CELEX: 62020CJ0166
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Profesinių kvalifikacijų pripažinimas
Direktyva 2005/36/EB
1 straipsnis ir 10 straipsnio b punktas
Keliose valstybėse narėse įgyta profesinė kvalifikacija
Įgijimo sąlygos
Formalios kvalifikacijos įrodymo neturėjimas
SESV 45 ir 49 straipsniai
Darbuotojai
Įsisteigimo laisvė

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2005 m. rugsėjo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/36/EB dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo (
OL L 255, 2005, p. 22
), iš dalies pakeistos 2013 m. lapkričio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2013/55/ES (
OL L 354, 2013, p. 132
) (toliau – Direktyva 2005/36), 1 straipsnio ir 10 straipsnio b punkto, SESV 45 ir 49 straipsnių, taip pat Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 15 straipsnio išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant BB ir Lietuvos Respublikos sveikatos apsaugos ministerijos (toliau – Sveikatos apsaugos ministerija) ginčą dėl pastarosios atsisakymo pripažinti BB profesinę kvalifikaciją.
Teisinis pagrindas
Direktyvos 2005/36 1 straipsnio „Tikslas“ pirmoje pastraipoje numatyta:
„Ši direktyva nustato taisykles, pagal kurias valstybė narė, suteikianti galimybę savo teritorijoje užsiimti reglamentuojama profesija atsižvelgiant į specifinės profesinės kvalifikacijos turėjimą (toliau – priimančioji valstybė narė), pripažįsta vienoje ar keliose kitose valstybėse narėse (toliau – kilmės valstybė narė) įgytą profesinę kvalifikaciją, ir kurios leidžia turinčiajam minėtą kvalifikaciją užsiimti ta profesija.“
Šios direktyvos 4 straipsnyje „Pripažinimo rezultatai“ nustatyta:
„1.   Priimančiajai valstybei narei pripažinus profesinę kvalifikaciją asmenys įgyja teisę užsiimti toje valstybėje narėje ta pačia profesija, kuriai jie laikomi turinčiais kvalifikaciją kilmės valstybėje narėje, ir užsiimti ja priimančiojoje valstybėje narėje tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir tos šalies piliečiai.
2.   Taikant šią direktyvą, profesija, kuria pareiškėjas pageidauja užsiimti priimančiojoje valstybėje narėje, yra ta pati, kuriai jis laikomas turinčiu kvalifikaciją kilmės valstybėje narėje, jei apimama veikla yra panaši.
<...>“
Direktyvos 2005/36 4f straipsnio „Teisė iš dalies užsiimti profesine veikla“ 6 dalyje nurodyta, kad šis straipsnis netaikomas specialistams, kurių profesinės kvalifikacijos pripažįstamos automatiškai pagal šios direktyvos III antraštinės dalies II, III ir IIIa skyrius.
Minėtos direktyvos 10 straipsnio „Taikymo sritis”, esančio jos III antraštinės dalies I skyriuje, kuriame reglamentuojama „[r]engimo įrodymo pripažinimo bendroji sistema“, b punkte numatyta:
„Šis skyrius taikomas visoms profesijoms, kurių nereglamentuoja šios antraštinės dalies II ir III skyriai, [ir] toliau nurodytais atvejais, kai pareiškėjas dėl specifinių ir išskirtinių priežasčių neatitinka tuose skyriuose nustatytų reikalavimų:
<...>
b)
kai atvykę pagrindinį rengimą baigę gydytojai, gydytojai specialistai, bendrosios praktikos slaugytojai, gydytojai odontologai, veterinarijos gydytojai, akušeriai, vaistininkai ir architektai neatitinka 23, 27, 33, 37, 39, 43 ir 49 straipsniuose nurodytos veiksmingos ir teisėtos profesinės praktikos reikalavimų.“
Direktyvos 2005/36 III antraštinės dalies III skyriuje, kuriame reglamentuojamas „[p]ripažinimas remiantis būtiniausių rengimo reikalavimų derinimu“, esančio šios direktyvos 21 straipsnio „Automatinio pripažinimo principas“ 1 dalies pirmoje pastraipoje numatyta:
„Kiekviena valstybė narė pripažįsta tokį gydytojo formalios kvalifikacijos įrodymą, suteikiantį galimybę užsiimti pagrindinio rengimo gydytojo ir gydytojo specialisto, bendrosios praktikos slaugytojo, gydytojo odontologo, specializuoto gydytojo odontologo, veterinarijos gydytojo, vaistininko ir architekto profesine veikla, kurios rūšys išvardytos atitinkamai V priedo 5.1.1, 5.1.2, 5.2.2, 5.3.2, 5.3.3, 5.4.2, 5.6.2 ir 5.7.1 punktuose, kuris atitinka būtiniausius rengimo reikalavimus, nurodytus atitinkamai 24, 25, 31, 34, 35, 38, 44 ir 46 straipsniuose, ir, vertindama galimybę užsiimti profesine veikla, tokį įrodymą savo teritorijoje laiko tokiu pačiu kaip ir jos išduodamas formalios kvalifikacijos įrodymas.“
Minėtos direktyvos 23 straipsnio „Įgytos teisės“ 1 dalyje numatyta:
„Nepažeidžiant specifinių atitinkamų profesijų įgytų teisių, tais atvejais, kai valstybių narių turimi formalios kvalifikacijos įrodymai, suteikiantys galimybę užsiimti pagrindinio rengimo gydytojo ir gydytojo specialisto, bendrosios praktikos slaugytojo, gydytojo odontologo, specializuoto gydytojo odontologo, veterinarijos gydytojo, akušerio ir vaistininko profesine veikla, neatitinka visų 24, 25, 31, 34, 35, 38, 40 ir 44 straipsniuose nurodytų rengimo reikalavimų, kiekviena valstybė narė pripažįsta pakankamu tų valstybių narių išduotą formalios kvalifikacijos įrodymą, jei jis patvirtina, kad sėkmingai baigtas rengimo kursas, prasidėjęs iki V priedo 5.1.1, 5.1.2, 5.2.2, 5.3.2, 5.3.3, 5.4.2 ir 5.6.2 punktuose nurodytų atskaitos datų, ir kartu pateikiamas pažymėjimas, nurodantis, kad turėtojas veiksmingai ir teisėtai užsiėmė atitinkama veikla ne trumpiau kaip trejus metus iš eilės per penkerių metų laikotarpį iki pažymėjimo išdavimo.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
BB Jungtinėje Karalystėje baigė ketverių metų farmacijos studijas ir 2013 m. liepos 18 d. įgijo farmacijos magistro laipsnį. Ji atliko 26 savaičių (6 mėnesių) praktiką vaistinėje; praktika buvo teigiamai įvertinta ir įskaityta.
Siekiant įgyti vaistininko kvalifikaciją Jungtinėje Karalystėje, reikalingas akademinis išsilavinimas (4 metų studijos universitete) ir 12 mėnesių profesinė praktika vaistinėje. Vis dėlto BB neatliko dvylikos mėnesių profesinės praktikos, kurios šioje valstybėje narėje reikalaujama siekiant įgyti vaistininko kvalifikaciją, nes dėl asmeninių priežasčių turėjo grįžti į Lietuvą.
Studijų kokybės vertinimo centras (Lietuva) 2014 m. liepos 23 d. pareiškėjai išdavė pažymą, kuria BB turimas diplomas pripažintas lygiaverčiu Lietuvoje baigus vientisąsias farmacijos studijas suteikiamam magistro laipsniui. Vertinimo centras nurodė, kad ši pažyma nereiškė profesinės kvalifikacijos pripažinimo, nes toks pripažinimas priskirtinas išimtinei Sveikatos apsaugos ministerijos kompetencijai.
2014 m. rugpjūčio 6 d. BB kreipėsi į minėtą ministeriją dėl profesinės kvalifikacijos pripažinimo. Pastaroji nurodė, kad BB dokumentai įrodo jos akademinį išsilavinimą, bet ne profesinę kvalifikaciją, nes nebuvo aišku, kurioje valstybėje narėje turėjo būti atlikta likusi 6 mėnesių praktika.
2014 m. rugsėjį Lietuvos sveikatos mokslų universiteto rektoriaus įsakymu buvo leista BB priimti į studijas ir su ja universitetas sudarė sutartį; pagal šią sutartį BB atliko dar 6 mėnesių farmacijos praktiką. 2015 m. gegužės 27 d. minėtas universitetas jai išdavė pažymėjimą, patvirtinantį, kad ši praktika atlikta.
BB kreipėsi į Valstybinę vaistų kontrolės tarnybą prie Sveikatos apsaugos ministerijos (Lietuva) dėl vaistininko licencijos išdavimo. Šiuo tikslu ji rėmėsi pirmesniame punkte minėtu pažymėjimu. 2015 m. birželio 1 d. ši tarnyba BB atsakė, kad, siekiant gauti vaistininko licenciją, turi būti pateiktas jos profesinės kvalifikacijos pripažinimą Lietuvoje patvirtinantis dokumentas. 2015 m. birželio 9 d. BB pakartotinai kreipėsi į Sveikatos apsaugos ministeriją dėl profesinės kvalifikacijos pripažinimo ir pateikė šio sprendimo 13 punkte nurodytą pažymėjimą.
2015 m. liepos 3 d. minėta tarnyba nutraukė BB prašymo nagrinėjimą ir neišdavė prašomos vaistininko licencijos.
Sveikatos apsaugos ministerija 2017 m. liepos 24 d. Įsakymu Nr. V-902 atsisakė pripažinti BB profesinę kvalifikaciją ir apie tai ją informavo 2017 m. liepos 28 d. raštu. Šiame įsakyme nurodyta, kad BB nebuvo įgijusi vaistininko profesinės kvalifikacijos Europos Sąjungos valstybėje narėje.
BB minėtą įsakymą apskundė Apeliacinei komisijai; 2017 m. rugsėjo 13 d. Apeliacinės komisijos sprendimu šis įsakymas paliktas galioti. Ši komisija sprendimą motyvavo tuo, kad Direktyva 2005/36 ir atitinkamai ją įgyvendinantis nacionalinis įstatymas taikomas tik asmenims, kurie yra įgiję profesinę kvalifikaciją kitoje valstybėje narėje, ne priimančiojoje valstybėje narėje, ir turi formalios kvalifikacijos įrodymą.
BB apskundė Sveikatos apsaugos ministerijos ir Apeliacinės komisijos sprendimus Vilniaus apygardos administraciniam teismui (Lietuva). 2018 m. vasario 27 d. sprendimu tas teismas BB skundą atmetė kaip nepagrįstą.
Dėl minėto sprendimo buvo pateiktas apeliacinis skundas Lietuvos vyriausiajame administraciniame teisme.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, BB yra įgyvendinusi reikalavimus vaistininko profesinei kvalifikacijai įgyti, nustatytus Jungtinės Karalystės teisėje, t. y. baigusi 4 metų profesinio rengimo kursą ir iš viso atlikusi 12 mėnesių praktiką vaistinėje (6 mėnesius Jungtinėje Karalystėje ir 6 mėnesius Lietuvoje). Taigi, jei visus šiuos reikalavimus BB būtų įvykdžiusi vienoje valstybėje narėje, t. y. Jungtinėje Karalystėje, ji būtų įgijusi formalios vaistininko kvalifikacijos įrodymą, kuris, vadovaujantis automatiniu pripažinimo principu, įtvirtintu Direktyvos 2005/36 21 straipsnyje, būtų pripažintas Lietuvoje.
Atsižvelgiant į tai, kad BB negalėjo pasinaudoti automatinio pripažinimo sistema, įtvirtinta Direktyvos 2005/36 21 straipsnyje, nors iš esmės ji atitinka profesinei kvalifikacijai keliamus reikalavimus, nustatytus šios direktyvos 44 straipsnyje, reikia išsiaiškinti, ar minėtos direktyvos 10 straipsnio b punktas turėtų būti aiškinamas taip, kad jis taikytinas tokioje situacijoje, kai suinteresuotasis asmuo neįgijo formalios vaistininko kvalifikacijos įrodymo, nes reikalavimus, būtinus šiai profesinei kvalifikacijai įgyti, faktiškai įvykdė ne vienoje, o keliose valstybėse narėse, iš kurių viena yra priimančioji valstybė narė. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat mano, kad reikia nustatyti ir tai, ar tokiu atveju Direktyvos 2005/36 III antraštinės dalies I skyriaus nuostatos turi būti aiškinamos kaip įpareigojančios instituciją, kompetentingą pripažinti kvalifikaciją, įvertinti visų suinteresuotojo asmens pateiktų dokumentų, galinčių įrodyti jo profesinę kvalifikaciją, turinį, taip pat jų atitiktį reikalavimams, keliamiems priimančiojoje valstybėje narėje profesinei kvalifikacijai įgyti, ir, esant poreikiui, taikyti kompensacines priemones.
Be to, kadangi Direktyvos 2005/36 bendrosios pripažinimo sistemos taikymas numatomas tik tam tikrais atvejais, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar BB turi teisę siekti savo profesinės kvalifikacijos pripažinimo remdamasi SESV 45 ir 49 straipsnių bei Chartijos 15 straipsnio nuostatomis.
Šiomis aplinkybėmis Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Direktyvos [2005/36] 10 straipsnio b punkto nuostata, aiškinant ją kartu su 1 straipsnyje nurodytu direktyvos tikslu, turėtų būti aiškinama taip, kad ji gali būti taikoma tokioje situacijoje, kai asmuo neįgijo formalaus kvalifikacijos įrodymo, nes profesinei kvalifikacijai įgyti būtinus reikalavimus galimai įvykdė ne vienoje, o keliose ES valstybėse narėse? Ar tokioje situacijoje, kai asmuo neįgijo formalaus kvalifikacijos įrodymo, nes profesinei kvalifikacijai įgyti būtinus reikalavimus galimai įvykdė ne vienoje, o keliose ES valstybėse narėse, Direktyvos [2005/36] III antraštinės dalies I skyriaus (rengimo įrodymo pripažinimo bendroji sistema) nuostatos turi būti aiškinamos, kaip įpareigojančios kvalifikaciją pripažįstančią instituciją įvertinti visų asmens pateikiamų dokumentų, galinčių įrodyti profesinę kvalifikaciją, turinį, jų atitiktį priimančiojoje valstybėje narėje keliamiems reikalavimams profesinei kvalifikacijai įgyti, ir, esant poreikiui, taikyti kompensacines priemones?
2.
Ar SESV 45, 49 ir Chartijos 15 straipsnių nuostatos turėtų būti aiškinamos taip, kad esant nagrinėjamoje byloje susiklosčiusiai situacijai, kai pareiškėja galimai yra įvykdžiusi vaistininko profesinei kvalifikacijai įgyti reikalingus reikalavimus Direktyvos [2005/36] [III antraštinės dalies] III skyriaus 7 skirsnio 44 straipsnio prasme, tačiau šie reikalavimai įvykdyti ne vienoje ES valstybėje narėje, o keliose, ir dėl to pareiškėja neturi Direktyvos [2005/36] V priedo 5.6.2 punkte nustatyto profesinę kvalifikaciją patvirtinančio įrodymo, kad jos įpareigoja priimančiosios valstybės narės kompetentingas institucijas įvertinti pareiškėjos profesinį pasirengimą ir palyginti jį su priimančiojoje valstybėje reikalaujamu profesiniu rengimu, taip pat įvertinti pateikiamų dokumentų, galinčių įrodyti profesinę kvalifikaciją, turinį, jų atitiktį priimančiojoje valstybėje narėje keliamiems reikalavimams profesinei kvalifikacijai įgyti, ir, esant poreikiui, taikyti kompensacines priemones?“
Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyva 2005/36, būtent jos 1 straipsnis ir 10 straipsnio b punktas, turi būti aiškinama taip, kad ji taikoma situacijai, kai asmuo, prašantis pripažinti jo profesinę kvalifikaciją priimančiojoje valstybėje narėje, nėra įgijęs formalios kvalifikacijos įrodymo, patvirtinančio jo profesinę kvalifikaciją kitoje valstybėje narėje, ir, jei taip, ar šios direktyvos III antraštinės dalies I skyriaus nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad profesinių kvalifikacijų pripažinimo srityje kompetentinga institucija turi įvertinti visų suinteresuotojo asmens pateiktų dokumentų, galinčių įrodyti jo kvalifikaciją, įgytą keliose valstybėse narėse, turinį ir jais patvirtinančio rengimo atitiktį sąlygoms, kurias įvykdyti reikalaujama siekiant įgyti profesinę kvalifikaciją priimančiojoje valstybėje narėje, ir prireikus taikyti kompensacines priemones.
Reikia pažymėti, kad, kiek tai susiję su Direktyvos 2005/36 tikslu, iš jos 1 ir 4 straipsnių matyti, kad pagrindinis abipusio pripažinimo tikslas yra leisti profesinę kvalifikaciją, suteikiančią galimybę užsiimti kilmės valstybėje narėje reglamentuojama profesine veikla, turinčiam asmeniui priimančiojoje valstybėje narėje užsiimti ta pačia profesine veikla, kurios kvalifikaciją jis įgijo kilmės valstybėje narėje, ir tai daryti tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir jos piliečiams (2015 m. balandžio 16 d. Sprendimo Angerer,
C‑477/13
,
EU:C:2015:239
,
punktas).
Taigi, minėtoje direktyvoje numatytas abipusis profesinės kvalifikacijos pripažinimas suponuoja, kad pareiškėjas kilmės valstybėje narėje turi kvalifikacijos įrodymą, kad galėtų joje verstis reglamentuojamąja profesine veikla.
Taip yra neatsižvelgiant į profesinių kvalifikacijų pripažinimo sistemą, t. y. ar tai būtų bendroji pripažinimo sistema, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2005/36 III antraštinės dalies I skyrių, ar automatinė pripažinimo sistema, kaip ji suprantama pagal šios direktyvos III antraštinės dalies II, III ir IIIa skyrius.
Darytina išvada, kad Direktyvos 2005/36 10 straipsnio, kuriame apibrėžiama jos III antraštinės dalies I skyriuje numatytos bendrosios rengimo įrodymų pripažinimo sistemos taikymo sritis, b punktu negali būti reikalaujama, kad priimančioji valstybė narė išnagrinėtų pareiškėjo turimus formalios kvalifikacijos įrodymus, kurie būtini norint užsiimti vaistininko profesija jo kilmės valstybėje narėje, nes priešingu atveju tai prieštarautų minėtos direktyvos tikslui (pagal analogiją žr. 2015 m. balandžio 16 d. Sprendimo Angerer,
C‑477/13
,
EU:C:2015:239
,
ir
punktus).
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyva 2005/36, būtent jos 1 straipsnis ir 10 straipsnio b punktas, turi būti aiškinama taip, kad ji netaikoma situacijai, kai asmuo, prašantis pripažinti jo profesinę kvalifikaciją, nėra įgijęs formalios kvalifikacijos įrodymo, kad kilmės valstybėje narėje galėtų verstis reglamentuojamąja profesine veikla.
Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar SESV 45 ir 49 straipsniai bei Chartijos 15 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad tuo atveju, kai suinteresuotasis asmuo neturi vaistininko formalios kvalifikacijos įrodymo, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2005/36 V priedo 5.6.2 punktą, bet įgijo su šia profesija susijusią profesinę kompetenciją tiek kilmės valstybėje narėje, tiek priimančiojoje valstybėje narėje, pastarosios valstybės narės kompetentingos institucijos, gavusios prašymą pripažinti profesinę kvalifikaciją, turi įvertinti šią kompetenciją ir ją palyginti su ta, kurios reikalaujama priimančiojoje valstybėje narėje tam, kad būtų galima verstis vaistininko profesine veikla.
Pirmiausia reikia priminti, kad Chartijos 15 straipsnio 2 dalyje, pagal kurią kiekvienas Sąjungos pilietis turi laisvę ieškoti darbo, dirbti ir pasinaudoti įsisteigimo teise bet kurioje valstybėje narėje, be kita ko, pakartojamas SESV 45 straipsnyje garantuojamas laisvas darbuotojų judėjimas ir SESV 49 straipsnyje garantuojama įsisteigimo laisvė (2019 m. gegužės 8 d. Sprendimo PI,
C‑230/18
,
EU:C:2019:383
,
punktas).
Pagal Chartijos 52 straipsnio 2 dalį jos pripažintos teisės, reglamentuojamos Sutartyse, įgyvendinamos jose nustatytomis sąlygomis ir neperžengiant jose nustatytų ribų. Todėl šiuo atveju Chartijos 15 straipsnio 2 dalies aiškinimas sutampa su SESV 45 ir 49 straipsnių aiškinimu (šiuo klausimu žr. 2013 m. liepos 4 d. Sprendimo Gardella,
C‑233/12
,
EU:C:2013:449
,
punktą).
Taigi, norint atsakyti į antrąjį klausimą, pakanka remtis SESV 45 ir 49 straipsniais.
Taip pat reikia priminti, kad valstybės narės institucijos, kurioms Sąjungos pilietis pateikė prašymą leisti verstis profesine veikla, kuria verstis pagal nacionalinės teisės aktus leidžiama tik turint diplomą arba profesinę kvalifikaciją ar tam tikros trukmės praktinę patirtį, privalo atsižvelgti į visus suinteresuotojo asmens diplomus, pažymėjimus ir kitus dokumentus, taip pat reikšmingą patirtį, kai lygina šiais dokumentais ir patirtimi patvirtintas kompetencijas su žiniomis ir kvalifikacijomis, kurių reikalaujama pagal nacionalinės teisės aktus (2002 m. sausio 22 d. Sprendimo Dreessen,
C‑31/00
,
EU:C:2002:35
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Kadangi ši jurisprudencija yra tik SESV užtikrinamoms pagrindinėms laisvėms būdingo principo išraiška teismo sprendimuose, šio principo teisinė reikšmė negali sumažėti priėmus direktyvas dėl diplomų tarpusavio pripažinimo (šiuo klausimu žr. 2002 m. sausio 22 d. Sprendimo Dreessen,
C‑31/00
,
EU:C:2002:35
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Iš tiesų, kaip matyti iš SESV 53 straipsnio 1 dalies, tokiomis direktyvomis siekiama palengvinti diplomų, pažymėjimų ir kitų dokumentų abipusį pripažinimą, nustatant bendras taisykles ir kriterijus, kad kiek įmanoma būtų galima automatiškai juos pripažinti. Tačiau jomis nesiekiama apsunkinti tokių diplomų, pažymėjimų ir kitų oficialią kvalifikaciją patvirtinančių dokumentų pripažinimo tais atvejais, kurių jos neapima, ir nedaromas toks poveikis (šiuo klausimu žr. 2002 m. sausio 22 d. Sprendimo Dreessen,
C‑31/00
,
EU:C:2002:35
,
punktą).
Šie argumentai, be kita ko, taikomi Direktyvai 2005/36, kuri buvo priimta remiantis visų pirma EB 47 straipsnio 1 dalimi (dabar – SESV 53 straipsnio 1 dalis).
Tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, kuris, kaip matyti iš atsakymo į pirmąjį klausimą, nepatenka į Direktyvos 2005/36 taikymo sritį, atitinkama priimančioji valstybė narė turi laikytis savo pareigų profesinių kvalifikacijų pripažinimo srityje, primintų šio sprendimo 34 punkte, kurios taikomos situacijoms, patenkančioms tiek į SESV 45 straipsnio, tiek į SESV 49 straipsnio taikymo sritį (šiuo klausimu žr. 2000 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Hocsman,
C‑238/98
,
EU:C:2000:440
,
punktą ir 2015 m. spalio 6 d. Sprendimo Brouillard,
C‑298/14
,
EU:C:2015:652
,
ir
punktus).
Taigi, jei atlikus diplomų lyginamąjį tyrimą konstatuojama, kad užsienio diplomu patvirtinamos žinios ir kvalifikacija atitinka tokias, kokių reikalaujama pagal nacionalines nuostatas, priimančioji valstybė narė turi pripažinti, kad šis diplomas atitinka šių nuostatų sąlygas. Tačiau jei nustatoma, kad šios žinios ir kvalifikacija tik iš dalies atitinka reikalaujamąsias nacionalinės teisės aktuose, ši valstybė narė turi teisę pareikalauti, kad suinteresuotasis asmuo įrodytų, jog įgijo trūkstamų žinių ir kvalifikaciją (2015 m. spalio 6 d. Sprendimo Brouillard,
C‑298/14
,
EU:C:2015:652
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šiuo klausimu kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos turi nustatyti, ar priimančiojoje valstybėje narėje pagal, be kita ko, praktikos programą įgytų žinių pakanka, siekiant įrodyti, kad įgytos trūkstamos žinios (2015 m. spalio 6 d. Sprendimo Brouillard,
C‑298/14
,
EU:C:2015:652
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Vis dėlto, jei atlikus minėtą lyginamąjį tyrimą paaiškėja esminiai skirtumai tarp pareiškėjo profesinio rengimo ir priimančiojoje valstybėje narėje reikalaujamo profesinio rengimo, kompetentingos institucijos gali nustatyti kompensacines priemones šiems skirtumams kompensuoti (žr., be kita ko, 2010 m. gruodžio 2 d. Sprendimo Vandorou ir kt.,
C‑422/09, C‑425/09 ir C‑426/09
,
EU:C:2010:732
,
punktą).
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip: SESV 45 ir 49 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad tuo atveju, kai suinteresuotasis asmuo neturi vaistininko formalios kvalifikacijos įrodymo, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2005/36 V priedo 5.6.2 punktą, bet įgijo su šia profesija susijusią profesinę kompetenciją tiek kilmės valstybėje narėje, tiek priimančiojoje valstybėje narėje, pastarosios valstybės narės kompetentingos valdžios institucijos, gavusios prašymą pripažinti profesinę kvalifikaciją, turi įvertinti šią kompetenciją ir ją palyginti su ta, kurios reikalaujama priimančiojoje valstybėje narėje tam, kad būtų galima verstis vaistininko profesine veikla. Jei ši kompetencija atitinka tą, kurios reikalaujama pagal priimančiosios valstybės narės nacionalinės teisės nuostatas, ji privalo ją pripažinti. Jei atlikus šį lyginamąjį tyrimą nustatoma tik dalinė šios kompetencijos atitiktis, priimančioji valstybė narė turi teisę reikalauti, kad suinteresuotasis asmuo įrodytų, jog įgijo trūkstamų žinių ir kvalifikaciją. Kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos prireikus turi įvertinti, ar žinių, įgytų priimančiojoje valstybėje, pavyzdžiui, atliekant profesinę praktiką, pakanka, siekiant kompensuoti trūkstamas žinias. Jei atlikus minėtą lyginamąjį tyrimą paaiškėja esminiai skirtumai tarp pareiškėjo profesinio rengimo ir priimančiojoje valstybėje narėje reikalaujamo profesinio rengimo, kompetentingos valdžios institucijos gali nustatyti kompensacines priemones šiems skirtumams kompensuoti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nusprendžia:

1.
2005 m. rugsėjo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/36/EB dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo, iš dalies pakeista 2013 m. lapkričio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2013/55/ES, būtent jos 1 straipsnis ir 10 straipsnio b punktas, turi būti aiškinama taip, kad ji netaikoma situacijai, kai asmuo, prašantis pripažinti jo profesinę kvalifikaciją, nėra įgijęs formalios kvalifikacijos įrodymo, kad kilmės valstybėje narėje galėtų verstis reglamentuojamąja profesine veikla.

2.
SESV 45 ir 49 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad tuo atveju, kai suinteresuotasis asmuo neturi vaistininko formalios kvalifikacijos įrodymo, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2005/36, iš dalies pakeistos Direktyva 2013/55, V priedo 5.6.2 punktą, bet įgijo su šia profesija susijusią profesinę kompetenciją tiek kilmės valstybėje narėje, tiek priimančiojoje valstybėje narėje, pastarosios valstybės narės kompetentingos valdžios institucijos, gavusios prašymą pripažinti profesinę kvalifikaciją, turi įvertinti šią kompetenciją ir ją palyginti su ta, kurios reikalaujama priimančiojoje valstybėje narėje tam, kad būtų galima verstis vaistininko profesine veikla. Jei ši kompetencija atitinka tą, kurios reikalaujama pagal priimančiosios valstybės narės nacionalinės teisės nuostatas, ji privalo ją pripažinti. Jei atlikus šį lyginamąjį tyrimą nustatoma tik dalinė šios kompetencijos atitiktis, priimančioji valstybė narė turi teisę reikalauti, kad suinteresuotasis asmuo įrodytų, jog įgijo trūkstamų žinių ir kvalifikaciją. Kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos prireikus turi įvertinti, ar žinių, įgytų priimančiojoje valstybėje, pavyzdžiui, atliekant profesinę praktiką, pakanka, siekiant kompensuoti trūkstamas žinias. Jei atlikus minėtą lyginamąjį tyrimą paaiškėja esminiai skirtumai tarp pareiškėjo profesinio rengimo ir priimančiojoje valstybėje narėje reikalaujamo profesinio rengimo, kompetentingos valdžios institucijos gali nustatyti kompensacines priemones šiems skirtumams kompensuoti.

Parašai
(
*1
)	Proceso kalba: lietuvių.