CELEX: 62014TJ0574
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Zāļu paralēlā tirdzniecība
Līgums, kurā tālākpārdošanai Spānijā noteiktās cenas atšķiras no eksportam uz citām dalībvalstīm noteiktajām cenām
Lūgums atkārtoti izskatīt sūdzību pēc Tiesas un Vispārējās tiesas pasludinātiem spriedumiem
LESD 266. pants
Sūdzības noraidīšana
Savienības interešu neesamība
Pretkonkurences darbības izbeigšana
Paliekošu pretkonkurences seku neesamība
Lietas izskatīšana dalībvalsts konkurences iestādē
Pienākumi saistībā ar sūdzības izmeklēšanu
LESD 105. pants
Regulas (EK) Nr. 1/2003 7. pants
Sūdzības iesniedzēja procesuālās tiesības
Pienākums norādīt pamatojumu

Tiesvedības priekšvēsture
Prasītāja,
European Association of Euro-Pharmaceutical Companies
(
EAEPC
) ir Briselē (Beļģija) reģistrēta Eiropas asociācija, kas pārstāv tādu neatkarīgu uzņēmējsabiedrību intereses, kuras darbojas farmaceitisko produktu gala eksporta, importa un pārpakošanas jomā Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ).
GlaxoSmithKline SA
, agrāk –
Glaxo Wellcome SA
, ir saskaņā ar Spānijas tiesībām dibināta un Madridē (Spānija) reģistrēta uzņēmējsabiedrība, kuras pamatdarbības veids ir zāļu izstrāde, izgatavošana un realizēšana Spānijā.
GlaxoSmithKline plc
,
GlaxoSmithKline SA
mātesuzņēmums (turpmāk tekstā kopā dēvēti – “
GSK
” vai “personas, kas iestājušās lietā”), ir reģistrēta Brentfordā (Apvienotā Karaliste) un ir viens no pasaulē lielākajiem farmaceitisko produktu ražotājiem.
Iepriekšējā administratīvā procedūra
1998. gada 6. martā
Glaxo Wellcome SA
paziņoja Eiropas Kopienu Komisijai par saviem jaunajiem vispārīgajiem pārdošanas nosacījumiem Spānijā licencētiem vairumtirgotājiem (turpmāk tekstā – “līgums”), lai saņemtu negatīvu apstiprinājumu atbilstoši Padomes Regulas Nr. 17 (1962. gada 6. februāris) Pirmā Regula par [EKL 85. un 86. panta (vēlākā redakcijā – EKL 81. un 82. pants; jaunajā redakcijā – LESD 101. un 102. pants)] īstenošanu (
OV 1962, 13, 204. lpp.
) 2. pantam vai – pretējā gadījumā – saņemtu individuālu atbrīvojumu atbilstoši tās pašas regulas, kura vēlāk tika atcelta ar Padomes Regulu (EK) Nr. 1/2003 (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā (jaunajā redakcijā – LESD 101. un 102. pants) (
OV 2003, L 1, 1. lpp.
), 4. pantam. 1998. gada 28. jūlija vēstulē
Glaxo Wellcome plc
,
Glaxo Wellcome SA
mātesuzņēmums, nosūtīja Komisijai papildu paziņojumu, vēršot tās uzmanību uz apstākļiem, kas ietekmējot gan mātesuzņēmuma, gan tās meitasuzņēmumu darbību visā Eiropas Savienības teritorijā un kas neesot raksturīgi
Glaxo Wellcome
darbībām.
Vienošanās attiecās uz 82 zālēm, kuras bija paredzēts pārdot Spānijā reģistrētiem vairumtirgotājiem, ar kuriem
GSK
bija tirdzniecības sakari. Tiem bija tiesības šīs zāles pārdot tālāk vai nu slimnīcām un aptiekām Spānijā, vai arī citās dalībvalstīs. Tomēr līguma 4. pantā bija paredzēts, ka cenas, kas ir noteiktas vairumtirgotājiem zāļu tālākpārdošanai valsts teritorijā, atšķiras no eksportam uz citām dalībvalstīm noteiktajām cenām.
GSK
līgumu noslēdza ar 75 vairumtirgotājiem; tas stājās spēkā 1998. gada 9. martā, un 1998. gada 16. oktobrī
Tribunal de Defensa de la Competencia
(Konkurences aizsardzības tiesa) šī līguma darbību apturēja.
1999. gada 19. janvārī prasītāja vērsās Komisijā ar sūdzību atbilstoši Regulas Nr. 17 3. panta 2. punktam (turpmāk tekstā – “1999. gada sūdzība”), kurā tā lūdza Komisijai atteikt izsniegt negatīvu apstiprinājumu vai nepiešķirt atbrīvojumu un uzdot
GSK
izbeigt līgumā paredzēto cenu politiku. Prasītājas ieskatā līgumā paredzētā dubultas cenas sistēma esot uzskatāma par netiešu eksportēšanas aizliegumu un tirgus ierobežošanu, kas ir pretrunā LESD 101. panta 1. punktam, un tai nevarot tikt piešķirti nekādi atbrīvojumi saskaņā ar LESD 101. panta 3. punktu.
2001. gada 8. maijā Komisija pieņēma Lēmumu 2001/791/EK attiecībā uz EK Līguma 81. panta piemērošanas procedūru (Lietas IV/36.957/F3
Glaxo Wellcome
(paziņojums), IV/36.997/F3
Aseprofar
un
Fedifar
(sūdzība), IV/37.121/F3
Spain Pharma
(sūdzība), IV/37.138/F3
BAI
(sūdzība) un IV/37.380/F3
EAEPC
(sūdzība)) (
OV 2001, L 302, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – ”2001. gada lēmums”), kurā bija teikts, ka paziņotā lēmuma mērķis un rezultāts ir konkurences ierobežošana LESD 101. panta 1. punkta izpratnē. Šī lēmuma 1. pantā ir noteikts, ka
Glaxo Wellcome
, “noslēdzot ar Spānijas vairumtirgotājiem līgumu, kurā ir noteiktas atšķirīgas cenas, kas nosakāmas vairumtirgotājiem, ja kompensējamos medikamentus pārdod tālāk aptiekām vai slimnīcām valsts teritorijā, un augstākas cenas, ko nosaka zāļu eksportam uz jebkuru citu dalībvalsti, ir pārkāpusi [LESD] [101]. panta 1. punktu”. 2001. gada lēmuma 2. pantā ir noteikts, ka paziņotie pārdošanas nosacījumi neatbilst LESD 101. panta 3. punktā minētajiem atbrīvojuma nosacījumiem. Visbeidzot, ar 2001. gada lēmuma 3. un 4. pantu
Glaxo Wellcome
it īpaši ir uzlikts pienākums “nekavējoties izbeigt 1. pantā norādīto pārkāpumu” un informēt Komisiju par šajā saistībā veiktajiem pasākumiem.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un Tiesā
2001. gada 23. jūlijā
GlaxoSmithKline Services Unlimited
, agrāk –
Glaxo Wellcome plc
, cēla prasību, lūdzot atcelt 2001. gada lēmumu. Prasītāja iestājās lietā, lai atbalstītu Komisiju.
Ar 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā
GlaxoSmithKline Services
/Komisija (T‑168/01, turpmāk tekstā – “spriedums lietā T‑168/01”,
EU:T:2006:265
) Vispārējā tiesa attiecībā uz 2001. gada lēmuma 1. pantu prasību noraidīja. Šajā ziņā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, lai gan Komisijas galvenais secinājums, saskaņā ar kuru līguma 4. panta mērķis esot ierobežot konkurenci, ir kļūdains,
GlaxoSmithKline Services
nav varējusi atspēkot Komisijas pakārtoto secinājumu, atbilstoši kuram šāda noteikuma rezultātā ir tikusi ierobežota konkurence, un tas līdz ar to ir pretrunā LESD 101. panta 1. punktam (spriedums lietā T‑168/01, 147. un 194. punkts). Savukārt Vispārējā tiesa apmierināja prasību attiecībā uz 2001. gada lēmuma 2.–4. pantu un šos pantus atcēla, pamatojoties uz to, ka Komisija nebija veikusi atbilstošu pārbaudi, lai noskaidrotu, vai ir iestājušies LESD 101. panta 3. punktā minētie nosacījumi (spriedums lietā T‑168/01, 308. un 316.–318. punkts).
Apelācijas sūdzībās
GlaxoSmithKline Services
, Komisija un prasītāja lūdza Tiesai daļēji atcelt spriedumu lietā T‑168/01.
Ar 2009. gada 6. oktobra spriedumu lietā
GlaxoSmithKline Services
u.c./Komisija u.c. (C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P, turpmāk tekstā – “spriedums lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P”,
EU:C:2009:610
), pirmkārt, Tiesa atcēla Vispārējās tiesas konstatējumu, apstiprinot Komisijas 2001. gada lēmumā secināto, atbilstoši kuram līguma mērķis ir ierobežot konkurenci pretēji LESD 101. panta 1. punktam. Vienlaikus Tiesa uzskatīja, ka Vispārējās tiesas pieļautā kļūda tiesību piemērošanā nav pamats šīs tiesas sprieduma atcelšanai, jo Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka līgums ir pretrunā LESD 101. panta 1. punktam (spriedums lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P, 64.–67. punkts). Otrkārt, Tiesa apstiprināja Vispārējās tiesas secināto, ka Komisija nebija pilnībā pārbaudījusi
GlaxoSmithKline Services
izvirzītos argumentus attiecībā uz atbrīvojumu LESD 101. panta 3. punkta izpratnē (spriedums lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P, 68.–168. punkts). Tādējādi Tiesa iesniegtās apelācijas sūdzības noraidīja.
Procedūra Komisijā pēc sprieduma lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P
2010. gada 26. janvārī
GSK
oficiāli atsauca savu 1998. gada 6. marta lūgumu izsniegt negatīvu apstiprinājumu vai individuālo atbrīvojumu, pamatojot to gan ar procesuālo ekonomiju, gan ar vēlmi samazināt nevajadzīgu laika un līdzekļu patēriņu, uzsvērdama, ka paziņojums par līgumu ir iesniegts 1998. gadā, ka kopš tā laika uzņēmējsabiedrība vairs neizmantojot tarifu sistēmu Spānijā un ka tirgus apstākļi esot būtiski mainījušies.
Pēc sprieduma lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P pasludināšanas Komisija ir organizējusi virkni tikšanos ar prasītāju un citām ieinteresētajām pusēm, sazinājusies ar Spānijas iestādēm, izvērtējusi prasītājas jaunos apsvērumus un 2012. gada 24. janvārī uzsākusi izmeklēšanu saistībā ar it kā dubultas cenas politikas piemērošanu, ko īsteno citas uzņēmējsabiedrības, kas nav
GSK
(Lieta AT.39973 – Zāļu izplatīšanas cenu sistēmas Spānijā).
2013. gada 9. aprīļa vēstulē prasītāja lūdza Komisiju saskaņā ar LESD 265. pantu “pieņemt lēmumu attiecībā uz [1999. gada sūdzību] un izpildīt savu pienākumu pārskatīt
Glaxo
lietu, kā to ir nospriedušas Eiropas tiesas”.
2013. gada 6. jūnija vēstulē, kas ir pamatota ar Komisijas Regulas (EK) Nr. 773/2004 (2004. gada 7. aprīlis) par lietas izskatīšanu saskaņā ar [LESD 101.] un [102.] pantu, ko vada Komisija (
OV 2004, L 123, 18. lpp.
), 7. pantu, Komisija informēja prasītāju par savu nodomu noraidīt 1999. gada sūdzību. Izpildīdama prasītājas 2013. gada 19. jūnija lūgumu, 2013. gada 5. jūlijā Komisija atbilstoši Regulas Nr. 773/2004 8. panta 1. punktam nodrošināja prasītājai piekļuvi dokumentiem, uz kuriem bija balstīts Komisijas pagaidu novērtējums.
2013. gada 18. jūlija vēstulē prasītāja, atbildot uz Komisijas 2013. gada 6. jūnija vēstuli, sniedza savus apsvērumus un apgalvoja, ka Komisijai esot jāturpina izmeklēšana.
2013. gada 11. septembrī un 3. oktobrī Komisija tikās ar prasītājas pārstāvjiem, lai pārrunātu savu nostāju un savus 2013. gada 6. jūnija vēstulē ietvertos argumentus.
Apstrīdētais lēmums
Ar 2014. gada 27. maija lēmumu C(2014) 3654
final
(Lieta COMP/AT.36957 –
Glaxo Wellcome
) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) Komisija noraidīja 1999. gada sūdzību atbilstoši Regulas Nr. 773/2004 7. panta 2. punktam, jo nepastāvot pietiekamas Savienības intereses, lai izmeklētu it kā pieļautos pārkāpumus. Apstrīdētā lēmuma 19.–22. apsvērumā atgādinādama, ka atbilstoši tai piešķirtajai rīcības brīvībai sūdzību izskatīšanas gaitā Komisijai tostarp ir tiesības noraidīt sūdzību tādēļ, ka nav pietiekamu Savienības interešu, lai turpinātu izmeklēt lietu, Komisija nolēma 1999. gada sūdzību noraidīt, ņemot vērā šādus apsvērumus.
Pirmkārt, apstrīdētā lēmuma 24. un 25. apsvērumā Komisija ir konstatējusi, ka kopš 1998. gada 16. oktobra strīdus rīcība vairs neturpinoties un ka nekas lietas materiālos un neviens no prasītājas iesniegtajos dokumentos minētajiem faktiem un argumentiem neliecinot, ka
GSK
būtu atsākusi vai grasītos atsākt piemērot dubultas cenas sistēmu Spānijā.
Otrkārt, apstrīdētā lēmuma preambulas 26. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka apgalvotajiem pārkāpumiem neesot paliekošu seku. Proti, Komisija apstiprināja, ka neesot nekādu pierādījumu, kas liecinātu, ka Spāņu vairumtirgotāju iespējas eksportēt tās 82 zāles, uz kurām attiecās līgums, būtu bijušas ierobežotas kopš brīža, kad 1998. gada 16. oktobra līguma darbība tika apturēta. Turklāt Komisijas ieskatā paliekošu seku varbūtība esot maz iespējama, jo šī politika tika īstenota tikai septiņus mēnešus, proti, no 1998. gada 9. marta līdz 16. oktobrim. Apstrīdētā lēmuma 27. apsvērumā Komisija arī atzīmēja, ka nepastāvot nekādas cēloņsakarības starp tās rīcību šajā lietā un to, ka citi ražotāji Spānijā ir noteikuši citu tarifu politiku.
Treškārt, apstrīdētā lēmuma 39.–41. apsvērumā Komisija uzskatīja, ka šī lieta varot tikt nodota izskatīšanai valsts iestādēm, vienlaikus atzīmējot, ka neesot pierādīts, ka konkurences iestādes un valsts tiesas nespētu pietiekami aizstāvēt prasītājas tiesības.
Ceturtkārt, apstrīdētā lēmuma 42.–47. apsvērumā Komisija uzskatīja, ka saskaņā ar LESD 266. pantu spriedumu lietā T‑168/01 un lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P izpratnē tai neesot pienākuma pieņemt jaunu lēmumu, lai pārbaudītu, vai līgums atbilst LESD 101. panta 3. punktā paredzētajiem nosacījumiem. Komisija uzsvēra, pirmām kārtām, ka LESD 265. un 266. panta izpratnē bezdarbība izpaužoties kā lēmuma nepieņemšana vai nostājas neformulēšana, nevis kā tāda lēmuma pieņemšana, kas neatbilst ieinteresētās personas vēlmēm; otrkārt, ka Komisija neesot varējusi lemt par atsauktu lūgumu piešķirt atbrīvojumu; treškārt, ka tai neesot bijis pienākuma izskatīt 1999. gada sūdzību, jo Tiesa 2001. gada lēmumu ir atcēlusi, un, ceturtkārt, ka sūdzības iesniedzējam Regulas Nr.1/2003 7. panta izpratnē neesot tiesību prasīt, lai Komisija pieņemtu lēmumu atzīt pārkāpumu.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Prasītāja šo prasību cēla ar pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 1. augustā.
Komisija savu iebildumu rakstu iesniedza 2014. gada 16. oktobrī.
Ar Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 2014. gada 28. oktobra lēmumu izskatāmā lieta tika nodota tiesnesim referentam, kurš bija sestās palātas sastāvā.
Prasītāja repliku iesniedza 2014. gada 19. decembrī.
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 7. janvārī,
GSK
lūdza atļauju iestāties šajā lietā Komisijas prasījumu atbalstam saskaņā ar 1991. gada 2. maija Vispārējās tiesas Reglamenta 115. pantu.
Komisija atbildi uz repliku iesniedza 2015. gada 25. februārī.
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 10. martā, prasītāja atsevišķus pieteikuma, iebildumu raksta un replikas, tostarp to pielikumu, elementus attiecībā uz
GSK
lūdza uzskatīt par konfidenciāliem.
Ar 2015. gada 6. maija rīkojumu Vispārējās tiesas sestās palātas priekšsēdētājs
GSK
lūgumu par iestāšanos lietā apmierināja. 2015. gada 8. jūlijā
GSK
iesniedza iestāšanās rakstu, un attiecīgi 2015. gada 8. un 9. septembrī Komisija un prasītāja iesniedza savus apsvērumus par šo iestāšanās rakstu.
Ar 2015. gada 9. novembra rīkojumu EAEPC/Komisija (
T‑574/14
, nav publicēts,
EU:T:2015:872
) Vispārējās tiesas sestās palātas priekšsēdētājs daļēji apmierināja lūgumus ievērot konfidencialitāti attiecībā uz
GSK
.
2016. gada 18. aprīlī izskatāmā lieta tika nodota jaunam tiesnesim referentam, kurš sākotnēji bija trešās palātas sastāvā, bet pēc izmaiņām Vispārējās tiesas palātu sastāvā – ceturtajā palātā, kurai šī lieta līdz ar to tika nodota.
Pēc tiesneša referenta priekšlikuma Vispārējā tiesa (ceturtā palāta) nolēma sākt tiesvedības mutvārdu daļu.
Vispārējā tiesa 2017. gada 4. aprīļa tiesas sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un to atbildes uz tās uzdotajiem jautājumiem.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
piespriest Komisijai un personām, kas iestājušās lietā, atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisija lūdz Vispārējo tiesu:
–
atzīt prasību par nepamatotu;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp izdevumus, kas Komisijai ir radušies saistībā ar iestāšanos lietā.
Personu, kas iestājušās lietā, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp izdevumus, kas tām radušies saistībā ar iestāšanos lietā.
Juridiskais pamatojums
Prasības pamatošanai prasītāja izvirza trīs pamatus. Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka esot pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā par LESD 266., 101. un 105. panta un Regulas Nr. 1/2003 7. panta piemērošanu saistībā ar spriedumu lietā T‑168/01 un lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P interpretāciju, kā arī neesot ievērots pienākums norādīt pamatojumu un esot pārkāptas tiesības tikt uzklausītam. Ar otro pamatu pakārtoti tiek apgalvots, ka esot pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā un neesot ievērots pienākums norādīt pamatojumu saistībā ar Savienības interesēm veikt izmeklēšanu, kā arī esot pārkāptas tiesības tikt uzklausītam. Ar trešo pamatu būtībā tiek apgalvots, ka pamatojums esot nepietiekams, jo apstrīdētajā lēmumā neesot analizēti atsevišķi faktiskie un tiesiskie apstākļi, kurus prasītāja ir darījusi zināmus Komisijai pēc sprieduma lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P pasludināšanas.
Komisija un
GSK
apstrīd visus prasītājas argumentus.
Par pirmo pamatu – kļūdu LESD 266., 101. un 105. panta un Regulas Nr. 1/2003 7. panta piemērošanā saistībā ar spriedumu lietā T‑168/01 un lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P interpretāciju, kā arī pienākuma norādīt pamatojumu neievērošanu un tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu
Ar pirmo pamatu prasītāja apgalvo, ka, noraidot 1999. gada sūdzību, Komisija esot acīmredzami kļūdaini piemērojusi LESD 266., 101. un 105. pantu un Regulas Nr. 1/2003 7. pantu. Apstrīdētais lēmums balstoties uz nepareizu pieņēmumu, ka ar spriedumiem lietā T‑168/01 un lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P 2001. gada lēmums esot atzīts par “spēkā neesošu”, lai gan šis lēmums esot spēkā daļā, kurā ir konstatēts, ka līgums neatbilst LESD 101. panta 1. punktam. Tādējādi Komisijai esot bijis jāizpilda šie spriedumi, nevis, – kā uzskata Komisija, – “uzsākot jaunu, padziļinātu izmeklēšana, balstoties uz [1999. gada] sūdzību”, bet gan atsākot administratīvo procedūru no brīža, kad tika pieļauta prettiesiskā darbība, lai pārbaudītu, vai uz līgumu var tikt attiecināts atbrīvojums, pamatojoties uz LESD 101. panta 3. punktu. Turklāt prasītāja uzskata, ka Komisija, pirmkārt, neesot izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu LESD 296. panta izpratnē, jo tā neesot paskaidrojusi, kādēļ Komisijas ieskatā 2001. gada lēmums ir “spēkā neesošs”, un, otrkārt, esot pārkāpusi prasītājas tiesības tikt uzklausītai par spriedumu lietā T‑168/01 un lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P izpildi.
Komisija un personas, kas iestājušās lietā, uzskata, ka pirmais pamats esot neefektīvs un katrā ziņā nepamatots.
Par pirmā pamata efektivitāti
Komisija un personas, kas iestājušās lietā, uzskata, ka pirmais pamats ir jānoraida kā neefektīvs, jo pat ar varbūtēji kļūdainu spriedumu lietā T‑168/01 un lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P iedarbības interpretāciju nevarētu tikt apšaubīts apstrīdētā lēmuma tiesiskums. Precīzāk, 1999. gada sūdzības noraidīšana esot balstīta vienīgi uz Komisijas rīcības brīvību, kas tai ir piešķirta, izskatot sūdzības, un tādēļ prasītājas arguments neesot uzskatāms par tiesisku pamatu tā atcelšanai. Faktiski prasītājas mērķis neesot apstrīdēt Komisijas galveno vērtējumu, uz kuru tā ir balstījusi apstrīdēto lēmumu, proti, ka nepastāv Savienības intereses, kuru dēļ būtu jāveic izmeklēšana.
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka prasības atcelt tiesību aktu kontekstā izvirzītā pamata neefektivitāte atsaucas uz tā spēju – gadījumā, ja tas izrādītos pamatots, – novest līdz prasītāja lūgtajai tiesību akta atcelšanai (spriedumi, 2000. gada 21. septembris, EFMA/Padome,
C‑46/98 P
,
EU:C:2000:474
,
38.
punkts, un 2007. gada 12. septembris, Prym un Prym Consumer/Komisija,
T‑30/05
,
EU:T:2007:267
,
127.
punkts).
Šajā lietā, izvirzot pirmo pamatu, prasītāja, balstoties uz Komisijas pienākumu ievērot spriedumu lietā T‑168/01 un lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P rezolutīvo daļu, konstatē, ka Komisijai, ievērojot LESD 266., 101. un 105. pantu un Regulas Nr. 1/2003 7. panta noteikumus, esot pienākums noskaidrot, vai ir izpildīti atbrīvojuma saskaņā ar LESD 101. panta 3. punktu nosacījumi, un tādējādi,
a fortiori
, izskatīt prasītājas sūdzību pēc būtības. Citiem vārdiem, prasītājas ieskatā Komisija, nenonākdama pretrunā ar minētajiem spriedumiem, nevarot uzskatīt, ka nav pamata veikt izmeklēšanu. Komisijai, pirmkārt, esot bijis pienākums labot 2001. gada lēmumā pieļautās un šajos spriedumos konstatētās kļūdas un, otrkārt, tai neesot bijis tiesību beigt izmeklēšanu pietiekamu Savienības interešu neesības dēļ.
Līdz ar to, tā kā apstrīdētais lēmums ir pamatots tieši ar sūdzības izskatīšanai nepieciešamo Savienības interešu trūkumu, gadījumā, ja pirmais pamats izrādītos pamatots, tas varētu novest līdz prasītājas lūgtajai lēmuma atcelšanai.
No iepriekš minētā izriet, ka šis pamats sākotnēji nevar tikt noraidīts kā neefektīvs. Tātad ir jāizvērtē tā pamatotība.
Par pirmā pamata pamatotību
Pirmajam pamatam būtībā ir trīs daļas, kas ir balstītas, pirmkārt, uz LESD 266. panta pārkāpumu, otrkārt, uz LESD 101. un 105. panta, lasot tos kopsakarā ar Regulas Nr. 1/2003 7. pantu, pārkāpumu un, treškārt, uz pamatojuma trūkumu un tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu.
–
Par pirmā pamata pirmo daļu – LESD 266. panta pārkāpumu
Prasītāja uzskata, ka Komisija neesot izpildījusi savu pienākumu veikt visus pasākumus, kas ir nepieciešami, lai izpildītu spriedumus lietā T‑168/01 un lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P, tādējādi pārkāpjot LESD 266. pantu. Komisija minētos spriedumus esot kļūdaini interpretējusi, norādīdama, pirmkārt, ka 2001. gada lēmums būtībā esot “spēkā neesošs”, otrkārt, ka Komisijai “neesot bijis pienākuma izskatīt sūdzību, jo Tiesa šo lēmumu ir atcēlusi” un, treškārt, ka ir “jāuzsāk jauna, padziļināta izmeklēšana, balstoties uz [1999. gada] sūdzību”. Faktiski prasītāja uzskata, ka saskaņā ar šiem spriedumiem, pirmkārt, 2001. gada lēmums esot tikai daļēji atcelts, jo minētā lēmuma 1. pants, ar kuru ir konstatēts LESD 101. panta 1. punkta pārkāpums, neesot ticis atcelts, un, otrkārt, Komisijai, balstoties uz
GSK
iesniegtajiem pierādījumiem, esot bijis tikai jāizvērtē, vai attiecībā uz mērķa dēļ konstatēto pārkāpumu var tikt piešķirts atbrīvojums saskaņā ar LESD 101. panta 3. punktu.
Vispirms ir jāatgādina, ka atbilstoši LESD 266. panta pirmajai daļai iestādei, kura ir izdevusi atcelto aktu, ir pienākums veikt pasākumus, ar kuriem tiek izpildīts spriedums lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P. Šajos noteikumos ir paredzēts kompetenču sadalījums starp tiesu un administratīvo iestādi, saskaņā ar kuru iestādei, kas ir izdevusi atcelto aktu, ir jānosaka pasākumi, kas ir vajadzīgi, lai izpildītu atceļošo spriedumu (skat. spriedumu, 2014. gada 5. septembris, Éditions Odile Jacob/Komisija,
T‑471/11
,
EU:T:2014:739
,
55.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības tiesu pasludinātiem atceļošiem spriedumiem, tiklīdz tie ir kļuvuši galīgi, ir
res judicata
absolūtais spēks. Tas attiecas ne tikai uz atceļošā tiesas sprieduma rezolutīvo daļu, bet arī uz motīviem, kuri ir rezolutīvās daļas nepieciešamais pamatojums un tāpēc nav no tās atdalāmi (skat. spriedumu, 2014. gada 5. septembris, Éditions Odile Jacob/Komisija,
T‑471/11
,
EU:T:2014:739
,
56.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr sprieduma
res judicata
spēks attiecas tikai uz tiem faktiem un tiesību jautājumiem, kuri faktiski vai obligāti ir tikuši izskatīti (spriedums, 1991. gada 19. februāris, Itālija/Komisija,
C‑281/89
,
EU:C:1991:59
,
14.
punkts). Tādējādi saskaņā ar LESD 266. pantu iestādei, kura ir izdevusi atcelto aktu, ir jāveic tikai tādi pasākumi, kas ir vajadzīgi, lai nodrošinātu atceļošā sprieduma izpildi (spriedums, 2003. gada 6. marts, Interporc/Komisija,
C‑41/00 P
,
EU:C:2003:125
,
30.
punkts).
Turklāt Savienības tiesību aktu var daļēji atcelt tikai tad, ja elementus, kurus tiek lūgts atcelt, ir iespējams nodalīt no pārējās tiesību akta daļas. Šī prasība nav izpildīta, ja tiesību akta daļēja atcelšana izraisītu šī akta būtības grozīšanu, – tas ir jautājums, kas jāvērtē, pamatojoties uz objektīvu kritēriju, nevis uz subjektīvu kritēriju, kurš saistīts ar iestādes, kas izdevusi apstrīdēto pasākumu, politisko gribu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 6. decembris, Komisija/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
38.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt procedūra, kuras mērķis ir aizstāt atceltu aktu, ir jāatsāk tieši no tā brīža, kad prettiesiskums ir pieļauts (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1986. gada 3. jūlijs, Padome/Parlaments,
34/86
,
EU:C:1986:291
,
47.
punkts), taču akta atcelšana ne vienmēr skar sagatavojošus tiesību aktus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1990. gada 13. novembris, Fédesa u.c.,
C‑331/88
,
EU:C:1990:391
,
34.
punkts). Tāda akta atcelšana, ar ko tiek izbeigts administratīvs process, kas ietver dažādus posmus, ne vienmēr izraisa visas procedūras pirms apstrīdētā akta atcelšanas anulēšanu neatkarīgi no atceļošā sprieduma motīviem, vai tie būtu saistīti ar lietas būtību vai procesu (skat. spriedumu, 1998. gada 15. oktobris, Industrie des poudres sphériques/Padome,
T‑2/95
,
EU:T:1998:242
,
91.
punkts un tajā minētā judikatūra). Tāpēc, lai pieņemtu aizstājošu tiesību aktu, tiesību akta autoram kā atskaites punkts ir jāizraugās atceltā akta pieņemšanas brīdis (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2006. gada 2. maijs, O2 (Germany)/Komisija,
T‑328/03
,
EU:T:2006:116
,
47.
un
48.
punkts). Tomēr savā jaunajā lēmumā tas var izvirzīt motīvus, kas atšķiras no pirmā lēmuma pamatojuma (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2003. gada 6. marts, Interporc/Komisija,
C‑41/00 P
,
EU:C:2003:125
,
30.
–
32.
punkts). Turklāt viņam vēlreiz nav jāpauž nostāja par tiem sākotnējā lēmuma aspektiem, kas atceļošajā spriedumā nav tikuši apstrīdēti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1997. gada 27. novembris, Tremblay u.c./Komisija,
T‑224/95
,
EU:T:1997:187
,
53.
punkts).
Ņemot vērā iepriekšminētos apsvērumus, ir jāpārliecinās, vai šajā gadījumā Komisija ir veikusi spriedumu lietā T‑168/01 un lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P izpildes pasākumus, un šajā ziņā it īpaši ir jāpārbauda, vai no šo spriedumu rezolutīvās un motīvu daļas Komisijai izriet pienākums izskatīt 1999. gada sūdzību neatkarīgi no tā, vai eksistē pietiekamas Savienības intereses, lai šo sūdzību izskatītu.
Pirmkārt, lai labāk izvērtētu šo spriedumu izpildes pasākumus, ir jāatgādina spriedumu lietā T‑168/01 un lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P rezolutīvā un motīvu daļa.
Pirmkārt, saistībā ar LESD 101. panta 1. punkta pārkāpumu ir jāatgādina, ka spriedumā lietā T‑168/01 Vispārējā tiesa būtībā ir uzskatījusi, ka konkurences ierobežojums LESD 101. panta 1. punkta izpratnē bija nevis līguma “mērķis”, bet gan tā “sekas” (skat. iepriekš 8. punktu). Turpretī Tiesa uzskatīja, ka līguma “mērķis” ir bijis ierobežot konkurenci un ka Vispārējā tiesa tādējādi sprieduma motīvu daļā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Tomēr Tiesas ieskatā šī kļūda tiesību piemērošanā nebija tāda, kuras dēļ būtu jāatceļ spriedums lietā T‑168/01, jo šajā daļā šī sprieduma rezolutīvā daļa ir pamatota, tajā būtībā apstiprinot, ka līgums ir pretrunā LESD 101. panta 1. punktam (skat. iepriekš 9. punktu). No tā izriet, ka iepriekš 6. punktā minētais 2001. gada lēmuma 1. pants, kurā ir konstatēts LESD 101. panta 1. punkta pārkāpums, faktiski vispār nav ticis atcelts.
Otrkārt, attiecībā uz LESD 101. panta 3. punkta pārkāpumu ir jāatgādina, ka Vispārējā tiesa, noskaidrojusi, ka Komisija nav pareizi izskatījusi lūgumu piešķirt līgumam atbrīvojumu saskaņā ar LESD 101. panta 3. punktu, ir atcēlusi 2001. gada lēmuma 2.–4. pantu, sprieduma lietā T‑168/01 319. un 320. punktā secinot, ka “saskaņā ar [LESD 266. panta pirmo daļu] Komisijai ir jāveic vajadzīgie pasākumi, lai pildītu šo spriedumu”, un ka, “kaut arī Regulā Nr. 17 paredzētā paziņošanas procedūra atbilstoši [Regulai Nr. 1/2003] vairs nepastāv, ņemot vērā [apstrīdētā lēmuma] daļēju atcelšanu un atcelšanas atpakaļejošo spēku, tai ir pienākums lemt par
GSK
iesniegto lūgumu piešķirt atbrīvojumu atbilstoši lūguma iesniegšanas laikā esošajiem apstākļiem, [..] ciktāl tai ir pienākums par to lemt”. Šajā ziņā Tiesa ir apstiprinājusi Vispārējās tiesas vērtējumu, uzskatīdama, ka “Vispārējai tiesai nav jāaizstāj lēmuma, kura likumība tai ir jāpārbauda, autora ekonomiskais novērtējums ar savu novērtējumu” (spriedums lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P, 163. punkts). Tādējādi, kā izriet no sprieduma lietā T‑168/01 rezolutīvās daļas, iepriekš 6. punktā minētais 2001. gada lēmuma 2.–4. pants ir anulēts.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka, lai izpildītu spriedumus lietā T‑168/01 un lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P, Komisijai, ņemot vērā 2001. gada lēmuma daļējas atcelšanas atpakaļejošo spēku, bija pienākums lemt vienīgi par
GSK
iesniegto lūgumu piešķirt atbrīvojumu atbilstoši līguma paziņošanas laikā esošajiem apstākļiem un līdz ar to veikt pārbaudi saskaņā ar Regulu Nr. 17. Saskaņā ar iepriekš spēkā esošo Regulā Nr. 17 noteikto administratīvās atļaujas saņemšanas kārtību tikai Komisija varēja pieņemt lēmumu pēc tam, kad tā bija saņēmusi lūgumu piešķirt individuālu atbrīvojumu saskaņā ar LESD 101. panta 3. punktu, un šai iestādei nebija rīcības brīvības lemt par to, vai pārbaudīt vai nepārbaudīt lūgumu piešķirt atbrīvojumu. Turklāt atbilstoši judikatūrai tas, ka ar Regulu Nr. 1/2003, kurā kopš 2004. gada 1. maija ir regulēta LESD 101. un 102. pantā noteikto konkurences noteikumu īstenošana, ir atcelta iepriekšējā paziņošanas procedūra, tāpēc neietekmē sprieduma izpildi, kurā ir apmierināts prasītājas lūgums atcelt tiesību aktu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2006. gada 2. maijs, O2 (Germany)/Komisija,
T‑328/03
,
EU:T:2006:116
,
48.
punkts).
Tomēr, kā izriet no sprieduma lietā T‑168/01 320. punkta, Komisijai ir pienākums lemt par lūgumu piešķirt atbrīvojumu, vienīgi “ciktāl tai ir pienākums par to lemt”. Citiem vārdiem, tā tiek atbrīvota no šī pienākuma vienīgi gadījumā, ja lūguma iesniedzējs nolemj atsaukt savu lūgumu. Tieši tādi apstākļi ir konstatējami šajā lietā, jo 2010. gada 26. janvārī, dažus mēnešus pēc sprieduma lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P pasludināšanas,
GSK
atsauca savu 1998. gada 6. marta lūgumu saņemt negatīvu apstiprinājumu vai individuālu atbrīvojumu saskaņā ar LESD 101. panta 3. punktu. Tādējādi Komisijai faktiski vairs nebija pienākuma lemt par atbrīvojuma lūgumu, kurš tai vairs nebija iesniegts.
Attiecībā uz apgalvojumu, ka Komisijai it kā esot bijis pienākums izskatīt 1999. gada sūdzību tādēļ vien, ka prasītājas iesniegtais pārskatīšanas lūgums attiecās uz 2001. gada lēmumu, kurš bija tikai daļēji atcelts, ir jākonstatē, ka saskaņā ar LESD 266. pantu iestādei, kura ir izdevusi atcelto aktu, ir jāveic tikai tādi pasākumi, kas ir vajadzīgi, lai nodrošinātu atceļošā sprieduma izpildi (skat. iepriekš 50. punktu). Kā pareizi norāda personas, kas iestājušās lietā, Vispārējā tiesa sprieduma lietā T‑168/01 320. punktā skaidri ir norādījusi, ka Komisijai ir jālemj par lūgumu piešķirt atbrīvojumu, nevis par dažādajām pret
GSK
vērstajām sūdzībām.
Tādējādi, tā kā Komisijai vairs nebija iesniegts
GSK
lūgums saņemt negatīvu apstiprinājumu vai individuālu atbrīvojumu, Komisija LESD 266. panta izpratnē ir izpildījusi sprieduma lietā T‑168/01 motīvu daļu un rezolutīvo daļu, jo no šī sprieduma neizriet, ka Komisijai būtu pienākums no jauna izmeklēt sūdzības, kuras ir saistītas ar 2001. gada lēmumu, bet šāds pienākums tai ir vienīgi attiecībā uz lūgumu piešķirt atbrīvojumu.
Šis secinājums nevar tikt atspēkots ar prasītājas argumentiem, ar kuriem tā apgalvo, ka acīmredzami kļūdaini esot novērtēta spriedumu lietā T‑168/01 un lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P iedarbība uz apstrīdētā lēmuma 9., 18. un 46. apsvērumu.
Vispirms saistībā ar 2001. gada lēmuma it kā kļūdaino uzskatīšanu par būtībā “spēkā neesošu” ir jākonstatē, ka atbilstoši šī sprieduma 55. un 56. punktā norādītajam spriedumu lietā T‑168/01 un lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P rezultātā nepārprotami daļēji tika atcelts 2001. gada lēmums, atceļot šī lēmuma 2.–4. pantu, bet neatceļot šā lēmuma 1. pantu.
No tā izriet, ka apstrīdētā lēmuma 9. un 46. apsvērumā Komisijas norādītais vērtējums, saskaņā ar kuru “Tiesas sprieduma rezultātā tiek atzīts par spēkā neesošu 2001. gada lēmums, kurš ir jāuzskata par tādu, ko Komisija nekad nav pieņēmusi” un “ņemot vērā, ka šajā lietā no Tiesas sprieduma izriet, ka [2001. gada] lēmums ir spēkā neesošs, un tas ir uzskatāms par tādu, ko Komisija nekad nav pieņēmusi, Komisijai nav pienākuma izskatīt sūdzību tādēļ, ka Tiesa [2001. gada] lēmumu ir atcēlusi”, ir kļūdains, jo 2001. gada lēmuma 1. pants faktiski vispār nav ticis atcelts.
Tas pats attiecas uz apstrīdētā lēmuma 18. apsvēruma ne pārāk skaidro formulējumu, atbilstoši kuram Komisijai esot “jāuzsāk jauna, padziļināta izmeklēšana, balstoties uz [1999. gada] sūdzību”, ja vien šis teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas uz jaunu izmeklēšanu par visiem LESD 101. panta elementiem, tostarp pat par LESD 101. panta 1. punkta pārkāpuma esamību, kā to uzskata prasītāja.
Turklāt šos konstatējumus nevar atspēkot Komisijas argumenti, saskaņā ar kuriem, pirmkārt, 2001. gada lēmuma juridiskās sekas esot izrietējušas nevis no šī lēmuma 1. panta, bet gan vienīgi no tā 2.–4. panta, kuri ir atcelti, un, otrkārt, saskaņā ar iepriekš spēkā esošo Regulas Nr. 17 kārtību
GSK
nekādi neesot varējusi pārkāpt LESD 101. pantu, jo situācija tiekot uzskatīta par tādu, it kā nekāds lēmums par lūgumu piešķirt atbrīvojumu nebūtu pieņemts.
Tomēr, lai arī Komisija nav uzskatījusi, ka 2001. gada lēmuma 1. pants joprojām ir spēkā, ir jānorāda, ka atbilstoši iepriekš 57. un 58. punktā minētajam saskaņā ar Regulā Nr. 17 noteikto kārtību Komisijai vairs nebija pienākuma veikt izpildes pasākumus pēc tam, kad
GSK
bija atsaukusi savu lūgumu saņemt negatīvu apstiprinājumu vai atbrīvojumu. Tādējādi, saņemot lūgumu 1999. gada sūdzību pārskatīt 2013. gada 9. aprīlī, proti, vairāk nekā trīs gadus pēc tam, kad 2010. gada 26. janvārī
GSK
bija atsaukusi lūgumu saņemt negatīvu apstiprinājumu vai atbrīvojumu, Komisijai, izskatot 1999. gada sūdzību, bija tiesības ņemt vērā jaunos apstākļus, tostarp faktu, ka lūgums saņemt negatīvu apstiprinājumu vai atbrīvojumu ir atsaukts. Ņemot vērā ļoti specifiskos lietas apstākļus, Komisijai līdz ar to bija tiesības vērtēt Savienības intereses atbilstoši apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumam, neraugoties uz to, ka 2001. gada lēmums bija spēkā daļēji.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ir jānoraida tā pamata daļa, kas ir balstīta uz LESD 266. panta pārkāpumu.
–
Par pirmā pamata otro daļu, kas attiecas uz LESD 101. un 105. panta, lasot tos kopsakarā ar Regulas Nr. 1/2003 7. pantu, pārkāpumu
Pirmkārt, prasītāja uzsver, ka, nolemdama “atteikties no lietas” tādēļ, ka
GSK
ir atsaukusi savu lūgumu piešķirt atbrīvojumu, Komisija neesot izpildījusi LESD 105. pantā paredzēto pienākumu nodrošināt LESD 101. panta piemērošanu. Prasītāja uzskata, ka saskaņā gan ar agrāko Regulu Nr. 17, gan ar tagadējo Regulu Nr. 1/2003, līdzko Komisija konstatē LESD 101. panta 1. punkta pārkāpumu “mērķa dēļ” un
GSK
ir atteikusies pierādīt, ka var tikt izpildīti LESD 101. panta 3. punkta nosacījumi, Komisijai, lai tā nepārkāptu LESD 105. pantu, esot bijusi tikai viena izvēle, proti, pašai, “izmantojot savus līdzekļus”, veikt LESD 101. panta 3. punktā paredzēto analīzi vai – gadījumā, ja tas izrādītos neiespējami, – aizliegt līgumu un nepieļaut, ka šāda rīcība atkārtojas. Šajā lietā Komisijai esot bijis jāuzskata, ka, atsaucot savu lūgumu piešķirt atbrīvojumu,
GSK
ir atteikusies savai aizstāvībai izmantot LESD 101. panta 3. punktu.
Otrkārt, prasītāja uzskata, ka Komisijai 2001. gada lēmuma 3. un 4. punkts, kuri ir atcelti ar spriedumiem lietā T‑168/01 un lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P, esot bijis vismaz jāaizstāj ar jaunu lēmumu, kurā konstatētā pārkāpuma sekas būtu noteiktas atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 7. pantam, saskaņā ar kuru tās pienākums ir darīt visu, “lai efektīvi izbeigtu pārkāpumu” un ievērojot tiesiskās drošības principu, jo Komisijai esot jāsniedz uzņēmējsabiedrībām skaidra un precīza informācija par konstatētā LESD 101. panta 1. punkta pārkāpuma sekām.
Treškārt, prasītāja atgādina, ka saskaņā ar LESD 101. pantu un atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 11. panta 6. punktam Komisijai vienmēr esot pamats pieņemt individuālus lēmumus, pat ja konkurences iestāde valstī šo lietu jau izskata. Replikas rakstā tā uzsver, ka šajā lietā Komisija esot atbrīvojusi Spānijas iestādes no viņu pienākuma turpināt izskatīt lietu par
GSK
dubultas cenas sistēmu (skat. Spānijas konkurences iestādes 2003. gada 30. jūnija lēmumu R 515/02). Tādējādi Komisijai esot bijis pienākums veikt izmeklēšanu atbilstoši gan LESD 105. panta, gan Regulas Nr. 1/2003 7. un 11. panta burtam un garam.
Vispirms ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Regulas Nr. 1/2003 7. pantā sūdzības iesniedzējam nav piešķirtas tiesības uzstāt, lai Komisija pieņemtu galīgo lēmumu attiecībā uz apgalvotā pārkāpuma esamību vai neesamību, un Komisijai nav uzlikts pienākums neatkarīgi no apstākļiem turpināt procedūru līdz galīgā lēmuma pieņemšanai (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 19. septembris, EFIM/Komisija,
C‑56/12 P
, nav publicēts,
EU:C:2013:575
,
57.
un
82.
punkts, un 2017. gada 11. janvāris, Topps Europe/Komisija,
T‑699/14
, nav publicēts,
EU:T:2017:2
,
61.
punkts; skat. arī Komisijas paziņojuma par Komisijai atbilstoši [LESD 101.] un [102.] pantam iesniegto sūdzību izskatīšanu projekta 41. punktu (
OV 2004, C 101, 65. lpp.
; turpmāk tekstā – “Paziņojums par sūdzību izskatīšanu”).
Komisijai, kurai ar LESD 105. panta 1. punktu ir uzdots uzraudzīt LESD 101. un 102. pantā noteikto principu piemērošanu, ir jādefinē un jāīsteno nostāja Savienības konkurences politikas jomā. Tomēr Komisijai ir tikai ierobežoti līdzekļi, kuri tai ir jāizmanto, lai vērstos pret, iespējams, lielu skaitu darbību, kas neatbilst konkurences tiesībām. Tādēļ, lai efektīvi izpildītu šo uzdevumu, Komisija ir tiesīga tai iesniegtajām sūdzībām noteikt dažādas prioritātes pakāpes un tai šajā ziņā ir rīcības brīvība (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 11. janvāris, Topps Europe/Komisija,
T‑699/14
, nav publicēts,
EU:T:2017:2
,
62.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Lai novērtētu, vai izmeklēšana ir jāveic Savienības interešu dēļ, Komisijai ir jāņem vērā šā konkrētā gadījuma apstākļi un, it īpaši, tai iesniegtajā sūdzībā norādītie faktiskie un tiesiskie apstākļi (skat. spriedumu, 2001. gada 17. maijs, IECC/Komisija,
C‑450/98
,
EU:C:2001:276
,
57.
punkts un tajā minētā judikatūra). Pēc tam, kad Komisija ir rūpīgi novērtējusi sūdzības iesniedzēja norādītos faktiskos un tiesiskos apstākļus, Komisijai ir pienākums līdzsvarot iespējamā pārkāpuma smagumu saistībā ar iekšējā tirgus darbību, pārkāpuma konstatēšanas iespējamību un to pārbaudes darbību apjomu, kādas ir nepieciešamas, lai labākajos iespējamajos apstākļos veiktu uzdevumu nodrošināt atbilstību LESD 101. un 102. pantam (spriedumi, 1992. gada 18. septembris, Automec/Komisija,
T‑24/90
,
EU:T:1992:97
,
86.
punkts, un 2007. gada 12. septembris, UFEX u.c./Komisija,
T‑60/05
,
EU:T:2007:269
,
178.
punkts).
Tomēr, ņemot vērā, ka no sūdzības izrietošās Savienības intereses novērtējums ir atkarīgs no katras konkrētās lietas apstākļiem, nav jāierobežo to novērtējuma kritēriju skaits, uz kuriem Komisija var atsaukties, un tāpat arī nav jāuzdod Komisijai izmantot tikai kādus noteiktus kritērijus. Ņemot vērā, ka konkurences tiesību jomā faktiskie un tiesiskie apstākļi katrā lietā var būtiski atšķirties, ir iespējams, pirmkārt, piemērot nevis iepriekš noteiktus un obligāti piemērojamus, bet gan būtiski atšķirīgus kritērijus un, otrkārt, piemērot iepriekš neizmantotus kritērijus vai kā prioritāru izraudzīties tikai vienu kritēriju, lai novērtētu Savienības intereses (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 19. septembris, EFIM/Komisija,
C‑56/12 P
, nav publicēts,
EU:C:2013:575
,
85.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2017. gada 11. janvāris, Topps Europe/Komisija,
T‑699/14
, nav publicēts,
EU:T:2017:2
,
65.
punkts un tajā minētā judikatūra; skat. arī Paziņojuma par sūdzību izskatīšanu 43. punktu).
Turklāt ir jāatgādina judikatūra, saskaņā ar kuru Komisijai ir tiesības nepietiekamu Savienības interešu dēļ pieņemt lēmumu izbeigt sūdzības izskatīšanu ne vien pirms lietas izmeklēšanas uzsākšanas, bet arī pēc tam, kad īstenoto izmeklēšanas pasākumu rezultātā Komisija ir nonākusi pie šī konstatējuma šajā procedūras stadijā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2001. gada 17. maijs, IECC/Komisija,
C‑449/98 P
,
EU:C:2001:275
,
37.
punkts, un 1995. gada 24. janvāris, BEMIM/Komisija,
T‑114/92
,
EU:T:1995:11
,
81.
punkts; skat. arī Paziņojuma par sūdzību izskatīšanu 45. punktu).
Tomēr Komisijas diskrecionārā vara nav neierobežota. Pirmkārt, lai novērtētu, vai lietas izmeklēšana ir jāveic Savienības interešu dēļ, Komisijai ir jāņem vērā visi tiesiskie un faktiskie apstākļi, kuriem ir nozīme, lai pieņemtu lēmumu par turpmāku rīcību attiecībā uz sūdzību. Tai it īpaši ir uzmanīgi jāpārbauda visi faktiskie un tiesiskie apstākļi, ko tai ir darījis zināmus sūdzības iesniedzējs (skat. spriedumus, 2001. gada 17. maijs, IECC/Komisija,
C‑450/98 P
,
EU:C:2001:276
,
57.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2013. gada 11. jūlijs, BVGD/Komisija,
T‑104/07 un T‑339/08
, nav publicēts,
EU:T:2013:366
,
157.
punkts un tajā minētā judikatūra; skat. arī Paziņojuma par sūdzību izskatīšanu 42. punktu). Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka gadījumos, kad iestādēm ir plaša rīcības brīvība, Savienības tiesību sistēmā nodrošināto garantiju ievērošanai administratīvajos procesos ir vēl jo lielāka nozīme un ka viena no šīm garantijām it īpaši ir kompetentās iestādes pienākums rūpīgi un objektīvi izvērtēt visus attiecīgajā lietā būtiskos apstākļus (skat. spriedumu, 2015. gada 21. janvāris, easyJet Airline/Komisija,
T‑355/13
,
EU:T:2015:36
,
19.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Otrkārt, Komisijai, ja tā atsakās izskatīt sūdzību, ir pienākums sniegt pamatojumu. Tā kā pamatojumam ir jābūt pietiekami precīzam un detalizētam, lai Vispārējā tiesa varētu efektīvi pārbaudīt, kā Komisija ir izmantojusi savu rīcības brīvību, lai definētu prioritātes, Komisijai ir jāizklāsta fakti, no kuriem ir atkarīgs lēmuma pamatojums, un juridiskie apsvērumi, kas tai likuši pieņemt šādu lēmumu (spriedums, 1999. gada 4. marts, Ufex u.c./Komisija,
C‑119/97 P
,
EU:C:1999:116
,
90.
un
91.
punkts, un rīkojums, 2011. gada 31. marts, EMC Development/Komisija,
C‑367/10 P
, nav publicēts,
EU:C:2011:203
,
75.
punkts).
Visbeidzot ir jānorāda, ka Savienības tiesai, pārbaudot, kā Komisija īsteno rīcības brīvību, kas tai ir piešķirta attiecībā uz sūdzību izskatīšanu, Komisijas vērtējums par Savienības interesēm nebūtu jāaizstāj ar savu vērtējumu, bet šai pārbaudei ir jābūt vērstai uz to, lai pārbaudītu, vai strīdus lēmums nebalstās uz būtībā nepareiziem faktiem un vai tajā nav pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, acīmredzama kļūda vērtējumā vai pilnvaru nepareiza izmantošana (skat. spriedumu, 2010. gada 15. decembris, CEAHR/Komisija,
T‑427/08
,
EU:T:2010:517
,
65.
punkts un tajā minētā judikatūra). Vispārējai tiesai nav pienākuma aizstāt Komisijas vērtējumu par Savienības interesēm ar savējo, pārbaudot, vai papildus tiem kritērijiem, uz kuriem apstrīdētajā lēmumā ir balstījusies Komisija, kādi citi kritēriji Komisijai būtu likuši secināt, ka pastāv lietas izmeklēšanas uzsākšanai nepieciešamās Savienības intereses (skat. spriedumus, 2014. gada 17. decembris, Si.mobil/Komisija,
T‑201/11
,
EU:T:2014:1096
,
89.
punkts (nav publicēts), un 2016. gada 30. septembris, Trajektna luka Split/Komisija,
T‑70/15
,
EU:T:2016:592
,
76.
punkts (nav publicēts)). Tāpat arī pastāvīgajā judikatūrā attiecībā uz sūdzību noraidīšanu ir atzīts, ka Komisijas vērtējums par LESD 101. vai 102. panta iespējamo pārkāpumu nozīmē, ka ir jāveic sarežģīti ekonomiski vērtējumi, kas ir vēl sarežģītāki gadījumos, kad Komisija veic prognozes analīzes, attiecībā uz kurām Savienības tiesas īstenotā kontrole aprobežojas ar pārbaudi par to, vai ir ievēroti procesuālie noteikumi un noteikumi par pamatojumu, kā arī pārbaudi par faktu pareizību un to, vai nav pieļauta acīmredzama kļūda faktu vērtējumā un pilnvaru nepareiza izmantošana (skat. spriedumus, 2006. gada 27. septembris, Haladjian Frères/Komisija,
T‑204/03
,
EU:T:2006:273
,
30.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2013. gada 11. jūlijs, Spira/Komisija,
T‑108/07 un T‑354/08
, nav publicēts,
EU:T:2013:367
,
185.
punkts).
Prasītājas sūdzības ir jāizvērtē, ņemot vērā šos principus, kuri regulē Komisijas lēmumus par sūdzību noraidīšanu.
Šajā lietā prasītāja būtībā uzskata, ka, lai saskaņā ar LESD 105. pantu, to lasot kopsakarā ar Regulas Nr. 1/2003 7. pantu, Komisija izpildītu spriedumus lietā T‑168/01 un lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P, tai esot bijis vai nu jāpārbauda, vai attiecībā uz darbību, kuras mērķis ir vērsts pret konkurenci, var tikt piešķirts atbrīvojums saskaņā ar LESD 101. panta 3. punktu, vai arī jāaizliedz līgums, nepieļaujot, ka šāda rīcība atkārtojas. Citiem vārdiem, prasītāja uzskata, ka Komisijai esot bijis jāpieņem galīgs lēmums par 1999. gadā iesniegtajā sūdzībā apgalvotā pārkāpuma esamību vai neesamību.
Pirmām kārtām, ir jāatgādina, ka, pirmkārt, atbilstoši šā sprieduma 71.–79. punktā minētajai pastāvīgajai judikatūrai Komisijai, izmeklējot uz sūdzības pamata ierosinātas lietas, ir plaša rīcības brīvība un tai nav pienākuma pieņemt galīgo lēmumu attiecībā uz sūdzībā apgalvotā pārkāpuma esamību vai neesamību. Attiecībā uz sūdzību, kas ir noraidīta tādēļ, ka nepastāv pietiekamas Savienības intereses, Komisijas pienākums ņemt vērā visus tiesiskos un faktiskos apstākļus, kuriem ir nozīme, lai pieņemtu lēmumu par turpmāku rīcību ar sūdzību, attiecas nevis uz LESD 101. vai 102. panta pārkāpumu veidojošajiem apstākļiem, bet gan uz apstākļiem, kuriem ir nozīme tā kritērija izpratnē, uz kuru ir balstīts secinājums par pietiekamu Savienības interešu nepastāvēšanu (spriedums, 2013. gada 11. jūlijs, Spira/Komisija,
T‑108/07 un T‑354/08
, nav publicēts,
EU:T:2013:367
,
155.
punkts).
Attiecīgi, tā kā tiesību aktos Komisijai nav uzlikts pienākums pieņemt galīgu lēmumu attiecībā uz sūdzībā apgalvotā pārkāpuma esamību vai neesamību, ir jāsecina, ka neatkarīgi no tā, cik pamatots ir apgalvojums par sprieduma lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P iedarbības kļūdaino interpretāciju, prasītāja nevar apgalvot, ka Komisijai bija jāpieņem galīgs lēmums par LESD 101. panta noteikumu pārkāpuma esamību vai neesamību un, konkrētāk, jāsniedz atbilde uz jautājumu, vai rīcība, kas ir pretrunā LESD 101. panta 1. punktam, tomēr atbilst četriem nosacījumiem, kuriem ir jābūt izpildītiem, lai tiktu piešķirts individuāls atbrīvojums saskaņā ar LESD 101. panta 3. punktu.
Otrkārt, papildus ir jāatgādina, ka Komisijas rīcības brīvība nav atkarīga no tā, cik tālu ir pavirzījusies lietas izmeklēšana. Atbilstoši šā sprieduma 75. punktā minētajai judikatūrai Komisijai ir tiesības nepietiekamu Savienības interešu dēļ pieņemt lēmumu izbeigt sūdzības izskatīšanu ne vien pirms lietas izmeklēšanas uzsākšanas, bet arī pēc tam, kad īstenoto izmeklēšanas pasākumu rezultātā Komisija ir nonākusi pie šī konstatējuma šajā procedūras stadijā. Tādējādi Komisijas rīcības brīvība ir piemērojama ikvienā procedūras stadijā neatkarīgi no tā, vai prasītā izvērtēšana attiecas uz jaunu sūdzību vai, līdzīgi kā šajā lietā, uz izskatīšanā esošu sūdzību, kura Komisijā ir iesniegta pēc tiesvedības Savienības tiesā.
Otrām kārtām, konkrēti attiecībā uz it kā pieļauto LESD 101. panta, lasot to kopsakarā ar LESD 105. pantu, pārkāpumu nav šaubu, ka Komisijai ir pienākums nodrošināt LESD 101. pantā izklāstīto principu piemērošanu, izmeklējot gadījumus, kad ir aizdomas par pārkāpumu, un “ierosinot attiecīgus pasākumus, lai to novērstu”. Tomēr šajā lietā papildus tam, ka kopš 1998. gada oktobra ar
Tribunal de Defensa de la Competencia
(Konkurences aizsardzības tiesa) lēmumu līguma darbība ir apturēta, Komisija ir pārbaudījusi, ka
GSK
1998. gada rīcība nav radījusi paliekošas sekas tirgū un ka nepastāv arī pārkāpuma atkārtošanās risks (skat. šā sprieduma 18.–20. punktu).
Trešām kārtām, attiecībā uz it kā pieļauto Regulas Nr. 1/2003 7. panta pārkāpumu, kā arī tiesiskās drošības principa neievērošanu, neaizstājot 2001. gada lēmuma 3. un 4. pantu, kā norāda Komisija, minētās regulas 7. pantā ir noteikts, ka tā var “ar lēmumu pieprasīt attiecīgajiem uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām šādas pārkāpšanas izbeigšanu”, un tādējādi tai ir piešķirtas tiesības izvēlēties pasākumus, kas ir jāveic, lai konkurences tiesības tiktu ievērotas. Komisija ir uzskatījusi, ka, nepastāvot pietiekamām Savienības interesēm, lai turpinātu izvērtēt līgumu, kura darbība jau sen ir beigusies un kuram vairs nav paliekušu seku, lēmums saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 7. pantu nebija jāpieņem. Šajā ziņā apstrīdētā lēmuma tiesiskums attiecībā uz nepietiekamām Savienības interesēm, lai izskatītu sūdzību, tiks pārbaudīts otrā pamata kontekstā (skat. tālāk 97.–138. punktu).
Ceturtām kārtām, attiecībā uz prasītājas norādīto Regulas Nr. 1/2003 11. panta 6. punktu ir jāatzīmē, ka Komisijas lēmuma uzsākt lēmuma pieņemšanas procedūru rezultātā Spānijas konkurences iestāde tik tiešām tika atbrīvota no tās pienākuma piemērot LESD 101. pantu šajā lietā. Tomēr, pretēji prasītājas apgalvotajam, tas vien, ka ir uzsākta procedūra un ka Spānijas konkurences iestāde ir atbrīvota no saviem pienākumiem, nenozīmē, ka Komisijai bija pienākums pieņemt lēmumu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 7. pantu. Atbilstoši šā sprieduma 83. punktā norādītajam Komisijai ir tiesības nepietiekamu Savienības interešu dēļ pieņemt lēmumu izbeigt sūdzības izskatīšanu arī pēc tam, kad īstenoto izmeklēšanas pasākumu rezultātā Komisija ir nonākusi pie šī konstatējuma šajā procedūras stadijā. Turklāt nekas neierobežo Spānijas konkurences iestādi pēc 1999. gada sūdzības noraidīšanas atgūt savu kompetenci LESD 101. panta piemērošanas jomā. No judikatūras izriet, ka ar Regulas Nr. 1/2003 11. panta 6. punktu valstu konkurences iestādes [no to kompetences] netiek atbrīvotas galīgi, bet tikai uz lietas izskatīšanas laiku Komisijā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 14. februāris, Toshiba Corporation u.c.,
C‑17/10
,
EU:C:2012:72
,
68.
–
92.
punkts).
Visbeidzot, piektām kārtām, ir jānorāda, kā to Komisija min savos apsvērumos, ka pēc sprieduma lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P pasludināšanas tā ir izvērtējusi lietu un veikusi virkni darbību, kuru rezultātā tostarp ir uzsākta atsevišķa izmeklēšana par pastāvošo cenu politiku, kas saistīta ar zāļu paralēlo tirdzniecību Spānijā (Lieta AT.39973 – Zāļu izplatīšanas cenu sistēmas Spānijā). Tādējādi prasītājas apgalvojums, ka Komisija esot nolēmusi “atteikties” no lietas, nav pareizs.
Līdz ar to pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
–
Par pirmā pamata trešo daļu, kas attiecas uz pietiekama pamatojuma neesamību un tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu
Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija neesot izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu LESD 296. panta izpratnē, proti, tā apstrīdētajā lēmumā neesot ietvērusi pamatojumu, kādēļ tās ieskatā ar spriedumiem lietā T‑168/01 un lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P ir atcelts arī 2001. gada lēmuma 1. pants.
Otrkārt, saskaņā ar prasītājas teikto, tā kā 2013. gada 6. jūnija vēstulē, ar kuru Komisija ir informējusi prasītāju par savu nodomu noraidīt 1999. gada sūdzību, vispār nav pieminēta spriedumu lietā T‑168/01 un lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P iedarbība, prasītājai neesot bijusi iespēja iesniegt rakstveida apsvērumus par to, kā būtu interpretējama minēto spriedumu izpilde, un tādēļ esot pārkāptas prasītājas tiesības tikt uzklausītai saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 27. pantu un Regulas Nr. 773/2004 11. pantu.
Pirmām kārtām, attiecībā uz iebildumu par pamatojuma nepietiekamību ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai tiesību akta pamatojumam ir jābūt pielāgotam tā būtībai un tam ir skaidri un nepārprotami jāatspoguļo iestādes, kas ir akta autore, argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām zināt pieņemtā pasākuma pamatojumu un kompetentajai tiesai veikt tā kontroli (skat. spriedumu, 2011. gada 29. septembris, Elf Aquitaine/Komisija,
C‑521/09 P
,
EU:C:2011:620
,
147.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā no apstrīdētā lēmuma pamatojuma izriet, ka Komisijas ieskatā tās turpmāka iejaukšanās neesot bijusi Savienības interesēs atbilstoši pamatojumam, kas skaidri ir izklāstīts gan minētajā lēmumā (skat. šī sprieduma 18.–21. punktu), gan 2013. gada 6. jūnija vēstulē, kas tika nosūtīta atbilstoši Regulas Nr. 773/2004 7. panta 1. punktam. Tādējādi Komisija ir norādījusi faktiskos apstākļus, no kuriem bija atkarīgs lēmuma pamatojums, un juridiskos apsvērumus, kas tai ir likuši pieņemt šādu lēmumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 9. marts, Comité de défense de la viticulture charentaise/Komisija,
T‑192/07
, nav publicēts,
EU:T:2012:116
,
69.
punkts un tajā minētā judikatūra). Šo secinājumu nekā nevar atspēkot fakts, ka Komisija nav pareizi vai pietiekami analizējusi spriedumu lietā T‑168/01 un lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P iedarbību (skat. arī tālāk 106. punktu). Turklāt šajā ziņā ir jānorāda, ka Komisijai nav pienākuma paust savu nostāju attiecībā uz visiem argumentiem, kurus ieinteresētās puses ir izvirzījušas, pamatojot savu prasību. Pietiek izklāstīt faktus un juridiskos apsvērumus, kas ir būtiski lēmuma pieņemšanā (skat. spriedumu, 2007. gada 12. jūlijs, AEPI/Komisija,
T‑229/05
, nav publicēts,
EU:T:2007:224
,
61.
punkts un tajā minētā judikatūra; šajā nozīmē skat arī spriedumu, 1984. gada 17. janvāris, VBVB un VBBB/Komisija,
43/82 un 63/82
,
EU:C:1984:9
,
22.
punkts). Tādējādi prasītāja nevar pamatoti apgalvot, ka apstrīdētais lēmums šajā ziņā nav pamatots.
Otrām kārtām, attiecībā uz apgalvojumu, ka neesot ievērotas tiesības tikt uzklausītam, Vispārējā tiesa atgādina, ka atbilstoši judikatūrai uz sūdzības pamata uzsākta procedūra nav uzskatāma par tādu procedūru, kas ir balstīta uz ieinteresēto uzņēmumu sacīkstes principu, bet gan par Komisijas procedūru, ar kuru, saņēmusi sūdzību, Komisija īsteno savu uzdevumu nodrošināt atbilstību konkurences noteikumiem. No tā izriet, ka uzņēmumiem, pret kuriem ir uzsākta procedūra, nav tas pats procesuālais statuss kā uzņēmumiem, kuri ir iesnieguši sūdzību, un ka pēdējie minētie uzņēmumi nevar izmantot tiesības uz aizstāvību. Tomēr sūdzības iesniedzējiem ir jābūt iespējai aizsargāt savas likumīgās intereses Komisijas uzsāktajā procedūrā, un tiem ir arī jābūt tieši saistītiem ar minēto procedūru, pat ja viņu procesuālās tiesības nav tik plašas kā tiesības uz aizstāvību uzņēmumiem, attiecībā uz kuriem Komisija ir vērsusi izmeklēšanu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1987. gada 17. novembris, British American Tobacco un Reynolds Industries/Komisija,
142/84 un 156/84
,
EU:C:1987:490
,
19.
un
20.
punkts, un 2000. gada 30. novembris, Industrie des poudres sphériques/Komisija,
T‑5/97
,
EU:T:2000:278
,
229.
punkts; skat. arī Regulas Nr. 773/2004 8. apsvērumu un Paziņojuma par sūdzību izskatīšanu 59. punktu). No judikatūras turklāt izriet, ka trešās personas nevar apgalvot, ka tām ir tiesības piekļūt Komisijas rīcībā esošajiem lietas materiāliem ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi attiecas uz uzņēmumiem, pret kuriem ir vērsta sūdzība (spriedumi, 1994. gada 15. jūlijs, Matra Hachette/Komisija,
T‑17/93
,
EU:T:1994:89
,
34.
punkts; 2000. gada 30. marts, Kish Glass/Komisija,
T‑65/96
,
EU:T:2000:93
,
34.
punkts, un 2000. gada 30. novembris, Industrie des poudres sphériques/Komisija,
T‑5/97
,
EU:T:2000:278
,
229.
punkts; skat, arī Paziņojuma par sūdzību izskatīšanu 59. punktu). Turklāt no Komisijas paziņojuma par noteikumiem attiecībā uz piekļuvi Komisijas lietas materiāliem, ievērojot [LESD 101. un 102. pantu], EEZ līguma 53., 54. un 57. pantu un Padomes Regulu (EK) Nr. 139/2004 (
OV 2005, C 325, 7. lpp.
), 7., 8. 30. un 31. punkta izriet, ka sūdzības iesniedzējiem ir tiesības piekļūt tikai tiem dokumentiem, uz kuriem Komisija ir balstījusi savu pagaidu novērtējumu, un šo tiesību tvērums nav tāds pats kā personām, uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām, kuriem Komisija ir adresējusi iebildumus, piešķirto tiesību piekļūt Komisijas lietas materiāliem tvērums, kurš attiecas uz visiem dokumentiem, kuri ir iesniegti Komisijai vai kurus tā ir sagatavojusi vai apkopojusi.
Šajā lietā 2013. gada 6. jūnija vēstulē, kas ir nosūtīta saskaņā ar Regulas Nr. 773/2004 7. panta 1. punktu, Komisija saistībā ar sūdzības izskatīšanai nepieciešamo Savienības interešu trūkumu ir norādījusi elementus, kas ir būtiski Komisijas pagaidu novērtējuma kontekstā, un starp tiem nav spriedumu lietā T‑168/01 un lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P interpretācijas. Šajā ziņā prasītāja nav norādījusi, kā tai ir liegta iespēja iesniegt rakstveida apsvērumus par iepriekšminēto spriedumu iedarbību, jo savā 2013. gada 18. jūlija vēstulē prasītāja, pirmkārt, Komisijas 2013. gada 6. jūnija vēstuli ir rezumējusi kā tādu, ar kuru tiek “izklāstītas darbības, kuras Komisija ir veikusi pēc Tiesas spriedumu pasludināšanas”, un, otrkārt, 4.3. punktā “No LESD 266. panta izrietošie Komisijas pienākumi” tā ir sniegusi savu redzējumu par minēto spriedumu iedarbību, neizvirzīdama nekādas pretenzijas par to, ka Komisijas vēstulē nebūtu sniegta minēto spriedumu analīze.
Tādējādi ir jāsecina, ka nav konstatējams neviens no it kā pieļautajiem pārkāpumiem, par ko prasītāja ir sūdzējusies šī pamata trešās daļas kontekstā.
Šā sprieduma 47.–95. punktā izklāstīto iemeslu dēļ pirmais pamats kopumā ir jānoraida kā nepamatots.
Par otro pamatu – acīmredzamu kļūdu vērtējumā attiecībā uz LESD 101. un 105. panta piemērošanu, LESD 296. panta pārkāpumu, jo, izvērtējot Savienības intereses, nav norādīts pamatojums, kā arī prasītājas tiesību tikt uzklausītai pārkāpumu
Ar otro pamatu, kas ir izvirzīts pakārtoti, prasītāja apstrīd visus Komisijas vērtējumus, uz kuru pamata tā 1999. gada sūdzību ir noraidījusi tādēļ, ka nepastāv pietiekamas Savienības intereses. Konkrētāk, izvērtējot Savienības intereses, Komisija neesot ievērojusi LESD 101. un 105. pantu, pienākumu norādīt pamatojumu LESD 296. panta izpratnē un pamattiesības tikt uzklausītam tad, kad tiek izvērtētas Savienības intereses veikt izmeklēšanu.
Vispirms, lai gan prasītāja atzīst, ka Komisijai ir rīcības brīvība attiecībā uz sūdzības noraidīšanu, tā uzskata, ka šai lietai ir “īpaša pazīme”, jo par Komisijas pieņemto lēmumu Eiropas Savienības Tiesa ir pasludinājusi divus svarīgus spriedumus, un tādēļ nevarot tikt secināts, ka nepastāv Savienības intereses.
Atsaukdamās uz dažādiem kritērijiem, kuri judikatūrā ir uzskatīti par nozīmīgiem, lai novērtētu Savienības intereses, prasītāja arī secina, ka apstrīdētajā lēmumā esot izlases veidā un kļūdaini minēti tikai trīs iemesli, balstoties uz kuriem Komisija ir secinājusi, ka Savienības intereses nepastāv: pirmkārt, fakts, ka pārkāpums, kurš ir minēts 1999. gada sūdzībā, esot pirms daudziem gadiem beidzies, otrkārt, fakts, ka attiecīgais pārkāpums neesot radījis paliekošas sekas, un, treškārt, fakts, ka lietu varēja un vēl joprojām var izskatīt valsts iestādes un tiesas.
Otrais pamats būtībā ir iedalīts četrās daļās.
Par otrā pamata pirmo daļu – par to, ka Savienības intereses pastāv tādēļ vien, ka ir pasludināti spriedumi lietā T‑168/01 un lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P
Prasītāja apgalvo, ka Savienības intereses pastāvot tādēļ vien, ka šīs lietas īpašās pazīmes dēļ tā atšķiroties no citām lietām, kuras līdz šim ir analizējusi Savienības tiesa saistībā ar sūdzības izskatīšanai nepieciešamo Savienības interešu trūkumu, proti, šajā lietā par Komisijas pieņemto lēmumu Tiesa un Vispārējā tiesa ir pasludinājusi divus spriedumus lietā T‑168/01 un lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P, kuri doktrīnā ir plaši apspriesti.
Atbildot uz prasītājas argumentiem, atbilstoši judikatūrai ir jāpārliecinās, vai apstrīdētais lēmums, ar kuru, pamatojoties uz Regulas Nr. 773/2004 7. panta 2. punktu, ir noraidīta 1999. gada sūdzība, nav balstīts uz būtībā nepareiziem faktiem un vai tajā nav pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, acīmredzama kļūda vērtējumā vai pilnvaru nepareiza izmantošana (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 15. decembris, CEAHR/Komisija,
T‑427/08
,
EU:T:2010:517
,
65.
punkts un tajā minētā judikatūra). Vispārējai tiesai nav pienākuma aizstāt Komisijas vērtējumu par Savienības interesēm ar savējo, pārbaudot, vai papildus kritērijiem, uz kuriem apstrīdētajā lēmumā ir balstījusies Komisija, kādi citi kritēriji Komisijai būtu likuši secināt, ka pastāv lietas izmeklēšanas uzsākšanai nepieciešamās Savienības intereses (spriedums, 2014. gada 17. decembris, Si.mobil/Komisija,
T‑201/11
,
EU:T:2014:1096
,
89.
punkts (nav publicēts).
Šajā lietā, pirmkārt, par prettiesisku nav uzskatāms fakts, ka Komisija, vērtējot Savienības interešu esamību, nav ņēmusi vērā spriedumu lietā T‑168/01un lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P iedarbību. Kā jau iepriekš minēts, pirmām kārtām, Komisijai ir rīcības brīvība izvēlēties kritērijus, uz kuriem tā var balstīties, lai izvērtētu šādu interešu esamību (skat. spriedumu, 2012. gada 9. marts, Comité de défense de la viticulture charentaise/Komisija,
T‑192/07
, nav publicēts,
EU:T:2012:116
,
80.
punkts) un, otrām kārtām, kā minēts šā sprieduma 66. punktā, ievērojot ļoti specifiskos šīs lietas apstākļus, Komisijai bija tiesības vērtēt Savienības intereses atbilstoši apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumam, ņemot vērā jaunos apstākļus.
Otrām kārtām, ir jāpiekrīt prasītāju norādītajam, ka spriedumi lietā T‑168/01 un lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P ir izraisījuši juridisku interesi saistībā ar dubultas cenas sistēmu analīzi LESD 101. panta kontekstā. Tomēr šis konstatējums pats par sevi nav pamats, lai tiktu izmeklēta prasītājas sūdzība. Apstrīdētā lēmuma priekšmets nav abstraktu un akadēmisku interešu esamība, ko ir izraisījusi šo divu spriedumu izpilde, bet gan konkrētu un reālu interešu esamība, kas pamato Komisijas resursu izmantošanu, lai, ņemot vērā visus nozīmīgos apstākļus, tiktu izskatīta 1999. gada sūdzība.
Ņemot vērā iepriekšminēto, Vispārējā tiesa nevar aizstāt Komisijas vērtējumu par Savienības interesēm ar savu vērtējumu, balstoties uz kādu citu kritēriju, proti, faktu, ka gan Tiesas pasludinātajam spriedumam, gan 1999. gada sūdzībai ir tas pats priekšmets, neatkarīgi no tā, ka šim spriedumam ir nenoliedzama nozīme 1999. gada sūdzības izskatīšanai pēc būtības. Citiem vārdiem, ar šo prasītājas minēto papildu kritēriju kā tādu nav iespējams aizliegt Komisijai, izmantojot citus apsvērumu un, konkrēti, šī sprieduma 99. punktā minētos un tālāk analizētos apsvērumus, secināt, ka nepastāv pietiekamas Savienības intereses.
Visbeidzot, ja pieņem, ka ar prasītājas argumentiem tiek arī apgalvots, ka saistībā ar Savienības interešu esamību Komisija nav ievērojusi spriedumu lietā T‑168/01 un lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P iedarbību, ciktāl ar šiem spriedumiem 2001. gada lēmums daļēji ir atstāts spēkā, ir jāatgādina šā sprieduma 62.–64. punktā norādītā kļūda, kas ir pieļauta apstrīdētajā lēmumā. Atliek novērtēt, vai konkrētās lietas apstākļos šai kļūdai ir izšķiroša ietekme attiecībā uz Komisijas veikto vērtējumu par sūdzības izmeklēšanas uzsākšanai nepieciešamajām Savienības interesēm (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2002. gada 14. maijs, Graphischer Maschinenbau/Komisija,
T‑126/99
,
EU:T:2002:116
,
48.
un
49.
punkts, un 2007. gada 12. septembris, UFEX u.c./Komisija,
T‑60/05
,
EU:T:2007:269
,
77.
un
78.
punkts). Šajā lietā no apstrīdētā lēmuma 23. apsvēruma izriet, ka savu secinājumu par Savienības interešu neesamību Komisija ir balstījusi uz trīs kritērijiem, proti, to, ka 1998. gada oktobrī attiecīgā rīcība ir izbeigta, ka nav radītas paliekošas sekas, kā arī to, ka valsts tiesas un iestādes bija tiesīgas risināt norādītās problēmas. Šajā ziņā Komisija bija tiesīga noteikt, ka tā atsauksies tikai uz attiecīgajiem trīs kritērijiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2001. gada 17. maijs, IECC/Komisija,
C‑449/98 P
,
EU:C:2001:275
,
45.
–
47.
punkts, un 2011. gada 24. novembris, EFIM/Komisija,
T‑296/09
, nav publicēts,
EU:T:2011:693
,
105.
punkts). Tālāk ir jāizvērtē, kā Komisijas kļūdainais vērtējums par spriedumu lietā T‑168/01 un lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P un līdz ar to par 2001. gada lēmuma iedarbību ir spējis ietekmēt lēmumā minētos trīs kritērijus. Tomēr 2001. gada lēmuma daļēja saglabāšana spēkā, šo lēmumu izpildot, nav spējusi ietekmēt nevienu no šiem kritērijiem. 2001. gada lēmuma spēkā esamība ir tiesisks apstāklis un neskar ne attiecīgās rīcības, ne tās seku turpināšanos, kas ir uzskatāmi par faktiskiem apstākļiem. Tas pats attiecas uz valsts iestāžu un tiesu iesaistīšanos, kas, kā ir norādīts šī sprieduma 86. punktā, vēl joprojām ir iespējama, tostarp pat tad, kad Komisija pati ir pieņēmusi lēmumu par attiecīgo rīcību (spriedums, 2012. gada 14. februāris, Toshiba Corporation u.c.,
C‑17/10
,
EU:C:2012:72
,
68.
–
92.
punkts). Turklāt no apstrīdētā lēmuma 39.–41. apsvēruma izriet, ka šo kritēriju Komisija ir vērtējusi vienīgi attiecībā uz gadījumu, ja valsts iestādes vai tiesas piemērotu LESD 101. panta 3. daļu, kas līdz ar 2001. gada lēmuma daļēju atcelšanu vairs viennozīmīgi netiek piemērota.
Līdz ar to otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par otrā pamata otro daļu – par to, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā un nav norādījusi pamatojumu, izmantojot
GSK
rīcības izbeigšanu 1998. gadā kā kritēriju Savienības interešu esamības vērtējumam
Pirmkārt, prasītāja pārmet Komisijai, ka tā neesot izvērtējusi un pietiekami pamatojusi savus secinājumus, it īpaši apstrīdētā lēmuma 24. un 25. apsvērumā minētos, saskaņā ar kuriem pārkāpums esot izbeigts jau 1998. gadā un tas esot ildzis tikai septiņus mēnešus – no 1998. gada 9. marta līdz 16. oktobrim, lai gan Komisija ar šo ierobežoto laikposmu un ar apstākli, ka vairs nepastāvot
GSK
rīcības atkārtošanās risks, ir pamatojusi Savienības interešu neesamību. Otrkārt, prasītāja uzskata, ka esot konstatējama pretruna starp apstākli, ka rīcība ir izbeigta 1998. gada oktobrī, un Komisijas izšķiršanos veikt izmeklēšanu par laikposmu no 1998. līdz 2009. gadam, par to pieņemot 2001. gada lēmumu, kuru tā ir aizstāvējusi Savienības tiesās.
Atbilstoši judikatūrai Komisijai ir tiesības nolemt, ka nav jāizskata sūdzība par darbībām, kuras jau ir izbeigtas. Turklāt Komisija var uzskatīt, ka pietiekamas Savienības intereses vairs nav konstatējamas gadījumā, kad attiecīgie uzņēmumi ir piekrituši mainīt savu rīcību atbilstoši vispārējām interesēm (spriedums, 2001. gada 17. maijs, IECC/Komisija,
C‑449/98 P
,
EU:C:2001:275
,
48.
un
49.
punkts; skat. arī Paziņojuma par sūdzību izskatīšanu 44. punkta sesto ievilkumu).
Šajā lietā, pirmām kārtām, nevar apmierināt prasītājas iebildumu, ar ko tiek apgalvots, ka ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā un nav norādīts pamatojums saistībā ar rīcības izbeigšanu 1998. gadā. Pirmkārt, prasītāja tieši neapstrīd faktu, ka
GSK
rīcība tik tiešām ir beigusies 1998. gada oktobrī, un neizvirza nekādus konkrētus pierādījumus, no kuriem izrietētu pretējais. Otrkārt, šajā ziņā apstrīdētā lēmuma pamatojums ir pietiekams, jo apstrīdētā lēmuma 7. apsvērumā ir skaidri norādīts, ka 1998. gada 16. oktobrī
Tribunal de Defensa de la Competencia
(Konkurences aizsardzības tiesa) ir apturējusi līguma strīdus noteikumu darbību un no apturēšanas brīža līdz 2001. gada lēmuma pieņemšanai
GSK
šos noteikumus nav piemērojusi. Treškārt, apstrīdētā lēmuma 24. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka lietas materiālos nekas neliecina par
GSK
nodomu atsākt piemērot šos pasākumus Spānijā.
Otrām kārtām, ir jākonstatē, ka rīcības izbeigšanas datums nevar tikt atspēkots ar Komisijas izvēli iestāties par 2001. gada lēmumu līdz pat 2009. gadam, kad tika pasludināts spriedums lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P. Šī šķietamā pretruna nekādi nepierāda, ka
GSK
rīcība nebūtu izbeigta un ka tādējādi Komisija būtu kļūdaini secinājusi, ka kopš šī datuma rīcība vairs neturpinājās.
Šādos apstākļos, ņemot vērā, ka prasītāja nav sniegusi konkrētas norādes ne par to, ka rīcība būtu turpinājusies pēc 1998. gada 16. oktobra, ne arī par
GSK
nodomu atsākt piemērot šos pasākumus Spānijā, Komisija, uzskatīdama, ka
GSK
rīcība faktiski ir izbeigta 1998. gadā, apstrīdētajā lēmumā nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu.
Līdz ar to otrā pamata otrā daļa ir jānoraida.
Par otrā pamata trešo daļu – par to, ka Komisija, uzskatot, ka līguma rezultātā Spānijas tirgū neesot konstatējamas paliekošas sekas, esot pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā
Prasītāja būtībā apgalvo, ka pārkāpumu izraisītās pretkonkurences sekas Spānijas tirgū lielā mērā esot saglabājušās, jo lielākā daļa zāļu ražotāju pašlaik piemēro neskaitāmas dubultas cenas sistēmas. Prasītāja uzskata, ka apstrīdētā lēmuma 27.–37. apsvērumā ietvertajā Komisijas pamatojumā esot pieļautas tik smagas un acīmredzamas kļūdas vērtējumā, ka Komisija nevarot pamatoti secināt, ka šajā lietā nav Savienības interešu. Konkrēti, prasītāja iebilst pret secinājumiem, kuros ir teikts, ka nav nekādas cēloņsakarības starp
GSK
darbībām un faktu, ka vēlāk citi ražotāji ir ieviesuši dubultu cenu (apstrīdētā lēmuma 27. un 28. apsvērums).
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Komisija nevar balstīties vienīgi uz apstākli, ka darbības, kas, iespējams, ir pretrunā LESD, ir izbeigtas, lai, atsaucoties uz Savienības interešu nepastāvēšanu, nolemtu izbeigt sūdzības par šīm darbībām izskatīšanu, nepārbaudot, vai pretkonkurences sekas nesaglabājas un vai attiecīgā gadījumā iespējamo konkurences pārkāpumu smagums vai to seku saglabāšanās nepadara šo sūdzību par tādu, kuras izskatīšana ir Savienības interesēs (spriedumi, 1999. gada 4. marts, Ufex u.c./Komisija,
C‑119/97 P
,
EU:C:1999:116
,
95.
punkts, un 2001. gada 14. februāris, SEP/Komisija,
T‑115/99
,
EU:T:2001:54
,
33.
punkts; skat. arī Paziņojuma par sūdzību izskatīšanu 44. punkta piekto ievilkumu). Šī judikatūra tiek piemērota vienīgi tajos gadījumos, kad Komisija savu lēmumu pamato ar to, ka ir izbeigtas darbības, kas, iespējams, ir uzskatāmas par pretkonkurences darbībām (spriedumi, 2007. gada 12. septembris, UFEX u.c./Komisija,
T‑60/05
,
EU:T:2007:269
,
74.
punkts, un 2013. gada 11. jūlijs, Spira/Komisija,
T‑108/07 un T‑354/08
, nav publicēts,
EU:T:2013:367
,
178.
punkts).
Pirmām kārtām, no iepriekš minētā izriet, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā pamatoti ir ne vien konstatējusi līguma darbības izbeigšanos 1998. gadā, bet arī pārliecinājusies, ka pretkonkurences sekas neturpinās.
Otrām kārtām, prasītāja nav sniegusi nekādus konkrētus pierādījumus, no kuriem izrietētu, ka tiem Spānijas vairumtirgotājiem, kurus
GSK
piemērotais dubultas cenas noteikums ir skāris tieši, ir bijušas ierobežotas iespējas eksportēt zāles vai ka šī ierobežojuma apmērs 1998. gadā ir bijis tāds, ka pret konkurenci vērstās darbības ir radījušas paliekošas sekas Spānijas tirgū. Tādējādi Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, apstrīdētā lēmuma 26. apsvērumā uzskatīdama, ka “šobrīd, eksportējot minētās 82 zāles, Spānijas vairumtirgotājiem ir jāsaskaras ar cenām un tirdzniecības apjomiem, kurus diktē nevis 1998. gadā
GSK
īstenotā rīcība, bet pašreizējā dinamika tirgū”.
Trešām kārtām, ir jāuzsver, ka šā sprieduma 115. punktā minētā judikatūra pamatā ir veltīta pretkonkurences sekām, kas ir tieši saistītas ar izbeigtajām pretkonkurences darbībām, par kurām ir iesniegta 1999. gada sūdzība. Tādējādi pretkonkurences sekas būtībā nevar tikt konstatētas, atsaucoties uz trešo personu darbību. Tomēr nevar izslēgt, ka pretkonkurences sekas tiek vērtētas trešo personu rīcības kontekstā gadījumā, kad gan šīs darbības, gan darbības, par kurām ir iesniegta sūdzība, saista nepārprotami pierādīta cēloņsakarība. Tomēr šajā lietā prasītāja nav sniegusi nekādus pierādījumus, ar ko varētu tikt nodibināta cēloņsakarība starp 1998. gadā
GSK
veiktajām darbībām un to, ka vēlāk citi ražotāji ir ieviesuši dubultu cenu. Turklāt apstāklis, ka šāda pārējo uzņēmumu darbība potenciāli var izraisīt tās pašas konkurences problēmas, par kurām ir iesniegta 1999. gada sūdzība, pats par sevi neko nemaina, jo tas, ka divu lietu pamatā ir salīdzināma rīcība, nenozīmē, ka tās viena otru ir izraisījušas vai ietekmējušas.
Ceturtām kārtām, ir jānoraida arī apgalvojums, saskaņā ar kuru šo darbību cēloņsakarība esot pierādāma ar faktu, ka Komisijas iespējamā bezdarbība lietā, par kuru ir iesniegta 1999. gada sūdzība, esot uzskatāma par “
de facto
zaļo gaismu”, lai Spānijā ieviestu eksporta ierobežojumus. No vienas puses, kā to pamatoti norāda Komisija, faktam, ka par pārkāpumu nav pieņemts lēmums, kā tādam nav izšķirošas nozīmes attiecībā uz LESD 101. panta 3. punkta izpratnē veikto uzņēmējsabiedrību pašnovērtējumu, kas ir jāveic, nevis pamatojoties uz lēmumu, ar kuru nepietiekamu Savienības interešu dēļ ir noraidīta sūdzība par pārkāpumu, kas kopš 1998. vairs nerada sekas, bet gan pamatojoties uz pašreizējiem tirgus apstākļiem. No otras puses, Komisijas rīcību pēc sprieduma lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P pasludināšanas (skat. iepriekš 14. punktu), kā arī jaunas izmeklēšanas uzsākšanu saistībā ar it kā dubultas cenas politikas piemērošanu, ko īsteno citas uzņēmējsabiedrības, kas nav
GSK
(Lieta AT.39973 – Zāļu izplatīšanas cenu sistēmas Spānijā), pārējās uzņēmējsabiedrības nevar uztvert kā “bezdarbību”, kas tām dod zaļo gaismu ieviest dubultas cenas sistēmu Spānijā.
Piektām kārtām, ir jākonstatē, ka nav iespējams saskatīt pretrunu starp, no vienas puses, apstrīdētā lēmuma 28. apsvērumu, saskaņā ar kuru tas, ka Spānijas ražotāji it kā plaši izmantojot dubultas cenas sistēmas, esot saistīts tostarp ar normatīvajiem aktiem, kas ir pieņemti
GSK
lietas izmeklēšanas laikā, proti, 2006. gada 26. jūlija
Ley 29/2006 de garantías y uso racional de los medicamentos y productos sanitarios
(Likums 29/2006 par garantijām saistībā ar zāļu un veselības aprūpes produktu racionālu lietošanu (
BOE
Nr. 178, 2006. gada 27. jūlijs, 28122. lpp.), un, no otras puses, to, ka ar Komisijas 2008. gada 4. novembra vēstuli ir noraidīta cita prasītājas iesniegta sūdzība par šiem jaunajiem normatīvo aktu grozījumiem, kas ir pieņemti ar Likumu 29/2006. Pirmkārt, no apstrīdētā lēmuma 28. apsvēruma izriet, ka šie likumdošanas pasākumi nav vienīgais, bet gan tikai viens no it kā pastāvošās dubultas cenas sistēmas izmantošanas apstākļiem, un, otrkārt, šī pretruna ir saistīta ar apsvērumiem, kuri pārsniedz 1999. gada sūdzības tvērumu un ar kuriem katrā ziņā šajā lietā nevar tikt pierādīts, ka apstrīdētajai rīcībai ir paliekošas sekas.
Ņemot vērā iepriekšminēto, nevar uzskatīt par pamatotu prasītājas tēzi, kurā tā apgalvo, ka
GSK
rīcība turpinot radīt pretkonkurences sekas, jo prasītāja nav pierādījusi cēloņsakarību starp sistēmu, kuru 1998. gadā īsu brīdi ir īstenojusi
GSK
, un iespējamajām “pretkonkurences sekām”, kuras it kā izrietot no darbībām, kuras pašlaik īsteno citi zāļu ražotāji.
Tādējādi ir jāsecina, ka nav pierādīts, ka Komisija, uzskatot, ka līguma rezultātā Spānijas tirgū neesot konstatējamas paliekošas sekas, būtu pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
Par otrā pamata ceturto daļu – par to, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā attiecībā uz faktu, ka lieta, par kuru iesniegta 1999. gada sūdzība, pamatoti var tikt nodota izskatīšanai valsts iestādēm
Prasītāja uzskata, ka – pretēji Komisijas apgalvotajam – lieta, par kuru ir iesniegta 1999. gada sūdzība, nevarot tikt lietderīgi nodota izskatīšanai valsts iestādēm, jo tās neesot piemērotas izvērtēt šāda veida lietu. Prasītājas ieskatā Komisija kopumā esot piemērotāka nekā valsts iestādes. Pirmkārt, tās rīcībā esot visi lietas materiāliem pievienotie nozīmīgie pierādījumi. Otrkārt, ņemot vērā paralēlās tirdzniecības īpašās pazīmes, tā pēc definīcijas skarot vairākas dalībvalstis. Treškārt, neesot apstrīdams, ka Spānijas iestādēm un tiesām nav ne nepieciešamo resursu, ne zināšanu, ne pieredzes, lai iegūtu un analizētu sarežģītus ekonomiskus datus, bez kuriem nav iespējams veikt analīzi LESD 101. panta 3. punkta kontekstā. Ceturtkārt, prasītājas ieskatā Komisija, apgalvojot, ka Spānijas konkurences iestāde varot “
GSK
lietā pieņemt lietderīgu lēmumu attiecībā uz LESD 101. panta 3. punktu”, esot pieļāvusi acīmredzamu Regulas Nr. 1/2003 5. un 10. panta interpretācijas kļūdu. Prasītāja uzskata, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 5. pantu Spānijas iestādes nevarot pieņemt tādus individuālus lēmumus, ar kuriem tiek konstatēta LESD 101. panta 3. punkta nosacījumu izpilde, un saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 10. pantu tikai Komisija ar lēmumu varot konstatēt, ka ir piemērojami LESD 101. panta 3. punktā minētie četri nosacījumi. Piektkārt, Komisija esot piemērotāka izskatīt un pieņemt lēmumu attiecībā uz LESD 101. panta 3. punktu arī tādēļ, lai, ievērojot, ka Komisija jau ir veltījusi daudz pūļu šajā lietā, nodrošinātu, pirmām kārtām, administratīvo efektivitāti un, otrām kārtām, tiesisko drošību attiecībā uz valsts konkurences iestādēm, kurām nākotnē būs jāsaskaras ar līdzīgām lietām.
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 4. un 5. pantu Komisijai un dalībvalstu konkurences iestādēm ir paralēlas pilnvaras attiecībā uz LESD 101. un 102. panta piemērošanu un ka Regulas Nr. 1/2003 sistēma ir balstīta uz ciešu šo iestāžu sadarbību (spriedums, 2013. gada 16. oktobris, Vivendi/Komisija,
T‑432/10
, nav publicēts,
EU:T:2013:538
,
26.
punkts). Līdz ar to, veicot vērtējumu, Komisija var ņemt vērā arī pasākumus, kādus ir veikušas minētās valsts iestādes (skat. spriedumu, 2007. gada 3. jūlijs, Au Lys de France/Komisija,
T‑458/04
, nav publicēts,
EU:T:2007:195
,
72.
punkts un tajā minētā judikatūra). Komisijai ir tiesības noraidīt sūdzību, pamatojoties uz to, ka sūdzības iesniedzējs var savu tiesību aizsardzības nolūkos vērsties valsts iestādēs un tiesās (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1992. gada 18. septembris, Automec/Komisija,
T‑24/90
,
EU:T:1992:97
,
88.
–
96.
punkts; 1995. gada 24. janvāris, Tremblay u.c./Komisija,
T‑5/93
,
EU:T:1995:12
,
65.
–
74.
punkts, un 1996. gada 9. janvāris, Koelman/Komisija,
T‑575/93
,
EU:T:1996:1
,
78.
un
79.
punkts; skat. arī Paziņojuma par sūdzību izskatīšanu 44. punkta pirmo ievilkumu un II sadaļu). Tomēr ne Regulā Nr. 1/2003, ne Komisijas paziņojumā par sadarbību konkurences iestāžu tīklā (
OV 2004, C 101, 43. lpp.
) nav noteikts Komisijas un dalībvalstu konkurences iestāžu savstarpējs kompetenču sadalījums, un tajos uzņēmumiem nav raisītas ne tiesības, ne paļāvība par to, ka viņu lietu izskatīs kāda konkrēta konkurences iestāde (spriedumi, 2011. gada 13. jūlijs, ThyssenKrupp Liften Ascenseurs/Komisija, T‑144/07, no T‑147/07 līdz
T‑150/07 un T‑154/07
,
EU:T:2011:364
,
78.
punkts, un 2014. gada 17. decembris, Si.mobil/Komisija,
T‑201/11
,
EU:T:2014:1096
,
38.
un
39.
punkts).
Tādējādi, pat pieņemot, kā to apgalvo prasītāja, ka Komisija ir vispiemērotākā, lai izskatītu lietu, un ka valsts iestādes nav tik piemērotas to darīt, sūdzību iesniedzējām uzņēmējsabiedrībām, tādām kā prasītāja, nav nekādu tiesību uz lietas izskatīšanu Komisijā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 17. decembris, Si.mobil/Komisija,
T‑201/11
,
EU:T:2014:1096
,
40.
punkts, un 2016. gada 30. septembris, Trajektna luka Split/Komisija,
T‑70/15
,
EU:T:2016:592
,
43.
punkts (nav publicēts)).
Otrkārt, ir jāatgādina, ka no Regulas Nr. 1/2003 preambulas, it īpaši no tās 1., 6., 8. un 35. apsvēruma, izriet, ka dalībvalstu konkurences iestāžu ciešāka sadarbība LESD 101. un 102. panta piemērošanā un tām uzliktais pienākums piemērot šīs tiesību normas gadījumos, kad var tikt ietekmēta tirdzniecība starp dalībvalstīm, ir vērsts uz to, lai nodrošinātu tieši minētās regulas efektivitātes mērķi. Tādējādi, ņemot vērā risku, ka var tikt apšaubīta Regulas Nr. 1/2003 13. panta, saskaņā ar kuru Komisijai ir tiesības noraidīt sūdzību tādēļ, ka to izskata dalībvalsts konkurences iestāde, piemērojamība, efektivitātes prasība nevar radīt pienākumu Komisijai, īstenojot šo konkrēto tiesību normu, pārbaudīt, vai attiecīgajai konkurences iestādei piemīt institucionālās, finansiālās un tehniskās spējas, lai izpildītu tai ar Regulu Nr. 1/2003 uzticēto uzdevumu (spriedums, 2014. gada 17. decembris, Si.mobil/Komisija,
T‑201/11
,
EU:T:2014:1096
,
56.
un
57.
punkts).
Līdz ar to, ņemot vērā ar Regulu Nr. 1/2003 izveidoto Komisijas un dalībvalstu konkurences iestāžu savstarpējās sadarbības sistēmu, ir jākonstatē, ka Komisija, nepieļaujot kļūdu vērtējumā, varēja uzskatīt, ka valsts iestādes bija spējīgas efektīvi īstenot noteikumus, normas un politikas, kas veido Savienības tiesību aktu kopumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 30. septembris, Trajektna luka Split/Komisija,
T‑70/15
,
EU:T:2016:592
,
53.
punkts), un, it īpaši, uzskatīt, ka Spānijas iestādes varēja valstī izskatīt lietu par 1999. gada sūdzību, saņemot visus nepieciešamos pierādījumus, tostarp izmantojot Regulas Nr. 1/2003 12. un 15. pantā norādītos sadarbības mehānismus. Turklāt Komisijā iesniegtā prasītājas informācija, it īpaši attiecībā uz apgalvoto nepieciešamās pieredzes trūkumu, lai veiktu ekonomisko analīzi, vai grūtībām iegūt neaizstājamu informāciju, katrā ziņā pietiekami nepierāda Spānijas konkurences iestādes institucionālās nepilnības, kas tai traucētu pildīt šo uzdevumu.
Nav arī pierādīts, ka Spānijas tiesas nespētu pārbaudīt Spānijas konkurences iestādes pieņemto lēmumu tiesiskumu. Kā to pamatoti norāda Komisija – ne ar vienu no pašlaik uzsāktajām tiesvedībām par it kā pastāvošajām dubultas cenas politikām Spānijā, uz ko atsaucas prasītāja, nevar pierādīt apgalvojumu, ka Spānijas tiesas neesot spējīgas pareizi piemērot LESD 101. panta 3. punktu. Pirmām kārtām, neviena no šīm tiesvedībām neattiecas uz līgumu, un, otrām kārtām, attiecībā uz tiesvedībām par rīcību, ko, iespējams, ir pieļāvušas citas uzņēmējsabiedrības, no prasītājas iesniegtajiem pierādījumiem neizriet, ka valsts tiesas spriedumus lietā T‑168/01 un lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P būtu interpretējušas kļūdaini. Piemēram, no
Tribunal Supremo
(Augstākā tiesa, Spānija) 2014. gada 3. decembrī pasludinātā sprieduma lietā Nr. 4792/2011
Pharma
/
Pfizer SLU
, kurā turklāt ir atsauce uz minētajiem spriedumiem lietā T‑168/01 un lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P, lai gan šis spriedums pamatā attiecas uz LESD 101. panta 1. punkta interpretāciju, ir redzams, ka šai tiesai ir visas iespējas veikt analīzi gan atbilstoši judikatūrai, kas izriet no šiem spriedumiem, gan, nepieciešamības gadījumā, arī attiecībā uz LESD 101. panta 3. punktu.
Treškārt, ir jānorāda, ka, pat ja, ņemot vērā paralēlās tirdzniecības īpašās pazīmes, apstrīdētā rīcība skar vairāku dalībvalstu teritoriju, šis apstāklis kā tāds nebūtu pietiekams, lai secinātu, ka 1999. gada sūdzība atspoguļo pietiekamas Savienības intereses. Pretējā gadījumā Komisijai būtu pienākums izskatīt ikvienu sūdzību par it kā notikušu pārkāpumu, kas aptver vairākas dalībvalstis, un šis pienākums tai būtu neatkarīgi no citu Savienības interešu novērtēšanas kritēriju un sūdzības pamatotības izvērtējuma (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2007. gada 12. septembris, UFEX u.c./Komisija,
T‑60/05
,
EU:T:2007:269
,
158.
punkts, un 2012. gada 13. septembris, Protégé International/Komisija,
T‑119/09
, nav publicēts,
EU:T:2012:421
,
77.
punkts). No tā izriet, ka ar attiecīgās rīcības pārrobežu mērogu vien nepietiek, lai nodrošinātu atbilstību Savienības interesēm.
Ceturtkārt, attiecībā uz Regulas Nr. 1/2003 5. panta piemērošanu no šī panta redakcijas nepārprotami izriet, ka “dalībvalstu konkurences iestādēm ir pilnvaras piemērot [LESD 101.] un [102.] pantu atsevišķos gadījumos”, un ka “šim nolūkam tās pēc savas iniciatīvas vai uz sūdzības pamata var pieņemt lēmumus, ar kuru: [..] pieprasa izbeigt pārkāpumu, [..] nosaka pagaidu pasākumus, [..] pieņem saistības, [un] uzliek soda naudas, periodiskus soda maksājumus vai jebkādu citu sodu, kas paredzēts to valstu tiesību aktos”. Atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 5. panta otrajai daļai valstu konkurences iestādes “līdzīgi var lemt, ka rīcībai no to puses nav pamata”. Turklāt ir jāatgādina, ka ar Regulu Nr. 1/2003 ir aizstāta centralizētā shēma, kas tika izveidota ar Regulu Nr. 17, kuras pamatā bija izziņošanas sistēma, izmantojot lūgumu izsniegt negatīvu apstiprinājumu vai, pretējā gadījumā, individuālu atbrīvojumu, un tā ir aizstāta ar tieši piemērojamu izņēmumu sistēmu, kurā dalībvalstu konkurences iestādēm un tiesām ir pilnvaras piemērot ne tikai LESD 101. panta 1. punktu un LESD 102. pantu, bet arī LESD 101. panta 3. punktu (skat. Regulas Nr. 1/2003 3. un 4. apsvērumu). Tādējādi, pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, valstu konkurences iestādēm viennozīmīgi ir tiesības izvērtēt, vai LESD 101. panta 3. punktā noteiktie apstākļi ir izpildīti.
Šis secinājums nevar tikt atspēkots ar prasītājas argumentu, ar kuru, pamatojoties uz Regulas Nr.1/2003 10. pantu un atbilstoši 2011. gada 3. maija spriedumam lietā Tele2 Polska (
C‑375/09
,
EU:C:2011:270
) ir apgalvots, ka vienīgi Komisija ar lēmumu varot konstatēt, ka LESD 101. panta 3. punktā minētie četri nosacījumi ir piemērojami.
Vispirms ir jānorāda, ka Regulas Nr. 1/2003 10. pantā ir noteikts, ka Komisija “var ar lēmumu konstatēt, ka [LESD 101.] pants nav piemērojams attiecībā uz līgumu [..], jo [LESD 101. panta 1. punkta] nosacījumi nav izpildīti vai [LESD 101. panta 3. punkta] nosacījumi ir izpildīti”. Atbilstoši šī paša panta pirmajam teikumam šādu lēmumu, kuram nav saistošs, bet vienīgi deklaratīvs spēks, Komisija var pieņemt vienīgi “pēc savas iniciatīvas” un “ja [Savienības] sabiedrības intereses, kas saistītas ar [LESD 101. un 102.] panta piemērošanu, nosaka tādu vajadzību” (skat. arī Regulas Nr. 1/2003 14. apsvērumu). Ņemot vērā, ka ar apstrīdēto lēmumu nav nolemts, ka valsts iestādes var pieņemt lēmumu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 10. pantu, arī šis iebildums ir jānoraida.
Protams, ir jāpiekrīt, ka 2011. gada 3. maija spriedumā lietā Tele2 Polska (
C‑375/09
,
EU:C:2011:270
) Tiesa tā 32. punktā ir atzinusi, ka “valsts konkurences iestāde nevar pieņemt lēmumu, konstatējot LESD 102. panta pārkāpuma neesamību”. Šī judikatūra pēc analoģijas attiecas arī uz LESD 101. pantu, jo Tiesa ir uzskatījusi, ka “šāds “negatīvs” lēmums pēc būtības radītu risku apdraudēt LESD 101. un 102. panta vienveidīgu piemērošanu” (skat. spriedumu, 2011. gada 3. maijs, Tele2 Polska,
C‑375/09
,
EU:C:2011:270
,
28.
punkts; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2015. gada 21. janvāris, easyJet Airline/Komisija,
T‑355/13
,
EU:T:2015:36
,
32.
punkts).
Tomēr fakts, ka valsts iestādei nav tiesību pieņemt lēmumus, ar kuriem tiek konstatēta LESD 101. panta pārkāpuma neesamība, nenozīmē, ka valsts konkurences iestādei nav tiesību piemērot LESD 101. panta 3. punktu. Precīzāk, saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 5. panta otro daļu valsts konkurences iestāde, ja tā, pamatojoties uz tās rīcībā esošo informāciju, uzskata, ka nav izpildīti rīcības aizlieguma nosacījumi saskaņā ar LESD 101. pantu, tomēr var nolemt, ka tai nav pamata rīkoties. Līdz ar to valsts konkurences iestāde var izvērtēt, vai LESD 101. panta 3. punktā noteiktie apstākļi ir izpildīti un, ja tie ir izpildīti, nolemt, ka rīcībai nav pamata.
Turklāt ir jāuzsver, ka, lai izvērtētu, vai lieta pamatoti var tikt nodota izskatīšanai valsts iestādei, būtiskākais ir nevis sūdzības izskatīšanas rezultāts minētajā konkurences iestādē, bet gan iespēja, ka šī iestāde var attiecīgo sūdzību izskatīt (skat. pēc analoģijas spriedumu, 2015. gada 21. janvāris, easyJet Airline/Komisija,
T‑355/13
,
EU:T:2015:36
,
27.
punkts), un tas konkrētajā lietā netiek apstrīdēts.
Piektkārt un visbeidzot – attiecībā uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru Komisijai, tiklīdz tā bija atbrīvojusi Spānijas konkurences iestādi no pienākuma turpināt izskatīt šo lietu, tāpat esot bijis pienākums uzsākt izmeklēšanu, pirmām kārtām ir jānorāda, ka atbilstoši Tiesas judikatūrai Regulā Nr. 1/2003 nav noteikts, ka gadījumos, kad Komisija uzsāk procedūru, valsts konkurences iestādes tiek pastāvīgi un galīgi atbrīvotas no sava pienākuma piemērot konkurences jomu regulējošos valsts tiesību aktus. Valsts konkurences iestāžu kompetence tiek atjaunota, tiklīdz ir pabeigts Komisijas uzsāktais process (spriedums, 2012. gada 14. februāris, Toshiba Corporation u.c.,
C‑17/10
,
EU:C:2012:72
,
78.
–
80.
punkts). Otrām kārtām un katrā ziņā – saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. apsvērumu apstāklim, ka konkurences iestādei ir tiesības pārtraukt vai izbeigt lietu, pamatojoties uz to, ka cita iestāde to skata vai ir jau skatījusi, “nav jāliedz Komisijai sūdzību noraidīšana [Savienības] interešu trūkuma dēļ, kā Tiesas prakse apliecinājusi, tā var tā darīt, pat ja neviena cita konkurences iestāde nav norādījusi savu nodomu nodarboties ar attiecīgo lietu”.
Ņemot vērā iepriekšminēto, ir jāsecina, ka nav pierādīts, ka Komisija, norādīdama uz iespēju lietu nodot izskatīšanai valsts iestādēm, būtu pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā. No tā izriet, ka šī otrā pamata daļa ir jānoraida.
No visa iepriekšminētā izriet, ka otrais pamats kopumā ir jānoraida kā nepamatots.
Par trešo pamatu – par to, ka nav izvērtēti un pietiekami pamatoti atsevišķi faktiskie un tiesiskie apstākļi, kurus prasītāja ir darījusi zināmus Komisijai pēc sprieduma lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P pasludināšanas
Prasītāja uzskata, ka Komisija neesot izvērtējusi visus faktiskos un tiesiskos apstākļus, kurus prasītāja tai ir darījusi zināmus pēc spriedumu lietā T‑168/01 un lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P pasludināšanas, proti, tos, kuri ir minēti 2010. gada 4. martā un 2011. gada 8. oktobrī iesniegtajos memorandos, un ka apstrīdētā lēmuma pamatojumā neesot ietverta nekāda uz šiem apstākļiem balstīta Komisijas analīze.
Pirmkārt, attiecībā uz apgalvoto Komisijas izvērtējuma trūkumu no judikatūras izriet, ka, lai novērtētu, vai lietas izmeklēšana ir jāveic Savienības interešu dēļ, Komisijai ir jāņem vērā visi tiesiskie un faktiskie apstākļi, kuriem ir nozīme, lai pieņemtu lēmumu par turpmāku rīcību attiecībā uz sūdzību. Tai it īpaši ir uzmanīgi jāpārbauda visi faktiskie un tiesiskie apstākļi, ko tai ir darījis zināmus sūdzības iesniedzējs (skat. iepriekš 76. punktu).
Šajā lietā ir jāatgādina, ka saskaņā ar apstrīdēto lēmumu Komisija ir ievērojusi Regulas Nr. 773/2004 7. pantā paredzēto procedūru. Arī 2013. gada 6. jūnija vēstulē Komisija ir iepazīstinājusi prasītāju ar 1999. gada sūdzības analīzi un atļāvusi tai izvirzīt savus argumentus. 2013. gada 18. jūlijā prasītāja ir iesniegusi savus apsvērumus, kurus Komisija ir ņēmusi vērā apstrīdētajā lēmumā. Attiecībā uz 2010. gada 4. martā un 2011. gada 8. oktobrī iesniegtajiem prasītājas memorandiem, uz kuriem attiecas šis pamats, no apstrīdētā lēmuma 11. apsvēruma izriet, ka Komisija tos ir “uzmanīgi izvērtējusi”. Šajā ziņā ir jākonstatē, ka šie divi memorandi attiecās uz, pirmkārt,
GSK
dubultas cenas sistēmas analīzi pēc sprieduma lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P, būtībā secinot, ka uz līgumu nevar tikt attiecināts atbrīvojums saskaņā ar LESD 101. panta 3. punkta, un, otrkārt, nepieciešamību Komisijai steidzami rīkoties, piedāvājot iespējamos virzienus. Lai arī apstrīdētā lēmuma saturs neapliecina, ka šos memorandus Komisija tik tiešām ir izvērtējusi, no memorandu satura izriet, ka tajos nav izvirzīti elementi, kuri nebūtu aplūkoti administratīvajā procedūrā, tostarp pēc sprieduma lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P pasludināšanas. Tādējādi patiešām nebija nepieciešams, lai apstrīdētajā lēmumā tie tiktu ņemti vērā ar tiešu atsauci uz šo memorandu saturu. Līdz ar to ir jānoraida iebildums par šo memorandu neņemšanu vērā.
Otrkārt, saistībā ar iebildumu par pamatojuma nenorādīšanu pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts, ka tiesību akta pamatojumam ir jābūt pielāgotam tā būtībai un tam ir skaidri un nepārprotami jāatspoguļo iestādes, kas ir akta autore, argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām zināt noteiktā pasākuma pamatojumu un kompetentajai tiesai veikt tā kontroli (skat. spriedumu, 2011. gada 29. septembris, Elf Aquitaine/Komisija,
C‑521/09 P
,
EU:C:2011:620
,
147.
punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā ziņā Komisijai ir pienākums sniegt pamatojumu, ja tā atsakās izskatīt sūdzību. Pamatojumam ir jābūt pietiekami precīzam un detalizētam, lai Vispārējā tiesa varētu efektīvi pārbaudīt, kā Komisija ir īstenojusi savu rīcības brīvību definēt prioritātes (spriedums, 2015. gada 21. janvāris, easyJet Airline/Komisija,
T‑355/13
,
EU:T:2015:36
,
70.
punkts), un šai iestādei ir jāizklāsta faktiskie apstākļi, no kuriem ir atkarīgs lēmuma pamatojums, un juridiskie apsvērumi, kas tai liek pieņemt šādu lēmumu (skat. spriedums, 2012. gada 9. marts, Comité de défense de la viticulture charentaise/Komisija,
T‑192/07
, nav publicēts,
EU:T:2012:116
,
69.
punkts un tajā minētā judikatūra). Visbeidzot, Komisijai nav pienākuma paust savu nostāju attiecībā uz visiem argumentiem, kurus ieinteresētās puses ir izvirzījušas, pamatojot savu sūdzību. Pietiek izklāstīt faktus un juridiskos apsvērumus, kas ir būtiski lēmuma pieņemšanā (spriedums, 1984. gada 17. janvāris, VBVB un VBBB/Komisija,
43/82 un 63/82
,
EU:C:1984:9
,
22.
punkts; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2007. gada 12. jūlijs, AEPI/Komisija,
T‑229/05
, nav publicēts,
EU:T:2007:224
,
61.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā – attiecībā uz it kā pieļauto Komisijas pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi –, pat ja Komisija nav sniegusi atbildi uz visiem argumentiem, kurus prasītāja ir izvirzījusi šā sprieduma 142. punktā minētajos divos memorandos, Komisija tomēr ir nepārprotami paskaidrojusi savu pamatojumu un, it īpaši, apstrīdētā lēmuma 23. apsvērumā minētos trīs kritērijus, uz kuru pamata tā ir secinājusi, ka nav konstatējamas Savienības intereses, tādējādi ļaujot prasītājai saprast sūdzības noraidīšanas iemeslus. Kā norādīts šā sprieduma 141. punktā, Komisijai nav pienākuma paust savu nostāju attiecībā uz visiem argumentiem, kurus ieinteresētās puses ir izvirzījušas, pamatojot savu prasību. Pietiek izklāstīt faktus un juridiskos apsvērumus, kas ir būtiski lēmuma pieņemšanā.
Tādējādi no Komisijas apsvērumiem izriet, ka tā ir izpildījusi savus pienākumus veikt pārbaudi un sniegt pamatojumu, skaidri un nepārprotami atspoguļojot faktiskos apstākļus un juridiskos apsvērumus, kādēļ tā ir noraidījusi 1999. gada sūdzību. Ņemot vērā, ka ar šo informāciju Vispārējā tiesa var efektīvi pārbaudīt, kā Komisija, pieņemdama apstrīdēto lēmumu, ir izmantojusi savu rīcības brīvību, ir jāsecina, ka šajā ziņā apstrīdētais lēmums ir pietiekami pamatots, pat neraugoties uz to, ka Komisija nav sniegusi atbildi uz prasītājas argumentiem, kurus tā ir izvirzījusi 2010. gada 4. marta un 2011. gada 8. oktobra memorandos.
Līdz ar to trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots, un tādējādi ir jānoraida arī prasība kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tomēr atbilstoši šī paša reglamenta 135. panta 1. punktam, ja to prasa taisnīgums, Vispārējā tiesa var nolemt, ka lietas dalībnieks, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, papildus savu tiesāšanās izdevumu segšanai daļēji atlīdzina pretējās puses tiesāšanās izdevumus vai tā pat vispār tiek atbrīvota no šī pienākuma.
Šajā lietā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs. Tomēr, izskatot šo prasību, ir noskaidrots, ka Komisija, pirmkārt, apstrīdētā lēmuma 9. un 46. apsvērumā ir kļūdaini raksturojusi 2001. gada lēmumu (skat. šā sprieduma 62. un 63. punktu) un, otrkārt, apstrīdētā lēmuma 18. apsvērumā ir izmantojusi ne pārāk skaidru formulējumu attiecībā uz izmeklēšanu, kas tai ir jāveic, pamatojoties uz 1999. gada sūdzību (skat. šā sprieduma 64. punktu).
Šādos apstākļos Vispārējā tiesa uzskata, ka taisnīgums prasa, lai katrs no lietas dalībniekiem, tostarp personas, kas iestājušās lietā, pats sedz savus tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta)
nospriež:

1)
Prasību noraidīt.

2)
Katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

Kanninen
Iliopoulos
Calvo-Sotelo Ibáñez-Martín
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2018. gada 26. septembrī.
Sekretārs
E. Coulon
Priekšsēdētājs
Satura rādītājs

Tiesvedības priekšvēsture

Iepriekšējā administratīvā procedūra

Tiesvedība Vispārējā tiesā un Tiesā

Procedūra Komisijā pēc sprieduma lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P

Apstrīdētais lēmums

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

Juridiskais pamatojums

Par pirmo pamatu – kļūdu LESD 266., 101. un 105. panta un Regulas Nr. 1/2003 7. panta piemērošanā saistībā ar spriedumu lietā T‑168/01 un lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P interpretāciju, kā arī pienākuma norādīt pamatojumu neievērošanu un tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu

Par pirmā pamata efektivitāti

Par pirmā pamata pamatotību

– Par pirmā pamata pirmo daļu – LESD 266. panta pārkāpumu

– Par pirmā pamata otro daļu, kas attiecas uz LESD 101. un 105. panta, lasot tos kopsakarā ar Regulas Nr. 1/2003 7. pantu, pārkāpumu

– Par pirmā pamata trešo daļu, kas attiecas uz pietiekama pamatojuma neesamību un tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu

Par otro pamatu – acīmredzamu kļūdu vērtējumā attiecībā uz LESD 101. un 105. panta piemērošanu, LESD 296. panta pārkāpumu, jo, izvērtējot Savienības intereses, nav norādīts pamatojums, kā arī prasītājas tiesību tikt uzklausītai pārkāpumu

Par otrā pamata pirmo daļu – par to, ka Savienības intereses pastāv tādēļ vien, ka ir pasludināti spriedumi lietā T‑168/01 un lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P

Par otrā pamata otro daļu – par to, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā un nav norādījusi pamatojumu, izmantojot GSK rīcības izbeigšanu 1998. gadā kā kritēriju Savienības interešu esamības vērtējumam

Par otrā pamata trešo daļu – par to, ka Komisija, uzskatot, ka līguma rezultātā Spānijas tirgū neesot konstatējamas paliekošas sekas, esot pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā

Par otrā pamata ceturto daļu – par to, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā attiecībā uz faktu, ka lieta, par kuru iesniegta 1999. gada sūdzība, pamatoti var tikt nodota izskatīšanai valsts iestādēm

Par trešo pamatu – par to, ka nav izvērtēti un pietiekami pamatoti atsevišķi faktiskie un tiesiskie apstākļi, kurus prasītāja ir darījusi zināmus Komisijai pēc sprieduma lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P un C‑519/06 P pasludināšanas

Par tiesāšanās izdevumiem
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.