CELEX: 62015CJ0577
Apelācija
Lūgums uzsākt izmeklēšanu pret Igaunijas un Somijas uzraudzības iestādēm
Eiropas Banku iestādes (EBI) lēmums
Eiropas Uzraudzības iestāžu Apelācijas padomes lēmums
Regula (ES) Nr. 1093/2010
17. un 60. pants
Apelācijas padome
Termiņš prasības celšanai
Atvainojama maldība

Ar apelācijas sūdzību
SV Capital OÜ
lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2015. gada 9. septembra spriedumu
SV Capital
/EBI (T‑660/14, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2015:608
), ciktāl ar to
—
Vispārējā tiesa ir noraidījusi kā nepieņemamu tās prasību atcelt Eiropas Banku iestādes (EBI) 2014. gada 21. februāra Lēmumu C 2013 002, ar ko noraidīts tās lūgums uzsākt izmeklēšanu par Igaunijas un Somijas finanšu jomas uzraudzības iestāžu darbībām, pamatojoties uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2010. gada 24. novembra Regulas (ES) Nr. 1093/2010, ar ko izveido Eiropas Uzraudzības iestādi (Eiropas Banku iestādi), groza Lēmumu Nr. 716/2009/EK un atceļ Komisijas Lēmumu 2009/78/EK (
OV 2010, L 331, 12. lpp.
; turpmāk tekstā – “EBI 2014. gada 21. februāra lēmums”), 17. panta 2. punktu, saistībā ar Savienības tiesību pārkāpumu un,
—
lai gan Vispārējā tiesa ir atzinusi par daļēji nepieņemamu tās prasību atcelt Eiropas Uzraudzības iestāžu Apelācijas padomes 2014. gada 14. jūlija Lēmumu 2014‑C1‑02, ar ko noraidīta sūdzība par EBI 2014. gada 21. februāra Lēmumu (turpmāk tekstā – “Apelācijas padomes 2014. gada 14. jūlija lēmums”), tā pēdējo minēto lēmumu atcēla.
Atbilstošās tiesību normas
Direktīva 2006/48/EK
Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 14. jūnija Direktīvas 2006/48/EK par kredītiestāžu darbības sākšanu un veikšanu (
OV 2006, L 177, 1. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2010. gada 24. novembra Direktīvu 2010/76/ES (
OV 2010, L 329, 3. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Direktīva 2006/48”), 11. pantā ir paredzēts:
“1.   Kompetentās iestādes piešķir kredītiestādei atļauju vienīgi tad, ja kredītiestādes uzņēmējdarbību faktiski pārvalda vismaz divas personas.
Tās nepiešķir atļauju, ja šīm personām nav pietiekami labas reputācijas vai pietiekamas pieredzes šādu pienākumu veikšanai.
[..]
2.   Visas dalībvalstis pieprasa, lai:
a)
ikvienai kredītiestādei, kas ir juridiskā persona un kam saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem ir juridiskā adrese, galvenais birojs atrastos tajā pašā dalībvalstī, kur ir tās juridiskā adrese; un
b)
ikvienai citai kredītiestādei galvenie biroji atrastos dalībvalstī, kas tai piešķīrusi atļauju un kur tā faktiski darbojas.”
Direktīvas 2006/48 22. pantā ir noteikts:
“1.   Izcelsmes dalībvalsts kompetentās iestādes pieprasa, lai katrai kredītiestādei būtu noturīgi pārvaldības pasākumi, kas ietver skaidru organizatorisko struktūru, kurā ir precīzi definēts, pārredzams un konsekvents atbildības sadalījums, efektīvas procedūras esošo vai varbūtējo risku identificēšanai, pārvaldībai, uzraudzībai un ziņošanai un atbilstīgi iekšējās kontroles mehānismi, tostarp pareizas administratīvās un grāmatvedības procedūras, un atalgojuma politika un prakse, kas atbilst pareizai un efektīvai riska pārvaldībai un veicina to.
2.   Šā panta 1. punktā minētie pasākumi, procedūras un mehānismi ir visaptveroši un samērīgi ar kredītiestādes darbības raksturu, apjomu un sarežģītību. Ņem vērā V pielikumā noteiktos tehniskos kritērijus.”
Šīs direktīvas 40. pants ir izteikts šādā redakcijā:
“1.   Neskarot šīs direktīvas noteikumus, kas paredz uzņēmējas dalībvalsts kompetento iestāžu atbildību, izcelsmes dalībvalsts kompetentās iestādes ir atbildīgas par kredītiestādes uzraudzību, tostarp par to darbību uzraudzību, ko kredītiestāde veic saskaņā ar 23. un 24. pantu.
2.   Šā panta 1. punkts neliedz veikt konsolidētu uzraudzību saskaņā ar šo direktīvu.”
Saskaņā ar minētās direktīvas 42. pantu:
“Attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes cieši sadarbojas, lai uzraudzītu tādu kredītiestāžu darbību, kuras ar filiāļu starpniecību darbojas vienā vai vairākās dalībvalstīs, kas nav dalībvalstis, kurās ir to galvenie biroji. Tās cita citai sniedz visu to informāciju par šādu kredītiestāžu vadību un īpašumtiesībām, kura var sekmēt to uzraudzību un izvērtējumu par to atļaušanas nosacījumiem, un visu informāciju, kas var atvieglināt šo iestāžu pārraudzību, jo īpaši attiecībā uz likviditāti, maksātspēju, noguldījumu garantijām, lielu riska darījumu ierobežošanu, vadības un grāmatvedības procedūrām un iekšējās kontroles mehānismiem.”
Regula Nr. 1093/2010
Regulas Nr. 1093/2010, kurā grozījumi ir izdarīti ar Parlamenta un Padomes 2014. gada 4. februāra Direktīvu 2014/17/ES (
OV 2014, L 60, 34. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1093/2010”), preambulas 58. apsvērumā ir noteikts:
“Ir jānodrošina, lai personas, kuras skar [EBI] pieņemtie lēmumi, var izmantot nepieciešamos aizsardzības līdzekļus. Lai efektīvi aizsargātu personu tiesības un procesuālās ekonomijas dēļ, gadījumos, kad [EBI] ir piešķirtas lēmumu pieņemšanas pilnvaras, personām būtu jānodrošina tiesības vērsties Apelācijas padomē. Lai nodrošinātu efektivitāti un konsekvenci, Apelācijas padomei vajadzētu būt [Eiropas Uzraudzības iestāžu] apvienotai struktūrai, kas ir neatkarīga no to administratīvajām un regulatīvajām struktūrām. Apelācijas padomes lēmumus būtu jāvar pārsūdzēt Eiropas Savienības Tiesā.”
Šīs regulas 1. panta 2. punktā ir noteikts:
“[EBI] rīkojas saskaņā ar pilnvarām, ko tai piešķir šī regula, un atbilstīgi [Eiropas Parlamenta un Padomes 1994. gada 30. maija] Direktīvas 94/19/EK [par noguldījumu garantiju sistēmām (
OV 1994, L 135, 5. lpp.
)], [Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 16. decembra] Direktīvas 2002/87/EK [par papildu uzraudzību kredītiestādēm, apdrošināšanas uzņēmumiem un ieguldījumu sabiedrībām finanšu konglomerātos un par grozījumiem Padomes Direktīvās 73/239/EEK, 79/267/EEK, 92/49/EEK, 92/96/EEK, 93/6/EEK un 93/22/EEK, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvās 98/78/EK un 2000/12/EK (
OV 2003, L 35, 1. lpp.
)], [Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 15. novembra] Regulas (EK) Nr. 1781/2006 [attiecībā uz naudas līdzekļu pārskaitījumiem pievienoto informāciju par maksātāju (
OV 2006, L 345, 1. lpp.
)], Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 575/2013 (2013. gada 26. jūnijs) par prudenciālajām prasībām attiecībā uz kredītiestādēm un ieguldījumu brokeru sabiedrībām [un ar ko groza Regulu (ES) Nr. 648/2012 (
OV 2013, L 176, 1. lpp.
)], Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/36/ES (2013. gada 26. jūnijs) par piekļuvi kredītiestāžu darbībai un kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību prudenciālo uzraudzību[, ar ko groza Direktīvu 2002/87/EK un atceļ Direktīvas 2006/48/EK un 2006/49/EK (
OV 2013, L 176, 338. lpp.
)], darbības jomai un attiecīgajām daļām [Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 23. septembra] Direktīvā 2002/65/EK [par patēriņa finanšu pakalpojumu tālpārdošanu un grozījumiem Padomes Direktīvā 90/619/EEK un Direktīvās 97/7/EK un 98/27/EK (
OV 2002, L 271, 16. lpp.
)], [Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 26. oktobra] Direktīvā 2005/60/EK [par to, lai nepieļautu finanšu sistēmas izmantošanu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanai un teroristu finansēšanai (
OV 2005, L 309, 15. lpp.
)], [Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 13. novembra] Direktīvā 2007/64/EK [par maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū, ar ko groza Direktīvas 97/7/EK, 2002/65/EK, 2005/60/EK un 2006/48/EK un atceļ Direktīvu 97/5/EK (
OV 2007, L 319, 1. lpp.
)], un [Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 16. septembra] Direktīvā 2009/110/EK [par elektroniskās naudas iestāžu darbības sākšanu, veikšanu un konsultatīvu uzraudzību, par grozījumiem Direktīvā 2005/60/EK un Direktīvā 2006/48/EK un par Direktīvas 2000/46/EK atcelšanu (
OV 2009, L 267, 7. lpp.
)], ciktāl minētie akti attiecas uz kredītiestādēm, finanšu iestādēm un tās uzraugošajām kompetentajām iestādēm, tostarp visām direktīvām, regulām un lēmumiem, kas pamatojas uz minētajiem aktiem, kā arī visiem turpmāk pieņemtajiem juridiski saistošajiem Savienības aktiem, ar ko nosaka [EBI] uzdevumus. [EBI] rīkojas arī saskaņā ar Padomes [2013. gada 15. oktobra] Regulu (ES) Nr. 1024/2013[, ar ko Eiropas Centrālajai bankai uztic īpašus uzdevumus saistībā ar politikas nostādnēm, kas attiecas uz kredītiestāžu prudenciālo uzraudzību (
OV 2013, L 287, 63. lpp.
)].”
Regulas Nr. 1093/2010 17. pantā ir paredzēts:
“1.   Ja kompetentā iestāde nav piemērojusi aktus, kas minēti 1. panta 2. punktā, vai ir piemērojusi tā, ka tiek pārkāpti Savienības tiesību akti, tostarp regulatīvi tehniskie standarti un īstenošanas tehniskie standarti, kas izstrādāti saskaņā ar 10. līdz 15. pantu, jo īpaši nenodrošinot to, ka finanšu iestāde ievēro minētajos aktos noteiktās prasības, [EBI] rīkojas saskaņā ar šā panta 2., 3. un 6. punktā noteiktajām pilnvarām.
2.   Pēc vienas vai vairāku kompetento iestāžu, Eiropas Parlamenta, Padomes, Komisijas vai Banku nozares ieinteresēto personu grupas pieprasījuma vai pēc savas iniciatīvas un pēc iesaistītās kompetentās iestādes informēšanas [EBI] var izmeklēt iespējamos Savienības tiesību aktu pārkāpšanas vai nepiemērošanas gadījumus.
Neskarot 35. pantā noteiktās pilnvaras, kompetentā iestāde nekavējoties sniedz [EBI] visu informāciju, ko [EBI] uzskata par nepieciešamu izmeklēšanas veikšanai, tostarp par to, kā 1. panta 2. punktā minētie akti tiek piemēroti saskaņā ar Savienības tiesību aktiem.
3.   Ne vēlāk kā divu mēnešu laikā pēc izmeklēšanas sākšanas [EBI] var sniegt iesaistītajai kompetentajai iestādei ieteikumu, norādot pasākumus, kas veicami, lai nodrošinātu atbilstību Savienības tiesību aktiem.
Desmit darbdienu laikā pēc ieteikuma saņemšanas kompetentā iestāde informē [EBI] par pasākumiem, ko tā ir veikusi vai paredz veikt, lai nodrošinātu atbilstību Savienības tiesību aktiem.
4.   Ja viena mēneša laikā pēc [EBI] ieteikuma saņemšanas kompetentā iestāde nenodrošina atbilstību Savienības tiesību aktiem, Komisija, pamatojoties uz [EBI] sniegto informāciju, vai pēc savas iniciatīvas sniedz oficiālu atzinumu, pieprasot kompetentajai iestādei veikt nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu atbilstību Savienības tiesību aktiem. Komisija oficiālajā atzinumā ņem vērā [EBI] ieteikumu.
Komisija sniedz šādu oficiālu atzinumu ne vēlāk kā trīs mēnešu laikā pēc ieteikuma pieņemšanas. Komisija var pagarināt šo termiņu par vienu mēnesi.
[EBI] un kompetentās iestādes sniedz Komisijai visu nepieciešamo informāciju.
5.   Kompetentā iestāde desmit darbdienu laikā pēc 4. punktā minētā oficiālā atzinuma saņemšanas informē Komisiju un [EBI] par pasākumiem, ko tā ir veikusi vai paredz veikt, lai izpildītu minēto oficiālo atzinumu.
6.   Neskarot LESD 258. pantā noteiktās Komisijas pilnvaras, ja kompetentā iestāde noteiktajā termiņā nepilda 4. punktā minēto oficiālo atzinumu un ja savlaicīgi ir jānovērš šāda neizpilde, lai saglabātu vai atjaunotu neitrālus konkurences apstākļus tirgū vai nodrošinātu finanšu sistēmas pienācīgu darbību un integritāti, gadījumos, kad finanšu iestādēm ir tieši piemērojamas attiecīgās prasības saskaņā ar 1. panta 2. punktā minētajiem aktiem, [EBI] var pieņemt atsevišķu finanšu iestādei adresētu lēmumu, pieprasot veikt nepieciešamos pasākumus, lai tā izpildītu pienākumus saskaņā ar Savienības tiesību aktiem, tostarp attiecībā uz jebkādas darbības pārtraukšanu.
[EBI] lēmums atbilst Komisijas oficiālajam atzinumam, kas izdots saskaņā ar 4. punktu.
7.   Saskaņā ar 6. punktu pieņemtie lēmumi ir noteicošie attiecībā uz kompetento iestāžu iepriekš pieņemtiem lēmumiem par to pašu jautājumu.
Veicot pasākumus saistībā ar jautājumiem, uz kuriem attiecas saskaņā ar 4. punktu sniegts oficiāls atzinums vai saskaņā ar 6. punktu pieņemts lēmums, kompetentās iestādes ievēro attiecīgi vai nu šādu oficiālu atzinumu, vai lēmumu.
8.   Regulas 43. panta 5. punktā minētajā pārskatā [EBI] norāda, kuras kompetentās iestādes un finanšu iestādes nav ievērojušas šā panta 4. un 6. punktā minētos oficiālos atzinumus vai lēmumus.”
Šīs regulas 18. pants attiecas uz [EBI] rīcību ārkārtas situācijās.
Minētās regulas 19. pantā ir ietvertas normas par domstarpību izšķiršanu starp kompetentajām iestādēm pārrobežu gadījumos.
Regulas Nr. 1093/2010 39. pantā ir paredzēts:
“1.   Pirms šajā regulā minēto lēmumu pieņemšanas [EBI] informē [..] visus minētos adresātus par tās nodomu pieņemt lēmumu, nosakot termiņu, kurā lēmumu adresāti var paust savu viedokli par attiecīgo jautājumu, pienācīgi ņemot vērā jautājuma izskatīšanas steidzamību, sarežģītību un iespējamās sekas. To
mutatis mutandis
piemēro attiecībā uz ieteikumiem, kā minēts 17. panta 3. punktā.
2.   [EBI] savos lēmumus norāda iemeslus, kuri ir šo lēmumu pamatā.
3.   [EBI] lēmumu adresāti tiek informēti par šajā regulā paredzētajiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem.
4.   Pieņemot lēmumu saskaņā ar 18. panta 3. vai 4. punktu, [EBI] šādu lēmumu pārskata ik pēc atbilstīga laikposma.
5.   [EBI] saskaņā ar 17., 18. vai 19. pantu pieņemtos lēmumus dara zināmus atklātībai, un tajos norāda iesaistītās kompetentās iestādes vai finanšu iestādes identitāti un lēmuma satura būtiskākos aspektus, ja vien šāda publiskošana nav pretrunā ar finanšu iestāžu likumīgajām interesēm to komercnoslēpumu aizsardzībā vai ja tā var nopietni apdraudēt finanšu tirgu parasto darbību un integritāti vai visas Savienības finanšu sistēmas vai tās daļas stabilitāti.”
Saskaņā ar šīs regulas 58. panta 1. punktu Apelācijas padome ir [EBI] apvienota struktūra.
Minētās regulas 60. pantā ir paredzēts:
“1.   Jebkura fiziska vai juridiska persona, tostarp kompetentās iestādes, var pārsūdzēt 17., 18. un 19. pantā minēto [EBI] lēmumu un jebkuru citu lēmumu, ko [EBI] pieņēmusi saskaņā ar 1. panta 2. punktā minētajiem Savienības aktiem un kas ir adresēts šai personai, vai lēmumu, kas, lai gan ir noformēts kā lēmums, kurš adresēts citai personai, tieši un individuāli skar šo personu.
2.   Apelāciju kopā ar pamatojumu [EBI] iesniedz rakstiski divu mēnešu laikā pēc lēmuma paziņošanas dienas attiecīgajai personai vai, ja šāda paziņojuma nav, divu mēnešu laikā pēc dienas, kurā [EBI] lēmumu publicēja.
Apelācijas padome pieņem lēmumu divu mēnešu laikā pēc apelācijas iesniegšanas.
3.   Ar apelāciju, kas iesniegta saskaņā ar 1. punktu, nevar apturēt lēmuma piemērošanu.
Tomēr, ja Apelācijas padome uzskata, ka apstākļi to attaisno, tā var apturēt apstrīdētā lēmuma piemērošanu.
4.   Ja apelācija ir pieņemama, Apelācijas padome izskata tās pamatotību. Tā aicina apelācijas tiesvedībā iesaistītās puses noteiktā termiņā iesniegt novērojumus par tās paziņojumiem vai citu apelācijas tiesvedībā iesaistīto pušu paziņojumiem. Apelācijas procesā iesaistītajām pusēm ir tiesības izteikties mutiski.
5.   Apelācijas padome var vai nu apstiprināt [EBI] kompetentās iestādes pieņemto lēmumu, vai arī nodot lietu [EBI] kompetentajai struktūrai. Apelācijas padomes lēmums ir saistošs šai struktūrai, un šī struktūra attiecībā uz konkrēto lietu pieņem grozītu lēmumu.
6.   Apelācijas padome pieņem un dara pieejamu atklātībai savu reglamentu.
7.   Apelācijas padomes pieņemtie lēmumi ir [tiek] pamatoti, un [EBI] tos dara zināmus atklātībai.”
Regulas Nr. 1093/2010 61. pants ir formulēts šādi:
“1.   Saskaņā ar LESD 263. pantu prasību var iesniegt Eiropas Savienības Tiesā, apstrīdot Apelācijas padomes lēmumu, vai gadījumos, kad nav tiesību iesniegt apelāciju Apelācijas padomē, [EBI] pieņemtu lēmumu.
2.   Saskaņā ar LESD 263. pantu dalībvalstis un Savienības iestādes, kā arī ikviena fiziska vai juridiska persona par [EBI] lēmumiem var iesniegt prasību Eiropas Savienības Tiesā.
3.   Saskaņā ar LESD 265. pantu gadījumā, ja [EBI] ir pienākums rīkoties un tā nepieņem lēmumu, Eiropas Savienības Tiesā var iesniegt prasību par bezdarbību.
4.   [EBI] veic nepieciešamos pasākumus, lai izpildītu Eiropas Savienības Tiesas spriedumu.”
Tiesvedības priekšvēsture
Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa tajā izskatāmās lietas faktiskos apstākļus apkopojoši izklāstīja šādi:
“1
Ar 2012. gada 24. oktobra vēstuli prasītāja [
SV Capital
] vērsās [EBI] ar lūgumu, pamatojoties uz [..] Regulas [..] Nr. 1093/2010 [..], 17. pantu, uzsākt izmeklēšanu par Igaunijas un Somijas finanšu jomas uzraudzības iestāžu darbībām (turpmāk tekstā – “sūdzība”).
Sūdzības atbalstam prasītāja norādīja uz Eiropas Parlamenta un Padomes [..] Direktīvas 2006/48 [..] 40. un 42. panta pārkāpumu, jo attiecīgās uzraudzības iestādes neesot atbrīvojušas no amata divus Igaunijā reģistrētas Somijas bankas filiāles direktorus, kuri neatbilda “labas reputācijas vai pietiekamas pieredzes” prasībām, lai faktiski pārvaldītu attiecīgās kredītiestādes uzņēmējdarbību šīs direktīvas 11. panta 1. punkta izpratnē. Šai ziņā prasītāja norādīja, ka attiecīgie direktori bija snieguši nepatiesas liecības civillietā, kas pret šo filiāli bija ierosināta Igaunijā.
[..]
Ar 2013. gada 25. janvāra vēstuli EBI sūdzību noraidīja kā nepieņemamu kompetences neesamības dēļ, to nosūtot Somijas un Igaunijas finanšu jomas uzraudzības iestādēm [..].
Ar 2013. gada 14. februāra procesuālo dokumentu prasītāja saskaņā ar Regulas Nr. 1093/2010 60. panta 1. punktu par [minēto] 2013. gada 25. janvāra vēstuli iesniedza sūdzību Eiropas Uzraudzības iestāžu Apelācijas padomē (turpmāk tekstā – “Apelācijas padome”).
Ar 2013. gada 24. jūnija Lēmumu 2013‑008 Apelācijas padome, pirmkārt, sūdzību atzina par pieņemamu attiecībā uz Direktīvas 2006/48 22. pantu, lasot to kopā ar EBI 2012. gada 22. novembra Pamatnostādnēm par vadības struktūras un galveno funkciju izpildītāju piemērotības novērtēšanu, un, otrkārt, nosūtīja lietu kompetentajai EBI struktūrai, lai tā to izlemtu pēc būtības saskaņā ar Regulas Nr. 1093/2010 60. panta 5. punktu.
2013. gada 15. oktobra Lēmumā DC 2013 03 EBI ņēma vērā sūdzības pieņemamību atbilstoši Iekšējo izskatīšanas noteikumu saistībā ar Eiropas Savienības tiesību pārkāpumu izmeklēšanu [..] 2.5. un 2.6. punkt[am], neskarot Regulas Nr. 1093/2010 17. panta 2. punktu.
Ar 2014. gada 21. februāra Lēmumu [..] EBI noraidīja sūdzību kā pietiekami nepamatotu, lai sāktu izmeklēšanu saskaņā ar Regulas Nr. 1093/2010 17. pantu.
Ar 2014. gada 31. marta procesuālo dokumentu prasītāja šo EBI [2014. gada 21. februāra] lēmumu pārsūdzēja Apelācijas padomē.
Ar 2014. gada 14. jūlija Lēmumu [..] Apelācijas padome noraidīja par EBI [2014. gada 21. februāra] lēmumu iesniegto apelāciju. Minētajā lēmumā Apelācijas padome būtībā vispirms apelāciju par EBI [2014. gada 21. februāra] lēmumu atzina par pieņemamu. Tomēr pēc tam tā to pilnībā noraidīja kā nepamatotu.
Šai ziņā attiecībā vispirms uz apelācijas pieņemamību Apelācijas padome uzskatīja, ka EBI [2014. gada 21. februāra] lēmums konkrētajos lietas apstākļos ir apstrīdams tiesību akts, pamatojoties uz Regulas Nr. 1093/2010 60. pantu, atbilstoši kuram jebkura fiziska vai juridiska persona var pārsūdzēt tai adresētu EBI lēmumu.
Turpinot attiecībā uz apelācijas pārbaudi pēc būtības Apelācijas padome, pirmkārt, atzina, ka EBI vērtējumā, ka abi prasītājas apstrīdētie direktori nepildīja galvenās funkcijas attiecīgajā finanšu iestādē, nebija pieļauta kļūda un ka apgalvojumi attiecībā uz trešo direktoru nebija pierādīti. Otrkārt, Apelācijas padome norādīja, ka, ņemot vērā apstākli, ka prasītāja nebija iestāde, kura var vērsties EBI ar lūgumu uzsākt izmeklēšanu par Savienības tiesību pārkāpumu, konkrētais gadījums bija par šīs iestādes atteikumu uzsākt izmeklēšanu pēc savas ierosmes. Tā turklāt konstatēja, ka, ņemot vērā pierādījumus, kurus prasītāja bija iesniegusi par apgalvotā Savienības tiesību un Iekšējo [izskatīšanas] noteikumu [saistībā ar Eiropas Savienības tiesību pārkāpumu izmeklēšanu] pārkāpuma esamību, tā neesot pierādījusi, ka EBI ir pieļāvusi kļūdu, īstenojot savu rīcības brīvību. Treškārt, Apelācijas padome norādīja, ka apstāklis, ka EBI atbilstoši Regulas Nr. 1093/2010 39. panta 1. punktam nav uzklausījusi prasītāju pirms lēmuma pieņemšanas, nav formas trūkums, kā rezultātā minētais lēmums zaudētu spēku. Ceturtkārt, neesot pierādīts, ka nav ievērota pirms EBI [2014. gada 21. februāra] lēmuma pieņemšanas paredzētā procedūra. Visbeidzot, piektkārt, Apelācijas padome konstatēja, ka nav pierādīts, ka EBI būtu pārkāpusi Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. pantu.”
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasību
SV Capital
lūdza atcelt, pirmkārt, EBI 2014. gada 21. februāra lēmumu un, otrkārt, Apelācijas padomes 2014. gada 14. jūlija lēmumu.
SV Capital
lūdza arī nodot lietu EBI kompetentajai struktūrai, lai tā izskatītu tās sūdzību pēc būtības.
Savas prasības pamatojumam prasītāja izvirzīja piecus pamatus. EBI, ko atbalsta Komisija, atsaucās uz šīs prasības nepieņemamību kopumā, apgalvojot, ka tās atteikšanās uzsākt izmeklēšanu pēc savas iniciatīvas atbilstoši Regulas Nr. 1093/2010 17. pantam nerada juridiskas sekas prasītājai.
Attiecībā uz minētās prasības pieņemamību vispirms, ciktāl tajā ir lūgts atcelt EBI 2014. gada 21. februāra lēmumu, Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka šīs prasības celšanas datumā termiņš prasības par šo EBI lēmumu celšanai bija beidzies, līdz ar to šī prasības daļa bija nepieņemama.
Pēc tam attiecībā uz šīs prasības pieņemamību, ciktāl ar to ir prasīts atcelt Apelācijas padomes 2014. gada 14. jūlija lēmumu, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šis lēmums ir apstrīdams akts, līdz ar to šī minētās prasības daļa ir pieņemama.
Visbeidzot attiecībā uz
SV Capital
prasības pieņemamību, ciktāl ar to ir prasīts lietu nodot kompetentajai EBI struktūrai, lai tā sūdzību izskatītu pēc būtības, Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka saistībā ar prasību atcelt tiesību aktu Savienības tiesas kompetencē nav dot rīkojumus EBI. Tātad tā atzina šo prasības pamatu par nepieņemamu.
Pēc būtības Vispārējā tiesa pēc savas iniciatīvas izvirzīja jautājumu par Apelācijas padomes kompetenci lemt par tajā iesniegto apelāciju par EBI 2014. gada 21. februāra lēmumu, ievērojot Regulas Nr. 1093/2010 60. panta 1. un 2. punktu, un tā nolēma, ka šādas kompetences nav.
Šādos apstākļos un neizvērtējot prasītājas izvirzīto pamatu pamatotību, Vispārējā tiesa apmierināja prasību daļā, kurā bija prasīts atcelt Apelācijas padomes 2014. gada 14. jūlija lēmumu pēdējās minētās kompetences neesamības dēļ. Tātad Vispārējā tiesa atcēla Apelācijas padomes 2014. gada 14. jūlija lēmumu un pārējā daļā noraidīja tajā celto prasību.
Tiesvedība Tiesā
SV Capital
prasījumi Tiesai ir šādi:
—
atcelt pārsūdzēto spriedumu, pirmkārt, daļā, kurā prasība atcelt EBI 2014. gada 21. februāra lēmumu ir atzīta par nepieņemamu, otrkārt, daļā, kurā prasība atcelt Apelācijas padomes 2014. gada 14. jūlija lēmumu atzīta par daļēji nepieņemamu, un, treškārt, daļā, kurā ir lemts par tiesāšanās izdevumiem;
—
nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā un
—
piespriest atbildētājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un personai, kas iestājusies lietā, segt savus tiesāšanās izdevumus pašai.
EBI prasījumi Tiesai ir šādi:
—
galvenokārt:
—
atcelt pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 1) punktu un noraidīt par Apelācijas padomes 2014. gada 14. jūlija lēmumu celto prasību kā nepieņemamu, un
—
noraidīt apelācijas sūdzību, ciktāl tā attiecas uz pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 2) punktu;
—
pakārtoti – noraidīt apelācijas sūdzību kopumā un
—
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus Vispārējā tiesā un Tiesā.
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
—
atcelt pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 1) punktu;
—
noraidīt
SV Capital
celto prasību par Apelācijas padomes 2014. gada 14. jūlija lēmumu kā nepieņemamu;
—
noraidīt apelācijas sūdzību, ciktāl tā attiecas uz pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 2) punktu, kā nepamatotu un
—
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus Vispārējā tiesā un Tiesā.
Par apelācijas sūdzību
Tā kā pārsūdzētais spriedums attiecas, pirmkārt, uz prasību atcelt EBI 2014. gada 21. februāra lēmumu un, otrkārt, uz prasību atcelt Apelācijas padomes 2014. gada 14. jūlija lēmumu, ir jāpārbauda dažādie apelācijas pamati, ciktāl tie attiecas uz vienu vai otru no šiem abiem lēmumiem.
Par pirmo līdz trešo pamatu par to, ka Vispārējā tiesa prasījumus par Apelācijas padomes 2014. gada 14. jūlija lēmuma atcelšanu ir noraidījusi kā nepamatotus
Lietas dalībnieku argumenti
Ar pirmo pamatu
SV Capital
apgalvo, ka tās Vispārējā tiesā celtajā prasībā tā bija precizējusi, ka tā neattiecas uz Apelācijas padomes 2014. gada 14. jūlija lēmumu, ciktāl šajā lēmumā ir nolemts noraidīt tās sūdzību pēc būtības. Savukārt tā nebija apstrīdējusi šo lēmumu attiecībā uz šīs prasības pieņemamību un tiesāšanās izdevumiem. Tomēr Vispārējā tiesa pēc savas iniciatīvas ir lēmusi par Apelācijas padomes kompetenci un tādējādi ir lēmusi
ultra petita
.
Otrajā pamatā
SV Capital
uzskata arī, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, neievērojot Regulas Nr. 1093/2010 60. panta 1. punktu, kas interpretēts, ņemot vērā pēdējās minētās regulas preambulas 58. apsvērumu. Atbilstoši minētās regulas 17. panta 2. punkta un 1. panta kopīgai interpretācijai Apelācijas padome ir kompetenta lemt par sūdzību par EBI 2014. gada 21. februāra lēmumu.
Ar trešo pamatu
SV Capital
apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi tās Reglamenta, redakcijā, kas bija spēkā līdz 2014. gada 31. decembrim, 48. panta 2. punktu, lemjot, ka tiesvedības Vispārējā tiesā laikā izvirzītā argumentācija, saskaņā ar kuru Apelācijas padome bija kompetenta lemt par tās sūdzību, nebija pieņemama. Pati Vispārējā tiesa aicināja lietas dalībniekus izteikties par jautājumu par Apelācijas padomes kompetenci, un prasītāja vienīgi atbildēja uz uzdoto jautājumu.
EBI un Komisija prasa minētos pamatus noraidīt.
Tiesas vērtējums
Attiecībā uz pirmo apelācijas pamatu, kurā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir lēmusi
ultra petita
, pietiek norādīt, ka Savienības tiesai pēc savas iniciatīvas ir jāizvirza jautājums par iestādes, kuras akts tajā ir apstrīdēts, kompetenci pat tad, ja neviens no lietas dalībniekiem to nav prasījis, jo nelabvēlīga akta autora kompetences neesamība ir absolūts pamats, kas ne tikai var tikt izvirzīts, bet ir jāizvirza pēc savas iniciatīvas.
Atbilstoši Tiesas judikatūrai akta autora kompetences jautājums tiesai ir jāpārbauda pēc savas iniciatīvas pat tad, ja neviens no lietas dalībniekiem nav tai prasījis to darīt (šajā ziņā skat. spriedumus, 1982. gada 30. septembris, Amylum/Padome,
108/81
,
EU:C:1982:322
,
28.
punkts, kā arī 2000. gada 13. jūlijs, Salzgitter/Komisija,
C‑210/98 P
,
EU:C:2000:397
,
56.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to šis pirmais pamats ir jānoraida.
Attiecībā uz otro apelācijas pamatu jānorāda, ka atbilstoši Regulas Nr. 1093/2010 60. pantam EBI lēmumu var pārsūdzēt jebkura fiziska vai juridiska persona, tostarp kompetentās iestādes, kam ir adresēts šis lēmums vai, ja tas tām nav adresēts, kas tās skar tieši un individuāli.
Tomēr EBI lēmumam, lai to varētu pārsūdzēt Apelācijas padomē, ir jābūt, kā Vispārējā tiesa to ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 66. punktā, vai nu vienam no Regulas Nr. 1093/2010 17.–19. pantā minētajiem lēmumiem, vai arī lēmumam, kas ir pieņemts atbilstoši Savienības tiesību aktiem, kuri norādīti šis regulas 1. panta 2. punktā.
Kā Vispārējā tiesa ir pareizi konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 67.–71. punktā, šajā lietā nav izpildīts neviens no šiem nosacījumiem.
Pirmkārt, EBI 2014. gada 21. februāra lēmums nav pamatots ar Regulas Nr. 1093/2010 1. panta 2. punktu. Kā Vispārējā tiesa pamatoti ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 67. punktā, lai gan prasītāja savas sūdzības pamatojumam ir norādījusi uz konkrētu Direktīvas 2006/48 normu pārkāpumu, EBI šajā lēmumā nav lēmusi par to, vai kompetentās iestādes vai norādītā kredītiestāde ir vai nav pārkāpušas šo direktīvu.
Otrkārt, ir skaidrs, ka minētais lēmums acīmredzami nav viens no šīs regulas 18. un 19. pantā minētajiem lēmumiem, ar kuriem EBI var uzdot kompetentajām valstu uzraudzības iestādēm veikt īpašus pasākumus, lai attiecīgi novērstu ārkārtas situāciju vai izšķirtu iespējamās pārrobežu domstarpības starp šīm iestādēm.
Treškārt, pretēji tam, kas ir prasīts minētās regulas 17. panta 1. punktā, minētās sūdzības atbalstam nav norādīts neviens regulatīvo tehnisko standartu un īstenošanas tehnisko standartu, kas ir noteikti saskaņā ar šīs pašas regulas 10.–15. pantu, pārkāpums.
Ceturtkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja nav viena no šīs regulas 17. panta 2. punktā tieši norādītajām iestādēm, kas var iesniegt EBI lūgumu uzsākt izmeklēšanu par Savienības tiesību pārkāpumu vai nepiemērošanu. It īpaši apelācijas sūdzības iesniedzēja neapgalvo, ka tā pieder banku nozares ieinteresēto personu grupai, kas ir izveidota atbilstoši Regulas Nr. 1093/2010 37. pantam.
Turklāt konstatējumu, saskaņā ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja nav viena no šīs regulas 17. panta 2. punktā tieši norādītajām iestādēm, nekādi nemainīja tas, ka EBI var uzsākt izmeklēšanu pati pēc savas iniciatīvas, pretēji tam, ko, šķiet, apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja.
Līdz ar to, tā kā pārsūdzētajā spriedumā minētie apsvērumi neietver nekādas kļūdas tiesību piemērošanā, otrais apelācijas pamats arī ir jānoraida.
Attiecībā uz trešo izvirzīto pamatu jāatgādina, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, iesniedza pēdējā minētajā argumentāciju, kas pārsniedz tās uzdotā jautājuma priekšmetu.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvoja, ka Vispārējā tiesā celtā prasība atcelt tiesību aktu ir iesniegta tam noteiktajā termiņā, ņemot vērā to, ka administratīvais process turpinājās līdz 2014. gada 14. jūlijam un ka šīs prasības atcelt tiesību aktu iesniegšana ir neparedzēti apstākļi Eiropas Savienības Tiesas statūtu 45. panta izpratnē.
Šajā ziņā jākonstatē, ka prasītājas apgalvojums, ka tā ir iesniegusi apsvērumus, tikai atbildot uz Vispārējās tiesas uzdoto jautājumu, nav faktiski pamatots. Kā Vispārējā tiesa ir pamatoti norādījusi pārsūdzētā sprieduma 42. punktā, prasītājas atbilde faktiski ietver divus jaunus pamatus.
No minētā izriet, ka Vispārējā tiesa pamatoti ir nospriedusi, ka šī argumentācija ir nepieņemama.
Tādējādi arī trešais apelācijas pamats ir jānoraida.
Par ceturto līdz sesto pamatu par to, ka Vispārējā tiesa prasījumus par EBI 2014. gada 21. februāra lēmuma atcelšanu ir noraidījusi kā nepieņemamus
Lietas dalībnieku argumenti
Ar ceturto pamatu
SV Capital
apgalvo, ka tās prasība atcelt EBI 2014. gada 21. februāra lēmumu ir iesniegta LESD 263. pantā paredzētajā termiņā, jo administratīvais process Apelācijas padomē turpinājās līdz 2014. gada 14. jūlijam EBI un Eiropas uzraudzības iestāžu vārdā. Apelācijas padomes nekompetence esot varējusi izraisīt pēdējās minētās pieņemtā lēmuma atcelšanu, bet neesot varējusi nekādā veidā ietekmēt LESD 263. pantā paredzēto termiņu. Līdz ar to pārsūdzētā sprieduma 44. punktā esošajai norādei, kas attiecas uz iespēju iesniegt prasību Vispārējā tiesā par EBI 2014. gada 21. februāra lēmumu līdztekus un vienlaikus sūdzības iesniegšanai Apelācijas padomē, neesot nekāda pamata. Šāda prasība Vispārējā tiesā esot bijusi nepieņemama, pamatojoties uz LESD 263. pantu, jo nav galīga administratīva akta.
Ar piekto pamatu
SV Capital
apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Eiropas Savienības Tiesas statūtu 45. pantu, jo prasības iesniegšanu divu mēnešu laikā pēc 2014. gada 21. februāra lēmuma saņemšanas kavēja atvainojama maldība. Tas, ka Apelācijas padome ir atzinusi tās prasību par pieņemamu un to izskatījusi pēc būtības, esot varējis radīt “pieļaujamu maldību”. Pat tad, ja Apelācijas padomei neesot bijusi kompetence lemt par prasību atcelt EBI 2014. gada 21. februāra lēmumu, pēdējā minētā nekad neesot izvirzījusi argumentu, saskaņā ar kuru drīzāk Vispārējai tiesai, nevis Apelācijas padomei ir jāizskata šī pārsūdzība. Pēdējā minētā esot lēmusi par tajā iesniegto sūdzību, tādējādi ļaujot pieņemt, ka tā ir kompetentā pārsūdzības iestāde. Tādējādi prasības celšana Vispārējā tiesā pēc divu mēnešu termiņa beigām pēc EBI 2014. gada 21. februāra lēmuma saņemšanas esot jāuzskata par atvainojamas maldības rezultātu.
Ar sesto pamatu
SV Capital
apgalvo, ka, pārsūdzētā sprieduma 45. punktā nospriežot, ka katrā ziņā prasība atcelt EBI 2014. gada 21. februāra lēmumu esot nepieņemama tādēļ, ka nav apstrīdama akta, Vispārējā tiesa ir kļūdaini piemērojusi LESD 263. pantu, kā arī Regulas Nr. 1093/2010 60. panta 1. punktu un 61. panta 1. punktu. Pret minēto lēmumu celtā prasība esot pieņemama tāpēc, ka prasītāja bija šī lēmuma adresāte, un tāpēc, ka to tas to skāra tieši un individuāli.
EBI un Komisija lūdz minētos pamatus noraidīt.
Tiesas vērtējums
Ar ceturto pamatu par pārsūdzētā sprieduma 36. un nākamajos punktos minētajiem apsvērumiem atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai jāatgādina, ka termiņš prasības celšanai ir absolūta rakstura un Savienības tiesai pēc savas iniciatīvas ir jāpārbauda, vai tas ir ticis ievērots (šajā ziņā skat. rīkojumu, 2013. gada 5. septembris, ClientEarth/Padome,
C‑573/11 P
, nav publicēts,
EU:C:2013:564
,
20.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Kā izriet no LESD 263. panta sestās daļas, prasība par tiesību akta atcelšanu ir jāceļ divu mēnešu laikā pēc tam, kad atkarībā no apstākļiem vai nu tiesību akts ir publicēts, vai darīts zināms prasītājam, vai, ja tas nenotiek, tad no dienas, kad tas šai personai kļuvis zināms. Šajā lietā EBI lēmums prasītājai tika paziņots 2014. gada 21. februārī. Līdz ar to, piemērojot Vispārējās tiesas Reglamenta 58. un 60. pantā paredzētos termiņu aprēķināšanas noteikumus, kas atbilst Tiesas Reglamenta 49. un 51. pantam, datumā, kad
CV Capital
iesniedza prasību Vispārējā tiesā, tas ir, 2014. gada 12. septembrī, pēdējai minētajai bija iestājies noilguma apstrīdēt minēto EBI lēmumu, kā Vispārējā tiesa to ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 41. punktā.
Vispārējā tiesa ir nospriedusi arī šī sprieduma 43. punktā, ka prasītājai nebija pamata atsaukties ne uz nepārvaramas varas gadījumu, pamatojoties uz Eiropas Savienības Tiesas statūtu 45. panta otro daļu, ne uz atvainojamas maldības esamību.
Šajos apsvērumos nav pieļauta kļūda tiesību piemērošanā.
Tiesa vairākas reizes ir nospriedusi, ka no Savienības procesuālo termiņu tiesiskā regulējuma piemērošanas saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 45. panta otro daļu var atkāpties tikai pavisam īpašos gadījumos, kad pastāv neparedzēti apstākļi vai nepārvarama vara, jo šo noteikumu precīza piemērošana ir jānodrošina saskaņā ar tiesiskās noteiktības prasību un nepieciešamību novērst jebkādu diskrimināciju vai patvaļīgu rīcību tiesvedībā (rīkojums, 2010. gada 16. novembris, Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weicher/Komisija,
C‑73/10 P
,
EU:C:2010:684
,
41.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, process netika “turpināts” pēc tam, kad EBI pieņēma savu 2014. gada 21. februāra lēmumu, un sūdzības iesniegšana Apelācijas padomē nekādi neietekmēja prasības termiņa aprēķinu attiecībā uz lēmumu, ko iepriekš ir pieņēmusi EBI, ņemot vērā tās kompetences neesamību.
Tādējādi ceturtais apelācijas pamats ir jānoraida.
Attiecībā uz piekto apelācijas pamatu par
SV Capital
atvainojamas maldības esamību no Tiesas judikatūras izriet, ka atbilstoši Savienības tiesiskajam regulējumam par termiņiem prasības celšanai atvainojamas maldības jēdziens, kas ļauj no tiem atkāpties, attiecas tikai uz ārkārtas apstākļiem, kuros it īpaši attiecīgā iestāde ir pieļāvusi rīcību, kas pati par sevi vai izšķiroši var radīt pieļaujamu tāda indivīda maldību, kurš rīkojas labticīgi un ar vislielāko rūpību, kāda tiek prasīta no pienācīgi informēta komersanta (skat. rīkojumu, 2010. gada 16. novembris, Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weicher/Komisija,
C‑73/10 P
,
EU:C:2010:684
,
42.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā, kā Vispārējā tiesa ir nospriedusi pārsūdzētā sprieduma 44. punktā, prasītāja nevarēja droši secināt, ka Apelācijas padomei ir kompetence izskatīt apelāciju par EBI lēmumu, kas tiks pieņemts vēlāk.
It īpaši pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, par rīcību, kas var izraisīt indivīda pieļaujamu maldību, nevar tikt uzskatīts ne tas, ka EBI nav izteikusi iebildumus par Apelācijas padomes kompetenci lemt par EBI lēmumu, ne pēdējās minētās kļūdains secinājums, ka tai ir šāda kompetence.
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa pamatoti ir konstatējusi, ka nav nekādas atvainojamas maldības, kas atļautu atkāpties no pienākuma ievērot paredzēto termiņu prasības celšanai.
Tādējādi piektais apelācijas pamats ir jānoraida.
Ar sesto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa ir pārkāpusi LESD 263. pantu, kā arī Regulas Nr. 1093/2010 60. panta 1. punktu un 61. panta 1. punktu. Šajā ziņā pietiekami ir konstatēt, kā tas izriet no pārsūdzētā sprieduma 45. punkta, ka tikai pakārtoti Vispārējā tiesa ir lēmusi par prasības nepieņemamību apstrīdama akta neesamības dēļ.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru iebildumi pret Vispārējās tiesas nolēmuma pakārtotu pamatojumu nevar izraisīt šī lēmuma atcelšanu un tādēļ ir neefektīvi (skat. spriedumus, 2010. gada 2. septembris, Komisija/Deutsche Post,
C‑399/08 P
,
EU:C:2010:481
,
75.
punkts, kā arī 2011. gada 29. marts, Anheuser-Busch/Budějovický Budvar,
C‑96/09 P
,
EU:C:2011:189
,
211.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to sestais apelācijas pamats ir jānoraida kā neefektīvs.
Par septīto un astoto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
SV Capital
no jauna izvirza šādus pamatus, ko pamato argumenti, kas formulēti tās Vispārējā tiesā iesniegtajā prasībā, ņemot vērā to, ka pēdējā minētā tās prasību neizskatīja pēc būtības:
—
EBI 2014. gada 21. februāra lēmumā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā;
—
EBI nav īstenojusi savu rīcības brīvību atbilstoši piemērojamām tiesībām un šīs brīvības robežām;
—
EBI ir pārkāpusi Regulas Nr. 1093/2010 39. panta 1. punktu un tās Labas administratīvās prakses kodeksa 16. pantu;
—
EBI ir pārkāpusi savu iekšējo noteikumu 3.3.–3.5. punktu un,
—
izskatot apelācijas sūdzības iesniedzējas sūdzību un pieņemot lēmumu, EBI esot ļaunprātīgi izmantojusi savas pilnvaras un rīkojusies nesaprātīgi.
EBI un Komisija apgalvo, ka minētie pamati ir nepieņemami.
Tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru no LESD 256. panta un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas, kā arī no Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunkta un 169. panta izriet, ka apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda pārsūdzētā sprieduma kritizētās daļas, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti šīs prasības pamatošanai, pretējā gadījumā apelācijas sūdzība vai attiecīgais pamats ir nepieņemami (it īpaši skat. spriedumu, 2014. gada 10. jūlijs, Telefónica un Telefónica de España/Komisija,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
,
29.
punkts, kā arī rīkojumu, 2015. gada 12. februāris, Meister/Komisija,
C‑327/14 P
, nav publicēts,
EU:C:2015:99
,
12.
punkts). Taču septītais un astotais apelācijas pamats nekādā veidā neattiecas uz pārsūdzēto spriedumu, bet attiecas uz EBI 2014. gada 21. februāra lēmumu. Tādējādi tie ir jānoraida kā nepieņemami šī vienīgā iemesla dēļ.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka apelācijas sūdzība ir jānoraida pilnībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Šī reglamenta 138. panta, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, 1. punktā ir noteikts, ka lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā
SV Capital
spriedums ir nelabvēlīgs un tā kā EBI ir prasījusi piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus,
SV Capital
jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā.
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 140. panta 1. punktam, kas saskaņā ar tā 184. panta 1. punktu arī ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, dalībvalstis un iestādes, kuras iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Līdz ar to Komisija, kas ir iestājusies lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

1)
apelācijas sūdzību noraidīt;

2)
SV Capital OÜ
sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Banku iestādes (EBI) tiesāšanās izdevumus;

3)
Eiropas Komisija savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.

[Paraksti]
(
*1
)	* Tiesved ības valoda – angļu