CELEX: 62018CJ0814
Eelotsusetaotlus
Ühine kalanduspoliitika
Määrus (EÜ) nr 1198/2006
Artikli 55 lõige 1
Euroopa Kalandusfondi (EFK) rahaline toetus
Kulude rahastamiskõlblikkus
Tingimus
Kulud, mille eest toetusesaajad on tegelikult maksnud
Mõiste

Eelotsusetaotlus käsitleb nõukogu 27. juuli 2006. aasta määruse (EÜ) nr 1198/2006 Euroopa Kalandusfondi kohta (
ELT 2006, L 223, lk 1
; parandus
ELT 2013, L 95, lk 31
) artikli 55 lõiget 1.
Taotlus on esitatud Ursa Major Services BV (edaspidi „UMS“) ja Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteiti (põllumajandus-, loodus- ja toidukvaliteediminister, Madalmaad; edaspidi „minister“) vahelises kohtuvaidluses taotluse kohta muuta kalandussektori projektile toetuse andmise otsust.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Määrus nr 1198/2006
Määruse nr 1198/2006 põhjendus 16 on sõnastatud järgmiselt:
„Ühenduse ressursside kasutamisest saadava mõju tõhustamiseks, soodustades nii palju kui võimalik erasektori finantsallikate kasutamist ning arvestades rohkem toimingu tasuvusega, tuleks ühenduse huve silmas pidades mitmekesistada [Euroopa Kalandusfondist] saadava abi vorme ning diferentseerida abi määrasid, julgustades kasutama erinevaid rahalisi vahendeid ja piirates [Euroopa Kalandusfondi] toetust soovitusega kasutada muid sobivaid abivorme.“
Selle määruse artiklis 1 „Reguleerimisala“ on sätestatud:
„Käesoleva määrusega asutatakse Euroopa Kalandusfond (edaspidi „EKF“) ja määratletakse ühenduse toetuse raamistik kalandussektori, kalanduspiirkondade ja sisevetekalanduse säästvaks arenguks.“
Määruse artiklis 3 „Mõisted“ on sätestatud:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid
[…]
l)
toetusesaaja
– füüsiline või juriidiline isik, kes on riigiabi lõppsaaja;
[…]“.
Määruse nr 1198/2006 artiklis 52 „Riigiabi määr“ on sätestatud:
„Avaliku abi ülemmäär on sätestatud II lisa tabelis.“
Selle määruse artiklis 54 „Akumuleerumise vältimine“ on sätestatud:
„EKFist kaasrahastatud kulud ei saa toetust ühenduse teistest rahastamisvahenditest.“
Kõnealuse määruse artiklis 55 „Kulude abikõlblikkus“ on sätestatud:
„1.   Kulud on EKFilt toetuse saamiseks kõlblikud, kui toetusesaajad on kulude eest tegelikult maksnud alates kuupäevast, mis jääb ajavahemikku komisjonile rakenduskavade esitamise kuupäevast või 1. jaanuarist 2007 (olenevalt sellest, kumb on varasem) kuni 31. detsembrini 2015. Kaasrahastatud toimingud ei tohi olla lõpule viidud enne abikõlblikkuse alguskuupäeva.
2.   Erandina lõikest 1 võib mitterahalisi toetusi, amortisatsioonikulusid ja üldkulusid käsitleda toiminguid läbi viivate toetusesaajate tehtud kuludena järgmistel tingimustel:
a)
lõike 4 alusel sätestatud abikõlblikkuse eeskirjades nähakse ette selliste kulude abikõlblikkus;
b)
kulude suurus on tõendatud maksekviitungitega samaväärse tõendusjõuga raamatupidamisdokumentidega;
c)
mitterahaliste sissemaksete puhul ei ületa kaasrahastamine EKFist kogu abikõlblikku kulu, välja arvatud selliste sissemaksete väärtus.
[…]
4.   Kulude abikõlblikkuse eeskirjad kehtestatakse riiklikul tasandil, arvestades käesolevas määruses sätestatud erandeid. Need peavad hõlmama kõiki rakenduskavade raames deklareeritud kulutusi.
[…]“.
Määruse nr 1198/2006 artiklis 59 „Korraldusasutuse ülesanded“ on sätestatud:
„Korraldusasutuse ülesanne on juhtida ja ellu viia rakenduskava vastavalt usaldusväärse finantsjuhtimise põhimõttele ja eelkõige selleks, et
[…]
b)
kontrollida kaasrahastatud toodete tarnimist ja teenuste osutamist ning toetusesaajate deklareeritud kulude vastavust tegelikult kantud kuludele ning ühenduse ja riigisiseste eeskirjade järgimist; […]
[…]“.
Selle määruse artiklis 70 „Juhtimine ja kontroll“ on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid vastutavad rakenduskavade juhtimise ja kontrolli eest eelkõige järgmiste meetmete abil:
a)
selle tagamine, et rakenduskava juhtimis- ja kontrollsüsteemid on kehtestatud vastavalt artiklitele 57–61 ning need toimivad tõhusalt;
[…]“.
Määruse artikli 78 „Kuluaruanne“ lõikes 1 on sätestatud:
„Kuluaruanded peavad sisaldama iga prioriteetse suuna ja iga eesmärgi osas abikõlblike kulude kogusummat, mida toetusesaajad on tegevusi tehes kandnud, ja vastavat avaliku sektori panust, mida on toetusesaajatele makstud või makstakse vastavalt avaliku sektori panust käsitlevatele tingimustele. Toetusesaajate tehtud kulutused tõendatakse maksekviitungitega või samaväärse tõendusjõuga raamatupidamisdokumentidega. […]“.
Määrus (EL) nr 508/2014
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. mai 2014. aasta määruse (EL) nr 508/2014 Euroopa Merendus- ja Kalandusfondi kohta ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EÜ) nr 2328/2003, (EÜ) nr 861/2006, (EÜ) nr 1198/2006 ja (EÜ) nr 791/2007 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EL) nr 1255/2011 (
ELT 2014, L 149, lk 1
) artikli 128 lõikes 1 on sätestatud:
„Ilma et see piiraks artikli 129 lõike 2 kohaldamist, tunnistatakse määrus (EÜ) nr 2328/2003, määrus (EÜ) nr 861/2006, määrus (EÜ) nr 1198/2006, määrus (EÜ) nr 791/2007, määrus (EL) nr 1255/2011 ja määruse (EÜ) nr 1224/2009 artikkel 103 kehtetuks alates 1. jaanuarist 2014.“
Määruse nr 508/2014 artikli 129 lõikes 2 on sätestatud:
„Käesolev määrus ei mõjuta asjaomaste projektide jätkumist ega muutmist, sealhulgas nende täielikku või osalist tühistamist, kuni projektide lõpetamiseni, samuti ei mõjuta see toetust, mida komisjon on andnud määruse (EÜ) nr 2328/2003, määruse (EÜ) nr 861/2006, määruse (EÜ) nr 1198/2006, määruse (EÜ) nr 791/2007, määruse (EL) nr 1255/2011 ja määruse (EÜ) nr 1224/2009 artikli 103 alusel või mis tahes muude selliste seadusandlike aktide alusel, mida kohaldatakse sellise toetuse suhtes 31. detsembri 2013. aasta seisuga ning mille kohaldamist sellistele projektidele või kavale jätkatakse.“
Madalmaade õigus
Madalmaade 14. veebruari 2007. aasta määruse, mis reguleerib abi andmist põllumajandus-, loodus- ja toidukvaliteediministri poolt (Regeling houdende regels inzake van subsidies door de Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit) (põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal kehtinud redaktsioonis), artiklis 1:9 „Toetustaotluse esitamine“ oli sätestatud:
„[…]
2.   Projektile toetuse saamise taotlusele lisatakse projektikava, milles on esitatud vähemalt:
[…]
c)
projekti tasakaalustatud eelarve, mis on mitmeaastane eelarve koos likviidsusplaaniga iga projektiaasta kaupa, kui projekt kestab kauem kui üks aasta, millele on lisatud asjakohased selgitused;
[…]“.
Nimetatud määruse artiklis 1:13 „Toetuse saaja kohustused projektide raames“ oli sätestatud:
„1.   Juhul kui toetus määratakse projekti elluviimiseks, täidab toetusesaaja projekti vastavalt projektikavale, mis on toetuse andmise otsuse lahutamatu osa.
[…]
3.   Minister võib projekti käigus kiita heaks projektikava muudatusi, välja arvatud juhul, kui muudatus:
a)
puudutab projekti eesmärke, mis on kirjeldatud projektikavas;
b)
viib toetuse summa suurendamisele või toetuse andmise otsuse kohase toetuse maksimumsumma suurendamisele.
4.   Lõikes 3 nimetatud heakskiidu korral võib minister muuta toetuse andmise otsust ja toetusesaajale kehtestatud kohustusi.
[…]“.
Nimetatud määruse artiklis 1:15 „Rahastamiskõlblikud ja rahastamiskõlbmatud kulud“ oli sätestatud:
„1.   Toetuskõlblikud ei ole järgmised kulud:
a)
kulud, mida ametiasutused on toetanud või rahastanud muul alusel;
b)
kulud, mille puhul ei ole võimalik tõendada, et need on otseselt seotud toetatud tegevusega;
c)
laenuintress;
d)
kulud, mis on tekkinud seoses tegevustega, mille puhul on toime pandud EÜ meetmete või nende suhtes kohaldatavate riigisiseste eeskirjade rikkumisi.
[…]
4.   Käesolevas määruses sätestatud eeskirjade täienduseks võib minister artikli 1:3 esimeses lõigus nimetatud [toetusetaotluste esitamise võimaluse] avamisel kehtestada täpsemad tingimused rahastamiskõlblike kulude kohta.
[…]“.
Nimetatud määruse 4. peatükis „Kalandus“ asuvas artiklis 4:33i „Toetuse suurus“ oli sätestatud:
„1.   Toetuse määr on kuni 60% rahastamiskõlblikest kuludest.
2.   Erandina lõikest 1 on toetus maksimaalselt 40% projektide rahastamiskõlblikest kuludest, nagu on ette nähtud määruse nr 1198/2006 II lisa 2. ja 4. rühma puhul.
[…]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Nederlandse Vissersbondi (Madalmaade kalurite liit) filiaal UMS koordineerib kalastussektori toetusprojekte. Nendest projektidest ühe eesmärk oli soodustada Friisi krevetipüügiettevõtjate jätkusuutlikke investeeringuid vastloodud kalastusvahendisse
seewing
(edaspidi „vaidlusalune projekt“).
UMSi taotluse alusel, mille ta esitas ühe sihtasutuse ja üheksa kalastusettevõtja nimel, määras minister 17. augusti 2012. aasta otsusega (edaspidi „toetuse andmise otsus“) vaidlusalusele projektile toetust maksimumsummas 118056 eurot, mis moodustas 60% rahastamiskõlblikest kuludest. See summa tuli 50% ulatuses Friisimaa provintsilt (Madalmaad) ja 50% ulatuses EKFilt.
Ülejäänud kulud, mida toetuse saajad olid kandnud, kuid mida ei saanud pidada rahastamiskõlblikeks, nagu ka ülejäänud 40% rahastamiskõlblikest kuludest, pidid selle toetuse saajad rahastama muul viisil. Esialgu pidi neid ülejäänud kulusid rahastama asjaomane sihtasutus ja üheksa eespool nimetatud kalastusettevõtjat. See sihtasutus ja kolm neist üheksast kalastusettevõttest aga loobusid vaidlusalusest projektist. Projektiga jätkamiseks pöördus UMS seejärel sellega juba seotud kalastusettevõtjate Visserijbedrijf J. Seepma (edaspidi „Seepma“) ja VCU TCD BV (edaspidi „VCU“) poole, kes on vastavalt kohapealne ekspert ja
seewing
’i tarnija, kes soovisid vaidlusalast projekti rahastada. Toetuse andmise otsuse kohaselt said toetust aga ainult kuus muud kalastusettevõtjat ning Seepmat ja VCUd käsitleti projektis osalevate kolmandate isikutena.
Tegelikult andis Seepma oma rahalise panuse projekti vähendades oma tasu teenuste eest, mida ta oli osutanud kohapealse eksperdina. Ka Seepma võetud rahastamiskohustusest tulenev UMSi nõue Seepma vastu tasaarvestati Seepma nõudega UMSi vastu, mis tulenes UMSile osutatud teenuste osutamisest. Nii maksis UMS Seepmale vähem, kui olid Seepmale kõnealusest projektist tekkinud kulud. VCU puhul – ei toimunud mingit hüvitamist, vaid koostati eraldi arved
seewing
’i tarnimise eest – mille eest VCU-le tasus UMS – ning VCU rahalise panuse eest, mille viimane tasus UMSile.
Pärast toetuse määramist tegi minister UMSi taotlusel viimase esitatud arvete alusel ettemakse. Nende arvete hulka kuulusid ka Seepma poolt UMSile esitatud arved, mille alusel toimus eespool kirjeldatud tasaarvestus.
UMS palus 28. septembri 2015. aasta kirjas ministril kohandada pärast vaidlusaluse projekti rahastamise muutmist projekti koondeelarvet ja rahastamiskava, mis on toetuse andmise otsuse lahutamatu osa.
Minister jättis 20. jaanuari 2016. aasta otsusega selle taotluse rahuldamata põhjendusel, et Seepma ja VCU ei ole asjaomase toetuse kaastaotlejad või kaassaajad, vaid üksnes selle projekti partnerid. Ta leidis sellega seoses, et selliste partnerite või kolmandate isikute rahastusele ei saa toetust anda, kuna neid kulusid ei kanna selle toetuse taotleja. Ministri sõnul tuleb selle projekti rahastamiskõlblikest kuludest maha arvata partnerite või kolmandate isikute rahastus, mistõttu väheneb antava toetuse summa.
Minister täiendas oma 20. jaanuari 2016. aasta otsuse põhjendusi 21. juuli 2016. aasta otsuses, viidates määruse nr 1198/2006 artikli 55 lõikele 1, millest tuleneb, et kulud on rahastamiskõlblikud üksnes siis, kui toetuse saaja on ise need kandnud ja tasunud.
UMS esitas viimati nimetatud otsuse peale kaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule, College van Beroep voor het bedrijfslevenile (apellatsiooniastme halduskohus majandusküsimustes, Madalmaad). Nimetatud kohus märgib, et varasemalt luges minister kolmandate isikute panuse rahastamiskõlblike kulude hulka. Ta on aga oma seisukohta muutnud komisjoni esitatud teabe põhjal.
Nimetatud kohus palub esiteks selgitada, kas määruse nr 1198/2006 artikli 55 lõige 1 on kohaldatav toetuseandja ehk käesoleval juhul ministri ja toetusesaaja vahelise suhte puhul või kas see säte puudutab üksnes Euroopa Liidu ja asjaomase liikmesriigi vahelist suhet – sel juhul kõnealuse projekti kulude rahastamiskõlblikkuse seisukohast määrava tähtsusega on liikmesriigi õigusnormid. Nimetatud õigusnormid ei näe aga sama kohtu sõnul ette, et kulud pole rahastamiskõlblikud põhjusel, et neid on kandnud kolmandad isikud.
Juhul kui Euroopa Kohus vastab, et kõnealune säte on kohaldatav toetuse andja ja saaja vahelise suhtele, tekib teiseks küsimus, kas kolmanda isiku kantud kulusid – vajaduse korral tasaarvestades – võib pidada kuludeks, mille on tegelikult maksnud toetuse saaja artikli 55 lõike 1 tähenduses.
Kolmandaks täpsustab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kui Euroopa Kohtu vastustest ilmneb, et minister on määruse nr 1198/2006 artiklit 55 õigesti tõlgendanud, siis tuleks tal ka võtta seisukoht küsimuses, kas õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele ja liikmesriigi õiguses ette nähtud õiguskindluse põhimõttele saab õiguspäraselt tugineda olukorras, kus minister ettemakse andmisel leidis, et kolmandate isikute osamaksed on rahastamiskõlblikud kulud, kuid muutis oma seisukohta, kuna komisjon tõlgendas liidu õigust teist moodi.
Neil tingimustel otsustas College van Beroep voor het bedrijfsleven (apellatsiooniastme halduskohus majandusküsimustes) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas määruse nr 1198/2006 artikli 55 lõige 1 on kohaldatav toetuseandja, käesoleval juhul ministri ja toetusesaaja vahelisele suhtele?
2.
Kas juhul, kui esimesele küsimusele vastatakse nii, et määruse nr 1198/2006 artikli 55 lõige 1 on toetuseandja ja toetusesaaja vahelisele suhtele kohaldatav, saab kulusid, mida on (näiteks tasaarvestuse kaudu) teinud kolmas isik, pidada määruse nr 1198/2006 artikli 55 lõike 1 tähenduses kuludeks, mille eest on tegelikult maksnud toetusesaaja?
3.
Juhul kui teisele küsimusele vastatakse nii, et kulusid, mida on (näiteks tasaarvestuse teel) teinud kolmas isik, ei saa pidada määruse nr 1198/2006 artikli 55 lõike 1 tähenduses kuludeks, mida on tegelikult teinud toetuse saaja, siis:
a)
kas rakendustava, mille puhul on toetuseandja pidanud kolmandate isikute sissemakseid järjepidevalt kuludeks, mida on määruse nr 1198/2006 artikli 55 lõike 1 tähenduses tegelikult teinud toetusesaaja, tähendab, et toetusesaajal ei olnud võimalik avastada, et toetuseandja on määruse nr 1198/2006 artikli 55 lõiget 1 vääralt tõlgendanud, millest tulenevalt on tal õigus talle antud toetusele, ja
b)
kas sellisel juhul tuleb kolmandate isikute sissemaksed arvata kulude hulka, mida on määruse nr 1198/2006 artikli 55 lõike 1 tähenduses tegelikult teinud toetus saaja (millest tulenevalt on määratav toetuse summa suurem), või
c)
tuleb õiguspärase ootuse ja/või õiguskindluse põhimõtteid arvestades alusetult antud toetuse tagasinõudmisest loobuda?
d)
kas küsimusele tuleb vastata teisiti, kui toetuseandja annab abi ettemaksena, nagu käesoleval juhul?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Kõigepealt tuleb märkida, et määrus nr 1198/2006 tunnistati kehtetuks ja asendati alates 1. jaanuarist 2014 määrusega nr 508/2014. Siiski tuleneb viimati nimetatud määruse artikli 128 lõike 1 ja artikli 129 lõike 2 koostoimest, et määrust nr 1198/2006 kohaldatakse jätkuvalt projektide suhtes, mis kiideti heaks selle kehtivuse ajal, kuni nende lõpetamiseni. Seega kohaldatakse põhikohtuasja esemeks olevale projektile ikkagi viimati nimetatud määrust.
Esimene küsimus
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 1198/2006 artikli 55 lõige 1 on kohaldatav sellise rakenduskavade korraldusasutuse, nagu minister, ja EKFilt toetuse saaja vahelise suhtele, mistõttu saab seda sätet rakendada kõnealuse toetuse saaja suhtes.
Sellele küsimusele vastamiseks tuleb meelde tuletada, et ELTL artikli 288 teise lõigu kohaselt on määrus tervikuna siduv ja vahetult kohaldatav kõikides liikmesriikides. Seega on määruste sätetel oma olemuse ja ülesande tõttu liidu õiguse allikate süsteemis tavaliselt liikmesriigi õiguskordades vahetu mõju, ilma et liikmesriigi ametiasutustel oleks vaja rakendusmeetmeid võtta (vt selle kohta 12. aprilli 2018. aasta kohtuotsus komisjon vs. Taani,
C‑541/16
,
EU:C:2018:251
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kui määruse teatud sätete rakendamine seda nõuab, võivad liikmesriigid vastu võtta määruse rakendusmeetmed tingimusel, et need ei takista määruse vahetut kohaldatavust ega varja asjaolu, et tegemist on liidu õigusnormiga ning täpsustavad liikmesriigile määrusega antud kaalutlusruumi kasutamise tingimused, jäädes samas kõnealuste sätetega kehtestatud piiridesse (vt selle kohta 12. aprilli 2018. aasta kohtuotsus komisjon vs. Taani,
C‑541/16
,
EU:C:2018:251
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Selles osas olgu märgitud, et kõnealuse määruse asjakohaste säte alusel – tõlgendades neid määruse eesmärke arvestades – tuleb kindlaks teha, kas need sätted keelavad, kohustavad või lubavad liikmesriikidel teatud rakendusmeetmeid võtta ning viimati nimetatud juhul kontrollida, kas asjaomane meede jääb igale liikmesriigile antud kaalutlusruumi raamesse (vt selle kohta 12. aprilli 2018. aasta kohtuotsus komisjon vs. Taani,
C‑541/16
,
EU:C:2018:251
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Olgu märgitud, et iga liidu õigusnorm, mis vastab vahetu õigusmõju tekkimiseks nõutavatele tingimustele, on siduv kõigile liikmesriikide asutustele, st mitte ainult liikmesriikide kohtutele, vaid ka kõigile haldusorganitele, sealhulgas detsentraliseeritud asutustele, ning need asutused on kohustatud seda normi kohaldama (5. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Eesti Pagar,
C‑349/17
,
EU:C:2019:172
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast nähtub nimelt, et nii haldusasutustel kui ka liikmesriikide kohtutel, kes vastutavad oma pädevuse piires liidu õigusnormide kohaldamise eest, on kohustus tagada nende sätete täielik toime (5. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Eesti Pagar,
C‑349/17
,
EU:C:2019:172
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Määruses nr 1198/2006 kohta tuleb märkida, et määruse artikli 70 lõike 1 punkti a kohaselt vastutavad liikmesriigid rakenduskavade juhtimise ja kontrolli eest eelkõige seeläbi, et nad tagavad rakenduskava juhtimis- ja kontrollisüsteemid kehtestamise vastavalt selle määruse artiklitele 57–61.
Selles osas tuleneb nimetatud määruse artikli 59 punktist b, et rakenduskava korraldusasutus peab kontrollima toetusesaajate deklareeritud kulude vastavust tegelikult kantud kuludele ning et need on kooskõlas liidu ja riigisiseste eeskirjadega.
Kulude rahastamiskõlblikkuse eeskirjade kohta näeb määruse nr 1198/2006 artikli 55 lõige 4 ette, et need kehtestatakse riigisisesel tasandil, arvestades nimetatud määruses ette nähtud erandeid. Selliseks erandiks on määruse artikli 55 lõige 1, mis näeb ette, et kulud on EKFilt toetuse saamiseks kõlblikud, kui toetusesaajad on kulude eest tegelikult maksnud alates kuupäevast, mis jääb ajavahemikku komisjonile rakenduskavade esitamise kuupäevast või 1. jaanuarist 2007 (olenevalt sellest, kumb on varasem) kuni 31. detsembrini 2015. Välja arvatud juhul, kui kohaldatakse selliseid liidu õigusest erandit tegevaid norme nagu sama määruse artikli 55 lõige 2, ei saa neile nõuetele mittevastavaid kulutusi tegelikult pidada vastavaks EKFilt toetuse saamise tingimustele.
Seega tuleb asuda seisukohale, et kuigi määruse nr 1198/2006 artikli 55 lõike 4 kohaselt on liikmesriikidel kohustus kehtestada kulude rahastamiskõlblikkuse eeskirjad, piirab neile antud kaalutlusõigust selle määruse artikli 55 lõige 1, mis on sisu poolest tingimusteta ja piisavalt täpne, ning täidab seega vahetu õigusmõju tekkimiseks nõutavad tingimused.
Kuna määruse nr 1198/2006 artikli 55 lõikes 1 on ette nähtud, et kulud on EKFilt toetuse saamiseks kõlblikud, kui toetusesaajad on kulude eest tegelikult maksnud selles sättes nimetatud ajavahemiku jooksul, siis on nimetatud sättes üheselt mõistetavas sõnastuses ette nähtud nõue, mille rakendamine ei eelda meetmete võtmist kaalutlusõiguse alusel ega millega ei ole liikmesriikidele antud muud kaalutlusruumi, kui eelkõige selle määruse artikli 55 lõikes 2 sätestatud juhtudel, mis käesoleval juhul aga ei ole asjakohased.
Seega olgu märgitud, et kui deklareeritud kulud kuuluvad määruse nr 1198/2006 artikli 55 lõike 1 kohaldamisalasse, siis on liikmesriigi pädev asutus kohustatud otse sellele sättele tuginedes nõudma, et nende kulude eest oleks selle sätte tähenduses tegelikult maksnud toetusesaaja.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et määruse nr 1198/2006 artikli 55 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see on kohaldatav rakenduskava korraldusasutuse ja EKFilt toetuse saaja vahelisele suhtele, mistõttu võib sellele sättele tugineda selle toetusesaaja suhtes.
Teine küsimus
Teise küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas summat, mille kohta on EKFilt toetuse saajale esitatud arve, mille see toetusesaaja on tasunud, saab pidada kuluks, mille eest on tegelikult makstud määruse nr 1198/2006 artikli 55 lõike 1 tähenduses, isegi kui kolmas isik, kes selle summa kohta arve esitas, on toetust saanud projekti samuti rahastanud – kas tasaarvestades selle toetusesaaja nõude asjaomase kolmanda isiku nõudega, mis tekkis sellest, et see isik oli võtnud rahastamiskohustuse, või siis eraldi arvet väljastades.
Kõigepealt tuleb märkida, et ainuüksi määruse nr 1198/2006 artikli 55 lõike 1 sõnastus ei võimalda sellele küsimusele vastata.
Nimelt võib kõnealust sätet selle sätte sõnastuse kohaselt ja võttes eelkõige arvesse väljendi „tegelikult maksnud“ kasutamist tõlgendada nii, et kulutuse rahastamiskõlblikkuse kindlaksmääramisel tuleb võtta arvesse kõiki toetusesaaja ja tema tarnija või teenuse osutaja vahelisi rahavooge, mistõttu on rahastamiskõlblik ainult selline summa, mille eest viimati nimetatud esitavad arve pärast seda, nad on omapoolse rahastamise maha arvanud. Sellist rahastust käsitatakse seega tarnitud kauba või teenuse hinna vähendamisena.
Samas võib määruse nr 1198/2006 artikli 55 lõike 1 sõnastust mõista ka nii, et kulu, mille eest on „tegelikult makstud“, olemasolu tuvastamiseks piisab asjaolust, et tarnijal või teenuse osutajal on nõue selle toetusesaaja vastu ning et toetusesaaja on selle tasunud, ilma et rahastus oleks selles kontekstis samal ajal asjakohane
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast tuleneb siiski, et liidu õiguse sätte tõlgendamisel tuleb arvestada mitte üksnes selle sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa säte on (7. juuni 2005. aasta kohtuotsus VEMW jt,
C‑17/03
,
EU:C:2005:362
, punkt
; 24. juuni 2014. aasta kohtuotsus parlament vs. nõukogu,
C‑658/11
,
EU:C:2014:2025
, punkt
, ning 19. septembri 2019. aasta kohtuotsus Gesamtverband Autoteile-Handel,
C‑527/18
,
EU:C:2019:762
, punkt
).
Määruse nr 1198/2006 artikli 55 lõike 1 konteksti kohta tuleb sedastada, et kui välja arvata selle määruse artiklis 54 silmas peetud tingimus, et EKFist kaasrahastatud kulud ei saa toetust liidu teistest rahastamisvahenditest, ei takista see määrus EKFilt toetuse saajal kasutada kolmandate isikute rahastust, mille abil ta kannab asjaomase projektiga seotud kulusid.
Vastupidi eelotsusetaotluse esitanud kohtu kaalutlustele ei saa määruse nr 1198/2006 artiklist 52 tuletada seda, et projekti saab rahastada üksnes ühelt poolt riigiabist ja teiselt poolt EKFilt toetuste saajate omavahendite arvelt. Nimelt on selle artikli eesmärk üksnes piirata avaliku toetuse kogusummat, ilma et see piiraks asjasse puutuva projekti rahastamisviisi.
Pealegi ei sea määruse nr 1198/2006 sätted konkreetse projekti rahastamisviisi mingil moel sõltuvusse kulude rahastamiskõlblikkusest, mistõttu ei mõjuta toetuse saaja poolt oma kulude rahastamiseks valitud viis seda, kas need kulud on EKFi rahastamiseks kõlblikud. Seega ei ole rahastamine kolmanda isiku poolt iseenesest asjakohane selle kindlaks tegemiseks, kui suur on toetusesaaja poolt selle määruse artikli 55 lõike 1 tähenduses tegelikult makstud kulude suurus.
Mis tahes muu tõlgendus läheks vastuollu määruse nr 1198/2006 eesmärkidega, kuna määruse põhjendusest 16 nähtub, et nii palju kui võimalik tuleks soodustada erasektori finantsallikate ja erinevate rahaliste vahendite kasutamist.
Seetõttu on asjaolu, et EKFilt toetuse saaja vastu on tarnijal või teenuse osutajal nõue ja et toetusesaaja selle nõude rahuldas, niisuguses olukorras piisav järeldamaks, et tegemist on kuluga, mille eest on „tegelikult makstud“ määruse nr 1198/2006 artikli 55 lõike 1 tähenduses, ilma et oleks tähtsust asjaolul, et viidatud kolmas isik on ühtlasi rahastanud toetust saanud projekti.
Selles kontekstis ei ole tähtis, mil viisil kõnealune rahastamine toimus. See võib muu hulgas toimuda sellele toetusesaajale esitatud arve summa vähendamise teel, kui toetusesaaja suhtes rahastamiskohustuse võtnud kolmandal isikul oli tekkinud nõue, mis tasaarvestati selle kolmanda isiku nõudega toetusesaajale kauba tarnimise või teenuse osutamise eest. Samas peab iga kulu ja rahastus olema määruse nr 1198/2006 artikli 78 lõikes 1 esitatud nõuete kohaselt tõendatud maksekviitungitega või samaväärse tõendusjõuga raamatupidamisdokumentidega, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
Samuti on selle kohtu ülesanne talle esitatud tõendite alusel hinnata, kas ka tegelikult on tegemist asjaomase projekti rahastamisega, mis ei mõjuta tegelikult makstud kulude suurust määruse nr 1198/2006 artikli 55 lõike 1 tähenduses või on päriselt tegemist tarnitud kauba või osutatud teenuse hinnaalandusega, mis tuleneb EKFilt toetuse saaja tegelikult makstud kulude vähendamisest.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et määruse nr 1198/2006 artikli 55 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et summat, mille kohta on EKFilt toetuse saajale esitatud arve, mille toetusesaaja on tasunud, võib pidada kuluks, mille eest on selle sätte tähenduses tegelikult makstud, isegi siis, kui kolmas isik, kes selle summa kohta arve esitas, on toetust saanud projekti samuti rahastanud – kas tasaarvestades selle toetusesaaja nõude asjaomase kolmanda isiku nõudega, mis tekkis sellest, et see isik oli võtnud rahastamiskohustuse, või siis eraldi arvet väljastades –, tingimusel et asjaomane rahastus on nõuetekohaselt tõendatud maksekviitungitega või samaväärse tõendusjõuga raamatupidamisdokumentidega, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
Kolmas küsimus
Teisele küsimusele antud vastust arvestades ei ole kolmandale küsimusele vaja vastata.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (seitsmes koda) otsustab:

1.
Nõukogu 27. juuli 2006. aasta määruse (EÜ) nr 1198/2006 Euroopa Kalandusfondi kohta artikli 55 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see on kohaldatav rakenduskava korraldusasutuse ja Euroopa Kalandusfondilt toetuse saaja vahelisele suhtele, mistõttu võib sellele sättele tugineda asjaomase toetusesaaja suhtes.

2.
Määruse nr 1198/2006 artikli 55 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et summat, mille kohta on Euroopa Kalandusfondilt toetuse saajale esitatud arve, mille toetusesaaja on tasunud, võib pidada kuluks, mille eest on selle sätte tähenduses tegelikult makstud, isegi siis, kui kolmas isik, kes selle summa kohta arve esitas, on toetust saanud projekti samuti rahastanud – kas tasaarvestades selle toetusesaaja nõude asjaomase kolmanda isiku nõudega, mis tekkis sellest, et see isik oli võtnud rahastamiskohustuse, või siis eraldi arvet väljastades –, tingimusel et asjaomane rahastus on nõuetekohaselt tõendatud maksekviitungitega või samaväärse tõendusjõuga raamatupidamisdokumentidega, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hollandi.