CELEX: 62015CJ0577
Kasační opravný prostředek
Žádost o zahájení šetření směrující na estonské a finské orgány dohledu
Rozhodnutí Evropského orgánu pro bankovnictví (EBA)
Rozhodnutí odvolacího senátu evropských orgánů dohledu
Nařízení (EU) č. 1093/2010
Články 17 a 60
Odvolací senát
Lhůta k podání žaloby
Omluvitelný omyl

Svým kasačním opravným prostředkem se společnost SV Capital OÜ domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 9. září 2015, SV Capital v. EBA (
T‑660/14
, dále jen „napadený rozsudek“,
EU:T:2015:608
), v rozsahu, v němž:
—
Tribunál odmítl jako nepřípustnou její žalobu znějící na zrušení rozhodnutí Evropského orgánu pro bankovnictví (EBA) C 2013 002 ze dne 21. února 2014, kterým byla zamítnuta její žádost o zahájení šetření estonského a finského orgánu dohledu nad finančním sektorem podle čl. 17 odst. 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1093/2010 ze dne 24. listopadu 2010 o zřízení Evropského orgánu dohledu (Evropského orgánu pro bankovnictví), o změně rozhodnutí č. 716/2009/ES a o zrušení rozhodnutí Komise 2009/78/ES (
Úř. věst. 2010, L 331, s. 12
) (dále jen „rozhodnutí EBA ze dne 21. února 2014“) z důvodu porušení unijního práva,
—
přestože Tribunál rozhodl, že její žaloba znějící na zrušení rozhodnutí odvolacího senátu evropských orgánů dohledu 2014-C1-02 ze dne 14. července 2014, kterým bylo zamítnuto odvolání podané proti rozhodnutí EBA ze dne 21. února 2014 (dále jen „rozhodnutí odvolacího senátu ze dne 14. července 2014“), je částečně nepřípustná, zrušil posledně uvedené rozhodnutí.
Právní rámec
Směrnice 2006/48/ES
Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/48/ES ze dne 14. června 2006 o přístupu k činnosti úvěrových institucí a o jejím výkonu (
Úř. věst. 2006, L 177, s.1
), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010/76/EU ze dne 24. listopadu 2010 (
Úř. věst. 2010, L 329, s. 3
) (dále jen „směrnice 2006/48“), v článku 11 stanoví:
„1.   Příslušné orgány vydají úvěrové instituci povolení pouze tehdy, řídí-li její činnost skutečně nejméně dvě osoby.
Nevydají povolení, pokud tyto osoby nepožívají dobré pověsti nebo nemají dostatek zkušenosti pro výkon svých funkcí.
[…]
2.   Členské státy vyžadují, aby:
a)
každá úvěrová instituce, která je právnickou osobou a která má podle vnitrostátního práva, kterým se řídí, sídlo, měla skutečné sídlo v členském státě, kde má své sídlo, a
b)
každá jiná úvěrová instituce měla skutečné sídlo v členském státě, který jí vydal povolení a ve kterém skutečně vykonává svou činnost.“
Článek 22 směrnice 2006/48 stanoví:
„1.   Příslušné orgány domovského členského státu vyžadují, aby každá úvěrová instituce měla spolehlivé řídicí systémy, včetně jasné organizační struktury s dobře vymezenými, transparentními a konzistentními hranicemi odpovědnosti, účinné postupy k určení, řízení, kontrole a ohlašování rizik, kterým je nebo by mohla být vystavena, a přiměřené mechanismy vnitřní kontroly, včetně řádných administrativních a účetních postupů.
2.   Systémy, postupy a mechanismy uvedené v odstavci 1 jsou úplné a přiměřené povaze, rozsahu a složitosti činností úvěrové instituce. Přihlíží se k technickým kritériím uvedeným v příloze V.“
Článek 40 této směrnice zní takto:
„1.   Obezřetnostní dohled nad úvěrovou institucí včetně činností provozovaných v souladu s články 23 a 24 vykonávají příslušné orgány domovského členského státu, aniž jsou dotčena ustanovení této směrnice, která stanoví příslušnost orgánů hostitelského členského státu.
2.   Odstavcem 1 není dotčen dohled na konsolidovaném základě podle této směrnice.“
Článek 42 uvedené směrnice stanoví:
„Příslušné orgány členských států, jichž se to týká, úzce spolupracují při dohledu nad činností úvěrových institucí, zejména nad činností provozovanou prostřednictvím pobočky v jednom nebo více členských státech jiných než stát, v němž mají skutečné sídlo. Tyto orgány si navzájem poskytují veškeré informace o řízení, správě a vlastnictví úvěrových institucí, jež mohou usnadnit dohled nad nimi nebo zkoumání podmínek pro vydání povolení, jakož i veškeré informace, jež mohou usnadnit sledování těchto institucí, zvláště ve vztahu k likviditě, platební schopnosti, pojištění vkladů, omezení velké angažovanosti, správním a účetním postupům a organizaci vnitřní kontroly.“
Nařízení č. 1093/2010
Bod 58 odůvodnění nařízení č. 1093/2010, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/17/EU ze dne 4. února 2014 (
Úř. věst. 2014, L 60, s. 34
) (dále jen „nařízení č. 1093/2010“), zní:
„Je nutné zajistit, aby strany, kterých se dotýkají rozhodnutí přijatá [EBA], mohly uplatnit odpovídající opravné prostředky. Má-li [EBA] rozhodovací pravomoci, měly by mít pro zajištění efektivní ochrany práv jednotlivých stran a z důvodu procesní ekonomie příslušné strany právo odvolat se k odvolacímu senátu. Z důvodu účinnosti a jednotnosti by měl být odvolací senát společným orgánem všech evropských orgánů dohledu, nezávislým na jejich organizační a regulační struktuře. Proti rozhodnutí odvolacího senátu by mělo být možné podat žalobu u Soudního dvora Evropské unie.“
Článek 1 odst. 2 tohoto nařízení stanoví:
„[EBA] jedná v rámci pravomocí, které mu byly svěřeny tímto nařízením, a v rozsahu působnosti směrnice [Evropského parlamentu a Rady] 94/19/ES [ze dne 30. května 1994 o systémech pojištění vkladů, (
Úř. věst. 1994, L 135, s. 5
; Zvl. vyd. 06/02, s. 252)], směrnice [Evropského parlamentu a Rady] 2002/87/ES [ze dne 16. prosince 2002 o doplňkovém dozoru nad úvěrovými institucemi, pojišťovnami a investičními podniky ve finančním konglomerátu a o změně směrnice Rady 73/239/EHS, 79/267/EHS, 92/49/EHS, 92/96/EHS, 93/6/EHS a 93/22/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/78/ES a 2000/12/ES (
Úř. věst. 2003, L 35, s. 1
; Zvl. vyd. 06/04, s. 340)], nařízení [Evropského parlamentu a Rady (ES)] č. 1781/2006 [ze dne 15. listopadu 2006 o informacích o plátci doprovázejících převody peněžních prostředků (
Úř. věst. 2006, L 345, s. 1
)], nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 575/2012 ze dne 26. června 2013 o obezřetnostních požadavcích na úvěrové instituce a investiční podniky [a o změně nařízení (EU) č. 648/2012 (
Úř. věst. 2013, L 176, s. 1
)], směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/36/EU ze dne 26. června 2013 o přístupu k činnosti úvěrových institucí a o obezřetnostním dohledu nad úvěrovými institucemi a investičními podniky [o změně směrnice 2002/87/ES a zrušení směrnic 2006/48/ES a 2006/49/ES (
Úř. věst. 2013, L 176, s. 338
)], a relevantní části směrnice [Evropského parlamentu a Rady] 2002/65/ES [ze dne 23. září 2002 o uvádění finančních služeb pro spotřebitele na trh na dálku a o změně směrnice Rady 90/619/EHS a směrnic 97/7/ES a 98/27/ES (
Úř. věst. 2002, L 271, s. 16
; zvl. vyd. 06/04, s. 321)], směrnice [Evropského parlamentu a Rady] 2005/60/ES ze dne 26. října 2005 o předcházení zneužití finančního systému k praní peněz a financování terorismu (
Úř. věst. 2005, L 309, s. 15
)], směrnice [Evropského parlamentu a Rady] 2007/64/ES [ze dne 13. listopadu 2007 o platebních službách na vnitřním trhu, kterou se mění směrnice 97/7/ES, 2002/65/ES, 2005/60/ES a 2006/48/ES a zrušuje směrnice 97/5/ES (
Úř. věst. 2007, L 319, s. 1
),] a směrnice [Evropského parlamentu a Rady] 2009/110/ES [ze dne 16. září 2009 o přístupu k činnosti institucí elektronických peněz, o jejím výkonu a o obezřetnostním dohledu nad touto činností, o změně směrnic 2005/60/ES a 2006/48/ES a o zrušení směrnice 2000/46/ES (
Úř. věst. 2009, L 267, s. 7
),] pokud se tyto akty použijí na úvěrové a finanční instituce a příslušné orgány vykonávající nad nimi dohled, včetně všech směrnic, nařízení a rozhodnutí vycházejících z uvedených aktů, a v rozsahu působnosti dalších právně závazných aktů Unie, které stanoví úkoly [EBA]. [EBA] rovněž jedná v souladu s nařízením Rady (EU) č. 1024/2013 [ze dne 15. října 2013, kterým se Evropské centrální bance svěřují zvláštní úkoly týkající se politik, které se vztahují k obezřetnostnímu dohledu nad úvěrovými institucemi (
Úř. věst. 2013, L 287, s. 63
)].“
Článek 17 nařízení č. 1093/2010 uvádí:
„1.   Jestliže příslušný orgán neuplatňuje akty uvedené v čl. 1 odst. 2 či je uplatňuje způsobem, který se jeví jako porušení práva Unie, včetně regulačních technických norem a prováděcích technických norem stanovených v souladu s články 10 až 15, zejména jestliže nezajistí, aby finanční instituce plnila požadavky stanovené uvedenými akty, postupuje [EBA] v souladu s pravomocemi stanovenými v odstavcích 2, 3 a 6 tohoto článku.
2.   Na žádost jednoho nebo více příslušných orgánů, Evropského parlamentu, Rady, Komise, skupiny subjektů působících v bankovnictví nebo z vlastní iniciativy a po sdělení dotčenému příslušnému orgánu může orgán pro bankovnictví provádět šetření údajného porušování nebo neuplatňování práva Unie.
Aniž jsou dotčeny pravomoci stanovené v článku 35, poskytne příslušný orgán [EBA] neprodleně veškeré informace, které [EBA] považuje za nezbytné pro své šetření, včetně informací o tom, jak jsou v souladu s právem Unie uplatňovány akty uvedené v čl. 1 odst. 2.
3.   [EBA] může do dvou měsíců od zahájení šetření vydat dotčenému příslušnému orgánu doporučení, ve kterém stanoví opatření nezbytná pro zajištění souladu s právem Unie.
Do deseti pracovních dnů od obdržení doporučení příslušný orgán informuje [EBA] o opatřeních, která přijal nebo která hodlá přijmout pro zajištění souladu s právem Unie.
4.   Jestliže příslušný orgán nezajistí soulad s právem Unie do jednoho měsíce ode dne, kdy obdrží doporučení [EBA], může Komise poté, co byla informována [EBA], nebo z vlastní iniciativy vydat formální stanovisko, kterým bude po příslušném orgánu požadovat, aby přijal opatření nezbytná pro dosažení souladu s právem Unie. Formální stanovisko Komise zohlední doporučení [EBA].
Komise vydá toto formální stanovisko nejpozději do tří měsíců po přijetí doporučení. Tuto lhůtu může Komise o jeden měsíc prodloužit.
[EBA] a všechny příslušné orgány poskytnou Komisi veškeré nezbytné informace.
5.   Do deseti pracovních dnů od obdržení formálního stanoviska podle odstavce 4 příslušný orgán informuje Komisi a [EBA] o opatřeních, která přijal nebo která hodlá přijmout, aby vyhověl uvedenému formálnímu stanovisku.
6.   Aniž jsou dotčeny pravomoci Komise podle článku 258 Smlouvy o fungování EU, jestliže příslušný orgán nevyhoví formálnímu stanovisku uvedenému v odstavci 4 ve lhůtě v něm uvedené a je-li nutné včas napravit tento nesoulad, aby byly zachovány nebo obnoveny neutrální podmínky pro hospodářskou soutěž na trhu nebo aby se zajistilo řádné fungování a integrita finančního systému, může [EBA] v případě, že se příslušné požadavky aktů uvedených v čl. 1 odst. 2 přímo vztahují na finanční instituce, přijmout individuální rozhodnutí určené finanční instituci, v němž bude vyžadovat přijetí nezbytných opatření ke splnění jejích povinností podle práva Unie, včetně případného ukončení konkrétního jednání.
Rozhodnutí [EBA] musí být v souladu s formálním stanoviskem vydaným Komisí podle odstavce 4.
7.   Rozhodnutí přijatá podle odstavce 6 mají přednost před veškerými předchozími rozhodnutími přijatými příslušnými orgány v téže záležitosti.
Při přijímání opatření souvisejícího s otázkami, které jsou předmětem formálního stanoviska podle odstavce 4 nebo rozhodnutí podle odstavce 6, musí příslušné orgány dodržovat formální stanovisko nebo rozhodnutí.
8.   Ve zprávě podle čl. 43 odst. 5 [EBA] uvede, které příslušné orgány a finanční instituce nedodržují formální stanoviska nebo rozhodnutí uvedená v odstavcích 4 a 6 tohoto článku.“
Článek 18 tohoto nařízení se týká opatření přijímaných EBA v mimořádných situacích.
Článek 19 uvedeného nařízení obsahuje ustanovení týkající se urovnávání sporů mezi příslušnými orgány týkajících se přeshraničních situací.
Článek 39 nařízení č. 1093/2010 stanoví:
„1.   Před přijetím rozhodnutí podle tohoto nařízení oznámí [EBA] všem zamýšleným adresátům rozhodnutí svůj úmysl přijmout rozhodnutí a stanoví lhůtu, ve které může adresát rozhodnutí vyjádřit své stanovisko v dané záležitosti, přičemž vezme plně v úvahu naléhavost, složitost a možné důsledky záležitosti. Totéž platí obdobně v případě doporučení, jak je uvedeno v čl. 17 odst. 3.
2.   Rozhodnutí [EBA] obsahuje důvody, ze kterých vychází.
3.   Adresáti rozhodnutí [EBA] jsou informováni o opravných prostředcích, které mají podle tohoto nařízení k dispozici.
4.   Jestliže [EBA] přijme rozhodnutí podle čl. 18 odst. 3 nebo 4, přezkoumává toto rozhodnutí v přiměřených intervalech.
5.   Rozhodnutí přijatá [EBA] podle článků 17, 18 nebo 19 se zveřejňují, přičemž se uvádí totožnost dotčeného příslušného orgánu nebo finanční instituce a hlavní obsah rozhodnutí, ledaže je takové zveřejnění v rozporu s oprávněnými zájmy finančních institucí na ochraně jejich obchodního tajemství nebo by mohlo vážně ohrozit řádné fungování a integritu finančních trhů nebo stabilitu celého finančního systému Unie nebo jeho části.“
Podle čl. 58 odst. 1 tohoto nařízení je odvolací senát společným orgánem evropských orgánů dohledu.
Článek 60 uvedeného nařízení stanoví:
„1.   Jakákoli fyzická nebo právnická osoba nebo příslušné orgány mohou podat odvolání proti rozhodnutí [EBA] uvedenému v článku 17, 18 nebo 19 či jinému rozhodnutí přijatému [EBA] v souladu s akty Unie uvedenými v čl. 1 odst. 2, které je určeno této osobě, nebo proti rozhodnutí, které se této osoby bezprostředně a přímo dotýká, i když je určeno jiné osobě.
2.   Odvolání a jeho odůvodnění se podává písemně [EBA] do dvou měsíců ode dne oznámení rozhodnutí dotčené osobě, nebo pokud k oznámení nedošlo, do dvou měsíců ode dne, kdy [EBA] své rozhodnutí zveřejnil.
Odvolací senát rozhodne o odvolání do dvou měsíců ode dne podání odvolání.
3.   Odvolání podané podle odstavce 1 nemá odkladný účinek.
Odvolací senát však může pozastavit uplatňování rozhodnutí, proti němuž bylo odvolání podáno, pokud to podle jeho názoru okolnosti vyžadují.
4.   Je-li odvolání přípustné, odvolací senát přezkoumá, zda je odvolání opodstatněné. Ve stanovených lhůtách vyzve účastníky odvolacího řízení k podání vyjádření k jeho oznámením nebo sdělením ostatních účastníků odvolacího řízení. Účastníci odvolacího řízení mají právo na ústní vyjádření.
5.   Odvolací senát může potvrdit rozhodnutí přijaté příslušným orgánem [EBA] nebo věc postoupit příslušnému orgánu [EBA]. Tento orgán bude vázán rozhodnutím odvolacího senátu a přijme pozměněné rozhodnutí týkající se dané věci.
6.   Odvolací senát přijme a zveřejní svůj jednací řád.
7.   Rozhodnutí odvolacího senátu musí obsahovat odůvodnění a [EBA] je zveřejní.“
Článek 61 nařízení č. 1093/2010 zní následovně:
„1.   Proti rozhodnutí odvolacího senátu nebo v případech, v nichž odvolání k odvolacímu senátu není možné, proti rozhodnutí [EBA] lze podle článku 263 Smlouvy o fungování EU podat žalobu u Soudního dvora Evropské unie.
2.   V souladu s článkem 263 Smlouvy o fungování EU mohou členské státy a orgány Unie, jakož i jakákoli fyzická nebo právnická osoba podat proti rozhodnutí [EBA] žalobu u Soudního dvora Evropské unie.
3.   V případě, že [EBA] má povinnost jednat a nevydá rozhodnutí, lze u Soudního dvora Evropské unie podat žalobu pro nečinnost podle článku 265 Smlouvy o fungování EU.
4.   [EBA] musí přijmout opatření nezbytná k zajištění souladu s rozsudkem Soudního dvora Evropské unie.“
Skutečnosti předcházející sporu
Tribunál v napadeném rozsudku shrnul skutkový základ sporu, který mu byl předložen, takto:
„1
Dopisem ze dne 24. října 2012 podala žalobkyně, [SV Capital], k [EBA] žádost o zahájení šetření podle článku 17 nařízení […] č. 1093/2010 […] týkajícího se estonského a finského orgánu dohledu nad finančním sektorem (dále jen „stížnost“).
Na podporu své stížnosti žalobkyně tvrdila, že došlo k porušení článků 40 a 42 směrnice […] 2006/48 […], jelikož dotčené orgány dohledu neiniciovaly odvolání dvou ředitelů pobočky jedné z finských bank nacházející se v Estonsku, kteří nesplňovali požadavky na ‚dobrou pověst nebo dostatek zkušeností‘ pro řízení činnosti dotčené úvěrové instituce ve smyslu čl. 11 odst. 1 uvedené směrnice. V této souvislosti žalobkyně tvrdila, že dotčení ředitelé nepravdivě vypovídali v občanskoprávním řízení zahájeném v Estonsku proti této pobočce.
[…]
Dopisem ze dne 25. ledna 2013 EBA stížnost odmítl jako nepřípustnou pro nedostatek příslušnosti a předal ji estonskému a finskému orgánu dohledu nad finančním sektorem […]
Podáním ze dne 14. února 2013 podala žalobkyně podle čl. 60 odst. 1 nařízení č. 1093/2010 odvolání k odvolacímu senátu evropských orgánů dohledu (dále jen ‚odvolací senát‘) proti dopisu ze dne 25. ledna 2013.
Rozhodnutím 2013-008 ze dne 24. června 2013 odvolací senát prohlásil stížnost za přípustnou na základě článku 22 směrnice 2006/48 vykládaného ve světle obecných pokynů EBA k posuzování vhodnosti [způsobilosti] členů řídícího orgánu a osob v klíčových funkcích ze dne 22. listopadu 2012 a dále věc postoupil příslušnému orgánu EBA, aby rozhodl ve věci samé, v souladu s čl. 60 odst. 5 nařízení č. 1093/2010.
Rozhodnutím DC 2013 03 ze dne 15. října 2013 vzal EBA na vědomí přípustnost stížnosti v souladu s body 2.5 a 2.6 svých interních pravidel postupu při vyšetřování porušení unijního práva […], aniž tím byl dotčen čl. 17 odst. 2 nařízení č. 1093/2010.
Rozhodnutím […] ze dne 21. února 2014 […] EBA stížnost zamítl s tím, že není dostatečně podložená na to, aby mohlo být zahájeno šetření podle článku 17 nařízení č. 1093/2010.
Podáním ze dne 31. března 2014 podala žalobkyně k odvolacímu senátu odvolání proti rozhodnutí EBA [ze dne 21. února 2014].
Rozhodnutím […] ze dne 14. července 2014 […] odvolací senát odvolání podané proti rozhodnutí EBA [ze dne 21. února 2014] zamítl. V uvedeném rozhodnutí odvolací senát nejprve považoval odvolání proti rozhodnutí EBA [ze dne 21. února 2014] za přípustné. Následně ho však v plném rozsahu zamítl jako neopodstatněné.
V tomto ohledu měl odvolací senát, pokud jde o nejprve o přezkum přípustnosti odvolání, za to, že rozhodnutí EBA [ze dne 21. února 2014] představuje za zvláštních okolností projednávané věci akt napadnutelný podle článku 60 nařízení č. 1093/2010, který umožňuje jakékoli fyzické nebo právnické osobě podat odvolání proti rozhodnutí EBA, které je této osobě určeno.
Pokud jde dále o věcný přezkum odvolání, odvolací senát měl zaprvé za to, že posouzení EBA, podle něhož oba ředitelé obvinění žalobkyní ve stížnosti nezastávali v dotyčné finanční instituci klíčové funkce, je prosto vad a tvrzení týkající se třetího ředitele nebyla prokázána. Zadruhé odvolací senát uvedl, že vzhledem k tomu, že žalobkyně nepatří do okruhu subjektů, které mohou předkládat EBA žádosti o zahájení šetření pro porušení unijního práva, týká se projednávaný případ odmítnutí tohoto orgánu zahájit šetření z vlastní iniciativy. Kromě toho konstatoval, že vzhledem k důkazům předloženým žalobkyní na podporu existence údajného porušení unijního práva a interních pravidel [postupu při vyšetřování porušení unijního práva] nebylo prokázáno, že by se EBA dopustil v rámci výkonu své diskreční pravomoci pochybení. Zatřetí odvolací senát uvedl, že to, že EBA žalobkyni před přijetím rozhodnutí nevyslechl podle čl. 39 odst. 1 nařízení č. 1093/2010, nepředstavuje formální vadu, která by mohla mít za následek neplatnost uvedeného rozhodnutí. Začtvrté nebylo prokázáno, že by před přijetím rozhodnutí EBA [ze dne 21. února 2014] nebyl dodržen stanovený postup. A konečně zapáté odvolací senát konstatoval, že nebylo prokázáno žádné porušení článku 41 Listiny základních práv Evropské unie ze strany EBA.“
Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
Svojí žalobou se společnost SV Capital domáhala zrušení rozhodnutí EBA ze dne 21. února 2014 a rozhodnutí odvolacího senátu ze dne 14. července 2014. Společnost SV Capital se rovněž domáhala postoupení věci příslušnému orgánu EBA k meritornímu vyřízení její stížnosti.
Navrhovatelka uplatňovala na podporu své žaloby pět žalobních důvodů. EBA, podporovaný Komisí, tvrdil, že žaloba je v plném rozsahu nepřípustná, jelikož jeho odmítnutí zahájit šetření z vlastní iniciativy na základě článku 17 nařízení č. 1093/2010 nemá ve vztahu k navrhovatelce žádné právní účinky.
Pokud jde o přípustnost uvedené žaloby v rozsahu, v němž směřovala k zrušení rozhodnutí EBA ze dne 21. února 2014, Tribunál rozhodl, že ke dni podání této žaloby již marně uplynula lhůta pro zpochybnění tohoto rozhodnutí EBA, takže tato část její žaloby je nepřípustná.
Pokud jde dále o přípustnost této žaloby v rozsahu, v němž směřovala ke zrušení rozhodnutí odvolacího senátu ze dne 14. července 2014, Tribunál měl za to, že toto rozhodnutí představuje napadnutelný akt, takže tato část uvedené žaloby je přípustná.
Konečně, pokud jde o přípustnost žaloby společnosti SV Capital v rozsahu, v němž směřovala k postoupení věci příslušnému orgánu EBA k meritornímu vyřízení její stížnosti, Tribunál uvedl, že v rámci žaloby na neplatnost mu pravomoc unijního soudu neumožňuje dávat příkazy EBA. Tribunál tudíž rozhodl, že tento bod návrhových žádání je nepřípustný.
Ve věci samé Tribunál i bez návrhu vznesl otázku příslušnosti odvolacího senátu s ohledem na čl. 60 odst. 1 a 2 nařízení č. 1093/2010 k rozhodnutí o k němu podaném odvolání proti rozhodnutí EBA ze dne 21. února 2014 a rozhodl, že odvolací senát není k takovému rozhodnutí příslušný.
Za těchto podmínek, a aniž přezkoumal opodstatněnost žalobních důvodů uplatněných navrhovatelkou, Tribunál vyhověl žalobě v rozsahu, v němž směřovala ke zrušení rozhodnutí odvolacího senátu ze dne 14. července 2014 z důvodu nepříslušnosti tohoto senátu. Tribunál tedy zrušil rozhodnutí odvolacího senátu ze dne 14. července 2014 a ve zbývající části žalobu, která mu byla předložena, zamítl.
Řízení před Soudním dvorem
Společnost SV Capital navrhuje, aby Soudní dvůr:
—
zrušil napadený rozsudek zaprvé v rozsahu, v němž prohlašuje žalobu na neplatnost rozhodnutí EBA ze dne 21. února za nepřípustnou, zadruhé v rozsahu, v němž prohlašuje žalobu na neplatnost rozhodnutí odvolacího senátu ze dne 14. července 2014 za částečně nepřípustnou, a zatřetí, pokud jde o rozhodnutí o nákladech řízení;
—
vrátil věc Tribunálu a
—
uložil žalované straně náhradu nákladů řízení a vedlejší účastnici povinnost nést vlastní náklady řízení.
EBA navrhuje, aby Soudní dvůr:
—
primárně:
—
zrušil bod 1 výroku napadeného rozsudku a odmítl žalobu podanou proti rozhodnutí odvolacího senátu ze dne 14. července 2014 jako nepřípustnou a
—
zamítl kasační opravný prostředek v rozsahu, v němž se týká bodu 2 výroku napadeného rozsudku;
—
podpůrně, zamítl kasační opravný prostředek v plném rozsahu a
—
uložil navrhovatelce náhradu nákladů řízení vzniklých v řízeních u Tribunálu a u Soudního dvora.
Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:
—
zrušil napadený rozsudek v rozsahu, v němž se týká bodu 1 jeho výroku;
—
zamítl žalobu podanou společností SV Capital proti rozhodnutí odvolacího senátu ze dne 14. července 2014 jako nepřípustnou;
—
zamítl kasační opravný prostředek v rozsahu, v němž se týká bodu 2 výroku napadeného rozsudku, jako neopodstatněný, a
—
uložil navrhovatelce náhradu veškerých nákladů řízení vzniklých v řízeních u Tribunálu a u Soudního dvora.
Ke kasačnímu opravnému prostředku
Jelikož se napadený rozsudek týká návrhu na zrušení rozhodnutí EBA ze dne 21. února 2014 a návrhu na zrušení rozhodnutí odvolacího senátu ze dne 14. července 2014, je třeba přezkoumat jednotlivé důvody kasačního opravného prostředku v rozsahu, v němž se týkají jednoho či druhého z obou těchto rozhodnutí.
K prvnímu až třetímu důvodu kasačního opravného prostředku, které se týkají návrhových žádání na zrušení rozhodnutí odvolacího senátu ze dne 14. července 2014, jež Tribunál zamítl jako neopodstatněná
Argumentace účastníků řízení
Ve svém prvním důvodu kasačního opravného prostředku společnost SV Capital uvádí, že v rámci své žaloby podané k Tribunálu jednoznačně uvedla, že žaloba směřuje proti rozhodnutí odvolacího senátu ze dne 14. července 2014 pouze v rozsahu, v němž rozhodnutí zamítá odvolání ve věci samé. Naproti tomu společnost SV Capital toto rozhodnutí nezpochybňovala, pokud se týká přípustnosti tohoto odvolání a nákladů řízení. Tribunál se však vyjádřil i bez návrhu k příslušnosti odvolacího senátu, a rozhodl tudíž nad rámec návrhových žádání.
Ve svém druhém důvodu kasačního opravného prostředku společnost SV Capital rovněž uvádí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení tím, že nesprávně použil čl. 60 odst. 1 nařízení č. 1093/2010 vykládaný ve světle bodu 58 odůvodnění tohoto nařízení. Podle výkladu čl. 17 odst. 2 uvedeného nařízení ve spojení s jeho článkem 1 je totiž odvolací senát příslušný rozhodnout o odvolání podanému proti rozhodnutí EBA ze dne 21. února 2014.
Ve svém třetím důvodu kasačního opravného prostředku společnost SV Capital uvádí, že Tribunál porušil čl. 48 odst. 2 svého jednacího řádu ve znění platném do 31. prosince 2014, když rozhodl, že argumentace předložená v průběhu řízení před Tribunálem, podle které byl odvolací senát příslušný k rozhodnutí o jejím odvolání, je nepřípustná. Účastníci řízení totiž byli samotným Tribunálem vyzváni, aby se vyjádřili k otázce příslušnosti odvolacího senátu, a navrhovatelka se omezila na odpověď na položenou otázku.
EBA a Komise navrhují, aby byly uvedené důvody kasačního opravného prostředku zamítnuty.
Závěry Soudního dvora
Pokud jde o první důvod kasačního opravného prostředku, kterým navrhovatelka tvrdí, že Tribunál rozhodl nad rámec návrhových žádání, stačí uvést, že unijní soud je povinen uplatnit i bez návrhu otázku příslušnosti orgánu, jehož akt je před ním napaden, a to i když žádný z účastníků řízení neformuloval návrh v tomto smyslu, jelikož nepříslušnost tvůrce aktu nepříznivě zasahujícího do právního postavení představuje nepominutelnou podmínku řízení, která nejenže může, ale i musí být uplatněna i bez návrhu.
Podle judikatury Soudního dvora totiž musí být otázka příslušnosti tvůrce aktu soudem přezkoumána i bez návrhu, přestože jej žádný z účastníků řízení ze stran nežádal, aby tak učinil (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. září 1982, Amylum v. Rada,
108/81
,
EU:C:1982:322
, bod
, jakož i ze dne 13. července 2000, Salzgitter v. Komise,
C‑210/98 P
,
EU:C:2000:397
, bod
a citovaná judikatura).
První důvod kasačního opravného prostředku proto musí být zamítnut.
Pokud jde o druhý důvod kasačního opravného prostředku, je třeba uvést, že podle článku 60 nařízení č. 1093/2010 jakákoli fyzická nebo právnická osoba nebo příslušné orgány mohou podat odvolání proti rozhodnutí EBA, které je určeno této osobě, nebo proti rozhodnutí, které se této osoby bezprostředně a přímo dotýká, i když je určeno jiné osobě.
Avšak k tomu, aby rozhodnutí EBA mohlo podléhat odvolání k odvolacímu senátu, musí toto rozhodnutí, jak uvedl Tribunál v bodě 66 napadeného rozsudku, být jedním z rozhodnutí uvedených v článcích 17 až 19 nařízení č. 1093/2010 nebo rozhodnutím, které bylo přijato v souladu s unijními akty uvedenými v čl. 1 odst. 2 tohoto nařízení.
Jak Tribunál právem konstatoval v bodech 67 až 71 napadeného rozsudku, žádná z těchto podmínek nebyla v projednávaném případě splněna.
Zaprvé rozhodnutí EBA ze dne 21. února 2014 není založeno na čl. 1 odst. 2 nařízení č. 1093/2010. Jak správně uvedl Tribunál v bodě 67 napadeného rozsudku, navzdory tomu, že na podporu stížnosti navrhovatelky bylo uplatňováno porušení některých ustanovení směrnice 2006/48, se totiž EBA v tomto rozhodnutí nevyslovil k (ne)porušení uvedené směrnice příslušnými orgány nebo dotčenou úvěrovou institucí.
Zadruhé je nesporné, že uvedené rozhodnutí nepatří mezi rozhodnutí uvedená v článcích 18 a 19 tohoto nařízení, jejichž prostřednictvím může EBA uložit vnitrostátním orgánům dohledu přijetí konkrétních opatření k nápravě mimořádné situace nebo urovnávat spory mezi nimi týkající se přeshraničních situací.
Zatřetí na rozdíl od toho, co vyžaduje čl. 17 odst. 1 uvedeného nařízení, nebylo na podporu uvedené stížnosti tvrzeno žádné porušení regulačních nebo prováděcích technických norem stanovených podle článků 10 až 15 téhož nařízení.
Začtvrté navrhovatelka nepatří mezi subjekty výslovně uvedené v čl. 17 odst. 2 tohoto nařízení, které mohou EBA předkládat žádosti o zahájení šetření pro porušení nebo neuplatňování unijního práva. Navrhovatelka konkrétně netvrdí, že patří do skupiny subjektů působících v bankovnictví zřízené podle článku 37 nařízení č. 1093/2010.
Kromě toho na zjištění, že navrhovatelka nepatří mezi subjekty výslovně uvedené v čl. 17 odst. 2 tohoto nařízení, nemění na rozdíl od toho, co zřejmě tvrdí navrhovatelka, nic ani skutečnost, že EBA může zahájit šetření z vlastní iniciativy.
Jelikož úvahy uvedené v napadeném rozsudku nejsou stiženy nesprávným právním posouzením, musí být druhý důvod kasačního opravného prostředku rovněž zamítnut.
Pokud jde o třetí uplatněný důvod kasačního opravného prostředku, je třeba připomenout, že argumentace předložená navrhovatelkou v odpovědi na otázku Tribunálu překračovala rámec předmětu otázky jím položené.
Navrhovatelka totiž tvrdila, že žaloba na neplatnost podaná k Tribunálu byla podána ve stanovené lhůtě, jelikož správní řízení pokračovalo až do 14. července 2014 a podání této žaloby na neplatnost podléhalo působení náhody ve smyslu článku 45 statutu Soudního dvora Evropské unie.
V této souvislosti je třeba konstatovat, že tvrzení navrhovatelky, podle kterého byla omezena v předložení vyjádření v odpovědi na otázku položenou Tribunálem, není skutkově podložené. Jak správně uvedl Tribunál v bodě 42 napadeného rozsudku, odpověď navrhovatelky totiž ve skutečnosti obsahovala dva nové žalobní důvody.
Z toho vyplývá, že Tribunál právem rozhodl, že tato argumentace je nepřípustná.
Třetí důvod kasačního opravného prostředku proto musí být zamítnut.
K čtvrtému až šestému důvodu kasačního opravného prostředku, které se týkají návrhových žádání na zrušení rozhodnutí EBA ze dne 21. února 2014, jež Tribunál odmítl jako nepřípustná
Argumentace účastníků řízení
Ve svém čtvrtém důvodu kasačního opravného prostředku společnost SV Capital uvádí, že její žaloba byla v rozsahu, v němž zněla na zrušení rozhodnutí EBA ze dne 21. února 2014, podána ve lhůtě uvedené v článku 263 SFEU, jelikož správní řízení před odvolacím senátem pokračovalo až do 14. července 2014 jménem EBA a evropských orgánů dohledu. Nepříslušnost odvolacího senátu může vést ke zrušení jím přijatého rozhodnutí, ale nemůže mít vliv na lhůtu stanovenou v článku 263 SFEU. V důsledku toho je zmínka, která je uvedená v bodu 44 napadeného rozsudku a která se týká možnosti podat k Tribunálu žalobu proti rozhodnutí EBA ze dne 21. února 2014 souběžně s podáním odvolání k odvolacímu senátu, zcela neopodstatněná. Taková žaloba podaná k Tribunálu byla totiž podle článku 263 SFEU vzhledem k neexistenci konečného správního aktu nepřípustná.
Ve svém pátém důvodu kasačního opravného prostředku společnost SV Capital uvádí, že Tribunál porušil článek 45 statutu Soudního dvora Evropské unie, neboť podání žaloby ve lhůtě dvou měsíců ode dne obdržení rozhodnutí ze dne 21. února 2014 bylo zabráněno omluvitelným omylem. Skutečnost, že odvolací senát prohlásil její odvolání za přípustné a přezkoumal je ve věci samé, mohla způsobit „omluvitelný omyl“. I kdyby byl odvolací senát nepříslušný k rozhodnutí o odvolání znějícím na zrušení rozhodnutí EBA ze dne 21. února 2014, nikdy nevznesl argument, že příslušnost rozhodnout o obsahu tohoto odvolání přísluší Tribunálu, a nikoli odvolacímu senátu. Odvolací senát rozhodl o odvolání, které mu bylo předloženo, čímž naznačil, že byl příslušným odvolacím orgánem. Podání žaloby k Tribunálu po uplynutí lhůty dvou měsíců od obdržení rozhodnutí EBA ze dne 21. února 2014 je tudíž třeba považovat za důsledek omluvitelného omylu.
Ve svém šestém důvodu kasačního opravného prostředku společnost SV Capital uvádí, že Tribunál tím, že v bodě 45 napadeného rozsudku rozhodl, že žaloba znějící na zrušení rozhodnutí EBA ze dne 21. února 2014 je nepřípustná z důvodu neexistence napadnutelného aktu, nesprávně použil článek 263 SFEU, jakož i čl. 60 odst. 1 a čl. 61 odst. 1 nařízení č. 1093/2010. Žaloba podaná proti uvedenému rozhodnutí totiž byla přípustná, neboť toto rozhodnutí bylo určeno navrhovatelce a bezprostředně a přímo se jí dotýkalo.
EBA a Komise navrhují, aby byly uvedené důvody kasačního opravného prostředku zamítnuty.
Závěry Soudního dvora
Ke čtvrtému důvodu kasačního opraveného prostředku týkajícímu se úvah rozvedených v bodě 36 a následujících napadeného rozsudku je třeba v souladu s ustálenou judikaturou poznamenat, že lhůta pro podání žaloby je kogentní a unijnímu soudu přísluší ověřit i bez návrhu, zda uvedená lhůta byla dodržena (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 5. září 2013, ClientEarth v. Rada,
C‑573/11 P
, nezveřejněné,
EU:C:2013:564
, bod
a citovaná judikatura).
Jak v této souvislosti vyplývá z čl. 263 šestého pododstavce SFEU, musí být žaloby na neplatnost podány ve lhůtě dvou měsíců, a to podle okolností ode dne vyhlášení příslušného aktu, ode dne jeho oznámení navrhovateli nebo ode dne, kdy se o něm navrhovatel dozvěděl. V projednávaném případě bylo rozhodnutí EBA oznámeno navrhovatelce dne 21. února 2014. Podle pravidel pro výpočet lhůt, která jsou stanovena v článcích 58 a 60 jednacího řádu Tribunálu odpovídajících článkům 49 a 51 jednacího řádu Soudního dvora, již proto ke dni podání žaloby k Tribunálu společností SV Capital, tedy ke dni 12. září 2014, marně uplynula lhůta pro napadení uvedeného rozhodnutí EBA, jak konstatoval Tribunál v bodě 41 napadeného rozsudku.
Tribunál rovněž v bodě 43 napadeného rozsudku rozhodl, že navrhovatelka nebyla oprávněna uplatnit případ vyšší moci na základě čl. 45 druhého pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie, ani existenci omluvitelného omylu.
Tyto úvahy nejsou stiženy jakýmkoliv nesprávným právním posouzením.
Soudní dvůr totiž opakovaně rozhodl, že od použití unijních právních předpisů upravujících procesní lhůty se lze odchýlit pouze za zcela výjimečných okolností náhody nebo vyšší moci v souladu s čl. 45 druhým pododstavcem statutu Soudního dvora, neboť striktní použití těchto pravidel odpovídá požadavku právní jistoty a nutnosti zabránění jakékoli diskriminaci nebo jakémukoli svévolnému zacházení při výkonu spravedlnosti (usnesení ze dne 16. listopadu 2010, Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert v. Komise,
C‑73/10 P
,
EU:C:2010:684
, bod
a citovaná judikatura).
Na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatelka, nedošlo k „pokračování“ řízení po přijetí rozhodnutí EBA ze dne 21. února 2014 a podání odvolání k odvolacímu senátu nemá s ohledem na jeho nepříslušnost dopad na výpočet lhůty pro žalobu týkající se rozhodnutí, které předtím přijala EBA.
Čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku je tedy třeba zamítnout.
Pokud jde o pátý důvod kasačního opravného prostředku, který vychází z existence omluvitelného omylu společnosti SV Capital, z judikatury Soudního dvora vyplývá, že v rámci unijní právní úpravy týkající se lhůt pro podání žalob se pojem „omluvitelný omyl“, který umožňuje odchýlit se od této úpravy, vztahuje pouze na výjimečné okolnosti, za kterých zejména dotčený orgán jednal tak, že lze připustit, že toto jednání samo o sobě nebo v rozhodující míře způsobilo, že jednotlivec v dobré víře, jenž prokázal veškerou řádnou péči požadovanou od běžně informovaného subjektu, mohl být zmaten (viz usnesení ze dne 16. listopadu 2010, Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert v. Komise,
C‑73/10 P
,
EU:C:2010:684
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávané věci, jak rozhodl Tribunál v bodě 44 napadeného rozsudku, nebylo žalobkyni poskytnuto žádné konkrétní ujištění o příslušnosti odvolacího senátu k rozhodnutí o odvolání proti rozhodnutí EBA, které bude následně přijato.
Zvláště na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatelka, nelze za jednání, které mohlo způsobit, že jednotlivec mohl být zmaten, považovat opomenutí ze strany EBA vznést námitku, pokud jde o příslušnost odvolacího senátu rozhodnout o rozhodnutí EBA, ani nesprávný závěr EBA, že je příslušný.
Z toho vyplývá, že Tribunál právem konstatoval, že neexistuje jakýkoliv omluvitelný omyl, který umožňuje odchýlit se od povinnosti dodržovat lhůty pro odvolání.
Pátý důvod kasačního opravného prostředku proto musí být zamítnut.
Ve svém šestém důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka tvrdí, že Tribunál napadeným rozsudkem porušil článek 263 SFEU, jakož i čl. 60 odst. 1 a čl. 61 odst. 1 nařízení č. 1093/2010. V tomto ohledu postačí konstatovat, jak vyplývá z bodu 45 napadeného rozsudku, že Tribunál se vyjádřil k příslušnosti žaloby z důvodu neexistence napadnutelného aktu pouze pro úplnost.
Podle ustálené judikatury nemohou důvody namířené proti odůvodnění rozhodnutí Tribunálu uvedenému jen pro úplnost zapříčinit zrušení tohoto rozhodnutí, a jsou tedy irelevantní (viz rozsudky ze dne 2. září 2010, Komise v. Deutsche Post,
C‑399/08 P
,
EU:C:2010:481
, bod
, jakož i ze dne 29. března 2011, Anheuser-Busch v. Budějovický Budvar,
C‑96/09 P
,
EU:C:2011:189
, bod
a citovaná judikatura).
V důsledku toho musí být šestý důvod kasačního opravného prostředku zamítnut jako irelevantní.
K sedmému až jedenáctému důvodu kasačního opravného prostředku
Argumentace účastníků řízení
Vzhledem k tomu, že Tribunál nerozhodl věcně o žalobě SV Capital, uplatňuje tato společnost znovu následující důvody kasačního opravného prostředku, které mají oporu v argumentech předložených v rámci její žaloby podané k Tribunálu:
—
rozhodnutí EBA ze dne 21. února 2014 je stiženo nesprávným skutkovým posouzením;
—
EBA nevykonal svoji diskreční pravomoc v souladu s platným právem a v mezích své pravomoci;
—
EBA porušil čl. 39 odst. 1 nařízení č. 1093/2010 a článek 16 svého kodexu řádné správní praxe;
—
EBA porušil body 3.3 až 3.5 svých interních pravidel a
—
EBA při přezkumu stížnosti navrhovatelky a přijímání rozhodnutí zneužil svoji pravomoc a jednal nepřiměřeně.
EBA a Komise uvádějí, že uvedené důvody kasačního opravného prostředku jsou nepřípustné.
Závěry Soudního dvora
Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury z článku 256 SFEU a čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie, jakož i čl. 168 odst. 1 písm. d) a článku 169 jednacího řádu Soudního dvora vyplývá, že kasační opravný prostředek musí přesně uvést kritizované části napadeného rozsudku, jakož i právní argumenty, které tento návrh specificky podporují, jinak je kasační opravný prostředek nebo předmětný důvod tohoto prostředku nepřípustný (viz zejména rozsudek ze dne 10. července 2014, Telefónica a Telefónica de España v. Komise,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, bod
, jakož i usnesení ze dne 12. února 2015, Meister v. Komise,
C‑327/14 P
, nezveřejněné,
EU:C:2015:99
, bod
). Sedmý až jedenáctý důvod kasačního opravného prostředku se nijak netýká napadeného rozsudku, ale týká se rozhodnutí EBA ze dne 21. února 2014. Již z tohoto důvodu musí být proto tyto důvody odmítnuty jako nepřípustné.
Ze všech předcházejících úvah vyplývá, že je třeba kasační opravný prostředek zamítnout v plném rozsahu.
K nákladům řízení
Podle čl. 184 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora platí, že není-li kasační opravný prostředek opodstatněný, rozhodne Soudní dvůr o nákladech řízení. Článek 138 tohoto jednacího řádu, který se na základě jeho čl. 184 odst. 1 použije na řízení o kasačním opravném prostředku, v odstavci 1 stanoví, že se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
Vzhledem k tomu, že společnost SV Capital neměla ve věci úspěch a EBA požadoval náhradu nákladů řízení, je důvodné uložit společnosti SV Capital náhradu nákladů řízení o kasačním opravném prostředku.
Článek 140 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora, který se na základě jeho čl. 184 odst. 1 použije na řízení o kasačním opravném prostředku, stanoví, že členské státy a orgány, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, nesou vlastní náklady řízení.
V důsledku toho Komise, která vstoupila do řízení jako vedlejší účastník, ponese vlastní náklady řízení.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

1)
Kasační opravný prostředek se zamítá.

2)
Společnost SV Capital OÜ ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropským orgánem pro bankovnictví (EBA).

3)
Evropská komise ponese vlastní náklady řízení.

Podpisy
(
*1
) – * Jednací jazyk: angličtina