist oma partneri Niche’iga, mille eesmärk olnuks lõpetada ühine perindopriili projekt. Esiteks sai Matrix Niche’i ja hagejate vahelistest läbirääkimistest teada alles kaks päeva enne tema enda ja hagejate vahelise kokkuleppe sõlmimist ning nende läbirääkimiste seisust teavitati teda lühidalt eelmisel õhtul. Teiseks võib vaidlustatud otsuse põhjendusest 577 järeldada, et Matrix keskendus läbirääkimistel osaledes üle kantava väärtuse summale.
Viimaks võib ära märkida, et Niche’i ja Matrixi kokkulepete üheks rikkumiseks kvalifitseerimise korral hõlmaks see rikkumine ka Niche’i ja Biogarani vahel sõlmitud kokkuleppe, mille osas leidis komisjon, ilma et hagejad sellele vastu vaielnud oleksid, et see oli osaks hagejatele Niche’i kokkuleppega seonduvalt ette heidetavast rikkumisest (vt eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendus 3006). Ei saa aga asuda seisukohale, et selline kokkulepe, mille rääkisid Matrixi teadmata omavahel läbi Niche ja Biogaran, millel ei olnud seost Niche’i/Matrixi tootega ja mille ese erines Matrixi kokkuleppe omast (muude ravimitega seotud litsentsi- ja tarneleping), oleks olnud osa Niche’i ja Matrixi või veelgi enam nende kahe äriühingu ja hagejate ühisest plaanist.
Niisiis tuleb asuda seisukohale, et komisjon ei ole õigust vääralt kohaldanud ega teinud hindamisviga, kvalifitseerides hagejate (ja Biogarani) kokkulepped vastavalt Niche’i ja Matrixiga erinevateks rikkumisteks. Samuti järeldub sellest, et hagejad ei saa komisjonile ette heita seda, et viimane on neid samadel asjaoludel karistanud kaks korda. Nimelt, kuivõrd komisjon tuvastas kaks erinevat rikkumist, oli tal alus määrata hagejatele kaks eraldi trahvi. Seevastu tuleb, nagu ka edaspidi punktides 1692–1699 välja toodud, Matrixi kokkuleppe sõlmimise iseäralike tingimuste ja selle kokkuleppe erilise ulatuse tõttu neid tunnuseid hoolikalt arvesse võtta selle kokkuleppe eest määratud trahvi proportsionaalsuse hindamisel Niche’i kokkuleppe eest määratud trahvi suhtes.
Kõigest eelnevast tuleneb, et käesolev väide ning tervikuna väited, mis puudutavad õiguse väära kohaldamist ja hindamisvigu seoses erinevate rikkumiste kvalifitseerimisega, tuleb tagasi lükata.
12.

Õiguse väär kohaldamine ja hindamisvead asjaomase lõpptoodete turu määratlemisel
a)

Poolte argumendid
[…]
b)

Üldkohtu hinnang
Hagejad, keda toetab menetlusse astuja, esitavad sisuliselt kolm etteheidet.
Kõigepealt heidavad hagejad esimese etteheitega komisjonile ette seda, et viimane on eiranud farmaatsiasektori eripärasid, olles asjaomase turu analüüsimisel põhiliselt lähtunud ravimite hinnast, mitte aga ravialasest asendatavusest. Seda etteheidet põhjendatakse kahes osas, esimene puudutab seda, et komisjon ei ole arvesse võtnud kõiki majandusliku kontekstiga seotud asjaolusid, teine seda, et komisjon on omistanud ülemäärase tähtsuse hinnafaktorile.
Järgnevalt vaidlustavad hagejad teise etteheitega komisjoni teesi, mille kohaselt ei olnud muundava ensüümi inhibiitorid ravialasest seisukohast piisavalt asendatavad. Nad seavad kahtluse alla perindopriili ja teiste muundava ensüümi inhibiitorite eristamise tõhususe ja kõrvaltoime seisukohast, uute patsientide puhul arstide „inertsuse“ fenomeni, pideval ravil olevate patsientide vähese vastuvõtlikkuse muutustele ning tooteedendustegevusi puudutava komisjoni analüüsi.
Viimaks, kolmanda etteheitega vaidlustavad hagejad teise võimalusena metoodilised lüngad komisjoni loomulike sündmuste ökonomeetrilises analüüsis, mille eesmärk oli näidata, et muundava ensüümi inhibiitorid ei avalda perindopriilile märkimisväärset konkurentsisurvet.
Enne kui asuda uurima igaüht neist kolmest etteheitest, tuleb rea sissejuhatavate märkustega meelde tuletada esiteks liidu kohtu kontrolli ulatust konkurentsiõiguse valdkonnas ja teiseks asjaolusid, millest lähtudes on kohtupraktikas analüüsitud asjaomase tooteturu piiritlemist eelkõige farmaatsiasektori puhul, pidades seejuures silmas ka poolte vastuseid Üldkohtu küsimustele, mis puudutasid vastavalt ravialase asendatavuse ja hinnaga seotud faktorite tähtsust selles analüüsis.
1)

Sissejuhatavad märkused
i)

Liidu kohtu kontrolli ulatus
Tuleb meelde tuletada, et liidu õigus näeb ette ELTL artikli 102 kohaldamise menetlust käsitlevate komisjoni otsuste kohtuliku kontrolli süsteemi (vt 10. juuli 2014. aasta kohtuotsus Telefónica ja Telefónica de España vs. komisjon,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). See kohtuliku kontrolli süsteem seisneb institutsioonide õigusaktide seaduslikkuse kontrollis, mis on ette nähtud ELTL artiklis 263, mida võib ELTL artikli 261 alusel täiendada täielik pädevus, mis seondub määrustega ettenähtud karistuste määramisega (21. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus Galp Energía España jt vs. komisjon,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, punkt
).
Nagu Euroopa Kohus on juba täpsustanud, hõlmab ELTL artiklis 263 ette nähtud seaduslikkuse kontrolli ulatus ELTL artiklite 101 ja 102 kohaldamise menetlusi käsitlevate komisjoni otsuste kõiki elemente, mille põhjaliku kontrollimise Üldkohus tagab nii õiguslikust kui ka faktilisest aspektist, lähtuvalt apellantide esitatud väidetest ja võttes arvesse kõiki viimaste esitatud tõendeid, olgu need tehtud otsusest varasemad või hilisemad, olgu need esitatud eelnevalt haldusmenetluses või esimest korda Üldkohtu menetluses, niivõrd, kuivõrd need tõendid on komisjoni otsuse seaduslikkuse kontrollimisel asjakohased (21. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus Galp Energía España jt vs. komisjon,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, punkt
).
Sellega seoses tuleb välja tuua, et väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et kuigi liidu kohtud teostavad üldiselt täielikku kontrolli selle üle, kas konkurentsiõiguse teatud sätte kohaldamise tingimused on täidetud või mitte, piirdub keerulisi majanduslikke hinnanguid hõlmavate komisjoni hinnangute kohtulik kontroll tingimata selle kindlakstegemisega, kas on järgitud menetlusnorme ja põhjendamisreegleid, samuti ka selle kontrollimisega, kas faktilised asjaolud on sisuliselt täpsed, kas ei ole tehtud ühtki ilmset hindamisviga ja kas ei ole võimu kuritarvitatud (11. juuli 1985. aasta kohtuotsus Remia jt vs. komisjon,
42/84
,
EU:C:1985:327
, punkt
; 17. novembri 1987. aasta kohtuotsus British American Tobacco ja Reynolds Industries vs. komisjon,
142/84 ja 156/84
,
EU:C:1987:490
, punkt
, ja 10. aprilli 2008. aasta kohtuotsus Deutsche Telekom vs. komisjon,
T‑271/03
,
EU:T:2008:101
, punkt
).
Euroopa Kohus on leidnud, et kuigi valdkondades, kus tuleb anda keerukaid majanduslikke hinnanguid, on komisjonil majanduslikes küsimustes kaalutlusruum, ei tähenda see, et liidu kohtud peavad hoiduma kontrollimast, kuidas komisjon majandusliku iseloomuga andmeid on tõlgendanud. Liidu kohtud peavad mitte ainult kontrollima esitatud tõendite tegelikkusele vastavust, usaldatavust ja sidusust, vaid ka kontrollima, kas kogutud tõendid sisaldavad kogu asjakohast teavet, mida keerulise olukorra hindamisel tuleb arvesse võtta, ja kas kõnealused tõendid võivad toetada järeldusi, mis nende pinnalt on tehtud (15. veebruari 2005. aasta kohtuotsus komisjon vs. Tetra Laval,
C‑12/03 P
,
EU:C:2005:87
, punkt
; 8. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Chalkor vs. komisjon,
C‑386/10 P
,
EU:C:2011:815
, punkt
, ja 10. juuli 2014. aasta kohtuotsus Telefónica ja Telefónica de España vs. komisjon,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, punkt
). Juhul, kui komisjon omistab ELTL artikli 102 sätete alusel tegevuse kvalifitseerimisel tegeliku tähtsuse majanduslikule analüüsile, mis puudutab seda, kas allahindlused on sellised, et need võivad sama tõhusa konkurendi turult välja tõrjuda („
as efficient competitor test
“, edaspidi „STK test“), peab liidu kohus uurima kõiki karistuse saanud ettevõtja poolt selle testi kohta esitatud argumente (vt selle kohta 6. septembri 2017. aasta kohtuotsus Intel vs. komisjon,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
, punktid
–
).
Lisaks tuleb meelde tuletada, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale peab komisjon konkurentsiõiguse valdkonnas rikkumise esinemise üle toimuva vaidluse korral tõendama tema poolt tuvastatud rikkumise ja esitama tõendid, mis kinnitavad õiguslikult piisavalt rikkumise koosseisu kuuluvate faktiliste asjaolude esinemist. Kui kohtule jääb kahtlus, tuleb seda tõlgendada rikkumise tuvastamise otsuse adressaadiks oleva ettevõtja kasuks (22. novembri 2012. aasta kohtuotsus E.ON Energie vs. komisjon,
C‑89/11 P
,
EU:C:2012:738
, punktid
ja
, ning 16. veebruari 2017. aasta kohtuotsus Hansen & Rosenthal ja H&R Wax Company Vertrieb vs. komisjon,
C‑90/15 P
, ei avaldata,
EU:C:2017:123
, punktid
ja
).
Kuigi asutus, kes väidab, et rikutud on konkurentsinorme, on kohustatud seda ka tõendama, peab see ettevõtja, kes esitab kaitseväite nende normide rikkumise tuvastamise vastu, tõendama, et tingimused selle normi kohaldamiseks, millel põhineb kaitseväide, on täidetud, nii et kõnealune asutus peab seega tuginema muudele tõenditele. Lisas sellele, kuigi tõendamiskoormis lasub nende põhimõtete kohaselt kas komisjonil või asjaomasel ettevõtjal, võivad ühe poole esitatud faktilised asjaolud kohustada teist poolt esitama selgitust või põhjendust, ilma milleta võib järeldada, et tõendamisnormid on täidetud (17. juuni 2010. aasta kohtuotsus Lafarge vs. komisjon,
C‑413/08 P
,
EU:C:2010:346
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Kui komisjon tugineb tõenditele, mis on põhimõtteliselt rikkumise toimepanemise tõendamiseks piisavad, ei saa ettevõtja piirduda viitega võimalusele, et esineda võis asjaolu, mis võis mõjutada nende tõendite tõenduslikku jõudu, selleks et komisjonil tekiks kohustus tõendada, et see asjaolu ei saanud tõendite tõenduslikku jõudu mõjutada. Vastupidi, välja arvatud juhul, kui ettevõtja ei saa seda tõendit esitada komisjoni enda tegevuse tõttu, peab see ettevõtja õiguslikult piisavalt tõendama esiteks, et tema viidatud asjaolu esines, ja teiseks, et see asjaolu seab kahtluse alla nende tõendite tõendusliku jõu, millele tugineb komisjon (22. novembri 2012. aasta kohtuotsus E.ON Energie vs. komisjon,
C‑89/11 P
,
EU:C:2012:738
, punkt
).
Viimaks tuleb meelde tuletada, et Euroopa Kohus ega Üldkohus ei või ühelgi juhul ELTL artiklis 263 sätestatud seaduslikkuse kontrolli teostades asendada asjaomase õigusakti vastuvõtja põhjendusi enda omadega (27. jaanuari 2000. aasta kohtuotsus DIR International Film jt vs. komisjon,
C‑164/98 P
,
EU:C:2000:48
, punkt
; 24. jaanuari 2013. aasta kohtuotsus Frucona Košice vs. komisjon,
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
, punkt
, ja 21. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus Galp Energía España jt vs. komisjon,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, punkt
). Kuivõrd vaidlustatud otsuse seaduslikkuse kontroll puudutab selles otsuses sisalduvaid põhjendusi, ei või kohus ei omal initsiatiivil ega haldusorgani taotlusel lisada uusi põhjendusi neile, mida haldusorgan on selles otsuses kasutanud.
ii)

Asjaomase tooteturu piiritlemine farmaatsiasektoris
Esiteks määratletakse asjaomane turg selleks, et luua raamid, mille piires hinnata küsimust, kas asjaomane ettevõtja suudab arvestatavas ulatuses tegutseda sõltumatult oma konkurentidest, klientidest ja tarbijatest (9. novembri 1983. aasta kohtuotsus Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin vs. komisjon,
322/81
,
EU:C:1983:313
, punkt
).
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et kontrollimaks ettevõtja võimalikku valitsevat seisundit määratletud turul, tuleb konkurentsi võimalikkust hinnata just selle turu seisukohast, mis hõlmab kõiki tooteid, mis oma iseloomulike tunnuste tõttu on eriti sobivad pidevat nõudlust rahuldama ja mis on teiste toodetega minimaalselt asendatavad (9. novembri 1983. aasta kohtuotsus Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin vs. komisjon,
322/81
,
EU:C:1983:313
, punkt
, ja 21. oktoobri 1997. aasta kohtuotsus Deutsche Bahn vs. komisjon,
T‑229/94
,
EU:T:1997:155
, punkt
). Komisjon ei või piirduda vaid asjaomaste toodete või teenuste objektiivsete tunnuste uurimisega. Nimelt tuleb arvesse võtta ka konkurentsitingimusi ning nõudluse ja pakkumise struktuuri turul, et hinnata, kas asjaomasel ettevõtjal on võimalus takistada tõhusa konkurendi turule jäämist ning käituda märkimisväärses ulatuses oma konkurentidest, klientidest ja tarbijatest sõltumatult (9. novembri 1983. aasta kohtuotsus Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin vs. komisjon,
322/81
,
EU:C:1983:313
, punkt
, ja 17. detsembri 2003. aasta kohtuotsus British Airways vs. komisjon,
T‑219/99
,
EU:T:2003:343
, punkt
).
Ka asjaomase turu mõiste teatise punktist 7 ilmneb, et asjaomane tooteturg hõlmab kõiki neid tooteid või teenuseid, mis tarbijate seisukohast on oma iseloomulike tunnuste, hindade ja otstarbekohase kasutuse põhjal omavahel asendatavad.
Nagu on täpsustatud ka asjaomase turu mõiste teatise punktis 25, määravad turu mõiste ära terve rida asjaolusid, mis võimaldavad hinnata asendamise eeldatavat ulatust. Turu piiritlemiseks tuleb uurida empiirilisi andmeid ning kasutada kogu konkreetse juhtumi hindamise seisukohast kasulikku teavet.
Asjaomase turu mõiste teatise punktides 15–19 on komisjon märkinud, et turu määratluse puhul keskendutakse nii korralduslikel kui praktilistel põhjustel hindadele, täpsemalt nõudluse asendumisele tulenevalt suhteliste hindade väikestest, püsivatest muudatustest. Komisjon märgib, et kavatseb nõudluse asendatavust hinnata teoreetilise lähenemise teel, mis seisneb kõnealuse turu määratluse aluseks oleva toote suhtelise hinna väikese (5–10%), kuid püsiva tõusu oletamises ja hindamises, kas asjaomase toote monopoolne pakkuja saaks sellist hüpoteetilist tõusu kasumlikult kohaldada. Kui selle asjaomase turu mõiste teatise punktis 17 esitatud majandusliku testi alusel piisab asendamisest – kuna müük selle tagajärjel väheneb –, et võtta selliselt hinnatõusult igasugune mõte, siis tuleb asendustooteid lugeda asjaomasele tootele märkimisväärset konkurentsisurvet avaldavaks.
Teiseks tuleb märkida, et farmaatsiasektoris vastavad konkurentsisuhted mehhanismidele, mis erinevad nendest mehhanismidest, mis reguleerivad tavaliselt esinevaid konkurentsisuhteid niisugustel turgudel, kus puudub selline normirohkus (1. juuli 2010. aasta kohtuotsus AstraZeneca vs. komisjon,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, punkt
). Nimelt on, nagu ka komisjoni 8. juuli 2009. aasta teatises „Farmaatsiavaldkonna sektoriuuringu aruande kommenteeritud kokkuvõte“ kirjeldatakse, farmaatsiasektor „ebatüüpiline“ selles mõttes, et retseptiravimite nõudluse määrab ära retsepti välja kirjutaja ja mitte lõpptarbija (patsient). Samuti juhinduvad arstid ravimite välja kirjutamisel peamiselt nende ravialasest toimest. Seega, kuivõrd arstide valiku määravad ära hindadega mitteseotud tegurid – nagu ravialane kasutus – on need koos hindadega seotud teguritega oluline asjaolu turu määratlemiseks (vt selle kohta 1. juuli 2010. aasta kohtuotsus AstraZeneca vs. komisjon,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, punkt
).
Samuti tuleneb kohtupraktikast, et farmaatsiasektori konkurentsimehhanisme iseloomustavad eripärad ei võta hindadega seotud teguritelt tähtsust konkurentsisurve hindamisel, kuna neid tegureid tuleb siiski hinnata nende õiges kontekstis (1. juuli 2010. aasta kohtuotsus AstraZeneca vs. komisjon,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, punkt
).
Farmaatsiasektoris turgu valitseva seisundi kuritarvitamise tõttu algatatud menetluses võib komisjon kõnealuse turu määratlemisel oma hinnangutes tugineda eelkõige asjaomase farmaatsiatoote suuremale tõhususele, teiste farmaatsiatoodete omaga võrreldes erinevale raviotstarbele, selle toote müügi suurenemist ja vastavat teiste toodete müügi vähenemist või paigale jäämist iseloomustavale ebasümmeetrilisele asendusliikumisele ning kehtivatest õigusnormidest tulenevatele hinnateguritele (vt selle kohta 1. juuli 2010. aasta kohtuotsus AstraZeneca vs. komisjon,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, punktid
,
,
,
,
ja
–
).
Mis puudutab ravialast kasutust, siis tuleb asjaomase turu piiritlemisel hinnata erinevusi ja sarnasusi farmaatsiatoodete või nende kategooriate kasutamises. Komisjon võib põhjendatult leida, et kahe samade haiguste raviks mõeldud farmaatsiatoote erinev ravialane kasutus on asjaolu, mis toetab järeldust, et asjaomane turg hõlmab vaid üht neist toodetest (vt selle kohta 1. juuli 2010. aasta kohtuotsus AstraZeneca vs. komisjon,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, punkt
).
Üldkohus tegi pooltele ettepaneku avaldada kohtuistungil oma seisukoht küsimuses, milline tähtsus on käesoleval juhul farmaatsiasektoris asjaomase turu määratlemisel vastavalt ravialase asendatavuse faktoril ja hinnafaktoril, pidades eeskätt silmas 1. juuli 2010. aasta kohtuotsust AstraZeneca vs. komisjon (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
).
Nagu komisjon kohtuistungil õigesti rõhutas, on asjaomase turu analüüsimise seisukohast oluliseks asjaoluks, mis võib õigustada turgude piiritlemist väikestena, see, et hindadest lähtuv konkurentsisurve on farmaatsiasektoris suuresti pärsitud tulenevalt tähtsusest, mille retseptide välja kirjutajad omistavad sama haiguse raviks mõeldud ravimite ravialastele aspektidele, ning ravimite hindu ja nende sotsiaalkindlustussüsteemi kaudu hüvitamise korda reguleerivatest õigusnormidest.
Seda tõdemust ei muuda asjaolu, et need pärssivad põhjused tulenevad osaliselt õiguslikust raamistikust. See, et konkurentsisurve puudumise või nõrkuse tingis õiguslik raamistik, mis määratleb toodetevahelise konkurentsisuhte korra ja ulatuse, ei mõjuta asjakohasust, mida turu määratlemise raames tuleb omistada järeldusele, et seda konkurentsisurvet ei esinenud või et see ei olnud märkimisväärne. Nimelt kui on tõendatud, et teatud tootegrupi suhtes puudub märkimisväärne konkurentsisurve teiste toodete poolt, nii et seda gruppi võib lugeda asjaomaseks tooteturuks, siis nende tegurite liik või laad, mis eemaldavad sellelt tootegrupilt igasuguse märkimisväärse konkurentsisurve, omab vaid piiratud tähtsust, kuna sellise konkurentsisurve puudumise tuvastamine võimaldab järeldada, et selliselt määratletud turgu valitseva seisundiga ettevõtja võib mõjutada tarbijate huve sellel turul, takistades kuritarvitava tegevusega tõhusa konkurentsi säilitamist (vt selle kohta 1. juuli 2010. aasta kohtuotsus AstraZeneca vs. komisjon,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, punktid
,
ja
).
Kuigi farmaatsiasektori õiguslik raamistik pärsib sageli hindadest lähtuvat konkurentsisurvet asendatavate ravimite vahel, on selles siiski seda survet tugevdavaid mehhanisme, mis lihtsustavad geneerilistele ravimitele müügilubade välja andmist, lubavad sellistele ravimitele kehtestada palju madalamad hinnad kui võrreldavatel originaalravimitel ning motiveerivad või lausa kohustavad retsepte välja kirjutavaid arste ja apteekreid originaalravimi asendamiseks ravimi geneerilise versiooniga. Nii on väga lihtne tuvastada konkurentsisurve, mida avaldab originaalravimi hindadele ja müügile geneerilise versiooni turule sisenemine. Käesolevas asjas näiteks ei ole vaidlust selles, et geneerilise perindopriili turule sisenemine Ühendkuningriigis tõi kaasa perindopriili hinna languse 90% ulatuses. Selline asendamine saab aga toimuda, kui see on õigusnormides ette nähtud, üksnes võrreldava originaalravimi ja selle geneeriliste versioonide vahel, ent seda ei saa kohaldada erinevate molekulide vahel, sealhulgas juhul kui asjaomased ravimid kuuluvad samasse ravimiklassi ja kui neil on sama toimeviis.
Siiski, kuigi farmaatsiasektoris tuleb asjaomase turu määratlemisel hoolega arvesse võtta hindadest lähtuva surve nõrkust, mis seondub eelkõige õigusliku raamistikuga, tuleb samamoodi arvesse võtta ka üht teist konkurentsisuhete analüüsimise seisukohast väga olulist faktorit, mis on sellele sektorile eriomane ja milleks on see, et ravimi valiku teevad retseptide välja kirjutajad, kes ei otsusta mitte peamiselt lähtudes kättesaadavate ravimite hinnast ega ka klassikalisest hinnangust nende ravimite hinna-kvaliteedi suhtele, vaid oma arusaamast nende ravimite eeliste ja puuduste kohta ravi vaatenurgast (vt analoogia alusel ELTL artikli 101 lõike 1 kohaldamisel asjaomase turu määratlemisega seoses 23. jaanuari 2018 kohtuotsus F. Hoffmann-La Roche jt,
C‑179/16
,
EU:C:2018:25
, punkt
).
Retseptiravimid ei ole nimelt samasugused nagu muud tooted, millega müüjad ja tarbijad turul vabalt kauplevad ja mille hinnad fikseeritakse pakkumise ja nõudluse kõverate lõikumispunktis, vaid tegu on toodetega, mille patsiendid saavad professionaalsete tervishoiutöötajate – arstide ja apteekrite – vahendusel ning mille finantskoormus kantakse suures osas kollektiivselt. Nende toodete erilisust peegeldavad ravimite hindu ning sotsiaalkindlustussüsteemi poolt nende hüvitamise tingimusi reguleerivad normid, nagu ka normid, mis piiravad nende reklaamimist või näevad ette nende müügi apteekides apteekrite vastutusel.
Arstide vabadus valida turul kättesaadavate originaalravimite vahel või originaalravimite ja teiste molekulide geneeriliste versioonide vahel ning see, et retseptide välja kirjutajad peavad kõige tähtsamaks raviga seotud aspekte, võimaldab vajadusel tekkida märkimisväärsel kvaliteedi ja mitte hindadega seotud konkurentsisurvel, millel ei ole puutumust tavapäraste hinnasurve mehhanismidega. Selline surve võib sama hästi eksisteerida nii juhul, kui ühe ravimi ravialased eelised osutuvad teiste sama haiguse raviks kättesaadavate ravimite omadest selgelt suuremateks, kui ka juhul, kui retseptide välja kirjutajad tunnustavad neid võrdväärsetena või arvavad need võrdväärsed olevat.
Nimelt kui üks ravim osutub teistest ravialaselt selgelt paremaks või kui selle näol on tegu lausa ainsa teaduskogukonna poolt soovitatava ravivõimalusega, on võimalik, et retseptide väljakirjutajad valivad selle ravimi sõltumata selle hinnast, isegi kui see hind on teiste kättesaadavate ravimite omast selgelt kõrgem. Teiste ravimite väiksematel hindadel, mis peaksid klassikalisel turul looma tugeva konkurentsisurve, ei ole sel juhul otsustavat mõju. Nende toodete hinnaerinevus on seda vähem oluline, et hüvitamise määr leevendab patsiendi jaoks valitud raviga seotud finantskoormust. Sellest tuleneb, et ravimitootjal, kelle ravimit praktikud enam väga ei tunnusta või heaks ei pea ning kes püüab oma turuosa säilitamise lootuses hinda langetada, ei oleks sugugi edulootust. Teisisõnu võib see ravim, mille paremust tunnustatakse, avaldada teistele sama haiguse ravimiseks mõeldud kättesaadavatele ravimitele märkimisväärset konkurentsisurvet isegi siis, kui see on kallim. Kohtuasjas, milles tehti 1. juuli 2010. aasta kohtuotsus AstraZeneca vs. komisjon (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
), tuvastasid nii komisjon kui Üldkohus, et prootonpumba inhibiitorite (PPI) ilmne ravialane paremus H2 antagonistide ees võimaldas neil viimased järkjärgult turult välja tõrjuda, hoolimata PPI-de väga palju kõrgemast hinnast. Teistpidi vaadates ei saa ravimid, mis ei ole või mis enam ei ole suutelised „menutooteks“ oleva ravimiga ravialaselt võistlema, viimasele enam konkurentsisurvet avaldada. Sellised asjaolud võiva tõendada, et see ravim moodustab omaette turu, mis piirdub konkreetse molekuli originaal- ja geneeriliste versioonidega.
Kui retseptide välja kirjutajatel on sama haiguse raviks võimalik valida ravimite vahel, millest ühtegi ei loeta ega peeta teistest paremaks, tulenevalt eelkõige nende ühesugusest toimeviisist või sellest, et nende ravialased eelised või ka soovimatu või kõrvaltoime ei võimalda neist ühte eelistada, tugineb nende ravimite vahelise konkurentsi analüüs samuti suuresti kvalitatiivsele võrdlemisele. Üldiselt ei sõltu praktiku valik esmalt vastavate ravide maksumusest, vaid nende ravialasest erinevusest, nende sobivusest patsientide profiiliga, arsti teadmistest erinevate ravimite kohta või ka tema ja tema patsientide isiklikust kogemusest. Põhimõtteliselt ei ole ravimi hinnatase ja tema raviomadused omavahel selgelt seotud: üks ravim ei ole parem selle pärast, et ta on konkurentidest kallim, ega jää oma konkurentidele alla sellepärast, et ta on odavam. Liiati ei sõltu uuema ravimi kõrgem hind tingimata selle ravimiga seotud ravialasest innovaatilisusest, eelkõige kui see kuulub teiste ravimitega samasse raviklassi ning kui sellel on viimati nimetatutega sama toimeviis, ning seda võib selgitada vanema ravimiga võrreldes eelkõige suuremate uurimis- ja tootmiskulude või suuremate reklaamikulude amortisatsiooniga.
Nagu komisjon kohtuistungil rõhutas, on tõsi, et hinnaerinevus võib tähtsust omada nende ravimite puhul, mida loetakse või peetakse täiesti võrdseteks. Ühe ravimi märkimisväärne hinnalangus, eelkõige seoses selle geneerilise versiooni turuletulekuga, võib olla põhjuseks, miks arstid seda ravimit eelistavad ning sotsiaalkindlustussüsteemi juhid ja turgu reguleerivad asutused julgustavad selle geneerilist versiooni välja kirjutama. Samamoodi võib asjaomase originaalravimi turupositsiooni nõrgestada ka mõne teise, samaväärseks asendavaks loetava või peetava ravimi geneerilise versiooni turule sisenemine. Sel juhul võib hakata avalduma hindadest lähtuv konkurentsisurve ning asjasse puutuva ravimi hinna samaks jäämine olla märk sellele ravimile avalduva konkurentsisurve nõrkusest.
Nagu hagejad aga kohtuistungil õigesti leidsid, ei saa üksnes turul ühe ravimi hinna samaks jäämisest järeldada, et samaväärseteks või asendavateks loetavate või peetavate ravimite nii originaal- kui geneerilised versioonid sellele märkimisväärset konkurentsisurvet ei avalda.
Kuna arstidel on võimalik nende ravimite vahel vabalt valida, lähtudes nende maksumusega mitte seotud põhjustest, siis on võimalik, et nende valikutes, millist ravimit välja kirjutada, on suured erinevused seoses nende toodete kasutamise sagedusega, sellega, kuivõrd truuks arstid neile toodetele jäävad, sellega, kuidas arstid mingil konkreetsel ajahetkel nende toodete eeliseid tajuvad. Nii võivad arstide tehtavad otsused olulisel määral muuta erinevate kättesaadavate ravimite vastavaid turuosasid ning muuta ravimitootjad sõltuvaks retseptide välja kirjutajate otsustest samamoodi nagu mis tahes kauba tootja sõltub tarbijatest olukorras, kus kaubad on kergesti asendatavad.
See on põhjus, miks neid ravimeid tootvad äriühingud, kes samas omistavad oma äristrateegias toote hinnale väikese tähtsuse, teevad sageli olulisi pingutusi oma toote reklaamimiseks, et suurendada retseptide välja kirjutajate truuks jäämist oma tootele või püüda uusi retseptide välja kirjutajaid, viies läbi endi poolt finantseeritud teadusuuringuid, millega püütakse eristada nende toodet nende konkurentide omadest, või korraldades retsepte välja kirjutavate arstide hulgas väga erinevas vormis toimuvaid vahetuid tooteedendustegevusi. Sellised tooteedendusega seotud tegevused moodustavad arvestatava osa asjaomaste toodete käibest, mõnikord ligikaudu 30%, mis eristab farmaatsiasektorit teistest sektoritest, kus tooteedendus ei ole nii intensiivne. Nagu hagejad väitsid, võivad sellised pingutused olla märgiks sellest, et asjasse puutuvate ettevõtjate vahel on tegelik konkurents.
Sellises olukorras tuleb võrdväärseteks või asendatavateks loetavate või peetavate ravimite olemasolul pöörata turu analüüsimisel erilist tähelepanu kvaliteedi ja mitte hindadega seotud konkurentsisurve olemasolu tuvastamist võimaldavatele asjaoludele, mis väljenduvad eelkõige pingutustes, mida tehakse selleks, et saada uusi retseptide välja kirjutajaid, kes valiksid ravi alustades selle ravimi, pidevat ravi saavate patsientide konkureerivatele ravimitele üle viimises, samaväärsete või odavamate alternatiivide olemasolul ühe ravimi tooteedenduslike tegevuste intensiivsuses.
Kui pole võimalik tuvastada, et esinevad sellised hindadega mitte seotud konkurentsisurvet peegeldavad asjaolud nagu eespool punktis 1402 märgitud, eeskätt seetõttu, et arstid on retseptide välja kirjutamisega seotud valikute tegemisel väga inertsed, millest tekib turu sulgumisega päädiv margitruuduse efekt, siis võib asjaomane ravim olla tegeliku konkurentsisurve eest kaitstud kuni tema geneerilise versiooni turule sisenemiseni, seda enam, et õiguslik raamistik leevendab hindadest tulenevate konkurentsifaktorite mõju. Sel juhul võib olla põhjendatud määratleda asjaomane turg sellise ravimi nii originaal- kui geneerilise versiooni molekuli tasandil.
Eeltoodud arutluskäigust tuleneb, et käesolevas asjas tuleb hagejate ja komisjoni argumentidele vastamiseks uurida, kas asjaomasel perioodil olid olemas, nagu hagejad väidavad, sellised ravimid, mida loeti või peeti perindopriiliga samaväärseteks ja millega perindopriil oli sellest tulenevalt lihtsasti asendatav, või kas perindopriil eristus oma ravialaste väärtuste tõttu konkurentsist piisavalt, ning tuvastada, kas esinevad teiste ravimite poolt perindopriilile avaldatavad hindadega mitte seotud konkurentsisurvet peegeldavad asjaolud, mis võivad õigustada turu määratlemist laiemalt kui ainult selle ühe ravimi turuna, hoolimata komisjoni poolt rõhutatud asjaolust, et hinnad muudavad perindopriili nõudlust suhteliselt vähe.
Just kõiki eespool punktides 1380–1404 välja toodud kaalutlusi silmas pidades tuleb uurida hagejate kolme peamist etteheidet, mille eesmärk on vaidlustada komisjoni poolt vaidlustatud otsuses esitatud asjaomase tooteturu analüüs.
2)

Esimese etteheite esimene osa, mis puudutab kõigi majandusliku kontekstiga seotud asjaolude arvesse võtmata jätmist
Esimeses etteheites väidavad hagejad sisuliselt, et komisjon on rikkunud aluspõhimõtet, mille kohaselt tuleb ravimite tooteturu piiritlemisel võtta arvesse kogu majanduslikku konteksti. Komisjon on ülemäära tuginenud hinnale, võtmata piisavalt arvesse asjaomase toote ravialast asendatavust.
Konkreetsemalt heidavad hagejad selle etteheite esimeses osas komisjonile ette seda, et viimane ei ole turu määratlemisel kõiki asjaolusid arvesse võtnud. Selle etteheite teises osas leiavad hagejad, et komisjon on ülemäärase tähtsuse omistanud hinnafaktorile.
Kõigepealt tuleb uurida, kas põhjendatud on selle etteheite esimene pool, mis puudutab seda, et komisjon ei ole asjaomase turu piiritlemisel arvesse võtnud kõiki majandusliku kontekstiga seotud asjaolusid. Seevastu selleks, et hinnata, millise suhtelise tähtsuse on komisjon omistanud hinnafaktorile, uurib Üldkohus selle etteheite teist osa pärast seda, kui ta on hinnanud vaidlustatud otsuse õiguspärasust osas, mis puudutab kõiki hinnaga mitte seotud faktoreid, mis võivad asjaomase turu piiritlemisel rolli mängida.
Niisiis tuleb käesoleval juhul hinnata, kas komisjon on asjaomase tooteturu piiritlemisel võtnud arvesse kogu majanduslikku konteksti, eelkõige muid faktoreid peale hinna.
Esiteks, nagu tuleneb eespool punktides 1380–1404 esitatud põhjendustest, on farmaatsiasektor „ebatüüpiline“ sektor, mille eripära nõuab, et turu määratlemisel lähtutaks paljudest kriteeriumidest, eeskätt toodete ravialasest kasutusest.
Kõigepealt, mis puudutab asjaomaste toodete ravialase kasutuse arvesse võtmist, siis tuleb märkida, et komisjon on vaidlustatud otsuse punktides 2432–2459 tõdenud, et perindopriil kuulub WHO klassifikatsioonis ATC‑3 tasemel olevate muundava ensüümi inhibiitorite klassi. Siiski on komisjon aluseks võetud tõendite pinnalt leidnud, et muundava ensüümi inhibiitorite klassi kuuluvad ravimid ei ole homogeensed tooted, kuna komisjoni hinnangul on perindopriili puhul teaduslikult tunnustatud teatud omadused, mis teda teistest muundava ensüümi inhibiitoritest eristavad.
Nagu nähtub eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendustest 2496–2513, mis on pühendatud teisele ravimile ülemineku skeemidele, on komisjon arvesse võtnud ka seda, et arstide puhul esineb „inertsusmehhanismi“ ja järjest suurem hulk retseptide välja kirjutajaid jäävad „truuks“ perindopriilile, mis vähendab uute patsientidega seonduvat konkurentsisurvet, ning seda, et perindopriiliga juba ravitavad patsiendid ei kaldu eriti ravimit vahetama.
Teiseks on komisjon asjaomast turgu käsitlevas analüüsis maininud Servier’ tooteedendustegevusi, leides nimelt, et tooteedenduskulude stabiilsus lubab arvata, et tugevat konkurentsisurvet ei olnud.
Viimaks, analüüsides hindu puudutavaid loomulikke sündmusi, leidis komisjon, et asjaomase turu analüüsimise seisukohast tuleb kõige olulisemana vaadelda perindopriili geneeriliste versioonide avaldatud konkurentsisurvet, ning et asjaolu, et geneeriliste toodete poolt avaldatav surve on suurem kui mis tahes muu potentsiaalne surve, viis loomulikult asjaomase turu piiramiseni üksnes perindopriili molekuliga (vaidlustatud otsuse põhjendus 2546). Lisaks on komisjon õigusliku raamistiku mõjuga seoses ära märkinud, et õiguslik raamistik piiras oluliselt Servier’ vastuvõtlikkust hinnasurvele, võimaldades nõnda Servier’l tegutseda mis tahes konkurentsisurvest vabana (vaidlustatud otsuse põhjendus 2527).
Seega nähtub vaidlustatud otsusest, et komisjon ei piirdunud asjaomase turu määratlemisel üksnes hinnafaktoriga. Eelkõige peeti turu analüüsimise seisukohast asjakohaseks perindopriili ravialast kasutust. Niisiis, kuigi hagejad märgivad põhjendatult, nagu eespool punktides 1380–1404 selgitatud analüüsiraamistikust nähtub, et asjaomase turu määratlemisel tuleb arvesse võtta ravimite ravialaseid omadusi, ei saa nad põhjendatult väita, et komisjon ei ole käesoleval juhul arvesse võtnud kogu majanduslikku konteksti, eriti ravimite ravialast kasutamist.
Niisiis ei ole komisjon õigust vääralt kohaldanud, nagu hagejad talle selles osas ette heidavad.
Esimese etteheite esimene pool tuleb seega tagasi lükata.
3)

Teine etteheide, mis puudutab seda, et komisjon on eiranud muundava ensüümi inhibiitorite asendatavust
Teises etteheites leiavad hagejad sisuliselt, et komisjon on eiranud erinevate muundava ensüümi inhibiitorite vastastikust ravialast asendatavust. Nad väidavad esiteks, et komisjon on ekslikult leidnud, et perindopriil erineb teistest muundava ensüümi inhibiitoritest eriliste omaduste poolest, teiseks, et muundava ensüümi inhibiitorite vahel oli uute patsientide osas tihe konkurents, kolmandaks, et komisjon on alahinnanud perindopriiliga ravitavate patsientide valmidust ravimi vahetamiseks ning viimaks, et tooteedendustegevused on kõnealusel turul üheks põhiliseks konkurentsi mõõtmeks.
i)

Perindopriili ja teiste muundava ensüümi inhibiitorite erinevus tõhususe ja kõrvaltoime seisukohast
Vaidlustatud otsuses, eelkõige põhjendustes 2449, 2499 ja 2519, on komisjon sisuliselt leidnud, et ravialases mõttes olid ACE inhibiitorid heterogeenne ravimiklass, et see heterogeensus võis seonduda erinevustega tõhususes ja taluvusega individuaalses plaanis ning et perindopriili ravialane kasutus erines teiste muundava ensüümi inhibiitorite omast. Komisjon märgib, et kuigi muundava ensüümi inhibiitorid moodustavad ühe ravimiklassi WHO poolt kasutatava ravimite anatoomilis-terapeutilis-keemilise klassifikatsiooni kolmanda taseme tähenduses, oleks siiski ebatäpne käsitada ACE inhibiitoreid tavalise homogeense klassina. Komisjoni hinnangul oli teaduslikult tunnustatud, et perindopriilil on teatud omadused, mis eristavad teda teistest muundava ensüümi inhibiitoritest. Nende põhjenduste toetuseks on komisjon tuginenud nimelt meditsiinialastele soovitustele, teatud hulgale teadusuuringutele, Servier’ sisedokumentidele ning ühele perindopriili välja kirjutajate hulgas läbi viidud küsitlusele.
Hagejad ei nõustu komisjoni hinnanguga, mille kohaselt ei saa perindopriili eelkõige tema tõhususe ja kõrvaltoimega seotud eriliste omaduste tõttu ravialaselt teiste muundava ensüümi inhibiitoritega asendada. Nad leiavad, et muundava ensüümi inhibiitorid moodustavad homogeense klassi, mille sees ei ole märkimisväärseid erinevusi, mis õigustaksid seda, et üksnes perindopriili molekul moodustab eraldi turu.
Tuleb uurida kõiki asjasse puutuvaid tõendeid, mille põhjal on võimalik hinnata, kas retsepte välja kirjutavad arstid pidasid perindopriili selliseks, et ravi seisukohast oleks võinud selle asendada teiste muundava ensüümi inhibiitoritega. Käesoleval juhul võetakse järgnevalt arvesse seda ravimit puudutavat baasteavet, mida on mainitud vaidlustatud otsuses, ravimite anatoomilis-terapeutilis-keemilist klassifikatsioonisüsteemi, meditsiinilisi soovitusi, meditsiiniuuringuid, teatud Ühendkuningriigi kohalike asutuste poolt rakendatud strateegiaid, Servier’ sisedokumente, komisjoni poolt retseptide välja kirjutajate hulgas läbi viidud küsitlust ning teiste muundava ensüümi inhibiitorite tootjate vastuseid komisjoni poolt esitatud küsimustele.
Esiteks, kõigepealt on vaidlustatud otsuse põhjendustes 2143–2164 ära toodud perindopriiliga seotud baasteave, mis puudutab eelkõige selle ravimi toimeviisi, põhilisi näidustusi, vastunäidustusi ja kõrvaltoimet.
Tuleb märkida, et sellest perindopriiliga seotud baasteabe kirjeldusest ei nähtu ühtki asjaolu, mille poolest perindopriil teistest muundava ensüümi inhibiitoritest erineks.
Mis puudutab kõrvaltoimet, siis on vaidlustatud otsuse põhjenduses 2149 tõepoolest märgitud, et meditsiinialase kirjanduse kohaselt on perindopriili taluvus üldiselt hea, tema ebasoovitava toime profiil on sarnane teiste muundava ensüümi inhibiitorite omaga ning et oma sisedokumentides on Servier kiitnud oma toodet taluvuse ja vastuvõtlikkuse kõrge taseme poolest. Tuleb siiski rõhutada, et komisjoni poolt vaidlustatud otsuse põhjenduses 2149 viidatud meditsiinialasest kirjandusest nähtub, et ebasoovitava toime profiil on sarnane teiste muundava ensüümi inhibiitorite omaga. Kostja vastuses tunnistab komisjon sõnaselgelt, et muundava ensüümi inhibiitoritel on sarnane kõrvaltoime, vaidlustatud otsuses seda aga mainitud ei ole.
Niisiis nähtub vaidlustatud otsuses esitatud perindopriiliga seotud baasteabest, et muundava ensüümi inhibiitorite toimeviis, põhilised näidustused, vastunäidustused ja kõrvaltoime on sarnased.
Teiseks, ravimite anatoomilis-terapeutilis-keemilises klassifikatsioonisüsteemis, mida konkurentsiasutused erinevate ravimite vastastikuse ravialase asendatavuse hindamisel ja asjaomase turu kindlaks määramisel arvesse võtavad, on farmaatsiatooted jagatud viide erinevasse tasemesse ning neid klassifitseeritakse vastavalt sellele, milliste organite suhtes need toimivad ja vastavalt nende keemilistele, farmakoloogilistele ja ravialastele omadustele. Ravimite anatoomilis-terapeutilis-keemilise klassifikatsiooni kolmas tase ühendab farmaatsiatooteid vastavalt nende ravinäidustustele, neljas võtab arvesse toimeviisi ja viies määratleb kitsamad klassid, mis hõlmavad toimeaineid eraldivõetuna.
Farmaatsiasektoris turu määratlemist puudutavast komisjoni otsustuspraktikast nähtub, et analüüsimist alustatakse üldiselt kolmandast tasemest. Siiski võetakse arvesse ka teisi ravimite anatoomilis-terapeutilis-keemilise klassifikatsiooni tasemeid, kui ilmneb, et teistel tasanditel esines piisavalt tugev konkurentsisurve ja kui seetõttu ei näinud kolmas tasand olevat piisav turu õigeks määratlemiseks (1. juuli 2010. aasta kohtuotsus AstraZeneca vs. komisjon,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, punkt
).
Käesoleval juhul ei ole komisjon lõpetanud analüüsi ravimite anatoomilis-terapeutilis-keemilise klassifikatsiooni kolmandal tasemel, vaid on asjaomase turu määratlenud selle klassifikatsiooni viiendal, see tähendab Coversyli toimeaineks oleva perindopriili molekuli tasemel. Kuigi asjaomase turu määratlemist ravimite anatoomilis-terapeutilis-keemilise klassifikatsiooni viiendal tasemel ei saa iseenesest taunida, tuleb tõdeda, et kõik muundava ensüümi inhibiitorid, mida on kokku 16, kuuluvad nii ravimite anatoomilis-terapeutilis-keemilise klassifikatsiooni kolmandal tasemel kui ka selle klassifikatsiooni neljandal tasemel, mis vastab toimeviisile, samasse gruppi nimetusega „angiotensiini [muundava ensüümi inhibiitor], üksikuna“.
Niisiis ei ole ravimite anatoomilis-terapeutilis-keemilise klassifikatsioonisüsteemi pinnalt võimalik perindopriili ja teiste muundava ensüümi inhibiitorite vahel tuvastada mis tahes laadi erinevust ravialase kasutuse osas. See kinnitab seda, mille üle ei ole ka vaidlust, et näidustuste ja toimeviisi poolest muundava ensüümi inhibiitorid üksteisest ei erine.
Kolmandaks võtab erinevate antihüpertensiivsete ravimite vaheliste suhete analüüs arvesse, nagu komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 2172 õigesti rõhutab, asjakohaseid meditsiinilisi soovitusi.
Meditsiinialaste soovituste eesmärk on pakkuda praktikutele tasakaalustatud teavet, et aidata neil igapäevases praktikas otsused teha. Need põhinevad kõigil kättesaadavatel teaduslike tõendite allikatel, sealhulgas suured kliinilised katsed ja nende metaanalüüs. Need sisaldavad kokkuvõtteid uuritaval perioodil olemasolevatest meditsiinialastest teadmistest.
Vaidlustatud otsuses on komisjon analüüsinud WHO ja Rahvusvahelise Hüpertensiooni Ühingu 1999. aasta ühiseid soovitusi, Euroopa Hüpertensiooni Ühingu ja Euroopa Kardioloogide Seltsi 2003. ja 2007. aasta soovitusi, Ühendkuningriigi Hüpertensiooni Ühingu 1999. ja 2004. aasta soovitusi ning National Institute for Health and Clinical Excellence (NICE, Riiklik Tervishoiu ja Kliinilise Kvaliteedi Instituut, Ühendkuningriik) 2004. ja 2006. aasta soovitusi.
WHO ja Rahvusvahelise Hüpertensiooni Ühingu 1999. aasta ühistes soovitustes mainitakse muundava ensüümi inhibiitorite puhul aga samu esmaseid ja teiseseid näidustusi ning samu esmaseid ja teiseseid vastunäidustusi. Vaidlustatud otsuses ei viidata ühelegi neis soovitustes kajastuvale muundava ensüümi inhibiitoreid üksteisest eristavale asjaolule.
Euroopa Hüpertensiooni Ühingu ja Euroopa Kardioloogide Seltsi 2003. ja 2007. aasta soovitustes, mille on heaks kiitnud riigisisesed kardioloogiaühingud eelkõige Prantsusmaal, Madalmaades ja Poolas, analüüsitakse üldiselt kõigi muundava ensüümi inhibiitorite omadusi, toimet ja näidustusi, ent seal ei anta juhiseid, mis puudutaksid konkreetselt ühte sellesse ravimiklassi kuuluvat molekuli. Muundava ensüümi inhibiitorite klassi ravimeid ei ole seal kuidagi all-rühmadesse jaotatud, erinevalt näiteks kaltsiumikanali blokaatorite ja diureetikumide klassi kuuluvatest ravimitest. Neis soovitustes soovitatakse ravimiklassi vahetada, kui üks ravim ei ole tõhus või kui patsient seda ei talu.
Tõsi, Euroopa Hüpertensiooni Ühingu ja Euroopa Kardioloogide Seltsi soovitustes on märgitud, et isegi sama ravimiklassi erinevad tooted erinevad kõrvaltoime tüübi ja esinemise sageduse poolest. See märkus ei seondu aga konkreetselt muundava ensüümi inhibiitorite klassiga ning sellele ei ole lisatud ühtki täpsustust selle kohta, millistest ravimitest või millist laadi kõrvaltoimest on jutt. Seetõttu ainuüksi soovitustes tehtud märkusest, mis puudutab seda, et sama ravimiklassi erinevad tooted põhjustavad erinevat kõrvaltoimet, ei saa järeldada, et kõrvaltoime osas esinevad selged erinevused perindopriili ja teiste muundava ensüümi inhibiitorite vahel.
Samamoodi väidab komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 2181, et Euroopa Hüpertensiooni Ühingu ja Euroopa Kardioloogide Seltsi soovitusel peab hüpertensiooni raviks kasutatava ravimi valik lähtuma konkreetsest patsiendist ning et sellel on arvestatav tähtsus asjaomase turu hindamisel. Asjaolu, et neis soovitustes mainitakse, et isikute vastuvõtlikkus üht- või teistsuguse kõrvatoime suhtes on erinev, ei luba aga järeldada, et erinevate muundava ensüümi inhibiitorite vahel esineks kõrvaltoimega seotud erinevusi. Sellest tuleneb, et hüpertensiooni ravi puudutavad Euroopa soovitused ei sisalda midagi sellist, mis lubaks ravialases mõttes perindopriili teistest muundava ensüümi inhibiitoritest eristada.
Ühendkuningriigi Hüpertensiooni Ühingu 1999. ja 2004. aasta soovitustes mainitakse näidustusi, vastunäidustusi ja kõrvaltoimet, eelkõige köha, mis on ühised kõigile muundava ensüümi inhibiitorite klassi kuuluvatele ravimitele. NICE 2004. ja 2006. aasta soovitused sisaldavad juhiseid selle kohta, milliseid ravimeid tuleks välja kirjutada esmase ja teisese raviviisina, ent selles osas ei tehta mingil moel vahet erinevate muundava ensüümi inhibiitorite vahel.
Vaidlustatud otsuses analüüsitud meditsiinialased soovitused, milles antakse praktikutele tasakaalustatud teave, mis põhineb kõigil kättesaadavatel teaduslike tõendite allikatel, sealhulgas suurtel kliinilistel katsetel ja nende metaanalüüsidel, ei tõenda niisiis mis tahes erinevust muundava ensüümi inhibiitorite klassi ravimite vahel. Nagu ka ravimite anatoomilis-terapeutilis-keemiline klassifikatsioon, kinnitavad need soovitused, et muundava ensüümi inhibiitorite klass on ravialases mõttes homogeenne.
Neljandaks on komisjon vaidlustatud otsuses käsitlenud perindopriili puudutavaid meditsiiniuuringuid, mille puhul on tegu kas uuritava perioodi alguses kättesaadavate või 2000ndatel aastatel avaldatud uuringutega.
Mis puudutab 2000ndate aastate alguses kättesaadavaid perindopriili puudutavaid meditsiiniuuringuid, siis on vaidlustatud otsuses tuginetud kahele 2001. aastal avaldatud artiklile.
Esimeses artiklis mainitakse asjaolu, et perindopriil on hästi talutav muundava ensüümi inhibiitor, mis on kliinilise toime poolest kergekujulise või keskmise hüpertensiooniga patsientidele märkimisväärselt parem kui kaptopriil ja sama tõhus kui teised muundava ensüümi inhibiitorid. Teises artiklis märgitakse, et perindopriili võime arteriaalset vererõhku vähendada on teiste tema ravimiklassi hüpertensiooniravimitega võrreldes samaväärne või parem ning esimese annuse manustamisega seotud hüpotensiooni, mille põhjustab arteriaalse vererõhu suur langus, ilmneb perindopriili kasutamisel vähem kui teiste muundava ensüümi inhibiitorite puhul, mis on teatud patsientide kategooriate juures eeliseks.
Vaidlustatud otsuses järeldatakse sellest, et nende artiklite avaldamise ajal oli juba arvestatav hulk teadustöid, mis viitasid sellele, et perindopriili tuleks käsitada esimese järgu muundava ensüümi inhibiitorina. Tuleb siiski tõdeda, et kuigi neis kahes artiklis on tõepoolest leitud, et perindopriil on arteriaalse vererõhu vähendamise seisukohast tõhus või parem kui teised ravivõtted, on vaid ühes neist kahest artiklist väidetud, et perindopriil on selles osas parem üksnes ühest muundava ensüümi inhibiitorist kuueteistkümne hulgas, nimelt kaptopriilist. Lisaks ei võimalda need artiklid väita, et perindopriil erineks arteriaalse vererõhu vähendamise seisukohast positiivselt teistest muundava ensüümi inhibiitoritest, eelkõige sellistest ravimitest nagu ramipriil, lisinopriil või enalapriil, mida Servier perindopriili konkurentideks peab.
Lisaks sellele, kuigi teises artiklis on väidetud, et perindopriil erineb positiivselt teistest muundava ensüümi inhibiitoritest seonduvalt esimese annuse manustamisega seotud hüpotensiooniga, mille põhjustab arteriaalse vererõhu suur langus, ei ole seal öeldud, milline tähtsus tuleks sellele perindopriili suhtelisele paremusele omistada, ega uuritud seda, millised ravialased eelised võivad perindopriili ees olla omakorda teistel muundava ensüümi inhibiitoritel.
Mis puudutab 2000ndatel aastatel ehk uuritud perioodi jooksul avaldatud meditsiiniuuringuid, siis märgib komisjon vaidlustatud otsuse punktis 2208, et ta analüüsis põhilisi perindopriili kasutamist hõlmanud uuringuid, millele on viidatud Servier’ sisestrateegia dokumentides.
Progress’i (avaldatud 2001), Europa (avaldatud 2003), ASCOT-BPLA (avaldatud 2005), Preami ja CAFE (avaldatud 2006), Advance (avaldatud 2007) ning HYVET’i (avaldatud 2008) uuringud näitavad, et oli teaduslikke tõendeid selle kohta, et perindopriil on kas koos teiste ravimitega või ilma tõhus ajurabanduse riski vähendamisel, südame isheemiatõbe põhjustavate südame-veresoonkonnaga seotud muutuste ennetamisel ning vasaku vatsakese funktsiooni remodelleerumise järkjärgulisel vähendamisel.
Mitte üheski eespool punktis 1445 mainitud meditsiiniuuringus ei võrrelda aga perindopriili tõhusust teiste muundava ensüümi inhibiitorite omaga ega kinnitata, et perindopriil on suhteliselt tõhusam kui teised muundava ensüümi inhibiitorid. Neil asjaoludel ei võimalda komisjoni poolt analüüsitud uuringud asuda seisukohale, et perindopriil erineb tõhususe poolest teistest muundava ensüümi inhibiitoritest.
Samuti ei ole vaidlustatud otsuses analüüsitud kõiki 2000ndatel aastatel tehtud perindopriili kasutamist hõlmanud uuringuid, eelkõige ühte neist, mis ei näi selle ravimi seisukohast positiivne. Komisjon ei analüüsinud PEP-CHF uuringut (avaldatud 2006), mille eesmärk oli näidata perindopriili tõhusust südamepuudulikkuse ravis. Vastavalt professor V aruandele, mille ta tegi Servier palvel ning mille viimane esitas koos oma vastusega vastuväiteteatisele, ei näidanud see uuring, mis küll katkestati, ent mille tulemused siiski avaldati, perindopriili mis tahes tõhusust seoses südamepuudulikkusega. Sellest meditsiiniuuringust järeldub, et uuritaval perioodil olemas olnud teaduslikud tõendid ei olnud perindopriili tõhususe osas absoluutsed.
Lisaks sellele ei ole vaidlustatud otsuses analüüsitud neid 2000ndatel aastatel avaldatud meditsiinilisi uuringuid, mis puudutavad teiste muundava ensüümi inhibiitorite kasutamist, kuigi neid uuringuid on kajastatud Servier’ sisestrateegia dokumentides. Komisjon ei ole uurinud vaidlustatud otsuse põhjenduses 2234 mainitud meditsiiniuuringuid, mis puudutavad ramipriili (ASCOT-BPLA, HOPE), enalapriili (SOLVD ja ANBP2) ja trandolapriili (TRACE). Vaidlustatud otsuses ei ole mainitud Cochrane’i uuringut, millele Servier viitas vastuväiteteatise kohta esitatud vastuses ja milles on analüüsitud neljateistkümne muundava ensüümi inhibiitori tõhusust hüpertensiooni ravi seisukohast.
See, et komisjon on jätnud analüüsimata teiste muundava ensüümi inhibiitorite kasutamist puudutavad uuringud, välistab samuti vaidlustatud otsuses kajastatud uuringute käsitamise selliselt, nagu näitaksid need perindopriili erilist tõhusust teiste muundava ensüümi inhibiitoritega võrreldes.
Nende uuringute hulgas olevat HOPE uuringut (avaldatud 2000) ei ole komisjon analüüsinud, kuigi sellele on mitmel korral viidatud Servier’ sisestrateegia dokumentides ning Servier’ edasise tegevuse plaanide kohaselt on tegu olulise uuringuga, mis võimaldas omistada ramipriilile ühe uue näidustuse, mis aitas oluliselt kaasa müügiedule ning mida Sanofi-Aventis kasutas oma kommunikatsioonitegevuses, rõhutades ramipriili võimet elusid päästa. Erinevalt sellest, mida leiab komisjon, ei ole HOPE uuringu sisu vaidlustatud otsuses analüüsitud, kuna selle põhjenduses 2493 on üksnes märgitud, et sellele uuringule antavad võimalikud tõlgendused sõltuvad väga suurel määral sellest, mil moel tootjad oma tooteedendustegevuste raames neid uuringuid retseptide välja kirjutajatele tutvustavad; see ei ole käsitatav selle uuringu sisu analüüsimisena.
Cochrane’i meditsiiniuuring (avaldatud 2009. aasta aprillis) on metaanalüüs, milles hinnatakse muundava ensüümi inhibiitorite suhtelist tõhusust arteriaalse vererõhu vähendamisel, tuginedes 92 varasemale uuringule, mis hõlmasid neljateistkümmet muundava ensüümi inhibiitorit. Tuleb märkida, et arteriaalse vererõhu vähendamise võime on muundava ensüümi inhibiitorite suhtelise tõhususe hindamise seisukohast ilmselgelt esmatähtis asjaolu. Nagu ka hagejad õigesti rõhutavad, jõuti Cochrane’i uuringus järeldusele, et hüpertensioonivastase tõhususe seisukohast ei näi ükski muundava ensüümi inhibiitor parem ega halvem kui teised. Kuigi Cochrane’i uuring avaldati uuritava perioodi lõpus, oli see siiski muundava ensüümi inhibiitorite suhtelise tõhususe hindamise seisukohast asjakohane, kuna see põhines arvukatel varasematel uuringutel, sealhulgas uuringutel, mida komisjon vaidlustatud otsuses analüüsinud ei ole.
Komisjon väidab, et Cochrane’i uuringu järelduseks on see, et ei saa välistada, et ühe või mitme asjasse puutuva ravimi puhul on nende arteriaalse rõhu vähendamise võime osas erinevusi ning et analüüsimaks, kas sellised erinevused esinevad või mitte, oleks vaja võrdlevat analüüsi erinevate muundava ensüümi inhibiitorite samasuguse doosi mõjust arteriaalse vererõhu langemisele. See argument tuleb tagasi lükata, kuna selle uuringu põhjendus, mis puudutas seda, et pole kindlust selles, kas muundava ensüümi inhibiitorite arteriaalse vererõhu langetamise võime osas on erinevusi, sisaldub uuringu osas „Arutlus“ ega ole käsitatav uuringu ühe järeldusena. Uuringu osa „Arutlus“ vastav lõik lõpeb tõdemusega, et on väga võimalik, et erinevatel muundava ensüümi inhibiitoritel on ühesugune peaaegu maksimaalne arteriaalset vererõhku langetav toime.
Lisaks märgib komisjon, et uuringu autoritele kättesaadavate andmete alusel ei saanud Cochrane’i uuring korrektselt analüüsida kõrvaltoimete küsimust. See asjaolu aga ei mõjuta ühelgi juhul kuidagi uuringu järeldust, mis puudutab seda, et erinevatel muundava ensüümi inhibiitoritel ei ole arteriaalse vererõhu vähendamise seisukohast märkimisväärseid erinevusi. Mis puudutab veel komisjoni argumenti, mille kohaselt tõestab see uuring muundava ensüümi inhibiitorite vahelisi erinevusi, mis puudutavad annuste ja tõhususe vahekorda, erinevate annuste saadavust ja aega, mille jooksul ravim mõjuma hakkab, siis tuleb märkida, et selles uuringus ei rõhutata, et muundava ensüümi inhibiitorite vahel oleks ravi seisukohast märkimisväärseid erinevusi, ning vastupidi, järeldatakse, et odavama muundava ensüümi inhibiitori väiksemate annuste kaupa välja kirjutamine võimaldab olulist säästu.
Seega ei võimalda komisjoni argument seada kahtluse alla üht Cochrane’i uuringu põhilist järeldust, mis on sõnaselgelt ära toodud selle uuringu järelduste osas ja kokkuvõttes ning mille kohaselt ei näi ükski muundava ensüümi inhibiitor hüpertensioonivastase tõhususe seisukohast teistest parem ega halvem.
Perindopriili ja teiste muundava ensüümi inhibiitorite eristamatust, eelkõige seoses tõhususega, kinnitab Servier’ palvel koostatud professor V aruanne, mida komisjon vaidlustanud ei ole. See aruanne, kus uuritakse perindopriili kasutamist puudutavate meditsiiniuuringute tulemusi ning teiste muundava ensüümi inhibiitorite kasutamist hõlmavate 1980ndate, 1990ndate ja 2000ndate aastate uuringute, eelkõige kaptopriili puudutavate SAVE uuringute, ramipriili puudutavate AIRE ja HOPE uuringute ning enalapriili puudutavate Consensus ja SOLVD uuringute tulemusi, näitab, et kui kaptopriil ning vähemal määral enalapriil välja arvata, tuleb kummagi selle klassi näidustuse, see tähendab arteriaalse hüpertensiooni ja südamepuudulikkuse korral, manustada ükskõik millist muundava ensüümi inhibiitorit üks kord päevas. Nagu ka Cocharane’i uuring, rõhutab see aruanne, et meditsiiniuuringutest ei nähtu mingisugust hüpertensioonivastase tõhususega seonduvat erinevust erinevate muundava ensüümi inhibiitorite vahel. Uuringus tuuakse välja, et kaptopriili, enalapriili, ramipriili, kvinapriili ja lisinopriili kohta kättesaadavate uuringute kohaselt on südamepuudulikkuse korral selle ravimiklassi soodne toime omane kõigile muundava ensüümi inhibiitoritele. Kuigi perindopriili puhul on tõestatud tõhusus südame-veresoonkonna haiguste ennetamises, ei ole selle puhul seda seevastu tõestatud südamepuudulikkuse osas.
Professor V aruandes on järeldatud, et kõigi viie arteriaalse hüpertensiooni raviks kasutatava ravimiklassi puhul, eelkõige muundava ensüümi inhibiitorite puhul, on ravitoime seostatav klassile omase toimega, mitte aga konkreetselt välja kirjutatud molekuli individuaalsete omadustega. Ramipriil on selle aruande kohaselt teise põlvkonna muundava ensüümi inhibiitor, mille kohta on võimalik leida kõige rohkem juhuvalikuga kliinilistest katsetest tulenevaid teaduslikke tõendeid ning millest on oma suurepärase farmakoloogilise profiili ja tõendusteabe kõrge kvaliteedi alusel, eriti südamepuudulikkuse valdkonnas, saanud hüpertensioonivastaste ravimite vaieldamatu turuliider. Perindopriil on selle aruande kohaselt samasugune muundava ensüümi inhibiitor nagu kõik teised ega ole ei kõige võimsam ega ka kõige parema farmakoloogilise profiiliga. Perindopriili puhul on võimalik leida tõenditel põhinevaid andmeid südame-veresoonkonna haiguste ennetamise valdkonnas, kuigi saadud tulemused ei näita tingimata seda, et täheldatud toime oleks omistatav perindopriilile. Seevastu ei ole võimalik leida tõenditel põhinevaid andmeid südamepuudulikkuse ja diabeetilise neuropaatia valdkondades.
Eeltoodust nähtub, et avaldatud meditsiiniuuringutest ei ilmne, et perindopriil teistest muundava ensüümi inhibiitoritest ravialaselt erineks, eelkõige tõhususe poolest. Lisaks näitab meditsiiniuuringute analüüs, et kuigi perindopriili kohta on võimalik leida tõendeid tõhususest, on see samamoodi ka teiste muundava ensüümi inhibiitoritega, nagu enalapriil, lisinopriil või ramipriil, viimase puhul liiati koos tõenditega tõhususe kohta südamepuudulikkuse valdkonnas.
Viiendaks väidavad hagejad, et Ühendkuningriigi pädevate kohalike tervishoiuvaldkonna asutuste poolt rakendatud strateegiad toetavad seda, et ravialases mõttes on perindopriili võimalik asendada teiste muundava ensüümi inhibiitoritega. Oma argumentide kinnituseks on nad esitanud mitu PCT-de strateegiaga seotud lisa.
Komisjon leiab selles osas esiteks, et hagejate esitatud lisa C 29, mis puudutab Šotimaa ja Põhja-Iirimaa PCT-sid, tuleb vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, ning teiseks, et Ühendkuningriigi kohalike asutuste rakendatud strateegiaid puudutavate lisade A 286, A 287 ja C 29 kasutamine hagejate poolt on tervikuna vastuolus Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikliga 21 ja Üldkohtu kodukorra artikliga 76.
Kodukorra artikli 85 lõike 2 kohaselt võivad kohtuasja pooled repliigis ja vasturepliigis esitada oma argumentide toetamiseks täiendavaid tõendeid või taotluse nende kogumiseks, tingimusel et nende hiline esitamine on õigustatud. Siiski tuleneb kohtupraktikast, et eelnimetatud sättes sisalduv norm, milles on kehtestatud õigust lõpetav tähtaeg, ei hõlma vastutõendi esitamist või tõendi täiendamist pärast seda, kui teine pool on kostja vastuses vastupidise tõendi esitanud. See säte puudutab nimelt üksnes uute tõendite esitamist ja seda tuleb mõista koosmõjus kodukorra artikli 92 lõikega 7, mis sätestab sõnaselgelt, et vastutõendi esitamine ja varem esitatud tõendite täiendamine on lubatud (17. detsembri 1998. aasta kohtuotsus Baustahlgewebe vs. komisjon,
C‑185/95 P
,
EU:C:1998:608
, punktid
ja
, ning 5. detsembri 2006. aasta kohtuotsus Westfalen Gassen Nederland vs. komisjon,
T‑303/02
,
EU:T:2006:374
, punkt
).
Käesoleval juhul ei saa Šotimaa ja Põhja-Iirimaa PCT-sid puudutavaid tõendeid, mille hagejad on esitanud lisas C 29, tunnistada vastuvõetamatuteks põhjusel, et need on esitatud repliigis kodukorra artikli 85 lõiget 2 rikkudes. Nimelt, nagu hagejad repliigi punktis 417 märgivad, esitatakse lisas C 29 sisalduvad tõendid vastuseks kostja vastuses sisalduvale komisjoni kriitikale selles osas, et PCT-de rakendatavad strateegiad puudutavad üksikjuhtumeid ning et nende mõju on ainult teoreetiline. Niisiis ei kohaldu nende tõendite suhtes kodukorra artikli 85 lõikes 2 sätestatud norm, milles on kehtestatud õigust lõpetav tähtaeg, ning need on vastuvõetavad.
Mis puudutab 21. septembril 2014 esitatud hagiavaldusele lisatud ning Ühendkuningriigi kohalike asutuste soovitusi ja strateegiaid puudutavate lisade A 286 ja A 287 kasutamist, siis tuleb asuda seisukohale, et nende kasutamine on kooskõlas Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikliga 21 ning kõnealusel juhul kohaldamisele kuuluva 2. mai 1991. aasta Üldkohtu kodukorra artikli 44 lõikega 1. Samamoodi on 29. juulil 2015 esitatud repliigile lisatud ning Šotimaa ja Põhja-Iirimaa PCT-dest saadud dokumente puudutava lisa C 29 kasutamine kooskõlas Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikliga 21 ning Üldkohtu kodukorra artikliga 76. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peavad hagi vastuvõetavuse eeldusena põhilised faktilised ja õiguslikud asjaolud, millele hagi tugineb, vähemalt kokkuvõtlikult, kuid sidusalt ja arusaadavalt nähtuma hagiavaldusest endast. See Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 21 ja 2. mai 1991. aasta Üldkohtu kodukorra artikli 44 lõike 1 tõlgendus kohaldub ka vastuvõetavuse tingimustele repliigi puhul, mis on ette nähtud hagiavaldust täiendama (17. septembri 2007. aasta kohtuotsus Microsoft vs. komisjon,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika). Kuigi käesoleval juhul on lisad A 286, A 287 ja C 29 mahukad ja sisaldavad palju erinevaid dokumente, on hagejad hagiavalduse tekstis ja seejärel repliigis ära toonud need faktilised ja õiguslikud argumendid, millele nad tuginevad. Nende Ühendkuningriigi, sealhulgas Šotimaa ja Põhja-Iirimaa PCT-dest saadud dokumente sisaldavate lisade esitamisega toetavad hagejad oma argumenti, mille eesmärk on näidata, et need PCT-d on võtnud seisukoha, et perindopriil ja teised muundava ensüümi inhibiitorid on ravialaselt võrdväärsed, et nad on julgustanud üldarste asendama perindopriili teiste muundava ensüümi inhibiitoritega ning et nende strateegial, mis ei puuduta ainult üksikjuhtumeid, on olnud tegelik mõju nõudlusele kohalikul tasandil.
Komisjoni seisukoht, et hagejate esitatud lisad A 286, A 287 ja C 29 tuleb vaidluse läbi vaatamisel kõrvale jätta, ei ole seega põhjendatud.
Peale selle nähtub toimikus olevatest dokumentidest, eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendusest 2280, et alates 2005. aastast on teatud hulk PCT-sid sõnaselgelt leidnud, et perindopriil ei ole tõhusam kui mõni teine muundava ensüümi inhibiitor ning on kuludega seotud põhjustel soovitanud kasutada teisi muundava ensüümi inhibiitoreid peale perindopriili või lausa asendada perindopriil mõne teise muundava ensüümi inhibiitoriga, eelkõige lisinopriili või ramipriiliga. Komisjon leiab ekslikult, et hagejate poolt esitatud PCT-dega seotud dokumendid kajastavad üksikjuhtumitega seotud seisukohti. Selliseid pädevate asutuste strateegiaid, millest liiati lähtub mitte sugugi väheoluline hulk erinevate Ühendkuningriigi piirkondade PCT-sid, ei saa käsitada lihtsalt üksikjuhtumeid puudutavatena. Ükskõik, milline on PCT-de algatuste konkreetne mõju, kipub nende asutuste hinnang, et perindopriili on võimalik teiste muundava ensüümi inhibiitoritega asendada, vastu rääkima komisjoni analüüsile, mis puudutab muundava ensüümi inhibiitorite klassi heterogeensust.
Seetõttu toetavad Ühendkuningriigi tervishoiuvaldkonna kohalike asutuste strateegiad asjaolu, et perindopriil ravialasest vaatenurgast teistest muundava ensüümi inhibiitoritest ei eristu.
Kuuendaks on komisjon ekslikult leidnud, nagu kinnitaksid Servier’ sisedokumendid perindopriili erilisi ravialaseid kvalitatiivseid omadusi võrreldes teiste muundava ensüümi inhibiitoritega.
Kõigepealt tuleb meelde tuletada, et tõendamise üldnormide kohaselt sõltub dokumendi usaldusväärsus ja seega tõenduslik väärtus selle päritolust, koostamise oludest, adressaadist ning selle sisu mõistlikkusest ja usaldusväärsusest (vt selle kohta 24. oktoobri 1991. aasta kohtuotsus Atochem vs. komisjon,
T‑3/89
,
EU:T:1991:58
, punktid
–
, ja 11. märtsi 1999. aasta kohtuotsus Ensidesa vs. komisjon,
T‑157/94
,
EU:T:1999:54
, punkt
; kohtujuristi ülesannetes kohtunik Vesterdorfi ettepanek kohtuasjas Rhône-Poulenc vs. komisjon,
T‑1/89
,
EU:T:1991:38
).
Kuivõrd Servier’ sisedokumendid sisaldavad muundava ensüümi inhibiitorite ravialase kasutamisega seotud hinnanguid, mille eesmärk on tagada perindopriili propageerimine, ei ole nende näol käesoleval juhul, erinevalt meditsiinialastest soovitustest, tegemist tasakaalustatud kokkuvõtetega teaduslikest teadmistest. Erinevalt meditsiiniuuringutest ei tugine need ka metoodikale, mille eesmärk on tagada saadud tulemuste usaldusväärsus. Neist dokumentidest tehtud väljavõtete analüüsimisel tuleb arvesse võtta asjaolu, et mõnede puhul neist on eesmärgiks tooteedendus.
Sisestrateegia dokumentidest nähtub, et Servier on arstidele suunatud tooteedenduslikes sõnumites kajastanud perindopriili omadusi soodsalt. Servier’ tooteedenduslikke tegevusi kokku võtvates dokumentides rõhutatakse perindopriili positiivseid tulemusi ning tuuakse meditsiiniuuringutele tuginedes välja isegi üks unikaalne toimeviis, rõhutatakse võimalust eristada perindopriili positiivselt tema konkurentidest või lausa seda, et perindopriil on teiste muundava ensüümi inhibiitoritega võrreldes oluliselt parem sellistes valdkondades nagu tema kontsentratsiooni variatsioonimäär vereplasmas, tõhusus arteriaalse vererõhu alandamisel, soodne koosmõju diureetikumiga või südame-veresoonkonna kaitse.
Nagu eespool juba öeldud, tuleb nende sõnumite sisu analüüsimisel aga arvesse võtta nende tooteedenduslikku eesmärki. Sellega seoses tuleb kõigepealt märkida, et komisjon ei vaidle vastu hagejate väitele, et kõiki muundava ensüümi inhibiitoreid on nende vastavates tootearenduslikes sõnumites esitletud parimana. Lisaks nähtub Servier’ sisestrateegia dokumentidest, ent ka edasise tegevuse plaanidest ja toodete turule viimise kavadest ning toimikus olevatest teiste muundava ensüümi inhibiitorite tooteedenduslikest sõnumitest, et ka teiste muundava ensüümi inhibiitorite nagu ramipriili, lisinopriili või trandolapriili tooteedenduskampaaniad olid nende ravimite ravialaste omaduste esitlemisel väga kiitvad. Teiste muundava ensüümi inhibiitorite tooteedenduskampaaniates kirjeldatakse sageli vastavat ravimit liidriks oleva tootena, teiste muundava ensüümi inhibiitorite hulgas unikaalse ravimina ning käsitatakse seda võrdlustoote või parima valikuna. Neis kommunikatsioonikampaaniates rõhutatakse kõnealuse ravimi väidetavaid näidustuste, tõhususe või taluvusega seotud eeliseid muundava ensüümi inhibiitorite klassi sees. Mõnikord sisaldavad need otseseid võrdlusi perindopriiliga ning mõnede puhul neist on esile toodud selle ravimi tõhusust võrreldes perindopriiliga. Neil asjaoludel ei võimalda Servier’ sisestrateegia dokumentides sisalduvate tooteedendusliku eesmärgiga sõnumite sisu asuda seisukohale, et see ravim erineb ravialases mõttes teistest muundava ensüümi inhibiitoritest.
Lisaks sellele ei nähtu Servier’ sisestrateegia dokumentidest neid omavahelises koosmõjus vaadeldes perindopriili ravialast paremust teiste muundava ensüümi inhibiitorite ees. Neist dokumentidest ilmneb, et tänu sellistele uuringutele nagu TRACE, AIRE või HOPE on teistel muundava ensüümi inhibiitoritel nagu ramipriil, lisinopriil ja enalapriil, näidustusi ja tõhusust puudutavate tõenditega seonduvad eeliseid. Eelkõige tuuakse ramipriili esile ravimina, mille kohta on olemas tõendid selle tõhususest südamepuudulikkuse valdkonnas, kõrge südame-veresoonkonna haiguste riskiga patsientide ja diabeediga patsientide puhul.
Viimaks märgib komisjon eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendustes 2224–2236, et Servier’ sisedokumentide kohaselt oli tooteedenduskampaaniate eesmärk nimelt perindopriili eristamine teistest muundava ensüümi inhibiitoritest. Neist samadest dokumentidest ilmneb siiski, et arstide seisukohast ei võimaldanud need kommunikatsioonikampaaniad perindopriili piisavalt teistest muundava ensüümi inhibiitoritest eristada. Neis dokumentides mainitakse näiteks üht 2007. aasta juulis üldarstide ja kardioloogide hulgas läbi viidud kvalitatiivset uuringut, mille kohaselt peeti perindopriili ja ramipriili sarnasteks. Aastate 2009-2010 tegevuskavas rõhutatakse, et uuritava perioodi lõpus ei olnud perindopriil ramipriilist eristatav. Mis puudutab Madalmaid, siis on aastate 2006‑2007, 2007‑2008 ja 2008‑2009 tegevusplaanides märgitud, et paljud üldarstid pidasid lisinopriili perindopriiliga samaväärseks.
Seega ei nähtu Servier’ sisedokumentidest, et perindopriili puhul oleks tunnustatud selliseid erilisi ravialaseid omadusi, mis teda teistest muundava ensüümi inhibiitoritest eristavad. Kuigi ettevõtja püüdis, nagu teisedki muundava ensüümi inhibiitoreid turustavad ettevõtjad, kiitva teavitustegevuse kaudu perindopriili reklaamida ja seda positiivselt eristada, ei võimaldanud see strateegia nendesamade dokumentide kohaselt perindopriili teistest muundava ensüümi inhibiitoritest piisavalt eristada.
Seitsmendaks on komisjon oma hinnangus tuginenud perindopriili ravialasele asendatavusele retseptide välja kirjutajate hulgas läbi viidud küsitluse kohaselt.
Küsimustike adressaatide määratlemisel tugines komisjon perindopriili välja kirjutanute nimekirjale, mille oli esitanud Servier ja mis pidi hõlmama eelkõige kõiki neid kardiolooge ja üldarste, kellel olid Servier’ga kutse- või ärialased suhted. Kuigi mõned nimekirjad sisaldasid peaaegu kõiki retseptide välja kirjutajaid, ei olnud see nõnda Prantsusmaa ja Ühendkuningriigi üldarstide nimekirjade puhul. Neil asjaoludel oli, nagu leiab Servier, neid kahte kategooriat puudutav valik moonutatud. Tuleb tunnistada, et selline moonutus võis nende kahe kategooria puhul küsitluse tulemusi mõjutada, kuna on võimalik, et Servier’ga kutsealastes suhetes olevad arstid eelistasid oma kutsetegevuses perindopriili välja kirjutamist rohkem kui teised retseptide välja kirjutajad, kellele selliseid suhteid ei olnud.
Lisaks sellele ei ole see, kuidas küsitluse teatud tulemused on esitatud, kooskõlas sellega, milliseid küsimusi ravimeid välja kirjutavatele arstidele esitati. Nii on komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 2392 välja toonud selle, kui suure protsendi jaoks vastanutest oli perindopriil kõige meelepärasemaks esmaseks või teiseseks raviks essentsiaalse hüpertensiooni (hüpertooniatõve), kroonilise südame isheemiatõve ja südamepuudulikkuse korral. Hagejad väidavad aga, ilma et sellele vastu oleks vaieldud, et küsitluses ei viidatud kuidagi „kõige meelepärasemale“ ravile, vaid esitati küsimus, milliste südame-veresoonkonna haiguste korral kirjutatakse perindopriili välja „teiste ravivõtete ees eelistatud esimese/teise järgu ravina“. Sellele küsimusele antud positiivne vastus ei tähenda, et perindopriili väljakirjutamist eelistatakse teistele muundava ensüümi inhibiitoritele ega võimalda teada saada, kui suures osas kirjutatakse perindopriili välja arteriaalse hüpertensiooni esmase ravina. Samamoodi, positiivne vastus küsimustele, mis puudutasid perindopriili erilist tõhusust teatud patsientide kategooriate puhul ning selle harvemini esinevaid kõrvaltoimeid teatud patsidentide kategooriate puhul, ei tähenda küsimuste sõnastust arvesse võttes tingimata seda, et perindopriil eristub retsepte välja kirjutava arsti hinnangul teistest muundava ensüümi inhibiitoritest.
Peale selle tuleneb selle küsitluse tulemustest, et vastanutest 51% hinnangul oli patsientidest, kes alustasid ravi perindopriiliga, 81–100% jaoks olemas samaväärne ravim. Sellest järeldub, et enamiku küsitletud arstide hinnangul oli ravialasest seisukohast perindopriil võimalik asendada muu ravimiga ning seda valdava enamuse puhul ravi alustavatest patsientidest. Liiati tunnistab komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 2454, et enamik vastanutest pidas teisi ravimeid ravialaselt perindopriiliga samaväärseteks alternatiivideks. Ka märgib komisjon, et Prantsusmaal, Poolas ja Ühendkuningriigis märkisid praktiseerivad meedikud kõige sagedamini alternatiivina ramipriili, Madalmaades aga enalapriili ja lisinopriili.
Eelnevast tuleneb, et komisjoni läbi viidud küsitlus ei toeta teesi, et perindopriil eristub teistest muundava ensüümi inhibiitoritest.
Kaheksandaks ilmneb teiste muundava ensüümi inhibiitorite tootjate poolt komisjoni esitatud küsimustele antud vastustest, mida on analüüsitud vaidlustatud otsuse põhjendustes 2255 ja järgmised, et lisinopriili tootja AstraZeneca käsitas kuni tema patendi kehtivusaja lõppemiseni perindopriili koos veel viie muundava ensüümi inhibiitoriga enda lisinopriili asendajana. Samamoodi teatas Merck Sharp & Dohme (MSD), kes toodab enalapriili ja lisinopriili, et Servier on üks temaga hüpertensiooni valdkonnas konkureerivatest ettevõtjatest ning et viimase toode perindopriil on üks ravimitest, mida võib kasutada tema hüpertensiooni-vastaste ravimite alternatiivse ravimina. Lisaks sellele, kuigi Sanofi-Aventis leidis, nagu komisjon vaidlustatud otsuses märkinud on, et perindopriil ja ramipriil ei ole „üksteise asendajad“, siis oli see seotud ühelt poolt sellega, et tuntavalt rohkem on neid inimesi, keda võiks ravida ramipriiliga, arvestades selle ravimi suuremat hulka näidustusi südame-veresoonkonna haigustesse suremuse vähendamise valdkonnas, ning teiseks sellega, et ramipriili lähteannuste valik on laiem. Kuigi need asjaolud võiksid, eeldades, et need on tõendatud, piirata ramipriili perindopriiliga asendamise võimalusi, ei ole need ühelgi juhul sellised, mis piiraksid perindopriili asendamist ramipriiliga. Niisiis ei välista see ravialases mõttes ramipriili käsitamist perindopriili asendustootena.
Eeltoodust tuleneb, et originaalravimite tootjate vastused komisjoni esitatud küsimustele pigem kinnitavad seda, et perindopriil oli ravialases mõttes teiste muundava ensüümi inhibiitoritega asendatav.
Kõiki toimikus olevaid dokumente silmas pidades tuleb asuda seisukohale, et ravialases mõttes ei ole perindopriili ja teiste muundava ensüümi inhibiitorite vahel märkimisväärset erinevust, sealhulgas tõhususe ja kõrvatoimetega seonduvalt. Toimikus ei ole objektiivseid teaduslikke tõendeid perindopriili ravialasest paremusest teiste muundava ensüümi inhibiitoritega võrreldes. Retseptide välja kirjutajate hulgas peetakse laialdaselt muundava ensüümi inhibiitoreid omavahel asendatavaks ning on mitmeid ravimeid, mida käsitatakse perindopriiliga ravialaselt samaväärsetena. Seega on komisjon ekslikult leidnud, et muundava ensüümi inhibiitorite klass on heterogeenne ning et perindopriilil olid selle klassi ravimite hulgas erilised ravialased omadused.
Niisiis tuleb nõustuda hagejate argumendiga, et muundava ensüümi inhibiitorite asendatavuse analüüsimisel on komisjon õigust vääralt kohaldanud.
ii)

Arstide „inertsus“ uute patsientide puhul
Vaidlustatud otsuse põhjendustest 2388, 2511 ja järgmised ning 2539 ja järgmised ilmneb, et komisjon on perindopriili käsitanud „kogemustootena“, millele uute patsientide osas avaldub vähene konkurentsisurve tulenevalt nähtusest, mida tuntakse arstide „inertsusena“. Nimelt, isegi kui erinevad raviviisid on arstidele kättesaadavad, on neil loomuomaselt kalduvus kirjutada uutele patsientidele välja ravimeid, mis on varem tõhusaks osutunud.
Komisjoni hinnangul oli perindopriil juba enne uuritavat perioodi kogunud suure ravimit pidevalt tarvitavate patsientide baasi. Arstide „inertsus“, mis vähendab erinevate kättesaadavate raviviiside vahelist asendatavust, oli võimaldanud perindopriili kliendibaasi tugevalt koos hoida. Suureneva truude retseptide välja kirjutajate rühma olemasolu arstide hulgas selgitab perindopriiliga ravitavate patsientide baasi pidevat suurenemist.
Hagejad vaidlustavad komisjoni selle hinnangu, väites sisuliselt, et uute patsientide osas valitses muundava ensüümi inhibiitorite tootjate vahel tihe konkurents ning arstide märkimisväärset „inertsust“ ei esinenud, vaid retseptide välja kirjutajad lihtsalt ei olnud hinna suhtes tundlikud.
Kõigepealt tuleb märkida, et arstide „inertsus“, mida komisjon määratleb kui „loomuomast“ tendentsi kirjutada uutele patsientidele välja neid ravimeid, mis on andnud häid tulemusi varasematel patsientidel on, nagu komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 2540 ise märgib, asjaolu, mis võib varieeruda ajas ja sõltuda haiguse liigist. Tegemist on empiirilise küsimusega, mis nõuab igal konkreetsel juhul tähelepanelikku uurimist.
Nagu Üldkohus leidis kohtuasjas, milles tehti 1. juuli 2010. aasta kohtuotsus AstraZeneca vs. komisjon (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
), võib ravimite määramist iseloomustav „inertsus” olla esiteks tingitud ettevaatlikkusest, mis iseloomustab tavapäraselt arstide suhtumist uue toote suhtes, mille omadusi nad veel hästi ei tunne, ja täpsemalt nende tõsistest kartustest seoses võimalike kõrvalmõjudega, näiteks võimalike kantserogeensete kõrvalmõjudega (vt selle kohta 1. juuli 2010. aasta kohtuotsus AstraZeneca vs. komisjon,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, punktid
,
ja
).
Niisiis tuleb hinnata, mil määral võis arstide „inertsus“ käesoleva juhtumi asjaoludel kättesaadavate raviviiside asendatavust vähendada ning kuivõrd on sellega selgitatavad need muutused perindopriiliga ravitavate patsientide baasis, mida komisjon on käsitanud pideva kasvuna.
Esiteks, nagu eespool juba öeldud, ei nähtu toimiku materjalidest, et muundava ensüümi inhibiitorid oleksid olnud ravialases mõttes heterogeensed. Vastupidi, ravialases mõttes ei olnud perindopriili ja teiste muundava ensüümi inhibiitorite vahel märkimisväärset erinevust, sealhulgas tõhususe ja kõrvalmõjudega seonduvalt. Kuna muundava ensüümi inhibiitorite klass ei olnud heterogeenne, siis ei esinenud ühtki asjaolu, mis oleks piiranud arstide otsustusvabadust kirjutada välja muid muundava ensüümi inhibiitoreid peale perindopriili. Toimiku materjalid ei viita iseäranis sellele, et teiste muundava ensüümi inhibiitorite puhul oleks olnud erilisi kartusi seoses nende võimalike kõrvalmõjudega. Neil asjaoludel ei esine käesoleval juhul selliseid erilisi muundava ensüümi inhibiitorite ravialase kasutuse või võimalike kõrvalmõjudega seonduvaid kartusi, mis oleksid saanud põhjustada varem perindopriili välja kirjutanud arstides tugeva „inertsuse“ uutele patsientidele ühe või teise muundava ensüümi inhibiitori välja kirjutamise vahel valimisel.
Tuleb rõhutada, et perindopriili ja teiste muundava ensüümi inhibiitorite vahekord erineb PPI-de ja H2 antagonistide vahekorrast kohtuasjas, milles tehti 1. juuli 2010. aasta kohtuotsus AstraZeneca vs. komisjon (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
). Selles kohtuasjas oli PPI-de ja H2 antagonistide kasutusotstarve nimelt erinev, kuna PPI-sid kirjutati välja eelkõige ülihappesusest põhjustatud seedeelundite haiguste tõsisemate vormide raviks ning H2 antagoniste nende haiguste mitte nii raskete või kergete vormide raviks (vt selle kohta 1. juuli 2010. aasta kohtuotsus AstraZeneca vs. komisjon,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, punkt
). H2 antagonistid ei saanud PPI-dele märkimisväärset konkurentsisurvet avaldada, arvestades eeskätt arstide ja patsientide poolt PPI-dele omistatud ravialase paremuse tähtsust (vt selle kohta 6. detsembri 2012. aasta kohtuotsus AstraZeneca vs. komisjon,
C‑457/10 P
,
EU:C:2012:770
, punkt
). Käesoleval juhul ei ole perindopriili puhul tõendatud mingisugust sellist ravialast paremust teiste muundava ensüümi inhibiitoritega võrreldes, mis võiks takistada uute patsientide osas perindopriilile teiste muundava ensüümi inhibiitorite poolse märkimisväärse konkurentsisurve avaldamist.
Lisaks toodi perindopriil turule pärast mitmeid teisi muundava ensüümi inhibiitoreid, eelkõige pärast lisinopriili ja enalapriili Prantsusmaa, Madalmaade ja Ühendkuningriigi turgudel ning pärast enalapriili Poola turul. Niisiis ei saanud perindopriili suhtes tekkida enne teda turule tulnud muundava ensüümi inhibiitoritega võrreldes „inertsust“, mis on seotud ettevaatlikkusega, mis iseloomustab tavapäraselt arstide suhtumist uude tootesse, mille omadusi nad veel hästi ei tunne.
Seega ei nähtu toimiku materjalidest, et võrreldes teiste muundava ensüümi inhibiitoritega oleks perindopriili puhul esinenud retsepte välja kirjutavatel praktikutel eriliselt tugevat „inertsust“, pidades silmas muundava ensüümi inhibiitorite ravialaseid omadusi ja selle ravimi turule toomise aega.
Teiseks tuleb suurte mööndustega suhtuda vaidlustatud otsuse põhjendusse, et perindopriil oli juba enne uuritava perioodi algust kogunud suure ravimit pidevalt tarvitavate patsientide baasi.
Toimiku materjalidest nähtub, et 2000. aasta jaanuaris oli perindopriili patsientide baas kõigis asjasse puutuvates riikides palju väiksem kui teistel muundava ensüümi inhibiitoritel nagu ramipriil, enalapriil või lisinopriil. Tablettide ja kapslite müügimahult asetus perindopriil Ühendkuningriigis neljandale kohale pärast lisinopriili, enalapriili ja ramipriili, müügimahuga, mis oli enam kui kolm korda väiksem kui lisinopriilil, Madalmaades kolmandale kohale pärast enalapriili ja lisinopriili, müügimahuga, mis oli enam kui kümme korda väiksem kui enalapriilil, Prantsusmaal teisele kohale pärast ramipriili ning Poolas teisele kohale pärast enalapriili, müügimahuga, mis oli ligi kuus korda väiksem kui enalapriilil.
Eeldades, et „inertsuse“ esinemine ravimite välja kirjutamise praktikas on tõendatud, ei saanud perindopriil neil asjaoludel sellest nähtusest pidevat ravi saavate patsientide baasi suuruse seisukohast saada suuremat kasu võrreldes teiste muundava ensüümi inhibiitoritega, millel oli müügimahtude mõttes turul tugevam positsioon.
Kolmandaks tuleb teiste muundava ensüümi inhibiitorite olukorda silmas pidades mööndustega suhtuda ka vaidlustatud otsuse tõdemusse, et perindopriiliga ravitud patsientide baas pidevalt suurenes, ning üldisemalt perindopriili ärilisse edusse.
Toimikus olevatest dokumentidest ilmneb, et perindopriil ei olnud vaadeldaval perioodil muundava ensüümi inhibiitorite klassis kõige suurema müügieduga ravim. Kuigi vaidlustatud otsuse põhjenduses 2129 on märgitud, et perindopriili sisaldanud Servier’ toodete ülemaailmne müügikäive küündis parimal aastal 800 miljoni euroni, ei sisalda see otsus mis tahes andmeid teiste muundava ensüümi inhibiitorite tootjate ülemaailmse müügikäibe suurusjärkude kohta. Hagejad märkisid kohtuistungil sellega seoses, ilma et sellele oleks vastu vaieldud, et perindopriil oli vaadeldaval ajal maailmas enim müüdud molekulide hulgas 143. kohal, samas kui näiteks Sanofi-Aventise ramipriil paigutus ülemaailmselt 72. kohale. Olles kohal mõnedel siseriiklikel turgudel, puudus perindopriil praktiliselt sellistel suurtel turgudel nagu Saksamaa, kus perindopriil moodustas vaadeldaval ajal vähem kui 1% muundava ensüümi inhibiitorite klassi ravimite müügikäibest. Nagu hagejad väidavad, oli kõnealusel perioodil muundava ensüümi inhibiitorite klassi ravimite hulgas maailmas liidriks ramipriil.
Toimiku materjalidest ilmneb, et hoolimata müügi kasvust ei olnud Servier’ perindopriil komisjoni poolt valitud neljal siseriiklikul geograafilisel turul vaidlustatud otsuses käsitletud tegevuste toimumise ajal kunagi tablettide ja kapslite müügi osas muundava ensüümi inhibiitorite seas liider. Vaidlustatud otsuses sisalduvate tablettide ja kapslite müügiandmete kohaselt oli perindopriil kolmandal kohal Madalmaades (2007. aasta novembris) ja Ühendkuningriigis (2007. aasta juunis) ning teisel kohal Prantsusmaal (2008. aasta augustis) ja Poolas (2006. aasta mais), kusjuures kõigil siseriiklikel turgudel peale Prantsusmaa oli ta müügimahult liidrist kaugel maas.
Mis puudutab kasvu, siis kuigi perindopriili müük neid nelja turgu koos vaadates kõnealusel perioodil suurenes, oli see samamoodi ka teiste muundava ensüümi inhibiitorite nagu ramipriil ja lisinopriil, puhul. Vaidlustatud otsuses sisalduvaid tablettide ja kapslite müügiandmeid silmas pidades tuleb asuda seisukohale, et kinnitust on leidnud lisinopriili müügi kasv 2000ndatel aastatel, samas kui ramipriili müügi kasv oli sel perioodil perindopriili müügi kasvust selgelt suurem.
Võttes arvesse teiste muundava ensüümi inhibiitorite müügi suurenemist, tuleb vaidlustatud otsuses mainitud perindopriili pideva müügikasvu nähtuse tähtsusesse suhtuda mööndustega.
Neljandaks seavad arstide poolt muundava ensüümi inhibiitorite välja kirjutamise praktikas tugeva „inertsuse“ esinemise kahtluse alla suured kõikumised muundava ensüümi inhibiitorite müügis 2000ndatel aastatel.
Kõigepealt ilmneb Servier’ poolt tellitud ja 2013. aasta jaanuaris koostatud CRA aruandest, et 2001. ja 2010. aasta vahelisel perioodil toimusid muundava ensüümi inhibiitorite müügi osas olulised kõikumised ning ravimite sellega seotud positsioonid muutusid vastuolulisel moel. Näiteks 2001. ja 2010. aasta vahel suurenes Ühendkuningriigis kogu muundava ensüümi inhibiitorite müügi hulgas ja päevase annusena määratletud annustes väljendatuna pisut perindopriili osa (jäädes vahemikku 5–10%), samas kui ramipriili osa peaaegu kahekordistus (suurenedes 30–40%-lt 60–70%-ni) ning lisinopriili oma oluliselt langes. Poolas vähenes perindopriili müügi osakaal samal perioodil tugevalt (15–20%-lt 10–15%ni), samas kui ramipriili puhul see märkimisväärselt kasvas (0–5%-lt 60–70%-ni). Madalmaades oli perindopriili ja ramipriili puhul tõus väike, neist kummagi müügi osa jäi 2010. aastal vahemikku 10–20%, ning enalapriili osa oli sel ajal veel 40–50%. Prantsusmaal oli tugev langus lisinopriili puhul (30–40%-lt 2001. aastal 5–10% 2010. aastal), samas kui perindopriili müügi osa oluliselt suurenes (10–15%-lt 20–30%-ni), ent siiski vähem kui ramipriili osa (mis suurenes 20–30%-lt 50–60-%ni).
Komisjon leiab, et iga muundava ensüümi inhibiitori osa selle ravimiklassi kogumüügist on arvestatud vääralt, kuna see arvestus põhineb päevase annusena määratletud annuste müügil, mistõttu on üle hinnatud muutusi teiste muundava ensüümi inhibiitorite, eelkõige ramipriili müügis.
Selles osas tuleb tõdeda, et komisjon ise on muundava ensüümi inhibiitorite müügimahtusid analüüsinud põhiliselt päevase annusena määratletud annuste põhjal ega saa niisiis iseenesest asuda seisukohale, et selline arvestus on igal juhul muundava ensüümi inhibiitorite müügi analüüsimisel asjakohatu, ilma et see komisjoni enda analüüsi kahtluse alla seaks. Lisaks ei esita komisjon erinevate muundava ensüümi inhibiitorite müügi suhtelise osakaalu muutuste kohta mingisugust usaldusväärsematel andmetel põhinevat analüüsi. Lisaks sellele, kuigi komisjon märgib, et see arvutusmeetod viib ramipriili müügi osatähtsuse kahe- või enamakordse ülepaisutamiseni, ei esita ta ühtki selgitust toetamaks oma teesi, et see arvutusmeetod viib peale ramipriili ka teiste muundava ensüümi inhibiitorite müügi ülehindamiseni. Viimaks ilmneb vaidlustatud otsuses sisalduvatest andmetest, mis kajastavad muundava ensüümi inhibiitorite müüki väljendatuna tablettide ja kapslite arvus, et kõigis vaidlustatud otsuses uuritud riikides toimusid erinevate muundava ensüümi inhibiitorite positsioonides 2000. aasta jaanuari ning aastate 2006–2008 vahel olulised muutused, millele komisjon pealegi vastu vaielnud ei ole.
Lisaks sellele toob komisjon ühelt poolt esile selle, et muundava ensüümi inhibiitorite turuosade vaheline võrdlus rajaneb eeldusel, et kõik muundava ensüümi inhibiitorid moodustavad ühise turu, samas kui turu piiritlemise eesmärk ongi piiritleda nimelt asjaomane turg, ning teiselt poolt, et see analüüs ei luba otseselt kinnitada, et ramipriili müügi suurenemine toimus perindopriili müügi arvelt.
Kuigi on tõsi, et perindopriili turuosade arvestamine eeldab turu eelnevat piiritlemist ning et seetõttu ei ole käesoleval juhul õige rääkida erinevate muundava ensüümi inhibiitorite turuosadest, ei ole asjaomase turu piiritlemise seisukohast siiski kohatu analüüsida muundava ensüümi inhibiitorite müügi suhtelist osatähtsust, mis iseenesest muundava ensüümi inhibiitorite turu olemasolu ei eelda.
Pealegi ei väida hagejad, et muundava ensüümi inhibiitorite suhteliste müügimahtude varieerumine võimaldab otseselt kinnitada seda, et teised muundava ensüümi inhibiitorid avaldasid perindopriilile konkurentsisurvet. Nad väidavad, et muundava ensüümi inhibiitorite suhteliste müügimahtude varieerumine ühe riigi siseselt ei kinnita arstide tugeva „inertsuse“ esinemist muundava ensüümi inhibiitorite välja kirjutamisel. Komisjon ei esita seejuures ühtki selgitust selle kohta, kuidas läheb tema poolt vaidlustatud otsuses rõhutatud arstide „inertsus“ kokku muundava ensüümi inhibiitorite suhteliste müügimahtude kõikumisega ajas. Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, nagu hagejad õigesti leiavad, et uuritava perioodi jooksul muundava ensüümi inhibiitorite suhtelistes müügimahtudes toimunud olulised muutused seavad muundava ensüümi inhibiitorite välja kirjutamisel arstide väidetava „inertsuse“ tähtsuse pigem kahtluse alla.
Viiendaks ei kinnita toimikus olevad dokumendid, eelkõige Servier’ poolt oma strateegilise planeerimise raames tellitud Thalès’i uuring, komisjoni poolt retseptide välja kirjutajate hulgas läbi viidud küsitlus ja muundava ensüümi inhibiitorite tootjate poolt komisjoni küsimustele antud vastused arstide käitumises märkimisväärse „inertsuse“ esinemist perindopriili välja kirjutamisel.
Thalès’i uuring, mis viidi läbi 2003. aasta detsembrist 2004. aasta veebruarini, puudutab muutusi perindopriili välja kirjutamises Prantsusmaa üldarstide poolt. See uuring jaotab perindopriili välja kirjutajad kolme kategooriasse: „usinad retseptide väljakirjutajad“ enam kui kümne retseptiga, „keskmised retseptide välja kirjutajad“ kuue kuni kümne retseptiga ning „kasinad retseptide välja kirjutajad“ ühe kuni viie retseptiga kolme kuu jooksul. Uuringus analüüsitakse muutusi retseptide välja kirjutajate tüpoloogias perioodil 2003. aasta aprillist juunini (T 0) ning 2003. aasta detsembrist 2004. aasta veebruarini (T 2). Tõendamaks perindopriilile „truude“ retseptide välja kirjutajate suureneva rühma olemasolu, märgib komisjon, et 80–90% „usinatest retseptide välja kirjutajatest“, 50–60% „keskmistest retseptide välja kirjutajatest“ ning 60–70% „kasinatest retseptide välja kirjutajatest“ perioodil T 0 kuulusid samasse kategooriasse ka perioodil T 2.
Need muutused ei tõenda arstide tugevat „inertsust“ perindopriili välja kirjutamisel, kuna esiteks tuvastati need muutused kaheksa- kuni kümnekuulise lühikese perioodi jooksul ning teiseks oli selle piiratud aja jooksul kategooriat vahetanud arstide osakaal märkimisväärne. Lisaks tuleb märkida, et Thalès’i uuringus, millele komisjon tuginenud on, jagatakse üldarstid vastavalt sellele, kuidas muutusid perioodide T 0 ja T 2 vahelisel ajal nende retseptide välja kirjutamise harjumused, nelja rühma: „truud“, „loobujad“, „uued kliendid“ ja „juhuslikud“. Uuringus märgitakse, et „truude“, „loobujate“, „uute klientide“ või „juhuslike“ kategooriasse kuuluvate arstide osakaal on vastavalt 30–40%, 5–10%, 10–15% ja 40–50% kõigist üldarstidest. Seega ilmneb Thalèsi uuringust, et „truude“ üldarstide osakaal on väiksem kui „juhuslike“ üldarstide osakaal. Thalèsi uuringu tulemused, mis liiati piirduvad vaid Prantsusmaa üldarstidega, ei tõenda niisiis arstide „inertsuse“ olulisust perindopriili välja kirjutamisel ega perindopriilile „truude“ retsepte välja kirjutavate arstide suurt osakaalu.
Liiati ei vaidle komisjon vastu hagejate väitele, et 52% perindopriili välja kirjutajate hulgas läbi viidud komisjoni küsitlusele vastanutest vastasid, et nad kirjutavad alternatiivseid ravimeid välja rohkem kui perindopriili. Ent asjaolu, et enamik arste kirjutavad alternatiivseid ravimeid välja rohkem kui perindopriili, seab pigem samuti kahtluse iseäranis just perindopriili seisukohast kasuliku arstide „inertsuse“ esinemise.
Viimaks järeldub komisjoni poolt küsitletud kolme muundava ensüümi inhibiitori tootja vastustest, et viimased peavad perindopriili oma toote konkurendiks. Eelkõige Sanofi-Aventis leiab komisjonile antud vastuses sõnaselgelt, et perindopriil on tema esimeseks konkurendiks Madalmaades ja Poolas ning alates 2001. aastast Prantsusmaal, ning tema teiseks konkurendiks Ühendkuningriigis. Üksi asjaolu originaalsete muundava ensüümi inhibiitorite tootjate vastustes ei viita sellele, et arstide „inertsuse“ tõttu oleks muundava ensüümi inhibiitorite vaheline konkurentsisurve uute patsientide puhul olnud väike.
Eeltoodut silmas pidades tuleb niisiis asuda seisukohale, et komisjon ei ole tõendanud, et arstide „inertsus“ ja perindopriilile „truude“ retseptide välja kirjutajate suurenev hulk oleksid märkimisväärselt piiranud teiste muundava ensüümi inhibiitorite poolt perindopriilile avaldatavat konkurentsisurvet uute patsientide osas.
iii)

Pideval ravil olevate patsientide valmidus ravimi vahetamiseks
Eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendustes 2496–2510 leiab komisjon, et pidevat ravi saavad patsiendid ei soostunud eriti alternatiivsetele ravimitele üle minema, kui nad juba olid perindopriili tarvitama hakanud. Servier’l olevat perindopriili „kogemustoote“ laadist tulenevalt informatsiooni-alane eelis selles mõttes, et perindopriiliga pidevat ravi saavad patsiendid teadsid selle kohta rohkem kui teiste raviviiside kohta, mida nad veel ei olnud proovinud.
Tulenevalt muundava ensüümi inhibiitorite klassi ravimite heterogeensusest, mis võib seonduda individuaalses plaanis erineva tõhususe ja taluvusega, tuleks komisjoni hinnangul asuda seisukohale, et ravimi vahetamist teise sama ravimiklassi ravimi vastu toimub harva. Nimelt võivad ravi vahetamisega kaasneda täiendavate arstlike konsultatsioonidega seotud kulud ning kõrvaltoimete avaldumise ja arteriaalse vererõhu mitteoptimaalse kontrollimisega seotud väga tõsised potentsiaalsed ohud.
Pidevat ravi saavate patsientide puhul ravi vahetamise ebatõenäosust toetavad komisjoni hinnangul mitmed pikaajalised uuringud, retseptide välja kirjutajate hulgas läbi viidud küsitluse tulemused ning Sanofi-Aventise vastused komisjoni küsimustikule, mille kohaselt ramipriili ja perindopriili teineteise vastu vahetamine oli väga harv. Komisjon leiab, et see, et keskmine ravi perindopriiliga kestab hinnanguliselt seitse kuni kaheksa aastat ning et perindopriili retseptide uuendamise alusel arvestatuna on „truuduse“ määr 90%, kinnitab perindopriiliga ravitud patsientide baasi kinnistumist.
Esitades Üldkohtule rea tõendeid, väidavad hagejad, et komisjon on alahinnanud pidevat ravi saavate patsientide valmidust ravimi vahetamiseks.
Esiteks tuleb märkida, et komisjoni analüüs, mis puudutab pidevat ravi saavate patsientide üleminemise skeeme, põhineb muundava ensüümi inhibiitorite klassi kuuluvate ravimite heterogeensusel. Vaidlustatud otsuses esitatud põhjendustest, eelkõige põhjendustest 2496 ja 2499 ilmneb, et komisjon on perindopriili ja teiste hüpertensioonivastaste ravimite omavahelise vahetamise skeemide analüüsimisel võtnud aluseks muundava ensüümi inhibiitorite klassi heterogeensuse. Just muundava ensüümi inhibiitorite klassi ravimite väidetava heterogeensuse tõttu on komisjon leidnud, et sama ravimiklassi ühe ravimi teise vastu vahetamisega võivad tekkida need väga tõsised potentsiaalsed ohud, mis kaasnevad ravi vahetamisega.
Ent nagu eelnevalt öeldud, ei ole komisjon muundava ensüümi inhibiitorite klassi kuuluvate ravimite heterogeensust tõendanud. Vastupidi, perindopriili ja teiste muundava ensüümi inhibiitorite vahel ei esine märkimisväärset ravialast erinevust, muu hulgas seonduvalt tõhususe ja kõrvalmõjudega. Eelkõige ei nähtu toimikus olevatest dokumentidest, et teised muundava ensüümi inhibiitorid oleksid retseptide välja kirjutajates tekitanud erilisi kartusi seoses kõrvalmõjude või väiksema tõhususega. Sellest järeldub, et kuna muundava ensüümi inhibiitorite klass ei olnud arstide meelest heterogeenne, satub kahtluse alla komisjoni analüüs, mis puudutab samasse ravimiklassi kuuluva ühe ravimi teise vastu vahetamisega kaasnevaid väga tõsiseid potentsiaalseid ohtusid. Kuna erinevate muundava ensüümi inhibiitorite vahel ei ole tõhususe ja taluvusega seotud erinevusi, siis ei ole tõendatud, et ühe muundava ensüümi inhibiitori vahetamine teise vastu tekitaks arstides erilisi kartusi.
Teiseks tugineb komisjon oma hinnangus, et perindopriiliga ravitud patsientidel on valmidus ravimit vahetada väike, Thalès’i pikaajalistele uuringutele. Neis uuringutes analüüsitakse üldarstide harjumusi retseptide välja kirjutamisel Prantsusmaal ja Ühendkuningriigis 2005. aasta juulist 2006. aasta juunini. Nende uuringute kohaselt on enam kui 90% perindopriili retseptidest korduvretseptid. Komisjon järeldab sellest, et perindopriili puhul on väga kõrge, 90protsendiline „truuduse“ määr. Ta leiab, et patsientide ravimi vahetamise valmiduse analüüsimisel välja kirjutatud retseptide arvust lähtumine peegeldab perindopriili nõudluse eripära paremini kui patsientide arvust lähtumine.
Siiski, korduvretseptide osakaal kõigi retseptide hulgas annab vaid osalist teavet selle kohta, milline on perindopriiliga ravitud patsientide valmidus ravimi vahetamiseks. Nimelt sõltub korduvretseptide osakaal eelkõige sellest, kui sageli patsiendid arstikabinetti külastavad, mis võib olulisel määral varieeruda ja mida ei ole vaidlustatud otsuses mainitud. Lisaks sellele ei näita see, kui suur on korduvretseptide arv võrreldes kõigi retseptide arvuga, truude patsientide osakaalu ehk seda osa perioodil N perindopriiliga ravitud patsientidest, keda endiselt ravitakse perindopriiliga perioodil N + 1.
Neil asjaoludel ei anna Thalès’i uuringud piisavalt aimu perindopriiliga ravi alustanud patsientide perindopriili-truudusest.
Kolmandaks annavad uuringud Cegedim ja IMS Health Prantsusmaa ja Ühendkuningriigi osas teavet perindopriiliga ravitud patsientide ravi vahetamise valmiduse kohta viieaastase perioodi jooksul.
Cegedimi uuringus, mis on koostatud 2012. aasta oktoobris ning mille Servier esitas koos oma vastusega vastuväiteteatisele, analüüsitakse Prantsusmaa üldarstide juures patsientide perindopriili-ravile jäämist viieaastase perioodi jooksul. Analüüs puudutab perindopriili patsiente, kes on viie aasta jooksul konsulteerinud sama üldarstiga. Sellest uuringust ilmneb, et 20–30% perindopriiliga ravi alustanud patsientidest lõpetas ravi kuue kuu jooksul ning kauemaks kui kuueks kuuks perindopriili-ravile jäänud patsientidest 30–40% viidi üle teisele hüpertensioonivastasele ravimile ning viieaastase perioodi lõpus nad perindopriili-ravi enam ei saanud. Teistele ravimitele üle minekul pärast kuut kuud oli valdavalt tegu üleminekuga ravile, kus kasutati angiotensiin II retseptorite blokaatoreid, samas kui 40% patsientidest viidi üle ravile, kus kasutati kas üksi või koos teiste ravimitega mõnd muud muundava ensüümi inhibiitorit. Kokkvõttes ei ravitud enam kui 50% perindopriiliga ravi alustanud patsientidest viieaastase perioodi lõpus enam selle ravimiga. Sellest tuleneb, et regulaarselt ühe ja sama Prantsusmaa üldarsti järelevalve all olevate patsientide puhul oli perindopriiliga ravi alustanud patsientide ravi vahetamine viieaastase perioodi jooksul märkimisväärne. Cegedimi uuringust ilmneb samuti, et 2005. aastal moodustasid enam kui poole Coversyliga ravitud patsientidest sellised patsiendid, kes kas alustavad ravi või lõpetasid ravi (vastavalt 30–40% ja 15–20%).
IMS Health’i uuringus, mis on koostatud 2013. aasta detsembris ja mille Servier’ esitas, analüüsitakse ramipriili, lisinopriili ja perindopriili välja kirjutamist aastatel 2003–2008 seonduvalt patsientidega, kes olid Ühendkuningriigi üldarstide järelevalve all.
Komisjon leiab, et Üldkohus ei või IMS Health’i uuringut arvesse võtta, kuna haldusmenetluses esitasid hagejad selle uuringu hilinenult. Nagu aga eespool punktis 1373 meelde tuletatud, tagab Üldkohus seaduslikkuse põhjaliku kontrolli, võttes arvesse kõiki hagejate esitatud tõendeid, olgu need tehtud otsusest varasemad või hilisemad, niivõrd, kuivõrd need tõendid on komisjoni otsuse seaduslikkuse kontrollimisel asjakohased. Käesoleval juhul vastab 2013. aasta detsembris tehtud IMS Health’i uuring, mille Servier’ esitas haldusmenetluse käigus komisjonile vastuseks 18. detsembri 2013. aasta faktiliste asjaolude kokkuvõttele, komisjoni teesile, mille kohaselt on perindopriiliga ravitud patsientide valmidus ravimi vahetamiseks väike. Niisiis ei saa asuda seisukohale, et see uuring on hilinenult esitatud tõend, mida ei saa vaidlustatud otsuse seaduslikkuse kontrollimise etapis arvesse võtta.
Mis puudutab uuringu usaldusväärsust, siis ei saa komisjon IMS Health’i uuringut tagasi lükata põhjusel, et see on tehtud hagejate „tellimusel“. Asjaolu, et hagejad ise palusid IMS Health’il selle uuringu teha, ei mõjuta tingimata selle tõendusväärtust, eelkõige kuivõrd seda uuringut ei koostatud hagejate endi poolt antud andmete alusel. Nagu Üldkohus juba leidnud on (3. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Siemens vs. komisjon,
T‑110/07
,
EU:T:2011:68
, punkt
), ei ole analüüs usaldusväärne ning seega ei saa selle tõenduslik väärtus olla suurem kui hagejate huvides esitatud avaldusel, kui see on koostatud hagejate poolt esitatud andmete alusel, ilma et nende andmete õigsust või asjasse puutuvust oleks kontrollinud mis tahes sõltumatu isik. Käesoleval juhul on Servier’ tellitud uuring koostatud andmete põhjal, mis on saadud kolmandalt isikult, IMS Health’ilt, mille puhul, nagu eeskätt vaidlustatud otsuse 2843. joonealusest märkusest tuleneb, ei vaidlusta komisjon seda, et tegu on organisatsiooniga, kellelt saadud andmeid farmaatsiasektoris kõige tavapärasemalt kasutatakse. Ka komisjon ise on asjaomase turu piiritlemisel mitmel korral IMS Health’i andmetele tuginenud.
Sellest, et komisjonile ei esitatud uuringu tellimust ning et komisjon ei saanud täielikult uuringu tulemusi korrata, ei piisa käesoleva asja asjaoludel uuringu usaldusväärsuse kahtluse alla seadmiseks. Nimelt on Servier vastuses komisjoni 17. veebruari 2014. aasta küsimustikule andnud üksikasjaliku ülevaate IMS Health’ile antud juhistest. Viimane on uuringus kirjeldanud kasutatud metoodikat, eeldusi ja mõisteid ning esitanud uuringu kordamist võimaldavad algandmed ja algoritmi. Kuigi on tõsi, et IMS Health ei esitanud uute patsientidega seotud vahekaardi andmeid, tuleb märkida, et komisjon ei juhtinud pärast algoritmi ja andmekogude edastamist Servier’ tähelepanu uuringu usaldusväärsust kahtluse alla seadvale metoodilisele probleemile. Lisaks sellele mainis IMS Health uuringus, et uued patsiendid olid need, kes ei olnud retsepti välja kirjutamisele eelnenud kaheteistkümne kuu jooksul kõnealust ravimit saanud, ning märkis 1. septembri 2014. aasta kirjas, et Servier ei olnud uuringu analüüsi-osa koostamisse kaasatud, et IMS Health viis uuringu läbi uuringus kirjeldatud metoodikat ja mõisteid kasutades, et uute patsientide vahekaardi andmed vastasid sarnastes uuringutes kasutatavale standardmääratlusele ning et uute patsientide andmestiku alusandmed võeti ühest andmekogust, kasutades integreeritud aruandeid, mis on kättesaadavad ettevõtte töökeskkonnas või siis kui klient on selle andmebaasi kasutajaks registreerunud. Neil asjaoludel, eelkõige Servier’ ja IMS Health’i esitatud piisavaid selgitusi arvesse võttes ei võinud komisjon põhjendatult asuda seisukohale, et IMS Health’i uuringut ei saa usaldusväärse tõendina aktsepteerida.
IMS Health’i uuring näitab aastatel 2003–2008 inglise üldarstide patsientide osas, et ühel konkreetsel aastal moodustasid uued perindopriili-patsiendid kolmandiku kõigist seda ravi saavatest patsientidest. Uuring näitab ka seda, et perindopriili asendamine toimub tavaliselt teistesse hüpertensiooni vastaste ravimite klassidesse kuuluvate ravimite vastu, ent ka teiste muundava ensüümi inhibiitorite vastu. See näitab, et perindopriiliga ravi alustanud patsientide hulgas on ravi keskmine kestus, kui ravi katkestamise juhtumid välja arvata, 24% patsientide puhul alla kuue kuu, 57% patsientide puhul alla kolme aasta ning 76% patsientide puhul alla viie aasta.
Komisjon leiab, et ravimi vahetamise protsess on regressiivne, see tähendab, et mida kauem on ravi kestnud, seda vähem on patsiendid valmis perindopriilist loobuma. Tuleb aga tõdeda, et Cegedimi uuringu kohaselt vähenes prantsuse üldarstide patsientide puhul perindopriiliga ravitud patsientide arv neljandal ja viiendal aastal keskmiselt ligi 5% aastas. IMS Health’i uuringu kohaselt on inglise üldarstide patsientide hulgas neid, kelle ravi keskmine kestus, kui ravi katkemise juhtumid välja arvata, jääb kolme ja nelja aasta ning nelja ja viie aasta vahele, vastavalt 12% ja 7%. Seega nähtub toimikus olevatest tõenditest, et märkimisväärne hulk patsiente võib perindopriili ravi lõpetada neljandal ja viiendal perindopriiliga ravimise aastal.
Samuti tuleneb Cegedimi ja IMS Health’i uuringutest, et uuritaval perioodil perindopriiliga ravitud Prantsusmaa ja Ühendkuningriigi üldarstide patsientide ravi keskmine kestus jäi alla viie aasta. Märkimisväärne osa neist vahetas ravi esimese kuue ravikuu jooksul, ent ka ravi algusele järgnenud viie aasta jooksul.
Neljandaks, mis puudutab Ühendkuningriiki, siis toetavad PCT-ga seotud dokumendid seda, et perindopriiliga ravitud patsientide puhul vahetatakse ravimit ka teiste muundava ensüümi inhibiitorite vastu.
Nagu eespool öeldud, leidis teatud arv PCT-sid alates 2005. aastast, et perindopriil ei ole tõhusam kui mõni teine muundava ensüümi inhibiitor ning soovitas kasutada teisi muundava ensüümi inhibiitoreid peale perindopriili või perindopriili asendamist mõne teise muundava ensüümi inhibiitoriga. Need strateegiad, mis mõnikord väljendusid perindopriili ramipriili või lisinopriili vastu vahetamiseks patsientidele saadetavates kirjanäidistes, formularides või suunistes, on olulised, võttes arvesse asjasse puutuvate PCT-de arvu ning seda, et tegu oli Ühendkuningriigi erinevate piirkondade PCT-dega.
Toimiku materjalidest nähtub, et neil strateegiatel, mida on 2005. aastast alates Servier’ sisestrateegia dokumentides käsitletud ohuna, oli kohalikul tasandil perindopriili müügile tegelik negatiivne mõju. On tõsi, nagu komisjon rõhutab, et PCT-de rakendatud strateegiate mõju riigi tasandil ei ole tõendatud. Kuigi vaidlustatud otsuse põhjenduses 2286 toodud jooniselt nähtub, et perindopriili müük, väljendatuna päevase annusena määratletud annustes, jäi alates 2006. aasta septembrist enam-vähem paigale, ei saa toimiku materjalide pinnalt lugeda tõendatuks tegeliku põhjusliku seose olemasolu PCT-de soovituste ning perindopriili ja teiste muundava ensüümi inhibiitorite müügi dünaamika vahel kogu Ühendkuningriigi tasandil. Need soovitused ei ole siiski asjasse puutumatud, kuivõrd need näitavad konkreetselt ühelt muundava ensüümi inhibiitorilt teisele üle minemise võimalusi ühel komisjoni analüüsis käsitletud geograafilistest turgudest.
Komisjon ei saa väita, et PCT-de ellu viidud strateegiatele tuginev hagejate argument on vastuolus nende väitega, et hinnafaktoril on erinevate muundava ensüümi inhibiitoride vahelistes suhetes piiratud roll. Nimelt, nagu eespool punktides 1380–1404 esitatud mõttekäikudest ilmneb, on farmaatsiasektor „ebatüüpiline“ sektor, mille eripärad nõuavad, et turu määratlemisel võetaks arvesse paljusid kriteeriume, eelkõige toodete ravialast kasutust. Käesoleval juhul kõnealused PCT-de strateegiad seda seisukohta ei väära. Kuigi need strateegiad toetavad seisukohta, et erinevad muundava ensüümi inhibiitorid on teineteisega asendatavad ning perindopriiliga ravitud patsientide puhul on ravimi vahetamine võimalik, ei tulene sellest, et hinnafaktoril oleks nende ravimite vahelise konkurentsisurve analüüsimisel määrav või kõige kaalukam roll.
Viiendaks leiab komisjon, tuginedes peamiselt retseptide välja kirjutajate hulgas läbi viidud küsitluse tulemustele, et perindopriiliga ravitud patsientide puhul on ravimi vahetamine ebatõenäoline, kui patsiente on perindopriiliga „edukalt“ ravitud.
Komisjoni poolt retseptide välja kirjutajate hulgas korraldatud küsitluse tulemused, mille kohaselt leidis valdav enamik arste (76%), et need patsiendid, kelle ravi oli algse perioodi jooksul „edukas“ ning kelle puhul ravimit ei vahetatud, jätkasid tõenäoliselt ravi perindopriiliga pikemalt kui viis aastat, ei väära siiski Cegedimi ja IMS Health’i uuringutes tuvastatut, mis puudutavad ravi keskmist pikkust ning perindopriiliga ravitud patsientide ravimi vahetamist. Retseptide välja kirjutajatele esitatud küsimus keskendub nimelt perindopriili-ravi jätkumise tõenäosuse hindamisele, mitte selle hindamisele, kui suur osa patsientidest tegelikult pärast viie aasta möödumist ravi jätkab. Lisaks sellele puudutab retseptide välja kirjutajatele esitatud küsimus neid patsiente, kelle ravi oli „edukas“ ning kelle puhul ravimit ei vahetatud, samas kui Cegedimi ja IMS Health’i uuringud annavad teavet perindopriiliga ravitud patsientide ravi keskmise pikkuse ning kõigi ravimi vahetamise juhtumite kohta, olenemata sellest, milline oli arstide hinnang perindopriili-ravi tulemustele. Viimaks, isegi mis puudutab neid patsiente, kelle jaoks oli perindopriili-ravi „edukas“ ning kelle puhul ravimit ei vahetatud, siis ainult väiksem osa küsitletud arstidest leidis, et need patsiendid jätkavad tõenäoliselt perindopriili-ravi pikemalt kui 10 aastat.
Kuigi perindopriiliga „edukalt“ ravitud patsientide valmidus ravimit vahetada on loomulikult väiksem kui neil, kes sellesse kategooriasse ei kuulu, on Cegedimi ja IMS Health’i uuringutes tuvastatu jätkuvalt asjakohane selleks, et hinnata kvantitatiivses plaanis seda, kui suures ulatuses jäävad ravi alustanud patsiendid perindopriilile „truuks“ viieaastase perioodi jooksul. Need uuringud näitavad, et ravimit vahetati märkimisväärsel osal juhtudest, mis seab kahtluse alla need vaidlustatud otsuses toodud komisjoni väited, mis puudutavad perindopriiliga ravitud patsientide baasi kinnistumist.
Kuuendaks tugineb komisjon vaidlustatud otsuses asjaolule, et Sanofi-Aventis märkis komisjoni küsimustikule esitatud vastuses, et ramipriili ja perindopriili teineteise vastu vahetamist toimus väga vähe ning et nende ravimite puhul põhines kasv uutel ravi alustavatel patsientidel. Lisaks sellele väitele, mis puudutab vaid Prantsusmaa turgu, toob Sanofi-Aventis aga oma vastuses ka välja, nagu juba eespool öeldud, et neid patsiente, keda on võimalik ravida ramipriiliga, on rohkem kui neid, keda on võimalik ravida perindopriiliga, ning et kuni 2007. aastani oli ramipriili annuste valik perindopriili omast suurem, millised asjaolud takistasid ramipriili patsientide üle minekut perindopriilile rohkem kui vastupidi. Lisaks sellele ei öelnud Sanofi-Aventis midagi ravimi vahetamise kohta Madalmaades ja Ühendkuningriigis ning märkis Poola turu osas, et ta leiab, et perindopriil on see toode, mille arvelt ramipriil oma patsiente oli saanud. Sellest järledub, et Sanofi-Aventise poolt komisjoni küsimustikule antud vastused ei sea kahtluse alla seda, kui suures ulatuses perindopriiliga ravitud patsiendid ravimit vahetavad.
Eeltoodust tuleneb, et komisjon on alahinnanud perindopriiliga ravitud patsientide valmidust ravimi vahetamiseks, tuginedes lisaks ekslikule eeldusele, et muundava ensüümi inhibiitorite klassi ravimid on heterogeensed. Toimiku materjalidest nähtub, et perindopriiliga ravi alustanud patsientide puhul toimus viie aasta jooksul ravimi vahetamist märkimisväärsel määral, mis seab kahtluse alla komisoni hinnangu ravi keskmisele pikkusele ning patsientide baasi kinnistumise tähtsusele.
iv)

Tooteedendustegevused
Komisjon on vaidlustatud otsuse põhjendustes 2515–2521 leidnud, et tooteedendus võis konkurentsi suurendada, kui meditsiiniringkonnad said tänu sellele teavet täiendavate ravialaste alternatiivide, eelkõige uute toodete või olemasolevate toodete uute oluliste näidustuste kohta. Ta leiab siiski, et käesoleval juhul ei saa tooteedenduse tasandi konkurentsi käsitada perindopriili ja tema potentsiaalsete konkurentide seisukohast olulise konkurentsisurve allikana, kuna pikka aega turustatud ravimite puhul iga uus tooteedendustegevus üksnes suurendab „truude“ retseptide välja kirjutajate silmis juba teenitud usalduskapitali. Komisjon on märkinud, et võttes arvesse ravimi vahetamisega seotud takistusi ning seda, et tooni annavad pideval ravil olevad patsiendid, oli teiste muundava ensüümi inhibiitorite tootjate tooteedendustegevuste potentsiaalne mõju perindopriili müügile väike. Komisjon on lisanud, et teiste muundava ensüümi inhibiitorite tootjate konkurentsisurve puudumist kinnitavad ka patsientide kategooriad, kellele Servier oma tooteedendustegevuse suunas, Servier’ sisestrateegia dokumentides sisalduvate tooteedendustegevuste analüüs ning tema tooteedenduskulude stabiilsus.
Hagejad väidavad sisuliselt, et komisjon on õigust vääralt kohaldanud, jättes nõuetekohaselt arvesse võtmata laboratooriumide olulised tooteedendustegevused, mis on üheks põhiliseks konkurentsi määravaks asjaoluks ning vajalikud konkurentsiga toime tulemiseks patsientide ja arstide „inertsuse“ puudumise korral.
Esiteks tugineb komisjon tooteedendustegevuste analüüsimisel arstide „inertsusele“ ja ravimi vahetamise takistuste esinemisele.
Ent nagu eespool öeldud, ei iseloomustanud arstide tegevust retseptide välja kirjutamisel tugev „inertsus“ ning pideval ravil olevate patsientide puhul toimus ravimi vahetamist märkimisväärselt palju. Niisiis, leides, et teiste ravimite tootjate tooteedendustegevuste potentsiaalset mõju perindopriili müügile tuleb pidada iseäranis väikeseks, on komisjon lähtunud ekslikust eeldusest, mistõttu tema analüüs ei päde.
Teiseks tugineb komisjon tooteedendustegevuste analüüsimisel sellele, millistele patsientide kategooriatele Servier’ tooteedendustegevused suunatud olid ning millised erilised omadused väideti perindopriilil ravialasest seisukohast olevat. Komisjon on vaidlustatud otsuse põhjendustes 2366 ja 2519 välja toonud, et Servier’ tooteedenduse kulud keskendusid uutele potentsiaalsetele patsientidele, hõlmates patsiente, kellel oli hüpertensioon äsja diagnoositud, patsientidele, kelle arteriaalset vererõhku ei olnud muude hüpertensioonivastaste ravimitega piisavalt kontrolli alla saadud ning teatud patsientide rühmadele, kelle puhul olid perindopriilil ilmnenud erilised omadused.
Sellega seoses tuleb märkida, et tooteedendus võib olla konkurentsi instrumendiks, eelkõige kui tooted on suuresti sarnased. Sellega, et perindopriil teistest muundava ensüümi inhibiitoritest oma paremusega ei eristunud, on kooskõlas see, et Servier’l oli pidevalt vajadus turul püsimiseks ja retsepte välja kirjutavatele arstidele mulje avaldamiseks tooteedendusega tegeleda. Perindopriili ravialase paremuse puudumise tõttu ei saanud see nimelt olla arstide jaoks ajendiks, et kirjutada välja pigem perindopriili kui mõnda muud ravimit.
Lisaks sellele ilmneb neist samadest vaidlustatud otsuse põhjendustest 2366 ja 2519, et Servier viis läbi tooteedendustegevusi, mis olid üheaegselt suunatud nii uutele patsientidele kui juba mõnd teist hüpertensioonivastast ravimit kasutanud patsientidele. Nagu eespool öeldud, ei ole komisjon ära näidanud, et perindopriilil oleks ravialases mõttes olnud teda teistest muundava ensüümi inhibiitoritest eristavaid erilisi omadusi. Kuigi Servier püüdis perindopriili teistest muundava ensüümi inhibiitoritest eristada, ei saavutanud need Servier’ püüdlused loodetud edu ega võimaldanud perindopriili teistest muundava ensüümi inhibiitoritest piisavalt eristada.
Niisiis ei saa sellest, et perindopriili tooteedendusstrateegia oli suunatud teatud patsientide kategooriatele, teha järeldust, et muundava ensüümi inhibiitorite vaheline tooteedendusest tekkiv konkurentsimõju oleks olnud väike.
Kolmandaks näitavad Servier’ sisedokumendid, teiste muundava ensüümi inhibiitorite tootjate vastused ning muud toimiku materjalid, vastupidi sellele, mida väidab komisjon, pigem seda, et teiste muundava ensüümi inhibiitorite tootjate tooteedendustegevused võisid perindopriilile konkurentsisurvet avaldada.
Ka Servier’ sisestrateegia dokumentidest, eelkõige dokumendist „2005/2006 orientation plan“ ning dokumendist „Plan d’orientation Coversyl 2006/2007“, ilmneb, et aastatel 2000–2009 leidis Servier, et konkurents arteriaalse hüpertensiooni ning südamepuudulikkuse ravimite turgudel oli tugev. Samuti ilmneb neist dokumentidest, et Servier pidas konkurentideks teisi muundava ensüümi inhibiitoreid, eelkõige ramipriili, kaptopriili, lisinopriili, enalapriili, fosinopriili ja trandolapriili. Ramipriil on mitmel korral nimetatud strateegiadokumentide nendes osades, mis on pühendatud perindopriili arendamist ähvardavatele ohtudele. Näiteks on ohuna nimetatud 2005. aastal uue toote, Co-Triateci turule toomist, mis võimaldas jätkuvat teavitamist ramipriili tootevalikust.
Kolm originaalsete muundava ensüümi inhibiitorite tootjat, keda komisjon küsitles, pidasid samuti perindopriili oma toote konkurendiks või rivaaliks. Tõsi, nagu komisjon märkis, ei tähenda see, et teised ettevõtjad võtsid teatud toote oma põhiliseks konkurentsisihiks, et need teised ettevõtjad oleksid kõnealusele tootele avaldanud märkimisväärset konkurentsisurvet. See asjaolude kogum võib siiski olla teatud määral asjasse puutuv, kuivõrd võimaldab arvesse võtta seda, kuidas ettevõtjad ise hindasid oma positsiooni turul. Selles osas ilmneb ettevõtjate vastustest komisjoni küsimustele, mis puudutasid konkurentsi tajumist, et ramipriili tootja Sanofi-Aventis, lisinopriili tootja AstraZeneca AB ning enalapriili ja lisinopriili tootja MSD käsitasid perindopriili enda toote konkurendina. Eelkõige Sanofi-Aventise esitatud dokumentidest, see tähendab Poola turgu puudutavatest esitlustest ning äriplaanidest aastateks 2008–2009, ilmneb, et selle ettevõtja jaoks olid perindopriil ja enalapriil ramipriili esimene ja teine rivaal, ning et ramipriil oli kaubamärgina üldiselt paremini tuntud.
Lisaks viitavad toimiku materjalid sellele, et perindopriili müüki võis märkimisväärselt mõjutada ka teiste muundava ensüümi inhibiitorite tooteedenduslik teavitustegevus.
Servier’ sisestrateegia dokumendid ning teiste muundava ensüümi inhibiitorite tooteedendust puudutavad dokumendid näitavad, et teised muundava ensüümi inhibiitorid esitlesid end selle ravimiklassi ravimite hulgas parimatena või lausa konkreetsetest teistest muundava ensüümi inhibiitoritest parematena. Mõnede teiste muundava ensüümi inhibiitorite tooteedenduslike plaanide sihiks oli just Servier’ perindopriil.
Kuigi Servier’ sisedokumentides nimetatakse angiotensiin II retseptorite blokaatorite tugevat tooteedenduslikku survet koos muundava ensüümi inhibiitorite tooteedenduse langusega ohuna, nimetatakse seal perindopriili jaoks ohuna ramipriili tooteedendust, samas kui selle tooteedenduse vähenemist nähakse soodsa perspektiivina. Servier’ sisedokumendid rõhuvad asjaolule, et ramipriili tooteedendus põhineb HOPE uuringul, mida nimetatakse 2001. aasta kõige olulisemaks sündmuseks, mis võimaldas ramipriilil teha läbi suure kasvu ja saada uusi näidustusi. Servier’ strateegiadokumentides on täpsustatud, et HOPE uuringu tulemustel ja ramipriili positsioonil on Servier’ Coversyl 4 mg müügile olnud tugev mõju.
Samuti ilmneb toimiku materjalidest, eelkõige vaidlustatud otsuses kajastatud IMS Health’i esitatud teabest ning Sanofi-Aventise vastusest komisjoni teabenõudele, et teiste muundava ensüümi inhibiitorite tootjate tooteedenduse kulud olid teatud perioodidel suured, eelkõige ramipriili puhul Madalmaades ja Ühendkuningriigis kuni 2003. aastani või Prantsusmaal kuni 2006. aasta alguseni.
Seega näitavad toimiku materjalid, eelkõige Servier’ sisestrateegia dokumendid ning teiste muundava ensüümi inhibiitorite tootjate vastused pigem seda, et teiste muundava ensüümi inhibiitorite tootjate tooteedenduslikud tegevused võisid Servier’ müüki märkimisväärselt mõjutada.
Neljandaks on Servier’ uuritava perioodi tooteedenduskulude suurus samuti kooskõlas asjaoluga, et tooteedendusest lähtuv konkurents võib olla muundava ensüümi inhibiitorite vahelise konkurentsi allikaks, ilma et nende tooteedenduskulude väidetav stabiilsus seda kahtluse alla seaks.
Servier’ tooteedenduskulude suurus, mille üle vaidlust ei ole, ilmneb eelkõige andmetest, mis puudutavad põhilisi kuluartikleid, mille põhjal kujunes perindopriili variantide kogumaksumus. Nagu näitab vaidlustatud otsuses kajastatud IMS Health’ilt saadud teave, olid need kulud suured eelkõige Prantsusmaal, Madalmaades ja Ühendkuningriigis. Näiteks kulutas Servier Prantsusmaal perindopriili tooteedendusele 2000. aastal 70–80 miljonit eurot, samas kui selle toote ülemaailmne kogukäive jäi 180 ja 200 miljoni euro vahele. Aastal 2004 ulatusid tooteedenduse kulud selles riigis 100–120 miljoni euroni ehk kolmandikuni selle toote ülemaailmsest käibest (300–350 miljonit eurot).
Tuleb lisada, et asjaolu, et hoolimata Servier’ väga suurtest kuludest perindopriili tooteedendusele jäi perindopriili kasumlikkus uuritud perioodil kõrgeks, ei tähenda seda, et teised muundava ensüümi inhibiitorid ei oleks perindopriilile märkimisväärset konkurentsisurvet avaldanud. Pealegi, kuigi komisjon on vaidlustatud otsuse põhjendustes 2369–2371 tuvastanud perindopriili kõrge kasumlikkuse, ei ole ta selle kasumlikkuse pinnalt teinud mingisuguseid järeldusi seonduvalt asjaomase turu piiritlemisega ega ole sellele üldisele kasumlikkusele tuginenud selleks, et vaidlustatud otsuse põhjendustes 2403–2546 asuda seisukohale, et asjaomane turg piirdub perindopriili originaal- ja geneeriliste versioonidega.
Servier’ sisestrateegia dokumentides rõhutatakse konkurentsikeskkonna ja Servier’ tooteedenduskulude vahelist seost ning märgitakse, et konkurentsikeskkonna tõttu tuleb teha suuri tooteedenduslikke pingutusi, kus kesksel kohal on arstivisiit. Neis dokumentides väljendub Servier’ tahe saada uusi kliente teiste hüpertensioonivastaste ravimite, eelkõige teiste muundava ensüümi inhibiitorite arvelt, ning seal mainitakse ära Servier’ raskused üldarstideni jõudmisel, eelkõige seistes vastamisi teiste hüpertensioonivastaste ravimite tootjate finants- ja inimressursi investeeringutega.
Komisjon väidab, et Servier’ tooteedenduskulude stabiilsus uuritaval perioodil viitab sellele, et perindopriil oli tooteedendusest suuresti sõltumatu ning tugev konkurentsisurve puudus.
Toimiku materjalidest, eelkõige IMS Health’i uuringu andmetest ei nähtu aga, et Servier’ tooteedenduskulud oleksid olnud stabiilsed, kuna kulud varieerusid uuritava perioodi jooksul märkimisväärses ulatuses. Lisaks sellele ei tähenda tooteedenduskulude stabiilsus, isegi kui see on tõendatud, teiste muundava ensüümi inhibiitorite poolse märkimisväärse konkurentsisurve puudumist. Tooteedenduskulude jäämine sedavõrd kõrgele tasemele võib anda tunnistust ettevõtja tahtest säilitada oma müügimaht, seistes vastamisi perindopriilile märkimisväärset konkurentsisurvet avaldavate ja ravialases mõttes asendavate toodetega. Komisjon ei selgita, miks peaks ühel Servier’-sugusel turgu valitsevas seisundis oleval ettevõtjal olema märkimisväärse konkurentsisurve puudumisel vaja kulutada sedavõrd pika perioodi jooksul nii suur osa oma kogukäibest tooteedendusele.
See, et Servier’ tooteedendustegevused geneeriliste ravimite turule sisenemisel ei jätkunud, näitab veelgi vähem märkimisväärse konkurentsisurve puudumist enne geneeriliste ravimite turule sisenemist. Nimelt, kui loodetud tulemuste puudumine võtab tootjalt motivatsiooni tooteedendustegevusteks, ajendab nende saavutamise perspektiiv aga tooteedendusse investeerima. On võimalik, et enne geneerilise ravimi turule sisenemist võis Servier põhjendatult loota oma tooteedenduslike investeeringute positiivsetele tagajärgedele. Enne geneeriliste ravimite turule sisenemist võis Servier’l olla ajend viia ellu tooteedendustegevusi olukorras, kus muundava ensüümi inhibiitorid konkureerisid omavahel, mis oli peamiselt tingitud sellest, et selle klassi ravimid ei olnud heterogeensed.
Seetõttu ei näita Servier’ tooteedenduskulud uuritaval perioodil seda, et teised muundava ensüümi inhibiitorid Servier’le märkimisväärset konkurentsisurvet ei avaldanud.
Niisiis tuleneb eeltoodust, et komisjon ei ole nõuetekohaselt arvesse võtnud laboratooriumide tooteedendustegevusi ja nende olulisust perindopriili ja teiste muundava ensüümi inhibiitorite vaheliste konkurentsisuhete analüüsimise seisukohast.
Kõigist eespool punktides 1418–1565 esitatud kaalutlustest tuleneb, et hagejate teine etteheide on põhjendatud.
4)

Esimese etteheite teine osa, mis puudutab turu analüüsimisel hinnakriteeriumile ülemäärase tähtsuse omistamist, ning teise võimalusena esitatud kolmas etteheide, mis puudutab seda, et komisjoni ökonomeetriline analüüs on vigane
Vaidlustatud otsuse põhjendustes 2460–2495 analüüsib komisjon asjaomase tooteturu piiritlemiseks Prantsusmaa, Madalmaade, Poola ja Ühendkuningriigi turgudega seotud nii-öelda „loomulikke“ asjaolusid.
Komisjon on leidnud, et kui kaks toodet on teineteise lähedased asendustooted, peaks ühe toote oluline hinnalangus kaasa tooma teise toote käibe vähenemise. Komisjon on püüdnud esmalt peale vaadates ning hiljem ökonomeetrilise arvestuse teel hinnata teiste hüpertensioonivastaste ravimite hindade languse mõju perindopriili müügile. Selleks on komisjon eelkõige võrrelnud seda, kuidas mõjutas perindopriili müüki perindopriili geneeriliste versioonide turule sisenemine, sellega, kuidas mõjutas perindopriili müüki teiste muundava ensüümi inhibiitorite geneeriliste versioonide turule sisenemine. Asjaolu, et teiste muundava ensüümi inhibiitorite geneeriliste versioonide saabumine mõjutas perindopriili müüki vähem kui tema enda geneeriliste versioonide saabumine, näitab komisjoni hinnangul seda, et hinna mõttes muundava ensüümi inhibiitorid perindopriilile märkimisväärset konkurentsisurvet ei avaldanud (vaidlustatud otsuse põhjendus 2494).
Loomulike sündmuste analüüsi lõpus leiab komisjon, et teised tooted, eelkõige teised muundava ensüümi inhibiitorid, perindopriili hindadele olulist survet ei avaldanud, kui välja arvata surve, mida avaldasid perindopriili geneerilised versioonid. Teiste muundava ensüümi inhibiitorite hindade langus ei mõjutanud komisjoni hinnangul märkimisväärselt negatiivselt perindopriili müügimahtu ega käivet.
Esimese etteheite teises osas leiavad hagejad, et komisjon on asjaomase tooteturu analüüsimisel omistanud hinnafaktorile ülemäärase tähtsuse. Teise võimalusena leiavad nad kolmandas etteheites, et komisjoni ökonomeetriline analüüs on vigane.
Esiteks, nagu sissejuhatavalt juba eespool punktides 1385–1404 öeldud, tuleneb kohtupraktikast, et farmaatsiasektori konkurentsimehhanisme kirjeldavad eripärad ei võta hindadega seotud teguritelt tähtsust konkurentsisurve hindamisel, kuna neid tegureid tuleb siiski hinnata nende õiges kontekstis (1. juuli 2010. aasta kohtuotsus AstraZeneca vs. komisjon,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, punkt
).
Käesoleval juhul võis komisjon niisiis asjaomase turu määratlemise raames uurida, kas perindopriilile avaldus konkurentsisurve, mille põhjustasid kõikumised teiste muundava ensüümi inhibiitorite hindades, ning võtta arvesse selle uurimise tulemust.
Teiste muundava ensüümi inhibiitorite hindade kõikumist analüüsides järeldas komisjon, et perindopriilile selle tulemusena olulist konkurentsisurvet ei tekkinud. Perindopriili vähene tundlikkus teiste muundava ensüümi inhibiitorite hindade kõikumise suhtes tuleneb nimelt mitmest toimikus olevast dokumendist, eelkõige Servier’ sisedokumentidest ning komisjoni poolt retseptide välja kirjutajate hulgas läbi viidud küsitlusest. Sellele järeldusele iseenesest ei ole ka hagejad vastu vaielnud. Hagejad ise märgivad, et arstid ei ole üldiselt väga hinnatundlikud, et valikuid tehes juhinduvad arstid pigem erinevate ravimite ravialasest sobivusest ja tõhususest, mitte niivõrd nende hinnast, ning et põhiliselt toimub laboratooriumidevaheline konkurents mitte hinna osas, vaid sellistes kategooriates nagu innovatsioon, toodete kvaliteet ja tooteedendus.
Siiski, nagu hagejad õigesti leiavad, ei võimalda loomulike sündmuste analüüs nagu komisjon seda tegi, ehk läbi hindade kõikumise prisma, järeldada, et kvalitatiivne ja mitte hinnaga seotud konkurentsisurve puudus.
Nimelt, nagu eespool punktides 1395 ja 1397 öeldud, võimaldavad arstide vabadus valida turul kättesaadavate originaalravimite vahel või originaalravimite ja teiste molekulide geneeriliste versioonide vahel, ning see, et retseptide välja kirjutajad peavad kõige tähtsamaks raviga seotud aspekte, vajadusel tekkida märkimisväärsel kvaliteedi ja mitte hindadega seotud konkurentsisurvel, millel ei ole puutumust tavapäraste hinnasurve mehhanismidega. Selline surve võib sama hästi esineda nii juhul, kui ühel ravimil ilmnevad selged ravialased eelised teiste sama haiguse raviks kättesaadavate ravimite ees, kui ka juhul, kui retseptide välja kirjutajad loevad või peavad kättesaadavaid ravimeid võrdväärseteks.
Kui retsepti välja kirjutajal on sama haiguse raviks võimalik valida ravimite vahel, millest mitte ühtegi ei loeta ega peeta teistest paremaks, eelkõige pidades silmas nende ühesugust toimeviisi, või põhjusel, et nende ravialased eelised või nende ebasoovitavad või kõrvalmõjud ei võimalda neist ühte teistele selgelt eelistada, põhineb nende ravimite vahelise konkurentsi analüüs suures osas peamiselt kvalitatiivsel võrdlemisel. Üldiselt ei sõltu praktiku valik esmalt vastavate ravide maksumusest, vaid nende ravialasest erinevusest, nende sobivusest patsiendi profiiliga, arsti teadmistest erinevate ravimite kohta või ka tema ja tema patsientide isiklikust kogemusest.
Lisaks, nagu tuleneb vastusest teisele etteheitele, võis, võttes arvesse, et perindopriili ja teiste muundava ensüümi inhibiitorite vahel ravialases mõttes märkimisväärset erinevust ei olnud, avalduda perindopriilile kvaliteedi ja mitte hinnaga seotud konkurentsisurve, mida komisjon oleks pidanud nõuetekohaselt arvesse võtma. See konkurentsisurve, mis võis avalduda teiste muundava ensüümi inhibiitorite tootjate tooteedendustegevustes, puudutas nii uusi patsiente kui ka neid patsiente, kes juba olid alustanud ravi perindopriiliga.
Asjaolu, et perindopriil on teiste muundava ensüümi inhibiitorite hinnakõikumiste suhtes vähetundlik, ei tähenda niisiis tingimata seda, et need teised ravimid sellele ravimile konkurentsisurvet ei avaldanud. See asjaolu ei võimalda järeldada, et perindopriil jäi kõrvale märkimisväärsest konkurentsisurvest, mis ei seondunud, nagu hagejad väidavad, mitte hinnaga, vaid muude asjaoludega, nagu innovatsioon, toodete kvaliteet ja tooteedendus. Komisjon ise tuletab vaidlustatud otsuse põhjenduses 2543 sellega seoses meelde, et tegu võib olla majandusliku asendatavusega, kui olulised muutused, mis puudutavad muid majanduslikke muutujaid peale hinna, toovad kaasa ühe toote müügimahu olulise suurenemise teise toote arvelt.
See, et perindopriili läbimüük ja hinnad langesid alles pärast perindopriili geneeriliste versioonide turule saabumist ning et teiste molekulide hindade kõikumisega seotud loomulike sündmuste korral jäid need stabiilseks või muutusid vähe, ei võimalda seega järeldada, et kuni perindopriili geneeriliste versioonide saabumiseni konkurentsisurvet ei olnud.
Teiseks ilmneb toimiku materjalidest, et komisjon on, nagu hagejad õigesti rõhutavad, omistanud tooteturu määratlemisel ülemäärase tähtsuse hinnafaktorile, järeldades loomulikke sündmusi käsitlevast analüüsist, et teised muundava ensüümi inhibiitorid perindopriilile konkurentsisurvet ei avaldanud.
Toimiku materjalidest ilmneb nimelt, et komisjoni analüüsis, mille põhjal välistati teised muundava ensüümi inhibiitorid asjaomaselt turult, on otsustav tähtsus hinnafaktoril. Isegi vaidlustatud otsuse sõnastusest ilmneb, et välistamaks asjaomaselt turult sellised muundava ensüümi inhibiitorid nagu ramipriil, enalapriil või lisinopriil, mida Servier nimetab oma lähimateks konkurentideks, on komisjon põhiliselt tuginenud hindadega seotud loomulike sündmuste analüüsimisele. Näiteks vaidlusaluse otsuse põhjenduses 2460 ja 3245. joonealuses märkuses on komisjon rõhutanud, et olulised on tulemused, mille andis tema ökonomeetriline analüüs, mille eesmärk oli kontrollida, kas teatud muundava ensüümi inhibiitorite klassi kuuluvate ravimite hindade langus pärast nende ravimite geneeriliste versioonide ilmumist, mõjutas või ei mõjutanud perindopriili müüki. Komisjon on vaidlustatud otsuses korduvalt, eelkõige põhjendustes 2527 ja 2534, märkinud, et hindadele avalduva surve puudumine, mis oli tingitud õiguslikust regulatsioonist ning mis avaldus loomulike sündmuste analüüsimisel, võimaldas järeldada, et perindopriilile ei avaldanud märkimisväärset konkurentsisurvet mitte ükski teine molekul. Komisjon on vaidlustatud otsuse põhjenduses 2546 leidnud, et asjaolu, et geneeriliste ravimite avaldatav konkurentsisurve oli suurusjärgu võrra suurem mis tahes muust perindopriilile avalduda võivast potentsiaalsest konkurentsisurvest, viis loomulikult turu määratlemisel selle piiramiseni selliselt, et see hõlmab vaid kõnealust ravimit.
Hindade kõikumisega seotud loomulike sündmuste analüüsi tähtsust komisjoni poolt turu sellisena määratlemisel on veelgi enam rõhutatud komisjoni esitatud kostja vastuses, kus mainitakse, et see analüüs näitab, et nelja kõnealuse riigi puhul ei olnud hagejatele teiste muundava ensüümi inhibiitorite tootjate poolset märkimisväärset konkurentsisurvet. Poolaga seonduvalt on kostja vastuses märgitud, et loomulike sündmuste analüüs näitab, et teised sama klassi ravimid perindopriilile konkurentsisurvet ei avaldanud.
Kohtuistungil rõhutas komisjon veel kord, et tõdemus, et perindopriili läbimüük ei vähenenud, kui turule sisenesid teiste muundava ensüümi inhibiitorite geneerilised versioonid, mis olid perindopriilist palju odavamad, oli komisjoni analüüsis kesksel kohal ja võimaldas järeldada, et teised muundava ensüümi inhibiitorid märkimisväärset konkurentsisurvet ei avaldanud.
Omistades nõnda otsustava tähtsuse oma peamiselt hinnakõikumiste mõjul põhinevale loomulike sündmuste analüüsile, ei arvestanud komisjon täielikult farmaatsiasektori eriomase kontekstiga ega pööranud piisavalt tähelepanu kvaliteedi ja mitte hindadega seotud konkurentsisurve olemasolu tuvastamist võimaldavatele asjaoludele.
Neil asjaoludel tuleb nõustuda Servier’ esitatud esimese etteheite teise osaga, mis puudutab seda, et komisjon on omistanud ülemäärase tähtsuse ravimite hindade muutumisele. Komisjon ei saanud nende loomulike sündmuste analüüsist ja sellest, et perindopriil oli teiste muundava ensüümi inhibiitorite hinnakõikumiste suhtes vähetundlik, järeldada, et teised tooted ei avaldanud Servier’le mis tahes laadi konkurentsisurvet, välja arvatud perindopriili geneeriliste versioonide avaldatud surve.
Kuivõrd Üldkohus nõustub esimese etteheite teise osaga, mis puudutab hindade analüüsi ja mille hagejad esitasid esimese võimalusena, ei ole vaja vastata hagejate esitatud kolmandale etteheitele, milles nad leiavad teise võimalusena, et komisjon on hindade ökonomeetrilisel analüüsil teinud metoodilise vea.
5)

Kokkuvõte
Kõigepealt tuleb meelde tuletada, nagu eespool punktides 1373–1375 öeldud, et ELTL artiklis 263 ette nähtud seaduslikkuse kontrolli ulatus hõlmab ELTL artiklite 101 ja 102 kohaldamise menetlusi käsitlevate komisjoni otsuste kõiki elemente, mille põhjaliku kontrollimise Üldkohus tagab nii õiguslikust kui ka faktilisest aspektist, lähtuvalt hagejate esitatud väidetest (21. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus Galp Energía España jt vs. komisjon,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, punkt
).
Lisaks sellele, kuigi valdkondades, kus tuleb anda keerukaid majanduslikke hinnanguid, on komisjonil majanduslikes küsimustes kaalutlusruum, ei tähenda see, et liidu kohtud peavad hoiduma kontrollimast, kuidas komisjon majandusliku iseloomuga andmeid on tõlgendanud. Liidu kohtud peavad tõepoolest eelkõige kontrollima esitatud tõendite tegelikkusele vastavust, usaldatavust ja sidusust, ent samuti kontrollima, kas kogutud tõendid sisaldavad kogu asjakohast teavet, mida keerulise olukorra hindamisel tuleb arvesse võtta, ja kas kõnealused tõendid võivad toetada järeldusi, mis nende pinnalt on tehtud (15. veebruari 2005. aasta kohtuotsus komisjon vs. Tetra Laval,
C‑12/03 P
,
EU:C:2005:87
, punkt
; 8. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Chalkor vs. komisjon,
C‑386/10 P
,
EU:C:2011:815
, punkt
, ja 10. juuli 2014. aasta kohtuotsus Telefónica ja Telefónica de España vs. komisjon,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, punkt
). Juhul, kui komisjon omistab ELTL artikli 102 sätete alusel tegevuse kvalifitseerimisel tegeliku tähtsuse majanduslikule analüüsile, mis puudutab seda, kas allahindlused on sellised, et need võivad sama tõhusa konkurendi turult välja tõrjuda („
as efficient competitor test
“), peab liidu kohus uurima kõiki karistuse saanud ettevõtja poolt selle testi kohta esitatud argumente (vt selle kohta 6. septembri 2017. aasta kohtuotsus Intel vs. komisjon,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
, punktid
–
).
Käesoleval juhul tuleb komisjoni hinnangu aluseks olevate asjaolude hindamise ja hagejate esitatud etteheidete käsitlemise lõpetuseks asuda seisukohale, et komisjon on teinud asjaomase turu määratlemist puudutavas analüüsis rea vigu. Nimelt on komisjon:
–
leidnud ekslikult, et ravialase kasutuse mõttes kuulusid muundava ensüümi inhibiitorite klassi heterogeensed ravimid ning et perindopriilil oli selle ravimiklassi sees erilised omadused;
–
järeldanud ekslikult, et arstide „inertsus“ vähendas märkimisväärselt teiste muundava ensüümi inhibiitorite poolt perindopriilile avaldatavat konkurentsisurvet uute patsientide osas;
–
alahinnanud perindopriiliga ravitavate patsientide valmidust ravi vahetamiseks;
–
jätnud nõuetekohaselt arvesse võtmata laboratooriumide tooteedendustegevused ja nende tähtsuse konkurentsisuhete analüüsimisel;
–
eiranud farmaatsiasektori konkurentsile eriomaseid tunnuseid, järeldades peamiselt hindade kõikumisel põhineva loomulike sündmuste analüüsi pinnalt ekslikult, et teised muundava ensüümi inhibiitorid perindopriilile märkimisväärset konkurentsisurvet ei avaldanud.
Tuginedes äsja esile toodud vigu sisaldavale analüüsile, piiritles komisjon asjaomase turu üksnes perindopriili molekuliga, samas kui toimiku materjalidest nähtub, et teised muundava ensüümi inhibiitorid võisid avaldada perindopriilile märkimisväärset hindadega mitte seotud konkurentsisurvet. Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et komisjoni vead on sellised, et tema analüüsi tulemus ei päde.
Võttes niisiis kokku Üldkohtu hinnangu, mis on antud eespool punktides 1587 ja 1588 meelde tuletatud kohtuliku kontrolli piire silmas pidades, tuleb asuda seisukohale, et ei ole tõendatud, et asjaomane tooteturg piirdub ainult perindopriili originaalsete ja geneeriliste versioonidega.
Eelnevat silmas pidades tuleb nõustuda neljateistkümnenda väitega, millega vaidlustatakse lõpptoodete tooteturu määratlemine perindopriili originaalsete ja geneeriliste versioonide turuna.
13.

Hindamisvead, mis puudutavad turgu valitsevat seisundit lõpptoodete turul
a)

Poolte argumendid
[…]
b)

Üldkohtu hinnang
Kõigepealt tuleb meelde tuletada, et väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et ELTL artiklis 102 silmas peetud turgu valitsev seisund tähendab ettevõtja majanduslikku võimsust, mis annab talle võimu takistada tõhusa konkurentsi säilimist asjaomasel turul, võimaldades tal tegutseda arvestataval määral sõltumatult konkurentidest, klientidest ja lõpuks ka tarbijatest (14. veebruari 1978. aasta kohtuotsus United Brands ja United Brands Continentaal vs. komisjon,
27/76
,
EU:C:1978:22
, punkt
, ja 13. veebruari 1979. aasta kohtuotsus Hoffmann-La Roche vs. komisjon,
85/76
,
EU:C:1979:36
, punkt
).
Käesoleval juhul on komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 2593 leidnud, et Servier oli ELTL artikli 102 tähenduses turgu valitsevas seisundis perindopriili originaalsete ja geneeriliste versioonide turul Ühendkuningriigis 2000. aasta jaanuarist 2007. aasta juunini, Madalmaades 2000. aasta jaanuarist kuni 2007. aasta detsembrini, Prantsusmaal 2000. aasta jaanuarist kuni 2009. aasta detsembrini ning Poolas 2000. aasta jaanuarist kuni 2009. aasta detsembrini.
Tehtud järeldust, et Servier oli perindopriili originaalsete ja geneeriliste versioonide turul turgu valitsevas seisundis, on komisjon põhjendanud Servier’ turuosadega kõnealusel turul, turule sisenemise takistuste olemasoluga, olulise majandusliku tulu esinemisega ning avalike asutuste poolt rakendatava kompenseeriva ostujõu puudumisega. Vaidlustatud otsuse põhjendustes 2594–2600 lisab komisjon, et sõltumata tema valitud turu määratlusest, peegeldavad kindlalt tõendatud asjaolud ehk olulise majandusliku tulu esinemine, otseselt Servier’ turuvõimu.
Hagejad vaidlevad turgu valitseva seisundi esinemisele vastu ning leiavad konkreetsemalt, et tooteturg ei piirdu perindopriili originaal- ja geneeriliste versioonidega.
Kuna turu määratlemine selliselt, et tooteturg piirdub üksnes perindopriili originaal- ja geneeriliste versioonidega, on, nagu eelmisele väitele antud vastuses öeldud, ekslik, siis ei päde sellest tulenevalt ka analüüs, mis puudutab Servier’ majanduslikku võimsust sellel turul.
Lisaks märgib Üldkohus, et asjaomase turu valesti määratlemisest tulenevalt satuvad kahtluse alla vähemalt kaks põhilist Servier’ majandusliku võimsuse hindamise kriteeriumi, see tähendab turuosad ja olulise majandusliku tulu olemasolu.
Mis puudutab turuosasid, siis on komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 2561 märkinud, et tagasihoidlikud turuosad on üldiselt hea märk suure turuvõimu puudumisest. Samuti on ta leidnud, et enam kui 50protsendiliste turuosade näol on tegemist äärmiselt suurte osadega ja need on, välja arvatud erandlikel asjaoludel, iseenesest tõendiks turgu valitsevast seisundist, ning 70–80%-ni ulatuvad turuosad on selge märk turgu valitsevast seisundist.
Komisjon on vaidlustatud otsuse põhjendustes 2563–2567 leidnud, et Servier’l olid asjaomasel turul väga suured turuosad (eelkõige 90–100protsendiline turuosa Prantsusmaal, Poolas ja Ühendkuningriigis aastatel 2000–2005), mis olid igal juhul alati suuremad kui 50%, isegi kui võtta arvesse Madalmaades paralleelkaubandusega tegelejaid.
Kuna komisjon on ekslikult leidnud, et asjaomane tooteturg piirdub ainult perindopriili originaal- ja geneeriliste versioonidega, on komisjoni arvestus turuosade suuruse kohta tingimata väär.
Üldkohus märgib, et vaidlust pole selles, et kui komisjon oleks asjaomase turu määratlenud kõigi muundava ensüümi inhibiitorite tasandil, mitte aga perindopriili molekuli tasandil, oleks Servier’ keskmine turuosa neljas komisjoni analüüsitud liikmesriigis jäänud alla 25% ehk väiksem sellest lävendist, millest alates viitab turuosa vaidlustatud otsuse kohaselt turgu valitsevale seisundile.
Selle kohta märgib komisjon vaidlustatud otsuses, et arvestus selle kohta, kui suured olid Servier’ turuosad muundava ensüümi inhibiitorite hulgas, ei põhine müügiväärtusel, vaid päevastes annustes väljendatud müügimahul, mis tingib ramipriili müügiväärtuse ülehindamise. Ent kuni komisjon ei esita ühtki erinevate muundava ensüümi inhibiitorite müüki käsitlevat alternatiivset analüüsi, tuleneb eespool punktidest 1494 ja 1498, et 2000. aasta jaanuaris oli perindopriilil kõigis asjasse puutuvates riikides palju väiksem patsientide baas kui teistel muundava ensüümi inhibiitoritel nagu ramipriil, enalapriil või lisinopriil. Geograafilisest turust sõltumata ei saavutanud Servier’ perindopriil vaidlustatud otsuses käsitletud tegevuste toimumise ajal teiste muundava ensüümi inhibiitorite hulgas liidripositsiooni tablettide ja kapslite müügi osas.
Mis puudutab majanduslikku tulu, siis on komisjon leidnud, et Servier sai olulist majanduslikku tulu. Komisjon määratleb majandusliku tuluna iseäranis suuri ja kestvaid eeliseid võrreldes nendega, mis oleksid kõnealusel tootel olnud konkureerival turul. Tulu, mille Servier enne geneeriliste ravimite turule sisenemist sai, hindas komisjon nii, et korrutas geneeriliste ravimite turule tulemisele eelnenud ja sellele järgnenud hindade vahe originaalravimeid tootva äriühingu müüdud kogustega. See mõttekäik tugineb aga eeldusele, et turg piirdub ainult perindopriili originaal- ja geneeriliste versioonidega ning et sellest tulenevalt ei olnud enne perindopriili geneeriliste versioonide turule tulemist tegu konkureeriva turuga. Kuna komisjon ei ole tõendanud, et turg piirnes üksnes perindopriili originaal- ja geneeriliste versioonidega, ei saa ta hinnata Servier’ majandusliku tulu suurust sellisele arvutusele tuginedes. Neil asjaoludel ei ole Servier’ olulise majandusliku tulu saamine tõendatud.
Niisiis seab turu väär määratlemine kahtluse alla komisjoni antud hinnangu kahele tema põhjenduste seisukohast esmatähtsale asjaolule ehk turuosadele ning majandusliku tulu olemasolule. Seetõttu, ilma et oleks vaja hinnata turule sisenemise takistuste ja avalike asutuste kompenseeriva ostujõu olemasolu, ei saanud komisjon ühelgi juhul tema esitatud põhjendustel asuda seisukohale, et Servier’l oli turgu valitsev seisund ning et tal oli võimalik tegutseda arvestataval määral konkurentidest, klientidest ja tarbijatest sõltumatult.
Seega tuleb nõustuda käesoleva väitega, mis puudutab lõpptoodete turul turgu valitseva seisundi puudumist.
14.

Õiguse väär kohaldamine ja hindamisvead seoses turgu valitseva seisundi esinemisega tehnoloogia turul
a)

Poolte argumendid
[…]
b)

Üldkohtu hinnang
Komisjon on vaidlustatud otsuse põhjendustes 2667 ja 2758 leidnud, et asjaomane tehnoloogiaturg piirdus perindopriili farmatseutilise toimeaine tehnoloogia turuga ning Servier’l oli sel turul turgu valitsev seisund ELTL artikli 102 tähenduses.
Hagejad vaidlevad komisjoni järeldusele vastu, väites eelkõige, et komisjoni tehtud vead lõpptoodete tooteturu määratlemisel on tinginud ka tehnoloogiaturu valesti määratlemise ning sel turul Servier’ turgu valitseva seisundi vigase analüüsi.
Selles osas küsis Üldkohus kohtuistungil pooltelt, milline seisukoht tuleks võtta vaidlustatud otsuse õiguspärasuse kohta osas, milles otsuse aluseks on ELTL artikkel 102, juhul kui kohus peaks nõustuma väitega, mis puudutab lõpptoodete turu ebaõiget määratlemist.
Komisjon leidis, et võimalik viga lõpptoodete turu piiritlemisel ei sea kahtluse alla Servier’ turgu valitsevat seisundit tehnoloogiaturul. Komisjon väidab, et Servier’ turgu valitseva seisundi tõendamisel tugines ta hinnangule, mis on antud asjasse puutuvate kriteeriumide kogumile, eelkõige perindopriili farmatseutilise toimeaine nõudlusele, mis ei sõltu sellest, kuidas on määratletud lõpptoodete turg.
Mis puudutab tehnoloogiaturu piiritlemist, siis tuleneb vaidlustatud otsusest, et seisukohta, et asjaomaseks tehnoloogiaturuks oli perindopriili farmatseutilise toimeaine tehnoloogia turg, on komisjon põhjendanud peamiselt asjaoluga, et tehnoloogiaturuga vertikaalse suhte kaudu seotud lõpptoodete turg piirdus ainult perindopriili originaal- ja geneeriliste versioonidega. Komisjon on ka leidnud, et farmatseutilise toimeaine tehnoloogia nõudlus tuleneb ravimi kui perindopriili lõpptoote nõudlusest (vaidlustatud otsuse põhjendused 2648–2651). Niisiis on komisjon seda asjaomase turu ekslikku määratlust, mida ta lõpptoodete turu puhul kasutas, kasutanud ka selleks, et analüüsida tehnoloogiaturgu, eelkõige mis puudutab hinnangut nõudlusele viimati nimetatud turul.
Ometi, nagu komisjon väidab, arvestas ta tehnoloogiaturu analüüsimisel tehnoloogiaturu piiritlemiseks ka teisi asjaolusid, eelkõige pakkumise asendatavuse analüüsi (vaidlustatud otsuse põhjendused 2657 jj).
Käesoleval juhul ei ole siiski vaja võtta seisukohta küsimuses, kas tehnoloogiaturg on valesti piiritletud või mitte, et hinnata väidet, mis puudutab komisjoni vigu sel turul Servier’ turgu valitseva seisundi tõendamisel.
Nimelt tuleneb vaidlustatud otsuse põhjendustest 2668 ja 2669, et komisjon on leidnud, et Servier’l oli tehnoloogiaturul turgu valitsev seisund, pidades silmas selle seisundi avaldumist lõpptoodete turul.
Eelkõige on komisjon hinnanud Servier’ positsiooni farmatseutilise toimeaine tehnoloogia turul, tuginedes vaidlustatud otsuse põhjendustes 2735 ja järgnevad Servier’ turuosadele lõpptoodete turul. Komisjon on vaidlustatud otsuse põhjenduses 2738 sõnaselgelt märkinud, et mingisuguse konkreetse farmatseutilise toimeaine tehnoloogia turupositsioon sõltus põhiliselt sellest, kas farmatseutiline lõpptoode suudetakse elujõuliselt turule tuua või mitte. Nõnda on komisjon vaidlustatud otsuse põhjendustes 2743, 2746, 2751 ja 2755 leidnud, et Servier oli, mõningate eranditega, ainus perindopriili turustav ettevõtja, ning järeldanud sellest, et ta oli turgu valitsevas seisundis perindopriili tehnoloogia turul. Komisjoni analüüsi kohaselt sõltus turuosade mõttes Servier’ positsioon eelneval turul põhiliselt sellest, milline oli Servier’ positsioon lõpptoodete turul.
Sellest järeldub, et põhjendades seisukohta, et Servier oli tehnoloogiaturul turgu valitsevas seisundis, on komisjon otsustava tähtsuse omistanud lõpptoodete turu määratlusele.
Kuna lõpptoodete turg oli määratletud valesti, ei saa komisjon sellele tuginedes tõendada, et Servier’l oli turgu valitsev seisund tehnoloogiaturul.
Eeltoodut arvesse võttes tuleb nõustuda väitega, mis puudutab komisjoni vigu tehnoloogiaturul Servier’ turgu valitseva seisundi tõendamisel, ilma et oleks vaja vastata hagejate etteheidetele, mis puudutavad selle turu ekslikku piiritlemist.
15.

Turgu valitseva seisundiga seotud õiguse väär kohaldamine ja faktiliste asjaolude ekslik tuvastamine
a)

Poolte argumendid
[…]
b)

Üldkohtu hinnang
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 2997 on komisjon leidnud, et Servier’ strateegia, milles ühitati farmatseutilise toimeaine tehnoloogia omandamine ja patendivaidluste lahendamise kokkulepete sõlmimine vastutasuna vastupidise makse tegemise eest, kujutab endast üht ja vältavat ELTL artikli 102 rikkumist.
Siiski, pidades silmas kõiki kaalutlusi, mis on esitatud vastuseks kolmele eelmisele väitele, tuleb asuda seisukohale, et komisjoni vead lõpptoodete turul ning tehnoloogiaturul Servier’ turgu valitseva seisundi uurimisel seavad turgu valitseva seisundi kuritarvitamise tingimata kahtluse alla. Turgu valitseva seisundi puudumisel muutub nimelt selle seisundi kuritarvitamise küsimus täiesti asjakohatuks.
Kõrvalmärkusena märgib Üldkohus ära, et vaidlustatud otsuses ette heidetava turgu valitseva seisundi kuritarvitamise seab kahtluse alla ainuüksi see, et Servier’l ei olnud turgu valitsevat seisundit lõpptoodete turul.
Sellega seoses küsis Üldkohus, nagu ka eespool punktis 1613 öeldud, kohtuistungil pooltelt, milline seisukoht tuleks võtta ELTL artikli 102 rikkumise osas juhul, kui kohus peaks nõustuma väitega, mis puudutab lõpptoodete turu ebaõiget määratlemist.
Komisjon leidis selles osas, et isegi kui Üldkohus ei nõustu lõpptoodete turu sellise määratlemisega, ei sea see kahtluse alla ELTL artikli 102 rikkumist. Komisjon toob eelkõige välja, et kaks Servier’ turgu valitseva seisundi kuritarvitamiseks peetud tegevust, see tähendab Azadi tehnoloogia omandamine ning rida geneerilisi ravimeid tootvate äriühingutega sõlmitud patendivaidluste lahendamise kokkuleppeid, olid seotud tehnoloogiaturuga.
Tuleb siiski märkida, et komisjon tuvastas turgu valitseva seisundi kuritarvitamise, mis oli vaidlustatud otsuse põhjenduse 2765 sõnastuse kohaselt sisuliselt suunatud Servier’ positsiooni kaitsmisele perindopriili turul kõigi geneeriliste ravimite turule sisenemise eest, eesmärgiga kaitsta Servier’ perindopriilist saadavat tulu. Nii on komisjon Servier’le ette heitnud üht ja jätkuvat rikkumist, mis oli geneeriliste ravimite turule sisenemist edasi lükates suunatud eelkõige Servier’ positsiooni ja tulu kaitsmisele perindopriili lõpptoodete turul. Niisiis on komisjon Servier’le ette heidetava tegevuse põhjendamisel ja iseloomustamisel tuginenud selle ettevõtja tahtele kaitsta oma positsiooni lõpptoodete turul.
Komisjon, kes on tegevuste iseloomustamisel põhiliselt viidanud lõpptoodete turule, on liiati käsitanud neid asjaolusid ühe ja vältava rikkumisena, mis hõlmab üheaegselt nii eelnevat tehnoloogiaturgu kui ka lõpptoodete turgu. Kuigi vaidlustatud otsuses eristatakse, nagu komisjon meelde tuletab, Azadi tehnoloogia omandamist ning kompromissikokkulepete sõlmimist, ei eristata seal seevastu ühe ja vältava rikkumise raames neid erinevaid Servier’ tegevusi, mis puudutasid ainult tehnoloogiaturgu, ja teisi Servier’ tegevusi, mille puhul võeti aluseks tõdemus, et Servier kuritarvitas turgu valitsevat seisundit lõpptoodete turul. Ei Azadi tehnoloogia omandamist ega patendivaidluste lahendamise kompromissikokkuleppeid ei ole vaidlustatud otsuses käsitatud ELTL artikli 102 rikkumisena ainult sel alusel, et Servier’l oli turgu valitsev seisund tehnoloogiaturul. Kuna lõpptoodete turul Servier’l turgu valitsevat seisundit ei olnud, siis langeb järelikult ära üks neist põhilistest põhjustest, millele tugineti näitamaks, et tegu on ühe ja vältava rikkumisega, ilma et oleks võimalik tuvastada mõnda sellist Servier’ eraldiseisvat tegevust, mille puhul ei sõltu see, kas tegemist on rikkumisega, selle ettevõtja turgu valitsevast seisundist perindopriili turul ning mis puudutaks ainult tehnoloogiaturgu.
Seega tuleb käesoleva väitega nõustuda.
Eelneva nelja väite analüüsimisest tuleneb, et vaidlustatud otsus tuleb tühistada osas, milles on tuvastatud ELTL artikli 102 rikkumine. Seetõttu tuleb tühistada selle otsuse artikkel 6.
16.

Teise võimalusena esitatud nõuded tühistada trahvid või vähendada nende suurust
Hagejad taotlevad neile määratud trahvide tühistamist või nende suuruse vähendamist.
Trahvide tühistamist või nende suuruse vähendamist taotledes tuginevad hagejad seitsmele väitele, mida tuleb analüüsida üksteise järel.
Kõigepealt, võtmaks arvesse vaidlustatud otsuse artikli 4 tühistamist osas, milles komisjon tuvastas, et hagejad osalesid ELTL artikli 101 lõike 1 rikkumises, mis puudutas Servier’ ja Krka vahelisi kokkuleppeid (vt eespool osa, mis on pühendatud Krka kokkulepetele), tuleb tühistada vaidlustatud otsuse artikli 7 lõige 4 punkt b, millega komisjon määras Servier’le selle rikkumise eest 37661800 miljoni euro suuruse trahvi.
Seda tühistamist arvesse võttes ei ole vaja analüüsida eespool punktis 1636 käsitletud trahviga seotud nõuete toetuseks esitatud väidete ja etteheidete põhjendatust.
Samamoodi, võtmaks arvesse vaidlustatud otsuse artikli 6, kus komisjon tuvastas ELTL artikli 102 rikkumise (vt eespool osad, mis on pühendatud asjaomase turu määratlemisele, turgu valitsevale seisundile kahel asjaomasel turul ning turgu valitseva seisundi kuritarvitamisele) tühistamist, tuleb tühistada vaidlustatud otsuse artikli 7 lõige 6, millega komisjon määras Servier’le selle rikkumise eest 41270000 euro suuruse trahvi.
Seda tühistamist arvesse võttes ei ole vajalik analüüsida eespool punktis 1638 käsitletud trahviga seotud nõuete toetuseks esitatud väidete ja etteheidete põhjendatust.
Järgnevas arutluskäigus seetõttu Krkaga sõlmitud kokkulepete või turgu valitseva seisundi kuritarvitamisega seotud etteheiteid ja argumente ei analüüsita ega märgita isegi ära. Juhul, kui seda erandina tehakse, siis käsitletakse neid ääremärkuse korras.
a)

Vaidlustatud otsuses valitud tõlgenduse prognoosimatus
1)

Poolte argumendid
[…]
2)

Üldkohtu hinnang
Kõigepealt tuleb rõhutada, et tõhus karistamine konkurentsiõiguse rikkumiste eest ei või viia põhiõiguste harta artiklis 49 nimetatud süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõtte rikkumiseni (vt analoogia alusel seoses kuritegude eest määratavate karistuste ning liikmesriikide kohustusega võidelda liidu finantshuve kahjustava õigusvastase tegevusega 5. detsembri 2017. aasta kohtuotsus M.A.S. ja M.B.,
C‑42/17
,
EU:C:2017:936
, punkt
).
Järgnevalt on oluline meelde tuletada, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt nõuab süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõte, et seadus peab selgelt määratlema rikkumised ja nende eest määratavad karistused. See tingimus on täidetud, kui puudutatud isik saab asjaomase sätte sõnastusest ja vajaduse korral kohtute poolt sellele antud tõlgendusest aru, millised teod või tegevusetused toovad kaasa kriminaalvastutuse (vt 22. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus AC‑Treuhand vs. komisjon,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõtet ei tohi seega tõlgendada nii, et see keelab kriminaalvastutust käsitlevate sätete järkjärgulise selgemaks muutmise kohtu poolt konkreetsetes asjades antavate tõlgenduste abil, tingimusel et selle tulemus on rikkumise toimepanemise hetkel mõistlikult ettenähtav, pidades eelkõige silmas sellel ajal kohtupraktikas levinud tõlgendust asjaomasele sättele (vt 22. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus AC‑Treuhand vs. komisjon,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Ootuspärasuse mõiste ulatus sõltub siiski suuresti asjasse puutuva õigusakti sisust, sellega hõlmatud valdkonnast ning selle adressaatide arvust ja nende staatusest. Seaduse ootuspärasusega ei ole vastuolus see, kui asjaomane isik peab pöörduma õigusnõuandja poole, et konkreetsetel asjaoludel mõistlikult hinnata konkreetsest teost tuleneda võivaid tagajärgi. See on nii eriti nende kutseala esindajate puhul, kes on harjunud oma kutsetegevuses suuremat hoolsust üles näitama. Samuti võib neilt oodata erilist hoolt sellise tegevusega kaasnevate riskide hindamisel (vt 22. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus AC‑Treuhand vs. komisjon,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Tuleb lisada, et professionaalse nõuandja poole pöördumine näib seda ilmsem, kui tegu on, nagu käesoleval juhul, vaidluste ennetamiseks või lahendamiseks mõeldud kompromissikokkulepete ette valmistamise ja koostamisega.
Kuigi vaidlustatud otsusega tuvastatud rikkumiste toime panemise ajal ei olnud liidu kohtutel veel avanenud võimalust seisukoha võtmiseks konkreetselt seda liiki vaidluste lahendamise kokkulepete kohta nagu Servier sõlmis, oleks viimane selles kontekstis pidanud siiski, vajadusel pärast nõuannete saamiseks asjatundja poole pöördumist, olema valmis selleks, et tema tegevus võidakse tunnistada liidu konkurentsieeskirjadega vastuolus olevaks, pidades eelkõige silmas Euroopa Kohtu praktikast tulenevat mõistete „kokkulepe“ ja „kooskõlastatud tegevus“ laia tähendust (vt selle kohta 22. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus AC‑Treuhand vs. komisjon,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
, punkt
).
Eelkõige võis Servier eeldada, et olles ajendanud geneerilisi ravimeid tootvaid äriühinguid nõustuma turustamis- ja vaidlustamiskeeldudega, mis on iseenesest konkurentsi piiravad, kadus tal mis tahes õigustus selliste tingimuste lisamiseks patendivaidluste lahendamise kokkulepetesse. Nende sätete sinna lisamise aluseks ei olnud sel juhul enam patendi kehtivuse tunnustamine kokkuleppe poolte poolt ning see kujutas endast patendi väärkasutamist, millel ei olnud mingit seost patendi erilise eesmärgiga (vt eespool punkt 267). Niisiis võis Servier mõistlikult ette näha, et tema tegevus kuulub ELTL artikli 101 lõikes 1 kehtestatud keelu kohaldamisalasse (vt selle kohta 22. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus AC‑Treuhand vs. komisjon,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
, punkt
, ja 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Lundbeck vs. komisjon,
T‑472/13
, edasi kaevatud,
EU:T:2016:449
, punkt
).
Lisaks sellele, nagu Üldkohus juba märkis, oli ammu enne vaidlusaluste kokkulepete sõlmimist võetud kohtupraktikas seisukoht võimaluse kohta kohaldada konkurentsiõigust valdkondades, mida iseloomustab intellektuaalomandi õiguste esinemine (vt selle kohta 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Xellia Pharmaceuticals ja Alpharma vs. komisjon,
T‑471/13
, ei avaldata, edasi kaevatud,
EU:T:2016:460
, punktid
ja
).
Nii on Euroopa Kohus olnud alates 1974. aastast seisukohal, et kuigi tööstusomandi valdkonnas liikmesriigi õigusaktidega tunnustatud õiguste olemasolu ennast ELTL artikkel 101 ei mõjuta, võivad nende õiguste teostamise tingimused siiski kuuluda selles artiklis kehtestatud keeldude alla ja et niisuguse olukorraga võib olla tegemist juhul, kui vastava õiguse teostamine on keelatud kokkuleppe ese, vahend või tagajärg (31. oktoobri 1974. aasta kohtuotsus Centrafarm ja de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
, punktid
ja
).
Alates 27. septembri 1988. aasta kohtuotsusest Bayer ja Maschinenfabrik Hennecke (
65/86
,
EU:C:1988:448
) on selge, et patendivaidluste lahendamise kokkulepped võib kvalifitseerida kokkulepeteks ELTL artikli 101 tähenduses.
Veel tuleb rõhutada, et vaidlusaluste kokkulepetega otsustasid Servier ja asjaomased geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud tegelikkuses sõlmida turult väljatõrjumise kokkulepped (vt eelkõige eespool punktid 271, 562 ja 704). Ent kuigi on tõsi, et Euroopa Kohus otsustas alles vaidlusaluste kokkulepete sõlmimisest hiljem tehtud kohtuotsuses, et turult väljatõrjumise kokkulepped, mille kohaselt jätkajad maksavad lahkujatele hüvitist, kujutavad endast eesmärgil põhinevat konkurentsipiirangut, täpsustas ta siiski, et sellist tüüpi kokkulepped on „ilmselgelt“ vastuolus aluslepingus konkurentsi puudutavate sätete mõttega, mille kohaselt peab iga ettevõtja otsustama sõltumatult, millisel viisil ta kavatseb turul tegutseda (20. novembri 2008. aasta kohtuotsus Beef Industry Development Society ja Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
, punktid
ja
–
). Selliseid kokkuleppeid sõlmides ei saanud Servier’le seega olla teadmata tema tegevuse konkurentsivastasus.
On tõsi, et kui tulenevalt asjaolust, et kõnealused kokkulepped sõlmiti patendiga seotud kompromissikokkuleppe vormis, võis nende kokkulepete rikkuv laad mitte olla selgelt nähtav sellisele välisele vaatlejale nagu komisjon või nagu kõnealusele valdkonnale spetsialiseerunud juristid, ent see ei olnud nõnda kokkulepete poolte puhul.
Raskused, mis komisjonil rikkumise tuvastamisel tekkida võisid, on seda laadi, mis vähemalt osaliselt põhjendavad menetluse või vaidlustatud otsuse pikkust.
Muud hagejate esitatud argumendid ei väära eespool punktis 1661 esitatud seisukohta.
Esiteks ei saa käesoleval juhul tugineda argumendile, mis puudutab komisjoni praktikat, mille kohaselt jätab viimane trahvi määramata või piirdub sümboolsete trahvide määramisega, kui ta analüüsib uusi õiguslikke küsimusi, sest hoolimata käesolevas kohtuasjas tõstatatud küsimuste uudsusest, võis Servier mõistlikult ette näha, et tegutsedes nii nagu ta tegutses, see tähendab makstes geneerilisi ravimeid tootvatele äriühingutele selle eest, et need turult kõrvale jääksid, tegutses ta viisil, mis kuulub ELTL artikli 101 lõikes 1 kehtestatud keelu kohaldamisalasse (vt eespool punkt 1661). Sellega seoses tuleb rõhutada, et ühest komisjoni otsusest, millele hagejad viitavad, ilmneb, et „[asjaosalistele] polnud piisavalt selge, et nende tegevus kujutab endast rikkumist“. Seega oli komisjonil seal käesoleva vaidlusega võrreldes teistsugune olukord.
Lisaks sellele on eespool punktis 1665 öeldud, et käesoleval juhul ei saanud Servier’le olla teadmata tema tegevuse konkurentsivastasus.
Igal juhul on komisjonil kohtupraktikast tulenevalt trahvisumma kindlaksmääramisel kaalutlusruum, et suunata ettevõtjate tegevust konkurentsieeskirjade järgimisele. Asjaolu, et komisjon on varem kohaldanud teatava suurusega trahve teatavat liiki rikkumistele, ei saa võtta temalt võimalust seda taset määruses nr 1/2003 märgitud piirides tõsta, kui see on vajalik liidu konkurentsipoliitika rakendamise tagamiseks. Liidu konkurentsieeskirjade tõhus kohaldamine nõuab vastupidi, et komisjon saaks igal hetkel kohandada trahvide taset vastavalt selle poliitika vajadustele (8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Lundbeck vs. komisjon,
T‑472/13
, edasi kaevatud,
EU:T:2016:449
, punkt
).
Teiseks, kuigi hagejad viitavad juriidilisele arvamusele, mille üks asjaomane geneerilisi ravimeid tootev äriühing tellis ning mida on mainitud vaidlustatud otsuse põhjenduses 3074, ei esita nad piisavaid tõendeid, mis lubaks asuda seisukohale, et tegelikult oleks olnud mingisuguseid kahtlusi selles, et vaidlusaluste kokkulepete näol on tegemist liidu konkurentsieeskirjade rikkumisega.
Kolmandaks, kuigi hagejad leiavad, et komisjoni poolt vaidlustatud otsuses valitud lahendus läheb vastuollu tehnosiirde kokkuleppeid käsitlevates 2004. aasta suunistes toodud põhimõtetega, tuleb see argument tagasi lükata.
Nimelt isegi kui hagejad oleksid soovinud tugineda tehnosiirde kokkuleppeid käsitlevate 2004. aasta suuniste punkti 209 rikkumisele, siis tuleneb sellest punktist, et vaidlustamiskeeldusid ei käsitata „üldiselt“ ELTL artikli 101 lõike 1 kohaldamisalasse kuuluvatena. Pidades silmas selle sõna kasutamist, ei välista see säte seda, et vaidlustamiskeelu lisamine kokkuleppesse võiks teatud juhtudel olla käsitatav konkurentsiõiguse rikkumisena.
Lisaks sellele on tehnosiirde kokkuleppeid käsitlevate 2004. aasta suuniste punktis 209 ette nähtud, et vaidlustamiskeelud võivad ELTL artikli 101 lõike 1 kohaldamisalasse mitte kuuluda, kui nende keeldude, millega välditakse kokkulepetega hõlmatud intellektuaalomandi õiguste tulevast vaidlustamist, „tegelik eesmärk [on] käimasolevate vaidluste lahendamine ja/või tulevaste vaidluste vältimine“.
Ent sellisel juhul nagu käesolevas asjas, kus vaidlusaluste kokkulepete sõlmimiseni ei viinud mitte patendi kehtivuse tunnustamine kõigi poolte poolt, vaid vastupidise makse tegemine, ei saa neid kokkuleppeid, mis tegelikult on konkurentsivastase eesmärgiga turult välja tõrjumise kokkulepped, vaadelda kokkulepetena, mille „tegelik eesmärk [on] käimasolevate vaidluste lahendamine ja/või tulevaste vaidluste vältimine“.
Erinevalt sellest, mida näivad leidvat hagejad, ei võimalda pealegi ükski asjaolu järeldada, et komisjoni poolt vaidlustatud otsuses valitud lahendus oli sedavõrd prognoosimatu, et komisjon pidas vajalikuks tehnosiirde kokkuleppeid käsitlevate 2004. aasta suuniste muutmist.
Tõsi, tehnosiirde kokkuleppeid käsitlevate 2014. aasta suuniste punktis 243 on märgitud, et vaidlustamiskeeld võib olla vastuolus ELTL artikli 101 lõikega 1, kui litsentsiandja lisaks tehnoloogiaõiguste litsentsimisele rahaliselt või muul viisil põhjustab selle, et litsentsisaaja nõustub mitte vaidlustama tehnoloogiaõiguste kehtivust.
See uus säte piirdub siiski vaid tehnosiirde kokkuleppeid käsitlevate 2004. aasta suunistes sisaldunud varasemate sätete täpsustamisega.
Neljandaks, mis puudutab argumenti, et vaidlustatud otsuses esinevad potentsiaalse konkurentsi mõiste tõlgendamisega seotud vastuolud, siis tuleb märkida, et see argument on tagasi lükatud, ning viidata sellega seoses juba esitatud põhjendustele (vt eespool punktid 374–377).
Eeltoodust tuleneb, et see väide tuleb osas, milles see puudutab vaidlustatud otsusega tuvastatud ELTL artikli 101 rikkumisi, tagasi lükata.
b)

Õiguse väär kohaldamine seoses trahvide kuhjamisega
Hagejad esitavad kaks etteheidet, millest esimene puudutab seda, et tegu oli ühe rikkumisega, mis koondas kõiki Servier’ sõlmitud vaidluste lahendamise kokkuleppeid, mistõttu ei saanud komisjon määrata Servier’le viit eraldi trahvi, ning teine seda, et ELTL artikli 101 alusel määratud trahvile ELTL artikli 102 alusel määratud trahvi lisandumine on õigusvastane.
1)

Eksimine ühe rikkumise mõiste vastu
i)

Poolte argumendid
[…]
ii)

Üldkohtu hinnang
Hagejad esitavad kaks argumenti, mis mõlemad seonduvad ühe rikkumise mõistega ning millest esimene puudutab seda, et tegemist oli ühe rikkumisega, mis koondas kõik Servier’ sõlmitud vaidluste lahendamise kokkulepped, ning teine, mis on esitatud teise võimalusena, seda, et üheks rikkumiseks koonduvad Niche’i ja Matrixi kokkulepped.
Mis puudutab esimest argumenti, siis nagu eespool punktist 1282 tuleneb, ei olnud komisjonil võimalik tuvastada Servier’ ja kõigi geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute ühist eesmärki ning seega tervikplaani olemasolu.
Sellise ühise eesmärgi ning tervikplaani puudumisel ei saanud komisjon asuda seisukohale, et tegemist on ühe rikkumisega. Niisiis oli tal õigus määrata Servier’le eraldi trahv iga tuvastatud rikkumise eest.
Erinevalt sellest, mida leiavad hagejad, ei saa komisjoni poolt trahvide kuhjamist, mille aluseks oli põhjendatud seisukoht, et tegu oli erinevate rikkumistega, niisiis pidada „ebaõiglaseks ja ebaproportsionaalseks“.
Vastupidi, geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute suhtes oleks ebaõiglane see, kui Servier’d karistataks, nagu neidki, vaid ühe korra, samas kui Servier osales, erinevalt neist, mitmes erinevas rikkumises.
Veel enam, trahvide kuhjamine on põhimõtteliselt seda vähem ebaproportsionaalne, et komisjon on vaidlustatud otsuses (põhjendus 3128) arvestanud asjaoluga, et Servier pani toime mitu rikkumist, mis olid küll erinevad, ent puudutasid kõik sama toodet, perindopriili, ning suures osas samu geograafilisi piirkondasid ja samu ajavahemikke. Selles kontekstis otsustas komisjon võimaliku ebaproportsionaalse tulemuse vältimiseks vähendada seda osa Servier’ müügiväärtusest, mis võeti aluseks trahvi põhisumma kindlaksmääramisel. Niisiis korrigeeris ta arvestust, mis tõi kaasa erinevate ELTL artikli 101 rikkumistega seonduvate müügiväärtuste vähendamise keskmiselt 54,5% võrra.
Seega tuleb käesolev argument tagasi lükata.
Mis puudutab konkreetselt Niche’i ja Matrixi kokkulepetega seotud argumenti, siis nagu see ka eespool punktides 1295–1302 esitatud põhjendustest tuleneb, oli nende kokkulepete näol tegemist erinevate ELTL artikli 101 rikkumistega.
Siiski, nagu ka eespool punktis 1296 märgitud, võib nende kokkulepete sõlmimise kontekstist ja tingimustest järeldada, et Servier’d kannustasid kõnealuste kokkulepete sõlmimiseks „samad põhjused“ ning ta taotles nendega ühte ja sama eesmärki, milleks oli poolelioleva vaidluse lõplik lahendamine, Niche’i/Matrixi tooteid puudutavate mis tahes tulevaste vaidluste vältimine ning makse tegemisega selle toote kui potentsiaalse konkurentsi allika kõrvaldamine. Seda, et Servier’l oli Niche’i ja Matrixi kokkuleppe sõlmimisel tegelikult üks ja sama eesmärk, kinnitavad asjaolu, et need kokkulepped allkirjastati samal päeval ja samas kohas hagejate sama esindaja poolt, asjaolu, et nende ajaline ja geograafiline kohaldamisala olid ühesugused, asjaolu, et kokkulepped puudutasid eelkõige sama toodet, pannes Niche’ile ja Matrixile sarnased kohustused, ning viimaks vaidluse all mitte olev asjaolu, et Servier’ huvides oli sõlmida kokkulepped mõlema asjasse puutuva ühises perindopriili projektis osalenud poolega.
Kuigi eespool punktis 1693 välja toodud faktilised andmed ei võimalda lugeda tõendatuks, et Niche’il ja Matrixil oleks olnud kõnealuste kokkulepete sõlmimisel ühine eesmärk, mis kinnitaks ühise plaani olemasolu ja veel vähem seda, et nad oleksid sellist ühist plaani jaganud Servier’ga, ilmneb neist, et Servier’ jaoks oli eesmärk Niche’i ja Matrixi kokkulepete sõlmimisel sama (vt eespool punktid 1296–1301).
Liiati puudutavad kõnealuste kokkulepete kahjulikud tagajärjed osaliselt Niche’i ja Matrixi ühiselt välja arendatud toodet, mille turustamine keelati samaks ajaks ja samal territooriumil. Nõnda oli konkurentsivastaste tagajärgede kokkulangevus iseäranis ulatuslik.
Pidades silmas eelnevates punktides mainitud asjaolusid, mis on eriomased Niche’i ja Matrixi kokkulepetele ning eristavad neid samas Servier’ poolt teiste geneerilisi ravimeid tootvate äriühingutega sõlmitud vaidluste lahendamise kokkulepetest, tuleb tõdeda, et kuivõrd komisjon Matrixi kokkulepet kuidagi eriliselt ei kohelnud, siis ei ole rikkumiste kuhjumisega seotud mahaarvamiste tegemisel (vt eespool punkt 1690) piisavalt arvesse võetud Matrixi kokkuleppe seotust Niche’i kokkuleppega.
Lisaks sellele ei kajasta komisjoni määratud trahvi summa adekvaatselt Matrixi kokkuleppes seisnenud rikkumise raskust, mis Servier’ puhul on Niche’i kokkuleppes seisnenud rikkumise raskusega võrreldes väiksem, kuivõrd Matrixi kokkuleppe sõlmis Servier selleks, et kindlustada Niche’i kokkuleppe tagajärgi (vt eespool punkt 1300), ning et Biogarani kokkulepet arvesse võttes oli väärtus, mille said Niche ja Unichem, suurem kui see, mille sai Matrix.
Seetõttu otsustab Üldkohus oma täielikku pädevust teostades ja proportsionaalsuse põhimõttest juhindudes (vt selle kohta 4. septembri 2014. aasta kohtuotsus YKK jt vs. komisjon,
C‑408/12 P
,
EU:C:2014:2153
, punkt
) vähendada Servier’le Matrixi kokkuleppe eest määratud trahvi 30% ehk 23736510 euro võrra.
Seetõttu jääb Servier’le vaidlustatud otsuse artiklis 2 nimetatud rikkumise eest määratud trahvi suuruseks, mis tuleneb selle otsuse artikli 7 lõike 2 punktist b, 79121700 euro asemel 55385190 eurot.
2)

ELTL artiklite 101 ja 102 alusel määratud trahvide kuhjamine
i)

Poolte argumendid
[…]
ii)

Üldkohtu hinnang
Võttes arvesse vaidlustatud otsuse artikli 7 lõike 6 tühistamist (vt eespool punkt 1638), karistatakse Servier’d ainult ELTL artikli 101 alusel. Kuivõrd ELTL artiklite 101 ja 102 alusel määratud karistuste kuhjamist ei toimu, ei ole ühelgi juhul vajalik analüüsida käesoleva etteheite põhjendatust ning see tuleb tagasi lükata.
c)

Müügiväärtuse arvestus
Hagejad tuginevad kolmele eraldi etteheitele, mida tuleks uurida ükshaaval.
1)

Haiglavõrgumüügi arvesse võtmine
i)

Poolte argumendid
[…]
ii)

Üldkohtu hinnang
Tuleb märkida, et käesoleva etteheite toetuseks viitavad hagejad vaidlustatud otsuse põhjendustele 2408–2412, kus komisjon märgib, et ta jätab oma turuanalüüsist välja haiglasektori.
Vaidlustatud otsuse põhjendused 2408–2412 sisalduvad selle otsuse punktis 6.5, mis on pühendatud Servier’ turgu valitseva seisundi hindamisele lõpptoodete turul.
Komisjon on vaidlustatud otsuse põhjenduses 2412 märkinud, et perindopriili turustati peamiselt jaemüügivõrgus ning et nõnda ei saanud müük haiglatele mõjutada hindu ega jaemüügivõrgus saavutatud üldist müügimahtu. Seetõttu on komisjon leidnud, et haiglasektorist tulenev konkurentsisurve ei saanud mõjutada seda, et Servier’l oli võimalik tegutseda igasugusest konkurentsisurvest sõltumatult. Niisiis on komisjon haiglasektori lõpptoodete turgusid analüüsides kõrvale jätnud.
Lisaks on komisjon vaidlustatud otsuse punktis 2595 täpsustanud, et tuvastatud sõltumatus konkurentsisurvest lubab iseloomustada turuvõimu olemasolu.
Eelnevast tuleneb, et komisjon on soovinud turu analüüsimisel haiglasektori kõrvale jätta põhjusel, et tema hinnangul ei olnud see osa turust asjasse puutuv selleks, et teha kindlaks, kas Servier’l oli turuvõim või mitte.
Uurides vaidlusaluseid kokkuleppeid ELTL artiklist 101 lähtudes, on komisjon vaidlustatud otsuse punktile 6.5 viidanud tagajärjel põhineva piirangu analüüsimisel, mille seisukohast oli vaja kindlaks teha Servier’ turuvõimu olemasolu, nagu ilmneb eeskätt vaidlustatud otsuse põhjendustest 1397, 1503, 1656, 1847 ja 2048 ning iseäranis selle otsuse põhjendusest 1224, kus komisjon on märkinud, et nende kokkulepete konkurentsi piiravate tagajärgede analüüsimise seisukohast oli turuvõimu mõiste kesksel kohal.
Niisiis on komisjon soovinud haiglasektori kõrvale jätta tagajärjel põhineva piirangu analüüsimisel.
Mis puudutab eesmärgil põhineva piirangu analüüsimist, siis ei ole komisjon vaidlustatud otsuse punktile 6.5 viidanud ega ole kunagi märkinud, et ta analüüsimisel haiglasektori kõrvale jätab. Selliseks kõrvale jätmiseks polnud komisjonil ka vajadust, kuna eesmärgil põhineva piirangu analüüsimine ei tinginud Servier’ turuvõimu olemasolu või puudumise kindlaks tegemist.
Liiati tugines komisjon eesmärgil põhineva piirangu tuvastamisel sellele, et vaidlusalused kokkulepped sisaldasid konkurentsi piiravaid tingimusi. Seega sai komisjon eesmärgil põhineva piirangu ulatuse piiritleda just tulenevalt nende tingimuste olemasolust ja seega nende kohaldamisalast. Näiteks on komisjon iga kokkuleppe puhul eesmärgil põhineva piirangu geograafiliseks mõjualaks lugenud ainult need liikmesriigid, kus piiravad tingimused kohaldusid, nagu see ka vaidlustatud otsuse põhjenduses 3134 sisalduvast tabelist nr 50 nähtub.
Ent vaidlusalustes kokkulepetes sisaldunud turustamiskeelu kohaldamisalast haiglasektor välja arvatud ei olnud. Samamoodi, isegi kui vaidlustamiskeelu puhul selline välja arvamine võimalik oleks, ei olnud ka neis kokkulepetes sisaldunud vaidlustamiskeeldude kohaldamisalast kõnealust sektorit välja arvatud.
Eelnevaid kaalutlusi silmas pidades tuleb asuda seisukohale, et eesmärgil põhineva konkurentsipiirangu tuvastamisel ei ole komisjon haiglasektorit kõrvale jätnud.
Tegemaks kindlaks, kas hagejatele ELTL artikli 101 alusel määratud trahvisummat oleks võinud vähendada tulenevalt eespool tuvastatud asjaolust, et tagajärjel põhineva piirangu analüüsimisel haiglasektor kõrvale jäeti, tuleb veenduda selles, et komisjonil ei olnud võimalik, võttes arvesse tagajärjel põhineva piirangu tuvastamist, määrata Servier’le suuremat karistust kui üksnes eesmärgil põhineva piirangu tuvastamine määrata lubas.
Sellega seoses tuleb välja tuua, et komisjon ei ole vaidlustatud otsuses kordagi märkinud, et ta oleks rikkumise esemelist, ajalist või geograafilist kohaldamisala käsitanud avaramana kui eesmärgil põhineva piirangu tuvastamine tal seda teha võimaldas.
Vastupidi, tagajärjel põhineva rikkumise on komisjon tuvastanud vaid neljas liikmesriigis ehk Prantsusmaal, Madalmaades, Poolas ja Ühendkuningriigis, samas kui Niche’i ja Unichemi, Matrixit, Krkad ja Lupini puudutavate rikkumistega seotud trahvisumma arvutamisel laiendas ta rikkumiste geograafilist ulatust kõigile liikmesriikidele, kus neid kokkuleppeid kohaldati.
Peale selle võib märkida, et vaidlusaluste kokkulepete konkurentsi kahjustavaid tagajärgi analüüsis komisjon teise võimalusena üksnes „täielikkuse huvides“ (vaidlustatud otsuse põhjendus 1213).
Viimaks märgivad hagejad ise, et trahvisumma arvestus „põhineb ainult eeldusel, et kokkulepped kujutavad endast eesmärgil põhinevat piirangut“.
Tagajärjel põhineva piirangu tuvastamise arvesse võtmine ei võimaldanud niisiis komisjonil määrata Servier’le suuremat karistust kui üksnes eesmärgil põhineva piirangu tuvastamine määrata lubas.
Eeltoodust tuleneb, et komisjon toimis õigesti, kui ei jätnud ELTL artikliga 101 seotud trahvisumma osa arvestamisel haiglasektorit kõrvale.
Kõigest eelnevast tulenevalt tuleb käesolev etteheide tagasi lükata.
2)

Müügiväärtuse arvestuse ebapiisav põhjendamine
i)

Poolte argumendid
[…]
ii)

Üldkohtu hinnang
Tuleb meelde tuletada, et väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et konkurentsieeskirjade rikkumise eest määratava trahvi suuruse kindlaksmääramisel on komisjon oma põhjendamiskohustuse täitnud, kui ta esitab oma otsuses tema kaalutluse aluseks olnud asjaolud, mis võimaldasid tal hinnata rikkumise raskusastet ja kestust, ilma et ta peaks esitama trahvi arvutusviisiga seotud arvandmeid (vt 22. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus AC‑Treuhand vs. komisjon,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul kritiseerivad hagejad üksnes paranduskoefitsienti, mida komisjon müügiväärtuse suhtes kohaldas.
Sellega seoses on komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 3128 märkinud, et võttes arvesse asjaolu, et Servier pani toime mitu rikkumist, mis olid küll erinevad, ent puudutasid kõik sama toodet, perindopriili, ning suures osas samu geograafilisi piirkondi ja samu ajavahemikke, kohaldas ta paranduskoefitsienti, mis võimaldas iga rikkumise puhul vähendada trahvi põhisumma arvutamisel aluseks võetava Servier’ müügiväärtuse osa. Ta on ka täpsustanud, et see paranduskoefitsient tõi kõigi viie ELTL artikli 101 rikkumise puhul kaasa keskmiselt 54,5protsendilise müügiväärtuse vähendamise.
Pidades silmas eespool punktis 1727 viidatud kohtupraktikat ja asjaolu, et kõnealuse paranduskoefitsiendi kohaldamine, kuigi seda ei ole trahvide arvutamise suunistes ette nähtud, on hagejatele kasulik, on komisjon seeläbi oma otsust piisavalt põhjendanud, ilma et asjaolu, et hagejatel ei ole võimalik korrata kõiki arvutusi, mille tulemusena saadi esiteks eespool nimetatud 54,5protsendiline määr ja teiseks iga ELTL artikli 101 rikkumise eest määratud lõplik trahvisumma, lubaks asuda vastupidisele seisukohale.
Tõsi, võib märkida, et vastuseks Üldkohtu poolt oma täieliku pädevuse teostamise lihtsustamiseks võetavale menetlust korraldavale meetmele edastas komisjon täpsema teabe arvutuste kohta, mille tulemusena ülalnimetatud 54,5protsendiline määr ja iga ELTL artikli 101 rikkumise eest määratud lõplik trahvisumma saadi, ning see teave võimaldas Üldkohtul ning hagejatel üksikasjalikumalt aru saada, kuidas komisjon selle määra ja need summad leidis.
Asjaolu, et konkurentsieeskirjade rikkumise korral esitatakse trahvisumma arvutamist puudutav üksikasjalikum teave hiljem kohtumenetluse käigus, ei tõenda, et vaidlustatud otsus oli selles osas ebapiisavalt põhjendatud. Nimelt ei kuulu vaidlustatud otsuse vastuvõtja täpsustused, mis täiendavad iseenesest juba piisavat põhjendust, rangelt võttes institutsiooni põhjendamiskohustusest kinnipidamise alla, isegi kui need võivad liidu kohtu läbiviidava otsuse põhjenduste sisuliseks kontrolliks kasulikud olla, kuna need võimaldavad institutsioonil selgitada tema otsuse aluseks olevaid põhjuseid (vt selle kohta 16. novembri 2000. aasta kohtuotsus Weig vs. komisjon,
C‑280/98 P
,
EU:C:2000:627
, punkt
).
Liiati on vastupidi sellele, mida leiavad hagejad, see, et paranduskoefitsiendi tõttu kohaldatud vähendus on osaline, põhjendatud asjaoluga, et nagu öeldud juba vastuses väitele, mis puudutab seda, et tegu oli ühe ja vältava rikkumisega, et erinevad kõnealused kokkulepped ei kujuta endast ühte rikkumist, vaid igaüks erinevat rikkumist, mille eest oli komisjonil õigus määrata erinevad trahvid.
Kõigest eeltoodust tulenevalt tuleb käesolev etteheide tagasi lükata.
3)

Müügiväärtuse geograafiline kohaldamisala
i)

Poolte argumendid
[…]
ii)

Üldkohtu hinnang
Hagejad leiavad, et vaidlustatud otsuses, eelkõige selle otsuse põhjenduses 3134 sisalduvas tabelis nr 50 on komisjon ekslikult määratlenud ELTL artikli 101 rikkumiste geograafilise ulatuse, sest esiteks anti patent 947 Poolas välja alles pärast seda, kui kõik need rikkumised olid lõppenud, ning teiseks ei hõlmanud patendid 939–941 Bulgaariat, Tšehhi Vabariiki, Eestit, Küprost, Lätit, Leedut, Ungarit, Maltat, Poolat, Rumeeniat, Sloveeniat, Slovakkiat ja Soomet.
Tuleb täpsustada, et eelnimetatud tabelist nr 50 nähtuvad liikmesriikide kaupa kõigi rikkumiste algus- ja lõpukuupäevad.
Esmalt tuleb analüüsist välistada Tevaga seotud rikkumine. Nimelt puudutab see rikkumine üksnes Ühendkuningriiki. Seda liikmesriiki ei puuduta aga ükski hagejate argument. Niisiis ei mõjuta need kuidagi selle rikkumise geograafilist ulatust.
Mis puudutab teisi rikkumisi, siis tuleb märkida, et iga rikkumise eelkõige geograafiline kohaldamisala sõltub tingimata konkreetses kokkuleppes sisaldunud turustamis- ja vaidlustamiskeeldude kohaldamisaladest. Nimelt piiravad konkurentsi just need keelud ning on, juhul kui need ei ole põhjendatud, eesmärgipärase konkurentsipiirangu tuvastamiseks normaalset konkurentsi piisavalt kahjustavad (vt eespool punkt 270).
Sellega seoses piirduvad hagejad üksnes järeldusega, et kui konkreetses liikmesriigis üht või mitut patenti ei olnud, kaob selle liikmesriigi puhul ka mis tahes rikkumine, tegemata vahet erinevatel rikkumistel ning eelkõige iga rikkumise siseselt sellel, et patendi puudumise mõju turustamis- ja vaidlustamiskeeldude geograafilisele kohaldamisalale võis olla erinev.
Hagejad ei ole selgitanud ega isegi ära märkinud, millised tagajärjed võiksid rikkumiste raskusele antavale hinnangule olla sellel, et turustamis- ja vaidlustamiskeelu vastavad geograafilised kohaldamisalad olid erinevad.
Hagejate argumentatsiooni eesmärk on niisiis välistada konkreetse liikmesriigi puhul igasuguse rikkumise esinemine.
Selleks aga, et komisjon saaks liikmesriigi mingi konkreetse perioodi osas rikkumise geograafilisse kohaldamisalasse arvata, piisab sellest, kui vastavas riigis selle perioodi jooksul mõnda neist turustamis- või vaidlustamiskeeldudest kohaldati.
Niisiis võib hagejate esitatud väide põhjendatuks osutuda vaid juhul, kui saab asuda seisukohale, et mõnel sellisel perioodil, mille kohta on komisjon leidnud, et vastavas liikmesriigis esines rikkumine, ei kohaldatud selles liikmesriigis ei turustamis- ega vaidlustamiskeeldu.
Kõigepealt tuleb hagejate erinevaid argumente silmas pidades uurida iga kokkuleppe (välja arvatud Teva kokkulepe) turustamiskeelu geograafilist kohaldamisala.
Hagejad esitavad kaks argumenti, millest esimene puudutab patenti 947 ja teine patente 339, 340 ja 341.
Mis puudutab Lupini kokkulepet, siis selle artiklis 1.6 on ette nähtud, et Lupin ei või müüa „toodet“ üheski liikmesriigis. Mõistega „toode“ viidatakse nimelt erbumiini sisaldavatele ravimitele. Selles kokkuleppes ei sõltu turustamiskeeld ükskõik kas patendi 947 või patentide 339, 340 ja 341 olemasolust. See keeld kohaldus niisiis kõigis liikmesriikides ilma, et oleks vaja kindlaks teha, kas igaühes neist ülalnimetatud patendid rikkumise ajal olemas olid. Komisjon ei ole turustamiskeeldu puudutavas osas rikkumise geograafilist kohaldamisala valesti määratlenud, mistõttu tuleb hagejate väide Lupini kokkuleppega seonduvas osas tagasi lükata (vt eespool punktid 1741–1746).
Mis puudutab Niche’i ja Matrixi kokkuleppeid ning Krkaga sõlmitud kompromissikokkulepet, siis neis, vastupidi, sõltub turustamiskeeld Servier’ patentide olemasolust. Niisiis on hagejate argumentidele võimalik tulemuslikult tugineda.
Esiteks tuleb uurida patenti 947 puudutavat argumenti.
Hagejad leiavad, et Poolas ei olnud rikkumise ajal seda patenti välja antud.
Mis puudutab igatahes (vt eespool punktid 1636, 1637 ja 1640) Krkaga sõlmitud kompromissikokkulepet, siis nagu ilmneb ka vaidlustatud otsuse põhjenduses 3134 sisalduvast tabelist nr 50, mille üle selles osas vaidlust ei ole, ei ole komisjon Poolat puudutava rikkumise esinemist tuvastanud. Niisiis on tähtsusetu, kas see liikmesriik oli rikkumise perioodi jooksul patendiga 947 hõlmatud või mitte.
Mis puudutab Niche’i kokkulepet, siis kohaldatakse artiklis 3 kehtestatud turustamiskeeldu neis riikides, kus kehtivad „alfa-patendist tulenevad õigused“, mis hõlmab patenti 947 ja kõiki sellega samaväärseid patente või patenditaotlusi, nagu see on ette nähtud 1. jaotises „Mõisted“ sisalduva artikli 1 punktis ii.
Samamoodi, mis puudutab Matrixi kokkulepet, siis kohaldatakse selle artiklis 1 kehtestatud turustamiskeeldu „territooriumil“, see tähendab kõigis riikides, kus kehtivad „alfa-patendist tulenevad õigused“, mis hõlmab patenti 947 ja kõiki sellega samaväärseid patente või patenditaotlusi, nagu see on ette nähtud 1. jaotises „Mõisted“ sisalduva artikli 1 punktis ii.
Nagu ilmneb vaidlustatud otsuse põhjendusest 120 ja 155. joonealusest märkusest, ei ole vaidlust selles, et Servier oli 6. juulil 2001 esitanud Poolas patenditaotluse „alfa-kristallilisel kujul erbumiinperindopriilile (mis vastab patendile 947)“.
Seetõttu tuleb patendiga 947 seonduv hagejate argument (vt eespool punkt 1752) osas, mis puudutab Niche’i ja Matrixi kokkuleppeid, tagasi lükata.
Eeltoodust tuleneb, et see argument tuleb tagasi lükata kõigi kokkulepete puhul.
Teiseks tuleb uurida hagejate argumenti, mis puudutab patente 339, 340 ja 341.
Hagejad leiavad, et need patendid ei hõlmanud rikkumise ajal Bulgaariat, Tšehhi Vabariiki, Eestit, Küprost, Lätit, Leedut, Ungarit, Maltat, Poolat, Rumeeniat, Sloveeniat, Slovakkiat ja Soomet.
Mis puudutab Krkaga sõlmitud kompromissikokkulepet, siis piisab igal juhul sellest (vt eespool punktid 1636, 1637 ja 1640), kui märkida, et turustamiskeelu ulatus ei sõltu patentide 339–341 olemasolust. Niisiis ei ole tähtsust sellel, et kõigis neis liikmesriikides, mille osas hagejad väidavad, et seal neist patentidest tulenevaid õigusi ei kohaldatud, neid patente välja antud või vastavaid patenditaotlusi esitatud ei olnud.
Mis puudutab Niche’i ja Matrixi kokkuleppeid, siis neis kokkulepetes sisalduvat turustamiskeeldu kohaldati riikides, kus olid patendid 339–341 „ja/või“ patent 947, nagu on ette nähtud Niche’i kokkuleppe artiklis 3 ning Matrixi kokkuleppe 1. jaotise artikli 1 punktis xiii ja sama kokkuleppe 2. jaotise artiklis 1.
Kui aga juba eespool tagasi lükatud Poolaga seonduv argument välja arvata, siis ei väida hagejad, ega ole kaugeltki tõendanud, et patent 947 mõnes eespool punktis 1760 nimetatud liikmesriigis puudus.
Nende kokkulepete kaasautorina olid nad aga kokkulepete kohaldamisalast täpselt teadlikud, mistõttu oleksid nemad pidanud esitama tõendid, mis saavad sellist puudumist tõendada, või vähemalt oleksid nad pidanud seda väitma.
Samas, isegi kui patendid 339, 340 ja 341 eespool punktis 1760 mainitud liikmesriike ei hõlmanud, ei võimaldaks see asjaolu hagejate esitatud argumente arvesse võttes asuda seisukohale, et Niche’i ja Matrixi kokkulepetes sisaldunud turustamiskeelud ei oleks olnud neis riikides kohaldatavad, kuna hagejad ei vaidle vastu sellele, et patent 947 neid riike hõlmas.
Eeltoodust tuleneb, et hagejate esitatud argumendid ja tõendid ei võimalda asuda seisukohale, et komisjon oleks turustamiskeelu osas rikkumise geograafilise kohaldamisala valesti määratlenud.
Võttes arvesse eespool punktides 1741–1746 esitatud põhjendusi, saab käesoleva väite tagasi lükata ilma, et oleks vaja kindlaks teha, kas komisjon on vaidlustamiskeelu osas rikkumise geograafilise kohaldamisala valesti määratlenud.
d)

Rikkumiste raskus
1)

Poolte argumendid
[…]
2)

Üldkohtu hinnang
Esimesena tuleb uurida hagejate etteheidet, mis puudutab konkurentsivastase kavatsuse puudumist.
Tegelikult kritiseerivad hagejad vaidlustatud otsuse põhjendusi 3064 ja järgnevad, kus komisjon piirdub tõdemusega, et kõnealused rikkumised pandi toime tahtlikult või ettevaatamatusest, mistõttu sai ta vastavalt määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 sätestatule määrata asjasse puutuvatele ettevõtjatele trahvid.
Mis puudutab küsimust, kas rikkumine pandi toime tahtlikult või ettevaatamatuse tõttu ja kas selle eest võib seetõttu määrata trahvi vastavalt määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 esimesele lõigule, siis tuleneb kohtupraktikast, et see tingimus on täidetud, kui asjaomasele ettevõtjale ei saanud olla teadmata tema tegevuse konkurentsivastasus (18. juuni 2013. aasta kohtuotsus Schenker & Co. jt,
C‑681/11
,
EU:C:2013:404
, punkt
; 10. juuli 2014. aasta kohtuotsus Telefónica ja Telefónica de España vs. komisjon,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, punkt
, ja 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Lundbeck vs. komisjon,
T‑472/13
, edasi kaevatud,
EU:T:2016:449
, punkt
).
Kui Krkaga sõlmitud kokkulepped välja arvata, siis ilmneb erinevate kokkulepete uurimisel, et Servier maksis geneerilisi ravimeid tootvatele äriühingutele selle eest, et nad turult kõrvale jääksid. Sellise tegevuse konkurentsivastasus ei saanud talle niisiis teadmata olla. Turult konkurentide väljatõrjumine on nimelt turu jagamise ja tootmise piiramise äärmuslik vorm (vt selle kohta 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Lundbeck vs. komisjon,
T‑472/13
, edasi kaevatud,
EU:T:2016:449
, punkt
), mille puhul on kohtupraktika kohaselt tegu „ilmselge“ rikkumisega (vt eespool punkt 1665).
Kuigi tulenevalt asjaolust, et kõnealused kokkulepped olid sõlmitud patendivaidluse lahendamise kokkulepete vormis, ei pruukinud see, et nende kokkulepete näol on tegu rikkumisega, ilmneda üheselt mõistetavalt kõrvalseisjale, ei olnud see nõnda nende kokkulepete poolte puhul (vt eespool punkt 1666).
Liiati tuleb tõdeda, et kui Krkaga sõlmitud kokkulepped välja arvata, siis olid vaidlusalustel kokkulepetel konkurentsivastased eesmärgid.
Nimelt juhul, kui kompromissikokkuleppe sõlmimiseni ei vii mitte patendi kehtivuse tunnustamine kõigi poolte poolt, vaid vastupidine makse, ehk juhul kui geneerilisi ravimeid tootvat äriühingut ajendatakse turustamiskeelu ja vaidlustamiskeeluga nõustumiseks, ei seondu neist keeldudest lähtuvad konkurentsipiirangud enam olgu siis tegeliku või fiktiivse patendivaidluse lahendamiseks sõlmitava kompromissikokkuleppega. Sel juhul ei ole neist keeldudest lähtuvate konkurentsipiirangute tegelikuks põhjuseks mitte asjaomase patendi kehtivuse tunnustamine kokkuleppe poolte poolt, vaid stiimul. Sellisel juhul on see kokkulepe tervikuna põhjendatult käsitatav konkurentsivastaste eesmärkidega turult välja tõrjumise kokkuleppena.
Konkurentsivastane eesmärk on niisiis tõendatud ning selles osas pole tähtsust, kas Servier sõlmis kokkuleppe kõigi tema patente vaidlustanud geneerilisi ravimeid tootvate äriühingutega või mitte, kas need kokkulepped sõlmiti tema initsiatiivil või mitte, või kas asjaomased kokkulepped olid salajased või mitte.
Neid asjaolusid tuleb siiski arvesse võtta edaspidi selleks, et teha kindlaks, kas komisjoni valitud trahvimäärad olid proportsionaalsed.
Teisena tuleb uurida hagejate argumenti, mis puudutab seda, et komisjon ei ole arvesse võtnud Servier’ patentide olemasolu.
Vastupidi sellele, mida leiavad hagejad, ei ole komisjon seejuures tähelepanuta jätnud asjaolu, et kokkulepped puudutasid intellektuaalomandi õigusi.
Stiimuli esinemise tuvastamine tähendab nimelt seda, et kokkuleppega kaasnevat hageja turult välja tõrjumist ei tingi asjaomaste patentide mõju ega nende õiguspärane kasutamine eelkõige kompromissikokkuleppe raames, vaid selle välja tõrjumise eest vastutasuna raha maksmises seisneva väärtuse ülekandmine (vt eespool punktid 253–276).
Veel tuleb rõhutada, et komisjon on lähtunud intellektuaalomandi õiguste suhtes konkurentsiõiguse kohaldamise tingimustest ning intellektuaalomandi õiguste kehtivuse eeldusest, kuivõrd ta on eesmärgil põhineva rikkumisena käsitanud vaid neid kokkuleppeid, mille puhul ilmnes patendi väärkasutus seoses sellega, et nende kokkulepete aluseks oli stiimuli olemasolu, mitte aga patendi kehtivuse tunnustamine (vt eespool punktid 266 ja 267).
Viimaks, kui on tuvastatud stiimuli olemasolu, nagu see kõigi kokkulepete puhul peale Krkaga sõlmitud kokkulepete oli, ei saa pooled enam tugineda sellele, et nad tunnustasid kompromissikokkuleppe sõlmimisel patendi kehtivust. See, kas kohus või haldusorgan oli patendi kehtivust tunnustanud, on seejuures tähtsusetu. Nõnda on see ka patendi 947 kehtivuse tunnustamisega Euroopa Patendiameti vastulausete osakonna poolt või Ühendkuningriigi kohtute hagejatele soodsate otsustega (vt eespool punkt 269).
Lisaks sellele tuleb tagasi lükata hagejate argument, mille kohaselt oleks „paradoksaalne ja õigusvastane“ see, kui rikkumiste kestus sõltuks Servier’ patentide vaidlustamisega seotud menetluste pikkusest.
Nimelt sõltub hagejatele ette heidetud rikkumiste kestus vaidlusalustes kokkulepetes sisalduvate turustamis- ja vaidlustamiskeeldude ajalisest kohaldamisalast, mis omakorda sõltub Servier’ patentide olemasolust ning seega nende patentide vaidlustamise menetluste tulemustest.
Tuleb lisada, et Servier saab oma patentide vaidlustamisega seotud menetluste pikkuse ja rikkumiste kestuse vahelist seost seda vähem vaidlustada, et eespool punktis 1799 mainitud seoste ahel algab lepingutingimustest, mille kaasautoriks Servier ise oli.
Kolmandana tuleb uurida hagejate etteheidet, mis puudutab seda, et rikkumised ei avaldanud turule konkreetset mõju.
Sellega seoses tuleb esiteks meelde tuletada, et määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 3 on sätestatud, et trahvisumma määramisel võetakse arvesse nii rikkumise kestust kui ka selle raskust, ilma et oleks täpsustatud, et viimast tuleks hinnata turul tegelikult saabunud tagajärgedest lähtudes (kohtujurist Mischo ettepanek kohtuasjas Mo och Domsjö vs. komisjon,
C‑283/98 P
,
EU:C:2000:262
, punkt
).
Tõsi, suunistes määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (
EÜT 1998, C 9, lk 3
; ELT eriväljaanne 08/01, lk 171) on sätestatud, et rikkumise raskuse hindamisel tuleb arvesse võtta eelkõige selle tegelikku mõju turule, kui seda saab mõõta.
Suunistes määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta pole sellist nõuet siiski enam mainitud.
Sellega seoses tuleb märkida, et trahvide arvutamise suuniste punktis 22 mainitud asjaolu „kas rikkumine ka toime pandi“ puudutab rikkumise toime panemises osalejate tegevust, mitte aga selle tagajärgi turul.
Järelikult puudus komisjonil trahvide arvutamise suuniste kohaselt kohustus võtta arvesse rikkumise tegelikku mõju, selleks et kindlaks määrata osakaal müügiväärtusest, millest kooskõlas trahvide arvutamise suuniste punktidega 19–24 lähtutakse rikkumise raskuse puhul (vt selle kohta 14. märtsi 2013. aasta kohtuotsus Fresh Del Monte Produce vs. komisjon,
T‑587/08
,
EU:T:2013:129
, punktid
–
, ja 16. juuni 2015. aasta kohtuotsus FSL jt vs. komisjon,
T‑655/11
,
EU:T:2015:383
, punkt
).
Teiseks ei pane ka liidu kohtupraktika komisjonile kohustust võtta arvesse rikkumise tegelikku mõju turul.
Nimelt tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et rikkumiste raskusastme kindlaks määramisel tuleb lähtuda paljudest asjaoludest, nagu konkreetse juhtumi eripärased asjaolud, selle kontekst ja trahvide hoiatav mõju, ilma et kohustuslikult arvesse võetavatest tingimustest oleks kehtestatud siduvat või ammendavat loetelu (25. märtsi 1996. aasta kohtuotsus SPO jt vs. komisjon,
C‑137/95 P
,
EU:C:1996:130
, punkt
; 17. juuli 1997. aasta kohtuotsus Ferriere Nord vs. komisjon,
C‑219/95 P
,
EU:C:1997:375
, punkt
, ja 28. juuni 2005. aasta kohtuotsus Dansk Rørindustri jt vs. komisjon,
C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P – C‑208/02 P ja C‑213/02 P
,
EU:C:2005:408
, punkt
).
Mõistagi võib tagajärgi turul arvesse võtta eespool punktis 1808 mainitud „paljude asjaolude“ hulgas, ent oluline tähtsus on neil vaid selliste kokkulepete, otsuste ja kooskõlastatud tegevuste puhul, mille eesmärk ei ole otseselt konkurentsi takistamine, piiramine või kahjustamine ning mis kuuluvad ELTL artikli 101 kohaldamisalasse ainult oma konkreetsete tagajärgede tõttu (kohtujurist Mischo ettepanek kohtuasjas Mo och Domsjö vs. komisjon,
C‑283/98 P
,
EU:C:2000:262
, punkt
).
Kui panna komisjonile kohustus võtta trahvisumma arvutamisel arvesse rikkumise tegelikku mõju turul, tähendaks talle sellise kohustuse panemist, mida tal väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ELTL artikli 101 kohaldamisel ei ole, kui asjasse puutuval rikkumisel on konkurentsi kahjustav eesmärk (vt 3. septembri 2009. aasta kohtuotsus Prym jas Prym Consumer vs. komisjon,
C‑534/07 P
,
EU:C:2009:505
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
On tõsi, nagu ka hagejad märgivad, et komisjon ei ole vaidlustatud otsuses tuginenud ainult eesmärgil põhinevatele konkurentsipiirangutele, vaid ta on tuvastanud ka tagajärjel põhinevate piirangute esinemise.
Vaidlusaluste kokkulepete konkurentsi piiravaid tagajärgi on komisjon analüüsinud siiski vaid teise võimalusena ja „täielikkuse huvides“ (vaidlustatud otsuse põhjendus 1213). Liiati võib märkida, et komisjoni hinnangul on tagajärjel põhinev piirang tõendatud vaid neljas liikmesriigis ehk Prantsusmaal, Madalmaades, Poolas ja Ühendkuningriigis. Trahvisumma arvutamisel on ta aga arvesse võtnud rikkumise geograafilist ulatust, mis hõlmas kõiki liikmesriike, kus neid kokkuleppeid kohaldati.
Lisaks sellele märgivad hagejad ise, et trahvisumma arvutamine „tugineb üksnes eeldusele, et kokkulepete näol on tegemist eesmärgil põhinevate piirangutega“.
Eelnevast tuleneb, et ELTL artikli 101 rikkumise eest trahvide määramisel ei pidanud komisjon arvesse võtma seda, et rikkumistel puudus väidetavalt tegelik mõju turule.
Igal juhul, isegi kui komisjon oleks pidanud tuvastama, milline oli asjaomaste rikkumiste tegelik mõju turule ning kui ta ei oleks seda piisavalt teinud, ei mõjutaks see trahvimäärasid, kuivõrd saab asuda seisukohale, et need määrad ei ole ebaproportsionaalsed isegi juhul, kui sellist mõju ei olnud.
Sellega seoses tuleb märkida, et kõnealused kokkulepped on turult välja tõrjumise kokkulepped, millel on konkurentsivastane eesmärk (vt eespool punkt 1790). Turult konkurentide väljatõrjumine on aga turu jagamise ja tootmise piiramise äärmuslik vorm (vt eespool punkt 271). Trahvide arvutamise suuniste punkti 23 kohaselt tuleb selliste kokkulepete eest põhimõtteliselt karmilt karistada.
Tuleb ka lisada, et vaidlusalustes kokkulepetes sisalduvaid piiravaid tingimusi rakendati.
Neid asjaolusid arvesse võttes ei näi ebaproportsionaalne olevat komisjoni poolt määratud osakaal müügiväärtusest ehk vastavalt juhtumile 10 või 11%, mis on üksnes umbes kolmandik müügiväärtuse maksimaalsest osakaalust, mille oleks võinud määrata. Vastupidi, need protsendimäärad peegeldavad adekvaatselt nii tuvastatud ja oma konkurentsivastasest eesmärgist tulenevalt eriliselt kahjustavate rikkumiste raskust kui ka nende rikkumiste toime panemise erilist konteksti, mida iseloomustab intellektuaalomandi õiguste kaitse ja Servier’ patentidega seotud vaidluste lõpptulemusega seotud ebakindlus.
Sellega seoses tuleb märkida, et tuginemine sellele, et vaidlusalustel kokkulepetel tegelikke tagajärgi konkurentsile ei olnud, on hagejate poolt seda vähem põhjendatud, et need kokkulepped, mille sõlmimise aluseks ei olnud mitte patendi kehtivuse tunnustamine, vaid stiimul, võimaldasid hagejatel nimelt asendada patendivaidlustega seotud ettearvamatus ja geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute turule sisenemise tingimusi ja võimalusi ümbritsev ebakindlus kindlusega, et need, kellega on kokkulepe sõlmitud, püsivad turult eemal.
Samuti ei saaks eespool punktis 1818 esitatud järeldust kahtluse alla seada ka juhul, kui hagejate poolt esile toodud ja eespool punktis 1791 mainitud asjaolud oleksid tõendatud.
Lisaks sellele, mis puudutab põhjendamispuudusi, millele hagejad ilma ühtki täpsustust esitamata tuginenud on, siis sellega ei saa nõustuda. Pidades silmas komisjoni poolt vaidlustatud otsuses, eelkõige selle põhjenduses 3130 tõdetut ning selle otsuse vastu võtmise konteksti, oli Servier’l võimalik aru saada, miks määrati müügiväärtuse osakaaluks 10 ja 11%.
Eelkõige on komisjon piisavalt põhjendanud, miks on erinevate kokkulepete puhul kohaldatud erinevat müügiväärtuse osakaalu. Nimelt on ta märkinud, et Niche’i, Matrixi ja Lupini kokkulepete puhul aluseks võetud määr oli kõrgem kui Teva ja Krka lepingute puhul aluseks võetu, kuna esimeste geograafiline ulatus oli suurem kui teistel (vaidlustatud otsuse põhjendus 3131).
Kõigest eeltoodust tulenevalt tuleb käesolev etteheide tagasi lükata.
e)

Rikkumiste kestus
Hagejad tuginevad kahele etteheitele, millest esimene puudutab rikkumiste alguse kindlaksmääramisel tehtud vigu ning teine rikkumiste lõpu kindlaksmääramisel tehtud vigu.
1)

Rikkumiste algus
i)

Poolte argumendid
[…]
ii)

Üldkohtu hinnang
Esiteks tuleb uurida argumenti, mille kohaselt ei lõppenud Servier’ patentide vaidlustamine kunagi ega lükkunud ka edasi.
Sellega seoses tuleb märkida, et hagejad ei tõenda ega isegi väida, et mõni nendest geneerilisi ravimeid tootvatest äriühingutest, kellega vaidlusalused kokkulepped sõlmitud olid, oleks tema suhtes kehtivast vaidlustamiskeelust hoolimata mõne Servier’ patendi vaidlustanud.
Hagejad ei tugine niisiis sellele, et kokkuleppeid ei oleks rakendatud, vaid piirduvad pigem tuginemisega asjaolule, et Servier’ patente vaidlustasid teised geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud, mitte need, kellega vaidlusalused kokkulepped sõlmiti.
Nii väidavad hagejad selle argumendiga sisuliselt seda, et vaidlusalustel kokkulepetel ei olnud tegelikku mõju konkurentsile.
Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et eesmärgil põhinevate konkurentsipiirangute puhul on nende tegeliku turumõju arvessevõtmine rikkumise tuvastamise seisukohast (vt selle kohta 8. juuli 1999. aasta kohtuotsus komisjon vs. Anic Partecipazioni,
C‑49/92 P
,
EU:C:1999:356
, punktid
ja
) ning seetõttu selle rikkumise ajalise piiritlemise ja selle kestuse kindlaks määramise seisukohast (vt selle kohta 19. märtsi 2009. aasta kohtuotsus Archer Daniels Midland vs. komisjon,
C‑510/06 P
,
EU:C:2009:166
, punkt
,
ja
) üleliigne.
Seega ei saa rikkumiste kestuse vaidlustamiseks tulemuslikult tugineda sellele, et vaidlustatud kokkulepped konkurentsi ei mõjutanud, kuna rikkumine on piisavalt tõendatud eesmärgil põhineva piirangu tuvastamisega.
Igal juhul, isegi kui tuleks lugeda, et hageja ei vaidlusta mitte rikkumise tuvastamist põhjusel, et rikkumise kestus on valesti kindlaks määratud, vaid komisjoni poolt vaidlustatud otsuses tuvastatud rikkumiste raskust, siis tuleks meelde tuletada, et etteheide, mis puudutas seda, et vaidlusalustel kokkulepetel ei olnud konkreetseid tagajärgi, ja selle tagajärgede puudumise mõju rikkumise raskusele antavale hinnangule, on juba tagasi lükatud (vt eespool punktid 1801–1820).
Teiseks, mis puudutab argumente, et teatud rikkumisi ei saa tuvastatuks lugeda ajal, mil Teval ja Lupinil ei olnud müügiluba, siis neid argumente on juba uuritud, vastates väidetele, mis puudutasid potentsiaalse konkurentsi puudumist (vt eespool punktid 604 ja 743). Sellest vastusest tuleneb, et komisjon on õigesti leidnud, et Teva ja Lupin olid kokkulepete sõlmimise kuupäeval Servier’ potentsiaalsed konkurendid. Niisiis ei ole komisjon ekslikult lugenud, et rikkumine algas kõnealusel kuupäeval.
Perindopriili molekuli kaitsva patendiga seotud täiendava kaitse tunnistuse kehtivuse lõppemist puudutav argument tuleb tagasi lükata põhjendustel, mis on esitatud potentsiaalse konkurentsi puudumisega seonduvale väitele vastates.
Nagu eespool punktist 359 järeldub, on võimalik, et ettevõtja võtab riski ja siseneb turule muu hulgas kehtivast patendist tulenevaid õigusi potentsiaalselt rikkuva tootega, kuna sellist toote „riskiga“ turule toomist võib kroonida edu, kui patendiomanik loobub patendist tulenevate õiguste rikkumise hagi esitamisest või kui patendist tulenevate õiguste rikkumise hagi esitamisel korral see rahuldamata jäetakse. Selline „riskiga“ turule sisenemise võimalus aitab tõestada, et patendid ei kujuta endast ületamatuid takistusi geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute turule sisenemisel.
Lisaks sellele ei keela patent seda, et ettevõtjad teevad patendist tulenevaid õigusi mitte rikkuva toote tootmiseks ja turustamiseks vajalikke tegevusi. Neid käsitatakse niisiis patendiomaniku potentsiaalsete konkurentidena kuni turule sisenemiseni, pärast mida muutuvad nad viimase reaalseteks konkurentideks (vt eespool punkt 357).
Sellega seoses on komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 3137 märkinud, et mõnikord alustavad geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud ettevalmistusi turule sisenemiseks mitu aastat enne patenti puudutava täiendava kaitse tunnistuse kehtivuse lõppemist ning et perindopriili puhul oli see aeg keskmiselt kaks või kolm aastat. Need kaalutlused toetavad tõdemust, et kõnealused rikkumised algasid enne perindopriili molekuli kaitsvat patenti puudutava täiendava kaitse tunnistuse kehtivuse lõppemist.
Komisjon on siiski lisanud, et juhul kui täiendava kaitse tunnistuse kehtivus oleks ühes liikmesriigis lõppenud pärast seda, kui perindopriili geneeriline versioon oli teistes liikmesriikides turule toodud, oleks ta, „võttes arvesse seda, et on olemas vastastikuse tunnustamise kiirendatud menetlus, mille kohaselt on liikmesriigid võtnud kohustuse tunnustada teises liikmesriigis välja antud müügiluba“ (vaidlustatud otsuse joonealune märkus nr 4073), eelistanud valida ettevaatlikuma lähenemise ja määrata rikkumise alguseks täiendava kaitse tunnistuse kehtivuse lõpukuupäev. Komisjon on seejärel täpsustanud, et sellise lähenemise valis ta Itaalia puhul. Ta on märkinud, et Prantsusmaa puhul seevastu ei olnud enne täiendava kaitse tunnituse kehtivuse lõppemist mõnes teises liikmesriigis ühtki geneerilist toodet turule toodud (vaidlustatud otsuse 4073. joonealune märkus).
Hagejad ei ole eespool punktides 1845 ja 1845 kajastatud asjaolusid vaidlustanud.
Võttes arvesse eespool punktides 1842–1846 sisalduvaid kaalutlusi, tuleb asuda seisukohale, et komisjon on põhjendatult leidnud, et teatud rikkumised algasid Prantsusmaal 8. veebruaril 2005, enne täiendava kaitse tunnistuse kehtivuse lõppemist.
Lisaks sellele on hagejate etteheide tulemuslik üksnes nende rikkumiste puhul, mis vastavad Niche’i ja Matrixi kokkulepetele, mis olid vaidlusalustest kokkulepetest ainsad, mis sõlmiti enne täiendava kaitse tunnistuse kehtivuse lõppemist Prantsusmaal.
Need aga sõlmiti alles 8. veebruaril 2005 ehk veidi enam kui kuu aega enne täiendava kaitse tunnistuse kehtivuse lõppemist Prantsusmaal ehk 22. märtsi 2005.
Seda lihtsam on niisiis tõdeda, et 8. veebruaril 2005 oli asjaomastel geneerilisi ravimeid tootvatel äriühingutel võimalus teha ettevalmistusi turule sisenemiseks nii, et see toimuks täiendava kaitse tunnistuse kehtivuse lõppemisel, ning avaldada seega konkurentsisurvet.
Lisaks sellele, isegi kui saaks lugeda, et hagejad tuginevad võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisele ning see väide ei oleks esitatud hilinenult, siis see, et Servier’d koheldi Itaalia puhul rikkumise alguse kindlaksmääramisel soodsamalt, ilma et oleks pidanud (võttes eelõige arvesse eespool punktis 1842 sisalduvaid kaalutlusi), ei õigustaks tema samasugust kohtlemist kõigi teiste liikmesriikide puhul, välja arvatud juhul, kui leiab tõendamist, et selline erinev kohtlemine oleks meelevaldne (vt edaspidi punktid 1868–1871).
Käesoleval juhul see aga nõnda ei ole. Nimelt oli Prantsusmaa ja Itaalia olukorra vahel objektiivne erinevus, mis ei olnud rikkumise tuvastamise võimaluse seisukohast asjasse puutumatu (vt eespool punkt 1845).
Kõrvalmärkusena: Prantsusmaa ja Itaalia olukordade vaheline erinevus, millele komisjon tuginenud on (vt eespool punktid 1844 ja 1845), võis erinevat kohtlemist põhjendada.
Kõigest eeltoodust tuleneb, et käesolev etteheide tuleb tervikuna tagasi lükata.
2)

Rikkumiste lõpukuupäev
i)

Poolte argumendid
[…]
ii)

Üldkohtu hinnang
Käesolevas etteheites tuginevad hagejad ühe või teise vaidlusaluse lepingu pooleks mitte olevate geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute sisenemisele mitme liikmesriigi turule ning sellest johtunud perindopriili hindade langusele.
Nende argumentatsioon osutab sisuliselt jälle sellele, et pärast geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute turule sisenemist ei olnud vaidlusalustel kokkulepetel konkreetseid tagajärgi konkurentsile.
Sellega seoses tuleb eesmärgil põhinevate konkurentsipiirangute osas meelde tuletada eespool punktis 1837 viidatud kohtupraktikat.
Seega ei saa rikkumiste kestuse vaidlustamiseks tulemuslikult tugineda sellele, et vaidlustatud kokkulepped konkurentsi ei mõjutanud, kuna rikkumine on piisavalt tõendatud eesmärgil põhineva piirangu tuvastamisega.
Igal juhul, isegi kui tuleks lugeda, et hageja ei vaidlusta mitte rikkumise tuvastamist põhjusel, et rikkumise kestus on valesti kindlaks määratud, vaid komisjoni poolt vaidlustatud otsuses tuvastatud rikkumiste raskust, tuleks meelde tuletada, et etteheide, mis puudutas seda, et vaidlusalustel kokkulepetel ei olnud konkreetseid tagajärgi ja selle tagajärgede puudumise mõju rikkumise raskusele antavale hinnangule, on juba tagasi lükatud (vt eespool punktid 1801–1820).
Hagejad tuginevad siiski ka võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisele.
Hagejad osutavad sellega seoses asjaolule, et komisjon vähendas rikkumiste kestust Madalmaades ja Ühendkuningriigis, võtmaks arvesse geneeriliste toodete sisenemist neile kahele turule, samas ei teinud ta seda teistel turgudel, kus ta lähtus üldreeglina Servier’ patentide kehtivusaja lõppemisest või tühistamisest (vaidlustatud otsuse põhjendus 3133).
Ühendkuningriigi osas tuleb siiski täpsustada, et rikkumise lõpukuupäevaks määratud kuupäev vastab tõepoolest ühe geneerilise toote turule sisenemisele (vaidlustatud otsuse põhjendus 776), aga ka selle liikmesriigi kohtu otsusele, millega patent 947 tühistati (vaidlustatud otsuse põhjendused 180, 776 ja 2125).
Hagejate argumendi, mis puudutab erinevat kohtlemist sõltuvalt sellest, millises liikmesriigis rikkumised toime pandi, asjakohasus ei ole Ühendkuningriigi osas niisiis tõendatud.
Lisaks, asjaolu, et teatud liikmesriikides koheldi Servier’d rikkumise lõpu määratlemisega soodsamalt kui oleks pidanud – aluseks võeti piiravate tagajärgede puudumine, mis ei ole asjakohane, kui komisjon tuvastab, nagu käesoleval juhul, eesmärgil põhineva piirangu (vt eespool punkt 1862) – ei õigusta seda, et Servier’d koheldaks samamoodi kõigi teiste asjasse puutuvate liikmesriikide osas. Nimelt ei ole võrdse kohtlemise põhimõtte eesmärgiks anda ettevõtjale, keda on koheldud soodsamalt kui õigusaktidest või kohtupraktikast tulenevalt peaks, õigust sellele, et teda ei karistata, kui komisjon on rikkumise esinemise õigesti tuvastanud.
On tõsi, et komisjon ei saa muu hulgas sama ettevõtja suhtes kohaldada erinevaid trahvisumma arvutamise meetodeid meelevaldselt selles tähenduses, et sellistel erinevustel pole mis tahes asjakohast põhjendust.
Käesoleval juhul pole sellised erinevused siiski tõendatud. Nimelt on komisjon märkinud, et valis Madalmaade ja Ühendkuningriigi puhul teistmoodi lähenemise, mida ta nimetas „ettevaatlikuks“, millest tulenevalt vähendas ta rikkumise kestust, et arvestada sellega, millal geneerilised tooted neis kahes liikmesriigis suuremahuliselt turule sisenesid, mis mõjutas oluliselt Servier’ perindopriili müüki (vaidlustatud otsuse põhjendus 3133).
Ainult need asjaolud, millele hagejad selles osas osutavad, see tähendab Servier’ perindopriili hinna oluline vähenemine ja tema turuosade pidev langus pärast geneerilise toote turule toomist Prantsusmaal, ei luba tõendatuks lugeda, et olukorrad ühelt poolt Madalmaades ja Ühendkuningriigis ning teiselt poolt Prantsusmaal oleksid olnud sel määral sarnased, et erinev kohtlemine oleks meelevaldne. Veelgi enam ei võimalda osundatud asjaolud lugeda tõendatuks meelevaldselt erinevat kohtlemist ühelt poolt Madalmaade ja Ühendkuningriigi ning teiselt poolt Belgia, Tšehhi Vabariigi ja Iirimaa vahel, kuna need asjaolud ei puuduta olukorda neis kolmes liikmesriigis.
Pealegi kui Madalmaades ja Ühendkuningriigis tõi geneeriliste toodete turule sisenemine, nagu nähtub vaidlustatud otsuse tabelitest nr 43 ja 44, kaasa suure ja järsu Servier’ müügiväärtuse languse, siis vaidlustatud otsuse tabelist nr 45 ei nähtu, et samasugust langust oleks pärast seda turule sisenemist täheldatud Prantsusmaal. Ühelt poolt Madalmaade ja Ühendkuningriigi ning teisalt Prantsusmaa olukordade erinevusest tulenevalt võis komisjon niisiis põhjendatult kohelda neid erinevalt, tuvastades üksnes Madalmaade ja Ühendkuningriigi puhul, et rikkumine lõppes geneeriliste toodete turule sisenemisega.
Eespool punktis 1872 tuvastatud erinevust nende olukordade vahel ei väära asjaolu, et ühe geneerilise toote sisenemisega Prantsusmaa turule kaasnes perindopriili hinna 30protsendiline langus ja „Servier’ turuosa pidev vähenemine“. Need asjaolud nimelt ei kinnita Prantsusmaal Servier’ müügiväärtuse sedavõrd suurt ja järsku vähenemist, nagu täheldati Madalmaades ja Ühendkuningriigis.
Mis puudutab Belgiat, Tšehhi Vabariiki ja Iirimaad, siis ei nähtu ühestki toimikus olevast tõendist, millele hagejad osutavad, et nende liikmesriikide turul oleks geneeriliste toodete turule sisenemisel tuvastatud Servier’ perindopriili sedavõrd suurt ja järsku müügiväärtuse langemist, mis oleks võrdväärne Madalmaades ja Ühendkuningriigis täheldatuga.
Kõigest eeltoodust tuleneb, et käesolev etteheide ja sellest tulenevalt kogu väide tervikuna tuleb tagasi lükata.
f)

Lisasumma kohaldamine
1)

Poolte argumendid
[…]
2)

Üldkohtu hinnang
Tuleb meelde tuletada, et kõnealused kokkulepped on sellised, mis võimaldasid Servier’l konkurendid turult välja tõrjuda, ning asjaolu, et tegemist oli potentsiaalsete konkurentidega, ei muuda seda hinnangut. Sellised konkurentide vahel sõlmitud kokkulepped on aga horisontaalkokkulepped. Lisaks sellele on turult konkurentide väljatõrjumine turu jagamise ja tootmise piiramise äärmuslik vorm (8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Lundbeck vs. komisjon,
T‑472/13
, edasi kaevatud,
EU:T:2016:449
, punkt
). Niisiis võis komisjon põhjendatult kohaldada trahvide arvutamise suuniste punkti 25, milles on ette nähtud täiendava trahvisumma lisamine tootmise piiramise horisontaalkokkulepete eest.
Hagejate argumendid eelnevat järeldust ei väära.
Esiteks, vastupidi sellele, mida leiavad hagejad, ei ole komisjon tähelepanuta jätnud asjaolu, et vaidlusalused kokkulepped puudutasid intellektuaalomandi õigusi (vt eespool punktid 1794–1797).
Teiseks, vastupidi sellele, mida leiavad hagejad ning nagu juba tõdetud mitmes punktis, mis on pühendatud potentsiaalse konkurentsi puudumist puudutavatele väidetele vastamisele, olid geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud Servier’ potentsiaalsed konkurendid ajal, mil igaüks neist end puudutava vaidlusaluse lepingu või lepingud allkirjastas.
Kolmandaks, vastupidi sellele, mida leiavad hagejad, võis Servier mõistlikult ette näha, et tema tegevus kuulub ELTL artikli 101 lõikes 1 kehtestatud keelu kohaldamisalasse (vt eespool punkt 1661). Lisaks ei saanud talle teadmata olla tema käitumise konkurentsivastane laad (vt eespool punkt 1665).
Neljandaks, mis puudutab hagejate osutamist rikkumise „tegelike tagajärgede“ puudumisele, siis tuleb märkida, et seejuures on, ilma seda kuidagi täpsustamata, üksnes osutatud nende tagajärgede väidetavale puudumisele ja leitud, et seetõttu oli komisjoni poolt täiendava summa lisamine ebaproportsionaalne. Selle argumendi kohta ei ole niisiis esitatud piisavaid täpsustusi selleks, et oleks võimalik selle põhjendatust hinnata, ning seega tuleb see tagasi lükata.
Igal juhul ei pidanud komisjon trahvisumma arvutamise selles etapis, nagu ta ei pidanud ka aluseks võetava müügiväärtuse osakaalu kindlaksmääramise etapis (vt eespool punktid 1802–1810) arvesse võtma võimalikku tegeliku mõju puudumist turul. Nimelt ei tulene talle sellist kohustust ei määrusest nr 1/2003, ei trahvide arvutamise suunistest ega liidu kohtupraktikast.
Viiendaks ei võimalda asjaolu, et komisjon ei kohaldanud lisasummat geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute suhtes, asuda seisukohale, et tegu on võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisega.
Seejuures on trahvide arvutamise suunistes kirjeldatud meetod, mida komisjon kasutas Servier’ puhul, ning meetod, mida komisjon kasutas geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute puhul, põhimõtteliselt erinevad (vt selle kohta 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Xellia Pharmaceuticals ja Alpharma vs. komisjon,
T‑471/13
, ei avaldata, edasi kaevatud,
EU:T:2016:460
, punkt
).
Nimelt on trahvide arvutamise suunistes ette nähtud meetodi puhul punktis 13 a ette nähtud müügiväärtuse arvesse võtmise eesmärk võtta ettevõtjale määratava trahvisumma arvutamisel lähtekohaks summa, mis peegeldab rikkumise majanduslikku olulisust ja vastava ettevõtja osa selles. Vastavalt nende suuniste punktidele 19 ja 21 määrab komisjon järgnevalt rikkumise raskusest lähtudes kindlaks osakaalu müügiväärtusest, mis võetakse aluseks trahvi põhisumma määramisel. See osakaal võib põhimõtteliselt olla kuni 30% ning see tuleb vastavalt 2006. aasta suuniste punktile 24 läbi korrutada koefitsiendiga, mis kajastab keelatud kokkuleppe kestust. Seejärel lisab komisjon vastavalt suuniste punktile 25 ja sõltumata sellest, kui pika aja jooksul konkreetne ettevõtja osales, põhisummale summa, mis moodustab 15–25% müügiväärtusest, et heidutada ettevõtjaid osalemast hindade kindlaksmääramise, turu jagamise ja tootmise piiramisega seotud horisontaalsetes kokkulepetes või muudes rikkumistes (8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Xellia Pharmaceuticals ja Alpharma vs. komisjon,
T‑471/13
, ei avaldata, edasi kaevatud,
EU:T:2016:460
, punkt
).
Geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute puhul valitud meetod seevastu, kuivõrd see võimaldas komisjonil põhisummana kasutada vahetult Servier’ poolt geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule üle kantud väärtuste summasid, ei näe ette kõiki neid etappe, eelkõige lisasumma määramist vastavalt trahvide määramise suuniste punktile 25 (vt selle kohta 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Xellia Pharmaceuticals ja Alpharma vs. komisjon,
T‑471/13
, ei avaldata, edasi kaevatud,
EU:T:2016:460
, punkt
).
Servier’ puhul esimese ning geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute puhul teise meetodi kasutamine oli põhjendatud.
Nimelt esiteks, tulenevalt juba nende turult välja tõrjumise kokkulepeteks olevate kokkulepete eesmärgist, ei olnud geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud, erinevalt Servier’st, rikkumiste perioodil kohal neil turgudel, kus need rikkumised toime pandi.
Niisiis ei olnud komisjonil võimalik lähtuda geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute müügiväärtustest asjasse puutuvas geograafilises piirkonnas viimasel rikkumises osalemise täisaastal nagu on ette nähtud trahvide arvutamise suuniste punktis 13.
Seega ei saanud komisjon geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute puhul kohaldada trahvisummade arvutamise suunistes kirjeldatud trahvisumma arvutusmeetodit ega iseäranis ettevõtja asjasse puutuva rikkumisega seotud müügiväärtuse alusel arvutatavat lisasummat.
Eelnevad põhjendused pädevad kõigi geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute puhul, kuna ükski neist ei saanud siseneda turgudele, kus komisjon selle ettevõtjaga seotud rikkumise tuvastanud oli.
Mis puudutab konkreetselt Krkad, siis selline etteheide tuleks tagasi lükata isegi siis, kui hagejad saaksid võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist käsitleva etteheite toetuseks tulemuslikult tugineda sellele geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule määratud trahvi arvutamise meetodile, kuigi Krkaga sõlmitud kokkulepetest Servier’ vastutust tuvastada ei saa (vt eespool punkt 1636).
Tõsi on, et võrdluses, millele hagejate etteheide tugineb, ei võrrelda iga konkreetse kokkuleppe puhul Servier’ ja vastava geneerilisi ravimeid tootva äriühingu olukorda, vaid Servier’ ja kõigi asjaomaste geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute olukorda kõigi kokkulepete puhul. Asjaolu, et Krkaga sõlmitud kokkulepete eest Servier’ suhtes lisasummat ei kohaldatud, ei välista niisiis tingimata hagejate etteheite hindamisel Krka olukorra arvesse võtmist.
On tõsi, et kokkulepetes, mille Krka Servier’ga sõlmis, nähti ette seitsmes liikmesriigis kohalduva litsentsi andmine patendi 947 suhtes. Seetõttu sai Krka oma tooteid neis seitsmes liikmesriigis rikkumise perioodil müüa.
Komisjon ei ole aga tuvastanud rikkumist nende liikmesriikide puhul, kus see litsents kohaldus. Ta ei heida kokkuleppe pooltele ette mitte Krka sisenemist seitsmele turule, kus litsents kohaldus, vaid viimase loobumist sisenemisest teiste liikmesriikide turgudele, kus kohaldusid turustamis- ja vaidlustamiskeelud ilma litsentsilepinguta.
Trahvide arvutamise suuniste punktis 13 viidatud müügiväärtuse mõiste ei saa aga hõlmata ettevõtja realiseeritud müüki, mis ei kuulu kartellikokkuleppe kohaldamisalasse (12. novembri 2014. aasta kohtuotsus Guardian Industries ja Guardian Europe vs. komisjon,
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
, punkt
).
Niisiis ei saanud neid seitset turgu, mida litsentsileping puudutas, vaadelda „asjaomasele territooriumile“ jäävatena trahvide arvutamise suuniste punkti 13 tähenduses.
Tuleb lisada, et isegi kui eelist, mille litsentsileping annab, võiks teatud tingimustel käsitada stiimulina, on sellise kokkuleppega geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule riskita turule sisenemise või turule jäämise võimaldamine põhimõtteliselt konkurentsi soodustav, kuna geneerilisi ravimeid tootva äriühingu turule sisenemine on laadilt selline, mis hindasid märkimisväärselt langetab. Selleks aga, et määrata trahv geneerilisi ravimeid tootvale äriühingule, kellele heidetakse ette konkurentsi piiramist ühtedel turgudel, näib kohatu võtta arvesse müügiväärtust, mis on realiseeritud teistel turgudel, kus konkurents suurenes.
Niisiis ei saanud komisjon Krka, veelgi vähem aga teiste vaidlusaluste kokkulepete pooleks olnud geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute puhul kasutada trahvide määramise suunistes kirjeldatud trahvisumma arvutamise meetodit ning eriti rakendada nende suhtes lisasummat, mis arvutatakse ettevõtja poolt asjasse puutuva rikkumisega seonduvalt realiseeritud müügiväärtuse alusel.
Nõnda ei olnud see aga Servier’ puhul, kes müüs perindopriili rikkumisega seotud asjaomasel territooriumil.
Teiseks oli trahvisumma arvutamise meetod, mida komisjon geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute puhul kasutas, konteksti eripära arvestades sobiv, kuna kokkuleppes kokku lepitud ülekantava väärtuse summa kajastas kasu, mida iga geneerilisi ravimeid tootev äriühing temaga seotud rikkumisest sai. Selline meetod ei sobinud aga Servier’ puhul, kellele heideti ette kasu saamist perindopriili hinna kõrgel hoidmisest.
Olukordade selline erinevus õigustab geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute erinevat kohtlemist võrreldes Servier’ga, see tähendab trahvide määramise suunistes kirjeldatud arvutusmeetodist erineva arvutusmeetodi kasutamist, ega tingi samas neis suunistes ette nähtud lisasumma rakendamist.
Eelnevast tuleneb, et komisjon kohaldas põhjendatult Servier’le esimese ehk Niche’i ja Unichemi puudutanud ELTL artikli 101 rikkumise eest määratud trahvi summa arvutamisel lisasummat (vaidlustatud otsuse põhjendus 3139).
Seonduvalt etteheitega, mis puudutab vaidlustatud otsuse ebapiisavat põhjendamist selles osas, miks ei ole geneerilisi ravimeid tootvatele äriühingutele määratud trahvisummade arvutamisel lisasummat kohaldatud, tuleb välja tuua, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 3146 on komisjon märkinud järgmist:
„Geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud nõustusid igas kokkuleppes käsitletud territooriumil perindopriili geneerilist versiooni mitte müüma ning seega ei olnud neil müüki asjaomasel territooriumil. Niisiis tulnuks geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute suhtes kohaldada [trahvide arvutamise] suuniste punkti 37. Nende suuniste punkt 37 lubab komisjonil loobuda [trahvide arvutamise] suunistes ette nähtud tavapärasest meetodist konkreetse juhtumi eripäradest või teataval tasemel hoitava mõju tagamisest tingituna.“
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 3152 on komisjon nimelt märkinud järgmist:
„Määruse nr 1/2003 ja [trahvide arvutamise] suuniste kohaselt peab trahv sõltuma järgmistest faktoritest: i) rikkumise raskusaste, ii) rikkumise kestus, iii) kõik rikkumist raskendavad või kergendavad asjaolud ning iv) hoiatav mõju. Kaalutlusõigust teostades leiab komisjon, et käesoleval juhul ja konkreetse juhtumi eripärasid silmas pidades annab olulist teavet nende faktorite kohta geneerilisi ravimeid tootvatele äriühingutele üle kantud väärtuse summa.“
Vaidlustatud otsuse ülaltoodud väljavõtetest ilmneb esiteks, et trahvisumma arvutamisel ei kasutanud komisjon põhisumma leidmiseks trahvide arvutamise suunistes ette nähtud meetodit, mille aluseks on rikkumisega seonduv müügiväärtus viimasel rikkumises osalemise täisaastal, vaid meetodit, mille puhul võeti aluseks geneerilisi ravimeid tootvatele äriühingutele üle kantud väärtuse summa, teiseks, et nõnda toimimist põhjendab ta sellega, et nende kokkulepete näol oli tegemist turult välja tõrjumise kokkulepetega, mille tõttu ei olnud geneerilisi ravimeid tootvad äriühingud rikkumise perioodil neil turgudel kohal, ning kolmandaks, et ta leidis, et valitud meetod võimaldas tal arvesse võtta eelkõige rikkumise raskusastet ja selle kestust.
Sellised põhjendused võimaldasid hagejatel mõista, miks kasutas komisjon geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute puhul trahvisummade arvutamise suunistes ette nähtuga võrreldes teistsugust meetodit, mille puhul ei kohaldatud eelkõige lisasummat. Need põhjendused võimaldavad ka liidu kohtul teostada otsuse seaduslikkuse kontrolli ning täita oma ülesannet täieliku pädevusega kohtuna.
Niisiis tuleb sellega seotud etteheide, mis puudutab ebapiisavat põhjendamist, tagasi lükata.
Kokkuvõttes tuleb asuda seisukohale, et pidades silmas kõiki käesoleval juhul asjasse puutuvaid asjaolusid, mida on meelde tuletatud eespool punktides 1816–1818, ei saa ebaproportsionaalseks pidada seda, et esimese ELTL artikli 101 rikkumise eest kohaldati lisasummat, mille arvutamise aluseks oli 11protsendiline osakaal müügiväärtusest, mis on suuniste punktis 25 sätestatud ülemmäärast madalam, ning midagi kohaldati vaid ühe Servier’ ELTL artikli 101 rikkumise suhtes.
Kõigest eeltoodust tuleneb, et käesolev väide tuleb tagasi lükata.
g)

Proportsionaalsuse põhimõtte ja karistuste individuaalsuse põhimõtte rikkumine
Hagejad esitavad kaks etteheidet, millest esimene puudutab seda, et arvesse ei ole võetud Servier’ eripärasid, ning teine haldusmenetluse kestust.
1)

Servier’ eripärade arvesse võtmata jätmine
i)

Poolte argumendid
[…]
ii)

Üldkohtu hinnang
Esiteks, asjaolu, isegi kui see on tõendatud, et Servier on „ühe toote“ ettevõtja, ei pannud komisjonile iseenesest kohustust vähendada trahvide suurust. Sellega seoses tuleb märkida, et hagejad ei ole oma selle argumendi toetuseks viidanud ühelegi liidu õiguse siduvale sättele ega kohtupraktikale.
Lisaks, selline ettevõtja nagu hageja, kes saab väga suure osa kogukäibest kartellikokkuleppe esemeks olevate toodetega, saab seetõttu sellest tulenevalt ka eriti suure kasu (vt selle kohta kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjas Pilkington Group jt vs. komisjon,
C‑101/15 P
,
EU:C:2016:258
, punkt
). Nii ei õigusta see, et Servier on „ühe toote“ ettevõtja, eraldivõetuna trahvi suuruse vähendamist.
Mis puudutab tuginemist komisjoni otsustuspraktikale, kus viimane olevat vähendanud trahvide suurust sel alusel, et tegu on „ühe toote“ ettevõtjaga, siis tuleb märkida, et hagejate poolt viidatud juhtum, nii nagu nemad seda kirjeldavad, puudutas käesolevaga võrreldes teistsuguseid asjaolusid, kuivõrd komisjon vähendas seal kõnealuse trahvi summat selleks, et vältida seda, et trahv ulatub määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 kehtestatud ülemmäärani, milleks on 10% käibest.
Pealegi on komisjonil kohtupraktikast tulenevalt trahvisumma kindlaksmääramisel lai kaalutlusruum, et suunata ettevõtjate tegevust konkurentsieeskirjade järgimisele. Asjaolu, et komisjon on varem kohaldanud teatava suurusega trahve teatavat liiki rikkumistele, ei saa võtta temalt võimalust seda taset määruses nr 1/2003 märgitud piirides tõsta, kui see on vajalik liidu konkurentsipoliitika rakendamise tagamiseks. Liidu konkurentsieeskirjade tõhus kohaldamine nõuab, vastupidi, et komisjon saaks igal hetkel kohandada trahvide taset vastavalt selle poliitika vajadustele (vt selle kohta 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Lundbeck vs. komisjon,
T‑472/13
, edasi kaevatud,
EU:T:2016:449
, punkt
).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on õiguspärase ootuse põhimõttele õigus tugineda igal isikul, kelles liidu ametiasutus on tekitanud põhjendatud ootusi. Õigus tugineda õiguspärase ootuse kaitsele eeldab seda, et täidetud on kolm tingimust. Esiteks peavad liidu pädevad ametiasutused olema huvitatud isikule andnud pädevatest ja usaldusväärsetest allikatest pärit täpseid, tingimusteta ning ühtelangevaid kinnitusi. Teiseks peavad need kinnitused olema sellised, et isikul, kellele need on antud, tekib õiguspärane ootus. Kolmandaks peavad need kinnitused olema kooskõlas kohaldatavate õigusnormidega (vt 5. septembri 2014. aasta kohtuotsus Éditions Odile Jacob vs. komisjon,
T‑471/11
,
EU:T:2014:739
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Hagejate viidatud dokumendid ehk Euroopa Parlamendi resolutsioon ja komisjoni konkurentsivoliniku avaldus lubavad parimal juhul järeldada, et on olemas võimalus, et trahvisummade arvutamise suuniseid tulevikus muudetakse, et „ühe toote“ ettevõtjate eripäradega saaks rohkem arvestada. Tegemist ei ole niisiis täpsete, tingimusteta ning ühtelangevate kinnitustega, millest Servier’l oleks võinud tekkida õiguspärane ootus.
Teiseks, isegi kui see oleks tõendatud, ei paneks asjaolu, et Servier’d juhib mittetulundusühing, mis ei maksa dividende kasusaajatele, kelleks on füüsilised isikud, ning et nõnda saab ta suure osa või lausa kogu oma kasumi kasutada teadustegevuseks, komisjonile mingil moel kohustust trahvide suurust vähendada.
Lisaks sellele on komisjonil trahvisumma kindlaksmääramisel lai kaalutlusruum (vt eespool punkt 1925).
Isegi kui hagejad soovinuks vaidlustada seda, et Servier’ näol on tegemist ettevõtjaga konkurentsiõiguse tähenduses, tuleks märkida, et vaidlustatud otsuse adressaatideks olevad kolm äriühingut, kes on ka hagejateks, ei ole mittetulundusühingud.
Pealegi on Euroopa Kohus täpsustanud, et asjaolu, et kaupade ja teenuste pakkumine toimub tulu saamise eesmärgita, ei takista seda, et üksust, kes teeb neid tehinguid turul, tuleb pidada ettevõtjaks, kui kõnealune pakkumine konkureerib selliste teiste ettevõtjate pakkumisega, kelle eesmärk on tulu saamine (vt selle kohta 1. juuli 2008. aasta kohtuotsus, MOTOE,
C‑49/07
,
EU:C:2008:376
, punkt
).
Kolmandaks osutavad hagejad karistuste individuaalsuse põhimõtte rikkumisele.
Siinkohal tuleb meelde tuletada, et karistuste ja sanktsioonide individuaalsuse põhimõte nõuab, et vastavalt määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikele 3 tuleb trahvisumma kindlaksmääramisel arvestada asjaomasele ettevõtjale isiklikult süüks pandava rikkumise raskust ja kestust (10. aprilli 2014. aasta kohtuotsus komisjon jt vs. Siemens Österreich jt,
C‑231/11 P – C‑233/11 P
,
EU:C:2014:256
, punkt
, ja 19. juuni 2014. aasta kohtuotsus FLS Plast vs. komisjon,
C‑243/12 P
,
EU:C:2014:2006
, punkt
).
Hagejate argumendiga ei vaidlustata aga seda, et komisjon on kohaldanud solidaarvastutust, määrates sama trahvi erinevatele ettevõtjatele.
Asjaolu, et komisjon ei vähendanud Servier’le määratud trahve selleks, et arvesse võtta, et viimane oli kasusaajaks olevale füüsilisele isikule dividende mitte maksev mittetulundusühing ning et nii sai ta kasutada suure osa oma kasumist või lausa kogu kasumi teadustegevuseks, ei luba asuda seisukohale, et komisjon ei oleks kogu Servier’le määratud trahvi suuruse kindlaks määramisel lähtunud talle individuaalselt süüks arvatud rikkumise raskusest ja kestusest, nagu eespool punktis 1933 viidatud kohtupraktikas ette nähtud on.
Eelnevast tuleneb, et käesolev etteheide tuleb tagasi lükata.
2)

Haldusmenetluse kestus
i)

Poolte argumendid
[…]
ii)

Üldkohtu hinnang
Tuleb meelde tuletada, et kuigi mõistliku aja järgimise põhimõtte rikkumine võib õigustada ELTL artiklil 101 või 102 põhineva haldusmenetluse lõpus tehtud otsuse tühistamist, kui sellega rikutakse ka asjaomase ettevõtja kaitseõigusi, ei saa sellise haldusmenetluse mõistliku aja rikkumine komisjoni poolt, eeldusel, et see on tõendatud, tuua kaasa määratud trahvi summa vähendamist (vt 9. juuni 2016. aasta kohtuotsus PROAS vs. komisjon,
C‑616/13 P
,
EU:C:2016:415
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul ei väida hagejad kuidagi, et mõistliku aja põhimõtte rikkumisega oleks kaasnenud Servier’ kaitseõiguste rikkumine. Seega, isegi kui selline rikkumine oleks tõendatud, ei saa see õigustada vaidlustatud otsuse tühistamist. Samuti ei võimalda see eespool punktis 1941 viidatud kohtupraktika kohaselt hagejatele määratud trahvi vähendada.
Igal juhul on komisjon kostja vastuse punktis 1037 märkinud järgmist:
„Komisjon leiab, et on täitnud kõik õigusaktidest tulenevad kohustused, mis puudutavad haldusmenetluse kestust. Käesoleval juhul alustas komisjon uurimist omal algatusel 24. novembril 2008. Otsus tehti 9. juulil 2014. Komisjon on juba rõhutanud mitmeid menetluse kestel võetud meetmeid […] Komisjoni hinnangul aitavad uurimise kestust selgitada selle asja ulatus ja olulisus – seda nii uurimise esemeks olnud erinevate tegevuste kui asjaga seotud ettevõtjate ja asutuste hulga tasandil. Komisjon rõhutab, et Otsus oli adresseeritud kolmeteistkümnele ettevõtjale, puudutab ELTL artiklite 101 ja 102 kohaldamist, kuut erinevat rikkumist ja kaht turu määratlust ning selleks oli vaja läbi analüüsida märkimisväärne hulk dokumente. Komisjon saatis enam kui 200 [teabenõuet], viis läbi kuue ettevõtja kohapealse kontrolli, korraldas asjaomaste ettevõtjatega enam kui 15 töökoosolekut ning koostas enam kui 11000 dokumendist koosneva toimiku […]“
Need asjaolud, millele hagejad vastu ei vaidle, ning lisaks käesoleva asja nii õiguslik kui faktiline keerukus, mis vähemalt osaliselt tuleneb hagejate sõlmitud kokkulepete sõnastusest, lubab asuda seisukohale, et haldusmenetlus ei kestnud käesoleval juhul üle mõistliku aja.
Tuleb lisada, et eespool punktis 1944 esitatud tõdemus, et tegu on keerulise asjaga, ei ole vastuolus sellega, mille komisjon on välja toonud ka vaidlustatud otsuse põhjenduses 3110, kus ta on märkinud järgmist:
„[…] Igal juhul ei saa käesolevaid tegevusi, mille eesmärk oli turult välja tõrjumine vastutasuna väärtuse ülekandmise eest, trahvide määramise seisukohast käsitada õiguslikult keerulistena ning nende õigusvastasus oli pooltele ette nähtav.“
Nimelt tuleb meelde tuletada, et kuigi see, et kõnealuste kokkulepete näol on tegemist rikkumistega, ei pruukinud avalduda, tulenevalt sellest, et need olid sõlmitud patendiga seotud kompromissikokkulepetena, üheselt mõistetavalt kõrvalseisjale nagu komisjon, ei olnud see nii kokkuleppe poolte puhul.
Eelnevast tuleneb, et käesolev etteheide ja seega kogu väide tervikuna tuleb tagasi lükata.
h)

Kokkuvõte trahvide tühistamise ja nende vähendamise kohta
Tuleb meelde tuletada, et kui Krkaga sõlmitud kokkulepped välja arvata, siis oli vaidlusaluste kokkulepete näol tegu turult väljatõrjumise kokkulepetega, millel olid konkurentsivastased eesmärgid. Turult konkurentide väljatõrjumine on aga turu jagamise ja tootmise piiramise äärmuslik vorm (vt eespool punkt 1816). Trahvide arvutamise suuniste punkti 23 kohaselt tuleb selliste kokkulepete eest põhimõtteliselt karmilt karistada (vt eespool punkt 1816).
Pealegi võimaldasid need kokkulepped, mille sõlmimise aluseks ei olnud mitte patendi kehtivuse tunnustamine, vaid stiimul, hagejatel asendada patendivaidlustega seotud ettearvamatus ja geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute turule sisenemise tingimusi ja võimalusi ümbritsev ebakindlus kindlusega, et need, kellega on kokkulepe sõlmitud, püsivad turult eemal (vt eespool punkt 1819).
Viimaks tuleb märkida, et neid kokkuleppeid rakendati.
Lisaks sellele tuleb meelde tuletada, et komisjon on vaidlustatud otsuses (põhjendus 3128) arvesse võtnud asjaolu, et Servier pani toime mitmeid rikkumisi, mis olid küll erinevad, ent puudutasid sama toodet, nimelt perindopriili, ning suures osas samu geograafilisi piirkondi ja samu perioode. Selles erilises kontekstis otsustas ta võimaliku ebaproportsionaalse tulemuse vältimiseks vähendada iga rikkumise puhul trahvi põhisumma arvutamisel aluseks võetava Servier’ müügiväärtuse osa. Ta kohaldas niisiis paranduskoefitsienti, millega kaasnes erinevate ELTL artikli 101 rikkumiste puhul kogu müügiväärtuse vähendamine keskmiselt 54,5% võrra.
Peale selle moodustas komisjoni poolt määratud osakaal müügiväärtusest ehk vastavalt juhtumile 10 või 11% üksnes umbes kolmandiku müügiväärtuse maksimaalsest osakaalust, mille oleks võinud määrata.
Viimaks, võttes arvesse Matrixi kokkuleppe seoseid Niche’i kokkulepetega, vähendas Üldkohus Servier’le Matrixi kokkuleppe eest määratud trahvi summat.
Pidades silmas eespool punktides 1948–1953 meelde tuletatud asjaolusid ning kõiki käesolevas kohtuotsuses sisalduvaid põhjendusi, tuleb asuda seisukohale, et Servier’le ELTL artikli 101 alusel määratud trahvide summad ei ole Üldkohtu poolt oma täieliku pädevuse teostamise raames juba tehtud mahaarvamisi silmas pidades ebaproportsionaalsed, kuigi komisjon on vaidlustatud otsuse põhjenduses 3130 ekslikult leidnud, nagu see ilmneb ka vastusest väitele, mis puudutab asjaomase turu määratlemisega seonduvaid hindamisvigu, et Servier’l „olid käesoleva otsuse kohaselt asjaomaste turgudena määratletud turgudel, mida [ELTL] artikli 101 rikkumised mõjutasid, väga suured turuosad“.
Tuleb ka täpsustada, et kuivõrd komisjon on õigesti leidnud, et tegu oli erinevate rikkumistega (vt eespool punktid 1685–1691), ei luba asjaolu, et trahvide kogusumma moodustab sugugi mitte väikese osa Servier’ ülemaailmsest käibest, asuda seisukohale, et need trahvid oleksid ebaproportsionaalsed. Nende ebaproportsionaalsus ilmneb seda vähem, et Üldkohus vähendas oma täielikku pädevust teostades seda protsendimäära oluliselt.
Kõigest eeltoodust tuleneb, et hagejate teise võimalusena esitatud nõuded tuleb rahuldamata jätta osas, milles need puudutavad Servier’le ELTL artikli 101 rikkumiste eest määratud trahve, välja arvatud nõue, millega taotletakse esiteks Servier’le Krkaga sõlmitud kokkuleppega seotud rikkumise eest määratud trahvi tühistamist ja teiseks Servier’le Matrixi kokkuleppega seonduva rikkumise eest määratud trahvi vähendamist. Mis puudutab neid hagejate teise võimalusena esitatud nõudeid, mis seonduvad ELTL artikli 102 rikkumisega, siis need tuleb järelikult rahuldada, kuna vaidlustatud otsuse artikkel 6, milles komisjon tuvastas ELTL artikli 102 rikkumise, on tühistatud (vt eespool punkt 1638).
Viimaks tuleb lisada, et komisjon on iga üksiku tema poolt tuvastatud ELTL artikli 101 rikkumisega seotud trahvi summa arvutamisel kasutanud paranduskoefitsienti, mis sõltub ühes liikmesriigis üheaegselt aset leidnud rikkumiste arvust. Seega järeldus, et üks ELTL artikli 101 rikkumistest ei ole tõendatud, võiks tõstatada Üldkohtu jaoks küsimuse, kas ta peaks Servier’le teiste ELTL artikli 101 rikkumiste eest määratud trahve suurendama.
Võttes aga arvesse kõiki käesoleva asja asjaolusid, eriti neid, mida on meelde tuletatud eespool punkti 1954 lõpus, ei ole selline suurendamine vajalik ning liiati pole komisjon seda ka vähimalgi moel taotlenud.
IV.

Üldine kokkuvõte
Esimesena, mis puudutab ELTL artiklit 101, siis tuleneb kõigist eelnevatest põhjendustest, et komisjon sai põhjendatult tuvastatuks lugeda, et Niche’i, Matrixi, Teva ja Lupini kokkulepete puhul oli tegemist eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguga. Neil asjaoludel ei ole ühelgi juhul vajalik uurida seda, kas nende samade kokkulepetega seoses on põhjendatud seisukoht, et tegu oli tagajärjel põhinevate konkurentsipiirangutega.
Seevastu, mis puudutab esiteks Krkaga sõlmitud kokkulepetega seotud rikkumise tuvastamist, siis on Üldkohus seisukohal, et komisjon ei ole eesmärgil põhineva konkurentsipiirangu esinemist tuvastanud. Uurides komisjoni poolt tuvastatut, et tegemist oli tagajärjel põhineva konkurentsipiiranguga, asub Üldkohus samuti seisukohale, et see ei ole tõendatud. Niisiis tuleb vaidlustatud otsuse punkt 4 tühistada osas, milles komisjon luges tuvastatuks Servier’ osalemise ELTL artikli 101 lõike 1 rikkumises seonduvalt Servier’ ja Krka vahel sõlmitud kokkulepetega. Sellest tulenevalt tuleb tühistada ka vaidlustatud otsuse artikli 7 lõike 4 punkt b, millega komisjon määras Servier’le selle rikkumise eest 37661800 euro suuruse trahvi.
Teiseks, oma täielikku pädevust teostades leiab Üldkohus, et trahv, mis määrati Servier’le Matrixi kokkuleppega seonduva rikkumise eest, mis on tuvastatud vaidlustatud otsuse artiklis 2, on liialt suur. Seetõttu tuleb seda vaidlustatud otsuse artikli 7 lõike 2 punktist b tulenevat summat vähendada ja määrata selleks 55385190 eurot.
Muus osas, mis puudutab komisjoni poolt Servier’le Niche’i, Teva ja Lupini kokkulepete eest määratud trahve, tuleb trahvide suurus muutmata jätta.
Teisena, mis puudutab ELTL artiklit 102, siis leiab Üldkohus, et tõendatud pole see, et asjaomane lõpptoodete tooteturg oleks piirdunud perindopriiliga. Kuna pole tõendatud, et Servier’l oleks olnud turgu valitsev seisund ei sel turul ega tehnoloogia turul, ei saa rääkida selle seisundi kuritarvitamisest ning tuleb tühistada vaidlustatud otsuse artikkel 6, mis puudutab vastava rikkumise tuvastamist. Sellest tulenevalt tuleb tühistada ka vaidlustatud otsuse artikli 7 lõige 6, millega komisjon määras Servier’le selle rikkumise eest 41270000 euro suuruse trahvi.
V.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 134 lõike 1 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kodukorra artikli 134 lõike 3 esimese lause kohaselt jäävad kummagi poole kohtukulud tema enda kanda kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks.
Kuna osad nõuded on rahuldatud hagejate, osad komisjoni kasuks, jäävad kummagi poole kohtukulud tema enda kanda.
Kodukorra artikli 138 lõike 3 kohaselt võib Üldkohus otsustada, et menetlusse astuja, keda ei ole lõigetes 1 ja 2 nimetatud, kannab ise oma kohtukulud.
Kuna eespool punktis 1967 mainitud säte kuulub EFPIA suhtes kohaldamisele, tuleb tema kohtukulud jätta tema enda kanda.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (üheksas koda laiendatud koosseisus)
otsustab:

1.
Tühistada komisjoni 9. juuli 2014. aasta otsuse C(2014) 4955 final ELTL artiklite 101 ja 102 kohase menetluse kohta (juhtum AT.39612 – Perindopril (Servier)) artikkel 4 osas, milles tuvastatakse Servier SAS-i ja Laboratoires Servier SAS-i osalemine selles artiklis osutatud kokkulepetes.

2.
Tühistada otsuse C(2014) 4955 final artikkel 6.

3.
Tühistada otsuse C(2014) 4955 final artikli 7 lõike 4 punkt b ja lõige 6.

4.
Määrata Servier’le ja Laboratoires Servier’le otsuse C(2014) 4955 final artiklis 2 nimetatud rikkumise eest määratud trahviks, nagu see tuleneb otsuse artikli 7 lõike 2 punktist b, 55385190 eurot.

5.
Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.

6.
Jätta ühelt poolt Servier’, Servier Laboratories Ltd ja les Laboratoires Servier’ ning teiselt poolt Euroopa Komisjoni kulud nende endi kanda.

7.
Jätta European Federation of Pharmaceutical Industries and Associations (EFPIA) kohtukulud tema enda kanda.

Gervasoni
Bieliūnas
Madise
Da Silva Passos
Kowalik-Bańczyk
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 12. detsembril 2018 Luxembourgis.
Allkirjad
Sisukord

I. Vaidluse taust

A. Hagejad

B. Perindopriil ja selle patendid

1. Perindopriil

2. Molekuli patent

3. Teisesed patendid

4. Teise põlvkonna perindopriil

C. Perindopriiliga seotud vaidlused

1. Vaidlused Euroopa Patendiametis

2. Vaidlused liikmesriikide kohtutes

a) Servier’ ning Niche’i ja Matrixi vaheline vaidlus

b) Servier’ ning Ivaxi ja Teva vahelised vaidlused

c) Servier’ ja Krka vahelised vaidlused

d) Servier’ ja Lupini vaheline vaidlus

e) Servier’ ja Apotexi vahelised vaidlused

D. Patendivaidluste lahendamise kokkulepped

1. Servier’ kokkulepped Niche’i ja Unichemi ning Matrixiga

2. Servier’ kokkulepe Tevaga

3. Servier’ ja Krka vahelised kokkulepped

4. Servier’ kokkulepe Lupiniga

E. Progressi võimaldavate tehnoloogiate omandamine

F. Sektorisisene uurimine

G. Haldusmenetlus ja vaidlustatud otsus

II. Menetlus ja poolte nõuded

III. Õiguslik käsitlus

A. Vastuvõetavus

1. Kolmanda nõude vastuvõetavus

a) Poolte argumendid

b) Üldkohtu hinnang

2. Hagiavalduse mõnede lisade vastuvõetavus

a) Poolte argumendid

b) Üldkohtu hinnang

B. Sisulised küsimused

1. Erapooletuse ja hea halduse põhimõtete rikkumine

a) Poolte argumendid

b) Üldkohtu hinnang

2. Puudulik konsulteerimine konkurentsi piiravat tegevust ja turgu valitsevat seisundit käsitleva nõuandekomiteega

a) Poolte argumendid

b) Üldkohtu hinnang

3. Õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile, kaitseõiguste ja poolte võrdsuse põhimõtte rikkumine

a) Poolte argumendid

b) Üldkohtu hinnang

4. Faktide moonutamine

a) Poolte argumendid

b) Üldkohtu hinnang

5. Õiguse väär kohaldamine eesmärgil põhineva konkurentsipiirangu mõiste määratlemisel

a) Patendivaidluste lahendamise kokkulepped kui eesmärgil põhinev piirang

1) Eesmärgil põhinevad konkurentsipiirangud

2) Intellektuaalomandiõigused ja eriti patendid

3) Patendivaidluste lahendamise kokkulepped

4) Tasakaal patendivaidluste lahendamise kokkulepete ja konkurentsiõiguse vahel

5) Stiimul

6) Seonduvate piirangute teooria kohaldamine kompromissikokkulepete suhtes

7) Patendivaidluste lahendamise kokkulepete kooskõla Ameerika Ühendriikide konkurentsiõigusega

8) Kompromissikokkulepete loomuldasa ebamäärased tagajärjed

b) Kriteeriumid, mille alusel kvalifitseeris komisjon kompromissikokkulepped eesmärgil põhinevaks konkurentsipiiranguks

1) Potentsiaalse konkurentsi kriteerium

i) Poolte argumendid

ii) Üldkohtu hinnang

– Potentsiaalse konkurentsi hindamise kriteeriumid

– Hagejate patendid kui potentsiaalse konkurentsi takistus

2) Kriteerium, mis puudutab geneerilisi ravimeid tootvate äriühingute kohustust piirata iseseisvaid pingutusi turule tulemiseks

i) Poolte argumendid

ii) Üldkohtu hinnang

3) Kriteerium, mis puudutab väärtuse ülekandmist geneerilisi ravimeid tootvatele äriühingutele

i) Poolte argumendid

ii) Üldkohtu hinnang

6. Niche’i ja Matrixiga sõlmitud kokkulepped

a) Niche ja Matrix kui potentsiaalsed konkurendid

b) Õiguse väär kohaldamine ja hindamisvead Niche’i ja Matrixi kokkulepete kvalifitseerimisel eesmärgil põhinevateks konkurentsipiiranguteks

1) Poolte argumendid

2) Üldkohtu hinnang

i) Ajendava väärtuse ülekandmise puudumine

ii) Vaidlustamis- ja turustamiskeeldude konkurentsi piisavalt kahjustava laadi puudumine

c) Õiguse väär kohaldamine ja hindamisvead Niche’i ja Matrixi kokkulepete käsitamisel tagajärjel põhinevate konkurentsipiirangutena

7. Tevaga sõlmitud kokkulepe

a) Teva kui potentsiaalne konkurent

b) Õiguse väär kohaldamine ja hindamisvead Teva kokkuleppe käsitamisel eesmärgil põhineva konkurentsipiiranguna

1) Poolte argumendid

2) Üldkohtu hinnang

i) Originaalravimeid tootva äriühinguga konkureerimiseks geneerilisi ravimeid tootva äriühingu pingutustele seatud piirangute puudumine

ii) Ajendava eelise puudumine

– Lõplik kindlasummaline hüvitis

– Esialgne summa

iii) Teise võimalusena esitatud etteheide, mis puudutab rikkumise kestust

c) Õiguse väär kohaldamine ja hindamisvead seoses Teva kokkuleppe kvalifitseerimisega tagajärjel põhinevaks konkurentsipiiranguks

8. Lupiniga sõlmitud kokkulepe

a) Lupin kui potentsiaalne konkurent

b) Õiguse väär kohaldamine ja hindamisvead Lupiniga sõlmitud kokkuleppe kvalifitseerimisel eesmärgil põhinevaks konkurentsipiiranguks

1) Poolte argumendid

2) Üldkohtu hinnang

i) Ajendava eelise puudumine

ii) Geneerilisi ravimeid tootva äriühingu poolt originaalravimeid tootva äriühinguga konkureerimiseks tehtavate pingutuste piiramise puudumine

iii) Rikkumise puudumine

iv) Servier’ poolt teise võimalusena esitatud väide, mis puudutab eksimist rikkumise kestuse määratlemisel

c) Õiguse väär kohaldamine ja hindamisvead Lupiniga sõlmitud kokkuleppe kvalifitseerimisel tagajärjel põhinevaks konkurentsipiiranguks

9. Krkaga sõlmitud kokkulepped

a) Õiguse väär kohaldamine ja hindamisvead Krkaga sõlmitud kokkulepete kvalifitseerimisel eesmärgil põhinevaks konkurentsipiiranguks

1) Kompromissikokkulepe ja litsentsileping

i) Poolte argumendid

ii) Üldkohtu hinnang

2) Loovutamisleping

i) Poolte argumendid

ii) Üldkohtu hinnang

b) Õiguse väär kohaldamine ja hindamisvead Krkaga sõlmitud kokkulepete kvalifitseerimisel tagajärjel põhinevaks konkurentsipiiranguks

1) Poolte argumendid

2) Üldkohtu hinnang

i) Komisjoni lähenemine

ii) Käesoleval juhul asjasse puutuv kohtupraktika

iii) Hindamisviga

– Kompromissikokkuleppes sisalduv turustamiskeeld

– Kompromissikokkuleppes sisalduv vaidlustamiskeeld

– Litsentsi alusel Krka tehnoloogia loovutamine

iv) Õiguse väär kohaldamine

10. Väide, mis puudutab tagajärjel põhineva konkurentsipiirangu mõiste määratlemist

a) Poolte argumendid

b) Üldkohtu hinnang

11. Õiguse väär kohaldamine ja hindamisvead kokkulepete kvalifitseerimisel erinevateks rikkumisteks

a) Viie kokkuleppe kvalifitseerimine erinevateks rikkumisteks

1) Poolte argumendid

2) Üldkohtu hinnang

b) Niche’i ja Matrixiga sõlmitud kokkulepete kvalifitseerimine eraldi rikkumisteks

1) Poolte argumendid

2) Üldkohtu hinnang

12. Õiguse väär kohaldamine ja hindamisvead asjaomase lõpptoodete turu määratlemisel

a) Poolte argumendid

b) Üldkohtu hinnang

1) Sissejuhatavad märkused

i) Liidu kohtu kontrolli ulatus

ii) Asjaomase tooteturu piiritlemine farmaatsiasektoris

2) Esimese etteheite esimene osa, mis puudutab kõigi majandusliku kontekstiga seotud asjaolude arvesse võtmata jätmist

3) Teine etteheide, mis puudutab seda, et komisjon on eiranud muundava ensüümi inhibiitorite asendatavust

i) Perindopriili ja teiste muundava ensüümi inhibiitorite erinevus tõhususe ja kõrvaltoime seisukohast

ii) Arstide „inertsus“ uute patsientide puhul

iii) Pideval ravil olevate patsientide valmidus ravimi vahetamiseks

iv) Tooteedendustegevused

4) Esimese etteheite teine osa, mis puudutab turu analüüsimisel hinnakriteeriumile ülemäärase tähtsuse omistamist, ning teise võimalusena esitatud kolmas etteheide, mis puudutab seda, et komisjoni ökonomeetriline analüüs on vigane

5) Kokkuvõte

13. Hindamisvead, mis puudutavad turgu valitsevat seisundit lõpptoodete turul

a) Poolte argumendid

b) Üldkohtu hinnang

14. Õiguse väär kohaldamine ja hindamisvead seoses turgu valitseva seisundi esinemisega tehnoloogia turul

a) Poolte argumendid

b) Üldkohtu hinnang

15. Turgu valitseva seisundiga seotud õiguse väär kohaldamine ja faktiliste asjaolude ekslik tuvastamine

a) Poolte argumendid

b) Üldkohtu hinnang

16. Teise võimalusena esitatud nõuded tühistada trahvid või vähendada nende suurust

a) Vaidlustatud otsuses valitud tõlgenduse prognoosimatus

1) Poolte argumendid

2) Üldkohtu hinnang

b) Õiguse väär kohaldamine seoses trahvide kuhjamisega

1) Eksimine ühe rikkumise mõiste vastu

i) Poolte argumendid

ii) Üldkohtu hinnang

2) ELTL artiklite 101 ja 102 alusel määratud trahvide kuhjamine

i) Poolte argumendid

ii) Üldkohtu hinnang

c) Müügiväärtuse arvestus

1) Haiglavõrgumüügi arvesse võtmine

i) Poolte argumendid

ii) Üldkohtu hinnang

2) Müügiväärtuse arvestuse ebapiisav põhjendamine

i) Poolte argumendid

ii) Üldkohtu hinnang

3) Müügiväärtuse geograafiline kohaldamisala

i) Poolte argumendid

ii) Üldkohtu hinnang

d) Rikkumiste raskus

1) Poolte argumendid

2) Üldkohtu hinnang

e) Rikkumiste kestus

1) Rikkumiste algus

i) Poolte argumendid

ii) Üldkohtu hinnang

2) Rikkumiste lõpukuupäev

i) Poolte argumendid

ii) Üldkohtu hinnang

f) Lisasumma kohaldamine

1) Poolte argumendid

2) Üldkohtu hinnang

g) Proportsionaalsuse põhimõtte ja karistuste individuaalsuse põhimõtte rikkumine

1) Servier’ eripärade arvesse võtmata jätmine

i) Poolte argumendid

ii) Üldkohtu hinnang

2) Haldusmenetluse kestus

i) Poolte argumendid

ii) Üldkohtu hinnang

h) Kokkuvõte trahvide tühistamise ja nende vähendamise kohta

IV. Üldine kokkuvõte

V. Kohtukulud
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse
(
)	Esitatud on üksnes käesoleva kohtuotsuse punktid, mille avaldamist Üldkohus peab otstarbekaks.