CELEX: 62016TJ0024
Európai uniós védjegy
Felszólalási eljárás
Az Európai Uniót megjelölő nemzetközi lajstromozás
A FONTOLIVA szóvédjegy
A FUENOLIVA korábbi nemzeti szóvédjegy
Viszonylagos kizáró ok
A korábbi védjegy lajstromozásának érvényessége
Új tények és bizonyítékok Törvényszék elé terjesztése
A korábbi védjegy tényleges használata
Megváltoztatásra vonatkozó hatáskör
A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja, 42. cikkének (2) és (3) bekezdése, továbbá 65. és 76. cikke

A jogvita előzményei
A felperes, a Sovena Portugal – Consumer Goods, SA, az európai uniós védjegyről szóló, 2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi rendelet (
HL 2009. L 78., 1. o.
) alapján, a 2012. január 19‑i 1107792. sz. FONTOLIVA szóvédjegy nemzetközi lajstromozása alapján az Európai Uniót megjelölő nemzetközi lajstromozást terjesztett az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO) elé.
A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 29. osztályba tartozó áruk tekintetében nyújtották be, a következő leírással: „Olajok és zsírok emberi fogyasztásra; olívaolaj”.
A nemzetközi lajstromozást a Közösségi Védjegyértesítő 2012. március 9‑i 49/2012. számában hirdették meg.
2012. november 26‑án a Mueloliva, SL, amely kizárólagos védjegylicencia‑jogosult, a 207/2009 rendelet 41. cikke és 156. cikkének (1) bekezdése alapján felszólalt a bejelentett védjegy lajstromozásával szemben.
A felszólalást az 1975. február 15‑én bejelentett, és 1977. december 16‑án lajstromozott, 29. osztályba tartozó „szűz olívaolajra” vonatkozó FUENOLIVA korábbi spanyol szóvédjegyre alapították.
A felszólalás alátámasztásaként hivatkozott jogalap a 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja volt.
2014. május 14‑én a felszólalási osztály helyt adott a felszólalásnak, megállapítva, hogy a 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében az ütköző védjegyek között fennáll az összetévesztés veszélye.
2014. július 14‑én a felperes a 207/2009 rendelet 58–64. cikke alapján fellebbezést nyújtott be a felszólalási osztály határozata ellen az EUIPO‑hoz.
Az EUIPO második fellebbezési tanácsa 2015. november 4‑i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) elutasította a fellebbezést. A fellebbezési tanács mindenekelőtt úgy vélte, hogy a felperes erre irányuló kérelmére a Mueloliva bizonyítékot szolgáltatott arra, hogy a 2007. szeptember 9‑től 2012. szeptember 8‑ig tartó ötéves időszak (a továbbiakban: releváns időszak) során a FUENOLIVA korábbi spanyol védjegyet a „szűz olívaolaj” tekintetében ténylegesen használták Spanyolországban. A fellebbezési tanács ebben a tekintetben számlákra, logisztikai adatlapokra, címkékre, két összehasonlító tanulmányra és a Mueloliva által előterjesztett újságcikkekre hivatkozott, egyúttal elismerte, hogy azok némelyikén nem a releváns időszakbeli dátum szerepelt, illetve nem ebből az időszakból származtak (a megtámadott határozat 14–32. pontja). A fellebbezési tanács ezt követően a két ütköző védjegy összetéveszthetősége értékelésének keretében megállapította, hogy az érintett vásárlóközönség Spanyolország nagyközönsége, amely közönség az emberi fogyasztásra szánt olajok és zsírok vásárlása során átlagos szintű figyelmet tanúsít (a megtámadott határozat 37–40. pontja). Megjegyezte, hogy a felek között nem vitatott az, hogy az ütköző szóvédjegyekkel érintett áruk azonosak vagy nagyon hasonlóak (a megtámadott határozat 41. és 42. pontja). Az ütköző megjelöléseket összehasonlítva megjegyezte, hogy mindkettő kilenc betűs szóból áll, amelyekben közös az „oliva” elem, amely utóbbi maga is csekély megkülönböztető képességgel rendelkezik, amennyiben az az olajbogyóból származó, vagy az olívaolajat tartalmazó árukra utal. Ennélfogva az ütköző védjegyek összetéveszthetőségének értékelése során e szónak csak korlátozott jelentősége van (a megtámadott határozat 46–48. pontja). A fellebbezési tanács hozzátette továbbá, hogy tekintettel a közös „oliva” elemre, vizuális szempontból az ütköző védjegyek szóelemeit alkotó kilenc betűből mindössze kettőnek az eltérése nem elegendő a hasonló összbenyomás elkerüléséhez. A fellebbezési tanács szerint a szóelemek hangzásbeli szempontból hasonlóak, továbbá fogalmi szempontból, noha a közös „oliva” elem az olajbogyóra, illetve az olívaolajra utal, mind a „fuen”, mind a „font” elem a spanyol „fuente” szóra utal, amely szökőkutat vagy forrást jelent, ami az ütköző védjegyeknek legalábbis a hasonlóságát, ha ugyan nem azok azonosságát vonja maga után (a megtámadott határozat 49–51. pontja). E megfontolások összességét figyelembe véve a fellebbezési tanács tehát úgy ítélte meg, hogy a jelen ügy körülményei között a két ütköző megjelölés között fennáll az összetévesztés veszélye (a megtámadott határozat 52–57. pontja).
A felek kérelmei
A felperes keresetében azt kéri, hogy a Törvényszék:
—
teljes egészében semmisítse meg a megtámadott határozatot;
—
„a kereseti kérelmek alapján változtassa meg a megtámadott határozatot”, és az Európai Unióban „biztosítson oltalmat” a FONTOLIVA nemzetközi védjegy számára;
—
az EUIPO‑t kötelezze a költségek viselésére, beleértve az EUIPO előtti eljárásban felmerült költségeket is;
—
a Muelolivát kötelezze az EUIPO előtti eljárás során felmerült költségek viselésére.
Az EUIPO azt kéri, hogy a Törvényszék:
—
a keresetet teljes egészében utasítsa el;
—
a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A jogkérdésről
A második kereseti kérelem elfogadhatóságáról
A felperes második kereseti kérelmét úgy kell tekinteni, hogy az arra irányul, hogy a Törvényszék egyrészt utasítsa el a Mueloliva által előterjesztett felszólalást, másrészt adjon helyt az uniós oltalomra vonatkozó kérelemnek. A második kereseti kérelem valójában arra irányul, hogy a Törvényszék a 207/2009 rendelet 65. cikkének (3) bekezdése értelmében a megtámadott határozatot oly módon változtassa meg, hogy elfogadja azt a határozatot, amelyet a 207/2009 rendelet rendelkezéseinek megfelelően a fellebbezési tanácsnak kellett volna meghoznia. Mindazonáltal, amint arra az EUIPO rámutat, ugyanezen rendelet 64. cikke (1) bekezdésének megfelelően a fellebbezési tanácsnak csak arra van lehetősége, hogy eljárjon annak a szervezeti egységnek a hatáskörében, amelyik a megtámadott határozatot hozta, vagy az ügyet visszautalja az említett szervezeti egységhez új eljárásra. Márpedig a jelen esetben a fellebbezési tanács előtt megtámadott határozatot egy olyan felszólalási osztály hozta, amely csak arra rendelkezik hatáskörrel, hogy a felszólalásról határozzon, és adott esetben, ha a felszólalás megalapozott arra, hogy a nemzetközi lajstromozás, vagy az Európai Uniós védjegy lajstromozása alapján elutasítsa az uniós oltalom iránti kérelmet, arra azonban nem, hogy az említett kérelemnek helyt adjon. Egyébiránt emlékeztetni kell arra, hogy tekintettel egyrészt a 207/2009 rendelet IV. címének rendelkezéseiben előírt lajstromozási eljárás lefolyására, amelynek először is az a feltétele, hogy többek között a feltétlen kizáró okok tekintetében az elbíráló kezdeti vizsgálatot végezzen, továbbá az, hogy ezen ellenőrzés kedvező megállapítása esetén a viszonylagos kizáró okokra vonatkozó esetleges felszólalások lehetővé tétele érdekében meghirdessék a védjegybejelentést, másrészt tekintettel az említett rendelet fellebbezésre jogosult személyekre vonatkozó 59. cikkének rendelkezéseire, amelyek szerint „[a]z eljárásban részt vevő bármelyik fél, akit a határozat hátrányosan érint, fellebbezhet”, a fellebbezési tanács soha nem lesz abban a helyzetben, hogy valamely védjegyet lajstromozzon. A fellebbezési tanács ugyanis csak az elbíráló kedvezőtlen kezdeti vizsgálata alapján hozott határozattal szembeni fellebbezés keretében hozhat határozatot, amely esetben, ha a fellebbezőnek igazat ad, az eljárásnak a védjegybejelentés meghirdetésével vagy a felszólalási osztály határozatával szembeni fellebbezés keretében kell folytatódnia, amely esetben a fellebbezési tanács, amint az fentebb megállapításra került, úgyszintén nem bírálhatja el önállóan a védjegybejelentést. Ennélfogva a Törvényszéknek az sem feladata, hogy a fellebbezési tanács határozatának ilyen értelmű módosítására irányuló megváltoztatási kérelmet elbírálja (lásd ebben az értelemben: 2011. április 12‑iEuro‑Information kontra OHIM [EURO AUTOMATIC PAYMENT] ítélet,
T‑28/10
,
EU:T:2011:158
,
13.
pont).
Következésképpen a felperes második kereseti kérelmét el kell utasítani mint elfogadhatatlant, amennyiben az arra irányul, hogy a Törvényszék adjon helyt az uniós oltalom iránti kérelemnek. Ez a kereseti kérelem elfogadható azonban, amennyiben az a Mueloliva által előterjesztett felszólalás elutasításának kérelmezésére irányul (lásd ebben az értelemben: 2014. szeptember 26‑iKoscher + Würtz kontra OHIM – Kirchner & Wilhelm [KW SURGICAL INSTRUMENTS] ítélet,
T‑445/12
,
EU:T:2014:829
,
15.
,
18.
és
40.
pont).
Az ügy érdeméről
Keresete alátámasztására a felperes lényegében két jogalapra hivatkozik. Az első jogalap a 207/2009 rendelet 42. cikke (2) és (3) bekezdésének az ugyanezen rendelet 15. cikke (1) és (2) bekezdésével együttesen értelmezett rendelkezéseinek megsértésén alapul, és a FUENOLIVA korábbi nemzeti védjegy tényleges használatának igazolására előterjesztett bizonyítékok elégtelenségére vonatkozik. A második jogalap a 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére vonatkozik, és két részből áll. A felperes egyrészt azt állítja, hogy amikor a fellebbezési tanács helybenhagyta a felszólalás megalapozottságát, a felszólalásban alapul vett FUENOLIVA korábbi nemzeti védjegy oltalma még nem került megújításra. Másrészt azt állítja, hogy az ütköző védjegyek között nem áll fenn az összetévesztés veszélye. Ezen okokra tekintettel a felperes szerint a védjegyével szembeni felszólalás indokolatlan.
Először a második jogalap első részét kell megvizsgálni.
A második jogalap első részéről
A felperes kifejti, hogy a megtámadott határozat elfogadását követően észlelte, hogy a FUENOLIVA korábbi spanyol védjegy jogosultja nem újította meg e védjegy oltalmát a megtámadott határozat fellebbezési tanács általi elfogadása előtt. A felperes szerint, mivel az eredeti lajstromozást 1975. február 15‑én kérelmezték, és mivel a spanyol jog az oltalmakra a kérelem időpontjától számított tízéves érvényességi időt ír elő, az oltalmat 2015. február 15‑én meg kellett volna újítani. Márpedig az Oficina Española de Patentes y Marcas (spanyol szabadalmi és védjegyhivatal) által kiadott, a szóban forgó védjegyre vonatkozó, 2015. december 2‑én naprakésszé tett iratok azt mutatják, hogy e védjegy oltalmának lejárta 2015. november 26‑án megállapításra került.
Hivatkozva a 2006. szeptember 13‑iMIP Metro kontra OHIM – Tesco Stores (METRO) ítéletre (
T‑191/04
,
EU:T:2006:254
), és hangsúlyozva, hogy a Törvényszék ebben az ítéletben kimondta, hogy a fellebbezési tanácsok, a visszautalás esetét kivéve, annak a szervezeti egységnek a hatáskörében járnak el, amely az előttük fellebbezéssel megtámadott határozatot hozta, és hogy a fellebbezési tanácsok önállóan nem hozhatnak olyan határozatot, amely határozathozatal időpontjában jogszerűtlen, a felperes úgy véli, hogy a fellebbezési tanács nem hagyhatta volna jóvá a felszólalás megalapozottságát.
A felperes hozzáteszi, hogy 2016. január elején a Fuentes Lopez, SL nevében újabb spanyol védjegybejelentést nyújtottak be az olívaolajat jelölő FUENOLIVA védjegy tekintetében, a felperes azonban nem tud arról, hogy ez a bejelentő kapcsolatban áll‑e a Muelolivával.
Az EUIPO kijelenti, hogy a megtámadott határozatot 2015. november 5‑én közölték, azaz azt megelőzően, hogy a spanyol szabadalmi és védjegyhivatal 2015. december 2‑án meghirdette volna a FUENOLIVA korábbi spanyol védjegy oltalmának lejártát, továbbá hogy a felszólalási osztály és a fellebbezési tanács elé terjesztett bizonyítékok alapján semmi sem utal arra, hogy az említett védjegyet ne újították volna meg, ellentétben a 2006. szeptember 13‑iMETRO (
T‑191/04
,
EU:T:2006:254
) ítélet alapját képező ügy körülményeivel, amelyben a felszólaló nem terjesztette elő a védjegyére vonatkozó oltalom megújításának bizonyítékát, jóllehet erre őt a felszólalási osztály felhívta. Az EUIPO szerint a fellebbezési tanács határozathozatalának időpontjában a FUENOLIVA korábbi spanyol védjegy oltalma még érvényes volt.
Meg kell állapítani, hogy a felek eltérően értelmezik a nemzeti jogot a védjegyoltalom érvényességének időtartama tekintetében. Úgy tűnik, hogy az EUIPO álláspontja szerint spanyol szabadalmi és védjegyhivatalnál lajstromozott védjegy oltalma érvényes marad addig, amíg annak lejártát meg nem hirdetik (a jelen esetben 2015. december 2‑án), ezzel szemben a felperes úgy véli, hogy a spanyol védjegy oltalma megújítás hiányában érvényét veszti a tízéves érvényességi idő lejártakor (a jelen esetben 2015. február 15‑én). Mindazonáltal ennek az eltérő értelmezésnek a jelen ügyben nincs jelentősége.
Amint az az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, a megtámadott aktus jogszerűségét az aktus elfogadásának időpontjában fennálló ténybeli és jogi körülmények alapján kell értékelni (1979. február 7‑iFranciaország kontra Bizottság ítélet,
15/76 és 16/76
,
EU:C:1979:29
,
7.
és
8.
pont; 1989. október 17‑iDow Benelux kontra Bizottság ítélet,
85/87
,
EU:C:1989:379
,
49.
pont; 2013. február 7‑iMajtczak kontra Feng Shen Technology és OHIM végzés,
C‑266/12 P
, nem tették közzé,
EU:C:2013:73
,
45.
pont; 2016. január 21‑iLaboratorios Ern kontra OHIM – michelle menard [Lenah.C] ítélet,
T‑802/14
, nem tették közzé,
EU:T:2016:25
,
15.
pont).
Így, feltételezve, hogy a FUENOLIVA korábbi nemzeti védjegy oltalma még mindig érvényes volt a megtámadott határozat elfogadásának időpontjában, még ha csak néhány hétig is, az e helyzettel kapcsolatos bizonyítási teher kérdésétől függetlenül a fellebbezési tanácsnak megtámadott határozat elfogadásához csak ezen előfeltevés alapulvételére volt lehetősége, és a Törvényszék most nem veheti figyelembe a FUENOLIVA korábbi nemzeti védjegy oltalmának lejártát követő helyzetet, és e helyzet alapján egyébiránt a kereset okafogyottságát sem állapíthatja meg (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2013. május 8‑iCadila Healthcare kontra OHIM végzés,
C‑268/12 P
, nem tették közzé,
EU:C:2013:296
,
32.
és
33.
pont; 2008. november 4‑iGroup Lottuss kontra OHIM – Ugly [COYOTE UGLY] ítélet,
T‑161/07
, nem tették közzé,
EU:T:2008:473
,
49.
és
50.
pont; 2014. október 8‑iFuchs kontra OHIM – Les Complices [Körben lévő csillag] ítélet,
T‑342/12
,
EU:T:2014:858
,
24.
pont).
Feltételezve – amint azt a felperes állítja –, hogy a FUENOLIVA korábbi spanyol védjegy oltalma a megtámadott határozat elfogadása előtt lejárt, kétségkívül el kell ismerni, amint az a 2006. szeptember 13‑iMETRO‑ítéletben (
T‑191/04
,
EU:T:2006:254
,
32.
pont) megállapításra került, hogy valamely korábbi védjegy eredetjelölő funkcióját nem veszélyeztetheti egy másik, csupán a korábbi védjegy lejártát követően lajstromozott védjegy, továbbá hogy amennyiben nincs olyan időszak, amelynek folyamán a két védjegy párhuzamosan létezik, egyáltalában nem merülhet fel ütközés. Mindazonáltal figyelembe kell venni azt a tényt, amint az a 2002. december 12‑ieCopy kontra OHIM (ECOPY) ítéletben (
T‑247/01
,
EU:T:2002:319
,
46.
pont), és a 2010. szeptember 13‑iKUKA Roboter kontra OHIM (Narancssárga szín árnyalata) (
T‑97/08
,
EU:T:2010:396
,
11.
pont) ítéletben megállapításra került, hogy a fellebbezési tanács valamely határozatának jogszerűségét a Törvényszékhez benyújtott új tényekre való hivatkozással csak annak bizonyítása esetén lehet kétségbe vonni, hogy ezeket a tényeket a fellebbezési tanácsnak a közigazgatási eljárás során az ügyben bármilyen határozat meghozatala előtt hivatalból figyelembe kellett vennie.
Ennélfogva, mivel sem a felperes, sem a Mueloliva nem foglalkozott a FUENOLIVA korábbi nemzeti védjegyre vonatkozó oltalom érvényessége lejártának kérdésével, illetve a fellebbezési tanács előtti eljárás során erre tárgyra vonatkozóan nem terjesztett elő bizonyítékot, meg kell vizsgálni, hogy a fellebbezési tanácsnak hivatalból figyelembe kell‑e vennie ezt a kérdést.
Először is emlékeztetni kell arra, hogy a 207/2009 rendelet 41. cikkének (3) bekezdése és a 40/94 rendelet végrehajtásáról szóló, 1995. december 13‑i 2868/95/EK bizottsági rendelet (
HL 1995. L 303., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 189. o.) 19. szabályának (1) bekezdése és (2) bekezdése a) pontjának ii) alpontja előírja többek között, hogy az EUIPO által meghatározott határidőn belül a felszólaló benyújtja a korábbi védjegye létezésének, érvényességének és az oltalom terjedelmének bizonyítékát, és különösen, ha olyan korábbi védjegyről van szó, amely nem valamely már lajstromozott Európai Uniós védjegy, a megfelelő lajstromozási igazolás és adott esetben a legújabb megújítási igazolás másolatát, amely tanúsítja, hogy a védjegy oltalmának időtartama meghaladja a fent említett, az EUIPO által meghatározott határidőt, valamint annak bármilyen meghosszabbítását vagy azon igazgatási szerv által kibocsátott egyenértékű dokumentum másolatát, amelyikhez a védjegybejelentést benyújtották. Figyelembe véve a fent említett rendeleti rendelkezések címét és az európai uniós védjegyre vonatkozó eljárási rendelkezések egészén belül elfoglalt helyét (a 207/2009 rendelet „Lajstromozási eljárás” elnevezésű IV. címének az „Észrevétel és felszólalás” című 4. fejezetében, illetőleg a 2868/95 rendelet „Felszólalási eljárás és a használat igazolása” elnevezésű II. címében), és figyelembe véve a 207/2009 rendelet 132. cikkének (1) bekezdését is, amely szerint a felszólalási osztály feladata a határozathozatal az uniós védjegybejelentéssel szemben benyújtott felszólalás tárgyában, amikor a szóban forgó rendeleti rendelkezések „az EUIPO által meghatározott határidőt” említenek, meg kell állapítani, hogy a felszólalási osztály által a felszólalási eljárás megindítását követően meghatározott határidőről van szó.
Másodszor, noha a felszólalási osztály határozataival szembeni fellebbezés tárgyában eljáró fellebbezési tanácsok érdemben a felszólalási osztályok hatáskörében járnak el, a felszólalási osztályok előtt alkalmazandó eljárási keret nem azonos a felszólalási osztályok előtt alkalmazandóval. Így, jóllehet a felszólalási osztály előtt a felszólaló a 2868/95 rendelet 19. szabálya (2) bekezdése a) pontjának ii) alpontja alapján a felszólalási osztály által a felszólalása alátámasztásához szükséges bizonyítékok benyújtására meghatározott határidőn belül köteles előterjeszteni annak bizonyítékát, hogy a korábbi védjegy oltalmának érvényessége meghaladja ezt a határidőt, meg kell állapítani, hogy a fellebbezési tanácsok előtti eljárásban alkalmazandó eljárási szabályok nem tartalmaznak hasonló rendelkezéseket.
Ugyanis a kontradiktórius eljárás elvére és a kifejtendő jogalapokra, érvekre és tényállásra vonatkozó, a fellebbezési tanács előtt alkalmazandó eljárási rendelkezések között a 207/2009 rendelet 76. cikke, amely e rendelet „Eljárás” elnevezésű IX. címén belül az EUIPO különböző fórumaira alkalmazandó, az eljárás általános eljárási rendelkezéseiről szóló 1. fejezet részét képezi, és amely a tényállás hivatalból történő vizsgálatára vonatkozik, az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1)   A[z EUIPO] az előtte folyó eljárásban a tényeket hivatalból vizsgálja. A lajstromozás viszonylagos kizáró okaival összefüggő eljárásban azonban a[z EUIPO] a vizsgálat során a felek által előterjesztett tényálláshoz, bizonyítékokhoz és érvekhez, valamint a kérelem szerinti igényekhez kötve van […]
(2)   A[z EUIPO] figyelmen kívül hagyhatja azokat a tényeket vagy bizonyítékokat, amelyeket az érintett felek nem kellő időben terjesztettek elő.”
Egyébiránt a 2868/95 rendelet 50. szabálya (1) bekezdésének első albekezdése, amely az említett rendelet „Fellebbezés” elnevezésű X. címében szerepel, kétségtelenül úgy rendelkezik, hogy „[e]ltérő rendelkezés hiányában a fellebbezési eljárásban megfelelően alkalmazni kell annak a szervezeti egységnek az eljárására vonatkozó előírásokat, amely a fellebbezéssel megtámadott határozatot hozta”. Mindazonáltal ugyanezen bekezdés harmadik albekezdése a következő eltérő rendelkezést fogalmazza meg:
„Ha a fellebbezés a felszólalási osztályok egyikének határozata ellen irányul, a fellebbezési tanács a rendeletben és e szabályokban megállapított vagy a felszólalási osztály által a rendelettel és e szabályokkal összhangban megadott határidőn belül benyújtott tényekre és bizonyítékokra korlátozza a fellebbezés vizsgálatát, kivéve ha a fellebbezési tanács úgy véli, hogy a [207/2009 rendelet 76. cikkének (2) bekezdése] értelmében további vagy kiegészítő tényeket és bizonyítékokat kell figyelembe venni.”
Sem a fent említett rendelkezésekből, sem a többi alkalmazandó eljárási rendelkezésből nem következik, hogy a lajstromozás viszonylagos kizáró okáról döntést hozó felszólalási osztály határozatával szembeni fellebbezés tárgyában eljáró fellebbezési tanács, a felszólalási osztály által a korábbi védjegy oltalma érvényességére vonatkozó bizonyíték benyújtására a felszólaló számára meghatározott határidő lejártát követően ezen érvényesség megszűnésének kérdését hivatalból volna köteles figyelembe venni.
Ezenkívül e rendelkezéseket úgy sem lehet értelmezni, hogy azok arra köteleznék a felszólalót, hogy külön felhívás nélkül nyújtsa be az arra vonatkozó bizonyítékot, hogy a korábbi védjegy oltalma a fellebbezési tanács határozatának meghozataláig érvényes (lásd analógia útján: 2010. július 29‑iAnheuser‑Busch kontra OHIM ítélet,
C‑214/09 P
,
EU:C:2010:456
,
–
69.
pont).
A fenti 29. és 30. pontban tett megállapítások azonban nem érintik a felszólalással érintett védjegy bejelentőjének azon lehetőségét, hogy a felszólalási tanács előtt hivatkozzon arra, hogy a felszólaló nem nyújtotta be a korábbi védjegy oltalma érvényessége fenntartásának – a fellebbezési tanács előtti eljárásra figyelemmel – valamely észszerű időszakra vonatkozó bizonyítékát, amely lehetőségnek az a célja, hogy a felszólalót ebben a tekintetben válaszadásra, a fellebbezési tanácsot pedig a helyzet figyelembevételére ösztönözze, tekintettel többek között a fenti 27. és 28. pontban felidézett eljárási rendelkezésekre.
Mindazonáltal, a fentiekben kifejtettek szerint az iratokból az tűnik ki, hogy a felperes a fellebbezési tanács előtt nem hozta fel a FUENOLIVA korábbi nemzeti védjegy oltalma érvényessége fenntartásának kérdését, jóllehet a 2015‑ös év – amelynek során az említett oltalom lejárt, és adott esetben meg kellett volna újítani – közel volt, sőt már el is kezdődött; és ezt a kérdést még akkor sem vetette fel, amikor az EUIPO fellebbezési tanácsainak hivatala a 2015. február 4‑i levelében közölte vele a Mueloliva válaszként adott észrevételeit megjelölve, hogy az eljáró fellebbezési tanács álláspontja szerint az ügy iratai alapján döntést tud hozni a jogvitában, ebből következően a válaszadásról nem rendelkezett. A felperes az említett kérdést még ekkor is fel tudta volna vetni a 207/2009 rendelet 76. cikke (2) bekezdésének rendelkezései alapján, amelyek szerint „az [EUIPO] figyelmen kívül hagyhatja azokat a tényeket vagy bizonyítékokat, amelyeket az érintett felek nem kellő időben hoztak fel vagy terjesztettek elő”.
Ezeket a rendelkezéseket ugyanis úgy értelmezték, hogy főszabály szerint és eltérő rendelkezés hiányában a határidők lejárta után a feleknek továbbra is lehetőségük van a tények és bizonyítékok EUIPO elé terjesztésére, amely határidőkhöz a 207/2009 rendelet értelmében az ilyen előterjesztés kötve van, és az EUIPO‑nak egyáltalán nem tilos az ilyen, késedelmesen – vagyis a felszólalási osztály által adott határidő lejártát követően és adott esetben elsőként a fellebbezési tanács előtti eljárás során – előterjesztett tényeket vagy bizonyítékokat figyelembe venni (2013. július 18‑iNew Yorker SHK Jeans kontra OHIM ítélet,
C‑621/11 P
,
EU:C:2013:484
,
30.
pont; lásd még: 2014. december 11‑iCEDC International kontra OHIM – Underberg [Egy üvegben elhelyezett fűszál formája] ítélet,
T‑235/12
,
EU:T:2014:1058
,
44.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Amint az a fenti 28. pontban kifejtésre került, a 2868/95 rendelet 50. szabályának (1) bekezdése sajátos szabályokat ír elő, ha a fellebbezés a felszólalási osztályok egyikének határozata ellen irányul. Noha e bekezdés első albekezdése kimondja azt az elvet, amely szerint a fellebbezési eljárásban megfelelően alkalmazni kell annak a szervezeti egységnek az eljárására vonatkozó előírásokat, amely a fellebbezéssel megtámadott határozatot hozta, a harmadik albekezdése a felszólalási osztály határozatai ellen irányuló keresetek esetében eltér ettől az elvtől annak előírásával, hogy a fellebbezési tanács a megállapított vagy a felszólalási osztály által megadott határidőn belül benyújtott tényekre és bizonyítékokra korlátozza a fellebbezés vizsgálatát, kivéve ha a fellebbezési tanács úgy véli, hogy a 207/2009 rendelet 76. cikkének (2) bekezdése értelmében további vagy kiegészítő tényeket és bizonyítékokat kell figyelembe venni. Ennek keretében a fellebbezési tanács tehát, amennyiben e tárgyban el kellett volna járnia, azt tudta volna megállapítani, hogy a FUENOLIVA korábbi nemzeti védjegy érvényességének kérdését e védjegy oltalmának hamarosan bekövetkező lejártára tekintettel figyelembe kell venni (lásd ebben az értelemben: 2013. október 3‑iRintisch kontra OHIM ítélet,
C‑120/12 P
,
EU:C:2013:638
,
32.
pont).
Ennélfogva, tekintettel a fenti 29. és 30. pontban tett megállapításokra, a fellebbezési tanácsnak nem lehet felróni azt, hogy a felszólalásban alapul vett FUENOLIVA korábbi nemzeti védjegy esetében a megtámadott határozat elfogadása során nem vette figyelembe az oltalom megújításának lehetséges elmaradását függetlenül attól, hogy a spanyol jog szerint végső soron mi volt ezen oltalom érvényességének befejező időpontja.
A fentiekből következően a második jogalap első részét el kell utasítani.
A 207/2009 rendelet 42. cikke (2) és (3) bekezdésének az ugyanezen rendelet 15. cikke (1) és (2) bekezdésével együttesen értelmezett rendelkezéseinek megsértésén alapuló első jogalapról
A felperes úgy véli, hogy a felszólalási osztály és a fellebbezési tanács tévesen elemezte azokat a bizonyítékokat, amelyeket a Mueloliva nyújtott be a FONTOLIVA védjegy Európai Uniót megjelölő nemzetközi lajstromozásának meghirdetését megelőző ötéves időszak során a FUENOLIVA korábbi spanyol védjegy spanyolországi tényleges használatának bizonyítására. Miután felidézett számos olyan elvet, amelyet az uniós bíróság az európai uniós védjegy tényleges használata fennállásának vizsgálata céljából fektetett le, és hivatkozott különösen a 2003. március 11‑iAnsul‑ítéletre (
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
), a felperes kifejti, hogy a Mueloliva által benyújtott bizonyítékok tíz számlából, két logisztikai adatlapból, három típusú címkéből, összehasonlító tanulmányokból származó két kivonatból és újságcikkekből álltak. A felperes elsősorban azt hangsúlyozza, hogy az egyik újságcikk 2004‑ből, és nem a releváns időszakból származik, hogy a címkéken nem szerepel dátum, pedig szerepelhetne, hiszen azokat élelmiszerre szánták, hogy az egyik összehasonlító tanulmány kivonata keletkezésének időpontját sem lehet meghatározni, és hogy azt ráadásul spanyolul szövegezték, és (a többi irattal ellentétben) nem fordították le teljes egészében az eljárás nyelvére, azaz az angolra, jóllehet azt a részleges fordításokkal együtt kézzel módosították, így annak sem a kontextusát, sem a pontos tartalmát nem lehet megismerni, hogy a számlázásnál tíz 2010‑es és 2011‑es számlát elkülönítettek egymástól, és semmi sem bizonyítja, hogy az e tíz számla között kibocsátott többi számla is a FUENOLIVA korábbi spanyol védjegyre vonatkozott, hogy a tíz számlából három máshol a „FUE” megjegyzést, és nem a FUENOLIVA korábbi spanyol védjegyet tartalmazza, holott egyébként a többi számla szintén a FUENSOL védjegyet említi, hogy a logisztikai adatlapok sem keltezést, sem címzettet nem tartalmaznak, hogy a másik, 2007‑ből származó összehasonlító tanulmányban ugyan a FUENOLIVA korábbi spanyol védjegyről van szó, de az semmilyen konkrét információt nem ad az olívaolaj e védjegy alatt történő tényleges forgalmazásáról, ráadásul az 2,55 eurós literenkénti árat tüntet fel, amely eltér a 2010‑es és 2011‑es számlákon megjelölt áraktól, amelyek literenként 1,74 és 1,94 euró között váltakoznak. A felperes ebből arra következtet, hogy az egyedüli releváns iratok, azaz a hét számla – a felszólalási osztály és a fellebbezési tanács által megállapítottakkal ellentétben – nem bizonyíthatja, hogy „noha csekély jelentőségű mennyiségről van szó […] ezt ellensúlyozza az a tény, hogy a használat viszonylag állandó volt”. Ezzel ellenkezőleg, a benyújtott dokumentáció a FUENOLIVA korábbi nemzeti védjegynek csak egyedi használatát mutatja ki – 2010‑ben néhány hónap, 2011‑ben pedig egyetlen hónap esetében – jóllehet az olívaolaj mindennapos, olcsó és általában jelentős mennyiségben értékesített élelmiszer. A jelen esetben tehát egyáltalán nincs igazolva az az ítélkezési gyakorlat által meghatározott helyzet, amelyben valamely korábbi védjegy tényleges használatáról való döntéshez figyelembe veendő tényezők kölcsönös függősége akkor teheti lehetővé az ilyen használat megállapítását, ha az e védjeggyel forgalmazott áruk csekély mennyiségét ellensúlyozza az említett védjegy használatának jelentős intenzitása vagy nagymértékű időbeli állandósága.
Az EUIPO álláspontja szerint a Mueloliva által benyújtott számlák azt bizonyítják, hogy 2010. március 22. és 2011. október 31. között Spanyolországban 3500 egységnyi FUENOLIVA korábbi spanyol védjeggyel megjelölt olívaolajat adtak el, ami a releváns időszak tekintetében elegendő az említett védjegy tényleges használatának bizonyításához annál is inkább, mivel közbenső számlákat kellett kibocsátani. Ezt a következtetést a keltezés nélküli vagy a referencia‑időszakon kívül készült bizonyítékok is megerősítik. Így a rendszerint keltezés nélküli címkék megerősítik a FUENOLIVA korábbi spanyol védjegy használatát, a releváns időszakon kívül készült bizonyítékok pedig a helyzet jobb értékelését teszi lehetővé. Az EUIPO hozzáteszi, hogy az eljárás nyelvére le nem fordított bizonyítékokra vonatkozó kifogások, a fordítás hiányára vonatkozó részükben nem fogadhatók el a Törvényszék előtt, mivel azokat először a Törvényszék előtt nyújtották be, és mindenesetre a 2868/95 rendelet 22. szabályának (6) bekezdése lehetőséget biztosít a felszólalónak arra, hogy a korábbi védjegy tényeges használatának más nyelven készült bizonyítékai esetében kérje azoknak az eljárás nyelvére történő lefordítását. A jelen esetben a szóban forgó dokumentumok világosan érthetőek a FUENOLIVA korábbi spanyol védjegy tényleges használata vizsgálatának céljaira.
Emlékeztetni kell arra, hogy 207/2009 rendelet 42. cikkének (2) és (3) bekezdéséből – összefüggésben értelmezve a 207/2009 rendelet (10) preambulumbekezdésének és a 2868/95 rendelet 22. szabályának (3) bekezdésével – az következik, hogy azon követelménynek, miszerint az uniós védjegybejelentéssel szemben akkor tehető felszólalás, ha a korábbi védjegyet ténylegesen használták, az a célja, hogy korlátozza a két védjegy közötti összeütközést, kivéve ha a korábbi védjegy tényleges használata hiányának van valamely, a piacon jelen lévő védjegy tényleges rendeltetéséből származó valós gazdasági indoka. Az említett rendelkezéseknek azonban nem céljuk az, hogy a kereskedelmi sikert értékeljék, sem az, hogy valamely vállalkozás gazdasági stratégiáját ellenőrizzék, vagy hogy a védjegy oltalmát annak jelentős mértékű kereskedelmi használata esetére korlátozzák (lásd: 2013. január 17‑iReber kontra OHIM ‑ Wedi & Hofmann [Walzer Traum] ítélet,
T‑355/09
, nem tették közzé,
EU:T:2013:22
,
25.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Valamely védjegy akkor képezi tényleges használat tárgyát, ha alapvető rendeltetésének megfelelően használják, amely abban áll, hogy a védjegy biztosítja azon áruk vagy szolgáltatások eredetének azonosíthatóságát, amelyekre vonatkozóan a védjegyet lajstromozták, abból a célból, hogy ezeknek az áruknak és ezeknek a szolgáltatásoknak piacot hozzon létre vagy tartson fenn, kivéve a szimbolikus jellegű használatot, amelynek egyetlen célja a védjegy által biztosított jogok fenntartása (lásd analógia útján: 2003. március 11‑iAnsul‑ítélet,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
,
43.
pont). Ezenfelül a védjegy tényleges használatának követelménye megkívánja, hogy a védjegyet – úgy, ahogyan az a vonatkozó területen oltalom alatt áll – nyilvánosan és a külvilág felé használják (2004. július 8‑iSunrider kontra OHIM – Espadafor Caba [VITAFRUIT] ítélet,
T‑203/02
,
EU:T:2004:225
,
39.
pont; lásd még ebben az értelemben és analógia útján: 2003. március 11‑iAnsul‑ítélet,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
,
37.
pont).
A korábbi védjegy használata ténylegességének mérlegelése során figyelembe kell venni minden olyan tényt és körülményt, amelyek alapján megállapítható, hogy a védjegy kereskedelmi használata valóságos‑e; idesorolhatók különösen az érintett gazdasági ágazatban annak érdekében igazoltnak tekintett használatok, hogy a szóban forgó védjeggyel ellátott áruk és szolgáltatások számára megteremtsék és fenntartsák a piaci részesedést, az említett áruk és szolgáltatások természete, a piac jellegzetességei, valamint az említett védjegy használatának mértéke és gyakorisága (2004. július 8‑iVITAFRUIT‑ítélet,
T‑203/02
,
EU:T:2004:225
,
40.
pont; lásd még analógia útján: 2003. március 11‑iAnsul‑ítélet,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
,
43.
pont).
Ami a korábbi védjegy használatának jelentőségét illeti, figyelembe kell venni különösen egyrészt a használati cselekmények összességének kereskedelmi mértékét, másrészt a védjegy használatának időtartamát és gyakoriságát (2004. július 8‑iVITAFRUIT‑ítélet,
T‑203/02
,
EU:T:2004:225
,
41.
pont; 2004. július 8‑iMFE Marienfelde kontra OHIM – Vétoquinol [HIPOVITON] ítélet,
T‑334/01
,
EU:T:2004:223
,
35.
pont).
A korábbi védjegy használata ténylegességének konkrét esetben történő megvizsgálásához az eset összes releváns tényezőjét figyelembe vevő, átfogó mérlegelést kell végezni. Ez a mérlegelés magában foglalja a számításba vett tényezők bizonyos kölcsönös függőségét. Így az érintett védjeggyel ellátott áruk csekély mennyiségben történő értékesítését ellensúlyozhatja e védjegy használatának intenzitása vagy nagymértékű tartóssága, és fordítva. A megvalósult forgalmat, valamint a korábbi védjeggyel ellátott áruk értékesítésének mennyiségét nem lehet abszolút módon értékelni, hanem az értékelést olyan egyéb releváns tényezőkre tekintettel kell elvégezni, mint a kereskedelmi tevékenység volumene, a gyártási vagy a forgalmazási kapacitások vagy a védjegyet használó vállalkozás sokrétűségének mértéke, valamint az érintett piacon lévő áruk vagy szolgáltatások jellemzői. Ezért ahhoz, hogy a korábbi védjegy használata ténylegesnek minősüljön, nem szükséges, hogy a használat mennyiségileg mindig jelentős legyen (2004. július 8‑iVITAFRUIT‑ítélet,
T‑203/02
,
EU:T:2004:225
,
42.
pont; 2004. július 8‑iHIPOVITON‑ítélet,
T‑334/01
,
EU:T:2004:223
,
36.
pont). Tehát akár minimális használat is minősíthető tényleges használatnak, feltéve hogy azt az érintett gazdasági ágazatban igazoltnak lehet tekinteni ahhoz, hogy a védjeggyel ellátott áruk vagy szolgáltatások számára megteremtse és fenntartsa a piaci részesedést (lásd ebben az értelemben: 2006. május 11‑iSunrider kontra OHIM ítélet,
C‑416/04 P
,
EU:C:2006:310
,
70.
és
72.
pont).
Mindazonáltal egy védjegy tényleges használatát nem lehet valószínűség vagy feltételezések alapján bizonyítani, hanem ahhoz konkrét és objektív bizonyítékokra kell támaszkodni, amelyek bizonyítják az érintett piacon történő tényleges és elegendő használatot (2002. december 12‑iKabushiki Kaisha Fernandes kontra OHIM – Harrison [HIWATT] ítélet,
T‑39/01
,
EU:T:2002:316
,
47.
pont; 2004. október 6‑iVitakraft‑Werke Wührmann kontra OHIM – Krafft [VITAKRAFT] ítélet,
T‑356/02
,
EU:T:2004:292
,
28.
pont).
A jelen esetben releváns időszak során az olívaolaj FUENOLIVA korábbi spanyol védjeggyel történő forgalmazásának a Mueloliva által benyújtott közvetlen bizonyítékai hét, a védjegyet teljes egészében feltüntető számlára korlátozódnak. A többi három benyújtott számlán ugyanis az „Oliva intenso 15 x 1 PET CUAD FUE” megjegyzés szerepel, amely alapján nem lehet kijelenteni, hogy ez a megjegyzés, amely nem több mint a kapcsolódó termékkód, a FUENOLIVA védjegy olívaolajára vonatkozik. Időrendben a FUENOLIVA korábbi spanyol védjegyet teljes egészében feltüntető hét számla 2010. március 22‑i, április 6‑i, 8‑i és 12‑i, június 11‑i és szeptember 1‑jei, valamint 2011. február 6‑i keltezésű. Az utolsó kivételével valamennyit ugyanazon nagykereskedőhöz intézték. Az első hat számla 28050 liter mennyiségű FUENOLIVA SABOR INTENSO olajra vonatkozik, a hetedik 14040 liter mennyiségre ugyanezen olajból, de más kiszerelésben. Következésképpen a közvetett bizonyítékok egy egy évnél rövidebb időszak során, 42000 liternyi mennyiség tekintetében történt számlázásokra vonatkoznak. Ezek az eladások önmagukban nem elegendőek a FUENOLIVA korábbi spanyol védjegy tényleges használatának bizonyításához. Az eladások viszonylag rövid időszakra koncentrálódnak, és az érintett mennyiség csekély egy olyan olajtermelő esetében, mint a Mueloliva, amely az általa a felszólalása alátámasztására benyújtott egyik újságcikk szerint a nemzeti piac 1,5%‑át és (Andalúziában) a regionális piac 6%‑át tartja ellenőrzése alatt. Egyébiránt a Mueloliva a felszólalási osztály előtt a felperes észrevételeire adott válaszában „rövid példának” minősítette az általa benyújtott számlákat, és a felperes elismerte azt, hogy „a számlákon szereplő értékesítési adatok nem jelentősek”. Ebben a tekintetben meg kell jegyezni, ahogyan a felperes hangsúlyozta, hogy az olívaolaj tömegesen fogyasztott élelmiszeripari termék, amelyet folyamatosan árusítanak, és hogy ebben az összefüggésében, a Mueloliva méretére tekintettel a FUENOLIVA korábbi spanyol védjegy ilyen használatát nem lehet a piaci részesedés fenntartására vagy megteremtésére irányuló tényleges használatnak tekinteni. Ezt az érvelést nem kérdőjelezheti meg az EUIPO által előterjesztett azon érv, amely szerint az előterjesztett számlákat ki lehet egészíteni további számlákkal. A 207/2009 rendelet 42. cikkének (2) bekezdése szerint ugyanis az új védjegy lajstromozását kérelmező kérelmére – a lajstromozással szembeni felszólalás igazolására – a felszólalónak kell a korábbi védjegy tényleges használatát bizonyítania. Márpedig a jelen esetben a Mueloliva az iratokban szereplő számlákon kívül egyetlen további számlát sem terjesztett elő annak ellenére, hogy a felperes a felszólalási osztály előtt a 2014. január 20‑i észrevételeiben, és a fellebbezési tanács előtt a 2014. szeptember 15‑i kiegészítő beadványában kifogásolta azok elégtelenségét.
A FUENOLIVA korábbi spanyol védjegy releváns időszak során történt tényleges használatának igazolására a Mueloliva által előterjesztett többi bizonyíték összességében véve gyenge lábakon áll. A benyújtott logisztikai adatlapok és a címkék olyan elemek, amelyek egyáltalán nem bizonyítják ténylegesen a korábbi védjegy nyilvános és külső használatát, ellentétben azzal a helyzettel, ami például a katalógusokban vagy a prospektusokon szereplő, ugyanezen címkéket viselő palackokról készített fényképek esetében állhatna fenn. A FUENOLIVA védjeggyel megjelölt olívaolajat bemutató egyik összehasonlító tanulmány, azaz környezetdiagnosztika e mezőgazdasági termelésre vonatkozó megjegyzés tekintetében csak a 2001. április 5‑i időpontot tartalmazza, más szóval egy olyan időpontot, amely a releváns időszaktól nagyon távol van. A FUENOLIVA védjegy olívaolaját bemutató másik összehasonlító tanulmány, azaz egy fogyasztói egyesület által készített árösszehasonlítás 2007. november 5‑én kelt. Ezt a tanulmányt a releváns időszak kezdete tekintetében a FUENOLIVA korábbi spanyol védjegy használatára vonatkozó bizonyítéknak lehet tekinteni. Az említett fogyasztói egyesület internetes oldalán közzétett, e tanulmányt magyarázó cikk nem tartalmaz további bizonyítékot. Az egyik szakmai egyesület internetes oldalán közzétett, 2008 januárjában kelt cikk, amely maga is a korábbi tanulmány magyarázata, szintén nem tartalmaz további bizonyítékot. A 2004. április 15‑én kelt, a Muelolivánál történt tulajdonosváltozásról szóló újságcikk a felszólaló védjegyportfóliójának részeként bemutatja ugyan a FUENOLIVA korábbi védjegyet, azonban egyrészt ez a cikk lényegesen korábbi, mint a releváns időszak, másrészt semmilyen információt nem tartalmaz a FUENOLIVA korábbi spanyol védjegy tényleges használatáról. Végül a szingapúri kormány egészséges táplálkozással foglalkozó internetes oldaláról származó részlet – amely oldal készítésének időpontja nehezen határozható meg, noha abban szerepel egy 2012 áprilisára vonatkozó, és egy másik, 2013 februárjára vonatkozó megjegyzés – rendkívül nagy számú olaj és zsír között megemlíti a fuenoliva Pomace Olive Oil – 1 L olajat, azonban egyáltalán nem ad információt a spanyolországi szűz olívaolajra vonatkozó FUENOLIVA korábbi spanyol védjegy használatáról, amely terület és áru vonatkozásában e védjegy tényleges használatát bizonyítani kellene.
A fentiekből következik, hogy a releváns időszak során a FUENOLIVA korábbi spanyol védjegy tényleges használatát igazoló meggyőző bizonyítékok, amelyek a FONTOLIVA védjegynek az Európai Uniót megjelölő nemzetközi lajstromozásával szembeni felszólalást igazolhatják, csak azt bizonyítják, hogy a FUENOLIVA korábbi spanyol védjegyet egyrészt 2007 végén használták meg nem jelölt eladási mennyiség esetében, másrészt 2010 márciusától 2011 februárjáig, csekély eladott mennyiség esetében. Összességében véve tehát a Mueloliva által előterjesztett bizonyítékok, a felszólalási osztálynak a fellebbezési tanács által helyben hagyott álláspontjával ellentétben nem teszik lehetővé a korábbi védjegy viszonylag állandó használatának bizonyítását, amely használat ellensúlyozná az e védjeggyel eladott áruk viszonylag csekély számát.
Ebből következik, hogy tekintettel a fenti 38–43. pontban felidézett szempontokra, és figyelembe véve különösen azt a csekély mennyiséget, amely esetében az e védjeggyel történő forgalmazást bizonyították, és azt, hogy a releváns időszak során a szóban forgó eladások a felszólaló szűz olívaolaj termelési kapacitásához képest rendszertelenek voltak, továbbá figyelembe véve e tömegesen fogyasztott élelmiszeripari termék jellemzőit, a Mueloliva nem bizonyította a releváns időszak tekintetében Spanyolországban a FUENOLIVA korábbi spanyol védjegy tényleges használatát. A felperes első jogalapja tehát megalapozott.
Ennek következtében a megtámadott határozatot hatályon kívül kell helyezni anélkül, hogy szükség volna a felperes által előterjesztett második jogalap második részének vizsgálatára.
Egyébiránt, ami a felperes arra irányuló kérelmét illeti, hogy a Törvényszék változtassa meg a megtámadott határozatot, noha a Törvényszék számára a 207/2009 rendelet 65. cikkének (3) bekezdésében biztosított megváltoztatásra vonatkozó hatáskör nem ruházza őt fel azzal a jogkörrel, hogy a fellebbezési tanács értékelését a saját értékelésével váltsa fel, és főleg nem azzal, hogy olyan értékelést fogalmazzon meg, amellyel kapcsolatban az említett fellebbezési tanács még nem foglalt állást, ezt a hatáskört gyakorolhatja azokban az esetekben, amikor a Törvényszék, miután felülvizsgálta a fellebbezési tanács által megfogalmazott értékelést, a már bizonyított ténybeli és jogi elemek alapján meg tudja állapítani, hogy a fellebbezési tanácsnak milyen határozatot kellett volna hoznia (2011. július 5‑iEdwin kontra OHIM ítélet,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
,
72.
pont).
A jelen esetben, mivel a Muelolivának számos lehetősége volt arra, hogy 2013‑ban és 2014‑ben a felszólalási osztály és a fellebbezési tanács elé terjessze a releváns időszak tekintetében a FUENOLIVA korábbi spanyol védjegy tényleges használatára vonatkozó bizonyítékokat, és mivel a fellebbezési tanács ebben a kérdésben határozatot hozott, és az ilyen használat bizonyítottságának hiánya lehetővé teszi a felszólalás elutasítását, a Törvényszék a 207/2009 rendelet 65. cikkének (3) bekezdése alapján megváltoztatja a megtámadott határozatot és elutasítja a felszólalást.
A költségekről
Az eljárási szabályzat 134. cikkének (1) bekezdése alapján az Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel az EUIPO kérelmei alapvető része tekintetében pervesztes lett, a felperes kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
Egyébiránt a felperes azt kérte, hogy az EUIPO‑t és a Muelolivát kötelezzék a felperes részéről az EUIPO előtti eljárás során felmerült költségek viselésére.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az eljárási szabályzat 190. cikkének (2) bekezdése értelmében a feleknél a fellebbezési tanács előtti eljárással kapcsolatban szükségszerűen felmerült költségeket megtérítendő költségeknek kell tekinteni. Ez azonban nem vonatkozik a felszólalási osztály előtti eljárás során felmerült költségekre.
Következésképpen a felperes kérelmének a felszólalási osztály előtti eljárás során felmerült költségekre vonatkozó részében nem lehet helyt adni. Ezzel szemben azon költségek viselésére, amelyek a felperes részéről szükségszerűen merültek fel a fellebbezési tanács előtti eljárásban, fele részben az EUIPO‑t, fele részben a Muelolivát kell kötelezni.

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék hatályon kívül helyezi az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO) második fellebbezési tanácsának 2015. november 4‑én hozott határozatát (R 1813/2014‑2. sz. ügy).

2)
A Törvényszék elutasítja a Sovena Portugal – Consumer Goods, SA által bejelentett, a FONTOLIVA szóvédjegy Európai Uniót megjelölő nemzetközi lajstromozásával szemben a Mueloliva, SL által előterjesztett felszólalást.

3)
A Törvényszék a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.

4)
Az EUIPO maga viseli saját költségeit, és köteles viselni a Sovena Portugal – Consumer Goods részéről a Törvényszék előtti eljárás során felmerült költségeket.

5)
A Sovena Portugal – Consumer Goods részéről az EUIPO fellebbezési tanácsa előtti eljárás során szükségszerűen felmerült költségeket fele részben az EUIPO, fele részben a Mueloliva köteles viselni.

Gervasoni
Madise
Csehi
Kihirdetve Luxembourgban, a 2016. december 13‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.