CELEX: 62018TJ0341
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Alumīnija un tantala elektrolītisko kondensatoru tirgus
Lēmums, ar kuru konstatēts LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums
Cenu saskaņošana visai EEZ teritorijai
Mātessabiedrības atzīšana par vainojamu meitassabiedrības izdarītā pārkāpumā
2006. gada pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai
Pārkāpuma smagums
Naudas soda apmēra palielināšana recidīva dēļ
Samērīgums
Neierobežota jurisdikcija

)
Tiesvedības priekšvēsture
Prasītāja un attiecīgā nozare
Prasītāja
NEC Corp
. ir Japānā reģistrēta sabiedrība, kas ražo un pārdod tantala elektrolītiskos kondensatorus.
No 2009. gada 1. augusta līdz 2013. gada 31. janvārim prasītājas īpašumā bija 100 %
NEC Tokin Corporation
– tagadējās
Tokin Corp
. – pamatkapitāla.
Aplūkojamais pārkāpums attiecas uz alumīnija un tantala elektrolītiskajiem kondensatoriem. Kondensatori ir elektrotehnikas detaļas, kas elektrostatiski uzkrāj enerģiju elektriskā laukā. Elektrolītiskie kondensatori tiek izmantoti gandrīz visos elektronikas izstrādājumos, piemēram, personālajos datoros, planšetdatoros, tālruņos, gaisa kondicionētājos, ledusskapjos, veļas mazgāšanas mašīnās, autobūves ražojumos un rūpniecības iekārtās. Tātad klientu loks ir ļoti dažāds. Elektrolītiskie kondensatori, konkrētāk, alumīnija un tantala elektrolītiskie kondensatori, ir izstrādājumi, kuru cena ir svarīgs konkurences rādītājs.
Administratīvais process
2013. gada 4. oktobrī
Panasonic
un tās meitassabiedrības vērsās Eiropas Komisijā ar lūgumu piešķirt vietu pieteikuma iesniedzēju rindā (marķējumu) atbilstoši Komisijas Paziņojuma par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu [aizliegto vienošanos] gadījumos (
OV 2006, C 298, 17. lpp.
, turpmāk tekstā – “2006. gada paziņojums par sadarbību”) 14. un 15. punktam un informēja to par prezumētu pārkāpumu elektrolītisko kondensatoru nozarē.
2014. gada 28. martā Komisija, pamatojoties uz Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101.] un [LESD 102.] pantā (
OV 2003, L 1, 1. lpp.
), 18. pantu, pieprasīja informāciju no vairākiem uzņēmumiem, kas darbojas elektrolītisko kondensatoru nozarē, tostarp no prasītājas.
2014. gada 21. maijā prasītāja kopā ar
Tokin
iesniedza Komisijai lūgumu uz 2006. gada paziņojuma par sadarbību pamata samazināt naudas soda apmēru.
2015. gada 4. novembrī Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, ko tā adresēja arī prasītājai.
Paziņojuma par iebildumiem adresātus, tostarp prasītāju, Komisija uzklausīja mutiskajā uzklausīšanā 2016. gada 12.–14. septembrī.
Apstrīdētais lēmums
2018. gada 21. martā Komisija pieņēma lēmumu C(2018) 1768
final
par procedūru saskaņā ar [LESD] 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta AT.40136 – Kondensatori) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Pārkāpums
Apstrīdētajā lēmumā Komisija konstatēja LESD 101. panta un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) 53. panta vienotu un turpinātu pārkāpumu elektrolītisko kondensatoru nozarē, kurā bija piedalījušies deviņi uzņēmumi/koncerni, proti,
Elna
,
Hitachi AIC
,
Holy Stone
,
Matsuo
,
Nichicon
,
Nippon Chemi‑Con
,
Rubycon
,
Sanyo
(
Sanyo
un
Panasonic
kopīgs apzīmējums), kā arī
Tokin
un prasītāja, kopā sauktas “
NEC Tokin
” (turpmāk tekstā visi kopā – “aizliegtās vienošanās dalībnieki”) (apstrīdētā lēmuma 1. apsvērums un 1. pants).
Komisija būtībā norādīja, ka aplūkojamais pārkāpums bija noticis laikposmā no 1998. gada 26. jūnija līdz 2012. gada 23. aprīlim visā EEZ teritorijā un tas bija izpaudies kā nolīgumi (vienošanās) un/vai saskaņotas darbības ar mērķi saskaņot cenu politikas attiecībā uz alumīnija un tantala elektrolītisko kondensatoru piegādi (apstrīdētā lēmuma 1. apsvērums).
Aizliegtā vienošanās (kartelis) tika organizēta, galvenokārt izmantojot daudzpusējas sanāksmes, kas parasti notika Japānā, proti, ik mēnesi vai reizi divos mēnešos vecāko pārdošanas darbinieku līmenī un vienreiz sešos mēnešos – augstāko vadītāju, tostarp direktoru padomes vadītāju, līmenī (apstrīdētā lēmuma 63., 68. un 738. apsvērums).
Vispirms – laikā no 1998. līdz 2003. gadam – daudzpusējās sanāksmes tika rīkotas ar nosaukumu “elektrolītiskā(‑o) kondensatora(‑u) loks”, “elektrolītisko kondensatoru konference” vai “
ECC
sanāksmes”. Pēc tam, laikā no 2003. līdz 2005. gadam tās tika rīkotas ar nosaukumu “alumīnija–tantala konference”, “alumīnija vai tantala kondensatoru grupa” vai arī “
ATC
sanāksmes”. Visbeidzot, laikā no 2005. līdz 2012. gadam tās tika rīkotas ar nosaukumu “tirgus izpētes grupa”, “tirgvedības grupa” vai “
MK
sanāksmes”. Paralēli un papildus
MK
sanāksmēm laikā no 2006. līdz 2008. gadam tika rīkotas sanāksmes “izmaksu pieaugums” vai “kondensatoru stiprināšana” (turpmāk tekstā – “
CUP
sanāksmes”) (apstrīdētā lēmuma 69. apsvērums).
Bez šīm daudzpusējām sanāksmēm aizliegtās vienošanās dalībniekiem pēc vajadzības notika arī divpusēja un trīspusēja
ad hoc
saziņa (apstrīdētā lēmuma 63., 75. un 739. apsvērums).
Pret konkurenci vērstās informācijas apmaiņas ietvaros aizliegtās vienošanās dalībnieki būtībā apmainījās ar informāciju par cenām un turpmāk piemērojamām cenām, par turpmākām cenu atlaidēm un šo atlaižu amplitūdu, par piedāvājumu un pieprasījumu, tostarp par turpmāko piedāvājumu un pieprasījumu, un dažos gadījumos noslēdza, piemēroja un ievēroja nolīgumus (vienošanās) par cenām (apstrīdētā lēmuma 62., 715., 732. un 741. apsvērums).
Komisija pauda uzskatu, ka aizliegtās vienošanās dalībnieku rīcība ir uzskatāma par nolīgumu (vienošanos) un/vai saskaņotu darbību ar kopīgu mērķi, proti, izvairīties no cenu konkurences un koordinēt turpmāko rīcību saistībā ar elektrolītisko kondensatoru pārdošanu, tādējādi samazinot nenoteiktību tirgū (apstrīdētā lēmuma 726. un 731. apsvērums).
Komisija secināja, ka šai rīcībai bija vienots, pret konkurenci vērsts mērķis (apstrīdētā lēmuma 743. apsvērums).
“Tokin” un prasītājas atbildība
Komisija atzina
Tokin
atbildību, jo laikā no 2003. gada 29. janvāra līdz 2012. gada 23. aprīlim tā bija tieši piedalījusies aizliegtās vienošanās darbībās, izņemot
CUP
sanāksmes (apstrīdētā lēmuma 944. un 1022. apsvērums un 1. panta e) punkts).
Turklāt Komisija atzina prasītājas kā mātessabiedrības, kuras īpašumā ir viss
Tokin
pamatkapitāls, atbildību par laikposmu no 2009. gada 1. augusta līdz 2012. gada 23. aprīlim, izņemot
CUP
sanāksmes (apstrīdētā lēmuma 945. un 1022. apsvērums un 1. panta e) punkts).
Prasītājai uzliktie naudas sodi
Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 2. panta f) un h) punktu, pirmkārt, naudas sods 5036000 EUR apmērā ir uzlikts
Tokin
“solidāri” ar prasītāju un, otrkārt, naudas sods 2595000 EUR apmērā ir uzlikts prasītājai.
Naudas sodu apmēra aprēķināšana
Lai aprēķinātu naudas sodu apmēru, Komisija izmantoja metodiku, kas izklāstīta Pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (
OV 2006, C 210, 2. lpp.
, turpmāk tekstā – “2006. gada pamatnostādnes”) (apstrīdētā lēmuma 980. apsvērums).
Pirmām kārtām, lai noteiktu prasītājai uzliekamo naudas sodu pamatsummu, Komisija atbilstoši 2006. gada pamatnostādņu 13. punktam ņēma vērā “pārdošanas apjoma vērtību” dalības pārkāpumā pēdējā pilnajā gadā (apstrīdētā lēmuma 989. apsvērums).
Komisija šo pārdošanas apjoma vērtību aprēķināja, balstoties uz alumīnija un tantala elektrolītisko kondensatoru pārdošanas summām, par kurām rēķini bija izrakstīti EEZ reģistrētiem klientiem (apstrīdētā lēmuma 990. apsvērums).
Turklāt Komisija abiem izstrādājumu veidiem, proti, alumīnija elektrolītiskajiem kondensatoriem un tantala elektrolītiskajiem kondensatoriem, attiecīgo pārdošanas apjoma vērtību aprēķināja atsevišķi un tiem piemēroja atšķirīgus reizinātājus atkarībā no ilguma (apstrīdētā lēmuma 991. apsvērums).
Attiecībā uz prasītāju Komisija piemēroja ilguma reizinātāju 2,72, kas atbilst laikposmam no 2009. gada 1. augusta līdz 2012. gada 23. aprīlim (apstrīdētā lēmuma 1007. apsvēruma 1. tabula).
Komisija pārdošanas apjoma vērtības daļu, ar kuru paredzēts atspoguļot pārkāpuma smagumu, noteica 16 % apmērā. Šajā ziņā tā pauda uzskatu, ka horizontālas “vienošanās” par cenu saskaņošanu savas būtības dēļ ir pieskaitāmas smagākajiem LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumiem un ka aizliegtā vienošanās attiecās uz visu EEZ teritoriju (apstrīdētā lēmuma 1001.–1003. apsvērums).
Komisija, pamatojoties uz 2006. gada pamatnostādņu 25. punktu, piemēroja papildu summu 16 % apmērā, lai nodrošinātu uzliktā naudas soda pietiekamu preventīvo iedarbību (apstrīdētā lēmuma 1009. apsvērums).
Līdz ar to Komisija noteica
Tokin
solidāri ar prasītāju uzliekamā naudas soda pamatsummu 6108000 EUR apmērā (apstrīdētā lēmuma 1010. apsvēruma 2. tabula).
Otrām kārtām, koriģējot naudas sodu pamatsummu, Komisija, pirmkārt, atbildību mīkstinošu apstākļu dēļ piešķīra
Tokin
un prasītājai naudas soda pamatsummas samazinājumu par 3 % ar tādu pamatojumu, ka to dalība
CUP
sanāksmēs nav pierādīta un ka nekas neliecina par to, ka tās par tām būtu zinājušas (apstrīdētā lēmuma 1022. apsvērums).
Otrkārt, Komisija pauda uzskatu, ka aplūkojamā pārkāpuma izdarīšanas laikā prasītāja jau bija atzīta par atbildīgu par rīcību, kas vērsta pret konkurenci, saistībā ar cenu saskaņošanu attiecībā uz “lielākajiem personālo datoru/serveru oriģinālo iekārtu ražotājiem (
OEM
)” laikposmā no 1998. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 15. jūnijam. Šis pirmais pārkāpums bija konstatēts ar Komisijas Lēmumu C(2011) 180/09 galīgā redakcija (2010. gada 19. maijs) par procedūru saskaņā ar LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/38.511 –
DRAMs
) (turpmāk tekstā – “
DRAMs
lēmums”). Līdz ar to Komisija atzina, ka attiecībā uz prasītāju naudas soda pamatsumma ir jāpalielina par 50 % atbildību pastiprinoša apstākļa, proti, recidīva dēļ (apstrīdētā lēmuma 1011.–1013. apsvērums).
Trešām kārtām, Komisija atbilstoši 2006. gada paziņojumam par sadarbību piešķīra
Tokin
un prasītājai par to sadarbību 15 % samazinājumu ikvienam naudas sodam, kas citādi tām būtu uzlikts par šo pārkāpumu (apstrīdētā lēmuma 1104. un 1105. apsvērums).
Līdz ar to Komisija
Tokin
un prasītājai uzliekamo naudas sodu kopsummu noteica 16445000 EUR apmērā (apstrīdētā lēmuma 1139. apsvēruma 3. tabula).
[..]
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2018. gada 31. maijā, prasītāja cēla šo prasību.
2018. gada 26. septembrī Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts Komisijas iebildumu raksts.
Replika un atbilde uz repliku Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegtas attiecīgi 2018. gada 22. novembrī un 2019. gada 29. janvārī.
Pēc Vispārējās tiesas otrās palātas priekšlikuma Vispārējā tiesa, pamatojoties uz tās Reglamenta 28. pantu, nolēma nodot lietu paplašinātam iztiesāšanas sastāvam.
Pēc izmaiņām Vispārējās tiesas palātu sastāvā tiesnese referente tika norīkota darbam devītajā palātā paplašinātā sastāvā, kurai līdz ar to atbilstoši Reglamenta 27. panta 5. punktam tika iedalīta šī lieta.
Pēc tiesneses referentes priekšlikuma Vispārējā tiesa (devītā palāta paplašinātā sastāvā) nolēma sākt tiesvedības mutvārdu daļu un Reglamenta 89. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros uzdeva lietas dalībniekiem rakstveida jautājumus. Lietas dalībnieki uz šiem jautājumiem atbildēja noteiktajā termiņā, un 2020. gada 12. oktobra tiesas sēdē tika uzklausīti to mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem.
Pēc tiesneša B. Berkes [
B
.
Berke
] nāves 2021. gada 1. augustā trīs tiesneši, kuri ir parakstījuši šo spriedumu, turpināja dalību apspriedēs atbilstoši Reglamenta 22. pantam un 24. panta 1. punktam.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
primāri, atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta e) punktu, ciktāl tajā ir konstatēts, ka tā personīgi ir piedalījusies apstrīdētajā lēmumā minētajā pārkāpumā;
–
pakārtoti, atcelt apstrīdētā lēmuma 2. panta h) punktu, ciktāl ar to vienīgi prasītājai ir uzlikts naudas sods, kas atbilst palielinājumam recidīva dēļ;
–
papildus un pakārtoti, samazināt tai ar apstrīdētā lēmuma 2. panta f) un h) punktu uzlikto naudas sodu apmēru;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Prasītāja izvirza trīs pamatus, lai pamatotu gan savu primāri izvirzīto prasījumu daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu, gan savus pakārtoti izvirzītos prasījumus par tai uzlikto naudas sodu atcelšanu vai to apmēra samazināšanu. Ar šiem pamatiem tiek apgalvotas dažādas Komisijas pieļautas kļūdas un pārkāpumi, kas pirmā pamata gadījumā attiecas uz naudas soda apmēra palielināšanu recidīva dēļ, otrā pamata gadījumā – uz prasītājas atbildības kvalifikāciju saistībā ar šo pārkāpumu un trešā pamata gadījumā – uz prasītājai uzlikto naudas sodu apmēra aprēķinu.
Par prasījumiem atcelt apstrīdēto lēmumu
[..]
Par pirmo pamatu attiecībā uz naudas soda apmēra palielināšanu recidīva dēļ
Ar pirmo pamatu prasītāja apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma 2. panta h) punktā, ciktāl ar to prasītājai ir piemērots naudas soda apmēra palielinājums recidīva dēļ, ir pieļautas tiesību kļūdas un kļūdas vērtējumā, jo tajā nav norādīts pamatojums un tajā nav ievērots samērīguma princips. Šim pamatam būtībā ir trīs daļas.
[..]
Komisija šiem argumentiem nepiekrīt.
Vispirms ir jānorāda, ka vairāku valstu tiesību sistēmās ar recidīva jēdzienu apzīmē gadījumus, kad persona ir izdarījusi jaunu pārkāpumu pēc tam, kad ir tikusi sodīta par līdzīgiem pārkāpumiem (skat. spriedumu, 2014. gada 12. decembris, Eni/Komisija (
T‑558/08
,
EU:T:2014:1080
,
275.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Savienības konkurences tiesību pārkāpuma gadījumā naudas soda pamatsummu var palielināt, ja Komisija konstatē atbildību pastiprinošus apstākļus. Viens no atbildību pastiprinošiem apstākļiem ir recidīvs, kas 2006. gada pamatnostādņu 28. punkta pirmajā ievilkumā ir definēts kā tā paša vai līdzīga pārkāpuma turpināšana vai atkārtošana pēc tam, kad Komisija vai valsts konkurences iestāde ir konstatējusi, ka šis uzņēmums ir pārkāpis LESD 101. vai 102. panta noteikumus. Tādā gadījumā naudas soda pamatsummu palielina par līdz pat 100 % par katru šādu pārkāpumu.
Recidīvs tiek ņemts vērā, lai piespiestu uzņēmumus, kuri ir izrādījuši tieksmi pārkāpt konkurences tiesību normas, mainīt savu rīcību. Tādēļ Komisija katrā konkrētā gadījumā var ņemt vērā pazīmes, kuras liecina par šādu tieksmi, tostarp laikposmu, kas pagājis starp konkrētajiem pārkāpumiem (skat. spriedumu, 2011. gada 7. jūnijs, Arkema France u.c./Komisija (
T‑217/06
,
EU:T:2011:251
,
294.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Kā izriet no apstrīdētā lēmuma 2. panta h) punkta, izskatāmajā lietā Komisija ir noteikusi prasītājai uzliekamā naudas soda apmēra palielinājumu recidīva dēļ. Šajā ziņā no apstrīdētā lēmuma 1011.–1013. apsvēruma izriet, ka Komisija konstatēja, ka aplūkojamā pārkāpuma izdarīšanas brīdī prasītāja jau ar
DRAMs
lēmumu bija atzīta par atbildīgu par rīcību, kas vērsta pret konkurenci. Līdz ar to Komisija atzina, ka prasītājas gadījumā naudas soda pamatsumma ir jāpalielina par 50 % recidīva dēļ (skat. šā sprieduma 30. punktu).
Prasītājas argumenti ir jāizvērtē šo apsvērumu gaismā.
–
Par pirmā pamata pirmo daļu, ar ko tiek apgalvota tiesību kļūda, jo naudas soda apmēra palielināšana recidīva dēļ esot pretrunā tam, ka prasītājas atbildība ir tikai atvasināta
Prasītāja apgalvo, ka naudas soda apmēra palielināšana recidīva dēļ ir pretrunā tam, ka tai kā
Tokin
mātessabiedrībai ir tikai atvasināta atbildība.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka mātesuzņēmuma atbildība ir pilnībā atvasināta no tā meitasuzņēmuma atbildības tikai tādēļ, ka meitasuzņēmums ir tieši piedalījies pārkāpumā. Šajā gadījumā mātesuzņēmuma atbildība izriet no tā meitasuzņēmuma pārkāpjošās rīcības, kurā mātesuzņēmums tiek vainots tādēļ, ka šīs divas sabiedrības veido vienu ekonomisku vienību. No tā izriet, ka mātesuzņēmuma atbildība noteikti ir atkarīga no pārkāpuma sastāvu veidojošiem faktiem, kurus tā meitasuzņēmums ir izdarījis un ar kuriem atbildība ir nesaraujami saistīta (spriedums, 2017. gada 27. aprīlis, Akzo Nobel u.c./Komisija,
C‑516/15 P
,
EU:C:2017:314
,
61.
punkts).
Šā iemesla dēļ Tiesa ir precizējusi, ka situācijā, kad mātesuzņēmuma atbildība ir tikai atvasināta no tā meitasuzņēmuma atbildības un kad neviens cits apstāklis individuāli neraksturo mātesuzņēmumam inkriminēto rīcību, minētā mātesuzņēmuma atbildība nevar pārsniegt tā meitasuzņēmuma atbildību (skat. spriedumu, 2017. gada 19. janvāris, Komisija/Total un Elf Aquitaine,
C‑351/15 P
,
EU:C:2017:27
,
44.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šo pašu iemeslu dēļ Tiesa ir precizējusi, ka situācijā, kad neviens cits apstāklis individuāli neraksturo mātesuzņēmumam inkriminēto rīcību, meitasuzņēmumam solidāri ar tā mātesuzņēmumu uzliktā naudas soda samazināšana principā, ja ir izpildīti noteiktie procesuālie nosacījumi, ir jāattiecina uz mātesuzņēmumu (skat. spriedumu, 2017. gada 27. aprīlis, Akzo Nobel u.c./Komisija,
C‑516/15 P
,
EU:C:2017:314
,
62.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr no šīs judikatūras arī izriet, ka pašas mātessabiedrības raksturīgie rādītāji var attaisnot to, ka tās atbildība tiek izvērtēta atšķirīgi no tās meitassabiedrības atbildības, lai gan pirmās minētās atbildība iestājas tikai otrās minētās pārkāpjošās rīcības dēļ (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 27. aprīlis, Akzo Nobel u.c./Komisija,
C‑516/15 P
,
EU:C:2017:314
,
74.
punkts).
Šajā ziņā lietā par koncerna, kura dažas sabiedrības bija tieši piedalījušās aizliegtās vienošanās darbībās, mātessabiedrības atbildību, Tiesa jau ir nospriedusi, ka tas, ka konkrētām sabiedrībām vairs nevar uzlikt sodu tādēļ, ka iestājies noilgums, neliedz sodīt citu sabiedrību, kura kopā ar šīm sabiedrībām tiek uzskatīta par personīgi un solidāri atbildīgu par to pašu pret konkurenci vērsto darbību un attiecībā pret kuru noilgums nav iestājies (spriedums, 2017. gada 27. aprīlis, Akzo Nobel u.c./Komisija,
C‑516/15 P
,
EU:C:2017:314
,
71.
,
75.
un
76.
punkts).
Konkrētāk, attiecībā uz naudas soda apmēra palielināšanu recidīva dēļ Vispārējā tiesa jau ir nospriedusi, ka, ja uzņēmums tirgū īsteno vienotu rīcību, tas gan ir pietiekams iemesls tam, lai konkurences noteikumu pārkāpuma gadījumā principā visas sabiedrības, kas pārkāpuma laikā ietilpa šajā uzņēmumā, atzītu par solidāri atbildīgām par vienas un tās pašas naudas soda summas samaksu, tomēr atbildību pastiprinošu vai mīkstinošu apstākļu gadījumā un, vispārīgāk, tādu apstākļu gadījumā, kuru dēļ naudas soda pamatsumma ir pielāgojama tikai attiecībā uz dažām no šīm sabiedrībām, ir pieļaujams izņēmums. Vispārējā tiesa no tā ir atvasinājusi atziņu, ka juridiskā persona, attiecībā uz kuru atbildību pastiprinošais apstāklis – recidīvs – nav konstatēts, nevar tikt atzīta par solidāri atbildīgu ar citu juridisku personu, attiecībā uz kuru šis apstāklis ir konstatēts, par to naudas soda daļu, kas atbilst palielinājumam recidīva dēļ (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 23. janvāris, Evonik Degussa un AlzChem/Komisija,
T‑391/09
, nav publicēts,
EU:T:2014:22
,
271.
punkts).
Vispārējā tiesa ir arī nospriedusi, ka mātessabiedrībai vai meitassabiedrībai raksturīgo apstākļu dēļ var tikt noteikti atšķirīgi naudas soda apmēri, kā tas ir gadījumā, kad tiek ņemts vērā atbildību pastiprinošs apstāklis – recidīvs, kas konstatēts mātessabiedrībai, nevis tās meitassabiedrībai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 29. februāris, UTi Worldwide u.c./Komisija,
T‑264/12
, nav publicēts,
EU:T:2016:112
,
332.
punkts).
Ir jānorāda, ka izskatāmajā lietā, pirmkārt, Komisija prasītājas atbildību par konkurences tiesību pārkāpumu, ko izdarījusi tās meitassabiedrība, ar kuru tā veido vienu uzņēmumu LESD 101. panta izpratnē, ir atzinusi tikai tādēļ, ka tā ir minētās meitassabiedrības mātessabiedrība (skat. šā sprieduma 63. punktu). Otrkārt, apstrīdētā lēmuma 2. panta h) punktā Komisija palielinājumu recidīva dēļ ir noteikusi vienīgi prasītājai – ar tādu pamatojumu, ka ar
DRAMs
lēmumu jau bija atzīta prasītājas atbildība par līdzīgu pret konkurenci vērstu rīcību (skat. šā sprieduma 30. un 78. punktu).
No tā izriet, ka Komisijas konstatētais atbildību pastiprinošais apstāklis – recidīvs – ir apstāklis, kas raksturīgs tikai prasītājai, bet nav attiecināms uz tās meitassabiedrību. Tātad tas, ka Komisija prasītājas atbildību un meitassabiedrības atbildību novērtēja atšķirīgi, bija attaisnojami un šādas novērtēšanas rezultātā prasītājai uzliktā naudas soda apmērs var atšķirties no meitassabiedrībai uzliktā naudas soda apmēra.
No šā sprieduma 83.–87. punktā atgādinātās judikatūras izriet, ka recidīvs var tikt uzskatīts par faktoru, kas individuāli raksturo mātessabiedrības rīcību un kas attaisno to, ka tās atbildība pārsniedz meitassabiedrības atbildību, no kuras tā ir atvasināta (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 13. decembris, Deutsche Telekom/Komisija,
T‑827/14
,
EU:T:2018:930
,
506.
punkts).
Līdz ar to ir secināms, ka naudas soda apmēra palielināšana recidīva dēļ nav pretrunā tam, ka prasītājas atbildība ir tikai atvasināta.
[..]
No tā izriet, ka pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
–
Par pirmā pamata otro daļu, ar ko tiek apgalvota tiesību kļūda, jo naudas soda apmēra palielināšana recidīva dēļ par laikposmu pirms DRAMs lēmuma esot pretrunā recidīva jēdziena preventīvajam nolūkam
Vispirms būtu jāsniedz daži precizējumi attiecībā uz apgalvojumu, ka naudas soda apmēra palielinājums recidīva dēļ “attiecas” uz laikposmu pirms
DRAMs
lēmuma.
Proti, ir konstatējams, ka Komisija ir atzinusi prasītājas kā
Tokin
mātessabiedrības atbildību par laikposmu no 2009. gada 1. augusta līdz 2012. gada 23. aprīlim, izņemot
CUP
sanāksmes (skat. šā sprieduma 19. punktu). Līdz ar to Komisija, aprēķinot pamatsummu naudas sodam, kas
Tokin
un prasītājai uzliekams solidāri, ir noteikusi no pārkāpuma ilguma atkarīgo reizinātāju 2,72, kas atbilst minētajam pārkāpuma laikposmam (skat. šā sprieduma 25. punktu).
Pēc tam Komisija attiecībā uz prasītāju konstatēja atbildību pastiprinošu apstākli – recidīvu, tādēļ ka prasītāja 2010. gada 19. maijā bija sodīta ar
DRAMs
lēmumu, kurš attiecas uz pārkāpumu, kas izdarīts laikposmā no 1998. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 15. jūnijam, un tad Komisija nolēma, ka prasītājai uzliekamā naudas soda pamatsumma ir jāpalielina par 50 % recidīva dēļ (skat. šā sprieduma 30. punktu).
Visbeidzot, lai aprēķinātu palielinājumu recidīva dēļ, Komisija, pamatojoties uz 2006. gada pamatnostādņu 28. punktu, naudas soda pamatsummai piemēroja minēto 50 % likmi. Šajā ziņā Komisija pauda uzskatu, ka recidīvs ir viens no apstākļiem, kuri jāņem vērā, izvērtējot aplūkojamā pārkāpuma smagumu, un ka recidīvs pats par sevi nav saistīts ar pārkāpuma ilgumu. Līdz ar to Komisija pauda uzskatu, ka naudas soda apmēra palielinājums recidīva dēļ nav jāaprēķina, ņemot vērā tikai laikposmu, kurā šis atbildību pastiprinošais apstāklis pastāvēja, bet ka recidīva dēļ piemērojamā palielinājuma procentuālais īpatsvars ir attiecināms uz visu laikposmu, par kurā notikušo pārkāpumu prasītāja ir atbildīga (skat. apstrīdētā lēmuma 1013. un 1021. apsvērumu).
No iepriekš minētā izriet, ka prasītāja par pirmo pārkāpumu, kas izdarīts pirms šajā lietā aplūkojamā pārkāpuma, tika sodīta laikā, kamēr notika šis otrais pārkāpums. Turklāt, tā kā naudas soda apmēra palielinājuma par recidīvu procentuālā likme tika piemērota naudas soda pamatsummai, šajā palielinājumā ir ņemts vērā pārkāpuma laikposms, kas izmantots šīs pamatsummas aprēķināšanai. No tā izriet, ka recidīvs kā naudas soda pamatsummas palielinājuma iemesls attiecas uz pārkāpuma laikposmu, kas kopumā attiecināms uz prasītāju un ietver gandrīz deviņus mēnešus ilgu posmu pirms
DRAMs
lēmuma pieņemšanas 2010. gada 19. maijā.
Tomēr pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, naudas soda apmēra palielināšana recidīva dēļ izskatāmās lietas apstākļos nav pretrunā recidīva jēdziena pamatā esošajai loģikai.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Komisijai ir diskrecionārā vara attiecībā uz naudas sodu noteikšanā vērā ņemamo apstākļu izvēli, piemēram, lietas īpašajiem apstākļiem, tās kontekstu un naudas sodu atturošo iedarbību, turklāt nav jāatsaucas uz saistošu vai izsmeļošu obligāti vērā ņemamo kritēriju sarakstu (skat. spriedumu, 2007. gada 8. februāris, Groupe Danone/Komisija,
C‑3/06 P
,
EU:C:2007:88
,
37.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Recidīva īpašo pazīmju konstatēšana un novērtēšana ir daļa no minētās Komisijas diskrecionārās varas (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2007. gada 8. februāris, Groupe Danone/Komisija,
C‑3/06 P
,
EU:C:2007:88
,
38.
punkts). Proti, kā jau atgādināts šā sprieduma 77. punktā, recidīvs tiek ņemts vērā, lai piespiestu uzņēmumus, kuri izrādījuši tieksmi pārkāpt konkurences tiesību normas, mainīt savu rīcību. Tādēļ Komisija katrā konkrētā gadījumā var ņemt vērā apstākļus, kuri liecina par šādu tieksmi, tostarp, piemēram, laikposmu starp konkrētajiem pārkāpumiem.
Attiecībā uz to, kāds ir maksimālais laikposms, ar ko uzņēmuma gadījumā ir iespējams konstatēt recidīvu, jau ir nospriests, ka laikposms starp diviem konstatētiem pārkāpumiem, kas ir mazāks par desmit gadiem, liecina par uzņēmuma tendenci neizdarīt attiecīgus secinājumus no tā, ka ir konstatēts tā izdarīts konkurences noteikumu pārkāpums (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2007. gada 8. februāris, Groupe Danone/Komisija,
C‑3/06 P
,
EU:C:2007:88
,
40.
punkts).
Turklāt attiecībā uz minimālo laikposmu, ar ko iespējams konstatēt recidīvu, Vispārējā tiesa ir paudusi uzskatu, ka šā sprieduma 105. punktā atgādinātā judikatūra vēl jo vairāk attiecas uz gadījumu, kad lēmums, ar kuru konstatēts pirmais pārkāpums, pieņemts laikā, kad notiek otrais pārkāpums. Tādēļ lietās, kurās pieņemti spriedumi, 2008. gada 8. jūlijs, BPB/Komisija (
T‑53/03
,
EU:T:2008:254
) un 2008. gada 8. jūlijs, Lafarge/Komisija (
T‑54/03
, nav publicēts,
EU:T:2008:255
), Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka attiecībā uz prasītāju konstatēto pārkāpumu vēsture apliecina tās tendenci neizdarīt attiecīgus secinājumus no tā, ka ir konstatēts tās izdarīts konkurences noteikumu pārkāpums, ņemot vērā, ka attiecībā uz tām Komisija jau bija iepriekš veikusi pasākumus ar lēmumiem, kuros konstatēts pirmais pārkāpums, tomēr prasītāja pēc šo lēmumu saņemšanas ir turpinājusi vairāk nekā četrus gadus aktīvi piedalīties attiecīgās aizliegtās vienošanās darbībās (spriedumi, 2008. gada 8. jūlijs, BPB/Komisija,
T‑53/03
,
EU:T:2008:254
,
385.
punkts, un 2008. gada 8. jūlijs, Lafarge/Komisija,
T‑54/03
, nav publicēts,
EU:T:2008:255
,
727.
punkts).
Izskatāmajā lietā gan ir konstatējams, ka prasītāja par pirmo pārkāpumu tika sodīta pēc tam, kad tika uzsākts šajā lietā aplūkojamais pārkāpums. Tomēr ir konstatējams arī tas, ka laikposmā no 2010. gada 19. maija līdz 2012. gada 23. aprīlim prasītāja turpināja piedalīties aizliegtās vienošanās darbībās arī pēc tam, kad tai bija paziņots lēmums, ar ko konstatēts pirmais pārkāpums.
Šādos apstākļos ir jānorāda, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā, secinādama, ka tas, ka prasītāja pārkāpjošo rīcību turpināja arī pēc tam, kad tai tika uzlikts pirmais sods, liecina par prasītājas tendenci neizdarīt atbilstīgus secinājumus no tā, ka konstatēts tās izdarīts konkurences noteikumu pārkāpums. Proti, lai gan Komisija ar
DRAMs
lēmumu attiecībā pret prasītāju jau bija veikusi pasākumus, tā pēc tam, kad tai bija paziņots šis lēmums, gandrīz divus gadus turpināja piedalīties attiecīgās aizliegtās vienošanās darbībās. Tikai ar apstākli, ka prasītāja kopā ar
Tokin
ir iesniegusi Komisijai lūgumu samazināt naudas soda apmēru atbilstoši 2006. gada paziņojumam par sadarbību, šo secinājumu apšaubīt nevar, jo šis apstāklis neizslēdz to, ka prasītāja pēc tam, kad tai tika uzlikts pirmais sods, piedalījās citā pārkāpumā.
Turklāt šo secinājumu neliek apšaubīt pat tas, ka ar apstrīdēto lēmumu prasītājas atbildība tika atzīta tikai tādēļ, ka tā ir mātessabiedrība, kuras meitassabiedrība bija piedalījusies aizliegtās vienošanās darbībās, kā tas izriet no šā sprieduma 91. punkta. Proti, mērķa – izskaust konkurences noteikumiem neatbilstīgu rīcību un ar preventīvu sodu palīdzību novērst tās atkārtošanos – sasniegšana būtu apdraudēta, ja pirmo pārkāpumu izdarījušais uzņēmums, izmainīdams savu juridisko struktūru, proti, iegādādamies meitassabiedrību, pret kuru nevar tikt veikta izmeklēšana par pirmo pārkāpumu, bet kura ir iesaistīta jaunajā pārkāpumā, spētu padarīt par neiespējamu vai pārmērīgi sarežģīt soda uzlikšanu un līdz ar to izvairīties no soda par recidīvu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 5. marts, Komisija u.c./Versalis u.c.,
C‑93/13 P un C‑123/13 P
,
EU:C:2015:150
,
92.
punkts).
Turklāt 1999. gada 11. marta spriedums lietā Thyssen Stahl/Komisija (
T‑141/94
,
EU:T:1999:48
), uz kuru atsaucas prasītāja, nekādā veidā neatbalsta tās nostāju. Šajā spriedumā Vispārējā tiesa pauda uzskatu, ka Komisijas lēmumā ir pieļauta tiesību kļūda, jo lielākā daļa no pārkāpuma, kas tika attiecināts uz prasītāju, laikposma bija pirms lēmuma, ar kuru tā tika sodīta par līdzīgiem pārkāpumiem (spriedums, 1999. gada 11. marts, Thyssen Stahl/Komisija,
T‑141/94
,
EU:T:1999:48
,
617.
un
618.
punkts).
Taču atšķirībā no lietas, kurā pasludināts 1999. gada 11. marta spriedums Thyssen Stahl/Komisija (
T‑141/94
,
EU:T:1999:48
), izskatāmajā lietā, tā kā prasītāja aplūkojamajā pārkāpumā piedalījās laikposmā no 2009. gada 1. augusta līdz 2012. gada 23. aprīlim un
DRAMs
lēmums tika pieņemts 2010. gada 19. maijā, ir konstatējams, ka aplūkojamā pārkāpuma lielākā daļa notika pēc šā lēmuma pieņemšanas, proti, pēc tam, kad prasītājai tika paziņots šis lēmums, tā vēl gandrīz divus gadus turpināja piedalīties pārkāpumā (skat. šā sprieduma 107. un 108. punktu).
Līdz ar to Komisija nav pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka tas, ka attiecībā uz prasītāju jau ir konstatēts pārkāpums un ka, neraugoties uz šo konstatējumu un uzlikto sodu, tā gandrīz divus gadus turpināja piedalīties citā, līdzīgā šīs pašas LESD normas pārkāpumā, ir uzskatāms par recidīvu.
Tādēļ pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida.
–
Par pirmā pamata trešo daļu, ar ko tiek apgalvota samērīguma principa neievērošana, jo naudas soda apmēra palielināšana recidīva dēļ attiecās uz laikposmu pirms DRAMs lēmuma pieņemšanas
Attiecībā uz aprēķinu par palielinājuma recidīva dēļ ir jānorāda: tas, ka Komisija prasītājai uzliktā naudas soda pamatsummai ir piemērojusi palielinājumu recidīva dēļ, atbilst 2006. gada pamatnostādnēm. Proti, no šo pamatnostādņu 28. un 29. punkta nepārprotami izriet, ka gan atbildību pastiprinoši apstākļi, piemēram, recidīvs, gan atbildību mīkstinoši apstākļi ir apstākļi, kuru dēļ naudas soda pamatsummu var pielāgot, proti, šo summu palielināt vai samazināt. Tātad recidīvs ir uzskatāms par atbildību pastiprinošu apstākli, kas attaisno naudas soda pamatsummas palielināšanu, proti, procentuāli no šīs pamatsummas.
Attiecībā uz šāda palielinājuma samērīgumu ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, nosakot katra atsevišķā naudas soda apmēru, Komisijai ir rīcības brīvība un tai nav pienākuma piemērot precīzu matemātikas formulu (skat. spriedumu, 2010. gada 13. septembris, Trioplast Wittenheim/Komisija,
T‑26/06
, nav publicēts,
EU:T:2010:387
,
142.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt recidīvs ir apstāklis, kas attaisno nozīmīgu naudas soda pamatsummas palielinājumu. Tas faktiski ir pierādījums, ka iepriekš noteiktā sankcija nav bijusi ar pietiekami atturošu iedarbību (skat. spriedumu, 2008. gada 8. jūlijs, BPB/Komisija,
T‑53/03
,
EU:T:2008:254
,
398.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt ir jānorāda, ka samērīguma princips paredz, ka, lai novērtētu uzņēmuma tendenci pārkāpt konkurences noteikumus, ir jāņem vērā laikposms starp attiecīgo pārkāpumu un iepriekšējo šajos noteikumos noteikto pienākumu neizpildi. Tiesai pārbaudot Komisijas aktus konkurences tiesību jomā, Vispārējai tiesai un vajadzības gadījumā Tiesai var lūgt pārbaudīt, vai Komisija, recidīva dēļ palielinot uzlikto naudas sodu, ir ievērojusi minēto principu un, konkrētāk, vai tāda palielināšana ir nepieciešama attiecībā uz laikposmu starp aplūkoto pārkāpumu un iepriekšējo konkurences tiesībās noteikto pienākumu neizpildi (spriedums, 2010. gada 17. jūnijs, Lafarge/Komisija,
C‑413/08 P
,
EU:C:2010:346
,
70.
punkts).
Šajā lietā prasītājas argumentācija, ar kuru tā cenšas pierādīt, ka naudas soda apmēra palielināšana recidīva dēļ nebija samērīga, ir balstīta, pirmām kārtām, uz apstākli, ka tā par aplūkojamo pārkāpumu jau esot sodīta.
Šis arguments uzreiz ir jānoraida. Kā jau atgādināts šā sprieduma 75. un 77. punktā, naudas soda apmēra palielināšana recidīva dēļ nozīmē, ka, pirmkārt, persona pēc tam, kad ir bijusi sodīta par līdzīgiem pārkāpumiem, ir izdarījusi jaunus pārkāpumus un, otrkārt, ar to ir tieši paredzēts nodrošināt Komisijas rīcības atturošo iedarbību. Līdz ar to naudas soda apmēra palielinājums recidīva dēļ un par pārkāpumu uzliktais naudas sods tiek summēti.
Otrām kārtām, prasītāja argumentē, ka laikposms no brīža, kad prasītāja kļuva par
Tokin
mātessabiedrību, līdz
DRAMs
lēmuma pieņemšanai, bija īss, proti, deviņi mēneši, un līdz ar to prasītāja neesot varējusi novērst savas meitassabiedrības piedalīšanos aizliegtās vienošanās darbībās. Turklāt prasītājas atbildība saistībā ar šo aizliegto vienošanos izrietot tikai no tās meitassabiedrības iegādes un tā šajā pārkāpumā esot piedalījusies tikai īsu laiku, lai gan tās meitassabiedrība šīs aizliegtās vienošanās dalībniece esot bijusi vairākus gadus.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, tā kā laikā no 2009. gada 1. augusta līdz 2013. gada 31. janvārim prasītājai piederēja visas
Tokin
akcijas, ir prezumējams, ka minētajā laikposmā tā īstenoja izšķirošo ietekmi pār šo meitassabiedrību, un līdz ar to prasītāja un tās meitassabiedrība veidoja vienu uzņēmumu LESD 101. panta izpratnē (skat. šā sprieduma 62. punktu). Turklāt šajā lietā prasītāja neatspēko prezumpciju, ka aplūkojamajā pārkāpuma izdarīšanas laikā tā faktiski īstenoja izšķirošo ietekmi pār savu meitassabiedrību (skat. šā sprieduma 58. punktu). Tātad prasītāja varēja novērst to, ka
Tokin
pēc
DRAMs
lēmuma pieņemšanas turpina piedalīties aizliegtās vienošanās darbībās.
Turklāt, kā jau norādīts šā sprieduma 108. punktā, tas, ka prasītāja turpināja aplūkojamo pārkāpjošo rīcību, liecina par tās tendenci neizdarīt atbilstīgus secinājumus no tā, ka ir konstatēts tās izdarīts konkurences noteikumu pārkāpums, ņemot vērā, ka Komisija iepriekš ar
DRAMs
lēmumu jau bija piemērojusi pasākumus arī attiecībā uz prasītāju un ka prasītāja pēc tam, kad tai bija paziņots šis lēmums, gandrīz divus gadus turpināja piedalīties aplūkojamās aizliegtās vienošanās darbībās.
Turklāt, kā jau atgādināts šā sprieduma 109. punktā, mērķa – izskaust konkurences noteikumiem neatbilstīgu rīcību – sasniegšana būtu apdraudēta, ja pirmo pārkāpumu izdarījušais uzņēmums, izmainīdams savu juridisko struktūru, proti, iegādādamies meitassabiedrību, pret kuru nevar tikt veikta izmeklēšana par pirmo pārkāpumu, bet kura ir iesaistīta jaunajā pārkāpumā, spētu padarīt par neiespējamu vai pārmērīgi sarežģīt soda uzlikšanu un līdz ar to izvairīties no soda par recidīvu.
Konkrētāk, tā kā Komisija ir konstatējusi prasītājas tendenci pārkāpt konkurences noteikumus un tā kā saskaņā ar 2006. gada pamatnostādņu 28. punkta pirmo ievilkumu ar palielinājumu recidīva dēļ naudas soda pamatsummu var palielināt par līdz pat 100 %, šādos apstākļos ir secināms, ka Komisija, prasītājai uzliekamā naudas soda pamatsummu palielinādama par 50 %, nav pārkāpusi samērīguma principu.
Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, pirmā pamata trešā daļa un līdz ar to arī pirmais pamats kopumā ir jānoraida.
Par trešo pamatu attiecībā uz prasītājai uzlikto naudas sodu apmēra aprēķināšanu
[..]
–
Par trešā pamata pirmo iebildumu attiecībā uz samazinājuma 3 % apmērā nepiemērošanu prasītājai recidīva dēļ uzliktajam naudas sodam
Ar trešā pamata pirmo iebildumu prasītāja būtībā apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, atteikdamās par 3 % samazināt naudas sodu, kas tai uzlikts recidīva dēļ, lai gan šāds samazinājums esot piemērots naudas soda, kas uzlikts
Tokin
solidāri ar prasītāju, pamatsummai. Šā samazinājuma nepiemērošana, vispirms, esot pretrunā tam, ka prasītājai kā mātessabiedrībai ir tikai atvasināta atbildība, turklāt tā rezultātā esot noteikts pārmērīgi liels naudas sods, proti, vairāk nekā puse no tai solidāri ar
Tokin
uzliktā naudas soda apmēra, un, visbeidzot, par to neesot sniegts pietiekams pamatojums.
Komisija šiem argumentiem nepiekrīt.
Izskatāmajā lietā ir konstatējams, ka, pirmkārt, naudas soda apmēra palielinājums recidīva dēļ par 50 % no
Tokin
solidāri ar prasītāju uzliktā naudas soda pamatsummas un samazinājums par 15 %, ko Komisija tām piešķīrusi par sadarbību atbilstoši 2006. gada paziņojumam par sadarbību, atbilst atbildību pastiprinošam apstāklim 2006. gada pamatnostādņu 28. punkta izpratnē (skat. šā sprieduma 31. punktu).
Otrkārt, naudas soda, kas uzlikts
Tokin
solidāri ar prasītāju, pamatsummas samazinājums par 3 %, ņemot vērā, ka to dalība
CUP
sanāksmēs nav pierādīta un nekas neliecina par to, ka tās par šīm sanāksmēm būtu zinājušas, atbilst atbildību mīkstinošam apstāklim 2006. gada pamatnostādņu 29. punkta izpratnē (skat. šā sprieduma 29. punktu).
Kā jau atgādināts šā sprieduma 114. punktā, gan atbildību pastiprinoši apstākļi, gan atbildību mīkstinoši apstākļi ir apstākļi, kuru dēļ ir veicama naudas soda pamatsummas pielāgošana, proti, attiecīgi minētās summas palielināšana vai samazināšana. Tātad šie pielāgojumi nevar tikt piemēroti viens otram.
Tātad šajā lietā recidīvs kā atbildību pastiprinošs apstāklis attaisno naudas soda pamatsummas palielināšanu. Līdz ar to Komisija ir pareizi aprēķinājusi naudas soda apmēra palielinājumu par 50 % recidīva dēļ, to piemērodama naudas soda, kas uzlikts
Tokin
solidāri ar prasītāju, pamatsummai, neņemot vērā eventuālus šīs pamatsummas samazinājumus atbildību mīkstinošu apstākļu dēļ – šajā gadījumā samazinājumu 3 % apmērā par to, ka nav pierādīts, ka prasītāja un tās meitassabiedrība būtu piedalījušās
CUP
sanāksmēs.
Šo secinājumu neatspēko prasītājas arguments, ka tai kā mātessabiedrībai ir atvasināta atbildība. Kā izriet no šā sprieduma 86. un 87. punkta, recidīvs ir faktors, kas raksturo prasītājas individuālo rīcību un var attaisnot to, ka tai tiek uzlikts smagāks sods nekā sods, kurš izriet no tās meitassabiedrības izdarītā pārkāpuma attiecināšanas uz to.
Turklāt nevar piekrist prasītājas apgalvojumam, ka recidīva dēļ tai uzliktā naudas soda apmērs ir pārmērīgi augsts, jo tas pārsniedzot pusi no naudas soda, kas tai uzlikts solidāri ar
Tokin
, pamatsummas. Proti, prasītājas arguments ir balstīts uz kļūdainu pieņēmumu, ka naudas soda pamatsummas samazinājums par 3 % ir piemērojams naudas soda pamatsummas palielinājumam par 50 % (skat. šā sprieduma 134. un 135. punktu).
Turklāt prasītājas iebildums attiecībā uz apgalvoto pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi nav balstīts uz nevienu konkrētu argumentu. Katrā ziņā aprēķins par tikai prasītājai uzlikto naudas sodu, kas atbilst palielinājumam recidīva dēļ, nepārprotami izriet no apstrīdētā lēmuma 1011.–1013. apsvēruma kopsakarā ar 2006. gada pamatnostādņu 28. punktu, uz kuru izdarīta atsauce iepriekš minētajos apsvērumos.
Tādēļ trešā pamata pirmais iebildums ir jānoraida.
[..]

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (devītā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:

1)
Prasību noraidīt.

2)
NEC Corp
.
sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus
.

Costeira
Gratsias
Kancheva
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2021. gada 29. septembrī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.
(
)	Ietverti vienīgi tie šā sprieduma punkti, kuru publicēšanu Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu.