CELEX: 62014TJ0487
Dumping
import af ferrosilicium med oprindelse i Rusland
endelig antidumpingtold
udløbsundersøgelse
fastlæggelse af eksportprisen
enkelt økonomisk enhed
antidumpingtold afspejlet i videresalgspriserne i Unionen
anvendelse af en anden metode end den, der blev anvendt i forbindelse med en tidligere undersøgelse
fortsat eller fornyet dumping og skade
artikel 2, stk. 9, artikel 3 og artikel 11, stk. 9 og 10, i forordning (EF) nr. 1225/2009 (nu artikel 2, stk. 9, artikel 3 og artikel 11, stk. 9 og 10, i forordning (EU) 2016/1036)

(
)

Tvistens baggrund
Sagsøgerne, Chelyabinsk electrometallurgical integrated plant OAO (CHEMK) og Kuzneckie ferrosplavy OAO (KF), er selskaber, der har hjemsted i Rusland, og som driver virksomhed inden for fremstilling af ferrosilicium, som er en legering, der anvendes i fremstillingen af stål og jern. RFA International LP (herefter »RFAI«) er et selskab, der er forretningsmæssigt forbundet med sagsøgerne og har hjemsted i Canada, og som har en afdeling i Schweiz, der varetager sagsøgernes eksportsalg, herunder til EU.
[
udelades
]

Retlige bemærkninger
Sagsøgerne har fremsat tre anbringender til støtte for deres søgsmål. For det første tilsidesatte Kommissionen i det væsentlige bestemmelserne i grundforordningens artikel 2, stk. 9, ved fastsættelsen af eksportprisen for deres vare ved ikke at tage hensyn til den omstændighed, at de udgjorde en enkelt økonomisk enhed sammen med RFAI. For det andet tilsidesatte Kommissionen ligeledes ved fastsættelsen af eksportprisen for deres vare også bestemmelserne i grundforordningens artikel 11, stk. 9 og 10 (nu artikel 11, stk. 9 og 10, i forordning 2016/1036) ved at fradrage den antidumpingtold, der blev betalt i perioden for undersøgelse af dumpingen vedrørende 2012, i prisen for det første videresalg til en uafhængig køber i Unionen ved beregningen af eksportprisen. Kommissionen anvendte i denne forbindelse en anden metode end den, der blev anvendt i forbindelse med interimsundersøgelsen med henblik på at modbevise, at der forelå den af sagsøgerne hævdede fuldstændige afspejling af antidumpingtolden i videresalgsprisen til en uafhængig køber i Unionen. Anvendelsen af den samme metode skulle have ført til, at den ikke havde fradraget antidumpingtolden i denne pris ved beregningen af eksportprisen. For det tredje anlagde Kommissionen en lang række åbenbart urigtige skøn i sin analyse af risikoen for fornyet skade ved et udløb af antidumpingforanstaltningerne med hensyn til de russiske varer.
Inden de ovenstående anbringender analyseres, bemærkes, at Kommissionen på området for handelsmæssige beskyttelsesforanstaltninger har et vidt skøn som følge af kompleksiteten af de økonomiske, politiske og retlige situationer, den skal undersøge (dom af 27.9.2007, Ikea Wholesale, C-351/04, EU:C:2007:547, præmis 40). Det følger deraf, at Unionens retsinstansers prøvelse af en bedømmelse af disse omstændigheder ud over en kontrol af, at der ikke foreligger retlige fejl, skal begrænses til en kontrol af, at formforskrifterne er overholdt, at de faktiske omstændigheder, på grundlag af hvilke det anfægtede valg er foretaget, er materielt rigtige, at der ikke er foretaget en åbenbart urigtig bedømmelse af de faktiske omstændigheder, og at der ikke foreligger magtfordrejning (jf. i denne retning dom af 7.5.1987, NTN Toyo Bearing m.fl. mod Rådet, 240/84, EU:C:1987:202, præmis 19, af 14.3.1990, Gestetner Holdings mod Rådet og Kommissionen C-156/87, EU:C:1990:116, præmis 63, og af 17.3.2015, RFA International mod Kommissionen, T-466/12, EU:T:2015:151, præmis 37).

Anbringendet om en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2, stk. 9, ved beregningen af eksportprisen
Sagsøgerne har, idet de har gjort gældende, at der foreligger en retlig fejl og et åbenbart urigtigt skøn, anført, at Kommissionen ikke drog passende konsekvenser af den omstændighed, at de sammen med RFAI udgjorde en enkelt økonomisk enhed. De har henvist til 61.-69. betragtning til den anfægtede forordning, hvoraf fremgår, at Kommissionen tog hensyn til den omstændighed, at RFAI var en importør, der var forretningsmæssigt forbundet med sagsøgerne, og følgelig anvendte bestemmelserne i grundforordningens artikel 2, stk. 9. Det bemærkes, at disse bestemmelser i et sådant tilfælde gør det muligt at beregne en realistisk eksportpris, frit Unionens grænse, på grundlag af den pris, som de importerede varer videresælges til første gang til en uafhængig køber i Unionen ved at foretage de nødvendige justeringer derfor.
Sagsøgerne har anført, at Kommissionen ikke desto mindre fradrog samtlige RFAI’s omkostninger samt den fortjenstmargen, der knyttede sig dertil, fra prisen for det første videresalg til en uafhængig køber i Unionen, selv om den skulle have begrænset sig til at fradrage dem, for så vidt som de vedrørte stadiet efter importen til Unionen. RFAI udførte nemlig samtlige handelstransaktioner for sagsøgerne, der var knyttet til eksporten af deres vare, herunder dem, der vedrører det tidspunkt, hvor varen forlader Rusland, samt transporten til Unionens grænse, som der ikke skulle have været taget hensyn til.
[
udelades
]
Det skal først fremhæves, at det forhold, at der foreligger en enkelt økonomisk enhed mellem en eksporterende producent fra et tredjeland og den enhed, der har ansvaret for importtransaktioner og det første salg i Unionen af producentens varer, ikke er til hinder for en anvendelse af grundforordningens artikel 2, stk. 9, ved fastsættelsen af en realistisk eksportpris, frit Unionens grænse, tværtimod. En sådan situation svarer nemlig til tilfældet med den tættest mulige forbindelse mellem eksportør og importør, en forbindelse, der i henhold til denne bestemmelse begrunder en beregning af en eksportpris, frit Unionens grænse, på grundlag af prisen for det første videresalg til en uafhængig køber på dens medlemsstaters område ved at anvende de justeringer, der er fastsat i den pågældende bestemmelses andet og tredje afsnit. Det er således på baggrund af grundforordningens artikel 2, stk. 9, uden betydning, at Kommissionen ikke i den anfægtede forordning tog stilling til, om der forelå en enkelt økonomisk enhed dannet af RFAI og sagsøgerne, eftersom den i 61. betragtning til forordningen konstaterede, at de var forretningsmæssigt forbundne som omhandlet i samme bestemmelse. Sagsøgerne har i øvrigt ikke anfægtet, at bestemmelsen finder anvendelse på deres situation, men har kritiseret måden, hvorpå justeringerne blev foretaget af Kommissionen, som ikke på passende måde tog hensyn til den omstændighed, at de udgjorde en enkelt økonomisk enhed med RFAI, og de funktioner, som dette selskab varetog ud over dets rolle som importør af sagsøgernes varer i forbindelse med fasen efter varernes ankomst til Unionens grænse.
Sagsøgerne har imidlertid ikke fremlagt oplysninger, der kan støtte de sondringer, de har gjort gældende.
Hvad angår tilpasningerne for salgs-, administrations- og generalomkostninger indebærer grundforordningens artikel 2, stk. 9, ganske vist i sagens natur, og som det helt udtrykkeligt bekræftes i dens andet afsnit, at der kun skal tages hensyn til transaktioner, der gennemføres mellem passagen af Unionens grænse og det første videresalg til en uafhængig køber på dens medlemsstaters område, eftersom denne bestemmelse har til formål gennem en bagudrettet beregning at fastsætte en realistisk eksportpris, frit Unionens grænse. Omkostninger, der er knyttet til transaktioner, som gennemføres inden passagen af den pågældende grænse, eller som vedrører eksport og import i tredjelande, skal således udelukkes fra justeringsgrundlaget.
Såfremt de oplysninger i resultatopgørelsen vedrørende perioden for undersøgelse af dumpingen i 2012, som blev leveret af sagsøgerne eller RFAI som svar på spørgeskemaet fra Kommissionen, eller mere præcise oplysninger, der blev leveret efterfølgende i undersøgelsen, som er nævnt [
udelades
] ovenfor, rent faktisk er detaljerede i den forstand, at de identificerer et vist antal poster (eksempelvis omsætning, produktionsomkostninger, transport ved eksport, forsikring ved eksport, lønninger, bonus) efter produkternes art (det ferrosilicium, der er omfattet af undersøgelsen, og andre varer) og efter produkternes bestemmelsessted (uafhængige kunder i Unionen, forretningsmæssigt forbundne kunder i Unionen, uafhængige kunder vedrørende eksport uden for Unionen), gør de det imidlertid ikke muligt for så vidt angår den ferrosilicium, der er omfattet af undersøgelsen, og som sælges til uafhængige kunder i Unionen, med sikkerhed at udelukke udgifter, som ikke kan henregnes til transaktioner, der gennemføres mellem passagen af Unionens grænse og det første videresalg til en uafhængig køber på medlemsstaternes område. Navnlig er der for så vidt angår en række udgiftsposter, der er nævnt i replikken, intet, der indikerer, i hvilken udstrækning de også vedrører transaktioner, der gennemføres inden passagen af den pågældende grænse (eksempelvis provisioner, lønninger, bonusser, omkostninger eller finansielle indtægter). Som anført [
udelades
] ovenfor har sagsøgerne endvidere medgivet, at fordelingen af omkostningerne for disse forskellige transaktioner ikke fremgår af de oplysninger, der er blevet fremlagt i forbindelse med undersøgelsen, men har gjort gældende, at Kommissionen selv skulle have anmodet dem om oplysninger om denne fordeling, som det ikke påhvilede dem at fremlægge uopfordret. Som det i det væsentlige blev fastslået i dom af 4. maj 2017, RFA International mod Kommissionen (C-239/15 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2017:337, præmis 34-44), og af 17. marts 2015, RFA International mod Kommissionen (T-466/12, EU:T:2015:151, præmis 44 og 57-64 og den deri nævnte retspraksis), påhviler det imidlertid i en situation, hvor der foreligger en forretningsmæssig forbindelse mellem eksportøren og importøren som i det foreliggende tilfælde, den interesserede part, som påtænker at anfægte omfanget af de justeringer, der blev foretaget på grundlag af grundforordningens artikel 2, stk. 9, med den begrundelse, at de justeringer, der er foretaget for salgs-, administrations- og generalomkostninger i Unionen, er for omfattende, selv at fremlægge konkrete beviser og beregninger, der kan støtte hans påstande og navnlig den alternative sats for omsætning, som han foreslår skal repræsentere den del af disse udgifter, som han finder passende. Dette er særligt relevant, såfremt den berørte part gør gældende, at Kommissionen kun har de samlede oplysninger til rådighed, som ikke kun omfatter de transaktioner, der gennemføres efter passagen af Unionens grænse og det første videresalg til en uafhængig køber på dens medlemsstaters område, men også de transaktioner, som gennemføres inden passagen af den pågældende grænse.
Under disse omstændigheder kan sagsøgerne ikke foreholde Kommissionen, at den har taget hensyn til oplysninger, der blev indgivet i løbet af undersøgelsen vedrørende perioden for undersøgelsen af dumpingen vedrørende 2012, bl.a. oplysningerne i resultatopgørelsen, ved fastlæggelsen af de tilpasninger, der skulle foretages for salgs-, administrations- og generalomkostninger for import til Unionen med henblik på at beregne en eksportpris på grundlag af prisen for det første videresalg til en uafhængig køber, uden i prisen at have fradraget den del, der kunne henføres til transaktioner, som blev gennemført inden passagen af Unionens grænse. I denne forbindelse, og som Kommissionen fremhævede i sit skriftlige svar på et skriftligt spørgsmål fra Retten uden at blive modsagt af sagsøgerne, figurerede den omsætningssats, som repræsenterede disse salgs-, administrations- og generalomkostninger, som Kommissionen tilsigtede at anvende, i det endelige oplysningsdokument, der gik forud for vedtagelsen af den anfægtede forordning. Selv om visse af bemærkningerne i sagsøgernes svar på dette dokument vedrørte oplysninger i forbindelse med disse omkostninger og førte til visse justeringer, som der blev redegjort for i 84.-87. betragtning til den anfægtede forordning, og som bl.a. vedrørte lånerenter eller skat betalt i Schweiz (som førte til en nedsættelse af den nettoomsætningssats for RFAI, der skulle lægges til grund for at udgøre disse omkostninger), skal det konstateres, at disse bemærkninger ikke indeholdt præcise angivelser af fordelingen af disse omkostninger mellem de transaktioner, der blev gennemført inden passagen af Unionens grænse og de transaktioner, der blev gennemført mellem passagen og det første videresalg til en uafhængig køber på dens medlemsstaters område, selv om sagsøgerne havde kunnet angive dette. Det skal i øvrigt fremhæves, at selv om den nye sats for omsætning, der skulle udgøre salgs-, administrations- og generalomkostninger, der blev lagt til i forlængelse af sagsøgernes bemærkninger, af fortrolighedshensyn ikke figurerer i selve den anfægtede forordning, blev den meddelt og forklaret sagsøgerne to dage efter vedtagelsen af den anfægtede forordning, som Kommissionen redegjorde for i sit svar på Rettens spørgsmål. Med hensyn til fordelingen af de omkostninger, som sagsøgerne har gjort gældende, og såfremt det antages, at dette er sket rettidigt, er det udsagn, der er fremsat i replikken, om, at mere end halvdelen af værdien af de omkostningsposter, som Kommissionen lagde til grund, skulle henføres til de transaktioner, der blev gennemført inden passagen af Unionens grænse, alt for vag og uunderbygget til at kunne tiltrædes. De forskellige eksempler på omkostninger, der er nævnt af sagsøgerne, og som vedrører to former for transaktioner før og efter passagen af Unionens grænse, er nemlig utilstrækkelige til at kunne fastslå en fordeling af disse omkostninger mellem disse transaktioner.
Hvad dernæst angår den fortjenstmargen på 6% af den nettoomsætning for RFAI, som Kommissionen anvendte, som svarede til de uafhængige importørers fortjenstmargen, og som udgjorde det overskud for RFAI, der ligeledes skulle tages hensyn til ved justeringerne med henblik på beregningen af eksportprisen på grundlag af det første videresalg til en uafhængig køber i Unionen, kan sagsøgernes argumentation om, at kun en del af denne margen er knyttet til transaktioner, der gennemføres efter passagen af Unionens grænse og skal lægges til grund, heller ikke tiltrædes. Selv om det, som sagsøgerne har gjort gældende, er korrekt, at grundforordningens artikel 2, stk. 9, andet afsnit, generelt omfatter »forventet fortjeneste« blandt de justeringer, der skal foretages ved beregningen af en realistisk eksportpris, uden a priori at foreskrive en særlig metode til at fastslå denne margen, og selv om sagsøgerne som svar på det oplysningsdokument, der lå forud for vedtagelsen af den anfægtede forordning, gjorde gældende, at kun ca. halvdelen af RFAI’s samlede overskud skulle henføres til transaktioner, der blev gennemført efter passagen af Unionens grænse, kan disse oplysninger ikke føre til en nedsættelse af den sats på 6%, der blev anvendt ved beregningen af den del af RFAI’s overskud, som var knyttet til de pågældende transaktioner, som blev beregnet på grundlag af RFAI’s nettoomsætning.
For det første er den sondring, som sagsøgerne har gjort gældende, nemlig ikke a priori principielt begrundet for så vidt angår en fortjenstmargen, der i det foreliggende tilfælde er baseret på en måling af aktiviteterne hos uafhængige importører, som bortset fra særlige tilfælde påtager sig ansvaret for varerne ved Unionens grænse.
For det andet gælder, at selv såfremt man tager udgangspunkt i selve RFAI’s fortjenstmargen, er det nøgletal på ca. halvdelen af denne margen, som sagsøgerne har foreslået anvendt, af disse blevet forklaret på en lidet overbevisende måde ved en ekstrapolation, der er baseret på en konstatering af, at omkostningerne for de eksporterede varer udgør 90% af deres omsætning for eksport, og disse omkostninger og denne omsætning skal ifølge sagsøgerne anses for at udgøre henholdsvis den del af transaktionerne, der er knyttet til eksporten til Unionen, og den del af transaktionerne, der gennemføres efter passagen af Unionens grænse. Denne metode fører nemlig til, at de samme oplysninger indgår i begge kategorier af transaktioner, eftersom omsætningen fra videresalget til uafhængige købere i Unionen nødvendigvis inkluderer omkostningen ved den eksporterede vare, som den i princippet skal dække.
Under disse omstændigheder var Kommissionen berettiget til i 69. betragtning til den anfægtede forordning at konstatere, at den manglede beviser, der i givet fald kunne begrunde en anvendelse af en lavere fortjenstmargen for RFAI. Kommissionen var således fuldt ud berettiget til ved justeringen med henblik på beregningen af eksportprisen som fortjenstmargen at anvende uafhængige importørers fortjenstmargener, som det blev fastslået i dom af 5. oktober 1988, Canon m.fl. mod Rådet (277/85 og 300/85, EU:C:1988:467, præmis 32), for så vidt som de oplysninger, der leveres af de enheder med forretningsmæssig forbindelse til producenten, som bl.a. varetager importen i Unionen, kan påvirkes af denne forretningsmæssige forbindelse, som det bl.a. blev fremhævet i dom af 17. marts 2015, RFA International mod Kommissionen (T-466/12, EU:T:2015:151, præmis 68 og den deri nævnte retspraksis). Kommissionen kunne således gyldigt lægge den fortjenstmargen på 6%, der blev anvendt i forbindelse med den oprindelige undersøgelse, til grund, henset til sådanne importørers manglende samarbejde i den fornyede undersøgelse, som der blev redegjort for i 15. og 62. betragtning til den anfægtede forordning.
Dommen af 16. februar 2012, Rådet og Kommissionen mod Interpipe Niko Tube og Interpipe NTRP (C-191/09 P og C-200/09 P, EU:C:2012:78), og af 10. marts 2009, Interpipe Niko Tube og Interpipe NTRP mod Rådet (T-249/06, EU:T:2009:62), som sagsøgerne har påberåbt sig til støtte for deres første anbringende, rejser på ingen måde tvivl om Kommissionens tilgang hverken med hensyn til vurderingen af salgs-, administrations- og generalomkostninger eller med hensyn til vurderingen af fortjenstmargenen. I disse domme fastslog Domstolen og Retten i det væsentlige henholdsvis i dommenes præmis 51-56 og præmis 177 og 178, at når der foreligger en enkelt økonomisk enhed, der består af producenten, men ligeledes en juridisk selvstændig enhed, der kontrolleres af producenten, og som forestår salg til uafhængige købere, skulle der ved fastlæggelsen af såvel normalværdien som eksportprisen tages hensyn til den pris, der betales af den første uafhængige køber, men også til omkostninger, der sædvanligvis bæres af producentens interne salgsafdeling, såfremt denne sidstnævnte ikke havde anvendt en juridisk selvstændig enhed til sine salg med henblik på at undgå, at disse omkostninger blev udeladt ved fastlæggelsen af disse priser. Disse betragtninger gør sig også gældende både for så vidt angår eksportprisen inden for rammerne af en beregning af denne i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 9, og inden for rammerne af de justeringer, der kan foretages for at kunne lave en rimelig sammenligning med den normale værdi i henhold til samme forordnings artikel 2, stk. 10, i hvilken sammenhæng disse betragtninger blev fremsat i de ovennævnte domme. Følgelig er det ikke uforeneligt med disse domme at fradrage salgs- administrations- og generalomkostningerne samt en fortjenstmargen for den aktivitet, der udøves af importøren af de omhandlede varer i Unionen, i prisen for deres første videresalg til en uafhængig køber på medlemsstaternes område ved beregningen af en realistisk eksportpris, såfremt importen som i det foreliggende tilfælde varetages af producentens selvstændige juridiske enhed, men som, hvilket sagsøgerne har anført, udgør en enkelt økonomisk enhed sammen med producenten. Denne bedømmelse berører ikke spørgsmålet om fordeling af bevisbyrden for relevansen af justeringerne inden for rammerne af anvendelsen af henholdsvis grundforordningens artikel 2, stk. 9, og artikel 2, stk. 10, som var genstand for behandling i dom af 4. maj 2017, RFA International mod Kommissionen (C-239/15 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2017:337, præmis 40-44).
[
udelades
]

Anbringendet om en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 11, stk. 9 og 10, ved beregningen af eksportprisen
Sagsøgerne har gjort gældende, at Kommissionen ved beregningen af eksportprisen ikke skulle have fradraget størrelsen af den antidumpingtold, der blev betalt af RFAI i perioden for undersøgelse af dumpingen vedrørende 2012, for så vidt som denne var fuldt ud afspejlet i videreslagspriserne i Unionen. Kommissionen tilsidesatte således bestemmelserne i grundforordningens artikel 11, stk. 10, der bestemmer, at hvis det under en fornyet procedure besluttes at beregne eksportprisen i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 9, skal Kommissionen beregne eksportprisen uden fradrag for betalt antidumpingtold, hvis der foreligger afgørende bevis for, at tolden korrekt afspejles i videresalgspriserne og de efterfølgende salgspriser i Unionen. Endvidere foretog Kommissionen i sin bedømmelse af, hvorvidt antidumpingtolden var afspejlet i salgspriserne, ikke en analyse på baggrund af den salgspris, der blev identificeret i forbindelse med den undersøgelse, som førte til den oprindelige forordning, men på baggrund af de gængse produktionsomkostninger i Rusland. Kommissionen anvendte herved ikke den samme metode som den, der blev anvendt ved den fornyede undersøgelse, der førte til interimsforordningen uden at angive en begrundelse. Kommissionen tilsidesatte følgelig bestemmelserne i grundforordningens artikel 11, stk. 9, i henhold til hvilke Kommissionen i alle de fornyede undersøgelser, der udføres i henhold til denne artikel, for så vidt som omstændighederne ikke er ændret, skal anvende den samme metode som i den undersøgelse, der førte til pålæggelsen af told på baggrund af bestemmelserne i samme forordnings artikel 2.
Sagsøgerne har anført, at Kommissionen i 25. betragtning til Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 60/2012  af 16. januar 2012 om afslutning af den delvise interimsundersøgelse vedrørendeantidumpingforanstaltningerne på importen af ferrosilicium med oprindelse i bl.a. Rusland i henhold til artikel 11, stk. 3, i forordning (EF) nr. 1225/2009 bemærkede:
»[Det] [er] i undersøgelsen konstateret, at de vejede gennemsnitlige priser ved videresalg af ferrosilicium i Unionen er steget sammenlignet med priserne i den oprindelige undersøgelse, og de nuværende priser ved videresalg til eksport er i vid udstrækning mere end 22,7% [antidumpingtoldsatsen] højere end priserne i den oprindelige undersøgelse. Det kan således konkluderes, at antidumpingtolden er behørigt afspejlet i ansøgerens priser ved videresalg. Som følge heraf […] og ved beregningen af eksportpriserne i overensstemmelse med grundforordningens artikel 2, stk. 9, er der ikke foretaget fradrag af antidumpingtolden.«
I det foreliggende tilfælde leverede sagsøgerne i deres bemærkninger til det endelige oplysningsdokument, der gik forud for vedtagelsen af den anfægtede forordning, afgørende bevis for, at videresalgspriserne for deres varer var steget med mere end antidumpingtoldniveauet på 22,7% mellem perioden for den undersøgelse, der førte til den oprindelige forordning, og perioden for undersøgelsen af dumpingen i 2012, som førte til vedtagelsen af den anfægtede forordning. De steg med mere end 100% mellem disse to perioder.
Sagsøgerne har som svar på Kommissionens argumenter i deres svarskrift i det væsentlige tilføjet, at bestemmelserne i grundforordningens artikel 11, stk. 10, kun kræver, at videresalgsprisen til den første uafhængige køber i Unionen indbefatter antidumpingtolden, for at denne ikke skal fradrages ved beregningen af eksportprisen, hvilket nødvendigvis er tilfældet, såfremt der ikke foreligger en kompensationsaftale med den pågældende køber, når den anvendte videresalgspris overstiger den videresalgspris, der blev anvendt i forbindelse med den undersøgelse, der førte til den oprindelige forordning med et niveau, der ligger over antidumpingtoldniveauet. Sagsøgerne har ligeledes for så vidt angår spørgsmålet om ændring af metode ved beregningen af eksportprisen svaret, at variationen i produktionsomkostningerne ikke udgør ændrede omstændigheder som omhandlet i grundforordningens artikel 11, stk. 9, som kan begrunde anvendelsen af en ny metode for beregningen af denne pris.
[
udelades
]
Det bemærkes, at den anfægtede forordning blev vedtaget efter en udløbsundersøgelse i henhold til grundforordningens artikel 11, stk. 2 (nu artikel 11, stk. 2, i forordning 2016/1036). Samme artikels stk. 10 præciserer, at såfremt Kommissionen beslutter at beregne eksportprisen i henhold til artikel 2, stk. 9, skal eksportprisen beregnes uden fradrag for betalt antidumpingtold, hvis der foreligger afgørende bevis for, at tolden korrekt afspejles i videresalgspriserne og de efterfølgende salgspriser i Unionen, hvilket ifølge sagsøgerne har vist sig at være tilfældet. Endvidere bestemmer grundforordningens artikel 11, stk. 9, bl.a., at i alle genoptagede undersøgelser, som gennemføres i henhold til den pågældende artikel 11, anvender Kommissionen under forudsætning af uændrede omstændigheder de samme metoder, som blev benyttet i den undersøgelse, der resulterede i indførslen af den pågældende told, idet der tages behørigt hensyn til artikel 2. Sagsøgerne har også gjort gældende, at omstændighederne er uændrede.
I denne forbindelse er det blevet fastslået, at en undtagelse til at anvende den samme metode ved den fornyede undersøgelse og den oprindelige undersøgelse skal undergives en streng fortolkning, der er i overensstemmelse med ordlyden af og formålet med den bestemmelse, der tillader denne undtagelse (jf. i denne retning dom af 18.9.2014, Valimar, C-374/12, EU:C:2014:2231, præmis 40-43 og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde har sagsøgerne imidlertid ikke med hensyn til udløbsundersøgelsen anmodet om, at den samme metode, som blev anvendt i den oprindelige undersøgelse, skal anvendes, men kun at den samme metode, som anvendes i den fornyede undersøgelse, der førte til interimsforordningen, skal anvendes. Det, der er tale om, er nemlig afspejlingen af antidumpingtolden, som pr. definition ikke var gældende i perioden for den oprindelige undersøgelse.
Uden at det er fornødent at tage stilling til, om grundforordningens artikel 11, stk. 9, som sådan finder anvendelse på nærværende tilfælde, skal det konstateres, at de samme principper som dem, der er blevet fastslået inden for rammerne af anvendelsen af samme forordnings artikel 11, stk. 9, kan anvendes inden for rammerne af anvendelsen af grundforordningens artikel 11, stk. 10, særligt vedrørende spørgsmålet, om antidumpingtolden skal fradrages i prisen for det første videresalg til en uafhængig køber i Unionen ved beregningen af eksportprisen. I disse forskellige tilfælde er der nemlig tale om at sikre, at analysen ved sammenligningen af komplekse situationer på det økonomiske område er pålidelige med henblik på ikke kun at begrunde de foranstaltninger, der er vedtaget i henhold til antidumpinglovgivningen, men også at sikre overholdelse af det almindelige EU-retlige ligebehandlingsprincip for de erhvervsdrivende, der kan være genstand for sådanne foranstaltninger.
I denne forbindelse udgør en væsentlig udvikling i de produktionsomkostninger, der er genstand for en udløbsundersøgelse, mellem perioden for den oprindelige undersøgelse eller en periode for en interimsundersøgelse og perioden for en udløbsundersøgelse en ændret omstændighed, der i givet fald kan begrunde en ændring af metoden ved beregningen af eksportprisen efter indførelsen af antidumpingtold på den pågældende vare, som opfylder formålet nævnt i præmis 62 ovenfor. En sikring af, at den økonomiske analyse er pålidelig ved sammenligningen af situationen mellem de to perioder, begrunder i princippet en anvendelse af den samme metode, medmindre de relevante parametre har ændret sig tilstrækkeligt til, at anvendelsen af den tidligere anvendte metode er uegnet til at levere et pålideligt resultat, i det foreliggende tilfælde med henblik på at bedømme, om antidumpingtolden korrekt afspejles i videresalgspriserne eller de efterfølgende salgspriser i Unionen eller ej (jf. i denne retning og analogt dom af 18.9.2014, Valimar, C-374/12, EU:C:2014:2231, præmis 50 og 59). Som Kommissionen har gjort gældende, er en stigning i videresalgspriserne i Unionen, selv en betydelig stigning, såfremt produktionsomkostningerne er steget betydeligt mellem de to sammenlignede perioder, ikke nødvendigvis en garanti for, at antidumpingtolden er korrekt afspejlet, dvs. fuldt ud afspejlet, i fastsættelsen af disse priser. Produktionsomkostningerne kan være steget mere end priserne. I dette tilfælde afspejler de berørte ikke korrekt dumpingtolden i priserne, henset til udviklingen i deres produktionsomkostninger, selv ikke såfremt de nye priser er højere end niveauet for de tidligere priser forhøjet med antidumpingtold.
Grundforordningens artikel 11, stk. 10, indebærer nemlig på ingen måde, for så vidt som den vedrører spørgsmålet, om »tolden korrekt afspejles i videresalgspriserne«, at det kun er den tilsvarende antidumpingtold, der skal indarbejdes i den nye videresalgspris ud over den videresalgspris, der tidligere er blevet anvendt for at opnå et positivt svar. En yderligere told i forhold til normalt afholdte omkostninger er kun »korrekt afspejlet«, såfremt den føjes til disse omkostninger. Såfremt disse øvrige omkostninger stiger, men videresalgsprisen stiger mindre, tilføjes tolden i realiteten kun delvist eller slet ikke disse øvrige omkostninger, selv ikke såfremt den tilsvarende antidumpingtold er blevet tilføjet den tidligere anvendte videresalgspris. Kommissionens udtalelse vedrørende tilbagebetaling af antidumpingtold (EUT 2014, C 164, s. 9), der blev fremhævet af sagsøgerne i retsmødet, er på ingen måde i modstrid med denne analyse. Det samme gør sig gældende for dom af 18. november 2015, Einhell Germany m.fl. mod Kommissionen (T-73/12, EU:T:2015:865), der ligeledes blev påberåbt af sagsøgerne i retsmødet. Særligt anføres i dommens præmis 155, der skal læses i sin sammenhæng, at en anden metode end en sammenligning af de videresalgspriser, der blev anvendt i Unionen før og efter indførelsen af antidumpingtolden, kan være passende med henblik på at fastslå, om denne antidumpingtold afspejles i de nye videresalgspriser i Unionen eller ej.
Det skal præciseres, at en hensyntagen til udviklingen i produktionsomkostningerne for at afgøre, om antidumpingtolden er korrekt afspejlet i videresalgspriserne, i givet fald skal ske inden for rammerne af en interimsundersøgelse, en udløbsundersøgelse eller en tilbagebetalingsundersøgelse og ikke kun i forbindelse med en »absorberingsundersøgelse«, som fastsat i grundforordningens artikel 12 (nu artikel 12 i forordning 2016/1036), som anført af sagsøgerne i retsmødet. Disse forskellige former for undersøgelser vedrører ganske vist forskellige processuelle sammenhænge og kan ganske vist knyttes til forskellige foranstaltninger, men for så vidt angår spørgsmålet, om antidumpingtolden er afspejlet eller ej, er analyseparametrene forskellige.
I det foreliggende tilfælde har Kommissionen inden for rammerne af interimsforordningen ikke konstateret en udvikling i produktionsomkostningerne mellem den undersøgelsesperiode, der førte til den oprindelige forordning, og den, der periode blev lagt til grund med henblik på interimsundersøgelsen. Kommissionen kunne således, henset til sin skønsbeføjelse, begrænse sig til at efterprøve, om de nye videresalgspriser i Unionen, der blev anvendt af RFAI på vegne af sagsøgerne, var betydeligt højere end værdien af antidumpingtolden på 22,7%, end de priser, som blev påvist under den første af disse perioder, for deraf at konkludere, at denne told var korrekt afspejlet i disse nye priser, og for ikke at fradrage dem ved beregningen af eksportprisen.
Inden for rammerne af den undersøgelse, der førte til den anfægtede forordning, samt i 83. betragtning til denne forordning konstaterede Kommissionen derimod, at der var sket en betydelig stigning i produktionsomkostningerne, uden i denne forbindelse at blive modsagt af sagsøgerne i forbindelse med nærværende søgsmål. Under disse omstændigheder var det lovligt, at Kommissionen ved fastlæggelsen af, om antidumpingtolden korrekt afspejlede de videresalgspriser, der blev anvendt i Unionen af RFAI på vegne af sagsøgerne i perioden for undersøgelse af dumpingen vedrørende 2012, ikke anvendte de videresalgspriser, der blev konstateret i den undersøgelse, der førte til den oprindelige forordning, som analysegrundlag, men anvendte de produktionsomkostninger, der blev konstateret i 2012, også selv om dette udgjorde en ændring i metode, som det fremgår af 83. betragtning til den anfægtede forordning.
I en situation, hvor videresalgspriserne i Unionen, som anført af Kommissionen i 83. betragtning til den anfægtede forordning, kun i 1% af tilfældene dækker produktionsomkostningerne, inklusive antidumpingtolden, er det langt fra godtgjort, at denne antidumpingtold rent faktisk afspejler videresalgspriserne.
Selv den stigning på 100% i videresalgsprisen i Unionen mellem perioden for den undersøgelse, der førte til den oprindelige forordning, og perioden for undersøgelse af dumpingen vedrørende 2012, som blev fremhævet af sagsøgerne, er utilstrækkelig i denne sammenhæng til at godtgøre, at antidumpingtolden fuldt ud afspejles under den anden af disse perioder. Det er nemlig, som det i det væsentlige blev anført i præmis 63 ovenfor, tilstrækkeligt, at produktionsomkostningerne steg med mere end 100%, dvs. at de blev mere end fordoblet, for at de anvendte priser ikke korrekt afspejles i antidumpingtolden, henset til udviklingen i produktionsomkostningerne. Dette godtgøres a priori af den omstændighed, som Kommissionen har fremhævet, at produktionsomkostningerne, antidumpingtolden inkluderet, i 99% af tilfældene ikke var omfattet af videresalgspriserne i Unionen i 2012.
Det var således med rette, at Kommissionen fradrog antidumpingtolden i videresalgsprisen til den første uafhængige køber i Unionen ved beregningen af eksportprisen for perioden for undersøgelsen af dumpingen i 2012, eftersom det ikke var blevet godtgjort, at antidumpingtolden korrekt var afspejlet i den første af disse priser.
[
udelades
]


Sagsomkostninger
Ifølge procesreglementets artikel 134, stk. 1, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom. Da sagsøgerne har tabt sagen, bør det pålægges disse at bære hver deres egne omkostninger og at betale Kommissionens omkostninger i overensstemmelse med dennes påstand herom.
I henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 3, kan Retten træffe afgørelse om, at andre intervenienter end de i denne artikels stk. 1 og 2 nævnte hver skal bære deres egne omkostninger. I den foreliggende sag bestemmes det, at Euroalliages skal bære sine egne omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Niende Afdeling):
1)
Europa-Kommissionen frifindes.
2)
Chelyabinsk electrometallurgical integrated plant OAO (CHEMK) og Kuzneckie Ferrosplavy OAO (KF) bærer hver deres egne omkostninger og betaler de af Kommissionen afholdte omkostninger.
3)
Euroalliages bærer sine egne omkostninger.
Gervasoni
Madise
da Silva Passos
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 15. november 2018.
Underskrifter
*
Processprog: engelsk.
Der gengives kun de præmisser i nærværende dom, som Retten finder det relevant at offentliggøre.