CELEX: 62021CJ0401
Apelācija
Kohēzijas fonds un Eiropas Reģionālās attīstības fonds (ERAF)
Regula (ES) Nr. 1303/2013
Piemērojamā līdzfinansējuma likme
Likmes grozīšana, kas notikusi laikā starp pēdējā starpposma maksājuma pieteikuma iesniegšanu un pārskatu akceptēšanu
Grāmatvedības gada un atpakaļejoša spēka aizlieguma principi

Ar savu apelācijas sūdzību Rumānija lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2021. gada 14. aprīļa spriedumu Rumānija/Komisija (T‑543/19, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2021:193
), ar kuru Vispārējā tiesa ir noraidījusi tās prasību daļēji atcelt Komisijas 2019. gada 23. maija Lēmumu C(2019) 4027
final
(turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kurš attiecas uz pārskatu akceptēšanu un no Kohēzijas fonda un Eiropas Reģionālās attīstības fonda (ERAF) par 2017./2018. gada grāmatvedības gadu un par darbības programmu CCI 2014RO16M1OP001 “Lielā infrastruktūra” saņemamo summu, šīs programmas pirmajiem diviem prioritātes virzieniem piemērojot līdzfinansējuma likmes 75 %, nevis 85 % apmērā.
Atbilstošās tiesību normas
Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1303/2013 (2013. gada 17. decembris), ar ko paredz kopīgus noteikumus par Eiropas Reģionālās attīstības fondu, Eiropas Sociālo fondu, Kohēzijas fondu, Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai un Eiropas Jūrlietu un zivsaimniecības fondu un vispārīgus noteikumus par Eiropas Reģionālās attīstības fondu, Eiropas Sociālo fondu, Kohēzijas fondu un Eiropas Jūrlietu un zivsaimniecības fondu un atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 1083/2006 (
OV 2013, L 347, 320. lpp.
, labojums –
OV 2016, L 200, 140. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES, Euratom) 2018/1046 (2018. gada 18. jūlijs) (
OV 2018, L 193, 1. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1303/2013”), 1. pantu:
“Šajā regulā ir izklāstīti kopīgi noteikumi, kas piemērojami Eiropas Reģionālās attīstības fondam (ERAF), Eiropas Sociālajam fondam (ESF), Kohēzijas fondam, Eiropas Lauksaimniecības fondam lauku attīstībai (ELFLA) un Eiropas Jūrlietu un zivsaimniecības fondam (EJZF), kuri darbojas saskaņā ar vienotu satvaru (“Eiropas Strukturālie un investīciju fondi” – “ESI fondi”).” [..]
Trešajā daļā ir izklāstīti vispārīgi noteikumi, kas reglamentē ERAF, ESF (abi kopā “struktūrfondi”) un Kohēzijas fonda darbību attiecībā uz struktūrfondu un Kohēzijas fonda (turpmāk tekstā – “fondi”) uzdevumiem, prioritārajiem mērķiem un organizāciju, kritērijiem, kas dalībvalstīm un reģioniem ir jāizpilda, lai tie kļūtu tiesīgi saņemt atbalstu no fondiem, pieejamajiem finanšu līdzekļiem un to piešķiršanas kritērijiem.
Ceturtajā daļā ir izklāstīti fondiem un EJZF piemērojamie vispārīgie noteikumi par pārvaldību un kontroli, finanšu pārvaldību, pārskatiem un finanšu korekcijām.
[..]”
Šīs regulas 2. panta 4. punktā ir noteikts:
“Šajā regulā piemēro šādas definīcijas:
[..]
4) “konkrētu fondu noteikumi” ir noteikumi, kas izklāstīti šīs regulas trešajā vai ceturtajā daļā vai noteikti, pamatojoties uz šīs regulas trešo vai ceturto daļu, vai regulā, kas reglamentē vienu vai vairākus ESI fondus, kuri uzskaitīti 1. panta ceturtajā daļā.”
Minētās regulas 120. pantā “Līdzfinansējuma likmju noteikšana” ir paredzēts:
“1.   [Eiropas] Komisijas lēmumā par darbības programmas pieņemšanu nosaka līdzfinansējuma likmi un katram prioritārajam virzienam piešķirtā fondu atbalsta maksimālo summu. Ja prioritārais virziens attiecas uz vairāk nekā vienu reģionu kategoriju vai vairāk nekā vienu fondu, ar Komisijas lēmumu vajadzības gadījumā nosaka līdzfinansējuma likmi katrai reģionu kategorijai un fondam.
2.   Attiecībā uz katru prioritāro virzienu Komisijas lēmumā norāda, vai prioritārajam virzienam noteiktā līdzfinansējuma likme ir piemērojama:
a)
kopējiem atbilstīgajiem izdevumiem, tostarp publiskajiem un privātajiem izdevumiem, vai
b)
atbilstīgajiem publiskajiem izdevumiem.
3.   Līdzfinansējuma likme darbības programmu katra prioritārā virziena līmenī un, attiecīgā gadījumā, atkarībā no reģionu kategorijas un fonda, atbilstīgi mērķim “Investīcijas izaugsmei un nodarbinātībai” nav lielāka par:
a)
85 % attiecībā uz Kohēzijas fondu;
[..].
Komisija veic pārskatīšanu, lai izvērtētu to, cik pamatoti ir saglabāt otrajā daļā minēto līdzfinansējuma likmi pēc 2017. gada 30. jūnija, un vajadzības gadījumā līdz 2016. gada 30. jūnijam iesniedz likumdošanas priekšlikumu.
[..]”
Šīs pašas regulas 130. panta “Kopīgi noteikumi par starpposma maksājumu un slēguma bilances maksājumu aprēķināšanu” 1. punktā ir noteikts:
“Komisija atlīdzina kā starpposma maksājumus 90 % no summas, ko iegūst, līdzfinansējuma likmi par katru prioritāro virzienu, kas noteikta darbības programmas pieņemšanas lēmumā, piemērojot prioritārajam virzienam noteiktajiem atbilstīgajiem izdevumiem, kas iekļauti maksājuma pieteikumā. Komisija nosaka atlikušās summas, kas jāatlīdzina kā starpposma maksājumi vai jāatgūst saskaņā ar 139. pantu.”
Saskaņā ar Regulas Nr. 1303/2013 131. panta 1. punktu:
“Maksājuma pieteikumos par katru prioritāti norāda:
a)
to atbilstīgo izdevumu kopējo summu, kuri radušies atbalsta saņēmējiem un kurus tie samaksājuši darbību īstenošanā, kā tā iekļauta sertifikācijas iestādes uzskaites sistēmā;
b)
to publisko izdevumu kopējo summu, kuri radušies darbību īstenošanā, kā tā iekļauta sertifikācijas iestādes uzskaites sistēmā.
[..]”
Šīs regulas 135. pants “Termiņi starpposma maksājumu pieteikumu iesniegšanai un maksājumu veikšanai” ir formulēts šādi:
“1.   Sertifikācijas iestāde regulāri iesniedz starpposma maksājuma pieteikumu saskaņā ar 131. panta 1. punktu, kurā iekļauj visas summas, kas tās uzskaites sistēmā iegrāmatotas kā publiskais atbalsts grāmatvedības gadā. Taču sertifikācijas iestāde, ja tā uzskata to par nepieciešamu, var iekļaut šādas summas maksājumu pieteikumos, ko iesniedz turpmākajos grāmatvedības gados.
2.   Sertifikācijas iestāde iesniedz pēdējo starpposma maksājuma pieteikumu līdz 31. jūlijam pēc iepriekšējā grāmatvedības gada beigām un – jebkurā gadījumā – pirms pirmā starpposma maksājuma pieteikuma iesniegšanas par nākamo grāmatvedības gadu.
3.   Pirmo starpposma maksājuma pieteikumu iesniedz tikai pēc tam, kad Komisijai paziņots par vadošo iestāžu un sertifikācijas iestāžu izraudzīšanu saskaņā ar 124. pantu.
4.   Starpposma maksājumus par darbības programmu neveic, ja vien Komisijai nav nosūtīts gada īstenošanas ziņojums saskaņā ar konkrētu fondu noteikumiem.
5.   Ņemot vērā pieejamo finansējumu, Komisija veic starpposma maksājumu ne vēlāk kā 60 dienas pēc dienas, kad tā reģistrējusi maksājuma pieteikumu.”
Minētās regulas 137. pantā, kas reglamentē pārskatu sagatavošanu, ir noteikts:
“1.   Pārskatus, kas minēti [Eiropas Parlamenta un Padomes] Regulas [(ES, Euratom) Nr. 966/2012 (2012. gada 25. oktobris) par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, un par Padomes Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 atcelšanu (
OV 2012, L 298, 1. lpp.
)] 63. panta 5. punkta a) apakšpunktā un 63. panta 6. punktā, iesniedz Komisijai par katru darbības programmu. Pārskatus attiecina uz grāmatvedības gadu, un tajos katras prioritātes un, vajadzības gadījumā, fonda un reģionu kategorijas līmenī iekļauj:
a)
atbilstīgo izdevumu kopējo summu, kas iegrāmatota sertifikācijas iestādes uzskaites sistēmās un ir tikusi iekļauta maksājumu pieteikumos, kuri iesniegti Komisijai saskaņā ar 131. pantu un 135. panta 2. punktu līdz 31. jūlijam pēc grāmatvedības gada beigām, un attiecīgo publisko izdevumu kopsummu, kas radušies darbību īstenošanā, un attiecīgo maksājumu kopējo summu, kas atbalsta saņēmējam izmaksāta atbilstīgi 132. panta 1. punktam;
[..]
d)
par katru prioritāti – saskaņojumu starp izdevumiem, kas deklarēti atbilstoši a) apakšpunktam, un izdevumiem, kas deklarēti par to pašu grāmatvedības gadu maksājumu pieteikumos, kopā ar jebkuru atšķirību skaidrojumu.
2.   Ja izdevumus, kas iepriekš iekļauti pieteikumā par starpposma maksājumu attiecīgajam grāmatvedības gadam, dalībvalsts izslēdz no pārskatiem, jo tobrīd tiek veikts izvērtējums par minēto izdevumu likumību un pareizību, kādu vai visus minētos izdevumus, kurus atzīst par likumīgiem un pareiziem, var iekļaut pieteikumā par starpposma maksājumu attiecībā uz nākamajiem grāmatvedības gadiem.
[..]”
Šīs pašas regulas 139. pantā “Pārskatu pārbaude un akceptēšana” ir noteikts:
“1.   Komisija veic to dokumentu pārbaudi, ko dalībvalstis iesniegušas saskaņā ar 138. pantu. Pēc Komisijas pieprasījuma attiecīgā dalībvalsts sniedz visu nepieciešamo papildu informāciju, lai Komisija līdz 84. pantā noteiktajam termiņam varētu noteikt, vai pārskati ir pilnīgi, pareizi un patiesi.
2.   Komisija akceptē pārskatus, par kuriem tā spēj konstatēt, ka pārskati ir pilnīgi, pareizi un patiesi. Komisija veic šādu konstatāciju, ja revīzijas iestāde ir sniegusi revīzijas atzinumu bez iebildēm par pārskatu pilnīgumu, pareizību un patiesumu, izņemot gadījumus, kad Komisijai ir konkrēti pierādījumi, ka revīzijas atzinums par pārskatiem nav uzticams.
[..]
6.   Pamatojoties uz akceptētajiem pārskatiem, Komisija aprēķina summu, kas pieprasāma no fondiem un no EJZF par grāmatvedības gadu, un no tā izrietošās korekcijas saistībā ar maksājumiem dalībvalstij. Komisija ņem vērā:
a)
summas 137. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētajos pārskatos, kurām jāpiemēro līdzfinansējuma likme par katru prioritāti;
b)
attiecīgajā grāmatvedības gadā Komisijas veikto maksājumu kopējo summu, ko veido:
i)
to starpposma maksājumu summa, kurus Komisija veikusi saskaņā ar 130. panta 1. punktu un 24. pantu; un
ii)
saskaņā ar 134. panta 2. punktu samaksātā gada priekšfinansējuma summa.
7.   Pēc aprēķināšanas, kas veikta saskaņā ar 6. punktu, Komisija dzēš attiecīgo gada priekšfinansējumu un izmaksā jebkuru papildu maksājamo summu 30 dienās pēc pārskatu akceptēšanas. Ja ir no kādas dalībvalsts atgūstama summa, tai piemēro Komisijas izdotu iekasēšanas rīkojumu, kuru izpilda, kad vien iespējams, kompensējot attiecībā pret summām, kas dalībvalstij pienākas saskaņā ar turpmākiem maksājumiem tai pašai darbības programmai. Tāda atgūšana nav finanšu korekcija un nesamazina no fondiem piešķirto atbalstu darbības programmai. Atgūtā summa ir piešķirtie ieņēmumi saskaņā ar [Regulas Nr. 966/2012] 177. panta 3. punktu.
[..]”
Tiesvedības priekšvēsture
Tiesvedības priekšvēsture ir izklāstīta pārsūdzētā rīkojuma 1.–10. punktā un šīs tiesvedības vajadzībām to var apkopot šādi.
Ar 2015. gada 9. jūlija Īstenošanas lēmumu C(2015) 4823
final
(turpmāk tekstā – “2015. gada īstenošanas lēmums”), kas pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 1303/2013 29. panta 4. punktu un 96. panta 10. punktu, Komisija apstiprināja dažus darbības programmas CCI 2014RO16M1OP001 “Lielā infrastruktūra” elementus atbalsta sniegšanai no ERAF un Kohēzijas fonda saistībā ar mērķi veikt ieguldījumus izaugsmei un nodarbinātībai Rumānijā laikposmā no 2014. gada 1. janvāra līdz 2020. gada 31. decembrim (turpmāk tekstā – “darbības programma”). Šajā programmā bija astoņi prioritāri virzieni.
Īstenošanas lēmuma 4. panta 3. punktā kopsakarā ar tā II pielikumu abiem iepriekš minētajiem prioritārajiem virzieniem bija noteikta līdzfinansējuma likme 75 % apmērā un precizēts, ka šī likme ir piemērojama atbilstīgajiem valsts izdevumiem.
2018. gada 6. jūlijā Rumānijas iestādes saskaņā ar Regulas Nr. 1303/2013 135. panta 2. punktu iesniedza Komisijai pēdējo starpposma maksājuma pieteikumu saistībā ar darbības programmu attiecībā uz 2017./2018. grāmatvedības gadu.
Ar 2018. gada 12. decembra Īstenošanas lēmumu C(2018) 8890
final
(turpmāk tekstā – “2018. gada īstenošanas lēmums”), kas pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 1303/2013 96. panta 10. punktu, Komisija tostarp grozīja 2015. gada īstenošanas lēmuma II pielikumu, palielinot līdzfinansējuma likmi darbības programmas pirmajam un otrajam pamatvirzienam līdz 85 %.
2019. gada 15. janvārī rīkotajā Rumānijas iestāžu un Komisijas sanāksmē Rumānijas iestādes lūdza attiecībā uz 2017./2018. grāmatvedības gadu darbības programmas pirmajam un otrajam prioritārajam virzienam piemērot 2018. gada īstenošanas lēmumā noteikto līdzfinansējuma likmi 85 % apmērā, nevis 2015. gada īstenošanas lēmumā noteikto līdzfinansējuma likmi 75 % apmērā. Atbildot uz šo pieteikumu, Komisija norādīja, ka Komisijas dokumenta “Norādījumi dalībvalstīm par pārskatu sagatavošanu, pārbaudi un akceptēšanu”2018. gada 3. decembra redakcijā ietvertās vadlīnijas liedz piemērot 2018. gada īstenošanas lēmumā minētajam grāmatvedības gadam noteikto līdzfinansējuma likmi 85 % apmērā.
2019. gada 15. februārī Rumānijas iestādes nosūtīja Komisijai darbības programmas pārskatus par 2017./2018. grāmatvedības gadu saskaņā ar Regulas Nr. 1303/2013 138. panta a) punktu.
2019. gada 8. marta un 13. maija vēstulēs Rumānijas iestādes atkārtoja Komisijai savu lūgumu attiecībā uz 2017./2018. grāmatvedības gadu pirmajam un otrajam prioritārajam virzienam piemērot līdzfinansējuma likmi 85 % apmērā.
2019. gada 17. maija vēstulē Komisija Rumānijas iestādēm apstiprināja nostāju, ka attiecībā uz 2017./2018. grāmatvedības gadu darbības programmas pirmajam un otrajam prioritārajam virzienam nav piemērojama līdzfinansējuma likme 85 % apmērā. Konkrēti tā paskaidroja, ka atbilstoši šā sprieduma 15. punktā minētajiem norādījumiem 2014.–2020. gada plānošanas periodā visi līdzfinansējuma likmes grozījumi, pamatojoties uz grāmatvedības gada principu, ir piemērojami tikai esošajam un nākamajiem grāmatvedības gadiem.
2019. gada 23. maijā Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, ar kuru šī iestāde, pirmkārt, apstiprināja darbības programmas 2017./2018. gadam pārskatus saskaņā ar Regulas Nr. 1303/2013 139. panta 2. un 3. punktu un, otrkārt, pamatojoties uz akceptētajiem pārskatiem, aprēķināja Kohēzijas fonda un ERAF summu par minēto grāmatvedības gadu saskaņā ar šīs pašas regulas 139. panta 6. punktu. No šā lēmuma pielikuma izriet, ka, aprēķinot minēto summu, Komisija darbības programmas pirmajam un otrajam prioritārajam virzienam piemēroja 2015. gada īstenošanas lēmumā noteikto līdzfinansējuma likmi 75 % apmērā.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2019. gada 30. jūlijā, Rumānija lūdza daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl Komisija darbības programmas pirmajam un otrajam prioritārajam virzienam piemēroja līdzfinansējuma likmi 75 %, nevis 85 %.
Prasības pamatošanai Rumānija izvirzīja divus pamatus, no kuriem pirmais attiecas uz Regulas Nr. 1303/2013 120. panta 3. punkta un 139. panta 6. punkta, kā arī tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu, bet otrais uz LESD 296. panta otrajā daļā paredzētā pienākuma norādīt pamatojumu un labas pārvaldības principa neievērošanu.
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa, uzskatot šos pamatus par nepamatotiem, prasību noraidīja pilnībā.
It īpaši runājot par pirmā pamata pirmo daļu, kura attiecas uz Regulas Nr. 1303/2013 120. panta 3. punkta un 139. panta 6. punkta neievērošanu, Vispārējā tiesa – vispirms pārsūdzētā sprieduma 29.–51. punktā veikusi šīs pēdējās minētās tiesību normas gramatisku, kontekstuālu un teleoloģisku interpretāciju un pēc tam pārsūdzētā sprieduma 53.–71. punktā izvērtējusi Rumānijas izvirzītos argumentus, ka, pamatojoties uz Regulas Nr. 1303/2013 139. panta 6. punkta a) apakšpunktu, esot piemērojama tā līdzfinansējuma likme, kura bija spēkā pārskatu akceptēšanas brīdī, – šo daļu noraidīja.
Lietas dalībnieku prasījumi
Rumānija savā apelācijas sūdzībā lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
pieņemt galīgo lēmumu par Vispārējā tiesā celto prasību, daļēji atceļot apstrīdēto lēmumu, ciktāl Komisija attiecībā uz darbības programmas pirmo un otro prioritāro virzienu ir piemērojusi 75 %, nevis 85 % līdzfinansējuma likmi, un, pakārtoti, nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai nolēmuma pieņemšanai par šo prasību, kā arī
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanas izdevumus.
Komisija lūdz Tiesu:
–
noraidīt apelācijas sūdzību un
–
piespriest Rumānijai atlīdzināt tiesāšanas izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza trīs pamatus, kas attiecas, pirmkārt, uz tiesību kļūdu, kura pieļauta, interpretējot un piemērojot Regulas Nr. 1303/2013 139. panta 6. punkta a) apakšpunktu kopsakarā ar 137. panta 1. punkta a) un d) apakšpunktu un 2. punktu, 131. pantu, 135. panta 2. punktu, kā arī 139. panta 1., 2. un 7. punktu, otrkārt, uz tiesību kļūdu, kura pieļauta, piemērojot grāmatvedības gada principu, un, treškārt, uz tiesību kļūdu, kura pieļauta, interpretējot un piemērojot atpakaļejoša spēka aizlieguma principu.
Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar pirmo pamatu Rumānija būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot kļūdaini interpretējusi un piemērojusi Regulas Nr. 1303/2013 139. panta 6. punkta a) apakšpunktu, lasot to kopsakarā ar minētās regulas 137. panta 1. punkta a) un d) apakšpunktu un 2. punktu, 131. pantu, 135. panta 2. punktu, kā arī 139. panta 1., 2. un 7. punktu, nospriezdama, ka, lai aprēķinātu summu, kura attiecīgajā pārskata gadā jāmaksā no Kohēzijas fonda un ERAF, ir piemērojama tā līdzfinansējuma likme, kura bija spēkā datumā, kad attiecīgā dalībvalsts iesniedza pēdējo starpposma maksājuma pieteikumu par attiecīgo pārskata gadu, jo, pirmkārt, visi atbilstīgie izdevumi, ko Komisija ņem vērā, aprēķinot no šiem fondiem maksājamo summu, ir tie, kas norādīti pēdējā starpposma maksājuma pieteikumā, un, otrkārt, atbilstīgie izdevumi un šiem izdevumiem piemērojamā līdzfinansējuma likme ir divi nesaraujami saistīti elementi, uz kuru pamata aprēķina no šiem fondiem maksājamo summu.
Konkrēti – apelācijas sūdzības iesniedzēja, pirmām kārtām, pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 38., 39., 60. un 68. punktā ir atzinusi, ka pēdējā starpposma maksājuma pieteikumā norādītā izdevumu summa ir Kohēzijas fonda un ERAF sedzamās summas aprēķina bāze, savukārt, pēc apelācijas sūdzības iesniedzējas domām, minēto summu ir iespējams noteikt, vienīgi pamatojoties uz akceptētajos pārskatos norādīto izdevumu summu, jo vienīgi šie pārskati izsmeļoši un galīgi atspoguļo attiecīgos izdevumus.
Tādējādi Vispārējā tiesa esot kļūdaini pielīdzinājusi kopējo atlīdzināmo izdevumu summu, kura norādīta pēdējā starpposma maksājuma pieteikumā, kas atbilst grāmatvedības gadam, un kopējo atbilstīgo izdevumu summu, kura norādīta akceptētajos pārskatos par šo grāmatvedības gadu, lai gan šīs abas summas ir atšķirīgas, un saskaņā ar Regulas Nr. 1303/2013 139. panta 6. punktu Komisija no Kohēzijas fonda un ERAF maksājamo summu aprēķina, pamatojoties uz akceptētajiem pārskatiem.
Tas, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1303/2013 137. panta 2. punktu dalībvalsts var izslēgt no saviem pārskatiem izdevumus, kuri iepriekš norādīti pieteikumā starpposma maksājuma saņemšanai, kas iesniegts par attiecīgo grāmatvedības gadu, pamatojoties uz tā tiesiskuma un pareizības novērtējumu, pierādot, ka pēdējais starpposma maksājuma pieteikums un Komisijas akceptētie pārskati var atspoguļot atsevišķus izdevumus.
Otrām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējās tiesas veiktā pielīdzināšana ir pretrunā labas finanšu pārvaldības principam, Regulas Nr. 1303/2013 normām par pārskatu nosūtīšanu un akceptēšanu, kā arī procesuālām garantijām, kas pārskatu akceptēšanas posmā piemērojamas, lai nodrošinātu Kohēzijas fonda un ERAF integritāti.
Šajā kontekstā apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd pārsūdzētā sprieduma 59. punktā izteikto Vispārējās tiesas vērtējumu, ka procedūrai, kura attiecas uz pārskatu sagatavošanu, pārbaudi un akceptēšanu par konkrētu grāmatvedības gadu, ir “formāls” raksturs.
Trešām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka – pārsūdzētā sprieduma 40. punktā atzīdama, ka, lai aprēķinātu maksājamo summu, Komisija ņem vērā arī tās grāmatvedības gadā veikto maksājumu kopējo summu, kura tostarp ietver starpposma maksājumu summu, kurus Komisija veikusi saskaņā ar Regulas Nr. 1303/2013 130. panta 1. punktu,– Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu.
Proti, pirmkārt, maksājamā summa esot kumulatīva summa, kas veido kopējo grāmatvedības gadā no Kohēzijas fonda un ERAF saņemamo atbalstu, kas tiek aprēķināts, piemērojot līdzfinansējuma likmi, kura ir spēkā attiecībā uz visiem izdevumiem, kuri apliecināti pārskatos un kurus akceptējusi Komisija, tādējādi maksājamās summas noteikšanai būtu nepieciešams jauns, pilnībā neatkarīgs aprēķins salīdzinājumā ar maksājumiem, kuri veikti pirms grāmatvedības gada. Otrkārt, starpposma maksājumi ir tikai viens no elementiem, kas ir ņemts vērā, nosakot vēl maksājamo summu. Tādējādi grāmatvedības gadā veiktie maksājumi, tai skaitā starpposma maksājumi, tiekot atskaitīti no kopējās summas – tas ļauj noteikt summas, kuras Kohēzijas fonds un ERAF ir parādā dalībvalstīm, vai arī dalībvalstis – šiem fondiem.
Komisija nepiekrīt apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentācijai.
Tiesas vērtējums
Pirmām kārtām, ir jāprecizē, ka pārsūdzētā sprieduma 37. punktā, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja nav apstrīdējusi, Vispārējā tiesa – pēc tam, kad tā bija konstatējusi, ka pēdējais starpposma maksājuma pieteikums ir jāiesniedz pēc noteikta grāmatvedības gada beigām, – paziņoja, ka minētais pieteikums “ir pamats pārskatu sagatavošanai un no Kohēzijas fonda un ERAF saņemamās summas aprēķināšanai”.
No šā punkta formulējuma, it īpaši no vārda “proti”, kas seko šim izteikumam, izriet, ka tas ir balstīts uz Vispārējās tiesas vērtējumu, kas ietverts minētā punkta otrajā teikumā, tas ir, ka pēdējais starpposma maksājuma pieteikums ir pamats, lai noteiktu gan izdevumus, ko Komisija ņēmusi vērā saskaņā ar Regulas Nr. 1303/2013 139. panta 6. punkta a) apakšpunktu, gan kopējo starpmaksājumu summu, ko Komisija ņēmusi vērā saskaņā ar minētā 6. punkta b) apakšpunktu.
Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 38.–41. punkta, šā sprieduma 38. un 39. punktā, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd, ir izklāstīti iemesli, kas ir pamatā vērtējumam, ka pēdējais starpposma maksājuma pieteikums ir pamats to izdevumu noteikšanai, kurus Komisija ņēmusi vērā saskaņā ar Regulas Nr. 1303/2013 139. panta 6. punkta a) apakšpunktu. Konkrēti šajos pēdējos punktos Vispārējā tiesa šo tiesību normu ir interpretējusi, ņemot vērā tās kontekstu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1303/2013 139. panta 6. punkta a) apakšpunktu, aprēķinot summu, kas noteiktā grāmatvedības gadā saņemama no Kohēzijas fonda un ERAF, Komisija ņem vērā summas, kuras iegrāmatotas šīs regulas 137. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētajos pārskatos un kurām tiek piemērota līdzfinansējuma likme par katru prioritāti.
Regulas Nr. 1303/2013 137. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts, ka pārskatos, kuri attiecas uz grāmatvedības gadu, ietilpst tostarp to atbilstīgo izdevumu kopējā summa, kas iegrāmatota sertifikācijas iestādes grāmatvedības sistēmās un kas saskaņā ar šīs regulas 131. pantu un 135. panta 2. punktu iekļauta maksājuma pieteikumos, kuri iesniegti Komisijai līdz 31. jūlijam pēc pārskata gada beigām.
Minētās regulas 131. panta 1. punktā ir noteikts, ka maksājuma pieteikumos par katru prioritāti norāda, pirmkārt, to atbilstīgo izdevumu kopējo summu, kuri radušies atbalsta saņēmējiem un kurus tie samaksājuši darbību īstenošanā, kā tā iekļauta sertifikācijas iestādes uzskaites sistēmā, un, otrkārt, to publisko izdevumu kopējo summu, kuri radušies darbību īstenošanā, kā tā iekļauta sertifikācijas iestādes uzskaites sistēmā.
Savukārt Regulas Nr. 1303/2013 135. panta 1. un 2. punktā attiecīgi ir paredzēts, pirmkārt, ka sertifikācijas iestāde regulāri iesniedz starpposma maksājuma pieteikumu saskaņā ar šīs regulas 131. panta 1. punktu, kurā iekļauj visas summas, kas tās uzskaites sistēmā iegrāmatotas grāmatvedības gadā, un, otrkārt, šī iestāde iesniedz pēdējo starpposma maksājuma pieteikumu līdz 31. jūlijam pēc iepriekšējā grāmatvedības gada beigām un – jebkurā gadījumā – pirms pirmā starpposma maksājuma pieteikuma iesniegšanas par nākamo grāmatvedības gadu.
No šā sprieduma 39.–42. punktā minētajām tiesību normām izriet, pirmkārt, ka pārskatos par konkrētu grāmatvedības gadu var būt iekļauti tikai tie atbilstīgie izdevumi, kas ir tikuši apmaksāti un iegrāmatoti sertifikācijas iestādes uzskaites sistēmā grāmatvedības gadā un kurus tā ir deklarējusi Komisijai iesniegtos starpposma maksājuma pieteikumos.
Otrkārt, katrā starpposma maksājuma pieteikumā no paša sākuma pārņem apmaksāto un sertificējošās iestādes uzskaites sistēmā iegrāmatoto atbilstīgo izdevumu aprēķinu pārskata gada laikā tādējādi, ka pēdējais starpposma maksājuma pieteikums, kas var tikt iesniegts vēlākais 31. jūlijā pēc šā grāmatvedības gada beigām, apstiprina kopējo minētajā gadā deklarēto atbilstošo izdevumu kopējo summu – kā Vispārējā tiesa to ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 38. un 68. punktā un kā to apelācijas sūdzības iesniedzēja pati atzīst savā apelācijas sūdzībā.
Treškārt – kā Vispārējā tiesa to ir konstatējusi arī pārsūdzētā sprieduma 38. punktā – ar pēdējo starpposma maksājuma pieteikumu tiek pabeigta atbilstīgo izdevumu deklarēšana par konkrēto grāmatvedības gadu un tas nozīmē, ka pēc tā iesniegšanas attiecīgā dalībvalsts vairs nevar deklarēt izdevumus, par kuriem ir tiesības saņemt maksājumu par šo grāmatvedības gadu. No tā izriet, ka visi grāmatvedības gadā atbilstīgie izdevumi, kurus var iekļaut akceptētajos pārskatos par šo grāmatvedības gadu un pamatojoties uz kuriem tiek aprēķināta no Kohēzijas fonda un ERAF par minēto grāmatvedības gadu saņemamā summa, ir tie izdevumi, kas norādīti pēdējā starpposma maksājuma pieteikumā.
Līdz ar to no Regulas Nr. 1303/2013 139. panta 6. punkta a) apakšpunkta, to lasot kopsakarā ar šīs regulas 131. panta 1. punktu, 135. panta 1. un 2. punktu un 137. panta 1. punkta a) apakšpunktu, izriet, ka pēdējais starpposma maksājuma pieteikums ir pamats, lai noteiktu izdevumus, kurus Komisija ņem vērā saskaņā ar minētās regulas 139. panta 6. punkta a) apakšpunktu, un līdz ar to – lai aprēķinātu summu, kas ir jāmaksā no Kohēzijas fonda un ERAF, kā Vispārējā tiesa to ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 37. punktā; tas nozīmē, ka attiecībā uz noteiktu grāmatvedības gadu pēdējā starpposma maksājuma pieteikumā iekļautās summas ir uzskatāmas par “sākumpunktu”, lai aprēķinātu no šā fonda saņemamo summu par konkrēto grāmatvedības gadu.
Aplūkojot pārsūdzētā sprieduma 37.–41. punktu kopsakarā, var konstatēt, ka tieši tāds arī ir secinājums, kuru Vispārējā tiesa ir izdarījusi minētā sprieduma 39. punktā, nospriežot, ka Regulas Nr. 1303/2013 139. panta 6. punkta a) apakšpunkts kopsakarā ar šīs regulas 137. panta 1. punkta a) apakšpunktu un 135. panta 2. punktu – kuros ir secīgas norādes uz šīm normām – liecina, ka atbilstīgie izdevumi, kurus Komisija ņem vērā, aprēķinot summu, kas ir saņemama no Kohēzijas fonda un ERAF, ir tie izdevumi, kuri ir iegrāmatoti sertifikācijas iestādes uzskaites sistēmā attiecīgajā grāmatvedības gadā un iekļauti pēdējā starpposma maksājuma pieteikumā.
Turklāt šo konstatējumu apelācijas sūdzības iesniedzēja ir izklāstījusi arī savas apelācijas sūdzības 46. punktā, kurā tā norāda, ka, “lai noteiktu summu, kas jāsedz no [Kohēzijas fonda un ERAF], vispirms ir jāaprēķina kopējā to izdevumu summa, kas iegrāmatoti sertifikācijas iestādes uzskaites sistēmā un kas ir iekļauti Komisijai iesniegtajos starpposma maksājumu pieteikumos”, un ka, “tā kā katrā starpposma maksājuma pieteikumā no sākuma ir atspoguļoti uzskaites sistēmās iegrāmatotie izdevumi, pēdējā starpposma maksājuma pieteikumā ir jāatspoguļo visi grāmatvedības gadā deklarētie izdevumi”. Tādējādi pati apelācijas sūdzības iesniedzēja to pašu iemeslu dēļ, kurus ir norādījusi Vispārējā tiesa, uzskata, ka pēdējais starpposma maksājuma pieteikums ir sākumpunkts no Kohēzijas fonda un ERAF saņemamās summas aprēķināšanai un ka tas nenozīmē, ka šajā pieteikumā norādītie izdevumi tiek pielīdzināti akceptētajos pārskatos norādītajiem izdevumiem.
Visbeidzot, ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa – balstīdamās uz apstākli, ka visi ar konkrēto grāmatvedības gadu saistītie attaisnotie izdevumi tika fiksēti brīdī, kad tika iesniegts pēdējais starpposma maksājuma pieteikums par šo grāmatvedības gadu,– pārsūdzētā sprieduma 39. punktā ir secinājusi, ka no Regulas Nr. 1303/2013 sistēmas izriet, ka minētajiem izdevumiem piemērojamās līdzfinansēšanas likmes noteikšanā ir ievērota tā pati loģika – līdz ar to piemērojama ir tā likme, kura bija spēkā vēlākais pēdējā starpposma maksājuma pieteikuma iesniegšanas brīdī.
Tādējādi tas, ka Vispārējā tiesa, lai noteiktu piemērojamo līdzfinansējuma likmi, ir ņēmusi vērā datumu, kurā tika iesniegts pēdējais starpposma maksājuma pieteikums, izriet vienīgi no Vispārējās tiesas pamatoti veiktajiem konstatējumiem, saskaņā ar kuriem, pirmkārt, pēdējā starpposma maksājuma pieteikumā tiek skaidri noteikta visu atbilstīgo izdevumu summu, kuri ir iegrāmatoti sertifikācijas iestādes uzskaites sistēmā attiecīgajā grāmatvedības gadā un iesniegti maksājuma veikšanai šā grāmatvedības gada ietvaros, un, otrkārt, ar minēto pieteikumu tiek pabeigta atbilstīgo izdevumu deklarēšana par šo grāmatvedības gadu un tādējādi pēc tā iesniegšanas dalībvalsts vairs nevar deklarēt atbilstīgos izdevumus par šo grāmatvedības gadu.
Šajā kontekstā ir jāuzsver, ka tas, ka noteikti atbilstīgie izdevumi, kas iekļauti pēdējā starpposma maksājuma pieteikumā, iespējams, var tikt izslēgti no pārskatiem, piemēram, tā nelikumības dēļ, nekādi nemaina – kā Vispārējā tiesa to pamatoti ir atzinusi pārsūdzētā sprieduma 68. punktā – šā sprieduma iepriekšējā punktā veiktos konstatējumus, uz kuriem Vispārējā tiesa ir balstījusies, lai izdarītu pārsūdzētā sprieduma 39. punktā minēto secinājumu.
Tātad – pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, – pārsūdzētā sprieduma 38., 39. un 68. punktā izklāstītais pamatojums neļauj uzskatīt, ka Vispārējā tiesa pēdējā starpposma maksājuma pieteikumā norādīto atlīdzināmo izdevumu kopējo summu, kura atbilst noteiktam grāmatvedības gadam, ir pielīdzinājusi kopējo atbilstīgo izdevumu summai, kas norādīta akceptētajos pārskatos par šo grāmatvedības gadu, un ka tā minētajā pieteikumā norādīto atbilstošo izdevumu kopējo summu ir netieši noteikusi kā galīgu. No tā nevar arī atvedināt, ka – lai nonāktu pie secinājuma, ka atsauces datums, kas ņemams vērā, lai noteiktu attiecīgajam grāmatvedības gadam piemērojamo līdzfinansējuma likmi, ir datums, kad attiecībā uz šo grāmatvedības gadu tika iesniegts pēdējais starpposma maksājuma pieteikums,– Vispārējā tiesa ir pamatojusies uz šādu pielīdzināšanu. Tas pats ir sakāms par pārsūdzētā sprieduma 60. punktu, kurā ir pārņemts šā sprieduma 39. punktā ietvertais secinājums.
Tātad apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentācija, kas kopsavilkuma veidā izklāstīta šā sprieduma 28.–30. punktā, nav pamatota.
Otrām kārtām, nav pamatots arī apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments, ka pēdējā starpposma maksājuma pieteikuma iesniegšanas datuma ņemšana vērā, lai noteiktu piemērojamo līdzfinansējuma likmi, apdraud tās procedūras integritāti, kurā notiek pārskatu sagatavošana, nosūtīšana, pārbaude un akceptēšana, un procesuālās garantijas, kuras attiecas uz pārskatu akceptēšanu, lai nodrošinātu Kohēzijas fonda un ERAF integritāti.
Proti, pietiek ar norādi, ka šīm procedūrām katrā ziņā ir jānotiek saskaņā ar Regulas Nr. 1303/2013 noteikumiem un pareizas finanšu pārvaldības principu un ka tādējādi nav nozīmes tam, vai vērā ņemamais datums norādītajos nolūkos ir pēdējā starpposma maksājuma pieteikuma datums vai kontu akceptēšanas datums.
Turklāt – pretēji tam, ko liek noprast apelācijas sūdzības iesniedzēja,– Vispārējā tiesa nekādā ziņā nav par zemu novērtējusi, cik nozīmīga ir noteikta grāmatvedības gada pārskatu sagatavošanas, pārbaudes un akceptēšanas procedūra, lai aprēķinātu no Kohēzijas fonda un ERAF maksājamo summu, jo tā šai procedūrai ir piešķīrusi formālu raksturu.
Proti, papildus tam, ka pārsūdzētā sprieduma 58. punktā Vispārējā tiesa ir tieši atzinusi, ka šai procedūrai šajā ziņā ir “īpaša” nozīme, ciktāl – kā apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja – tā ļauj Komisijai pārbaudīt attiecīgās dalībvalsts iesniegto pārskatu pilnīgumu, precizitāti un patiesumu, “formālais” raksturs, kuru Vispārējā tiesa ir konstatējusi attiecībā uz šo procedūru,– kā tas izriet no pārsūdzētā sprieduma 59. punkta – ir saistīts vienīgi ar to, ka šajā procedūrā notiek
ex post
pārbaude par izdevumiem, kuri iekļauti pārskatos, kurus attiecīgā dalībvalsts ir sagatavojusi, balstoties uz Komisijai iesniegtajiem starpposma maksājumu pieteikumiem; tātad minētās procedūras rezultātā izdevumus, kuri nav iekļauti šādos pieteikumos, nevar iegrāmatot.
Trešām kārtām un visbeidzot, runājot par apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, ar kuru tā apstrīd pārsūdzētā sprieduma 40. punktu, ir jākonstatē, ka šajā punktā ir vienīgi atgādināts Regulas Nr. 1303/2013 139. panta 6. punkta b) apakšpunkta, kā arī 130. panta 1. punkta saturs, un tāpēc tiesību kļūda tajā nav pieļauta.
Šajos apstākļos pirmais pamats ir jānoraida.
Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā apgalvo, ka – pārsūdzētā sprieduma 50. punktā uzskatīdama, ka, uzskaitē iegrāmatotajiem izdevumiem piemērojot līdzfinansējuma likmi, kas pieņemta pēc pēdējā starpposma maksājuma pieteikuma iesniegšanas, būtībā tiktu pārkāpts grāmatvedības gada princips, – Vispārējā tiesa šo principu ir interpretējusi un piemērojusi kļūdaini.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka, konkrētam grāmatvedības gadam piemērojot līdzfinansējuma likmi, kas noteikta pēc pēdējā par šo grāmatvedības gadu veiktā starpposma maksājuma pieteikuma datuma, bet pirms kontu slēgšanas par minēto grāmatvedības gadu – kāda ir 2018. gada īstenošanas lēmumā noteiktā līdzfinansējuma likme –, tiek ievērots grāmatvedības gadu princips.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka – pat ja izdevumi tiek deklarēti pa daļām, iesniedzot starpposma maksājuma pieteikumus,– tie tiek apkopoti pārskatu nosūtīšanas brīdī, lai tos akceptētu un aprēķinātu no Kohēzijas fonda un ERAF saņemamo summu, kura aptver visus atbilstīgos izdevumus, kas ir iegrāmatoti pārskata gada laikā; tas nozīmē, ka līdzfinansējuma likmi ir iespējams aktualizēt jebkurā brīdī līdz datumam, kad tiek akceptēti pārskati un aprēķināta saņemamā summa, un aktualizētās līdzfinansējuma likmes piemērošanas rezultātā ir jāveic jauni aprēķini par Komisijas jau veiktajiem starpposma maksājumiem.
Komisija nepiekrīt apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentācijai.
Tiesas vērtējums
Kā Vispārējā tiesa ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 34. un 35. punktā, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēja nav apstrīdējusi, Eiropas strukturālo un ieguldījumu fondu dalītas pārvaldības sistēma, kas ieviesta ar Regulu Nr. 1303/2013, ir balstīta uz grāmatvedības gada principu; šis princips nozīmē, ka šajā regulā paredzētās procedūras gan attiecībā uz to izdevumu finanšu pārvaldību, kuri tiek segti no Kohēzijas fonda un ERAF, gan attiecībā uz pārskatu sagatavošanu, pārbaudi un akceptēšanu ir balstītas uz šo principu.
Līdz ar to, piemērojot grāmatvedības gadu principu, elementiem, kas jāņem vērā, aprēķinot no Kohēzijas fonda un ERAF maksājamo summu par konkrētu grāmatvedības gadu – proti, saskaņā ar Regulas Nr. 1303/2013 139. panta 6. punkta a) un b) apakšpunktu, atbilstīgajiem izdevumiem, piemērojamajai līdzfinansējuma likmei un Komisijas veiktajiem maksājumiem – ir jāattiecas uz šo grāmatvedības gadu, ja vien Savienības likumdevējs nav paredzējis izņēmumu.
Tādējādi atbilstoši grāmatvedības gada principam, pirmkārt, tikai tie atbilstīgie izdevumi, kas ir iegrāmatoti sertifikācijas iestādes uzskaites sistēmā “grāmatvedības gadā” un iesniegti Komisijai ar starpposma maksājuma pieteikumiem, var tikt ņemti vērā, aprēķinot no Kohēzijas fonda un ERAF par šo grāmatvedības gadu saņemamo summu, kā tas izriet no Regulas Nr. 1303/2013 139. panta 6. punkta a) apakšpunkta, lasot to kopsakarā ar šīs regulas 137. panta 1. punkta a) apakšpunktu, 131. panta 1. punktu un 135. pantu. Otrkārt – kā tas izriet no minētās regulas 139. panta 6. punkta b) apakšpunkta – minētajos nolūkos ir jāņem vērā tikai tie maksājumi, kas veikti “attiecīgajā grāmatvedības gadā”.
Attiecībā uz piemērojamo līdzfinansējuma likmi ir jānorāda, ka šī likme galu galā attiecas uz procentuālo daļu no atbilstīgajiem izdevumiem, kas attiecīgajai dalībvalstij radušies grāmatvedības gada laikā un kas ir jāsedz Savienībai.
Lai gan Regulā Nr. 1303/2013 nav precizēts, kāda līdzfinansējuma likme ir piemērojama no Kohēzijas fonda un ERAF saņemamās summas aprēķinam par noteiktu grāmatvedības gadu, ja noteiktā līdzfinansējuma likme tiek grozīta pēc pēdējā starpposma maksājuma pieteikuma iesniegšanas par šo grāmatvedības gadu, bet pirms pārskatu akceptēšanas par to pašu grāmatvedības gadu, tomēr saskaņā ar grāmatvedības gada principu, kas ir Regulas Nr. 1303/2013 pamatā, piemērojama var būt vienīgi tā līdzfinansējuma likme, kura bija spēkā attiecīgajā grāmatvedības gadā – šajā gadījumā tā ir līdzfinansējuma likme, kura tika fiksēta ar 2015. gada īstenošanas lēmumu.
Tātad tam, ka par konkrētu grāmatvedības gadu no Kohēzijas fonda un ERAF saņemamā summa tiek aprēķināta pēc tam, kad ir akceptēti ar šo grāmatvedības gadu saistītie pārskati un tātad pēc tā beigām, nekādi neietekmē minētajam grāmatvedības gadam piemērojamās līdzfinansējuma likmes noteikšanu, tāpat arī šim faktam nav nekādas ietekmes uz atlīdzināmo izdevumu un Komisijas veikto maksājumu noteikšanu, kas ir jāņem vērā, veicot šo aprēķinu.
Proti, šis apstāklis izriet no tā, ka Komisijai – saskaņā ar pienākumiem, kuri tai ir uzlikti kā iestādei, kas atbildīga par Savienības budžeta izpildi, – ir jāpārliecinās, ka dalībvalstis izmanto Eiropas struktūrfondus un ieguldījumu fondus likumīgi un pareizi, un tā nevar izmantot šos fondus, iepriekš nepārbaudot, vai ir ievēroti Regulā Nr. 1303/2013 paredzētie nosacījumi, kuriem ir pakārtots no minētajiem fondiem sniegtais atbalsts. Tomēr šīs pārbaudes darbības to būtības dēļ var tikt veiktas tikai pēc attiecīgā grāmatvedības gada beigām – procedūrā, kurā notiek pārskatu pārbaude un akceptēšana par minēto grāmatvedības gadu.
Šā sprieduma 68. punktā minētais secinājums ir jāizdara vēl jo vairāk tādēļ, ka – atbilstoši no Regulas Nr. 1303/2013 130. panta 1. punkta izrietošajam – summas, kuras Komisija dalībvalstij atlīdzina ar starpposma maksājumiem, kuri veikti grāmatvedības gadā pēc starpposma maksājumu pieteikumu iesniegšanas, tiek aprēķinātas, šajos pieteikumos norādītajiem atbilstošajiem izdevumiem piemērojot to datumā spēkā esošo līdzfinansējuma likmi, un apelācijas sūdzības iesniedzēja to neapstrīd.
Būtu nekonsekventi no Kohēzijas fonda un ERAF par attiecīgo grāmatvedības gadu saņemamo summu aprēķināt, atbilstīgajiem izdevumiem, kuri radušies attiecīgajai dalībvalstij šajā grāmatvedības gadā, piemērojot līdzfinansējuma likmi, kura atšķiras no tās likme, kura visā grāmatvedības gadā tika piemērota, lai aprēķinātu ar šiem izdevumiem saistītos starpmaksājumus, kurus Komisija jau bija veikusi.
Līdz ar to Vispārējā tiesa, nepieļaujot tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 50. punktā ir konstatējusi, ka, piemērojot uzskaitē iegrāmatotajiem izdevumiem līdzfinansējuma likmi, kas pieņemta pēc pēdējā starpposma maksājuma pieteikuma iesniegšanas, tiktu pārkāpts grāmatvedības gada princips.
Tātad otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par trešo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir kļūdaini interpretējusi un piemērojusi atpakaļejoša spēka aizlieguma principu, pārsūdzētā sprieduma 65. punktā nospriežot, ka 2018. gada īstenošanas lēmumā noteiktās līdzfinansēšanas likmes piemērošana attiecībā uz 2017./2018. grāmatvedības gadu izraisītu šā lēmuma atpakaļejošu spēku.
Šajā ziņā, pirmām kārtām, atzīstot, ka 2017./2018. grāmatvedības gads beidzās 2018. gada 30. jūnijā un ka pēdējais starpposma maksājuma pieteikums tika nosūtīts 2018. gada jūlija sākumā, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pretēji tam, ko ir konstatējusi Vispārējā tiesa, Rumānijas tiesisko situāciju nevar uzskatīt par galīgi beigušos 2018. gada 12. decembrī, proti, 2018. gada īstenošanas lēmuma datumā, jo – gluži pretēji – līdz pat pārskatu akceptēšanas datumam šī situācija vēl var mainīties.
Par to liecinot fakts, ka administratīvās procedūras attiecībā uz grāmatvedības gadu turpinās pēc šo grāmatvedības gadu aptverošā laikposma un potenciāli var mainīt tiesisko attiecību, kas nodibināta starp dalībvalsti un Komisiju uz pēdējā starpposma maksājuma pieteikuma pamata, – un tas var notikt līdz pārskatu akceptēšanas brīdim.
Otrām kārtām, uzskatot, ka pārskatu iesniegšana un to akceptēšana ir galīgās starpposma maksājumu pieteikumu sekas attiecībā uz grāmatvedības gadu, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka, pat ja būtu jāuzskata, ka dalībvalsts tiesiskā situācija ir radusies brīdī, kad tiek iesniegts pēdējais starpposma maksājuma pieteikums, atpakaļejoša spēka aizlieguma principa īstenošanai būtu jāpiemēro jaunā līdzfinansējuma likme, jo saskaņā ar šo principu jaunā tiesību norma ir nekavējoties piemērojama tiesisko situāciju, kuras radušās iepriekšējā tiesiskā regulējuma spēkā esamības laikā, vēlākām tiesiskām sekām.
Trešām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka līdzfinansējuma likmes piemērošana ar atpakaļejošu spēku faktiski nozīmē, ka ir jāaprēķina summas, kas maksājamas par grāmatvedības gadiem, kuru konti jau ir noslēgti un kurus vairs neskar administratīvās darbības, un tas var mainīt tiesiskās attiecības starp dalībvalsti un Komisiju, bet šajā gadījumā tas tā nav.
Komisija nepiekrīt apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentācijai.
Tiesas vērtējums
Jānorāda, ka Vispārējā tiesa – nospriedusi, ka no Regulas Nr. 1303/2013 gramatiskās, kontekstuālās un teleoloģiskās interpretācijas izriet, ka līdzfinansējuma likme, kas piemērojama no Kohēzijas fonda un ERAF saņemamās summas aprēķinam par noteiktu grāmatvedības gadu saskaņā ar šīs regulas 139. panta 6. punkta a) apakšpunktu, ir tā likme, kas bija spēkā brīdī, kad attiecīgā dalībvalsts iesniedza starpposma maksājuma pieteikumu par attiecīgo grāmatvedības gadu, – pārsūdzētā sprieduma 52.–71. punktā ir izvērtējusi un noraidījusi argumentus, kurus Rumānija bija izvirzījusi, lai pamatotu savu tēzi, ka piemērojamā līdzfinansējuma likme Regulas Nr. 1303/2013 139. panta 6. panta a) apakšpunkta izpratnē ir tā likme, kura bija spēkā pārskatu akceptēšanas brīdī.
Konkrēti pārsūdzētā sprieduma 57.–65. punktā Vispārējā tiesa ir izvērtējusi argumentu, ka procedūras saistībā ar attiecīgo grāmatvedības gadu esot atvērtas līdz brīdim, kad tiek akceptēti pārskati un aprēķināta no Kohēzijas fonda un ERAF saņemamā summa.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 58.–60. punktā Vispārējā tiesa ir noraidījusi šo argumentu, minētā sprieduma 59. punktā konstatējot, ka – lai cik būtisks tas arī nebūtu – procedūras posms, kurā notiek pārskatu akceptēšana, ir vērsts tikai uz
ex post
pārbaudi par tiem izdevumiem, kurus attiecīgā dalībvalsts iekļāvusi savos starpposma maksājumu pieteikumos attiecībā uz grāmatvedības gadu un kuri pārņemti pēdējā starpposma maksājuma pieteikumā, – tādējādi šā pēdējā posma iznākumā nevar tikt iegrāmatoti izdevumi, kuri nav iekļauti šajā pēdējā pieteikumā.
Pārsūdzētā sprieduma 60. punktā Vispārējā tiesa ir piebildusi, ka tieši šā iemesla dēļ – kā tā ir norādījusi minētā sprieduma 39. punktā – atbilstīgie izdevumi, kurus Komisija ir ņēmusi vērā, aprēķinot no Kohēzijas fonda un ERAF saņemamo summu, ir tie izdevumi, kas ir iegrāmatoti sertifikācijas iestādes uzskaites sistēmā attiecīgajā grāmatvedības gadā un iekļauti pēdējā starpposma maksājuma pieteikumā. Tātad Vispārēja tiesa secināja, ka – tā kā šajā ziņā nav nekādu Savienības likumdevēja norādījumu – attiecībā līdzfinansējuma likmi, kas piemērojama minētajiem izdevumiem, būtu jāizmanto tāda pati loģika. Citiem vārdiem sakot – kā Vispārējā tiesa ir nospriedusi pārsūdzētā sprieduma 39. punktā – piemērojamajam līdzfinansējuma likmei būtu jābūt likmei, kas bija spēkā datumā, kad tika iesniegts pēdējais starpposma maksājuma pieteikums.
No pārsūdzētā sprieduma 61.–65. punkta, it īpaši no minētā sprieduma 61. punktā izmantotā formulējuma “turklāt”, izriet, ka šajos punktos norādītais pamatojums, kura mērķis pamatot no šā paša sprieduma 60. punkta izrietošo secinājumu, ir sniegts
ad abundatiam
attiecībā uz šā paša sprieduma 58.–60. punktā ietverto pamatojumu.
Tātad, tā kā pirmais un otrais pamats tika noraidīti un līdz ar to pārsūdzētā sprieduma 39., 59. un 60. punkts tika apstiprināti, trešais pamats ir jānoraida kā neiedarbīgs.
Tā kā neviens no apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītajiem apelācijas sūdzības pamatiem nav apmierināts, apelācijas sūdzība ir jānoraida pilnībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktu, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši šī Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šīs paša Reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež segt pašai savus, kā arī atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:

1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.

2)
Rumānija sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – rumāņu.