CELEX: 62019CJ0092
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Vide
Koģenerācijas veicināšana
Valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēta atbalsta shēma
Atbalsta shēma pēc 2010. gada 31. decembra koģenerācijas iekārtām, kas nav augstas efektivitātes iekārtas

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/8/EK (2004. gada 11. februāris) par tādas koģenerācijas veicināšanu, kas balstīta uz lietderīgā siltuma pieprasījumu iekšējā enerģijas tirgū, un ar kuru groza Direktīvu 92/42/EEK (
OV 2004, L 52, 50. lpp.
) 12. panta 3. punktu, LESD 107. panta 1. punktu, kā arī vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas principus.
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp
Burgo Group SpA
un
Gestore dei Servizi Energetici SpA
–
GSE
(energopakalpojumu pārvaldītājsabiedrība, Itālija) jautājumā par šīs pēdējās atteikumu piešķirt
Burgo Group
tiesības uz atbalsta shēmu, kurā tostarp ir paredzēts atbrīvojums no “zaļo sertifikātu” iegādes.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2004/8 tika pieņemta Eiropas Savienības politikas vides jomā ietvaros, pamatojoties uz EKL 175. panta 1. punktu.
Šīs direktīvas preambulas 1., 2., 11., 15., 16., 24., 26. un 32. apsvērumā ir noteikts:
“(1)
Pašlaik Kopienā nepietiekami izmanto koģenerācijas kā enerģijas taupīšanas līdzekļa potenciālu. Augstas efektivitātes koģenerācijas, kas balstīta uz lietderīgā siltuma pieprasījumu, veicināšana ir Kopienas prioritāte, ievērojot iespējamo ieguvumu no koģenerācijas attiecībā uz primārās enerģijas taupīšanu, elektrotīklu zudumu novēršanu un emisiju, jo īpaši siltumnīcefekta gāzu emisiju, samazināšanu. Bez tam efektīva koģenerācijā saražotās enerģijas izmantošana var pozitīvi ietekmēt arī energoapgādes drošību un Eiropas Savienības un tās dalībvalstu konkurētspēju. Tādēļ jāveic pasākumi, lai nodrošinātu šā potenciāla labāku izmantošanu iekšējā enerģijas tirgū.
(2)
Ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2003/54/EK [(2003. gada 26. jūnijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 96/92/EK atcelšanu – Paziņojumi par atkritumu glabāšanu un apstrādes pasākumiem (
OV 2003, L 176, 37. lpp.
)] nosaka kopīgus noteikumus elektroenerģijas ražošanai, pārvadei, sadalei un piegādei elektroenerģijas iekšējā tirgū. Šajā sakarā koģenerācijas attīstība veicina konkurenci, tai skaitā attiecībā uz jaunajiem tirgus dalībniekiem.
[..]
(11)
Šajā direktīvā augstas efektivitātes koģenerāciju nosaka enerģijas ietaupījums, ko iegūst, apvienojot, nevis nodalot siltuma un elektroenerģijas ražošanu. Enerģijas ietaupījumam, kas pārsniedz 10 %, ir piemērojams termins “augstas efektivitātes koģenerācija”. Lai palielinātu enerģijas ietaupījumu un izvairītos no enerģijas ietaupījuma zuduma, visvairāk uzmanības jāpievērš koģenerācijas staciju darbības apstākļiem.
[..]
(15)
Šīs direktīvas vispārējam mērķim jābūt saskaņota koģenerācijas režīmā saražotās elektroenerģijas aprēķināšanas paņēmiena izveidei, kā arī tās īstenošanai vajadzīgo pamatnostādņu izstrādei, ņemot vērā tādas metodes, kādas pašlaik pilnveido Eiropas standartizācijas organizācijas. Š[ī] metod[e] būtu jāpielāgo tehnikas attīstībai. Šīs direktīvas II un III pielikumā doto aprēķinu piemērošanu mikro koģenerācijas stacijām saskaņā ar proporcionalitātes principu varētu pamatot ar kompetentas, neatkarīgas iestādes apstiprinātas modeļu pārbaudes rezultātiem.
(16)
Šajā direktīvā izmantotās koģenerācijas un augstas efektivitātes koģenerācijas definīcijas neierobežo atšķirīgu definīciju izmantošanu valstu tiesību aktos tādā nolūkā, kas nav izklāstīts šajā direktīvā. [..]
[..]
(24)
Valsts atbalstam jābūt samērīgam ar noteikumiem Kopienas pamatnostādnēs par valsts atbalstu vides aizsardzībai, ieskaitot noteikumus, kas attiecas uz atbalsta neuzkrāšanu. Pašlaik šajās pamatnostādnēs atļauts sniegt konkrētus valsts atbalsta veidus, ja iespējams pierādīt, ka šis atbalsta pasākums labvēlīgi ietekmē vides aizsardzību tāpēc, ka konversijas efektivitāte ir īpaši augsta, šie pasākumi ļauj samazināt enerģijas patēriņu vai enerģijas ražošanas process ir videi nekaitīgāks. Dažos gadījumos šis atbalsts ir vajadzīgs, lai pilnīgāk izmantotu koģenerācijas potenciālu un jo īpaši lai ņemtu vērā nepieciešamību internalizēt ārējās izmaksas.
[..]
(26)
Dalībvalstis pielieto dažādus mehānismus, ieskaitot ieguldījumu atbalstu, atbrīvojumu no nodokļiem vai to samazināšanu, zaļos sertifikātus un tiešās cenu atbalsta shēmas, lai valsts līmenī atbalstītu koģenerācijas izmantošanu. Lai saglabātu ieguldītāju uzticību, svarīgs veids, kā sasniegt šīs direktīvas mērķi, ir garantēt minēto mehānismu pienācīgu darbību, līdz sāk darboties saskaņota Kopienas sistēma. Komisija plāno pārraudzīt stāvokli un ziņot par valsts atbalsta plānu piemērošanā gūto pieredzi.
[..]
(32)
Saskaņā ar subsidiaritātes un proporcionalitātes principiem, kas izklāstīti [EKL] 5. pantā, Kopienas līmenī jāievieš vispārēji pamatprincipi koģenerācijas veicināšanai iekšējā enerģijas tirgū, taču to īstenošana jāatstāj dalībvalstu ziņā, tādējādi ļaujot katrai dalībvalstij pašai izvēlēties to režīmu, kas vislabāk atbilst tās konkrētajai situācijai. Šī direktīva nepārsniedz minēto mērķ[u] sasniegšanai vajadzīgo minimumu un to, kas ir vajadzīgs šim nolūkam.”
Saskaņā ar minētās direktīvas 1. pantu tās mērķis ir “palielināt energoefektivitāti un uzlabot piegādes drošību, nosakot pamatprincipus augstas efektivitātes siltuma un elektroenerģijas koģenerācijas, kas balstīta uz lietderīgā siltuma pieprasījumu un primārās enerģijas ietaupījumu, veicināšanai un attīstībai iekšējā enerģijas tirgū, ņemot vērā valstu īpašos apstākļus, jo īpaši tos, kas attiecas uz klimatu un ekonomiku”.
Direktīvas 2004/8 2. pantā ir noteikts, ka tā “attiecas uz koģenerāciju, kas definēta 3. pantā, un koģenerācijas tehniskajiem paņēmieniem, kas minēti I pielikumā”.
Saskaņā ar šīs direktīvas 3. pantu “Definīcijas”:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
a)
“koģenerācija” ir siltumenerģijas un elektroenerģijas un/vai mehāniskās enerģijas vienlaicīga ražošana vienā procesā;
[..]
i)
“augstas efektivitātes koģenerācija” ir koģenerācija, kas atbilst III pielikumā norādītajiem kritērijiem;
[..].”
Minētās direktīvas 7. panta “Atbalsta shēmas” 1. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis nodrošina to, ka koģenerāciju – gan pašreizējās, gan turpmākās stacijas – atbalsta, pamatojoties uz lietderīgā siltuma pieprasījumu un primārās enerģijas ietaupījumu, ņemot vērā enerģijas pieprasījuma samazināšanas iespējas, ko piedāvā citi ekonomiski īstenojami un vides aizsardzības ziņā izdevīgi pasākumi, piemēram, citi energoefektivitātes pasākumi.”
Direktīvas 2004/8 12. panta “Alternatīvas aprēķinu metodes” 3. punktā ir noteikts:
“Līdz 2010. gada beigām dalībvalstis, izmantojot alternatīvās metodes, var definēt koģenerāciju kā augstas efektivitātes koģenerāciju, nepārbaudot, vai koģenerācijas režīmā saražotā enerģija atbilst III pielikuma a) punkta kritērijiem, ja valsts līmenī ir pierādīts, ka koģenerācijas režīmā saražotā enerģija, ko nosaka ar šādām alternatīvām aprēķinu metodēm, caurmērā atbilst III pielikuma a) punkta kritērijiem. [..]”
Šīs direktīvas III pielikuma “Koģenerācijas procesa efektivitātes noteikšanas metodes” a) punktā ir precizēts, ka šajā direktīvā augstas efektivitātes koģenerācijai ir jāatbilst dažādiem kritērijiem, tostarp tam, saskaņā ar kuru “ražošana koģenerācijas režīmā koģenerācijas stacijās salīdzinājumā ar atskaites vērtībām siltuma un elektroenerģijas atsevišķai ražošanai ļauj sasniegt primārās enerģijas ietaupījumu vismaz 10 % apmērā, ko aprēķina saskaņā ar b) punktu”.
Itālijas tiesības
Leģislatīvais dekrēts Nr. 79/1999
1999. gada 16. marta
decreto legislativo n. 79 – Attuazione della direttiva 96/92/CE recante norme comuni per il mercato interno dell’energia elettrica
(Leģislatīvais dekrēts Nr. 79, ar ko transponē Direktīvu 96/92/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu;
GURI
Nr. 75, 1999. gada 31. marts) redakcijā, kas ir piemērojama faktu laikā pamatlietā (turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 79/1999), 2. panta 8. punktā ir paredzēts:
“Koģenerācija ir elektroenerģijas un siltumenerģijas vienlaicīga ražošana nosacījumos, kurus ir definējusi [
Autorità per l’Energia elettrica e il Gas
(Elektroenerģijas un gāzes uzraudzības iestāde, Itālija; turpmāk tekstā – “
AEEG
”)], garantējot nozīmīgu elektroenerģijas ietaupījumu salīdzinājumā ar atsevišķiem ražošanas procesiem.”
Šī leģislatīvā dekrēta 3. panta 3. punktā ir noteikts:
“[
AEEG
] nosaka nosacījumus, lai vienādos apstākļos visiem tīkla lietotājiem nodrošinātu piekļuves brīvību, transportēšanas pakalpojuma un pārsūdzības objektivitāti un neitralitāti. Īstenojot šo kompetenci, iestāde cenšas sasniegt mērķi pēc iespējas efektīvāk izmantot saražoto elektroenerģiju vai jebkurā gadījumā to, kas ir ievadīta valsts elektrotīklā, ievērojot tā tehniskos ierobežojumus. Iestāde turklāt paredz pienākumu prioritāri izmantot to elektroenerģiju, kas ir saražota no atjaunojamiem energoresursiem un no koģenerācijas.”
Minētā leģislatīvā dekrēta 11. pantā ir noteikts:
“1.   Lai atbalstītu atjaunojamo energoresursu izmantošanu, enerģijas ietaupījumus, samazinātu oglekļa dioksīda emisijas un valsts elektroenerģijas resursu izmantošanu, no 2001. gada importētājiem un operatoriem, kuri atbild par iekārtām, kas katru gadu importē vai ražo elektroenerģiju no neatjaunojamiem avotiem, ir pienākums nākamā gada laikā ievadīt valsts elektroenerģijas tīklā no atjaunojamiem enerģijas avotiem ražotas enerģijas kvotu, kas saražota iekārtās, kuras pēc šī dekrēta spēkā stāšanās ir nodotas darbībai vai kurās ir paaugstinājusies ražotspēja papildu ražotspējas robežās.
2.   Šā panta 1. punktā paredzētais pienākums attiecas uz elektroenerģijas importu un ražošanu, neskaitot koģenerāciju, centrāles pašas patēriņu un eksportu vairāk kā 100 GWh apmērā; 1. punktā minētā kvota sākotnēji ir noteikta divu procentu apmērā par elektroenerģiju, kas pārsniedz 100 GWh.
3.   Šīs pašas struktūrvienības var izpildīt šo pienākumu, pilnībā vai daļēji no citiem ražotājiem vai no valsts elektroenerģijas pārvades tīkla operatora iegādājoties ekvivalentas kvotas vai ar tām saistītas tiesības, ar nosacījumu, ka valsts elektroenerģijas tīklā tiek ievadīta enerģija, kas ir saražota no atjaunojamiem energoresursiem. [..]
4.   Valsts elektroenerģijas pārvades tīkla operators garantē prioritāti tai elektroenerģijai, kas ir saražota iekārtās, kurās parasti tiek izmantoti (tieši šādā kārtībā) atjaunojamie energoresursi, koģenerācijas sistēmas, pamatojoties uz īpašiem [
AEEG
] definētiem kritērijiem, un valsts primārās kurināmās enerģijas avoti, attiecībā uz šiem pēdējiem minētajiem nosakot maksimālo ikgadējo kvotu, kas nepārsniedz piecpadsmit procentus no visas primārās enerģijas, kura nepieciešama, lai saražotu patērēto elektroenerģiju.
[..]”
No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka ar 2011. gada 3. marta
decreto legislativo n. 28 – Attuazione della direttiva 2009/28/CE sulla promozione dell’uso dell’energia da fonti rinnovabili, recante modifica e successiva abrogazione delle direttive 2001/77/CE e 2003/30/CE
(Leģislatīvais dekrēts Nr. 28, ar ko transponē Direktīvu 2009/28/EK par atjaunojamo energoresursu izmantošanas veicināšanu, ar ko groza un vēlāk atceļ Direktīvas 2001/77/EK un 2003/30/EK;
GURI
Nr. 71 parastais pielikums, 2011. gada 28. marts) 25. pantu no 2016. gada 1. janvāra atbalsta shēma, kas paredzēta Leģislatīvā dekrēta Nr. 79/1999 11. panta 1.–4. punktā, tika atcelta attiecībā uz koģenerācijas iekārtām, kuras nesniedz augstas efektivitātes koģenerāciju.
Turklāt iesniedzējtiesa precizē, ka ar 2014. gada 4. jūlija
decreto legislativo n. 102 – Attuazione della direttiva 2012/27/UE sull’efficienza energetica, che modifica le direttive 2009/125/CE e 2010/30/UE e abroga le direttive 2004/8/CE e 2006/32/CE
(Leģislatīvais dekrēts Nr. 102, ar ko transponē Direktīvu 2012/27/ES par energoefektivitāti, ar ko groza Direktīvas 2009/125/EK un 2010/30/ES un atceļ Direktīvas 2004/8/EK un 2006/32/EK;
GURI
Nr. 165, 2014. gada 18. jūlijs) šīs shēmas beigu datums tika pārcelts uz agrāku – 2014. gada 19. jūliju.
AEEG Lēmums Nr. 42/02
Piemērojot Leģislatīvā dekrēta Nr. 79/1999 2. panta 8. punktu,
AEEG
ar savu 2002. gada 19. marta Lēmumu Nr. 42/02 definēja minimālos nepieciešamos nosacījumus, lai elektroenerģijas ražošanas iekārtu varētu kvalificēt par “koģenerāciju”.
Leģislatīvais dekrēts Nr. 20/2007
2007. gada 8. februāra
decreto legislativo n. 20 – Attuazione della direttiva 2004/8/CE sulla promozione della cogenerazione basata su una domanda di calore utile nel mercato interno dell’energia, nonché modifica alla direttiva 92/42/CEE
(Leģislatīvais dekrēts Nr. 20, ar ko transponē Direktīvu [2004/8];
GURI
Nr. 54, 2007. gada 6. marts) redakcijā, kas piemērojama faktiem pamatlietā (turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 20/2007”), 3. panta 1. punktā ir noteikts:
“Līdz 2010. gada 31. decembrim un neskarot 2. punktu, par augstas efektivitātes koģenerāciju uzskata tādu koģenerāciju, kas atbilst Leģislatīvā dekrēta [Nr. 79/1999] 2. panta 8. punktā norādītajai definīcijai.”
Leģislatīvā dekrēta Nr. 20/2007 6. panta 1. punktā ir noteikts:
“Lai garantētu, ka atbalsts koģenerācijai ir balstīts uz lietderīgā siltuma pieprasījumu un vienlaikus arī uz primārās enerģijas ietaupījumu, augstas efektivitātes koģenerācijai piemēro Leģislatīvā dekrēta [Nr. 79/1999] 3. panta 3. punkta, 4. panta 2. punkta un 11. panta 2. un 4. punkta noteikumus. Augstas efektivitātes koģenerācijai pienākas priekšrocības, kas izriet no Leģislatīvā dekrēta [Nr. 79/1999] 9. panta 1. punkta un no 2000. gada 23. maija Leģislatīvā dekrēta Nr. 164 16. panta 4. punkta īstenošanas pasākumiem.”
No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka Direktīvas 2004/8 III pielikums ir transponēts Itālijas tiesību sistēmā ar Leģislatīvā dekrēta Nr. 20/2007 III pielikumu.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Burgo Group
Itālijā pieder vairākas koģenerācijas iekārtas, kuras vienlaikus ražo enerģiju un lietderīgo siltumu. Šī sabiedrība lūdza
GSE
atbrīvot to no valsts tiesībās paredzētā pienākuma iegādāties zaļos sertifikātus par 2011.–2013. gadu par tās koģenerācijas iekārtām.
No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka minētajām iekārtām šāds atbrīvojums tika piemērots līdz 2010. gada 31. decembrim, piemērojot
AEEG
pieņemto Lēmumu Nr. 42/02.
Katru no šiem
Burgo Group
GSE
iesniegtajiem pieteikumiem par atbrīvošanu no pienākuma iegādāties zaļos sertifikātus par 2011.–2013. gadu šī pēdējā minētā noraidīja, pamatojot ar to, ka spēkā esošie valsts tiesību akti, proti, Leģislatīvais dekrēts Nr. 20/2007, ar kuru valsts tiesībās tika transponēta Direktīva 2004/8, paredz, ka no 2011. gada 1. janvāra tikai tās koģenerācijas iekārtas, kas atbilst šī dekrēta IIII pielikumā – ar ko transponē minētās direktīvas III pielikumu – noteiktajiem kritērijiem, var saņemt valsts tiesībās paredzētās priekšrocības, tostarp arī atbrīvojumu no zaļo sertifikātu iegādes. Taču koģenerācijas iekārtas, kas pieder
Burgo Group
, neatbilda šiem kritērijiem, jo tām nebija augstas efektivitātes koģenerācijas iekārtu īpašību.
Burgo Group
iesniedza vairākas prasības par šo lēmumu atcelšanu
Tribunale amministrativo regionale per il Lazio
(Lacio Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija), kas visas tikai noraidītas ar 2015. gada laikā pasludinātiem spriedumiem.
Iesniedzējtiesa precizē – ar šiem lēmumiem
Tribunale amministrativo regionale per il Lazio
(Lacio Reģionālā administratīvā tiesa) būtībā ir uzskatījusi, ka, pirmkārt, atbilstoši Direktīvas 2004/8 12. panta 3. punktam un saskaņā ar valsts pasākumiem šīs normas transponēšanai no 2011. gada 1. janvāra tikai tās augstas efektivitātes koģenerācijas iekārtas, kas ir vai kas bija atbilstošas šīs direktīvas III pielikumā paredzētajiem energoefektivitātes kritērijiem, varēja saņemt valsts tiesībās paredzētās priekšrocības, un it īpaši – atbrīvojumu no zaļo sertifikātu iegādes. Otrkārt, tā norāda – pirmās instances tiesa ir uzskatījusi, ka no šī 12. panta 3. punkta, kā arī no valsts transponējošā pasākuma izriet, ka līdz 2010. gada 31. decembrim dalībvalstīm ir bijusi iespēja noteikt citu metodi augstas efektivitātes koģenerācijas definēšanai ar nosacījumu, ka ir pierādīts, ka šī metode vidēji atbilst šajā III pielikumā noteiktajiem kritērijiem.
Tādējādi
AEEG
Lēmumā Nr. 42/02 bija paredzēta tāda alternatīva metode augstas efektivitātes koģenerācijas definēšanai, kura atbilstoši Direktīvas 2004/8 12. panta 3. punktam, kā arī šo pantu transponējošām valsts tiesībām varēja tikt piemērota līdz 2010. gada 31. decembrim. Turklāt jebkura pretēja veida interpretācija, pirmkārt, atņemtu jēgu šajā normā norādītajam termiņam, proti, 2010. gada 31. decembrim, otrkārt, samazinātu līdz nullei to kritēriju apjomu, kas noteikti šīs direktīvas III pielikumā, un, treškārt, padarītu par nelietderīgu to personu tehnoloģiskās un ekonomiskās pūles, kuras ir veikušas ieguldījumu, lai pielāgotu šīs koģenerācijas iekārtas nolūkā tās padarīt par atbilstošām šajā pielikumā minētajiem energoefektivitātes kritērijiem.
Uzskatīdama, ka
Tribunale amministrativo regionale per il Lazio
(Lacio Reģionālā administratīvā tiesa) ir pieļāvusi interpretācijas un piemērošanas kļūdas, it īpaši attiecībā uz Direktīvu 2004/8,
Burgo Group
pārsūdzēja minētos spriedumus
Consiglio di Stato
(Valsts padome, Itālija).
Iesniedzējtiesā
Burgo Group
tostarp norāda, ka
Tribunale amministrativo regionale per il Lazio
(Lacio Reģionālā administratīvā tiesa) esot kļūdaini ņēmusi vērā Tiesas 2013. gada 26. septembra spriedumu IBV & Cie (
C‑195/12
,
EU:C:2013:598
), kurā Tiesa konkrēto valsts atbalsta shēmu lietā, kurā taisīts šis spriedums, ir piemērojusi ne tikai augstas efektivitātes koģenerācijas iekārtām, bet visām koģenerācijas iekārtām. Turklāt šī sabiedrība uzskata, ka valsts tiesības ļaujot piemērot priekšrocības, un it īpaši – atbrīvojumu no zaļo sertifikātu iegādes, tām sabiedrībām, kas izmanto koģenerācijas iekārtas, kuras nav augstas efektivitātes, un tas ir iespējams pat pēc 2010. gada decembra. Tādējādi Leģislatīvā dekrēta Nr. 79/1999 11. pants, kurā it īpaši ir paredzēts atbrīvojums no zaļo sertifikātu iegādes koģenerācijas iekārtām, tika atcelts tikai no 2014. gada 19. jūlija.
Šādos apstākļos
Consiglio di Stato
(Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīva [2004/8] (it īpaši tās 12. pants) nepieļauj tādu Leģislatīvā dekrēta Nr. 20/2007 3. un 6. panta interpretāciju, kas ļautu atzīt Leģislatīvajā dekrētā Nr. 79/1999 minētos atbalstus (it īpaši tā 11. pantā un
AEEG
Lēmumā Nr. 42/02, ar kuru īsteno iepriekš minēto noteikumu) arī tām koģenerācijas iekārtām, kas nav augstas efektivitātes koģenerācijas iekārtas, pat pēc 2010. gada 31. decembra?
2)
Vai LESD 107. pants nepieļauj tādu Leģislatīvā dekrēta Nr. 20/2007 3. un 6. panta interpretāciju, kāda ir minēta pirmajā jautājumā, ciktāl šis noteikums šādā interpretācijā varētu tikt uzskatīts par “valsts atbalstu” un tādējādi būt pretrunā brīvas konkurences principam?
3)
Pretēji pirmajā un otrajā jautājumā minētajiem apsvērumiem un ņemot vērā [
Burgo Group
] tieši ierosināto, vai [Savienības] tiesību vienlīdzības un nediskriminācijas principiem atbilst tādi valsts tiesību akti, kuri ļauj saglabāt atbalsta shēmas atzīšanu koģenerācijai, kas nav [augstas efektivitātes koģenerācija], līdz 2015. gada 31. decembrim? Līdz ar to šāda varētu būt Itālijas valsts tiesību aktu interpretācija atbilstīgi Leģislatīvā dekrēta Nr. 28/2011 25. panta 11. punkta c) apakšpunkta 1. punktam, ar kuru atceļ Leģislatīvā dekrēta Nr. 79/1999 11. pantā minētos noteikumus no 2016. gada 1. janvāra, tagad no 2014. gada 19. jūlija (saskaņā ar Leģislatīvā dekrēta Nr. 102/2014 10. panta 15. punktu).”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2004/8 12. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, kurā koģenerācijas iekārtām bez augstas efektivitātes koģenerācijas iekārtu īpašībām šīs direktīvas izpratnē pat pēc 2010. gada 31. decembra tiek atļauts turpināt saņemt atbalsta shēmu koģenerācijai, saskaņā ar kuru tās tostarp tiek atbrīvotas no pienākuma iegādāties zaļos sertifikātus.
Jānorāda, ka atbalsta shēmas koģenerācijai, ko var ieviest valsts līmenī, regulē nevis ar Direktīvas 2004/8 12. panta 3. punktu, bet ar tās 7. pantu.
Tiesa Direktīvas 2004/8 7. pantu ir interpretējusi tādējādi, ka tā piemērošanas joma nav ierobežota tikai attiecībā uz tām koģenerācijas iekārtām, kuras ir augstas efektivitātes koģenerācijas iekārtas šīs direktīvas izpratnē. Tā ir precizējusi, ka Savienības likumdevējs nav vēlējies ierobežot minēto darbības jomu, attiecinot to tikai uz augstas efektivitātes koģenerāciju šīs direktīvas 3. panta i) punkta nozīmē, un ir norādījusi, ka šīs pašas direktīvas 2. pantā, kura mērķis – kā norādīts tā nosaukumā – ir definēt šīs direktīvas “Darbības [piemērošanas] jom[u]”, ir uzsvērts, ka tā “attiecas uz koģenerāciju, kas definēta 3. pantā”, un ka Savienības likumdevējs ir pacenties definēt attiecīgos jēdzienus “koģenerācija” un “augstas efektivitātes koģenerācija” Direktīvas 2004/8 mērķiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 26. septembris, IBV & Cie,
C‑195/12
,
EU:C:2013:598
,
36.
un
37.
punkts).
Tā kā Direktīvas 2004/8 7. panta par atbalsta shēmām valsts līmenī piemērošanas joma attiecas ne tikai uz “augstas efektivitātes koģenerāciju” (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 26. septembris, IBV & Cie,
C‑195/12
,
EU:C:2013:598
,
38.
punkts), dalībvalstis šajā pantā paredzētajos apstākļos var noteikt atbalsta shēmas tām koģenerācijas iekārtām, kurām nav augstas efektivitātes.
Taču šīs direktīvas 12. panta 3. punkts, ar kuru dalībvalstīm “līdz 2010. gada beigām” piešķir tiesības, pamatojoties uz saviem kritērijiem, noteikt, vai “koģenerācija ir augstas efektivitātes koģenerācija”, neietekmē minētā 7. panta interpretāciju.
Proti, lai gan Direktīvas 2004/8 12. panta 3. punktā ir paredzēta iespēja visām dalībvalstīm līdz 2010. gada 31. decembrim ar noteiktiem nosacījumiem noteikt, ka koģenerācijai ir augsta efektivitāte, izmantojot tādu aprēķina metodi, kas paredzēta šīs direktīvas III pielikuma a) punktā, šī norma neietekmē iespēju dalībvalstīm paredzēt atbalsta shēmas tādām koģenerācijām, kas nav augstas efektivitātes, vai kopējas atbalsta shēmas šiem diviem koģenerāciju veidiem.
Tādējādi minētais punkts neaizliedz to, ka šīs dalībvalstis pat pēc 2010. gada 31. decembra ievieš atbalsta mehānismus koģenerācijas atbalstam, tādus kā atbrīvojumi no pienākuma iegādāties zaļos sertifikātus tām koģenerācijām, kam nav augstas efektivitātes.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2004/8 12. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neaizliedz valsts tiesisko regulējumu, kurā koģenerācijas iekārtām bez augstas efektivitātes koģenerācijas iekārtas īpašībām šīs direktīvas izpratnē pat pēc 2010. gada 31. decembra tiek atļauts turpināt piemērot koģenerāciju atbalsta shēmu, atbilstoši kurai tās tostarp tiek atbrīvotas no pienākuma iegādāties zaļos sertifikātus.
Par otro un trešo jautājumu
Ar otro un trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai LESD 107. pants un [vienlīdzības un] nediskriminācijas principi neatļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā koģenerācijas iekārtām bez augstas efektivitātes koģenerāciju īpašībām šīs direktīvas izpratnē tiek atļauts arī pēc 2010. gada 31. decembra turpināt izmantot koģenerācijas atbalsta shēmu, saskaņā ar kuru tās tostarp tiek atbrīvotas no pienākuma iegādāties zaļos sertifikātus.
Šajā ziņā ir jāatgādina – lai Tiesa varētu sniegt valsts tiesai lietderīgu Savienības tiesību interpretāciju, Tiesas Reglamenta 94. panta c) punktā tostarp ir prasīts, lai lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir ietverts to iemeslu izklāsts, kas likuši iesniedzējtiesai šaubīties par noteiktu Savienības tiesību normu interpretāciju vai spēkā esamību, kā arī saikne, ko tā konstatējusi starp šīm tiesību normām un pamatlietai piemērojamajiem valsts tiesību aktiem.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru atbilstoši LESD 267. pantā iedibinātajai sadarbībai starp to un valsts tiesām tikai valsts tiesai, kas iztiesā lietu un kas ir atbildīga par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpatnības, ir jānovērtē gan tas, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir nepieciešams sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu atbilstība. Tādēļ, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir jālemj (spriedums, 2018. gada 4. decembris, Minister for Justice and Equality un Commissioner of An Garda Síochána,
C‑378/17
,
EU:C:2018:979
,
26.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka uz jautājumiem par Savienības tiesībām ir attiecināma atbilstības prezumpcija. Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālo jautājumu tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēmai ir hipotētisks raksturs vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie un tiesību apstākļi, kas vajadzīgi, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2018. gada 4. decembris, Minister for Justice and Equality un Commissioner of An Garda Síochána,
C‑378/17
,
EU:C:2018:979
,
27.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Taču, runājot par otro un trešo jautājumu, iesniedzējtiesas nolēmums neatbilst šī sprieduma 38.–40. punktā minētajām pieņemamības prasībām.
Proti, pirmkārt, šis lēmums neļauj saprast iemeslus, kādēļ iesniedzējtiesa uzdod jautājumu par pamatlietā aplūkojamo tiesību aktu atbilstību LESD 107. pantam. Protams, šādas aplūkojamās atbalsta shēmas ar konkrētiem nosacījumiem var būt valsts atbalsts šīs pēdējās minētās normas izpratnē. Tomēr, no vienas puses, iesniedzējtiesas nolēmumā nav precizēti šo shēmu piemērošanas nosacījumi, un it īpaši – elementi, kas ļauj tās atzīt par valsts atbalstiem LESD 107. panta izpratnē. No otras puses, iesniedzējtiesa neprecizē iemeslus, kādēļ Tiesai ir jāinterpretē LESD 107. pants tajā iesniegtā strīda risinājumam.
Otrkārt, minētais lēmums turklāt neļauj saprast iemeslus, kuru dēļ Savienības tiesību vienlīdzības un nediskriminācijas principi nepieļautu tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā tiek atļauts turpināt pēc 2015. gada 31. decembra piemērot atbalsta shēmas tām koģenerācijām, kas nav augstas efektivitātes koģenerācijas. Proti, iesniedzējtiesa neizklāsta iemeslus, kuri liek apšaubīt tiesību aktu atbilstību minētajiem principiem, bet tā tikai norāda pušu pamatlietā prasījumus par šo jautājumu.
Ņemot vērā, ka Tiesai nav nepieciešamo elementu, lai lietderīgi atbildētu uz otro un trešo uzdoto jautājumu, tie ir jāatzīst par nepieņemamiem.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/8/EK (2004. gada 11. februāris) par tādas koģenerācijas veicināšanu, kas balstīta uz lietderīgā siltuma pieprasījumu iekšējā enerģijas tirgū, un ar kuru groza Direktīvu 92/42/EEK 12. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neaizliedz valsts tiesisko regulējumu, kurā koģenerācijas iekārtām bez augstas efektivitātes koģenerācijas iekārtas īpašībām šīs direktīvas izpratnē pat pēc 2010. gada 31. decembra tiek atļauts turpināt piemērot koģenerāciju atbalsta shēmu, atbilstoši kurai tās tostarp tiek atbrīvotas no pienākuma iegādāties zaļos sertifikātus.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.