CELEX: 62015TJ0175
Ühine välis- ja julgeolekupoliitika
Teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud piiravad meetmed seoses olukorraga Tuneesias
Meetmete võtmine riigivara omastamise eest vastutavate isikute ning nendega seotud isikute ja üksuste suhtes
Rahaliste vahendite külmutamine
Nende isikute, üksuste ja asutuste loetelu, kelle suhtes kohaldatakse rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamist
Hageja nime säilitamine loetelus
Puudulik faktiline alus
Ilmne hindamisviga
Õigusnormi rikkumine
Omandiõigus
Hea halduse põhimõte
Kohtulahendi tegemise mõistlik aeg
Süütuse presumptsioon
Muutmisavaldus
Kinnitav akt
Vastuvõetamatus

Vaidluse taust ja faktilised asjaolud
Tuneesias 2010. aasta detsembris ja 2011. aasta jaanuaris toimunud poliitiliste sündmuste tagajärjel võttis Euroopa Liidu Nõukogu 31. jaanuaril 2011 ELL artikli 29 alusel vastu otsuse 2011/72/ÜVJP teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud piiravate meetmete kohta seoses olukorraga Tuneesias (
ELT 2011, L 28, lk 62
).
Otsuse 2011/72 põhjendustes 1 ja 2 on märgitud:
„(1)
Nõukogu kinnitas 31. jaanuaril 2011 oma täielikku solidaarsust Tuneesia ja selle rahvaga ning oma toetust nende püüdlustele saavutada stabiilne demokraatia, õigusriik, demokraatlik pluralism ning inimõiguste ja põhivabaduste täielik austamine.
(2)
Lisaks otsustas nõukogu võtta piiravad meetmed Tuneesia riigi vara seadusevastase omastamise eest vastutavate isikute vastu, kes võtavad seeläbi Tuneesia rahvalt võimaluse saada kasu oma majanduse ja ühiskonna jätkusuutlikust arengust ning õõnestavad demokraatia arengut riigis.“
Otsuse 2011/72 artikli 1 lõigetes 1 ja 2 on ette nähtud:
„1.   Külmutatakse kõik rahalised vahendid ja majandusressursid, mis kuuluvad Tuneesia riigi vara seadusevastase omastamise eest vastutavatele lisas loetletud isikutele ja nendega seotud füüsilistele või juriidilistele isikutele või üksustele või on nende omandis, valduses või kontrolli all.
2.   Rahalisi vahendeid ega majandusressursse ei anta otseselt ega kaudselt lisas loetletud füüsiliste või juriidiliste isikute või üksuste käsutusse ega nende toetuseks.“
Otsuse 2011/72 artikkel 2 sätestab:
„1.   Nõukogu koostab liikmesriigi või liidu välisasjade ja julgeolekupoliitika kõrge esindaja ettepanekul lisas esitatud loetelu ja teeb sellesse muudatusi.
2.   Nõukogu edastab oma otsuse, sealhulgas loetellu kandmise põhjused asjaomasele isikule või üksusele kas otse, juhul kui aadress on teada, või teatise avaldamise kaudu, ning annab asjaomasele isikule või üksusele võimaluse esitada oma märkused.
3.   Kui esitatakse märkusi või uusi olulisi tõendeid, vaatab nõukogu oma otsuse läbi ning teavitab vastavalt asjaomast isikut või üksust.“
Otsuse 2011/72 artikli 3 lõikes 1 on sätestatud:
„Lisa sisaldab isikute ja üksuste loetellu kandmise põhjuseid.“
Direktiivi 2011/72 algses redaktsioonis nägi artikkel 5 ette järgmist:
„Käesolevat otsust kohaldatakse 12 kuu jooksul. Seda vaadatakse pidevalt uuesti läbi. Seda uuendatakse või vajaduse korral muudetakse, kui nõukogu leiab, et selle eesmärke ei ole saavutatud.“
Otsusele 2011/72 algselt lisatud loetelu sisaldas vaid kahte nime – Tuneesia Vabariigi endine president Zine el Abidine Ben Hamda Ben Ali ja tema abikaasa Leïla Bent Mohammed Trabelsi.
Nõukogu võttis otsuse 2011/72 artikli 2 lõike 1 ja ELL artikli 31 lõike 2 alusel 4. veebruaril 2011 vastu rakendusotsuse 2011/79/ÜVJP, millega rakendatakse otsust 2011/72 (
ELT 2011, L 31, lk 40
). Selle rakendusotsuse artikkel 1 nägi ette, et otsuse 2011/72 lisa asendatakse rakendusotsuse lisas esitatud tekstiga. Nimetatud lisa sisaldas 48 füüsilise isiku nime, nende hulgas esimesel ja teisel real käesoleva otsuse punktis 7 mainitud kahe isiku nime, ja 28. real hageja nime – Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabrouk. Lisa 28. real oli veerus „Tuvastamisandmed“ märgitud: „Tuneeslane, sündinud 11. märtsil 1972 Tunises, Jaouida El BEJI poeg, abielus Sirine BEN ALIGA, ettevõtte tegevdirektor, elukoht 8 rue du Commandant Béjaoui – Kartaago – Tunis, kasutab isikutunnistust nr 04766495“, ja veerus „Põhjendus“ oli märgitud: „Isik on Tuneesia ametivõimude kohtuliku uurimise all seoses kinnis- ja vallasvara soetamisega ning rahapesu raames pangaarvete avamisega ja varade valdamisega mitmes riigis.“
Hageja nime kandmist rakendusotsusega 2011/79 muudetud otsuse 2011/72 lisasse pikendati nõukogu 27. jaanuari 2012. aasta otsusega 2012/50/ÜVJP (
ELT 2012, L 27, lk 11
), nõukogu 31. jaanuari 2013. aasta otsusega 2013/72/ÜVJP (
ELT 2013, L 32, lk 20
) ja nõukogu 30. jaanuari 2014. aasta otsusega 2014/49/ÜVJP (
ELT 2014, L 28, lk 38
).
Pärast 28. mai 2013. aasta kohtuotsuseid Trabelsi jt vs. nõukogu (
T‑187/11
,
EU:T:2013:273
), Chiboub vs. nõukogu (
T‑188/11
, ei avaldata,
EU:T:2013:274
) ja Al Matri vs. nõukogu (
T‑200/11
, ei avaldata,
EU:T:2013:275
) muutis nõukogu põhjendusi, mille alusel kanti kõnealuste isikute nimed rakendusotsusega 2011/79 muudetud otsuse 2011/72 lisas olevasse loetellu. Hageja nime loetellu kandmise põhjendust muudeti otsusega 2014/49 järgmiselt: „Isik, kelle suhtes Tuneesia ametivõimud on alustanud kohtumenetlust seoses kaasa aitamisega avaliku sektori vahendite omastamisele avaliku võimu kandja poolt; kaasa aitamisega ametiseisundi kuritarvitamisele avaliku võimu kandja poolt, et saavutada põhjendamatut eelist kolmandale isikule ja põhjustada valitsusele kahju; ning kaasa aitamisega avaliku võimu kandja õigusvastasele mõjutamisele, et otseselt või kaudselt saavutada eeliseid teise isiku jaoks.“
Nõukogu teatas hagejale 12. jaanuari 2015. aasta kirjaga oma kavatsusest uuesti pikendada hageja suhtes võetud piiravaid meetmeid. Nõukogu lisas sellele kirjale Tuneesia ametiasutuste edastatud 19. detsembri 2014. aasta tõendi selle kohta, et hageja suhtes on Tuneesias pooleli kohtumenetlus. Hageja esitas 15. jaanuari 2015. aasta kirjas oma märkused ja palus nõukogul selles kirjas märgitud põhjustel kustutada hageja nimi otsusega 2014/49 muudetud otsusele 2011/72 lisatud loetelust.
Nõukogu võttis 30. jaanuaril 2015 vastu otsuse (ÜVJP) 2015/157, millega muudetakse otsust 2011/72 (
ELT 2015, L 26, lk 29
). Otsuse artikli 1 lõike 1 kohaselt asendatakse otsuse 2011/72 artikkel 5 järgmise tekstiga: „Käesolevat otsust kohaldatakse kuni 31. jaanuarini 2016. Seda vaadatakse pidevalt uuesti läbi. Vajaduse korral võib selle kehtivust pikendada või seda muuta, kui nõukogu leiab, et selle eesmärgid ei ole täidetud.“ Otsusega 2014/49 muudetud otsusele 2011/72 lisatud loetellu jäeti hageja nimi alles ja loetellu kandmise põhjendust ei muudetud.
Nõukogu vastas 4. veebruari 2015. aasta kirjas hageja 15. jaanuari 2015. aasta märkustele. Nõukogu esitas selles kirjas põhjused, miks ta peab vajalikuks jätta hageja suhtes võetud piiravad meetmed jõusse, ning lisas kirjale otsuse 2015/157 koopia. Ent ta teatas, et arvestades hageja märkusi, mis puudutasid tema suhtes Tuneesias käimasoleva kohtumenetluse seisu, vaatab ta piiravad meetmed uuesti läbi enne 31. juulit 2015.
Hageja esitas oma märkused 18. veebruaril, 29. mail ja 7. septembril 2015. Nõukogu vastas neile märkustele 16. novembri 2015. aasta kirjaga. Esiteks jättis nõukogu rahuldamata hageja 18. veebruari 2015. aasta kirjas esitatud taotluse toimikuga tutvuda ning teatas, et ta pikendas hageja vastu suunatud meetmeid käesoleva otsuse punktis 11 mainitud tõendi alusel ning muid dokumente tema käsutuses ei ole. Teiseks teatas nõukogu, et ta lisab oma kirjale väljavõtted kahest 11. mai 2015. aasta dokumendist, mille edastasid Tuneesia ametiasutused ja mis käsitlevad hageja suhtes toimuvaid kohtumenetlusi. Kolmandaks teatas nõukogu, olles vastanud hageja 29. mai 2015. aasta märkustes toodud argumentidele ja jätnud tema ärakuulamistaotluse rahuldamata, et hageja suhtes võetud piiravad meetmed tuleb jõusse jätta.
Hageja esitas 30. novembril 2015 uuesti oma märkused, millele nõukogu vastas 18. detsembri 2015. aasta kirjaga. Selle kirja lõpus teatas nõukogu oma kavatsusest pikendada hageja vastu suunatud piiravaid meetmeid ja muuta tema nime loetellu kandmise põhjendust järgmiselt: „Isik, kelle suhtes Tuneesia ametivõimud on alustanud kohtumenetlust seoses kaasa aitamisega avaliku sektori vahendite omastamisele avaliku võimu kandja poolt; kaasa aitamisega ametiseisundi kuritarvitamisele avaliku võimu kandja poolt, et saavutada põhjendamatut eelist kolmandale isikule ja põhjustada valitsusele kahju; ning seoses avaliku võimu kandja õigusvastase mõjutamisega, et otseselt või kaudselt saavutada eeliseid teise isiku jaoks.“ Vastuseks sellele kirjale esitas hageja 5. jaanuaril 2016 uued märkused.
Nõukogu võttis 28. jaanuaril 2016 vastu otsuse (ÜVJP) 2016/119, millega muudetakse otsust 2011/72 (
ELT 2016, L 23, lk 65
), ning mille artikli 1 lõike 1 kohaselt pikendati otsuse 2011/72 kehtivust kuni 31. jaanuarini 2017. Otsuse 2016/119 artikli 1 lõike 2 kohaselt asendati otsuse 2011/72 lisa otsuse 2016/119 lisaga. Hageja nimi on selle uue lisa 28. real. Loetellu kandmise põhjenduse sõnastus on identne sõnastusega, mille nõukogu edastas hagejale oma 18. detsembri 2015. aasta kirjas. Nagu nõukogu hagejale oma 29. jaanuari 2016. aasta kirjas teatas, on selle sõnastuse aluseks Tuneesia ametiasutuste 20. oktoobri 2015. aasta tõend, mis oli sellele kirjale lisatud.
Menetlus ja poolte nõuded
Hageja esitas hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 10. aprillil 2015.
Nõukogu esitas kostja vastuse 2. juulil 2015.
Repliik ja vasturepliik esitati vastavalt 14. septembril 2015 ja 8. jaanuaril 2016.
Hageja esitas Üldkohtu kodukorra artikli 86 alusel 25. jaanuaril 2016 esimese muutmisavalduse, et laiendada hagi nõudeid nõukogu 16. novembri 2015. aasta otsusele, millega nõukogu jättis rahuldamata hageja 29. mai 2015. aasta taotluse kustutada tema nimi otsusele 2011/72 lisatud loetelust. 4. aprillil 2016 esitas hageja teise muutmisavalduse, milles ta palus laiendada oma haginõudeid otsusele 2016/119.
Nõukogu esitas esimese muutmisavalduse kohta oma seisukohad 30. märtsil 2016 ja teise muutmisavalduse kohta 4. mail 2016.
Pärast Üldkohtu kodade koosseisu muutumist määrati käesolev kohtuasi 3. oktoobri 2016. aasta otsusega ümber viiendale kojale.
Ettekandja-kohtuniku ettepanekul otsustas Üldkohus avada menetluse suulise osa.
Poolte kohtukõned ja vastused Üldkohtu küsimustele kuulati ära 14. detsembri 2016. aasta kohtuistungil.
Hageja palub Üldkohtul:
–
tühistada otsus 2015/157 hagejat puudutavas osas, tühistada nõukogu 16. novembri 2015. aasta otsus, millega nõukogu jättis rahuldamata hageja 29. mai 2015. aasta taotluse kustutada tema nimi otsusele 2011/72 lisatud loetelust, ja tühistada otsus 2016/119 hagejat puudutavas osas;
–
mõista kohtukulud välja nõukogult.
Nõukogu palub Üldkohtul:
–
jätta hagi tervikuna rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja hagejalt.
Õiguslik käsitlus
Otsuse 2015/157 tühistamist käsitlevad haginõuded
Hagi põhjendamiseks esitab hageja vormiliselt kuus väidet. Esimeses, sisuliselt õigusnormi rikkumist käsitlevas väites leiab hageja, et Tuneesias tema suhtes toimuv kohtulik uurimine ei ole piisav faktiline alus, et jätta tema nimi otsuse 2011/72 lisas olevasse loetellu. Esimene väide jaguneb kaheks osaks, mis käsitlevad esiteks seda, et nõukogu ei võtnud arvesse hageja suhtes Tuneesias käimasolevate kohtumenetluste positiivset arengut, ja teiseks seda, et eespool nimetatud uurimise käigus rikuti põhimõtet, et kohtulahendini tuleb jõuda mõistliku aja jooksul. Teine väide käsitleb Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 47 rikkumist seeläbi, et nõukogu ise rikkus lahendi tegemise mõistliku aja põhimõtet. Kolmandas väites leiab hageja, et otsus 2015/157 on esemetu. Selle väite esimene osa käsitleb ilmseid hindamisvigu seoses Tuneesia demokraatliku protsessi arenguga ja seoses piiravate meetmete vajalikkusega riigivara omastamise eest vastutavate kolmanda riigi kodanike suhtes. Täiendava võimalusena väidab hageja, et otsust ei ole piisavalt põhjendatud. Selle väite teine osa käsitleb õigusnormi rikkumist seeläbi, et nõukogu leidis, et Tuneesia ametiasutuste esitatud dokumendid tõendavad hagejale süüdistuse esitamist. Neljas väide koosneb kahest osast: esiteks, et rikutud on harta artiklit 48, ja teiseks, et rikutud on harta artikli 41 lõiget 1. Selle väite esimeses osas leiab hageja, et nõukogu 31. jaanuari 2011. aasta pressiteatega on rikutud süütuse presumptsiooni. Teises väiteosas leiab hageja, et rikutud on hea halduse põhimõtet, eelkõige õigust erapooletule kohtlemisele. Juhuks kui eespool nimetatud väited tagasi lükatakse, esitab hageja täiendava võimalusena viienda väite, et tehtud on ilmne hindamisviga, kuna nõukogu ei võtnud piisavalt arvesse otsuse 2015/157 karistusõiguslikku laadi. Kuues väide käsitleb omandiõiguse ja harta artikli 17 rikkumist.
Sissejuhatuseks olgu märgitud, et kolmanda väite teine osa, mis käsitleb nõukogu tehtud viga Tuneesia ametiasutuste esitatud tõendite piisavuse hindamisel, on tegelikult seotud esimese väitega. Seega tuleb seda lugeda selle väite kolmandaks osaks. Samuti on terve neljas väide tegelikult seotud teise väitega, sest see käsitleb hageja põhiõiguste rikkumist otsuse 2015/157 vastuvõtmiseni viinud menetluses. Seega tuleb tõdeda, et teine väide koosneb kolmest osast, mis käsitlevad harta artiklite 47 ja 48 ning artikli 41 lõike 1 rikkumist. Eeltoodust järeldub, et viiendat ja kuuendat väidet tuleb pidada vastavalt neljandaks ja viiendaks väiteks.
Esimese väide, et on rikutud õigusnormi, kuna nõukogu pidas Tuneesias hageja suhtes toimuvat kohtulikku uurimist ekslikult piisavaks faktiliseks aluseks
Esimeses väites leiab hageja sisuliselt, et Tuneesias tema suhtes toimuv kohtulik uurimine ei saanud otsuse 2015/157 vastuvõtmise kuupäeval olla aluseks tema suhtes nõukogu võetud piiravate meetmete säilitamisele. Hageja sõnul rikkus nõukogu õigusnormi, kui ta ei võtnud arvesse teavet, mis hageja talle selle kohta esitas. Nagu hageja selle väite sissejuhatuses selgitab, on ta nõus sellega, et 5. märtsi 2015. aasta kohtuotsuse Ezz jt vs. nõukogu (
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
) punktide 77 ja 84 kohaselt on nõukogul ühise välis- ja julgeolekupoliitika (ÜVJP) alaste piiravate meetmete võtmiseks alus, kui riigi vahendite õigusvastase kasutamise tõttu on käimas kohtumenetlus. Kuid ta leiab, et selle kohtumenetluse kulgemine ja õigusvastasus on kõnealuste meetmete säilitamise õiguspärasuse hindamisel asjakohased.
Seoses sellega olgu kõigepealt meenutatud, et 27. veebruari 2014. aasta kohtuotsuses Ezz jt vs. nõukogu (
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
), mida on apellatsioonimenetluses kinnitatud 5. märtsi 2015. aasta kohtuotsusega Ezz jt vs. nõukogu (
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
), tõlgendati laialt kriteeriume, mis on sätestatud nõukogu 21. märtsi 2011. aasta otsuse 2011/172/ÜVJP teatavate isikute, üksuste ja asutuste vastu suunatud piiravate meetmete kohta seoses olukorraga Egiptuses (
ELT 2011, L 76, lk 63
) artikli 1 lõikes 1 (kohtuotsus, 27.2.2014, Ezz jt vs. nõukogu,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, punkt
, apellatsioonimenetluses kinnitatud kohtuotsusega, 5.3.2015, Ezz jt vs. nõukogu,
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
, punktid
,
,
ja
).
Veel olgu meenutatud, et mitmes kohtuotsuses, mis on tehtud kohtuasjades, mille ese on seoses olukorraga Tuneesias nõukogu võetud piiravate meetmete tühistamine, on Üldkohus kohaldanud samasugust laia tõlgendamise põhimõtet otsuse 2011/72 artikli 1 lõikele 1, mis on sõnastatud peaaegu identselt otsuse 2011/172 artikli 1 lõikega 1 (kohtuotsused, 14.4.2016, Ben Ali vs. nõukogu,
T‑200/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:216
, punkt
; 30.6.2016, CW vs. nõukogu,
T‑224/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:375
, punkt
; 30.6.2016, Al Matri vs. nõukogu,
T‑545/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:376
, punkt
, ja 30.6.2016, CW vs. nõukogu,
T‑516/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:377
, punkt
).
Otsuse 2011/72 artikli 1 lõikest 1 nähtuvalt on otsuse eesmärk külmutada varad, mis kuuluvad Tuneesia riigi vara seadusevastase omastamise eest vastutavatele isikutele ja nendega seotud isikutele, kelle nimed on loetletud otsuse lisas. Sellised riigivara seadusevastased omastamised takistavad Tuneesia avalik-õiguslike asutuste ja nendega seotud organite nõuetekohast toimimist ning otsuse põhjenduse 2 kohaselt võtavad seeläbi „Tuneesia rahvalt võimaluse saada kasu oma majanduse ja ühiskonna jätkusuutlikust arengust ning õõnestavad demokraatia arengut riigis“.
Vastavalt kohtupraktikale nähtub otsuse 2011/72 artikli 1 lõikest 1 koostoimes põhjendustega 1 ja 2, et selle otsusega ette nähtud varade külmutamise eesmärk ei ole karistada otsuses nimetatud isikuid toimepandud rikkumiste eest ega heidutada neid rikkumisi toime panemast. Varade külmutamise ainus eesmärk on hõlbustada Tuneesia ametiasutustel riigivara omastamist tuvastada ja võimaldada neil riigivara omastamisest saadud tulu tagasi nõuda. Seega on varade külmutamine oma laadilt pelgalt ennetavat laadi ega ole karistusõiguslik meede (kohtuotsused, 14.4.2016, Ben Ali vs. nõukogu,
T‑200/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:216
, punktid
ja
, ning 30.6.2016, Al Matri vs. nõukogu,
T‑545/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:376
, punktid
ja
; vt selle kohta ja analoogia alusel ka kohtuotsus, 27.2.2014, Ezz jt vs. nõukogu,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, punktid
,
ja
).
Otsuse 2011/72 eesmärke arvestades tuleb otsuse artikli 1 lõike 1 tähenduses Tuneesia riigi vara seadusevastase omastamise eest vastutavate isikute all mõista mitte üksnes isikuid, kes on selliste tegude eest juba süüdi mõistetud, vaid ka isikuid, kelle suhtes on sellise vastutuse tuvastamiseks käimas kohtulik uurimine (kohtuotsused, 14.4.2016, Ben Ali vs. nõukogu,
T‑200/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:216
, punkt
; 30.6.2016, CW vs. nõukogu,
T‑224/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:375
, punkt
; 30.6.2016, Al Matri vs. nõukogu,
T‑545/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:376
, punkt
, ja 30.6.2016, CW vs. nõukogu,
T‑516/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:377
, punkt
).
Järelikult tuleb selline otsuse 2011/72 artikli 1 lõike 1 tõlgendus – mida hageja ei ole ka kahtluse alla seadnud (vt käesoleva otsuse punkt 29) – võtta aluseks esimese väite eri osade analüüsimisel. Olgu veel rõhutatud, et hoolimata hagiavalduse terminivaliku mõningasest varieeruvusest tuleb esimest väidet mõista nii, et see puudutab vaidlusaluste piiravate meetmete faktiliseks aluseks olevate faktide õiguslikul kvalifitseerimisel tehtud viga, mitte meetmete õigusliku aluse puudumist.
– Esimese väite esimene osa, mis käsitleb seda, et nõukogu ei võtnud arvesse hageja suhtes Tuneesias käimasolevate kohtumenetluste positiivset arengut
Seoses esimese väite esimese osaga väidab hageja sisuliselt, et kohtumenetluste areng talle soodsas suunas muudab tema süüdimõistmise ebatõenäoliseks. Selle argumendi põhjendamiseks toob ta esile kolm asjaolu. Esiteks tugineb ta Tuneesia Cour de cassation’i (kassatsioonikohus) 1. juuli 2014. aasta otsusele, milles jõuti järeldusele, et varad, mis ta on Tuneesia 31. mai 2011. aasta dekreetseaduse nr 2011-47 tähenduses pärinud oma isalt, hõlmavad neilt varadelt saadud tulu ja nende reinvesteeringuid. Hageja sõnul on selle kohtuotsusega tuvastatud tema Tuneesia varade seaduslikkus. Teiseks tugineb ta Tuneesia kohtute kolmele otsusele, mis tehti vastavalt 28. mail 2013, 21. augustil 2014 ja 17. detsembril 2014 ning millega tühistati tema suhtes kehtinud Tuneesiast lahkumise keelud. Kolmandaks väidab ta, et teda ei ole süüdistatud ebaseadusliku vara omamises väljaspool Tuneesiat. Repliigis lisab ta, et nõukogu oli kohustatud kontrollima, kas esines mõistlik väljavaade kohtumenetluse toimumiseks, ja sellise väljavaate puudumisel vaidlusalused piiravad meetmed tühistama, vastasel korral osalenuks nõukogu Tuneesia ametiasutuste poolses menetluse kuritarvitamises, mis seisnes tema suhtes toimuvate kohtumenetluste pikendamises määramata ajaks.
Nõukogu väidab enda kaitseks vastu, et vastupidi hageja väidetule ei ole Tuneesia kassatsioonikohtu 1. juuli 2014. aasta otsuses tuvastatud, et kõik Tuneesias asuvad hageja varad oleksid seaduslikud. Nõukogu lisab, et hageja argumendid, mis käsitlevad tema suhtes kehtestatud reisikeeldude tühistamist ning põhjusliku seose puudumist talle esitatud süüdistuste ja tema väljaspool Tuneesiat asuvate varade vahel, ei ole asjakohased. Nõukogu hinnangul ajab hageja ekslikult segamini vaidlusalused piiravad meetmed ja õigusabimeetmed.
Selle kohta tuleb tõdeda, et käesoleva otsuse punktides 33 ja 34 meenutatud kohtupraktikat arvestades ei saa selle väiteosa raames esitatud hageja argumentidega nõustuda.
Nimelt on antud juhul nõukogu ülesanne kontrollida, kas tema käsutuses olevad tõendid võimaldavad tuvastada, et hageja suhtes on käimas mõni kohtumenetlus seoses riigivara võimaliku omastamisega, ning kas see kohtumenetlus võimaldab hageja kvalifitseerida riigivara omastamise eest vastutavaks isikuks või sellise isikuga seotud isikuks otsuse 2011/72 artikli 1 lõike 1 tähenduses (vt selle kohta kohtuotsused, 14.4.2016, Ben Ali vs. nõukogu,
T‑200/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:216
, punkt
, ja 30.6.2016, Al Matri vs. nõukogu,
T‑545/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:376
, punkt
).
Niisiis ei ole otsuse 2011/72 raames nõukogu ülesanne ise kontrollida ja hinnata nende tõendite täpsust ja asjakohasust, millel põhinevad kohtumenetlused otsuse lisasse kantud isikute suhtes. Nagu käesoleva otsuse punktis 33 selgitatud, ei ole nõukogu eesmärk kõnealust otsust ja sellele järgnevaid otsuseid vastu võttes määrata ise karistusi riigivara omastamise eest, mida Tuneesia ametiasutused uurivad, vaid jätta mainitud ametiasutustele võimalus riigivara omastamine tuvastada ja sellest saadud tulu tagasi nõuda. Järelikult on tõendite kontrollimine ja nende põhjal sobivate järelduste tegemine pädevate Tuneesia ametiasutuste ülesanne (vt selle kohta kohtuotsused, 14.4.2016, Ben Ali vs. nõukogu,
T‑200/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:216
, punkt
, ja 30.6.2016, Al Matri vs. nõukogu,
T‑545/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:376
, punkt
). Seega ei ole põhimõtteliselt nõukogu ega Üldkohtu ülesanne kontrollida selliste menetluste põhjendatust, vaid üksnes kontrollida rahaliste vahendite külmutamise otsuse põhjendatust Tuneesia ametiasutuste esitatud tõenditega seoses (vt selle kohta ja analoogia alusel kohtuotsus, 5.3.2015, Ezz jt vs. nõukogu,
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
, punkt
).
On tõsi, et nõukogu ei saa alati nõustuda Tuneesia õiguskaitseasutuste esitatud dokumentides toodud järeldustega. Kohtupraktikast nähtub, et nõukogu ülesanne on hoolikalt ja erapooletult uurida tõendeid, mida talle on esitanud pädevad asutused, antud juhul Tuneesia asutused, võttes eelkõige arvesse hageja esitatud märkusi ja võimalikke õigustavaid asjaolusid. See kohustus tuleneb ka põhiõiguste harta artiklis 41 sätestatud hea halduse põhimõttest (vt selle kohta ja analoogia alusel kohtuotsused, 18.7.2013, komisjon jt vs. Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punktid
ja
; 14.4.2016, Ben Ali vs. nõukogu,
T‑200/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:216
, punktid
ja
, ning 30.6.2016, Al Matri vs. nõukogu,
T‑545/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:376
, punktid
ja
).
Ent samast kohtupraktikast nähtub veel, et nõukogul tuleb oma uurimiskohustuse hoolikaks ja erapooletuks täitmiseks hinnata, kas hageja esitatud märkusi ja faktilisi asjaolusid arvestades on vaja saada pädevatelt asutustelt lisateavet või -tõendeid. Ehkki nõukogu ei saa asendada Tuneesia õiguskaitseasutuste hinnangut hageja suhtes toimuva kohtuliku uurimise põhjendatuse kohta enda omaga, ei saa siiski välistada, et sellel institutsioonil võib olla kohustus küsida selgitusi uurimise aluseks olevate asjaolude kohta (vt selle kohta ja analoogia alusel kohtuotsused, 18.7.2013, komisjon jt vs. Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punkt
ja 30.6.2016, Al Matri vs. nõukogu,
T‑545/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:376
, punkt
).
Antud juhul tuleb meenutada, et nagu käesoleva otsuse punktis 11 märgitud, tugines nõukogu hageja nime otsusele 2011/72 lisatud loetellu kandmise pikendamisel Tuneesia ametiasutuste edastatud 19. detsembri 2014. aasta tõendile selle kohta, et hageja suhtes on pooleli kohtumenetlus. Selle hagiavaldusele lisatud tõendi on väljastanud Tribunal de première instance de Tunis (Tunisi esimese astme kohus, Tuneesia) ja allkirjastanud vanem-eeluurimiskohtunik (kabinet nr 1). Tõendis on märgitud, et „eeluurimine nr 19592/1, mis on algatatud Zine El Abidine Ben Haj Hamda Ben Haj Hassen Ben Ali jt suhtes, kestab ja puudutab isikut nimega Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabrouk, keda süüdistatakse kaasaaitamises avaliku sektori vahendite omastamisele avaliku võimu kandja poolt; kaasaaitamises ametiseisundi kuritarvitamisele avaliku võimu kandja poolt, et saavutada põhjendamatut eelist kolmandale isikule ja põhjustada valitsusele kahju; ning kaasaaitamises avaliku võimu kandja õigusvastasele mõjutamisele, et otseselt või kaudselt saavutada eeliseid teise isiku jaoks“.
Hageja ei eita, et see tõend on piisav kinnitamaks, et tema suhtes toimub Tuneesias kohtulik uurimine eesmärgiga tuvastada tema osalemine riigivara omastamiseks kvalifitseeritavas tegevuses. Nimelt on hageja esitatud õigustavate asjaoludega võimalik vaid tõendada, nagu ta isegi märkis, et tema puhul ei saa mõistlikult eeldada, et ta antaks selle uurimise tulemusel kohtu alla. Teisisõnu näib hageja olevat seisukohal, et uurimise edenedes teda süüstavad tõendid nõrgenevad või kaovad. Ta ei väida aga, et tal oleks tõendeid selle kohta, et Tuneesia õiguskaitseasutused on uurimise lõpetanud põhjusel, et puudub alus tema kohtu alla andmiseks uuritavate tegude eest.
Vastupidi hageja väidetule ei saa aga uurimise jätkudes see, et menetlus näib arenevat teda süüstavate tõendite nõrgenemise suunas – kui seda pidada tõendatuks –, kohustada nõukogu sellest teadasaamise järel kustutama tema nime otsusele 2011/72 lisatud loetelust.
Nagu käesoleva otsuse punktis 40 märgitud, ei ole mitte nõukogu, vaid pädevate Tuneesia asutuste ülesanne kontrollida kohtuliku uurimise aluseks olevaid tõendeid ja teha neist vajalikud järeldused uurimise edasise käigu kohta. Vastasel juhul võiks tekkida olukord, kus nõukogul tuleb teha uurimise põhjendatuse kohta enneaegseid järeldusi, mis võivad lahkneda Tuneesia ametiasutuste järeldustest. Selline olukord võiks viia paradoksaalse tagajärjeni, et ajal, mil asjaomane isik antakse kohtu alla ja mainitud asutused võivad võtta ta riigivara omastamise eest vastutusele, ei ole tema vara enam Euroopa Liidus külmutatud, välistades niiviisi võimaluse talle süüks pandud omastamisest saadud tulu tagasi nõuda. Ilmselgelt ei oleks sellisel juhul otsuse 2011/72 kasulik mõju tagatud (vt selle kohta ja analoogia alusel kohtuotsused, 14.4.2016, Ben Ali vs. nõukogu,
T‑200/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:216
, punkt
, ja 30.6.2016, Al Matri vs. nõukogu,
T‑545/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:376
, punkt
).
Kuigi kohtupraktika kohaselt peab liidu pädev asutus vaidlustamise korral tõendama isiku vastu kasutatud põhjenduste paikapidavust, mitte isik ise ei pea tõendama nende põhjenduste alusetust, tuleb nende tõendite laadi, vormi ja tugevuse hindamiseks, mida nõukogult võidakse nõuda, arvesse võtta piiravate meetmete laadi ja konkreetset ulatust ning nende eesmärki (vt selle kohta kohtuotsused, 18.7.2013, komisjon jt vs. Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punkt
; 28.11.2013, nõukogu vs. Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, punktid
–
, ja 30.6.2016, Al Matri vs. nõukogu,
T‑545/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:376
, punktid
ja
).
Kuna antud juhul on nõukogu esitanud tõendeid hageja suhtes kohtuliku uurimise toimumise kohta ja nende usaldusväärsust ei ole eitatud, on hageja ülesanne näidata ära konkreetsed tõendid, millele ta tugineb, et seada selle uurimise põhjendatus kahtluse alla (vt selle kohta ja analoogia alusel kohtuotsus, 30.6.2016, Al Matri vs. nõukogu,
T‑545/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:376
, punkt
). On tõsi, nagu hageja repliigis märgib, et nõukogu kontrollimiskohustust võib õigustada nõukogu vajadus vältida igasugust kaasaaitamist Tuneesia ametiasutuste võimalikele kuritarvitustele, mis seisneb selle uurimise avatuks jätmises määramata ajaks, samas kui hageja kohta puuduvad süüstavad tõendid. Nii ei ole see aga juhul, kui puuduvad konkreetsed tõendid, mille põhjal võiks nõukogul tekkida põhjendatud küsimus, miks uurimist ei ole lõpetatud.
Vastupidi hageja väidetule ei ole tema esitatud õigustavad tõendid aga sellised, et tekitada põhjendatud küsimusi selle kohta, kas tema suhtes käimasoleval kohtulikul uurimisel on perspektiivi lõppeda kohtuliku lahendiga või mispärast ei ole uurimist lõpetatud.
Esiteks ei ole hageja esitanud ühtegi tõendit, mis võimaldaks mõista, mismoodi võiks Tuneesia kassatsioonikohtu 1. juuli 2014. aasta otsus mõjutada hinnangut tema osalemisele kuritegudes, millega on seotud teda puudutav kohtulik uurimine.
Hagiavaldusele lisatud hageja Tuneesia esindaja 2. septembri 2014. aasta kirjas on sellega seoses märgitud, et Tuneesia kassatsioonikohus asus 1. juuli 2014. aasta otsuses seisukohale, et vara, mis on päritud ja mida ei saa seetõttu konfiskeerida vastavalt 31. mai 2011. aasta dekreetseadusele nr 2011-47, koosneb mitte üksnes pärimise teel üle läinud varast, vaid ka sellelt varalt saadud tulust ja selle vara reinvesteerimisel mis tahes vormis saadud tulust. Mainitud kirjas teeb hageja Tuneesia esindaja sellest kohtuotsusest järelduse, et „[selle] kohaldamine peaks viima selleni, et kõik [hageja] varad arvatakse konfiskeerimist käsitleva dekreetseaduse kohaldamisalast välja, kuna need varad on kas otse päritud tema isalt või saadud päritud vara reinvesteerimisest või sellelt saadud tulust“.
Seoses sellega piisab märkimisest, et eespool mainitud 1. juuli 2014. aasta kirjas Tuneesia kassatsioonikohtu otsuse kohta esitatud kaalutlused üksinda ei võimalda kuidagi välistada, et hageja suhtes toimuv kohtulik uurimine päädib järeldusega, et hageja on Tuneesia riigi vara seadusevastase omastamise eest vastutav.
Neist kaalutlustest saab teha pelgalt järelduse, et 31. mai 2011. aasta dekreetseaduse nr 2011-47 alusel ei saa konfiskeerida tulu, mida hageja on saanud päritud varalt, ega tulu, mida ta on saanud sellise tulu reinvesteerimiselt. Mingit järeldust ei ole aga võimalik teha kõnealuse kohtuliku uurimise tulemuse kohta. Isegi kui pidada tõendatuks hageja väidet, et pärast seda kohtuotsust võib ta oma Tuneesias asuvat vara vabalt käsutada, ei mõjuta see kuidagi uurimise tulemust, mis uuritavaid tegusid arvestades võib seada kahtluse alla teatavate hageja varade valduse seaduslikkuse.
Hageja ei ole suutnud ka selgitada, kuidas on omavahel seotud ühelt poolt dekreetseadus ja tsiviilmenetlus, milles Tuneesia kassatsioonikohtu 1. juuli 2014. aasta otsus tehti, ning teiselt poolt kohtulik uurimine. Kui hagejalt kohtuistungil selle kohta päriti, piirdus ta kinnitusega, et 31. mai 2011. aasta dekreetseadus nr 2011-47 kohaldub peale tema veel teatud isikutele, kelle suhtes on käimas analoogiline kohtulik uurimine, ning et on võimalik, et kohtuasi, milles tehti teda puudutav kohtuotsus, puudutab ka mõnda neist isikutest. Asjaolu, et paralleelselt hageja ja teiste isikute suhtes käimasolevate kohtulike uurimistega piiras Tuneesia kassatsioonikohtu otsus ka Tuneesia ametiasutuste võetud halduslike konfiskeerimismeetmete kohaldamisala, ei ole piisav, et anda alust kahelda nende kohtulike uurimiste põhjendatuses.
Teiseks, hageja suhtes kehtinud Tuneesiast lahkumise keeldude tühistamine kolme Tuneesia kohtuotsusega, mis tehti vastavalt 28. mail 2013, 21. augustil 2014 ja 17. detsembril 2014, ei tundu samuti andvat alust sellisteks kahtlusteks. Nimelt nähtub hageja väidetust ja toimikumaterjalidest, et kõnealused kohtuotsused tehti kohtuasjades, mis on lahus kriminaalmenetlusest, mis viis kohtuliku uurimiseni, mis oli otsuse 2015/157 vastuvõtmise ajal ikka veel pooleli. Pealegi ei ole hageja kordagi väitnud, et need kohtuotsused oleks tehtud kohtuasjades, mis on selle uurimisega kuidagi seotud. Isegi kui pidada tõendatuks asjaolu, et nende kohtuotsuste järel oli hageja vaba Tuneesiast lahkuma, puudub sellel igasugune mõju.
On tõsi, et Tuneesiast lahkumise keelu tühistamisele esimese mainitud kohtuotsusega järgnes toimikumaterjalidest nähtuvalt hageja õigeksmõistmine sama kohtuotsusega kohtuasjas, milles hageja oli antud kohtu alla tegude eest, mis on sarnased tegudega, mille suhtes on käimas kõnealune kohtulik uurimine. Ei ole aga tõendatud ega isegi mitte väidetud, et hageja õigeksmõistmine selles kohtuasjas oleks kaasa toonud tema õigeksmõistmise kohtuasjas, mida hõlmab see kohtulik uurimine, või et see oleks õigustavaks tõendiks viimati mainitud kohtuasjas.
Kolmandaks, mis puudutab hageja argumenti, et teda ei süüdistata ebaseadusliku vara omamises väljaspool Tuneesiat, siis olgu meenutatud, et asjaolu, et kõnealune kohtulik uurimine puudutab riigivara omastamiseks kvalifitseeritavaid tegusid, on piisav faktiline alus põhjendamaks tema varade külmutamist liidus. Nimelt, nagu käesoleva otsuse punktis 33 märgitud, on selle meetme ainus eesmärk hõlbustada Tuneesia ametiasutustel riigivara omastamist tuvastada ja võimaldada neil riigivara omastamisest saadud tulu tagasi nõuda. Järelikult ei ole selle eesmärk võimaldada väljaspool Tuneesiat, konkreetsemalt liidus, ebaseadusliku vara omamise tuvastamist. Pealegi ei ole eitatud, et uuritavatel tegudel, eelkõige kaasaaitamisel riigivara omastamisele avaliku võimu kandja poolt on otsene ja ilmselge seos riigivara omastamise mõistega otsuse 2011/72 artikli 1 lõike 1 tähenduses. Järelikult ei ole tähtsust asjaolul, et Tuneesia ametiasutuste 19. detsembri 2014. aasta tõend, millele nõukogu tugines, ja seetõttu ka hageja nime loetellu kandmise põhjendused ei viita ebaseadusliku vara omamisele väljaspool Tuneesiat, eelkõige liidus (vt selle kohta ja analoogia alusel kohtuotsus, 30.6.2016, Al Matri vs. nõukogu,
T‑545/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:376
, punkt
).
Kõike eelnevat arvesse võttes tuleb esimese väite esimene osa tagasi lükata.
– Esimese väite teine osa, mis käsitleb seda, et nõukogu ei võtnud arvesse lahendi tegemise mõistliku aja põhimõtte rikkumist hageja suhtes käimasoleva kohtuliku uurimise raames
Esimese väite teise osaga seoses väidab hageja, et tema suhtes Tuneesias käimasolev kohtulik uurimine ei järgi lahendi tegemise mõistliku aja põhimõtet. Seoses sellega rõhutab ta, et see põhimõte on ette nähtud Nairobis (Keenia) 27. juunil 1981 vastu võetud inimõiguste ja rahvaste õiguste Aafrika harta (edaspidi „Aafrika harta“) – mille Tuneesia Vabariik on ratifitseerinud – artikli 7 lõike 1 punktis d. Ta märgib, et antud juhul on see uurimine kestnud üle nelja aasta, ilma mingi väljavaateta selle lõppemisele. Ta lisab, et selle kestuse eest vastutavad üksnes Tuneesia ametiasutused. Lõpetuseks järeldab ta, et uurimise kestust ja tema suhtes toimunud soodsat arengut arvestades on väär, et uurimist ei ole lõpetatud. Neid argumente kinnitab Euroopa Inimõiguste Kohtu 3. mai 2012. aasta otsus Masar
vs
. Slovakkia (CE:ECHR:2012:0503JUD006688209). Repliigis täpsustab hageja sisuliselt, et kontroll, mida nõukogul tuleks tema arvates Tuneesia kohtumenetluse õiguspärasuse suhtes teha, peab viima tema nime kustutamiseni otsusele 2011/72 lisatud loetelust, sest see menetlus on kestnud lahendi tegemise mõistlikust ajast kauem.
Omalt poolt väidab nõukogu vastu, et tema ülesanne ei ole hinnata kolmandate riikide käitumist, vaid üksnes hinnata nende riikide esitatud tõendite asjakohasust ja piisavust. Nõukogu sõnul lähtus ta neist põhimõtetest, kui ta teatas hagejale 4. veebruaril 2015 saadetud kirjas, et ta võtab hageja argumendid teatavaks ja vaatab tema olukorra uuesti läbi enne 2015. aasta juulikuud. Vasturepliigis lisab nõukogu, et tema käsutuses olevatest tõenditest nähtub, et hagejat puudutav kohtumenetlus on Tuneesias pooleli ning kõigi seotud kohtuasjade keerukust arvestades ei ole selles menetluses kulunud aeg ebamõistlik. Nõukogu lisas vasturepliigile selliseid tõendeid sisaldavad dokumendid.
Kõigepealt olgu märgitud, et liidu õigusakti õiguspärasuse hindamisel tuleb väljakujunenud kohtupraktika kohaselt lähtuda selle akti vastuvõtmise ajal esinenud faktilistest ja õiguslikest asjaoludest (vt kohtuotsused, 3.9.2015, Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. komisjon,
C‑398/13 P
,
EU:C:2015:535
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 4.9.2015, NIOC jt vs. nõukogu,
T‑577/12
, ei avaldata,
EU:T:2015:596
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Käesoleva väiteosa raames esitatud hageja etteheidete analüüsimisel ei saa võtta arvesse otsusest 2015/157 hilisemaid asjaolusid. Sellest on aga hilisem nõukogu 4. veebruari 2015. aasta kiri hagejale ning veelgi hilisem on hageja olukorra läbivaatamine, mida nõukogu kohustus hiljem tegema. Vasturepliigile lisatud dokumendid, mille nõukogu võtab vasturepliigis aluseks tõendamisel, et hageja suhtes Tuneesias käimasoleva kohtumenetluse kestus ei ole ebamõistlik, on Tuneesia ametiasutused koostanud 11. mail 2015. Järelikult ei olnud nõukogu otsuse 2015/157 vastuvõtmise kuupäeval neist dokumentidest teadlik ning Üldkohus ei saa neid arvesse võtta.
Kõnealuse väiteosa sisu kohta väidab hageja sisuliselt, et kuna tema suhtes käimasolev kohtumenetlus ei ole lahendi tegemise mõistliku aja põhimõttega kooskõlas ja on seetõttu ebaseaduslik, ei saa nõukogu jätta selle menetluse põhjal tema nime otsuse 2011/72 lisasse. Järelikult peab Üldkohus piirduma käesoleva väiteosa raames kontrollimisega, kas nõukogu leidis õigesti, et selle kohtumenetluse kestus ei saa olla hagejale suunatud piiravate meetmete lõpetamise aluseks.
Selle kohta olgu samadel põhjustel, kui käesoleva otsuse punktis 46 toodud põhjused, märgitud, et Tuneesia kohtute ülesanne on otsustada, kas hageja suhtes käimasolevas kohtumenetluses on rikutud lahendi tegemise mõistliku aja põhimõtet. Nagu hageja ise märgib, on Tuneesia Vabariik Aafrika harta osapool, ning selle rahvusvahelise lepingu artikli 7 lõike 1 punkt d näeb ette õiguse asja arutamisele mõistliku aja jooksul erapooletu kohtu poolt. Järelikult on Tuneesia ametiasutuste ülesanne hageja pöördumise korral kindlaks teha, kas selle kohtumenetluse raames on nimetatud sätteid järgitud. Pealegi ei ole ei liit ega liikmesriigid Aafrika harta osapooleks, mistõttu ei saa nõukogu ega Üldkohus selle rahvusvahelise lepingu sätteid tõlgendada ega kohaldada (vt selle kohta kohtuotsus, 21.12.2011, Air Transport Association of America jt,
C‑366/10
,
EU:C:2011:864
, punktid
ja
).
On tõsi, et kohtupraktika kohaselt tuleb õigusriigi põhimõtteid ja inimõigusi ning inimväärikust austada kõikides liidu tegevuse valdkondades, sealhulgas ÜVJP valdkonnas, nagu nähtub ELL artikli 21 lõike 1 esimesest lõigust, lõike 2 punktist b ja lõikest 3 ning ELL artiklist 23 nende koostoimes (vt selle kohta kohtuotsus, 14.6.2016, parlament vs. nõukogu,
C‑263/14
,
EU:C:2016:435
, punkt
). Olgu märgitud, et ELL artikli 21 lõige 1 sätestab, et liidu tegevuse eesmärk rahvusvahelisel areenil on edendada ka ülejäänud maailmas põhimõtteid nagu õigusriik, inimõiguste ja põhivabaduste universaalsus ning jagamatus ja rahvusvahelise õiguse austamine. Lahendi tegemise mõistliku aja põhimõte on osa õigusest õiglasele kohtumenetlusele, mida kaitsevad paljud rahvusvahelise õiguse aktide sätted, eeskätt ÜRO Peaassamblee poolt 16. detsembril 1966. aastal vastu võetud kodaniku- ja poliitiliste õiguste rahvusvahelise pakti – mille osalised on kõik liikmesriigid ja Tuneesia Vabariik – artikli 14 lõike 3 punkt c. Pealegi, nagu nähtub otsuse 2011/72 põhjendusest 1, võeti nimetatud otsus ja sellele järgnevad otsused vastu Tuneesia toetamise poliitika raames, lähtudes eesmärgist edendada inimõiguste austamist ja õigusriiki, mis on ette nähtud ELL artikli 21 lõike 2 punktis b.
Järelikult ei saa välistada, et kui on olemas objektiivsed, usaldusväärsed, täpsed ja ühtelangevad tõendid, mis annavad alust kahelda, kas hageja õigust lahendi tegemisele mõistliku aja jooksul on austatud kohtulikus uurimises, mis on tema suhtes pooleli ja mille alusel on tema varad liidus külmutatud, peab nõukogu läbi viima vajalikud kontrollimised.
Ent esimese väite käesoleva osa aluseks on seisukoht, et arvestades kõnealuse kohtuliku uurimise – mis hageja sõnul oleks pidanud olema juba lõpetatud – ülemäärast kestust ja seega uurimise ebaseaduslikkust, oli nõukogu kohustatud hageja varade külmutamise liidus viivitamata lõpetama. Selle seisukohaga ei saa nõustuda.
Esiteks olgu märgitud, et ei ole tõendatud ega isegi mitte väidetud, et Tuneesia õiguse kohaselt on kriminaalmenetluses lahendi tegemise mõistliku aja põhimõtte eiramise tagajärg menetluse lõpetamine või tühistamine.
Lisaks viitab hageja Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikale, mis käsitleb Roomas 4. novembril 1950 alla kirjutatud inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK“) artikli 6 lõikes 1 sätestatud põhimõtet, et kohtulahendini tuleb jõuda mõistliku aja jooksul. On tõsi, et see kohtpraktika on antud juhul asjakohane võrdlusalus, sest EIÕK artikli 6 lõige 1 kaitseb kõnealust põhimõtet samamoodi kui kodaniku- ja poliitiliste õiguste rahvusvahelise pakti artikli 14 lõike 3 punkt c ning Aafrika harta artikli 7 lõike 1 punkt d. Siiski tuleb tõdeda, et kohtupraktikas ei ole Euroopa Inimõiguste Kohus tuletanud sellest põhimõttest siseriiklike asutuste kohustust ülemäära kaua kestnud kriminaalmenetlus lõpetada (vt selle kohta Euroopa Inimõiguste Kohus, 28.6.2016, O’Neill ja Lauchlan
vs
. Ühendkuningriik, CE:ECHR:2016:0628JUD004151610, punkt 87).
Lisaks tuleb märkida, et isegi siis, kui Euroopa Inimõiguste Kohus kohaldab EIÕK artikli 5 lõiget 3, mille kohaselt on ajutise või kohtueelse kinnipidamise tingimuseks lahendi tegemine mõistliku aja jooksul, ei ole ta asunud seisukohale, et selle nõude rikkumine peaks kaasa tooma vastava kohtuliku uurimise lõpetamise. On tõsi, et sellises olukorras peab Euroopa Inimõiguste Kohus vajalikuks väga kiiret asja menetlemist. Kuid ta leiab samuti, et suur kiirus, millele kinnipeetaval on tema asja menetlemisel õigus, ei tohi nurjata kohtute pingutusi teha oma tööd vajaliku hoolsusega (Euroopa Inimõiguste Kohus, 11.12.2007, Pecheur
vs
. Luksemburg, CE:ECHR:2007:1211JUD001630802, punkt 62, ja 5.11.2009, Shabani
vs
. Šveits, CE:ECHR:2009:1105JUD002904406, punkt 65).
Järelikult ei võimalda miski asuda seisukohale, et võimalus, et hageja suhtes Tuneesias toimuvas kohtumenetluses on rikutud hageja õigust mõistliku aja jooksul lahendi tegemisele, peaks kaasa tooma selle menetluse lõpetamise või tühistamise.
Teiseks olgu märgitud, et Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikat arvestades tuleb kontrollimisel, kas on austatud rahvusvahelises õiguses ette nähtud õigust, et kohtulahendini tuleb jõuda mõistliku aja jooksul, võtta arvesse konkreetse juhtumi asjaolusid, millele tuleb anda üldhinnang eelkõige kriteeriumide põhjal, mis puudutavad kohtuasja keerukust ning hageja ja pädevate asutuste käitumist (vt Euroopa Inimõiguste Kohus, 28.6.2016, O’Neill ja Lauchlan
vs
. Ühendkuningriik, CE:ECHR:2016:0628JUD004151610, punkt 86 ja seal viidatud kohtupraktika). Liidu kohtute praktikas kohaldatakse samasuguseid põhimõtteid, kui kontrollitakse, kas on austatud harta artiklis 47 ette nähtud õigust asja arutamisele mõistliku aja jooksul (vt selle kohta kohtuotsus, 26.11.2013, Groupe Gascogne vs. komisjon,
C‑58/12 P
,
EU:C:2013:770
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Isegi kui eeldada, et käesoleva asja asjaoludele saab anda sellise üldhinnangu, on nõukogul selle tegemiseks tingimata vaja nõuda Tuneesia ametiasutustelt lisateavet kõnealuse kohtumenetluse kohta. Nagu käesoleva otsuse punktidest 43–45 nähtub, on nõukogul hageja nime otsuse 2011/72 lisasse jätmiseks käesolevas asjas kõigest vaja koguda tõendeid selle kohta, et hageja suhtes on käimas kohtumenetlus seoses riigivara omastamiseks kvalifitseeritavate tegudega. Võttes arvesse käesoleva otsuse punktis 71 loetletud nõudeid, ei saa sellised tõendid ilmselgelt olla piisavad, et hinnata, kas selles menetluses on rikutud hageja õigust, et lahend tehtaks mõistliku aja jooksul. Isegi kui oletada, et hageja esitatud tõendid annavad alust kahelda, kas seda õigust on austatud, ei ole need igal juhul piisavad selleks, et nõukogu saaks järeldada, et seda õigust on rikutud.
Seetõttu ei saa nõukogu olla kohustatud kustutama hageja nime otsuse 2011/72 lisast, ilma et ta oleks enne esitanud vajalikke järelepärimisi Tuneesia ametiasutustele.
Eeskätt olgu märgitud, et hageja esitas oma 15. jaanuari 2015. aasta märkustes nõukogule tõendid, millele ta käesoleva hagi raames tugineb väitmaks, et Tuneesia ametiasutused on rikkunud tema õigust, et lahend tehtaks mõistliku aja jooksul. Otsuse 2014/49 artikli 1 lõikest 1 nähtub aga, et hagejale suunatud ja sellest otsusest tulenevalt pikendatud piiravad meetmed lõppesid 31. jaanuaril 2015. Samal päeval jõustus otsus 2015/157. Seega, isegi kui eeldada, et nimetatud tõendid õigustaksid nõukogu järelepärimisi Tuneesia ametiasutustele, ei saa sellelt institutsioonilt nõuda, et ta oleks niisugused järelepärimised esitanud ja teinud neist järeldused aja jooksul, mis oli tema käsutuses enne otsusest 2014/49 hagejale tulenevate tagajärgede lõppemist ja analoogilise uue otsuse vastuvõtmist, st kõigest kahe nädala jooksul.
Seetõttu tuleneb kõigest eelöeldust, et hagejal ei ole õigus, kui ta väidab, et nõukogu oli kõigest nende tõendite põhjal kohustatud lõpetama tema nime kandmise otsuse 2011/72 lisasse.
Igatahes ei olnud need tõendid sellised, et oleksid andnud nõukogule alust õigustatud kahtlusteks, mis oleks põhjendanud täiendavate järelepärimiste esitamist Tuneesia ametiasutustele.
Kõnealuse kohtumenetluse kestus, mis oli hageja sõnul neli aastat, ei tundu esmapilgul ülemäära pikk, sest hagiavaldusele lisatud dokumentidest nähtuvalt on käesolevas asjas tegemist riigivara omastamist käsitleva uurimisega, mis on seotud teiste kohtumenetlustega, mis puudutavad paljusid isikuid ja eeldavad uurimisi välismaal. Pealegi ei saa näide, millele hageja viitab, et põhjendada oma argumenti selle kohta, kuidas Tuneesia ametiasutused menetlesid tema taotlust lahutada tema kohtuasi teisi isikuid puudutavast kohtuasjast, olla iseenesest tõendiks, et kogu kohtuliku uurimise menetluse kestus oli ülemäärane. Olgu lisatud, et hageja mainis oma 15. jaanuari 2015. aasta märkustes, et Tuneesia õiguskaitseasutuste poolt tema suhtes uuritavate tegude kvalifikatsiooni muudeti uurimismenetluse käigus. Selline asjaolu võib olla täiendav taustateave, mis selgitab selle menetluse kestust. Vastupidi hageja väidetule ei saa menetluse arenemine talle soodsas suunas, millele ta esimese väite esimese osa raames tugineb, käesoleva otsuse punktides 49–58 toodud põhjustel õigustada selle menetluse lõpetamist.
Euroopa Inimõiguste Kohtu 3. mai 2012. aasta kohtuotsus Masar
vs
. Slovakkia (CE:ECHR:2012:0503JUD006688209), millele hageja käesoleva väiteosa põhjendamiseks tugineb, ei muuda eeltoodud kaalutlusi küsitavaks. Nimelt käsitleb see kohtuasi kriminaalmenetlust seoses asjaoludega, millel pole mingit sarnasust asjaoludega, mida puudutab hageja suhtes Tuneesias käimasolev kohtulik uurimine. Seega ei ole tähtsust asjaolul, et Euroopa Inimõiguste Kohus leiab selles kohtuotsuses, et kõnealuse kohtuliku uurimise kestusega sarnane kriminaalmenetluse kestus ei ole kooskõlas EIÕK artikli 6 lõikes 1 ette nähtud põhimõttega, et kohtulahendini tuleb jõuda mõistliku aja jooksul. Sama kehtib ka teiste EIÕK kohtuotsuste puhul, millele hageja kohtuistungil viitas.
Kõike eelnevat arvesse võttes tuleb esimese väite teine osa tagasi lükata.
– Esimese väite kolmas osa, mis käsitleb nõukogu poolt õigusnormi rikkumist seeläbi, et ta leidis ekslikult, et Tuneesia ametiasutuste esitatud dokumendid tõendavad hagejale süüdistuse esitamist
Käesoleva väiteosa põhjendamiseks väidab hageja, et nõukogul ei olnud õigus, kui ta leidis, et Tuneesia ametiasutuste 19. detsembri 2014. aasta tõend näitab, et hagejale esitati Tuneesias süüdistus, samas kui selles üksnes mainitakse käimasolevat uurimist. Järelikult ei ole see tõend piisavaks faktiliseks aluseks otsusele 2015/157.
Selle argumendiga ei saa nõustuda.
Esiteks puudutab hageja argument nõukogu 4. veebruari 2015. aasta kirja, milles nõukogu märgib, et Tuneesia ametiasutuste 19. detsembri 2014. aasta tõend kinnitab, et hagejat süüdistatakse Tuneesia karistusseadustiku artiklite 32, 87, 96 ja 99 alusel Tuneesia riigi vara omastamisele kaasaaitamises. See dokument on aga otsuse 2015/157 vastuvõtmisest hilisem. Otsusega 2014/49 muudetud ja otsusega 2015/157 pikendatud otsuse 2011/72 lisasse hageja nime kandmise põhjenduses ei ole mainitud hagejale süüdistuse esitamist, vaid üksnes teda puudutava kohtuliku uurimise toimumist. Hagejale suunatud piiravate meetmete pikendamine otsuse 2015/157 tagajärjel ei põhine seega asjaolul, et hagejale on esitatud süüdistus tegude eest, mida on mainitud loetellu kandmise põhjenduses.
Teiseks, nagu käesoleva otsuse punktis 34 meenutatud ja nagu hageja ise kõnealuse väite raames möönab, on käimasolev kohtulik uurimine seoses riigivara omastamisega, millele loetellu kandmise põhjendus tugineb, põhimõtteliselt piisav alus piiravate meetmete võtmiseks. Sellest järeldub, et isegi kui nõukogu eksis oma järelduses, et Tuneesia ametiasutuste 19. detsembri 2014. aasta tõend võimaldab tõendada hagejale süüdistuse esitamist, ei ole sellel eksimusel tähtsust.
Igatahes olgu lisatud, et selles tõendis – mille hageja ise on oma hagiavaldusele lisanud – mainitakse hagejale süüdistuse esitamist. Prantsuse keeles koostatud tõendis on märgitud, et „eeluurimine nr 19592/1 […] kestab ja puudutab isikut nimega Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabrouk, keda süüdistatakse kaasaaitamises avaliku sektori vahendite omastamisele avaliku võimu kandja poolt; kaasaaitamises ametiseisundi kuritarvitamisele avaliku võimu kandja poolt, et saavutada põhjendamatut eelist kolmandale isikule ja põhjustada valitsusele kahju; ning kaasaaitamises avaliku võimu kandja õigusvastasele mõjutamisele, et otseselt või kaudselt saavutada eeliseid teise isiku jaoks“. Seega on esimese väite kolmanda osa aluseks olev faktiline eeldus vale.
Järelikult tuleb esimese väite kolmas osa ja seetõttu ka esimene väide tervikuna tagasi lükata.
Teine väide, et otsuse 2015/157 vastuvõtmiseni viinud menetluses on rikutud hageja põhiõigusi
– Teise väite esimene osa, mis käsitleb harta artikli 47 rikkumist seeläbi, et nõukogu ise rikkus lahendi tegemise mõistliku aja põhimõtet
Teise väite esimese osa põhjendamiseks väidab hageja sisuliselt, et käesolevas asjas on kohaldatav harta artikkel 47, kuna tema suhtes nõukogu võetud piiravatel meetmetel on seos kohtumenetlusega. Mõistliku aja jooksul lahendi tegemise põhimõtte rikkumise tõendamiseks viitab ta oma argumentidele, mida on kirjeldatud esimese väite raames. Nõukogu kohustust järgida harta artiklis 47 ette nähtud mõistliku aja jooksul lahendi tegemise põhimõtet kinnitab Euroopa Kohtu praktika. Repliigis väidab hageja nõukogu argumentidele vastu, et tähtsust ei ole sellel, et nõukogu ei tegutsenud käesolevas asjas õigusemõistmise pädevuse raames. Tähtsust ei ole ka sellel, kui nõukogu uuesti läbivaatamise menetlus vastab harta artikli 47 nõuetele, sest nõukogu ei ole erapooletu ja sõltumatu kohus.
Nõukogu esitab omalt poolt kaitseväite, et ta ei tegutsenud käesolevas asjas õigusemõistmise funktsioonides, sest liidu institutsioonilises süsteemis on need funktsioonid vaid Euroopa Liidu Kohtul. Pealegi on Üldkohus juba otsustanud, et sellistel meetmetel, nagu on vaidlusalused piiravad meetmed, ei ole kohtuotsuse jõudu. Veel leiab nõukogu, et isegi kui eeldada, et harta artiklis 47 ette nähtud mõistliku aja jooksul lahendi tegemise põhimõte on tema suhtes kohaldatav, ei ole nõukogu menetlus mõistliku aja nõuet rikkunud, sest ta on igal aastal uuesti läbi vaadanud küsimuse, kas hageja nimi tuleks jätta otsusele 2011/72 lisatud loetellu.
Kõigepealt olgu märgitud, et käesoleva väite raames esitatud hageja argumente ei saa analüüsida harta artikli 47 alusel.
Seoses sellega tuleb meenutada, et harta artikli 47 teise lõigu esimese lause sõnastuse kohaselt on igaühel õigus õiglasele ja avalikule asja arutamisele mõistliku aja jooksul sõltumatus ja erapooletus seaduse alusel moodustatud kohtus. Veel olgu meenutatud, et harta artikli 51 lõike 1 kohaselt on harta sätted ette nähtud liidu institutsioonidele, organitele ja asutustele ning liikmesriikidele üksnes liidu õiguse kohaldamise korral. Vastavalt sama artikli lõikele 2 ei laienda harta liidu õiguse reguleerimisala kaugemale liidu pädevusest, ei lisa liidule uusi pädevusvaldkondi ja ülesandeid ega muuda aluslepingutes määratletud pädevust ja ülesandeid.
Harta artikli 51 lõikeid 1 ja 2 arvesse võttes tuleb harta artikli 47 sätteid tõlgendada nii, et need näevad ette õiguse tõhusale kohtulikule kaitsele üksnes menetlustes, kus on kaalul liidu õigusega tagatud õigused ja vabadused (vt selle kohta ja analoogia alusel kohtuotsus, 6.9.2016, Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
, punkt
).
Niisiis on harta artikkel 47 käesolevas asjas kohaldatav selles mõttes, et see tagab hagejale, et vaidlusalust varade külmutamist kontrollib tõhusalt Üldkohus, mis tähendab eelkõige kontrollimist, et selliste meetmete võtmise otsus põhineks piisavat kindlal faktilisel alusel (vt selle kohta kohtuotsus, 18.7.2013, komisjon jt vs. Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punkt
). Selline harta artikli 47 kohane kontrollimise kohustus on seega Üldkohtul, mitte nõukogul.
Seevastu ei ole harta artikli 47 sätted kohaldatavad hageja õigusele tõhusale kohtulikule kaitsele kohtumenetluses, mis toimub tema suhtes Tuneesias, mis on kolmas riik. Asjaolu, et hageja suhtes piiravate meetmete võtmise otsus põhineb sellel kohtumenetlusel, ei õigusta selle menetluse seaduslikkuse kontrollimist nende sätete alusel. Esiteks on selle otsuse teinud liidu institutsioon, kellele aluslepingud ei ole andnud õigust täita õigusemõistmise ülesandeid. Teiseks ei ole kõnealune otsus, mis on pealegi vastu võetud ÜVJP raames, kohtuotsuse jõudu omav lahend, sest selle eesmärk ei ole lahendada hagi ega vaidlust (vt selle kohta ja analoogia alusel kohtumäärus, 24.3.2011, Bengtsson,
C‑344/09
,
EU:C:2011:174
, punktid
–
ja seal viidatud kohtupraktika).
Seda tõlgendust ei sea kahtluse alla 16. juuli 2009. aasta kohtuotsuse Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland vs. komisjon (
C‑385/07 P
,
EU:C:2009:456
) punktid 178–184 ja 188, millele hageja käesoleva väiteosa põhjendamiseks viitab. Nimetatud punktidest, eeskätt punktist 188 nähtub selgelt, et Euroopa Kohus piirdus harta artikli 47 teise lõigu esimeses lauses ette nähtud mõistliku aja jooksul lahendi tegemise põhimõtte kohaldamisega hagi menetlemisele Üldkohtus seal toimuva menetluse raames ega laiendanud seesugust kohaldamist liidu institutsioonidele, kellel ei ole õigusemõistmise funktsiooni (vt selle kohta kohtuotsus, 16.7.2009, Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland vs. komisjon,
C‑385/07 P
,
EU:C:2009:456
, punktid
–
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
On tõsi, et selliste isikute asju, kellele on suunatud nõukogu võetud piiravad meetmed, on nõukogu kohustatud menetlema mõistliku aja jooksul tulenevalt harta artikli 41 lõikest 1, mis näeb ette igaühe õiguse heale haldusele.
Kuid isegi kui eeldada, et hoolimata hageja argumentidest saab kõnealust väiteosa tõlgendada nii, et sellega peetakse silmas harta artikli 41 lõike 1 rikkumist nõukogu poolt, nähtub käesoleva otsuse punktides 62–78 kirjeldatud tõenditest, et selline väiteosa tuleks igal juhul tagasi lükata kui põhjendamatu.
Esiteks, isegi kui eeldada, et need tõendid oleksid õigustanud seda, et nõukogu esitab Tuneesia ametiasutustele järelepärimise hageja suhtes toimuva kohtuliku uurimise seisu kohta, ei oleks käesoleva otsuse punktides 66–75 selgitatud põhjustel saanud neil tõenditel olla sellist tagajärge, et nõukogu oleks kohustatud hageja varade külmutamise liidus lõpetama. Teiseks, nagu käesoleva otsuse punktides 76–78 märgitud, ei ole enne otsuse 2015/157 vastuvõtmist hageja esitatud tõendid sellised, et oleksid andnud alust õigustatud kahtluseks, kas Tuneesia ametiasutused on järginud mõistliku aja jooksul lahendi tegemise põhimõtet. Kolmandaks olgu lisatud, et samadel põhjustel ei saa – vastupidi hageja väidetule – nõukogule ette heita, et ta ei teatanud Tuneesia ametiasutustele liidus hageja varade külmutamise kestuse ajalistest piiridest ega kiire kohtuliku uurimise vajadusest.
Nagu nähtub ka hagiavalduse ja repliigi sõnastusest, heidab hageja käesoleva väite raames nõukogule ette vaid seda, et nõukogu on rikkunud hageja õigust sellele, et lahend tehtaks mõistliku aja jooksul, kuna nõukogu ei võtnud oma pädevuse piires meetmeid vältimaks mõistliku aja ületamist Tuneesias hageja suhtes toimuvas kohtumenetluses.
Kuna hageja poolt nõukogule esitatud tõenditest ei nähtu, et kõnealuse kohtumenetluse kestus oleks olnud nõuetevastane, ei saa see kestus ka mõjutada liidus hageja varade külmutamise kestust.
Pealegi ei väida hageja, et ta oleks enne oma 15. jaanuari 2015. aasta kirja esitanud nõukogule tõendeid, mis oleks õigustanud nõukogu pöördumist Tuneesia ametiasutuste poole veendumaks, et hagejat puudutavas kohtulikus uurimises on järgitud hageja õigust sellele, et lahendini jõutakse mõistliku aja jooksul. Järelikult ei saa hageja nõukogule ette heita sellekohase hoolsuse puudumist 15. jaanuari 2015. aasta kirjast varasemal ajal.
Kõike eelnevat arvesse võttes tuleb teise väite esimene osa tagasi lükata.
– Teise väite teine osa, mis käsitleb süütuse presumptsiooni rikkumist nõukogu 31. jaanuari 2011. aasta pressiteatega
Teise väite teise osa põhjendamiseks väidab hageja, et nõukogu 31. jaanuari 2011. aasta pressiteatega on rikutud süütuse presumptsiooni, kuna see kallutab avalikkust uskuma isikute süüd, keda on pressiteates mainitud kui riigivara omastamise eest vastutavaid isikuid. Hagiavalduse punktis 126 palub hageja Üldkohtul „otsustada, et see avaldus rikub süütuse presumptsiooni ja on vastuolus harta artikliga 48“. Repliigis vastab hageja nõukogu kaitseargumentidele, et asjaolu, et pressiteade on otsusest 2015/157 eraldi seisev dokument, ei muuda küsitavaks rikkumist, „isegi kui kohtulik tuvastus tehakse eraldi“. Pressiteate toimet ei muuda ka see, et selle peale ei esitatud tühistamishagi. Asjassepuutuv ei ole see, et kõnealune pressiteade on mainitud otsusest neli aastat varasem, sest selle otsusega jäetakse jõusse piiravad meetmed, mis võeti pressiteatega samal päeval. Hageja lisab, et süütuse presumptsiooni rikkumine võib seada ohtu õiglase kohtumenetluse Tuneesias, sest see võib mõjutada Tuneesia ametiasutuste käitumist tema suhtes.
Nõukogu esitab omalt poolt kaitseväite, et otsust 2015/157 vastu võttes ei tunnistanud ta hagejat süüdi riigivara omastamises ega mõjutanud faktiliste asjaolude hindamist Tuneesia pädevas kohtus. Ta lisab, et pressiteade, mida hageja käesolevas väiteosas kritiseerib, on nimetatud otsusest eraldi seisev ega ole tühistamishagi esemeks. Tema hinnangul on pressiteade otsusest õiguslikult erinev ning nende seaduslikkust tuleks analüüsida eraldi. Vasturepliigis väidab nõukogu sisuliselt, et pressiteate üldises kontekstis ei saa fraasi, millele hageja kõnealuse väite põhjendamiseks viitab, pidada süütuse presumptsiooni rikkuvaks.
Seoses sellega olgu märgitud, et hagiavaldusele lisatud dokument, millele teise väite teine osa viitab, on nõukogu 31. jaanuari 2011. aasta pressiteade (5881/1/2011 REV 1), milles nõukogu avalikustab samal päeval toimunud välisasjade nõukogu istungi järeldused. Dokumendi esimesel leheküljel oleva raamitud teksti teises lõigus on toodud järgmine avaldus:
„Nõukogu arutas samuti Tuneesia sündmusi ning võttis vastu järeldused, andes teada ELi valmisolekust toetada demokraatlikku üleminekut, eelkõige valimiste ettevalmistamist. Samuti võttis nõukogu vastu piiravad meetmed, millega külmutatakse ebaseaduslikult Tuneesia riiklikke vahendeid omandanud inimeste vara.“
Käesoleva otsuse punktis 103 nimetatud pressiteate leheküljel 8 punktis 6 märgib nõukogu, et ta „võttis Tuneesia ametiasutustega konsulteerides piiravaid meetmeid riigi vara kuritarvitamise eest vastutavate isikute suhtes“.
Neid kahte avaldust peab hageja süütuse presumptsiooni rikkumiseks. Esimese mainitud avalduse kohta leiab hageja, et selle sõnastusest jääb mulje, et kõnealused isikud on riigivara omastamise eest juba süüdi mõistetud. Teise avalduse osas möönab hageja, et Üldkohus on juba otsustanud, et sellised avaldused ei mõjuta pädevat kohut asjaolude hindamisel (kohtuotsus, 27.2.2014, Ezz jt vs. nõukogu,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, punkt
), heites samas nõukogule ette seda, et nõukogu kasutas väljendit „riigi vara kuritarvitamise eest vastutavad isikud“ kui absoluutset, kuid ei täpsustanud, et selle aluseks on menetlused, milles ei ole nende isikute kriminaalvastutust veel tuvastatud.
Sissejuhatavalt tuleb märkida, et kohtistungil Üldkohtu küsimusele vastates täpsustas hageja, et hagiavalduse punktis 126 sõnastatud nõue, et Üldkohus otsustaks, et need kaks avaldust rikuvad süütuse presumptsiooni, ei ole otsuse 2015/157 tühistamise nõudest eraldi seisev nõue, vaid seda tuleks tõlgendada kui mainitud tühistamisnõude põhjendust. Sellest tuleb paratamatult järeldada, et hageja arvates see, et tema õigust süütuse presumptsiooni järgimisele on väidetavalt nende avaldustega rikutud, mõjutab otsuse 2015/157 seaduslikkust.
Selle kohta olgu märgitud, mida ka nõukogu sisuliselt väitis, et vaidlusalune pressiteade on otsusest 2011/72 ja otsusest 2015/157 eraldi seisev akt, mille eesmärk on vaid teavitada avalikkust esimesena nimetud otsuse sisust. Tegemist ei ole aktiga, mis oleks koostatud ühe või teise otsuse vastuvõtmiseni viinud menetluses. Hageja ei eita ka seda, et need otsused ise ei riku süütuse presumptsiooni tema suhtes. Järelikult ei saa ta otsuse 2015/157 seaduslikkuse vaidlustamiseks tulemuslikult tugineda süütuse presumptsiooni väidetavale rikkumisele vaidlusaluses pressiteates sisalduvate avaldustega (vt selle kohta ja analoogia alusel kohtuotsus, 5.4.2006, Degussa vs. komisjon,
T‑279/02
,
EU:T:2006:103
, punktid
ja
). Seega ei ole teise väite kõnealune osa tulemuslik.
Igatahes põhineb teise väite teine osa käesoleva otsuse punktides 103 ja 104 viidatud kahe deklaratsiooni grammatilisel tõlgendusel, mis ei võta arvesse nende konteksti.
Kõnealuse pressiteate sõnastus kinnitab selle pealkirjast nähtuvalt aga, et selle ainus eesmärk on teavitada avalikkust välisasjade nõukogu 31. jaanuari 2011. aasta istungi järeldustest, eeskätt otsuse 2011/72 vastuvõtmisest.
Järelikult tuleb kahe kõnealuse avalduse tõlgendamisel lähtuda otsuse 2011/72 sisust. Seoses sellega olgu meenutatud, et otsuse artikli 1 lõikes 1 on sätestatud, et külmutatakse kõik varad, mis kuuluvad Tuneesia riigi vara seadusevastase omastamise eest vastutavatele isikutele ja nendega seotud füüsilistele või juriidilistele isikutele või üksustele. Ent nagu käesoleva otsuse punktis 34 märgitud, tuleb otsuse artikli 1 lõike 1 tähenduses Tuneesia riigi vara seadusevastase omastamise eest vastutavate isikute all mõista mitte üksnes isikuid, kes on selliste tegude eest juba süüdi mõistetud, vaid ka isikuid, kelle suhtes on sellise vastutuse tuvastamiseks käimas kohtulik uurimine.
Lisaks tuleb neid avaldusi ühtlasi tõlgendada lähtuvalt otsusele 2011/72 lisatud loetellu isikute nime kandmise põhjendustest. Hageja puhul on sellises põhjenduses alates tema nime esmakordsest loetellu kandmisest mainitud asjaolu, et tema suhtes toimub kohtulik uurimine seoses riigivara omastamiseks kvalifitseeritava tegevusega.
Järelikult ei ole hagejal õigus, kui ta väidab, et need avaldused kallutavad uskuma selliste isikute süüd, kelle nimed on kantud otsusele 2011/72 lisatud loetellu, kuna nende sisu viitab otsuse sisule ja otsus, nagu eespool märgitud, ei viita hagejale kui isikule, kes on Tuneesia riigi vara omastamise eest juba süüdi mõistetud, vaid kui isikule, kelle suhtes on sellise omastamisega seoses käimas kohtulik uurimine. Samadel põhjustel ei saa neid avaldusi pidada Tuneesia ametiasutusi mõjutavaks ega pädevas kohtus faktiliste asjaolude hindamist mõjutavaks. Seega ei saa neid ühelgi juhul pidada süütuse presumptsiooni põhimõtte rikkumiseks.
Kõigest eespool esitatust lähtudes tuleb teise väite teine osa tagasi lükata.
– Teise väite kolmas osa, mis käsitleb seda, et rikutud on harta artikli 41 lõikest 1 tulenevat õigust heale haldusele, eeskätt õigust erapooletule kohtlemisele
Selle väiteosa põhjendamiseks tugineb hageja reale asjaoludele, mis tema arvates tõendavad, et nõukogu ei ole teda kohelnud erapooletult. Esiteks, oma „esimeses avalikus avalduses“ kinnitas nõukogu „ilma igasuguste täpsustusteta“, et kõik isikud, kelle nimed on kantud otsusele 2011/72 lisatud loetellu, on süüdi riigivara omastamises. Teiseks, sellesse loetellu hageja nime kandmise kehtiv põhjendus ei sisalda enam „liidu mõõdet“, mistõttu oleks pidanud kõnealuse varade külmutamise lõpetama. Kolmandaks, hageja esitatud õigustavatele tõenditele vastates keeldus nõukogu ebaõigesti kontrollimast väidetud faktide paikapidavust. Neljandaks, otsus 2015/157 võeti vastu vaatamata Tuneesia õiguskaitseasutuste tegevusetusele, mille tõttu oli menetlus kestnud neli aastat. Viiendaks, nõukogu võttis selle otsuse vastu, arvestamata tõendeid demokraatia taastumise kohta Tuneesias. Kuuendaks, nõukogu võttis selle otsuse vastu, kontrollimata vastuväidet, et see rikub hageja õigust sellele, et lahend tehtaks mõistliku aja jooksul.
Nõukogu vaidleb vastu kõigile neile argumentidele ja märgib üldiselt, et nõukogu mittenõustumist hagejaga seoses hinnanguga faktilistele ja õiguslikele asjaoludele, millele hageja tugines kui õigustavatele tõenditele, ei saa käsitada kui nõukogu erapooletuse puudumist.
Seoses sellega olgu meenutatud, et piiravate meetmete võtmisel on nõukogu kohustatud järgima harta artiklis 41 ette nähtud hea halduse põhimõtet, mis kohtupraktika kohaselt hõlmab pädeva institutsiooni kohustust uurida hoolikalt ja erapooletult kõiki konkreetse juhtumiga seonduvaid asjaolusid (vt kohtuotsus, 30.6.2016, Al Matri vs. nõukogu,
T‑545/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:376
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Antud juhul olgu märgitud, et teise väite kolmanda osa põhjendamiseks hageja sisuliselt kordab erinevaid etteheiteid, mida ta esitas esimese ja kolmanda väite ning teise väite ülejäänud osade raames. Nende väidete ja väiteosade analüüsimisel toodud põhjustel tuleb need etteheited tagasi lükata.
Esiteks, isegi kui hageja peab väljendiga „esimene avalik avaldus“ silmas pressiteadet, mille seaduslikkuse vaidlustas ta kõnealuse väite teises osas, tuleb hageja argumendid, mis käsitlevad süütuse presumptsiooni väidetavat rikkumist selle pressiteatega, käesoleva otsuse punktidest 107–112 tulenevalt tagasi lükata.
Teiseks, asjaolul, et otsusele 2011/72 lisatud loetellu hageja nime kandmise põhjenduses ei mainita liidus aset leidnud asjaolusid, ei ole käesoleva otsuse punktides 39 ja 57 toodud põhjustel tähtsust, sest selles põhjenduses viidatakse kohtulikule uurimisele seoses riigivara omastamiseks kvalifitseeritava tegevusega.
Kolmandaks, käesoleva otsuse punktides 49–57 toodud põhjustel ei pane hageja esitatud õigustavad tõendid, mille eesmärk on eelkõige tõendada, et tema osas ei ole väljavaateid kohtumenetluse toimumiseks, nõukogule kohustust teha täiendavaid järelepärimisi Tuneesias hageja suhtes toimuva kohtuliku uurimise seisu kohta.
Neljandaks, käesoleva otsuse punktides 63–78 toodud põhjustel ei saa tõendid, mille hageja esitas selle kohta, et Tuneesia ametiasutused on rikkunud tema õigust sellele, et lahend tehtaks mõistliku aja jooksul, õigustada tema varade külmutamise lõpetamist liidus.
Viiendaks, käesoleva otsuse punktides 127–134 kolmanda väite raames toodud põhjustel ei ole nõukogu eksinud, kui ta jättis vaidlusalused piiravad meetmed jõusse, hoolimata Tuneesia demokraatliku protsessi arengust. Kuuendaks, käesoleva otsuse punktides 88–96 teise väite esimese osa raames toodud põhjustel tuleb tagasi lükata kuues argument, et nõukogu ise ei ole austanud hageja õigust sellele, et lahend tehtaks mõistliku aja jooksul.
Eeltoodust tuleneb seega, et hagejal ei ole õigus, kui ta väidab, et nõukogu on rikkunud hea halduse põhimõtet, eeskätt erapooletuse põhimõtet. Järelikult tuleb käesolev väiteosa ja seetõttu ka teine väide tervikuna tagasi lükata.
Kolmas väide, et Tuneesia demokratiseerimisprotsessi arvestades on otsus 2015/157 esemetu
Kolmanda väite põhjendamiseks märgib hageja, et nõukogu on teinud ilmseid hindamisvigu seoses Tuneesia demokratiseerimisprotsessi arenguga ja Tuneesia riigi vara omastamise eest vastutavate Tuneesia kodanike vastu suunatud piiravate meetmete vajalikkusega. Esiteks näitavad hageja sõnul teatavad alates 31. jaanuarist 2011 toimunud kohtu-, põhiseadus- ja valimissündmused, et demokraatiale ülemineku protsess on Tuneesias lõpule viidud. Jättes vaidlusalused piiravad meetmed jõusse seoses „olukorraga Tuneesias“, nagu on märgitud otsuses 2011/72, ei ole nõukogu hinnanud õigesti neid arenguid või vähemalt ei ole neid arvesse võtnud. Teiseks leiab hageja, et kui nõukogu pidas demokraatiale üleminekut Tuneesias toimunuks, ei saanud ta piiravate meetmete õigustamiseks enam tugineda eesmärgile kaitsta demokratiseerimisprotsessi. Täiendava võimalusena väidab hageja, et kuna nõukogu ei selgitanud, mis põhjustel jäeti piiravad meetmed jõusse, hoolimata Tuneesia demokraatliku protsessi arengust, ei ole nõukogu otsust 2015/157 piisavalt põhjendanud.
Nõukogu väidab enda kaitseks vastu, et hageja argumendid lähtuvad ekslikust seisukohast, et demokraatiale ülemineku protsess on Tuneesias lõpule viidud. Kuid eeskätt nõukogu 19. jaanuari 2015. aasta järeldustest nähtuvalt leidis nõukogu, et otsuse 2015/157 vastuvõtmise kuupäeval oli see protsess veel pooleli.
Kõigepealt olgu märgitud, et kuigi hageja ei viita otseselt ELTL artiklile 277, tuleb kõnealust väidet tõlgendada kui väidet, et otsusega 2015/157 pikendatud otsuse 2011/72 artikli 1 lõige 1 on õigusvastane. Käesolevas väites esile toodud ilmsed hindamisvead ei puuduta otseselt hageja nime jätmist otsuse 2011/72 lisasse, vaid üldisemalt Tuneesia riigi vara seadusevastase omastamise eest vastutavate isikute ja nendega seotud isikute varade külmutamist, mis on ette nähtud selle otsuse artikli 1 lõikes 1 (vt selle kohta ja analoogia alusel kohtuotsus, 27.2.2014, Ezz jt vs. nõukogu,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, punkt
). Seega vaidlustab hageja nõukogu võimaluse jätta jõusse kõik otsuse 2011/72 raames võetud piiravad meetmed, arvestades otsuse eesmärke ja Tuneesia demokraatliku protsessi arengut.
Seoses sellega olgu kõigepealt meenutatud, et põhjendusest 1 nähtuvalt on ELL artiklil 29 põhineva otsuse 2011/72 eesmärk avaldada toetust Tuneesia rahva „püüdlustele saavutada stabiilne demokraatia, õigusriik, demokraatlik pluralism ning inimõiguste ja põhivabaduste täielik austamine“. Otsuse põhjendusest 2 nähtuvalt on otsuse eesmärk muu hulgas abistada Tuneesia ametiasutusi nende võitluses riigivara omastamise vastu, külmutades riigivara omastamise eest vastutavate isikute vara, kes võtavad seeläbi Tuneesia rahvalt võimaluse saada kasu oma majanduse ja ühiskonna jätkusuutlikust arengust ning õõnestavad demokraatia arengut riigis.
Seega, nagu Euroopa Kohus on juba otsustanud, on otsuse 2011/72 vastuvõtmine osa liidu üldisemast poliitikast toetada Tuneesia ametiasutusi, et soodustada Tuneesia Vabariigi poliitilist ja majanduslikku stabiliseerimist ja täita niiviisi ÜVJP eesmärke, mis on kindlaks määratud eeskätt ELL artikli 21 lõike 2 punktides b ja d, mille kohaselt liit viib ellu rahvusvahelist koostööd, et tugevdada ja toetada demokraatiat, õigusriigi põhimõtteid, inimõigusi ja rahvusvahelise õiguse põhimõtteid ning toetada arengumaade säästvat majanduslikku arengut (vt kohtuotsused, 30.6.2016, Al Matri vs. nõukogu,
T‑545/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:376
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, 30.6.2016, CW vs. nõukogu,
T‑516/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:377
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on nõukogul ÜVJP küsimustes ulatuslik kaalutlusõigus valdkondades, mis eeldavad poliitilisi, majanduslikke ja sotsiaalseid valikuid ning milles ta peab andma keerulisi hinnanguid, nii et nendes valdkondades võetud meedet võib pidada ebaseaduslikuks ainult siis, kui see on pädeva institutsiooni taotletava eesmärgi saavutamiseks ilmselgelt sobimatu (vt kohtuotsus, 28.11.2013, nõukogu vs. Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Nagu nõukogu oma 19. jaanuari 2015. aasta järeldustele viidates märkis, ei ole ta vastupidi hageja väidetule antud juhul leidnud, et demokraatiale ülemineku protsess oleks olnud otsuse 2015/157 vastuvõtmise ajal Tuneesias lõpule viidud. Mitmesugused kohtu-, põhiseadus- ja valimissündmused, mida hageja esile tõi, ei tõenda, et nõukogu oleks sellele protsessile hinnangut andes teinud ilmse vea. Kuigi need sündmused näitavad edusammude tegemist, ei ole nende põhjal võimalik ilmselgelt järeldada selle protsessi lõpuleviimist, sest nagu nõukogu oma eespool mainitud järeldustes märkis, eeldab see protsess õigusriigi ja uue Tuneesia põhiseaduse demokraatliku sisu tugevdamist.
Igal juhul põhineb kõnealune väide vähemalt vaikimisi ekslikul eeldusel, et edukas üleminek demokraatiale Tuneesias peaks panema nõukogule kohustuse otsuses 2011/72 ette nähtud piiravad meetmed lõpetada. Nimelt, nagu käesoleva otsuse punktis 33 märgitud, on otsuse 2011/72 artikli 1 lõikes 1 koostoimes põhjendustega 1 ja 2 ette nähtud varade külmutamise ainus eesmärk hõlbustada Tuneesia ametiasutustel riigivara omastamist tuvastada ja võimaldada neil riigivara omastamisest saadud tulu tagasi nõuda. Järelikult sõltub mainitud piiravate meetmete kehtetuks tunnistamine vaid nende aluseks olevate kohtumenetluste lõppemisest, mitte demokraatiale ülemineku protsessi edukast lõpuleviimisest Tuneesias, sest selle protsessi toetamine on vaid sellise poliitika lõppeesmärk, mille raames varade külmutamine toimus, mitte täiendav tingimus selle jätkamiseks (vt selle kohta ja analoogia alusel kohtuotsus, 27.2.2014, Ezz jt vs. nõukogu,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, punkt
).
Olgu lisatud, et isegi kui eeldada, et demokraatiale ülemineku protsess on edukalt lõpule viidud, ei ole varade külmutamine vastupidi hageja väidetule seadusandliku võimu sekkumine kohtuvõimu pädevusse.
Sõltumata sellest, et ELL artikli 24 alusel ei võta nõukogu ÜVJP raames vastu seadusandlikke akte, ei saa käesoleva otsuse punktis 131 märgitu kohaselt tuua demokraatiale ülemineku protsessi edukas lõpuleviimine Tuneesias kaasa sellist tagajärge, et nõukogu oleks kohustatud otsuse 2011/72 raames võetud piiravad meetmed tühistama. Kui sellised meetmed tühistatakse enne käimasolevate kohtulike uurimiste lõppemist, mis takistaks Tuneesia ametiasutustel riigivara omastamist tuvastada ja riigivara omastamisest saadud tulu tagasi nõuda, seaks see ohtu nimetatud otsuse eesmärgi tugevdada ja toetada Tuneesias demokraatiat ja õigusriiki. Seega on ÜVJP eesmärke arvestades jätkuvalt põhjendatud jätta jõusse need meetmed, mis käesoleva otsuse punktis 33 märgitu kohaselt on ennetavad, mitte karistusõiguslikud. Sellest järeldub, et kui hageja argumenti mõista nii, et see käsitleb sellise poliitilise võimu nagu nõukogu sekkumist asjadesse, mis kuuluvad üksnes Tuneesia kohtute pädevusse, siis tuleb tõdeda, et piiravate meetmete jõussejätmine ei kujuta endast sellist sekkumist.
Seetõttu tuleb tagasi lükata väide, et nõukogu on teinud ilmseid hindamisvigu seoses Tuneesia poliitilise olukorra arenguga.
Täiendava võimalusena esitatud puudulikku põhjendamist käsitleva väite kohta piisab märkimisest, et käesoleva otsuse punktidest 127–133 nähtuvalt ei õigusta Tuneesia poliitilise olukorra areng pärast otsuse 2011/72 vastuvõtmist seda, et otsuse 2011/72 raames võetud piiravate meetmete jõussejätmist otsusega 2015/157 tuleks seoses sellise arenguga konkreetselt põhjendada. See väide tuleb seega samuti tagasi lükata.
Kõigest eelnevast tuleneb seega, et kolmas väide tuleb tagasi lükata.
Neljas, täiendava võimalusena esitatud väide, mis käsitleb ilmset hindamisviga seoses sellega, et nõukogu ei võtnud piisavalt arvesse otsuse 2015/157 karistusõiguslikku laadi
Neljanda väite põhjendamiseks väidab hageja, et nõukogu ei hinnanud objektiivselt argumente, mida hageja esitas „karistusõiguse perspektiivist“ oma 15. jaanuari 2015. aasta kirjas. Seoses sellega väidab ta, et nõukogu jättis kõrvale tema selgitused, mis käsitlesid talle Tuneesias esitatud süüdistuse nõrgenemist, põhjendades seda spekulatiivsete kaalutlustega ja tuginedes üksnes ÜVJP eesmärkidele. Seetõttu ei analüüsinud nõukogu liidu õigusest lähtuvalt hageja õigusi isikuna, kes on allutatud kohtulikule uurimisele. Repliigis väidab hageja, et otsusel 2015/157 on karistusõiguslik mõõde või vähemalt karistusõiguslikud tagajärjed või karistusõiguslik eesmärk, kuna sellel on sama toime mis õigusabimeetmel, mille määrab kriminaalkohus ÜRO Peaassamblee poolt 31. oktoobril 2003 vastu võetud ÜRO korruptsioonivastase konventsiooni alusel.
Nõukogu väidab enda kaitseks vastu, et otsus 2015/157 võeti vastu ainsal võimalikul õiguslikul alusel, milleks on ELL artikkel 29, ning otsusel puudub igasugune karistusõiguslik mõõde.
Kõnealust väidet tuleb tõlgendada nii, et sisuliselt viitab hageja õigusnormi rikkumisele, mis seisneb selles, et nõukogu vaatas hagejat puudutavate piiravate meetmete jõussejätmise otsuse 2015/157 vastuvõtmise raames läbi üksnes ÜVJP eesmärkide alusel ega kohaldanud seetõttu nõudeid ja tagatisi, mis on ette nähtud kriminaalmenetluses. See väide on siiski ilmselgelt alusetu.
Esiteks, käesoleva otsuse punktides 127 ja 128 selgitatud põhjustel vastab otsus 2011/72 ja seetõttu ka seda pikendanud otsus 2015/157 eesmärkidele, mis on ÜVJP raames ette nähtud ELL artikli 21 lõike 2 punktides b ja d. Teiseks, nagu käesoleva otsuse punktis 33 selgitatud, ei ole hageja varade külmutamine liidus – mille eesmärk ei ole teda karistada Tuneesias toime pandud tegude eest – karistusõiguslik. Nõukogul oli õigus, kui ta piirdus otsuse 2015/157 vastuvõtmisel kontrollimisega, kas tema käsutuses olevad tõendid on ÜVJP valdkonda kuuluvaid otsuse 2011/72 eesmärke arvestades piisavad, et jätkata varade külmutamist. Seega ei pidanud ta varade külmutamise jätkamist analüüsima karistusõiguse nõuete seisukohalt ega võimaldama hagejale spetsiaalseid tagatisi, mis oleksid analoogilised kriminaalmenetluses ette nähtud tagatistega.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla hageja repliigis esitatud argumendid, millega ta püüab tõendada vaidlusaluse vara külmutamise karistusõiguslikku laadi.
Esiteks, varade külmutamise ennetav laad ja asjaolu, et selle jätkamine sõltub kriminaalmenetluse tulemusest Tuneesias, ei muuda iseenesest seda karistusõiguslikuks.
Nimelt, nagu käesoleva otsuse punktidest 33, 127 ja 128 nähtub, on nõukogul, kui ta viib ellu ELL artiklil 29 põhinevat poliitikat toetada Tuneesia ametiasutusi demokraatliku stabiilsuse ja õigusriigi edendamise eesmärgil, võimalus võtta meetmeid, mis aitavad kaasa Tuneesias riigivara omastamise suhtes algatatud kriminaalmenetluste edukale lõpuleviimisele. Nagu nõukogu õigesti märgib, ei ole Tuneesias toimuvad kriminaalmenetlused vaidlusaluse varade külmutamise õiguslik alus, vaid faktiline alus, millel see põhineb. Lisaks nähtub hageja nime otsuse 2011/72 lisasse kandmise põhjendusest, mis käsitleb hageja suhtes pooleliolevaid kohtulikke uurimisi, et nõukogu ei võtnud otsust 2015/157 vastu veendumuse alusel, et hageja on riigivara omastanud.
Teiseks, see, kuidas hageja võrdleb oma rahaliste vahendite külmutamise tagajärgi ja rahvusvahelise kriminaalkoostöö raames võetud õigusabimeetme tagajärgi, ei ole veenev.
On tõsi, et nõukogu poolt hageja rahaliste vahendite külmutamise konkreetseks tagajärjeks on nende vahendite sidumine liidus, mis on võrreldav sellega, mis võib järgneda rahaliste vahendite külmutamisele siseriikliku kohtu poolt rahvusvahelise kriminaalkoostöö raames. Nende kahe meetme laad on aga erinev.
Esiteks, hageja rahaliste vahendite külmutamine ELL artikli 29 alusel on iseseisev meede, mille eesmärk on viia ellu ÜVJP eesmärgid, mitte meede, mille eesmärk on vastata Tuneesia ametiasutuste õigusabitaotlusele (vt selle kohta ja analoogia alusel kohtuotsus, 26.10.2015, Portnov vs. nõukogu,
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
, punkt
).
Teiseks, käesolevas asjas piirdub ELL artikli 21 lõike 2 punktidest b ja d ning artiklis 29 tulenev nõukogu pädevus asjaomaste isikute vara külmutamisega ennetava meetmena ning on oma olemuselt ajutine ja tagasipööratav. Seevastu riigi õiguskaitseasutuste pädevus rahvusvahelise kriminaalkoostöö raames ei piirdu tingimata selliste meetmete võtmisega.
Kõigest eelnevast tuleneb seega, et neljas väide tuleb tagasi lükata.
Viies väide, et rikutud on omandiõigust ja harta artiklit 17
Viienda väite põhjendamiseks märgib hageja, et kuna otsus 2015/157 on põhjendamatu ja õigusvastane, on ka hageja omandiõiguse piirangud põhjendamatud ja rikuvad harta artiklit 17. Nõukogu vaidleb sellele argumendile vastu.
Seoses sellega olgu meenutatud, et liidu õigusega kooskõlas olemiseks peab omandiõiguse kasutamise piirang vastama kolmele tingimusele. Esiteks peab piirang olema ette nähtud seadusega. Teisisõnu peab asjaomasel meetmel olema seaduslik alus. Teiseks peab piirang vastama liidu poolt tunnustatud üldist huvi pakkuvale eesmärgile. Kolmandaks ei tohi piirang olla ülemäärane. Piirang peab olema taotletava eesmärgi saavutamiseks vajalik ning sellega proportsionaalne. Ei tohi riivata asjaomase õiguse või vabaduse sisu (vt kohtuotsus, 27.2.2014, Ezz jt vs. nõukogu,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, punktid
–
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 30.6.2016, CW vs. nõukogu,
T‑516/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:377
, punktid
–
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas väites piirdub hageja väitmisega, et kuivõrd ta on eelmistes väidetes tõendanud, et tema varade külmutamine liidus on õigusvastane ja põhjendamatu, on sellest tulenevalt põhjendamatu ka tema omandiõiguse piiramine. Järelikult ta lihtsalt kahtleb selles, kas piirang vastab kahele esimesele käesoleva otsuse punktis 150 nimetatud tingimusele. Ent käesoleva otsuse punktidest 36–148 nähtuvalt ei ole hageja suutnud tõendada ei varade külmutamise õigusvastasust ega selle põhjendamatust. Seetõttu ei ole ta ka tõendanud seda, et varade külmutamise tõttu tema omandiõigusele seatud piirangutel puuduks õiguslik alus või et need oleksid otsuse 2011/72 ja ÜVJP eesmärke arvestades põhjendamatud. Käesolev väide tuleb seega tagasi lükata.
Kõigest eelnevast tuleneb, et kuna ükski hagiväide ei olnud põhjendatud, tuleb otsuse 2015/157 tühistamise nõuded jätta rahuldamata.
Esimese muutmisavalduse nõuded tühistada nõukogu 16. novembri 2015. aasta„otsus“, millega nõukogu jättis rahuldamata hageja 29. mai 2015. aasta taotluse kustutada tema nimi otsusele 2011/72 lisatud loetelust
Kodukorra artikli 86 lõige 1 näeb ette, et kui algselt vaidlustatud akt on menetluse käigus asendatud või muudetud teise aktiga, millel on sama ese, võib hageja selle uue asjaolu arvesse võtmiseks muuta hagiavaldust enne menetluse suulise osa lõppemist või enne Üldkohtu otsust lahendada kohtuasi ilma menetluse suulise osata. Kodukorra artikli 86 lõike 2 kohaselt peab hagiavalduse muutmine toimuma eraldi dokumendiga ning hagiavalduse muutmise tinginud akti peale tühistamishagi esitamiseks ELTL artikli 263 kuuendas lõigus ette nähtud tähtaja jooksul.
Lisaks nähtub kohtupraktikast, et hagiavalduse muutmine peab olema seotud aktiga, mille peale saab esitada tühistamishagi ELTL artikli 263 alusel, st aktiga, millel on sellised siduvad õiguslikud tagajärjed, mis võivad hageja huve riivata, muutes selgelt tema õiguslikku olukorda (vt selle kohta ja analoogia alusel kohtuotsus, 3.7.2014, Alchaar vs. nõukogu,
T‑203/12
, ei avaldata,
EU:T:2014:602
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika). Kohtupraktika kohaselt ei ole selliseks aktiks pelgalt varasemat akti kinnitav akt, st akt, mis ei sisalda võrreldes varasema aktiga ühtegi uut asjaolu ja mille vastuvõtmisele ei eelnenud puudutatud isiku olukorra uut hindamist (vt kohtumäärused, 7.12.2004, Internationaler Hilfsfonds vs. komisjon,
C‑521/03 P
, ei avaldata,
EU:C:2004:778
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 29.6.2009, Cofra vs. komisjon,
C‑295/08 P
, ei avaldata,
EU:C:2009:407
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kohtupraktika kohaselt ei saa pidada puhtalt kinnitavaks aktiks eelkõige akti, mis võeti vastu varasema akti läbivaatamise tulemusel, mille muutis vajalikuks uute ja oluliste asjaolude esinemine. Asjaolu tuleb pidada uueks, kui seda asjaolu ei esinenud akti vastuvõtmise ajal või ei võetud seda vastuvõtmise ajal arvesse, ning asjaolu tuleb pidada oluliseks, kui see muudab oluliselt hageja õiguslikku olukorda võrreldes tema olukorraga varasema akti vastuvõtmise ajal – asjaolu, mis võib tekitada kahtlusi akti põhjendatuses (vt selle kohta kohtuotsus, 13.11.2014, komisjon vs. Hispaania,
T‑481/11
,
EU:T:2014:945
, punktid
–
ja seal viidatud kohtupraktika).
Piiravate meetmete kohta nähtub kohtupraktikast, et üldjuhul võib hageja tema suhtes tehtud rahalise vahendite külmutamise otsuse peale esitatud hagiavalduse nõudeid ja väiteid muuta seoses hilisema otsusega, millega pikendatakse rahaliste vahendite külmutamist. Nimelt ei piirdu hilisem otsus sellisel juhul varasema otsuse kinnitamisega, kuna see pikendab puudutatud isiku rahalise vahendite külmutamist pärast tema olukorra läbivaatamist uueks perioodiks, mis kestab varasemas otsuses ettenähtud perioodist kauem (vt selle kohta ja analoogia alusel kohtumäärus, 15.2.2005, PKK ja KNK vs. nõukogu,
T‑229/02
,
EU:T:2005:48
, punkt
, apellatsioonimenetluses kinnitatud kohtuotsusega, 18.1.2007, PKK ja KNK vs. nõukogu,
C‑229/05 P
,
EU:C:2007:32
, punkt
).
Otsuse 2011/72 artikli 2 lõikest 3 ja artikli 5 lõikest 6 nähtuvalt võib nõukogu selle otsuse lisasse isiku kohta tehtud kande igal ajal läbi vaadata, võttes arvesse nõukogule esitatud olulisi tõendeid või märkusi, nii et isiku loetellu kantus on pideva jälgimise all. Nimetatud sätete eesmärk on tagada, et isikud, kes otsuse lisasse kandmise kriteeriumidele enam ei vasta, kustutatakse sealt mitte üksnes iga-aastase läbivaatamise järel, vaid vajaduse korral viivitamata (vt selle kohta ja analoogia alusel kohtuotsus, 15.11.2012, Al-Aqsa vs. nõukogu ja Madalmaad vs. Al-Aqsa,
C‑539/10 P ja C‑550/10 P
,
EU:C:2012:711
, punkt
). Sellest järeldub, et nõukogu otsus mitte kustutada otsuse 2011/72 lisast isiku nime, mis on vastu võetud pärast tema olukorra uuesti läbivaatamist uute ja oluliste asjaolude põhjal käesoleva otsuse punktis 155 viidatud kohtupraktika tähenduses, et ole puhtalt kinnitav akt, isegi kui see otsus kõnealust kannet ei pikenda, vaid jätab lihtsalt varasema otsuse kohaldamise jõusse (vt selle kohta ja analoogia alusel kohtuotsus, 13.11.2014, komisjon vs. Hispaania,
T‑481/11
,
EU:T:2014:945
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Antud juhul tuleb esiteks märkida, et esimese muutmisavaldusega vaidlustatud nõukogu 16. novembri 2015. aasta otsusega ei muudetud ega asendatud otsust 2015/157, mille vastu on hagi suunatud. Nimelt piirdus nõukogu oma 16. novembri 2015. aasta kirjas sellega, et jättis rahuldamata hageja taotluse tunnistada otsus 2015/157 teda puudutavas osas kehtetuks. Niisiis ei sisalda see kiri uusi asjaolusid käesoleva otsuse punktis 154 viidatud kohtupraktika tähenduses.
Teiseks, see rahuldamata jätmine ei järgnenud läbivaatamisele, mis oleks olnud põhjendatud uute ja oluliste asjaolude tõttu käesoleva otsuse punktis 155 viidatud kohtupraktika tähenduses.
Esiteks, hageja poolt 29. mail ja 7. septembril 2015 esitatud märkustes on peamiselt mainitud otsuse 2015/157 vastuvõtmisest varasemaid asjaolusid ja küsimusi, mida ta oli oma 15. jaanuari 2015. aasta märkustes juba tõstatanud, st asjaolusid, mis ei olnud uued.
Ainsad otsuse 2015/157 vastuvõtmisest hilisemad asjaolud, mida neis märkustes on mainitud, st Cour d’appel de Tunise (Tunise apellatsioonikohus, Tuneesia) 25. veebruari 2015. aasta otsus ja kolm Tuneesia halduskohtu 30. märtsi 2015. aasta menetlusotsust, ei ole olulised asjaolud ehk asjaolud, mis võiksid oluliselt muuta hageja olukorda võrreldes tema suhtes piiravate meetmete pikendamisega otsuses 2015/157.
Nagu juba korduvalt märgitud, on nende piiravate meetmete aluseks hageja suhtes käimasolev kohtulik uurimine seoses riigivara omastamiseks kvalifitseeritava tegevusega. Hageja Tuneesia esindaja koostatud 24. aprilli 2015. aasta teatest nähtub küll, et Tunise apellatsioonikohtu 25. veebruari 2015. aasta otsusega rahuldati hageja taotlus lahutada see uurimine ülejäänud kriminaalmenetlusest, kuid menetluse selline areng ei näi iseenesest seadvat uurimise käiku kahtluse alla. Veel nähtub hageja 29. mai 2015. aasta märkustele lisatud hageja Tuneesia esindaja teatest, et kolme 30. märtsi 2015. aasta menetlusotsusega peatati kolme haldusotsuse täitmine, mis puudutasid teatavaid hageja varasid, mille seos kohtuliku uurimisega, millel põhines hageja varade külmutamine liidus, ei olnud selge.
Teiseks, kohtutoimiku dokumentidest nähtub, et Tuneesia ametiasutuste poolt 11. mail 2015 edastatud dokumentides, millest nõukogu oma 16. novembri 2015. aasta kirjas lähtub, on kõigest kinnitatud, et hageja suhtes on Tuneesias käimas kohtulik uurimine, ning nõukogu on need esitanud vaid selleks, et vastata hageja argumentidele, millega hageja soovib vaidlustada selle uurimise aluse. Järelikult ei saa neid dokumente, mis on küll uued, pidada oluliseks. Need ei muuda oluliselt hageja olukorda võrreldes tema olukorraga otsuse 2015/157 vastuvõtmise kuupäeval.
Seda analüüsi ei sea kahtluse alla asjaolu, et nõukogu esitas need dokumendid pärast järelepärimisi, mille kohta nõukogu oma 4. veebruari 2015. aasta kirjas oli märkinud, et ta kavatseb need teha vastuseks hageja märkustele.
Otsuse 2011/72 artikli 2 lõige 3 ja artikli 5 lõige 6 annavad nõukogule ulatusliku kaalutlusõiguse kontrollida talle Tuneesia ametiasutuste või hageja poolt esitatud tõendeid, muu hulgas eesmärgiga teha järelepärimisi viimase suhtes toimuva kohtumenetluse seisu kohta. Järelikult kõik uued tõendid, mida nõukogu on saanud pärast omal algatusel või hageja taotlusel tehtud kontrollimisi, ei tarvitse olla olulised asjaolud, mis õigustaksid uut läbivaatamist seoses hageja nime kandmisega nimetatud otsuse lisasse või mille tulemusel tehtaks sellisest läbivaatamisest keeldumise korral huve kahjustav otsus.
Käesolevas asjas nähtub kohtutoimiku dokumentidest, et nõukogu märkis oma 4. veebruari 2015. aasta kirjas sisuliselt seda, et kuigi ta peab põhjendatuks jätta hageja nimi otsusele 2011/72 lisatud loetellu, võtab ta teadmiseks hageja märkused tema suhtes Tuneesias käimasoleva kohtuliku uurimise seisu kohta ja vaatab hagejat puudutavad piiravad meetmed uuesti läbi enne 31. juulit 2015. Ilmneb, et nõukogu võttis selle kirja järel arvesse ka märkusi, mida hageja esitas 18. veebruaril, 29. mail ja 7. septembril 2015, ning vastas hagejale 16. novembri 2015. aasta kirjaga, tehes talle teatavaks Tuneesia ametiasutustele esitatud järelepärimiste tulemused ja edastades käesoleva otsuse punktis 163 mainitud dokumendid. Seega järelepärimiste tegemist vajalikuks hinnates nõukogu kõigest kasutas kaalutlusõigust, mis tal on käesoleva otsuse punktides 157 ja 165 mainitud sätete alusel, ega vaadanud hageja olukorda läbi, mis oleks olnud vajalik tema olukorda oluliselt muutvate asjaolude tõttu.
Kui nõukogu teatas oma 16. novembri 2015. aasta kirjas, et hageja vastu suunatud meetmed tuleb tema suhtes jõusse jätta, ei võtnud ta järelikult vastu uut, otsusest 2015/157 erinevat otsust, vaid kõigest kinnitas seda. See kiri on osas, milles sellega jäetakse rahuldamata hageja taotlus tema nimi otsuse 2011/72 lisast kustutada, puhtalt kinnitav akt, mis ei kahjusta hageja huve. Seetõttu tuleb esimese muutmisavalduse nõue see akt tühistada jätta vastuvõetamatuse tõttu rahuldamata.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla hageja argumendid, millega ta püüab tõendada muutmisavalduse vastuvõetavust.
Esiteks, alusetu on hageja argument, et nõukogu 16. novembri 2015. aasta otsus muutis otsust 2015/157, muutes seni „tingimusliku otsuse“„tingimusteta otsuseks“. Nagu nõukogu oma vastuses sellele muutmisavaldusele märkis, lähtub see argument ekslikust eeldusest, et nõukogu 4. veebruari 2015. aasta kiri, milles nõukogu teatas, et vaatab hageja olukorra läbi enne 31. juulit 2015, muutis otsuse 2015/157 tingimuslikuks. Nõukogu võimalus vaadata otsuse 2011/72 raames võetud piiravad meetmed läbi selle otsuse sätete alusel, mida on mainitud käesoleva otsuse punktis 157, et need vajaduse korral kehtetuks tunnistada või neid muuta, ei muuda neid meetmeid „tingimuslikuks“. Järelikult ei muutnud asjaolu, et nõukogu teatas oma 16. novembri 2015. aasta kirjas, et hageja vastu suunatud meetmed tuleb tema suhtes jõusse jätta, otsust 2015/157 tingimusteta aktiks. Olgu lisatud, et nõukogul oli õigus uutest ja olulistest asjaoludest teada saades need meetmed kehtetuks tunnistada või neid muuta ka pärast 16. novembri 2015. aasta kirja.
Teiseks, vastupidi hageja väidetule ei saa muutmisavalduse vastuvõetavuse põhjenduseks tuua vajadust anda hagejale kooskõlas poolte võrdsuse põhimõttega võimalus kommenteerida tõendeid, mida nõukogu vasturepliigis esitas.
Poolte võrdsuse põhimõte ei saa käesolevas asjas panna uuesti kulgema otsuse 2015/157 peale hagi esitamise tähtaega. Akti vaidlustatavus tuleb pealegi kindlaks teha üksnes selle sisu objektiivse hindamise alusel, mitte poolte võrdsuse põhimõttest lähtudes (vt selle kohta ja analoogia alusel kohtuotsus, 20.9.2012, Prantsusmaa vs. komisjon,
T‑154/10
,
EU:T:2012:452
, punktid
–
).
Igal juhul oli hagejal võimalus esitada 14. detsembri 2016. aasta kohtuistungil oma seisukohad tõendite kohta, mida nõukogu esitas vasturepliigis. Käesoleva otsuse punktist 61 nähtub lisaks, et Üldkohus on leidnud, et neid tõendeid, mis on otsusest 2015/157 hilisemad, ei saa selle otsuse seaduslikkuse hindamisel arvesse võtta. Sellest järeldub, et esimese muutmisavalduse nõuete rahuldamata jätmine ei kahjusta poolte võrdsust.
Kõigest eelnevast tuleneb, et need nõuded tuleb vastuvõetamatuse tõttu rahuldamata jätta.
Teise muutmisavalduse nõuded tühistada otsus 2016/119
Otsuse 2016/119 tühistamisele suunatud teise muutmisavalduse raames esitab hageja sisuliselt viis väidet. Neist väidetest esimene käsitleb süütuse presumptsiooni ja hea halduse põhimõtte rikkumist, teine väide käsitleb vaidlusaluste meetmete puhul piisavalt kindla faktilise aluse puudumist, kolmas väide selle otsuse esemetuks muutumist, neljas väide lahendi mõistliku aja jooksul tegemise põhimõtte rikkumist ning viies väide nõukogu ilmselgelt ebaproportsionaalset sekkumist hageja omandiõigusse.
Kõigepealt olgu meenutatud, et nagu käesoleva otsuse punktis 16 märgiti, pikendati otsusega 2016/119 otsuse 2011/72 kohaldamist kuni 31. jaanuarini 2017 ja muudeti sellele otsusele lisatud loetellu hageja nime kandmise põhjendust, lähtudes käesoleva otsuse punktis 16 mainitud Tuneesia ametiasutuste 20. oktoobri 2015. aasta tõendist. Selle muudatusega asendati märkus, mis käsitles kaasaaitamist avaliku võimu kandja õigusvastasele mõjutamisele, et otseselt või kaudselt saavutada eeliseid teise isiku jaoks, märkusega, mis käsitleb avaliku võimu kandja õigusvastast mõjutamist, et otseselt või kaudselt saavutada eeliseid teise isiku jaoks.
Käesoleva otsuse punktis 156 viidatud kohtupraktika kohaselt tuleb lugeda vastuvõetavaks teise muutmisavalduse nõudeid tühistada otsus 2016/119, millega pikendatakse otsust 2011/72 uueks perioodiks, mis kestab otsuses 2015/157 ette nähtud perioodist kauem.
Esimene väide, et on rikutud süütuse presumptsiooni ja hea halduse põhimõtet
Esimese väite raames kordab hageja sisuliselt argumente, mis ta esitas teise hagiväite teises ja kolmandas osas ning mis käsitlevad süütuse presumptsiooni väidetavat rikkumist. Nende argumentide põhjendamiseks viitab ta esiteks valitsusvälise organsatsiooni Transparency International 25. jaanuari 2016. aasta pressiteatele, milles on märgitud, et varade külmutamist kohaldati 48 Tuneesia kodaniku suhtes „lähtudes tõenditest, et nad on omastanud riigivara ja kuritarvitanud võimu“. Teiseks viitab ta Tuneesia ametiasutuste 15. jaanuari 2016. aasta teatele, millega vastati nõukogu palvele selgitada hageja olukorda ning mis hageja sõnul tõendab, et tema suhtes Tuneesias toimuva kohtuliku uurimise raames „ei hinnata tema väiteid sisuliselt“.
Nõukogu vaidlustab nende uute tõendite vastuvõetavuse.
Tuleb tõdeda, et antud juhul on kohaldatavad käesoleva otsuse punktides 107–112 ja 118 esitatud järeldused, milleni jõuti teise väite teise ja kolmanda osa analüüsimisel. Käesoleva otsuse punktis 103 viidatud nõukogu 31. jaanuari 2011. aasta pressiteade on otsusest 2011/72 ja otsusest 2016/119 eraldi seisev akt, mida ei koostatud nende otsuse vastuvõtmise menetluses. Sellest järeldub, et hageja, kes ei vaidle vastu sellele, et need kaks otsust ise ei riku süütuse presumptsiooni, ei saa nende otsuste seaduslikkuse kahtluse alla seadmiseks tulemuslikult tugineda sellele, et tema arvates rikub pressiteade süütuse presumptsiooni. See etteheide põhineb pressiteate grammatilisel tõlgendusel, kuid seda tuleks tõlgendada lähtuvalt otsuse 2011/72 sisust, mille vastuvõtmisest pressiteade avalikkust teavitas. Kuna aga otsuse lisa sisus ei mainita hagejat mitte kui isikut, kes oleks Tuneesia riigi vara omastamise eest vastutav, vaid kui isikut, kes on sellise tegevusega seoses kohtuliku uurimise all, ei saa sellele viitav pressiteate sisu rikkuda hageja õigust sellele, et austataks süütuse presumptsiooni.
Järelikult, isegi kui eeldada, et käesoleva otsuse punktis 177 mainitud Transparency Internationali pressiteates sisaldunud avaldused rikkusid hageja õigust sellele, et austataks süütuse presumptsiooni, ei saa sellist rikkumist omistada eespool mainitud nõukogu 31. jaanuari 2011. aasta pressiteatele ning see ei saa ühelgi juhul mõjutada otsuse 2016/119 seaduslikkust.
Tuneesia ametiasutuste 15. jaanuari 2016. aasta teate kohta olgu märgitud, et selle kohta esitatud hageja väited on puhtalt spekulatiivsed. Nimelt on selles teates kõigest esitatud menetluslikud põhjused, miks asja uuriv kohtunik ei lahutanud hageja kohtuasja teiste asjaga seotud isikute kohtuasjadest. Järelikult ei osuta selles teates miski sellele, milliseid järeldusi teevad Tuneesia ametiasutused hagejat puudutavast kohtulikust uurimisest, ega sellele, kas teates esitatud seisukohtadel on mingit seost nõukogu pressiteatega.
Seetõttu tuleb esimene väide tagasi lükata.
Teine väide, et vaidlusalustel meetmetel puudub piisavalt kindel faktiline alus
Teisel väitel on sisuliselt neli osa: esiteks, et etteheited, millel põhineb hageja nime jätmine otsuse 2011/72 lisasse, on liiga ebamäärased, teiseks, et Tuneesia õiguskaitseasutused ei vaadanud tema toimikut eraldi läbi, mistõttu on mulje faktilise aluse piisavusest vale, kolmandaks, et menetlus Tuneesias ei ole tema osas olnud märkimisväärselt aktiivne, ning neljandaks, et eespool viidatud väited ei ole talle etteheidetavate tegude ja tema individuaalse vastutuse osas piisavalt täpsed.
Nõukogu peab hageja esitatud tõendeid asjassepuutumatuks, tuginedes 14. aprilli 2016. aasta otsusele Ben Ali vs. nõukogu (
T‑200/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:216
).
– Teise väite esimene osa, et etteheited, millel põhineb hageja nime jätmine otsuse 2011/72 lisasse, on liiga ebamäärased
Kõigepealt olgu märgitud, et teise väite esimene osa põhineb uuel argumendil, mida ei esitatud hagiavalduses, täpsemalt selle esimeses väites. Seda argumenti ei saa ka pidada mõne nimetatud väites juba esitatud argumendi laienduseks (vt kohtuotsus, 15.3.2006, Itaalia vs. komisjon,
T‑226/04
,
EU:T:2006:85
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika). Hagejal on siiski õigus esitada see argument esimest korda seoses esimese hagiväite muutmisega, arvestades otsusega 2016/119 ette nähtud uusi põhjendusi tema nime loetellu kandmiseks ja Tuneesia ametiasutuste 20. oktoobri 2015. aasta tõendit, mis on uued asjaolud (vt selle kohta ja analoogia alusel kohtuotsus, 13.9.2013, Anbouba vs. nõukogu,
T‑563/11
, ei avaldata,
EU:T:2013:429
, punkt
).
Kuid käesoleva otsuse punktides 187–195 toodud põhjustel ei ole see argument põhjendatud.
Esiteks, ühelt poolt väidab hageja, et Tuneesia ametiasutuste 20. oktoobri 2015. aasta tõendi ja otsusega 2016/119 muudetud otsuse 2011/72 lisasse tema nime kandmise põhjenduse vahel on lahknevused, mis puudutavad mainitud kuritegude liiki, ning teiselt poolt väidab ta, et neid kuritegusid käsitlevad täpsustused ja neid tuvastada võimaldavad tõendid ei ole piisavad.
Seoses sellega olgu märgitud, et kuigi otsusega 2016/119 muudetud otsuse 2011/72 lisasse hageja nime kandmise põhjenduses, mille nõukogu aluseks võttis, on kuritegusid, mida puudutab hageja suhtes Tuneesias käimasolev kohtulik uurimine, kirjeldatud lühemalt kui Tuneesia ametiasutuste esitatud tõendis, ei ole põhjenduse ja tõendi vahel märkimisväärset lahknevust. Pealegi ei saa nõukogul olla kohustust taasesitada hageja nime loetellu kandmise põhjenduses selle põhjenduse aluseks olevad tõendid, kuna ta on need tõendid juba hagejale teatavaks teinud (vt selle kohta kohtuotsus, 30.6.2016, Al Matri vs. nõukogu,
T‑545/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:376
, punktid
ja
).
Teiseks, kuigi selles tõendis ei ole nimetatud konkreetseid kõnealuste kuritegudega seotud asjaolusid, on selles siiski piisavalt täpselt märgitud need kuriteod ja hageja osalemise määr kas toimepanija või kaasaaitajana, nii et see võimaldab nõukogul kindlaks teha, kas hageja vastab otsuse 2011/72 artikli 1 lõikes 1 ette nähtud üldkriteeriumidele (vt selle kohta ja analoogia alusel kohtuotsus, 30.6.2016, Al Matri vs. nõukogu,
T‑545/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:376
, punkt
).
Pealegi, nagu näitab hageja poolt termini
actus reus
kasutamine, on tema argumentide aluseks ekslik eeldus, et nende tõendite täpsusaste, millele nõukogu tugineb, peab olema samasugune nagu see, mis on nõutav tema kriminaalvastutuse tuvastamiseks mainitud kuritegude eest. Hageja aga ei eita, et nõukogul on õigus tugineda neid kuritegusid puudutavatele kohtulikele uurimistele, mis on pooleli, st kriminaalmenetluse staadiumis, kus vastutust tuvastavate või vastutusest vabastavate tõendite hindamine on pooleli (vt selle kohta kohtuotsus, 30.6.2016, Al Matri vs. nõukogu,
T‑545/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:376
, punktid
–
).
Samadel põhjustel ei ole tähtsust asjaolul, et peale hageja ei ole nimetatud teisi isikuid, kes on eeldatavasti neis kuritegudes osalenud ja kellele on viidatud hageja nime loetellu kandmise põhjenduses ja Tuneesia ametiasutuste 20. oktoobri 2015. aasta tõendis. Nimelt on käesoleva otsuse punktist 189 nähtuvalt piisav, et selles tõendis on piisava täpsusega märgitud need kuriteod ja nendes kuritegudes hageja eeldatava osalemise määr. Sama kehtib ka sellele, et tõendis ei ole märgitud kuritegude toimepanemise aega ega kohta.
Tähtsust ei ole ka asjaolul, et Tuneesia Vabariigi endist presidenti on väidetavalt ekslikult nimetatud avaliku võimu kandjaks. Piisab märkimisest, et sellele isikule ei viita ei käesoleva otsuse punktis 16 mainitud tõend ega otsusega 2016/119 muudetud otsuse 2011/72 lisas toodud põhjendus hageja nime loetellu kandmiseks. Olgu lisatud, et kuna ülesanded, mida see isik täitis, võivad hõlmata riigivara haldamist, võib neid igal juhul samastada avaliku võimu kandja ülesannetega, et tuvastada rikkumine, mis on kvalifitseeritav riigi vara seadusevastaseks omastamiseks otsuse 2011/72 artikli 1 lõike 1 tähenduses (vt selle kohta ja analoogia alusel kohtuotsus, 14.4.2016, Ben Ali vs. nõukogu,
T‑200/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:216
, punktid
ja
).
Kolmandaks, hageja on seisukohal, et hoolimata uutest tõenditest, mida nõukogu esitas enne otsuse 2016/119 vastuvõtmist, eeskätt nõukogu 29. jaanuari 2016. aasta kirjale lisatud 18. jaanuari 2016. aasta dokumendist viitenumbriga MD 7/16 EXT 1 RELEX, ei ole nõukogu käsutuses ega ole kunagi olnud tõendeid, millega saaks tõendada tema etteheiteid hagejale. Eespool nimetatud dokumendi kohta märgib hageja eelkõige, et selles dokumendis rahvusvaheliste õigusabitaotluste mainimisel puudub vajalik täpsus, mis võimaldaks kindlaks teha nende õigusabitaotluste eseme ja teised puudutatud isikud ning õigusabitaotluste adressaadid.
Seoses sellega piisab märkimisest, et hageja ei saa otsuse 2016/119 kohta tulemuslikult väita, et kuni 18. jaanuari 2016. aasta dokumendi MD 7/16 EXT 1 RELEX esitamiseni ei olnud nõukogu käsutuses ühtegi tõendit hageja osalemise kohta kuritegudes, mida puudutavad tema suhtes Tuneesias toimuvad kohtulikud uurimised. Nagu käesoleva otsuse punktis 61 meenutatud, tuleb liidu akti õiguspärasust analüüsida selle otsuse vastuvõtmise ajal olemas olnud faktiliste ja õiguslike asjaolude alusel. Järelikult tuleb otsuse 2016/119 seaduslikkust hinnata tõendite põhjal, mis olid nõukogu valduses selle otsuse vastuvõtmise ajal, st 28. jaanuaril 2016.
Hageja ei esita ka ühtegi tõendit, mis võiks tekitada kahtlusi, kas dokumendis MD 7/16 EXT 1 RELEX nimetatud asjaolud, eeskätt selle punktis 3 sisalduv viide viiele rahvusvahelisele õigusabitaotlusele kuupäevadega 19. jaanuar 2011, 21. jaanuar 2011, 10. jaanuar 2012, 22. oktoober 2013 ja 5. mai 2015, vastavad tegelikkusele. Kuna Tuneesia ametiasutuste 20. oktoobri 2015. aasta tõend kinnitab kohtuliku uurimise toimumist hageja suhtes seoses riigivara omastamiseks kvalifitseeritavate tegudega, siis on see igal juhul piisavaks tõendiks, millele võib nõukogu tugineda, et jätta hageja nimi otsusele 2011/72 lisatud loetellu. Niisiis, isegi kui eeldada, et viide rahvusvahelistele õigusabitaotlustele ei ole piisavalt täpne, ei ole see asjaolu määrav.
Teise väite esimene osa tuleb seega tagasi lükata.
– Teise väite teine osa, et Tuneesia õiguskaitseasutused ei vaadanud hageja toimikut eraldi läbi
Käesoleva väiteosa põhjendamiseks väidab hageja, et Tuneesia õiguskaitseasutused oleksid pidanud menetlema tema toimikut lahus teiste isikute toimikutest, ning peab küsitavaks otsust, mille tegi uurimiskohtunik, kes Tuneesia ametiasutuste 15. jaanuari 2016. aasta teates märgitu kohaselt ei pidanud sellist lahutamist vajalikuks, hoolimata Tunise apellatsioonikohtu 25. veebruari 2015. aasta otsusest.
Need asjaolud ei saa aga mõjutada otsuse 2016/119 seaduslikkust. Need tekitavad nimelt Tuneesia menetlusõigusega seonduvaid küsimusi, mida saavad lahendada vaid Tuneesia kohtud, vajaduse korral uues menetluses seoses kaebusega nimetatud uurimiskohtuniku otsuse peale. Selgitused, mida andsid Tuneesia ametiasutused eespool nimetatud teates vastuseks nõukogu sellesisulisele palvele, kinnitavad, et hageja toimiku lahutamise küsimuse lahendamisel lähtusid ametiasutused vaid puhtjuriidilistest kaalutlustest, ning miski ei anna alust kahtlustada, et ametiasutused oleksid võimu kuritarvitanud, mis võiks seada kahtluse alla hageja vastu suunatud piiravate meetmete jõussejätmise.
Antud juhul ei ole asjassepuutuv ka see, et hagejal endal ei ole perekondlikke sidemeid Tuneesia endise presidendi abikaasaga. Hageja nime ei kantud otsusega 2016/119 muudetud otsusele 2011/72 lisatud loetellu mitte selliste perekondlike sidemete alusel, vaid kohtuliku uurimise tõttu, mille Tuneesia ametiasutused olid algatanud tema isikliku osalemise tõttu tegudes, mis olid kvalifitseeritavad riigivara omastamiseks.
Kuigi hageja püüab tõendada, et erinevalt teistest isikutest, kelle suhtes on käimas seotud kohtulikud uurimised, on Tuneesia kohtud hageja suhtes järk-järgult leevendanud tõkendeid, mida kohaldati teda puudutava kohtuliku uurimise raames, ei ole selle kohta hageja esitatud tõenditel tähendust. Nagu käesoleva otsuse punktides 49–56 sisuliselt märgitud, ei saa menetlusotsused, millega tühistati riigist lahkumise keelud ja hageja varade konfiskeerimise otsused, mõjutada Tuneesia kohtute lõplikku seisukohta nende kriminaalmenetluste tulemuse kohta, millele nõukogu tugineb. Hageja ei selgita kordagi, kuidas on need menetlusotsused ja kõnealused kriminaalmenetlused omavahel seotud. Seetõttu ei ole nõukogu teinud Tuneesia ametiasutuste esitatud tõendite hindamisel viga ega ole osalenud nende asutuste „õigusvastases tegevuses“, kui ta võttis seisukoha, et need tõendid võimaldavad pikendada hageja vastu suunatud piiravaid meetmeid.
Seega tuleb teise väite teine osa tagasi lükata.
– Teise väite kolmas osa, et Tuneesia kohtumenetlus ei ole hageja osas olnud märkimisväärselt aktiivne
Hageja väidab, et 10. detsembri 2015. aasta dokumendist MD 745/15 ADD 1 EXT 1, mis sisaldab Tuneesia ametisutuste koostatud andmelehte peamiste tõendite kohta hagejat puudutavas kohtuasjas nr 19592/1, nähtub, et õiguskaitseasutused ei ole olnud selle asja uurimisel aktiivsed.
Selle argumendiga ei saa nõustuda.
Kõnealuselt andmelehelt nähtub esiteks, et kohtuasjas nr 19592/1 on uurimiskohtunik 14. mail 2014 hageja üle kuulanud, mida viimane ka ei eita. Teisele muutmisavaldusele lisatud hageja Tuneesia esindaja 4. veebruari 2016. aasta teatest nähtub, et sama kohtuasja raames on hageja üle kuulatud ka varem – 15. veebruaril 2012 ja 21. veebruaril 2012.
Teiseks nähtub kõnealuselt andmelehelt, et kohtuasi nr 19592/1 ei puuduta ainult hagejat, vaid kõiki isikuid, keda süüdistati Tuneesia Vabariigi endise presidendiga sugulus- või hõimlussuhete ärakasutamises, et sõlmida fiktiivseid lepinguid ja saada ebaseaduslikult riigihankeid. Veel nähtub sellelt andmelehelt, et ajavahemikul 14. maist 2014 kuni 4. märtsini 2015 tegid pädevad kohtunikud selles asjas suure hulga uurimistoiminguid. Miski sellel andmelehel ei näita, et väljaspool seda ajavahemikku uurimistoiminguid ei tehtud.
Kõike eelnevat silmas pidades ei ole fakt, et viimane hagejat puudutav ja andmelehel mainitud uurimistoiming tehti 14. mail 2014, järelikult selline, et see üksinda näitaks venitamist selles kohtuasjas ja Tuneesia ametiasutuste hoolsuse puudumist. Isegi kui eeldada, et see on nii, ei oleks nõukogu käesoleva otsuse punktides 67–75 toodud põhjustel ainuüksi selle alusel kohustatud hageja varade külmutamist lõpetama. Teise väite kolmas osa tuleb seega tagasi lükata.
– Teise väite neljas osa, et hagejale etteheidetavaid tegusid ja tema individuaalset vastutust puudutavad väited ei ole nii täpsed, kui kohtupraktika nõuab
Käesoleva väiteosa põhjendamiseks tugineb hageja 26. oktoobri 2015. aasta kohtuotsuse Portnov vs. nõukogu (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
) punktile
ning 28. jaanuari 2016. aasta kohtuotsuse Stavytskyi vs. nõukogu (
T‑486/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:45
) punktidele 44 ja 48, selleks et väita, et nõukogu ei ole mitte üksnes kohustatud täpselt ära näitama kuriteod, mille toimepanemises kahtlustatakse isikut, kelle nimi on kantud loetellu, vaid ka esitama üksikasjad selle isiku individuaalse vastutuse kohta nende tegude eest. Need kriteeriumid ei ole antud juhul täidetud. Nimetatud kohtuotsuseid arvesse võttes ei või nõukogu asuda seisukohale, et ta võib külmutada kolmanda riigi kodaniku varad liidus üksnes põhjusel, et tema suhtes toimub selles kolmandas riigis uurimine. Veel leiab hageja, et kuna tema suhtes algatatud kriminaalmenetlus ei ole edenenud, ei saa teda pidada isikuks, kelle suhtes toimub kriminaalmenetlus.
Seoses sellega olgu meenutatud, et 26. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Portnov vs. nõukogu (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
) ja 28. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus Stavytskyi vs. nõukogu (
T‑486/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:45
) puudutavad hagisid, mis esitati eesmärgiga vaidlustada nõukogu 5. märtsi 2014. aasta otsus 2014/119/ÜVJP teatavate isikute, üksuste ja asutuste vastu suunatud piiravate meetmete kohta seoses olukorraga Ukrainas (
ELT 2014, L 66, lk 26
).
26. oktoobri 2015. aasta kohtuotsuse Portnov vs. nõukogu (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
) punktis 44 ja 28. jaanuari 2016. aasta kohtuotsuse Stavytskyi vs. nõukogu (
T‑486/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:45
) punktis 44 tõdes Üldkohus, et ainus vaidlusaluste piiravate meetmete aluseks olev tõend pärineb küll kolmanda riigi kõrgest justiitsasutusest, st Ukraina peaprokurörilt, kuid selles on kirjas üksnes üldine kinnitus, mis seostab hagejate ja teiste endiste kõrgete riigiametnike nimed uurimisega, mille eesmärk on sisuliselt kontrollida, kas riigile kuuluva vara omastamine on aset leidnud. Nimetatud punktides tõdes Üldkohus veel, et kuigi selles kirjas on ära näidatud Ukraina karistusseadustikus ette nähtud süütegu, mille toimepanemises hagejaid kahtlustatakse, st Ukraina riigile kuuluva vara omastamine, mis on karistatav karistusseadustiku artikli 191 alusel, ei ole selles kirjas täpsustatud, et nende tegude toimepanemine – mida Ukraina ametiasutuste läbi viidav uurimine alles kontrollis – oleks tuvastatud, ega ka mitte seda, et hageja oleks kas või eeldatavalt vastutav.
Lisaks leidis Üldkohus 28. jaanuari 2016. aasta kohtuotsuse Stavytskyi vs. nõukogu (
T‑486/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:45
) punktis 48, et olenemata sellest, millises staadiumis on eeldatavalt hageja suhtes toimuv menetlus, ei või nõukogu võtta hageja suhtes piiravaid meetmeid, kui nõukogule ei ole teada riigivara omastamises seisnevad teod, milles Ukraina ametiasutused hagejat konkreetselt süüdistavad, sest ainult neid tegusid teades saab nõukogu kindlaks teha, et esiteks saab neid kvalifitseerida riigivara omastamiseks ja teiseks võivad need nõrgendada Ukrainas õigusriiki, mille tugevdamise ja toetamise eesmärgil need piiravad meetmed võeti (kohtuotsus, 28.1.2016, Stavytskyi vs. nõukogu,
T‑486/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:45
, punkt
).
Sõltumata küsimusest, kas otsuse 2014/119 raames võetud piiravad meetmed on igas punktis võrreldavad otsuse 2011/72 raames võetud meetmetega, piisab märkimisest, et 26. oktoobri 2015. aasta kohtuotsuse Portnov vs. nõukogu (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
) punktist
ja 28. jaanuari 2016. aasta kohtuotsuse Stavytskyi vs. nõukogu (
T‑486/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:45
) punktidest 44 ja 48 nähtuvalt erineb nende kohtuotsuste aluseks olnud kohtuasjade faktiline kontekst oluliselt käesoleva asja kontekstist.
Ühelt poolt iseloomustab käesoleva asja konteksti hageja suhtes käimasolev kohtulik uurimine, mille toimumist kinnitavad selle kohtu esitatud tõendid, kelle all see uurimine toimub, ning neis tõendites on üksikasjalikult täpsustatud viited kõnesolevatele kohtuasjadele ning uuritavate kuritegude liik ja nendes kuritegudes hageja osalemise määr. Järelikult, vastupidi hageja väidetule põhinevad tema suhtes võetud piiravad meetmed konkreetsetel faktilistel asjaoludel, mis on seotud kuritegudega, mille toimepanemises teda kahtlustatakse, ja tema eeldataval isiklikul vastutusel nende kuritegude eest. Lisaks nähtub toimikumaterjalidest, et peale nende tõendite olid otsuse 2016/119 vastuvõtmise ajal nõukogu käsutuses ka Tuneesia ametiastutustelt pärinevad dokumendid, mis sisaldavad täiendavaid täpsustusi hageja suhtes toimuvas uurimises käsitletavate tegude liigi kohta ja uurimise seisu kohta (vt käesoleva otsuse punktides 193 ja 202 nimetatud dokumendid).
Teiselt poolt, nagu tõdes Üldkohus 26. oktoobri 2015. aasta kohtuotsuse Portnov vs. nõukogu (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
) punktis
ja 28. jaanuari 2016. aasta kohtuotsuse Stavytskyi vs. nõukogu (
T‑486/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:45
) punktis 44, on ainus neis kohtuasjades kõnealuste piiravate meetmete aluseks olev tõend Ukraina peaprokuröri kiri, mis sisaldab üksnes üldist kinnitust, mis seostab hagejate ja teiste endiste kõrgete riigiametnike nimed uurimisega, mille eesmärk on sisuliselt kontrollida, kas riigile kuuluva vara omastamine on aset leidnud, ega sisalda ühtegi täiendavat täpsustust.
Seetõttu ei saa hageja väita, et nõukogu ei ole otsuse 2016/119 vastuvõtmise raames järginud nõudeid, mis on määratletud 26. oktoobri 2015. aasta kohtuotsuses Portnov vs. nõukogu (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
) ja 28. jaanuari 2016. aasta kohtuotsuses Stavytskyi vs. nõukogu (
T‑486/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:45
).
Käesoleva otsuse punktides 82 ja 84 selgitatud põhjustel on alusetu hageja argument, et teda ei saa pidada Tuneesia ametiasutuste poolt süüdistatuks.
Kõike eelnevat arvesse võttes tuleb teise väite neljas osa ja seetõttu ka teine väide tervikuna tagasi lükata.
Kolmas väide, et otsus 2016/119 on esemetu
Selle väite raames piirdub hageja sellega, et ta kohandab otsuse 2016/119 kontekstile argumendid, mida ta esitas kolmanda hagiväite raames ja mis tuginevad sisuliselt teesile, et Tuneesia demokraatliku protsessi arengu tõttu ei ole sellel otsusel enam õiguslikku alust. Samadel põhjustel nagu need, mida on selgitatud käesoleva otsuse punktides 127–133, ei saa nende argumentidega nõustuda.
Neljas väide, et rikutud on mõistliku aja jooksul lahendi tegemise põhimõtet
Neljanda väite raames kohandab hageja lahendi tegemise mõistlikku aega käsitlevaid argumente, mida ta esitas esimese hagiväite teise osa ja teise hagiväite esimese osa põhjendamiseks. Hageja sõnul ei sisalda nõukogu vasturepliigis esitatud argumendid, et Tuneesia ametiasutuste korraldatud uurimise kestust õigustab uuritavate kuritegude liik ja õigusabimenetluste toimumine, hageja kohta ühtegi faktilist asjaolu. Pealegi põhineb piiravate meetmete jõussejätmine „ringtõestuse veal“. Tuneesia ametiasutused on huvitatud sellest, et hagejat puudutavat menetlust mitte kiirendada, selleks et anda hageja varade külmutamisele liidus „maksimaalne karistuslik toime“, samas kui nõukogu saab vara külmutamise kestust õigustada kriminaalmenetluse kestusega Tuneesias.
Oma vastuses teisele muutmisavaldusele väidab nõukogu vastu, et ta tegutseb Tuneesia ametiasutustest sõltumatult ning ta ei ole kohustatud põhjendama oma hinnangut hageja olukorrale Tuneesia õiguskaitseasutuste otsusega, kuid tal on õigus seda teha. Nõukogu järeldab sellest, et antud juhul ei ole tegemist „ringtõestuse veaga“ ning selles osas ei ole asjassepuutuv 9. septembri 2010. aasta kohtuotsus Al-Aqsa vs. nõukogu (
T‑348/07
,
EU:T:2010:373
), millele hageja tugineb.
Seoses sellega olgu meenutatud, et esimese hagiväite teise osa tagasilükkamiseks on käesoleva otsuse punktides 61–75 selgitatud, et isegi kui enne otsuse 2015/157 vastuvõtmist hageja esitatud tõendid oleksid õigustanud seda, et nõukogu esitab järelepärimise hageja suhtes toimuva kohtuliku uurimise seisu kohta, ei oleks need tõendid saanud kohustada nõukogu lõpetama hageja varade külmutamist liidus. Lisaks on käesoleva otsuse punktides 77 ja 78 selgitatud, et need tõendid ei olnud sellised, et oleksid andnud alust õigustatud kahtluseks, kas Tuneesia ametiasutused on austanud hageja õigust sellele, et lahend tehtaks mõistliku aja jooksul. Üldkohus on käesoleva otsuse punktis 96 lükanud samasuguste põhjendustega tagasi teise hagiväite esimese osa.
Veel olgu märgitud, et nagu nõukogu vasturepliigis väitis, on ta seisukohal, et tal on tõendeid selle kohta, et Tuneesia kohtumenetluses ei ole esinenud põhjendamatuid viivitusi ning et tegemist on eriti keerulise asjaga, milles on palju kahtlustatavaid. Seoses sellega tugineb nõukogu dokumentidele viitenumbritega MD 2015/552 EXT 2 ja MD 2015/553 EXT 2, mis sisaldavad Tuneesia ametiasutuste aruannet kohtuliku uurimise seisu kohta 11. mail 2015 ja sama kuupäevaga andmelehte kohtuasja nr 19592/1 kohta, mille on välja andnud Tribunal de grande instance de Tunise (Tunise ringkonnakohus, Tuneesia) esimene uurimiskabinet.
Tuleb tõdeda, et käesoleva otsuse punktis 221 nimetatud dokumendid kalduvad rõhutama menetluslikku aktiivsust hagejat puudutava kohtuasja uurimisel ning selle kohtuasja keerukust, mis on tingitud puudutatud isikute suurest arvust ja vajalikest uurimistoimingutest, sealhulgas rahvusvahelistest õigusabitaotlustest.
Kuigi on tõsi, et need dokumendid ei käsitle kuigivõrd hageja isiklikku olukorda, ei saa hageja siiski väita, et nõukogu sellealased argumendid ei põhine ühelgi hagejat puudutaval faktilisel asjaolul. Kuna uurimine, mis on seotud kuritegudega, mille toimepanemises hagejat kahtlustatakse, on osa ulatuslikumast uurimisest, mis puudutab paljusid teisi isikuid ja on rahvusvahelise ulatusega, võib selle uurimise keerukus mõjutada menetluse kestust konkreetselt hageja osas. Seda analüüsi kinnitab käesoleva otsuse punktis 202 mainitud 10. detsembri 2015. aasta dokument viitenumbriga MD 745/15 ADD 1 EXT 1. Seetõttu ei nähtu toimiku materjalidest, et nõukogu oleks teinud hindamisvea seoses lahendi tegemise mõistliku aja järgimisega Tuneesia ametiasutuste poolt.
Igatahes nähtub kõigist neist dokumentidest, et hageja märkusi arvesse võttes kontrollis nõukogu enne otsuse 2016/119 vastuvõtmist põhjalikult hageja suhtes käimasoleva kohtuliku uurimise seisu, mistõttu ei saa talle ette heita, et ta ei arvestanud kriminaalmenetluse kestust Tuneesias. Isegi kui eeldada, et neis menetlustes oli hageja asja käsitlemisel põhjendamatuid viivitusi, ei saa käesoleva otsuse punktides 61–75 selgitatud põhjustel need viivitused kohustada nõukogu lõpetama hageja varade külmutamist liidus.
Hageja argument, mis käsitleb ringtõestuse viga tulenevalt Tuneesia kohtumenetluste ja liidus varade külmutamise vahelisest seosest, ei sea neid järeldusi kahtluse alla.
Nimelt on selle argumendi aluseks eeldus, et Tuneesia ametiasutused on hagejat puudutava kohtuliku uurimise läbiviimist meelega venitanud, et säilitada tema varade jätkuv külmutamine liidus karistuslikul eesmärgil, ning et nõukogu on selles kuritarvituses teadlikult osalenud. Esiteks tuleb märkida, et hageja ei ole esitanud selle kohta ühtegi tõendit, millest nähtuks, et Tuneesia ametiasutustel oli selline kavatsus või et nõukogu on niisuguse kuritarvitusega nõustunud. Teiseks ei saa hageja varade külmutamisel liidus olla karistuslikku eesmärki, kuna see ei ole karistusõiguslik ning selle suhtes kehtivad teatud piirangud. Olgu nimelt meenutatud, et peale selle, et varade külmutamine on ajutine ja tagasipööratav, ei hõlma varade külmutamine, millest on otsuse 2011/72 artikli 1 lõigete 3 ja 4 ning artikli 1 lõike 5 kohaselt ette nähtud mitu erandit, hageja kontodega seotud tasumisele kuuluvaid tulusid ega enne varade külmutamise kehtima hakkamist sõlmitud lepingutest, kokkulepetest või kohustustest tulenevaid makseid. Järelikult ei ole varade külmutamisel hageja jaoks samasugused tagajärjed kui kriminaalkaristusel. Argument on seega puhtalt spekulatiivne.
Seetõttu tuleb neljas väide tagasi lükata.
Viies väide, et rikutud on omandiõigust
Viienda väite raames kohandab hageja viiendat hagiväidet ning väidab, et kuna puudub faktiline alus, mis õigustaks tema varade külmutamist liidus, ja kuna varade külmutamine on kestnud mõistlikust ajast kauem, on tegemist ilmselgelt ebaproportsionaalse sekkumisega tema omandiõigusse.
Nõukogu vaidleb sellele argumendile vastu.
Kõigepealt olgu märgitud, et nagu käesoleva otsuse punktis 151 tõdetud, kahtles hageja viiendas hagiväites vaid selles, et tema varade külmutamine liidus ei vastanud kahele esimesele tingimusele, mis on kohtupraktikas seatud omandiõiguse kasutamise piirangutele, st esiteks, et piirangul peab olema seaduslik alus, ja teiseks, et piirang peab vastama liidu poolt tunnustatud üldist huvi pakkuvatele eesmärkidele. Seevastu kõnealuse väite raames kahtleb hageja ka selles, kas on täidetud kolmas tingimus, st piirangu vajalikkus taotletava eesmärgi saavutamiseks ja proportsionaalsus sellega. Viimati nimetatud etteheidet, mida ei saa pidada viiendas hagiväites esitatud etteheidete laienduseks ja mis on järelikult uus, ei õigusta aga uued asjaolud, mis oleksid ilmnenud enne otsuse 2016/119 vastuvõtmist (vt selle kohta ja analoogia alusel kohtuotsus, 13.9.2013, Anbouba vs. nõukogu,
T‑563/11
, ei avaldata,
EU:T:2013:429
, punktid
ja
). Eeltoodut arvestamata ei ole see etteheide ühelgi juhul põhjendatud.
Seoses sellega olgu meenutatud, et ÜVJP sätete alusel vastu võetud otsuses ette nähtud isikute vara külmutamine ei tohi selle eesmärki arvestades kujutada endast ülemäärast ja lubamatut sekkumist, mis kahjustaks omandiõiguse olemust (vt selle kohta kohtuotsus, 28.11.2013, nõukogu vs. Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika). Euroopa Kohus on ka otsustanud, et piirangud selliste isikute omandiõiguse kasutamisele, kelle vastu on suunatud niisugune piirav meede, nagu on käesolevas asjas kõnealune varade külmutamine, võivad tuleneda mitte üksnes selle meetme üldisest ulatusest, vaid ka selle kohaldamise tegelikust kestusest (vt selle kohta kohtuotsus, 18.7.2013, komisjon jt vs. Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Ajavahemiku kestus, mille jooksul kohaldatakse sellist meedet nagu vaidlusalune meede, on üks asjaolusid, mida liidu kohus peab meetme proportsionaalsuse hindamisel arvesse võtma (vt selle kohta kohtuotsus, 30.6.2016, CW vs. nõukogu,
T‑516/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:377
, punkt
).
Kuna antud juhul tugineb hageja kõnealuses väites vaid vaidlusaluse varade külmutamise faktilise aluse väidetavale puudumisele ja varade külmutamise ülemäärasele kestusele, siis piisab märkimisest, et nagu nähtub kaalutlustest, mis on esitatud käesoleva otsuse punktides 186–216 teise väite esimese osa analüüsimise raames ja punktides 220–226 neljanda väite analüüsimise raames, põhineb hageja varade külmutamine piisaval faktilisel alusel ning seda ei ole kohaldatud ülemäära kaua. Järelikult ei ole meetme proportsionaalsust mõjutatud.
Seega tuleb viies väide tagasi lükata. Kuna ükski teises muutmisavalduses esitatud väide ei ole põhjendatud, tuleb otsuse 2016/119 tühistamist käsitlevad hageja nõuded ja seetõttu ka hagi tervikuna rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 134 lõikele 1 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna hageja on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb temalt välja mõista lisaks enda kohtukulude kandmisele ka nõukogu kohtukulud vastavalt nõukogu nõudele.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (viies koda)
otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Jätta Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabrouki kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja nõukogu kohtukulud.

Gratsias
Labucka
Ulloa Rubio
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 5. oktoobril 2017 Luxembourgis.
Allkirjad
Sisukord

Vaidluse taust ja faktilised asjaolud

Menetlus ja poolte nõuded

Õiguslik käsitlus

Otsuse 2015/157 tühistamist käsitlevad haginõuded

Esimese väide, et on rikutud õigusnormi, kuna nõukogu pidas Tuneesias hageja suhtes toimuvat kohtulikku uurimist ekslikult piisavaks faktiliseks aluseks

– Esimese väite esimene osa, mis käsitleb seda, et nõukogu ei võtnud arvesse hageja suhtes Tuneesias käimasolevate kohtumenetluste positiivset arengut

– Esimese väite teine osa, mis käsitleb seda, et nõukogu ei võtnud arvesse lahendi tegemise mõistliku aja põhimõtte rikkumist hageja suhtes käimasoleva kohtuliku uurimise raames

– Esimese väite kolmas osa, mis käsitleb nõukogu poolt õigusnormi rikkumist seeläbi, et ta leidis ekslikult, et Tuneesia ametiasutuste esitatud dokumendid tõendavad hagejale süüdistuse esitamist

Teine väide, et otsuse 2015/157 vastuvõtmiseni viinud menetluses on rikutud hageja põhiõigusi

– Teise väite esimene osa, mis käsitleb harta artikli 47 rikkumist seeläbi, et nõukogu ise rikkus lahendi tegemise mõistliku aja põhimõtet

– Teise väite teine osa, mis käsitleb süütuse presumptsiooni rikkumist nõukogu 31. jaanuari 2011. aasta pressiteatega

– Teise väite kolmas osa, mis käsitleb seda, et rikutud on harta artikli 41 lõikest 1 tulenevat õigust heale haldusele, eeskätt õigust erapooletule kohtlemisele

Kolmas väide, et Tuneesia demokratiseerimisprotsessi arvestades on otsus 2015/157 esemetu

Neljas, täiendava võimalusena esitatud väide, mis käsitleb ilmset hindamisviga seoses sellega, et nõukogu ei võtnud piisavalt arvesse otsuse 2015/157 karistusõiguslikku laadi

Viies väide, et rikutud on omandiõigust ja harta artiklit 17

Esimese muutmisavalduse nõuded tühistada nõukogu 16. novembri 2015. aasta„otsus“, millega nõukogu jättis rahuldamata hageja 29. mai 2015. aasta taotluse kustutada tema nimi otsusele 2011/72 lisatud loetelust

Teise muutmisavalduse nõuded tühistada otsus 2016/119

Esimene väide, et on rikutud süütuse presumptsiooni ja hea halduse põhimõtet

Teine väide, et vaidlusalustel meetmetel puudub piisavalt kindel faktiline alus

– Teise väite esimene osa, et etteheited, millel põhineb hageja nime jätmine otsuse 2011/72 lisasse, on liiga ebamäärased

– Teise väite teine osa, et Tuneesia õiguskaitseasutused ei vaadanud hageja toimikut eraldi läbi

– Teise väite kolmas osa, et Tuneesia kohtumenetlus ei ole hageja osas olnud märkimisväärselt aktiivne

– Teise väite neljas osa, et hagejale etteheidetavaid tegusid ja tema individuaalset vastutust puudutavad väited ei ole nii täpsed, kui kohtupraktika nõuab

Kolmas väide, et otsus 2016/119 on esemetu

Neljas väide, et rikutud on mõistliku aja jooksul lahendi tegemise põhimõtet

Viies väide, et rikutud on omandiõigust

Kohtukulud
(
*1
)	Kohtumenetluse keeled: inglise ja prantsuse.