CELEX: 62016CJ0579
Apelācija
Valsts atbalsts
“Atbalsta” jēdziens
“Ekonomiskās priekšrocības” jēdziens
Privāta tirgus ekonomikas dalībnieka princips
Piemērojamības un piemērošanas nosacījumi
Finanšu krīze
Secīgas bankas glābšanas operācijas
Risku, kas izriet no pirmajā glābšanas operācijā radītajām dalībvalsts saistībām, ņemšana vai neņemšana vērā, izvērtējot otro glābšanas operāciju

Ar savu apelācijas sūdzību Eiropas Komisija lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2016. gada 15. septembra spriedumu
FIH Holding
un
FIH Erhvervsbank
/Komisija (T‑386/14, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2016:474
), ar kuru tā atcēla Komisijas Lēmumu 2014/884/ES (2014. gada 11. marts) par valsts atbalstu SA.34445 (12/C), ko Dānija sniegusi ar īpašumu saistīto
FIH
aktīvu nodošanai
FSC
(
OV 2014, L 357, 89. lpp.
; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Tiesvedības priekšvēsture
FIH Erhvervsbank A/S
(turpmāk tekstā – “
FIH
”) ir sabiedrība ar ierobežotu atbildību, kas izveidota saskaņā ar Dānijas tiesību aktiem banku nozarē un ko pārrauga Dānijas banku iestādes.
FIH
, kā arī tās meitasuzņēmumi pilnībā pieder
FIH Holding A/S
.
FIH
, kuru skāra globālā finanšu krīze, kas izcēlās 2007. gadā, 2009. gadā izmantoja divu veidu pasākumus, Pirmkārt, 2009. gada jūnijā tā saņēma 1. līmeņa hibrīdkapitāla ieguldījumu 1,9 miljardu Dānijas kronu (DKK) (aptuveni 255 miljoni EUR) apmērā saskaņā ar 2009. gada 3. februāra
lov om statstligt indskud i kreditinstitutter
(Likums par valsts finansētiem kapitāla ieguldījumiem) un atbilstoši šim likumam pieņemtiem noteikumiem. Otrkārt, 2009. gada jūlijā Dānijas Karaliste sniedza
FIH
valsts garantiju 50 miljardu DKK apmērā (aptuveni 6,71 miljards EUR) saskaņā ar 2008. gada 10. oktobra
lov om finansiel stabilitet
(Likums par finanšu stabilitāti), kas grozīts ar 2009. gada 3. februāra Likumu Nr. 68 (turpmāk tekstā kopā saukti – “2009. gada pasākumi”).
FIH
visu minēto garantiju izmantoja, lai emitētu obligācijas.
Šos abus likumus Komisija apstiprināja ar Lēmumu C(2009) 776, galīgā redakcija, (2009. gada 3. februāris) par valsts atbalsta shēmu N31a/2009 – Dānija, kā ar iekšējo tirgu saderīgu atbalsta shēmu.
2011. gada 31. decembrī
FIH
emitēto un Dānijas valsts garantēto obligāciju summa bija 41,7 miljardi DKK (aptuveni 5,59 miljardi EUR), proti, 49,94 % no
FIH
bilances. Šo obligāciju derīguma termiņam bija jābeidzas 2012. un 2013. gadā.
Laika posmā no 2009. līdz 2011. gadam kredītreitingu aģentūra
Moody’s
pazemināja
FIH
reitingu no A2 uz B1 ar negatīvu prognozi.
Tostarp šī reitinga samazināšanas, kā arī
FIH
emitēto Dānijas valsts garantēto obligāciju termiņu tuvošanās dēļ 2011. gada gaitā noskaidrojās, ka
FIH
2012. vai 2013. gadā saskarsies ar likviditātes problēmām, kas varētu būt iemesls bankas licences zaudēšanai un līdz ar to – tās likvidācijai.
Šādos apstākļos Dānijas Karaliste 2012. gada 6. martā paziņoja Komisijai virkni pasākumu (turpmāk tekstā – “attiecīgie pasākumi”), kas ietvēra, vispirms jauna
FIH Holding
meitasuzņēmuma
NewCo
izveidi, uz kuru
FIH
bilances uzlabošanai bija paredzēts pārvietot problemātiskākos
FIH
aktīvus, kas būtībā bija hipotekārie aizdevumi un atvasinātie instrumenti ar nominālo vērtību aptuveni 17,1 miljards DKK (aptuveni 2,3 miljardi EUR).
Turpinājumā
Financial Stability Company
(turpmāk tekstā – “
FSC
”), valsts iestādei, ko Dānijas iestādes izveidoja globālās finanšu krīzes kontekstā, bija jāizpērk
NewCo
akcijas par 2 miljardiem DKK (aptuveni 268 miljoni EUR), lai to četru gadu laikā likvidētu.
FSC
bija jāfinansē un jārekapitalizē
NewCo
tās likvidācijas laikā, ja tas izrādītos vajadzīgs.
Visbeidzot, kā pretizpildījumu par šiem pasākumiem
FIH
bija jāatmaksā Dānijas iestāžu 2009. gadā veiktais kapitāla ieguldījums 1,9 miljardu DKK (apmēram 255 miljonu EUR) apmērā, kā rezultātā
FSC
bija jāpārpērk
NewCo
, tam savus līdzekļus neizmantojot.
FIH
turklāt bija jāpiešķir pirmais aizdevums
NewCo
līdz 1,65 miljardiem DKK (aptuveni 221 miljoni EUR) nolūkā segt paredzamos
NewCo
zaudējumus, kuru vajadzētu atmaksāt tikai tad, ja
NewCo
nodoto hipotekāro aizdevumu un atvasināto instrumentu pārstrukturēšanas rezultātā tiktu iegūti vairāk nekā 2 miljardi DKK (aptuveni 268 miljoni EUR).
Turklāt
FIH
bija jāpiešķir
NewCo
otrs aizdevums aptuveni 13,45 miljardu DKK (aptuveni 1,8 miljardi EUR) apmērā, kura atmaksāšanas termiņam bija jāiestājas brīdī, kad termiņš beidzas
FIH
emitētajām, 2009. gadā Dānijas valsts garantētajām obligācijām, un no kura
FIH
atgūtie līdzekļi bija paredzēti tās obligāciju, kuras garantējusi Dānijas valsts, atmaksāšanai.
Attiecībā uz
FIH Holding
bija paredzēts, ka tā
FSC
sniegs neierobežotu garantiju pret jebkādiem zaudējumiem, kā rezultātā, likvidējot
NewCo
, ko sākotnēji bija paredzēts darīt 2016. gadā,
FSC
rastos tiesības atgūt visus zaudējumus, ko tai varētu būt attiecīgi radījusi
NewCo
iegāde un likvidācija.
Ar Lēmumu C(2012) 4427
final
(2012. gada 29. jūnijs) par valsts atbalstu SA.34445 (12/C) (ex 2012/N) – Dānija, Komisija uzsāka formālo izmeklēšanas procedūru par attiecīgajiem pasākumiem, norādot, ka, pēc tās domām, tie ir valsts atbalsts
FIH
un
FIH Holding
(turpmāk tekstā – “
FIH
grupa”), kā arī
NewCo
. Taču, finanšu stabilitātes apsvērumu vadīta, tā apstiprināja šos pasākumus uz sešiem mēnešiem vai – ja Dānijas Karaliste šajā laikposmā iesniegtu pārstrukturēšanas plānu – līdz galīgajam lēmumam šajā jautājumā.
2012. gada 2. jūlijā
FIH
Dānijas Karalistei atmaksāja 2009. gadā saņemto 1. līmeņa valsts hibrīdkapitāla ieguldījumu.
2013. gada 4. janvārī Dānijas Karaliste iesniedza
FIH
pārstrukturēšanas plānu. Tā galīgā versija ir datēta ar 2013. gada 24. jūniju.
Administratīvās procedūras laikā Dānijas Karaliste tostarp norādīja, ka attiecīgie pasākumi neietver valsts atbalstu, jo darījumi starp
FSC
un
FIH
grupu atbilda tirgus nosacījumiem, un ka šai grupai bija jāsedz visas darījuma un
NewCo
likvidācijas izmaksas. Tā turklāt norādīja, ka šis plāns ievērojami samazina risku, kas tai bija radies 2009. gada pasākumu dēļ.
2013. gada 3. oktobrī Dānijas Karaliste nosūtīja visus saistību priekšlikumus, kuru galīgā versija ir datēta ar 2014. gada 3. februāri, lai kliedētu bažas, ko Komisija bija paudusi pārbaudes procedūrā.
2014. gada 12. martā Komisija informēja Dānijas Karalisti par apstrīdēto lēmumu. Šajā lēmumā Komisija, pirmkārt, attiecīgos pasākumus kvalificēja par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē un, otrkārt, minētos pasākumus atzina par saderīgiem ar iekšējo tirgu atbilstoši minētās normas 3. punkta b) apakšpunktam, ņemot vērā pārstrukturēšanas plānu un Dānijas Karalistes saistību priekšlikumus.
Vērtējuma pirmajā daļā par atbalsta pastāvēšanu Komisija pārbaudīja, vai attiecīgie pasākumi
FIH
grupai sniedz ekonomisku priekšrocību. Šajā nolūkā Komisija analizēja minētos pasākumus no privāta tirgus ekonomikas dalībnieka principa (turpmāk tekstā – “privāta tirgus dalībnieka princips”) aspekta, šajā analīzē, kā norādīts apstrīdētajā lēmumā, būtībā noskaidrojot, vai privāts tirgus ekonomikas ieguldītājs brīdī, kad tika pieņemts lēmums par valsts līdzekļu piešķiršanu, būtu piedalījies konkrētajā darījumā ar tādiem pašiem nosacījumiem un tādiem pašiem noteikumiem kā valsts ieguldītājs (turpmāk tekstā – “privātā ieguldītāja kritērijs”).
Vērtējuma noslēgumā, kas ietverts apstrīdētā lēmuma 84.–98. punktā, Komisija atzina, ka, tā kā atlīdzība par finanšu kapitālu, ko piešķīra Dānijas valsts, bija pārāk zema, attiecīgie pasākumi neatbilda privātā tirgus dalībnieka principam un tādējādi radīja priekšrocību
FIH
grupai. Atbilstoši tās aprēķiniem atbalsta apjoms bija aptuveni 2,25 miljardi DKK (aptuveni 300 miljoni EUR).
No minētajiem punktiem izriet, ka, lai gan Komisija atsaucās uz 2009. gada pasākumiem, it īpaši šī lēmuma 88. un 98. punktā, tā tomēr izvērtēja attiecīgo pasākumu ekonomisko racionalitāti, neņemot vērā iespējamās izmaksas, kuras šo pasākumu neesamības gadījumā būtu jāsedz Dānijas valstij to risku dēļ, kas tai izrietēja no 2009. gada pasākumiem.
Runājot par atbalsta saderību ar iekšējo tirgu, Komisija attiecīgos pasākumus pārbaudīja, ņemot vērā tās paziņojumu par samazinātas vērtības aktīviem piemērojamo režīmu Kopienas banku nozarē (
OV 2009, C 72, 1. lpp.
) un tās paziņojumu par valsts atbalsta noteikumu piemērošanu no 2012. gada 1. janvāra atbalsta pasākumiem banku labā saistībā ar finanšu krīzi (
OV 2011, C 356, 7. lpp.
).
Ņemot vērā Dānijas Karalistes iesniegto pārstrukturēšanas plānu un ierosinātās saistības, kas izklāstītas apstrīdētā lēmuma 56.–62. punktā un ietvertas tā pielikumā, Komisija secināja, ka attiecīgais atbalsts ir saderīgs ar iekšējo tirgu. Šajās saistībās tostarp bija paredzēti papildu maksājumi, kas
FIH
jāveic
FSC
, kā arī
FIH
apņemšanās neveikt zināmas darbības, tostarp īpašumu finansēšanu, kapitāla ieguldīšanu un privātā kapitāla pārvaldīšanu.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 24. maijā,
FIH
grupa cēla prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu.
Prasības pamatošanai
FIH
grupa izvirzīja trīs pamatus, no kuriem pirmais bija par LESD 107. panta 1. punkta pārkāpumu privātā tirgus dalībnieka principa nepareizas piemērošanas dēļ, otrais – par kļūdām atbalsta apmēra aprēķināšanā un trešais – par to, ka Komisija neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu.
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa pirmo prasības pamatu atzina par pamatotu un tādējādi uzskatīja, ka otrais pamats vairs nav jāpārbauda. Tā noraidīja arī trešo prasības pamatu. Rezultātā tā atcēla apstrīdēto lēmumu pilnībā un piesprieda Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Lietas dalībnieču prasījumi
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu un
–
primāri, lemt par prasību pirmajā instancē, to noraidot un piespriežot
FIH
grupai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs, vai
–
pakārtoti, nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lemtu par otro prasības pamatu, un atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
FIH
grupas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
primāri, noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs, vai
–
pakārtoti, nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lemtu par otro prasības pamatu, un atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības atbalstam Komisija ir izvirzījusi tikai vienu pamatu, kas saistīts ar kļūdu tiesību piemērošanā, ko Vispārējā tiesa pirmā prasības pamata pārbaudē esot pieļāvusi, interpretējot LESD 107. panta 1. punktu.
Lietas dalībnieču argumenti
Ar savu vienīgo pamatu Komisija norāda, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar privātā tirgus dalībnieka principa piemērošanu, nospriežot, ka, lai izvērtētu, vai attiecīgie pasākumi bija valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, Komisijai Dānijas valsts rīcība, veicot minētos pasākumus, bija jāsalīdzina nevis ar privātā ieguldītāja, bet gan ar privātā kreditora tirgus ekonomikā (turpmāk tekstā – “privātā kreditora kritērijs”) rīcību, ņemot vērā finansiālos riskus, ar kādiem šī dalībvalsts saskārās 2009. gada pasākumu dēļ.
Komisija uzskata, ka privātā tirgus dalībnieka princips sakņojas Savienības tiesību sistēmas neitralitātē attiecībā uz īpašumtiesību sistēmu. No tā izrietot, ka saskaņā ar judikatūru saimnieciskie darījumi, kurus veic publiskās struktūras, nerada priekšrocību darījuma otrai pusei un tādējādi nav uzskatāmi par valsts atbalstu, ja tie tiek veikti atbilstoši parastiem tirgus nosacījumiem. Savukārt, ja publiskā struktūra nav rīkojusies tā, kā to salīdzināmā situācijā būtu darījis privāts tirgus dalībnieks, ir uzskatāms, ka atbalsta saņēmējs uzņēmums ir guvis ekonomisku priekšrocību.
Komisija piebilst, ka privātā tirgus dalībnieka princips ir piemērojams, norobežojoties no jebkādiem apsvērumiem, kas saistīti vienīgi ar valsts kā publiskas varas nesēja lomu. No tā izrietot, ka, piemērojot šo principu, nevar ņemt vērā pienākumus, kas izriet no valsts kā publiskās varas nesēja lomas.
Līdz ar to privātā tirgus dalībnieka princips nav tikai “ekonomiskās racionalitātes kritērijs”, kā pārsūdzētajā spriedumā atzinusi Vispārējā tiesa, bet gan ir radīts, lai noteiktu, vai konkrēts darījums ir ekonomiski racionāls no privātā tirgus dalībnieka viedokļa.
Šajā gadījumā Komisija uzskata, ka no 2009. gada pasākumiem izrietošās izmaksas, kuras 2012. gadā būtu bijis jāsedz Dānijas valstij, tikai atspoguļo šīs dalībvalsts kā publiskās varas pienākumus, jo tie bija valsts atbalsta, kuru minētie pasākumi ietvēra attiecībā uz
FIH
, tiešās sekas. Tādēļ Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 62.–69. punktā uzskatot, ka Komisija, apstrīdētajā lēmumā piemērodama privātā tirgus dalībnieka principu, esot kļūdījusies, neņemdama vērā izmaksas, kuras Dānijas valstij būtu jāsedz, ja tā nebūtu veikusi attiecīgos pasākumus, un kuras izrietēja no riskiem, ar ko tā saskārās 2009. gada pasākumu dēļ.
FIH
grupa uzskata, pirmkārt, ka Komisijas analīze ir pārmērīga, jo tajā tiek apgalvots, ka ekonomisko risku dalībvalstij, kurš izriet no agrāk piešķirta valsts atbalsta, nekad nevar ņemt vērā, izvērtējot jautājumu, vai dalībvalsts ir rīkojusies kā privāts tirgus dalībnieks.
Galvenais šo pasākumu radītais jautājums drīzāk esot, vai ar tiem Dānijas valsts centās sasniegt vispārējo interešu mērķus un tādējādi rīkojās kā publiskās varas nesējs, vai arī ekonomisku mērķi, kuru līdzīgā situācijā būtu vēlējies sasniegt privāts, racionāls kreditors.
FIH
grupa uzskata, ka Dānijas valsts acīmredzami ir rīkojusies savu ekonomisko interešu aizsardzības vārdā un ka privāts kreditors līdzīgā situācijā būtu riskējis ciest ievērojamus zaudējumus, ja tas nemēģinātu izvairīties no nemaksāšanas. Tā kā ar attiecīgajiem pasākumiem faktiski esot būtiski samazināta iepriekšējo darījumu ietekme uz Dānijas valsti, nekas neliecinot, ka valsts atbalsta tiesiskais regulējums liedz veikt racionālu dalībvalsts agrāko darījumu pārstrukturēšanu un tādējādi nodrošināt valsts līdzekļu labu pārvaldību.
Kā pārsūdzētā sprieduma 67. punktā norādījusi Vispārējā tiesa, šāds rezultāts nebūtu loģisks, ņemot vērā noteikumu par valsts atbalsta kontroli mērķi, un tādējādi tiktu radīta publisko kreditoru diskriminācija, kas ir pretrunā LESD 345. pantā paredzētajam neitralitātes principam.
Otrkārt,
FIH
grupa norāda, ka no 2014. gada 3. aprīļa sprieduma Komisija/Nīderlande un ING Groep (
C‑224/12 P
,
EU:C:2014:213
) izriet, ka valsts atbalsta atmaksāšanas nosacījumu grozījumi ir jāizvērtē, ņemot vērā, kā būtu rīkojies privāts kreditors, ievērojot risku, ka atmaksāšana var būt tikai daļēja vai var nenotikt vispār.
FIH
grupa uzskata, ka Komisijai ir jāpārbauda, vai šāda grozīšana sniedz papildu priekšrocību sākotnējā atbalsta saņēmējam vai nē. Līdz ar to Komisija tikai tādēļ, ka dalībvalsts agrāk īstenotais pasākums ir valsts atbalsts, nedrīkstot atkāpties no pienākuma pārbaudīt attiecīgo pasākumu ekonomisko racionalitāti, ņemot vērā agrāko darījumu ietekmes uz Dānijas valsti samazinājumu.
Treškārt,
FIH
grupa uzskata, ka 2013. gada 24. oktobra spriedums Land Burgenland u.c./Komisija (
C‑214/12 P, C‑215/12 P un C‑223/12 P
,
EU:C:2013:682
) nav atbilstošs šai lietā, jo Tiesa minētā sprieduma 62. punktā pati ir uzsvērusi, ka minētās lietas pamatā esošie faktiskie un juridiskie apstākļi būtiski atšķiras no apstākļiem lietā, kurā 2012. gada 2. martā tika pasludināts Vispārējās tiesas spriedums Nīderlande/Komisija (
T‑29/10 un T‑33/10
,
EU:T:2012:98
), kurš apstiprināts ar 2014. gada 3. aprīļa spriedumu Komisija/Nīderlande un ING Groep (
C‑224/12 P
,
EU:C:2014:213
).
FIH
grupa norāda, ka tas pats attiecas uz 1994. gada 14. septembra spriedumu Spānija/Komisija (no
C‑278/92 līdz C‑280/92
,
EU:C:1994:325
) un 2003. gada 28. janvāra spriedumu Vācija/Komisija (
C‑334/99
,
EU:C:2003:55
), jo šajās lietās būtiskie apstākļi kā faktiski, tā arī juridiskā ziņā ļoti atšķīrās no šīs lietas apstākļiem.
Tiesas vērtējums
Iesākumā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru pasākuma kvalificēšanai par “valsts atbalstu” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē tiek prasīta visu turpmāk izklāstīto nosacījumu izpilde. Pirmkārt, pasākumam jābūt saistītam ar valsts iejaukšanos vai valsts līdzekļu izmantošanu. Otrkārt, šai intervencei jābūt tādai, kas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm. Treškārt, ar to ir jāsniedz selektīva priekšrocība tā saņēmējam. Ceturtkārt, tam ir jābūt tādam, ar ko tiek izkropļota konkurence vai arī tiek radīti draudi to izkropļot (it īpaši skat. spriedumus, 2016. gada 21. decembris, Komisija/World Duty Free Group u.c.,
C‑20/15 P un C‑21/15 P
,
EU:C:2016:981
,
53.
punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2017. gada 18. maijs, Fondul Proprietatea,
C‑150/16
,
EU:C:2017:388
,
13.
punkts).
Tā kā apelācijas sūdzības vienīgais pamats attiecas tikai uz trešo no šiem nosacījumiem, ir jānorāda, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru par valsts atbalstu tiek uzskatīti tādi iesaistīšanās pasākumi, kuri jebkādā to formā var tieši vai netieši piešķirt priekšrocības uzņēmumiem vai kuri ir jāuzskata par ekonomisku priekšrocību, kādu uzņēmums atbalsta saņēmējs nebūtu varējis iegūt parastos tirgus apstākļos (spriedumi, 2010. gada 2. septembris, Komisija/Deutsche Post,
C‑399/08 P
,
EU:C:2010:481
,
40.
punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2017. gada 27. jūnijs, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania,
C‑74/16
,
EU:C:2017:496
,
65.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādēļ, ņemot vērā LESD 107. panta 1. punkta mērķi nodrošināt neizkropļotu konkurenci (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 11. septembris, Vācija u.c./Kronofrance,
C‑75/05 P un C‑80/05 P
,
EU:C:2008:482
,
66.
punkts), tostarp valsts un privāto uzņēmumu starpā, “atbalsta” jēdziens šīs normas izpratnē neietver pasākumu par labu uzņēmumam, izmantojot valsts līdzekļus, ja tas šādu pašu priekšrocību būtu varējis gūt apstākļos, kas atbilst parastiem tirgus apstākļiem. Tātad šīs priekšrocības piešķiršanas apstākļu izvērtējums ir jāveic, piemērojot privātā tirgus dalībnieka principu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2012. gada 5. jūnijs, Komisija/EDF,
C‑124/10 P
,
EU:C:2012:318
,
78.
punkts, kā arī 2017. gada 20. septembris, Komisija/Frucona Košice,
C‑300/16 P
,
EU:C:2017:706
,
21.
un
22.
punkts).
Turklāt privātā tirgus dalībnieka princips ir viens no faktoriem, kas Komisijai ir jāņem vērā, lai konstatētu atbalsta esamību, un tādējādi tas nav izņēmums, kas būtu piemērojams tikai pēc dalībvalsts lūguma, ja tiktu konstatēts, ka ir izpildīti valsts atbalsta jēdziena elementi, kas paredzēti LESD 107. panta 1. punktā (spriedumi, 2012. gada 5. jūnijs, Komisija/EDF,
C‑124/10 P
,
EU:C:2012:318
,
103.
punkts; 2014. gada 3. aprīlis, Komisija/Nīderlande un ING Groep,
C‑224/12 P
,
EU:C:2014:213
,
32.
punkts, kā arī 2017. gada 20. septembris, Komisija/Frucona Košice,
C‑300/16 P
,
EU:C:2017:706
,
23.
punkts).
Līdz ar to, kad izrādās, ka privātā tirgus dalībnieka princips varētu būt piemērojams, Komisijai ir jālūdz attiecīgajai dalībvalstij tai sniegt visu būtisko informāciju, kas tai ļauj pārbaudīt, vai šī principa piemērošanas nosacījumi ir izpildīti (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2012. gada 5. jūnijs, Komisija/EDF,
C‑124/10 P
,
EU:C:2012:318
,
104.
punkts; 2014. gada 3. aprīlis, Komisija/Nīderlande un ING Groep,
C‑224/12 P
,
EU:C:2014:213
,
33.
punkts, kā arī 2017. gada 20. septembris, Komisija/Frucona Košice,
C‑300/16 P
,
EU:C:2017:706
,
24.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā Tiesa ir precizējusi, ka, ja dalībvalsts akcionāra, nevis publiskās varas nesēja statusā piešķir ekonomisku priekšrocību uzņēmumam, privātā tirgus dalībnieka principa piemērojamība nav atkarīga no formas, kādā šī priekšrocība piešķirta minētajam uzņēmumam, nedz arī no tam izmantoto līdzekļu rakstura, kuri var ietilpt valsts publiskajā varā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 5. jūnijs, Komisija/EDF,
C‑124/10 P
,
EU:C:2012:318
,
81.
un
91.
–
93.
punkts).
Tiesa turklāt ir atzinusi, ka privātā tirgus dalībnieka principa piemērošanu uzņēmuma vērtspapīru izpirkšanas noteikumu grozījumiem nemaina fakts, ka vērtspapīru iegāde, kas valstij piešķir ieguldītāja statusu šajā uzņēmumā, ir tikusi finansēta no šim uzņēmumam piešķirtā valsts atbalsta (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 3. aprīlis, Komisija/Nīderlande un ING Groep,
C‑224/12 P
,
EU:C:2014:213
,
34.
punkts).
Šajā lietā Komisija apstrīdētajā lēmumā, pārbaudot attiecīgos pasākumus, ir piemērojusi privātā tirgus dalībnieka principu. Turklāt neviena lietas dalībniece neapšauba šī principa piemērojamību, lai novērtētu, vai ar minētajiem pasākumiem
FIH
grupai ir radīta priekšrocība LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
Taču šī apelācijas sūdzība ir vērsta uz jautājumu, vai Komisijai, izmantojot drīzāk privātā kreditora, nevis privātā ieguldītāja principu, bija vai nebija jāņem vērā riski, ar kuriem Dānijas valsts saskārās 2009. gada pasākumu dēļ.
Šajā ziņā, pirmkārt, ir jānorāda, ka gadījumā, kad ir piemērojams privātā tirgus dalībnieka princips, konkrētajā gadījumā piemērojamais kritērijs ir jānosaka tostarp atkarībā no attiecīgās dalībvalsts iecerētā darījuma rakstura. Šo iespējami piemērojamo kritēriju vidū ir privātā ieguldītāja un privātā kreditora principi.
Ir skaidrs, ka attiecīgie pasākumi ietvēra
FSC
ieguldījumus
NewCo
un ka Dānijas Karaliste administratīvās procedūras laikā norādīja, ka šie ieguldījumi atbilst tirgus nosacījumiem. Šī dalībvalsts turklāt ir atzinusi, ka attiecīgie pasākumi samazināja risku, kāds tai pastāvēja 2009. gada pasākumu dēļ, un līdz ar to tie ietilpa prasījumu, kas tai bija attiecībā uz
FIH
, pārvaldībā.
Šādos apstākļos ir jāatzīst, ka gan Komisijas izmantotais privātā ieguldītāja kritērijs, gan privātā kreditora kritērijs, uz kura izmantošanu uzstāj
FIH
grupa un kuru Vispārējā tiesa ir atzinusi par atbilstošu, lai izvērtētu pārsūdzētajā spriedumā aplūkotos pasākumus, varēja tikt ņemti vērā.
Otrkārt, atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, lai novērtētu, vai to pašu pasākumu parastos tirgus apstākļos būtu veicis privāts tirgus dalībnieks situācijā, kura būtu vistuvākā valsts situācijai, ir jāņem vērā tikai priekšrocības un pienākumi, kas ir saistīti ar valsts situāciju privāta tirgus dalībnieka statusā, izslēdzot tos, kas ir saistīti ar tās valsts varas nesējas statusu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2012. gada 5. jūnijs, Komisija/EDF,
C‑124/10 P
,
EU:C:2012:318
,
79.
punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2013. gada 24. oktobris, Land Burgenland u.c./Komisija,
C‑214/12 P, C‑215/12 P un C‑223/12 P
,
EU:C:2013:682
,
52.
punkts).
Tādējādi, izvērtējot valsts pasākuma ekonomisko racionalitāti, kā to prasa privātā tirgus dalībnieka princips, Tiesa nevarēja ņemt vērā visas izmaksas, kas valstij rodas saistībā ar darba ņēmēju atlaišanu, bezdarbnieku pabalsta izmaksām un atbalstu ražošanas infrastruktūras atjaunošanai (šajā nozīmē skat. spriedumu 1994. gada 14. septembris, Spānija/Komisija, no
C‑278/92 līdz C‑280/92
,
EU:C:1994:325
,
22.
punkts), kā arī piešķirtās garantijas un prasījumus, kuru kreditore ir valsts, ciktāl tie paši par sevi veido valsts atbalstu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2003. gada 28. janvāris, Vācija/Komisija,
C‑334/99
,
EU:C:2003:55
,
138.
un
140.
punkts, kā arī 2013. gada 24. oktobris, Land Burgenland u.c./Komisija,
C‑214/12 P, C‑215/12 P un C‑223/12 P
,
EU:C:2013:682
,
55.
,
56.
un
61.
punkts).
Runājot konkrēti par pēdējo minēto gadījumu, Tiesa ir precizējusi, ka, tā kā ar atbalsta piešķiršanu dalībvalsts pēc definīcijas tiecas sasniegt citus mērķus, kas neietver uzņēmumu rīcībā nodoto līdzekļu rentabilitāti, ir jāuzskata, ka šos līdzekļus dalībvalsts principā ir piešķīrusi, īstenojot valsts varas prerogatīvas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 24. oktobris, Land Burgenland u.c./Komisija,
C‑214/12 P, C‑215/12 P un C‑223/12 P
,
EU:C:2013:682
,
56.
punkts).
No tā izriet, ka riski, ar kuriem saskaras valsts un kuri tai izriet no tās agrāk piešķirtā valsts atbalsta, ir saistīti ar tās publiskās varas nesēja statusu un tādējādi tajos nav elementu, kurus privāts tirgus dalībnieks savos aprēķinos būtu ņēmis vērā parastos tirgus apstākļos (šajā nozīmē skat. spriedumu 2003. gada 28. janvāris, Vācija/Komisija,
C‑334/99
,
EU:C:2003:55
,
138.
un
140.
punkts).
Šāds apsvērums it īpaši ir attiecināms uz saistībām, kas valstij izriet no piešķirtajiem aizdevumiem un garantijām, kuri uzņēmumam piešķirti agrāk un kuri veido valsts atbalstu. Proti, to ņemšana vērā, izvērtējot valsts pasākumus, kas veikti par labu tam pašam uzņēmumam, nozīmētu minētos pasākumus nekvalificēt par valsts atbalstu, kaut arī tie neatbilst arī parastiem tirgus apstākļiem, tikai tādēļ, ka tie valstij izrādās ekonomiski izdevīgāki nekā tad, ja tie nebūtu veikti. Taču šādas sekas apdraudētu mērķi nodrošināt neizkropļotu konkurenci, kā norādīts šī sprieduma 45. punktā.
Šajā lietā, kā Vispārējā tiesa ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 2. un 3. punktā, abus 2009. gadā pieņemtos likumus, atbilstoši kuriem Dānijas valsts veica 2009. gada pasākumus, Komisija ar Lēmumu C(2009) 776
final
, bija apstiprinājusi kā iekšējam tirgum atbilstošu valsts atbalsta shēmu. No minētā lēmuma 47., 53. un 55. punkta izriet, ka, gluži kā Dānijas valdība pati, arī Komisija uzskatīja, ka abos šajos likumos paredzētie pasākumi veido valsts atbalstu, ciktāl privāts ieguldītājs līdzvērtīga pasākuma ietvaros un līdzīgos apstākļos nebūtu izlēmis veikt kapitāla palielināšanu un sniegt attiecīgās garantijas.
Turklāt nedz no pārsūdzētā sprieduma, nedz apstrīdētā lēmuma elementiem neizriet, ka Dānijas valsts ar 2009. gada pasākumiem kaut daļēji būtu centusies sasniegt rentabilitātes mērķi. Nešķiet arī, ka šāds mērķis, norādot objektīvus un patiesus elementus, būtu ticis izvirzīts administratīvajā vai tiesas procesā šajā lietā. Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka nekas lietas materiālos neliecina par to, ka 2009. gada pasākumi kaut daļēji nebūtu valsts atbalsts.
No tā izriet, ka Komisija šajā lietā, izvērtējot privātā tirgus dalībnieka principa piemērošanu, pamatoti nav ņēmusi vērā riskus, kas saistīti ar
FIH
2009. gada pasākumu ietvaros piešķirto valsts atbalstu. Tādējādi Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 69. un 71. punktā būtībā uzskatīdama, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā šādā veidā ir kļūdaini piemērojusi privātā tirgus dalībnieka principu.
Proti, šādi rīkodamās, Vispārējā tiesa Komisijai ir kļūdaini uzdevusi izvērtēt attiecīgo pasākumu ekonomisko racionalitāti nevis no salīdzināmā situācijā esoša privāta tirgus dalībnieka viedokļa, bet gan no valsts – publiskās varas nesēja – aspekta, kas agrāk
FIH
ar 2009. gada pasākumiem bija piešķīrusi valsts atbalstu, kura finansiālās sekas tā centās iegrožot.
Šos konstatējumus neatspēko
FIH
grupas argumenti, kas balstīti, pirmkārt, uz 2014. gada 3. aprīļa sprieduma Komisija/Nīderlande un ING Groep (
C‑224/12 P
,
EU:C:2014:213
) 34.–37. punktu, otrkārt, uz 2012. gada 5. jūnija spriedumu Komisija/EDF (
C‑124/10 P
,
EU:C:2012:318
), kā arī uz 2013. gada 24. janvāra spriedumu, Frucona Košice/Komisija (
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
), un, treškārt, uz valsts līdzekļu pareizu pārvaldību.
Proti, pirmkārt, saistībā ar argumentu par
FIH
grupas norādītajām līdzībām starp faktiskajiem un juridiskajiem apstākļiem šajā lietā un lietā, kurā pasludināts 2014. gada 3. aprīļa spriedums Komisija/Nīderlande un ING Groep (
C‑224/12 P
,
EU:C:2014:213
), ir jānorāda, ka apelācijas pamats, ar kuru ir saistīti
FIH
grupas norādītie minētā sprieduma punkti, ir par privātā tirgus dalībnieka principa piemērojamību, ko Komisija bija noraidījusi, nevis – kā tas ir šajā lietā – par tā piemērošanu attiecīgajiem pasākumiem. Minētā sprieduma 34. un 37. punktā Tiesa it īpaši bija atzinusi, ka šī kritērija piemērošana valsts pasākumam principā nav noraidāma tikai tādēļ, ka var pastāvēt saikne starp apstrīdēto valsts iejaukšanos un publiskās varas īstenošanu, agrāk piešķirot valsts atbalstu.
Protams, no 2014. gada 3. aprīļa sprieduma Komisija/Nīderlande un ING Groep (
C‑224/12 P
,
EU:C:2014:213
) 35. un 36. punkta izriet, ka minētajā lietā Komisijai, vadoties pēc tā, vai tā varētu būt rīkojies privāts ieguldītājs, bija jāpārbauda to grozījumu ekonomiskā racionalitāte, kurus Nīderlandes valsts bija iecerējusi veikt agrāk ar valsts atbalstu īstenotā kapitālieguldījuma atmaksāšanas nosacījumos.
Taču, kā savu secinājumu 63. un 65.–68. punktā norādījis ģenerāladvokāts, nekas neliek uzskatīt, ka Tiesa minētajai iestādei būtu likusi veikt pārbaudi, kas pārsniedz iecerēto grozījumu faktiskās ekonomiskās racionalitātes pārbaudes robežas un tādējādi liktu ņemt vērā riskus, kuri Nīderlandes valstij izriet no valsts atbalsta, ko tā agrāk bija piešķīrusi saņēmējam uzņēmumam.
Tāpat Tiesa 2014. gada 3. aprīļa sprieduma Komisija/Nīderlande un ING Groep (
C‑224/12 P
,
EU:C:2014:213
) 36. punktā ir norādījusi, ka privātais ieguldītājs varētu pieņemt agrāka kapitālieguldījuma atmaksas nosacījumu grozījumus, tostarp, lai palielinātu izredzes atgūt šī ieguldījuma atmaksu. Tomēr šis precizējums nenozīmē, ka pasākuma faktiskās ekonomiskās racionalitātes izvērtējumā, lai noteiktu, vai privāts ieguldītājs varētu būt rīkojies kā attiecīgā valsts, var ņemt vērā riskus, kas šai valstij izriet no agrāk piešķirta valsts atbalsta.
Šajā ziņā jānorāda, ka lietā, kurā pasludināts 2014. gada 3. aprīļa spriedums Komisija/Nīderlande un ING Groep (
C‑224/12 P
,
EU:C:2014:213
), un pretēji izskatāmajai lietai, agrākā atbalsta saņēmējs brīdī, kad grozījumi tika paredzēti, nebija finansiālās grūtībās, kas apdraud tā turpmāko darbību, un ka minētie grozījumi nebija paredzēti tā glābšanai, izmantojot ievērojamus valsts līdzekļu ieguldījumus.
Proti, minēto grozījumu mērķis bija tostarp stimulēt atbalsta saņēmēju uzņēmumu agrāk atmaksāt ieguldīto kapitālu un palielināt Nīderlandes valsts izredzes gūt atbilstošu atlīdzību, kas ar sākotnējiem nosacījumiem katrā ziņā nebija sasniedzams.
Otrkārt,
FIH
grupa uz 2012. gada 5. jūnija spriedumu Komisija/EDF (
C‑124/10 P
,
EU:C:2012:318
) un 2013. gada 24. janvāra spriedumu Frucona Košice/Komisija (
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
) balsta argumentu, ka prasījuma pret uzņēmumu, pat ja tas ir saistīts ar valsts varas īstenošanas prerogatīvu, nodokļu raksturs nav šķērslis piemērot privātā tirgus dalībnieka principu, atbilstoši LESD 107. panta 1. punktam izvērtējot pasākumu, ar ko valsts šim pašam uzņēmumam ir piešķīrusi minētā prasījuma pārstrukturēšanu.
Šajā ziņā ir jāuzsver, ka iepriekšējā punktā minētā judikatūra ir atbilstoša saistībā ar privātā tirgus dalībnieka principa piemērojamību, bet ne šī principa piemērošanu konkrētā gadījumā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2012. gada 5. jūnijs, Komisija/EDF,
C‑124/10 P
,
EU:C:2012:318
,
100.
punkts, kā arī 2013. gada 24. oktobris, Land Burgenland u.c./Komisija,
C‑214/12 P, C‑215/12 P un C‑223/12 P
,
EU:C:2013:682
,
51.
punkts).
No tā izriet, ka ar šo judikatūru nekādā veidā netiek atspēkots šī sprieduma 57.–59. punktā konstatētais, proti, ka riski, ar ko dalībvalsts saskaras prasījuma dēļ, kurš radies, piešķirot valsts atbalstu uzņēmumam, tā kā tie nav atdalāmi no tās valsts publiskās varas nesēja statusa, nav jāņem vērā, piemērojot privāta tirgus dalībnieka principu pasākumam, ko šī pati dalībvalsts vēlāk īstenojusi attiecībā uz minēto uzņēmumu.
Treškārt un visbeidzot, ir jānorāda, ka attiecībā uz valsts līdzekļu pareizu pārvaldību nevar piekrist
FIH
grupas nostājai, ka privāta tirgus dalībnieka principa piemērošanas apstrīdētajā lēmumā dēļ, veicot pārbaudi atbilstoši LESD 107. pantam, nevar ņemt vērā ekonomiskos riskus dalībvalstij, kas radušies agrāk piešķirta valsts atbalsta dēļ, un tās vēlmi aizsargāt savas ekonomiskās intereses.
Proti, lai arī šādus apsvērumus tik tiešām neņem vērā pārbaudē atbilstoši LESD 107. panta 1. punktam par valsts atbalsta pastāvēšanu, tomēr, kā tiesas sēdē Tiesā norādījusi Komisija un savu secinājumu 81. un 83. punktā ir paudis ģenerāladvokāts, minētos apsvērumus šī iestāde var ņemt vērā, atbilstoši LESD 107. panta 3. punktam veicot sekojošā atbalsta pasākuma atbilstības iekšējam tirgum izvērtējumu un tādējādi ar to palīdzību šī iestāde var konstatēt – kā šajā lietā – minētā pasākuma saderīgumu ar iekšējo tirgu.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, vienīgais izvirzītais apelācijas pamats ir jāatzīst par pamatotu un tādēļ ir jāatceļ pārsūdzētais spriedums.
Par tiesvedību pirmajā instancē
Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmajai daļai Tiesa Vispārējās tiesas nolēmuma atcelšanas gadījumā pati var taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.
Šajā lietā Tiesas rīcībā ir visi nepieciešamie elementi, lai pieņemtu galīgo nolēmumu par pirmajā instancē izvirzīto pirmo prasības pamatu attiecībā uz LESD 107. panta 1. punkta pārkāpumu privātā tirgus dalībnieka principa nepareizas piemērošanas dēļ.
Proti, kā izriet no šī sprieduma 51.–63. punkta, ir jānoraida
FIH
grupas argumentācija, ka Komisijai šajā gadījumā bija jāpiemēro privātā kreditora kritērijs, nevis privātā ieguldītāja kritērijs.
Tātad pirmais prasības pamats ir jānoraida.
Savukārt, kā galvenokārt apgalvo Komisija, attiecībā uz pirmajā instancē izvirzīto otro prasības pamatu lieta nav tādā stadijā, lai taisītu galīgo spriedumu.
Proti, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 85. punkta, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, tā kā pirmais prasības pamats ir pamatots, otrais pamats par kļūdām atbalsta apmēra aprēķinā vairs nav jāpārbauda.
Līdz ar to lieta ir jānodod atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā, lai tā lemtu par otro pamatu, kuru tā nav izskatījusi.
Par tiesāšanās izdevumiem
Tā kā lieta tiek nodota atpakaļ Vispārējai tiesai, lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšana ir jāatliek.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

1)
Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2016. gada 15. septembra spriedumu FIH Holding un FIH Erhvervsbank/Komisija (
T‑386/14
,
EU:T:2016:474
).

2)
Noraidīt pirmo Eiropas Savienības Vispārējā tiesā izvirzīto prasības pamatu.

3)
Nodot lietu atpakaļ Eiropas Savienības Vispārējai tiesai nolēmuma par otro pamatu pieņemšanai.

4)
Lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.