CELEX: 62017CJ0545
Begäran om förhandsavgörande
Den inre marknaden för posttjänster
Direktiv 97/67/EG och 2008/6/EG
Artikel 7.1
Begreppet ’exklusiva eller särskilda rättigheter för införande och tillhandahållande av posttjänster’
Artikel 8
Medlemsstaternas rätt att organisera utdelning av rekommenderade försändelser under rättsliga förfaranden
Frist för att inkomma med inlaga till domstol
Tolkning av nationell rätt på ett sätt som överensstämmer med unionsrätten
Gränser
Direkt effekt som åberopas av en myndighet som utgör en del av statsförvaltningen i en medlemsstat i ett mål mot en enskild

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 7.1 första meningen i Europaparlamentets och rådets direktiv 97/67/EG av den 15 december 1997 om gemensamma regler för utvecklingen av gemenskapens inre marknad för posttjänster och för förbättring av kvaliteten på tjänsterna (
EGT L 15, 1998, s. 14
), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/6/EG av den 20 februari 2008 (
EUT L 52, 2008, s. 3
, med rättelse i
EUT L 225, 2015, s. 49
) (nedan kallat det ändrade direktivet), jämförd med artikel 8 däri och artikel 4.3 FEU.
Begäran har framställts i ett mål mellan Mariusz Pawlak och Prezes Kasy Rolniczego Ubezpieczenia Społecznego (ordföranden för jordbrukarnas socialförsäkringskassa, Polen) (nedan kallad KRUS ordförande). Målet gäller ersättning för den arbetsolycka som Mariusz Pawlak råkat ut för i samband med jordbruksarbete.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Direktiv 97/67
Genom direktiv 97/67 påbörjades processen med att gradvis avreglera marknaden för posttjänster. Enligt skäl 2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/39/EG av den 10 juni 2002 om ändring av direktiv 97/67 för att ytterligare öka konkurrensen inom postsektorn i gemenskapen (
EGT L 176, 2002, s. 21
) infördes ”[e]tt regelverk för postsektorn inom gemenskapen … genom [direktiv 97/67], vilket inbegriper åtgärder för att garantera samhällsomfattande posttjänster, och fastställande av maximigränser för sådana posttjänster som medlemsstaterna får fortsätta att låta omfattas av monopol för tillhandahållare av samhällsomfattande tjänster med målsättningen att bevara de samhällsomfattande tjänsterna för att sedan gradvis och successivt avveckla dem. En tidtabell fastställdes också för de beslut som ska fattas för att ytterligare öka konkurrensen inom postsektorn, med målet att skapa en inre marknad för posttjänster”.
I skälen 16 och 20 i direktiv 97/67 anges följande:
”(16)
Att behålla ett utbud av tjänster som kan omfattas av monopol, i enlighet med bestämmelserna i [EG-]fördraget och utan att det påverkar tillämpningen av konkurrensreglerna, förefaller berättigat för att de samhällsomfattande tjänsterna fungerar på ekonomiskt balanserade villkor …
…
(20)
Medlemsstaterna kan av skäl som hänför sig till allmän ordning och allmän säkerhet ha ett berättigat intresse av att till ett eller flera utsedda organ uppdra utplaceringen på allmän plats av brevlådor, avsedda för att motta postförsändelser. Av samma skäl får de utse ett eller flera organ som ansvarar för utgivning av frimärken, som visar ursprungsland och även utse organ ansvariga för tillhandahållande av tjänster som gäller rekommenderade försändelser under rättsliga och administrativa förfaranden i enlighet med deras nationella lagstiftning. …”
Artikel 3 i direktiv 97/67 återfinns i direktivets kapitel 2 som har rubriken ”Samhällsomfattande tjänster”. Punkterna 4 och 5 i artikel 3 har följande lydelse:
”4.   Varje medlemsstat skall besluta om nödvändiga åtgärder för att de samhällsomfattande tjänsterna skall omfatta följande minimiprestationer:
–
Insamling, sortering, transport och utdelning av postförsändelser som väger högst 2 kg.
–
Insamling, sortering, transport och utdelning av postpaket som väger högst 10 kg.
–
Tjänster för rekommenderade och assurerade försändelser.
5.   De nationella tillsynsmyndigheterna får höja viktgränsen för vad som täcks av de samhällsomfattande tjänsterna med avseende på postpaket till högst 20 kg och får föreskriva särskilda ordningar för överlämnande av postpaket vid dörren.
Medlemsstaterna ska se till att postpaket som tas emot från andra medlemsstater och som väger högst 20 kg överlämnas inom deras territorium, oavsett vilken viktgräns för postpaket som omfattas av de samhällsomfattande tjänsterna som en given medlemsstat har bestämt.”
Artiklarna 7 och 8 i direktiv 97/67 återfinns i direktivets kapitel 3 som har rubriken ”Harmonisering av tjänster som får omfattas av monopol”.
I artikel 7.1 och 7.2 i direktivet föreskrevs följande:
”1.   I den utsträckning som är nödvändig för att säkerställa att de samhällsomfattande tjänsterna upprätthålls skall de tjänster som varje medlemsstat får låta omfattas av monopol för den eller dem som tillhandahåller samhällsomfattande tjänster vara insamling, sortering, transport och överlämnande av inrikes brevförsändelser, vare sig det gäller ilförsändelser eller inte, vilkas pris är lägre än fem gånger den allmänna avgiften för en brevförsändelse av första viktklassen inom den snabbaste normalkategorin, om en sådan finns, såvida de väger mindre än 350 g. … När det gäller den kostnadsfria posttjänsten för blinda och synskadade personer får undantag från vikt- och prisbegränsningar tillåtas.
2.   I den utsträckning som är nödvändig för att säkerställa att de samhällsomfattande tjänsterna upprätthålls får gränsöverskridande post och direktreklam fortsättningsvis omfattas av monopol inom de pris- och viktgränser som föreskrivs i punkt 1.”
I artikel 8 i samma direktiv föreskrivs följande:
”Bestämmelserna i artikel 7 påverkar inte medlemsstaternas rätt att organisera utplacering av brevlådor på allmän plats, att ge ut frimärken och dela ut rekommenderade försändelser under rättsliga och administrativa förfaranden i enlighet med deras nationella lagstiftning.”
Direktiv 2002/39
Direktiv 97/67 ändrades på ett genomgripande sätt genom direktiv 2002/39. Direktiv 2002/39 fortsätter med avreglering av marknaden för posttjänster och det fastställer enligt direktivets skäl 14 och 24 en tidtabell för den gradvisa liberaliseringen av brevsektorn under kontrollerade former genom att år 2009 anges som tidpunkt för att fullt ut genomföra den inre marknaden för posttjänster.
I artikel 7.1 och 7.2 i direktiv 97/67, i dess lydelse enligt direktiv 2002/39, föreskrevs följande:
”1.   Medlemsstaterna får även fortsättningsvis, i den utsträckning som det är nödvändigt för att säkerställa att de samhällsomfattande tjänsterna upprätthålls, låta vissa tjänster omfattas av monopol för den eller dem som tillhandahåller samhällsomfattande tjänster. Dessa tjänster skall vara begränsade till insamling, sortering, transport och överlämnande av inrikes brevförsändelser och inkommande gränsöverskridande brevförsändelser, vare sig det gäller ilförsändelser eller inte, inom de vikt- och prisgränser som framgår nedan. Viktgränsen skall vara 100 gram från och med den 1 januari 2003 och 50 gram från och med den 1 januari 2006. Dessa viktgränser gäller inte från och med den 1 januari 2003 om priset är lika med eller mer än tre gånger den allmänna avgiften för en brevförsändelse av första viktklassen inom den snabbaste kategorin, eller från och med den 1 januari 2006 om priset är lika med eller mer än två och en halv gång denna avgift.
När det gäller den kostnadsfria posttjänsten för blinda och synskadade personer får undantag från vikt- och prisbegränsningar tillåtas.
I den utsträckning som det är nödvändigt för att säkerställa att de samhällsomfattande tjänsterna tillhandahålls, får direktreklam även fortsättningsvis omfattas av monopol inom samma pris- och viktgränser.
I den utsträckning som det är nödvändigt för att säkerställa att de samhällsomfattande tjänsterna tillhandahålls, till exempel när vissa sektorer av postverksamheten redan har liberaliserats eller på grund av postsektorns särskilda egenskaper i en medlemsstat, får utgående gränsöverskridande post även fortsättningsvis omfattas av monopol inom samma pris- och viktgränser.
2.   Utväxling av dokument får inte omfattas av monopol.”
Direktiv 2008/6
Direktiv 2008/6 ändrade på ett genomgripande sätt direktiv 97/67 och fullbordade processen med att avreglera den inre marknaden för posttjänster.
I skälen 13, 16, 25, 26, 56 och 59 i direktiv 2008/6 anges följande:
”(13)
Prognosstudien visar att det monopoliserade området inte längre bör föredras vid finansieringen av samhällsomfattande tjänster. Denna bedömning utgår från gemenskapens och medlemsstaternas intresse av att genomföra den inre marknaden och dra nytta av dess förmåga att skapa tillväxt och sysselsättning och samtidigt garantera tillhandahållandet av effektiva tjänster av allmänt ekonomiskt intresse för alla användare. Det är därför lämpligt att bekräfta slutdatumet för genomförandet av den inre marknaden för posttjänster.
…
(16)
Fullständig liberalisering kommer att bidra till att postmarknaderna ökar. Den kommer också att bidra till hållbar sysselsättning och arbetskvalitet hos tillhandahållarna av samhällsomfattande tjänster samt gynna skapandet av nya arbetstillfällen hos andra operatörer, nya aktörer och anknut[na] ekonomiska sektorer. …
…
(25)
Mot bakgrund av genomförda studier och för att tillvarata hela den potential som den inre marknaden för posttjänster har, bör det monopoliserade området och särskilda rättigheter avskaffas som ett sätt att finansiera de samhällsomfattande tjänsterna.
(26)
Extern finansiering av de samhällsomfattande tjänsternas extra nettokostnader kan fortfarande vara nödvändig i vissa medlemsstater. Det är därför lämpligt att uttryckligen ange de möjliga alternativen för att säkerställa finansieringen av de samhällsomfattande tjänsterna, när detta behövs och är tillräckligt motiverat, medan medlemsstaterna får välja finansieringssystem. … Medlemsstaterna kan använda andra i gemenskapslagstiftningen godkända finansieringssätt, exempelvis att, när och om det visar sig nödvändigt, besluta att vinster som härrör från annan verksamhet som tillhandahållarna av samhällsomfattande tjänster bedriver, och som inte omfattas av tillämpningsområdet för de samhällsomfattande tjänsterna, helt eller delvis ska användas till att finansiera de samhällsomfattande tjänsternas nettokostnader, förutsatt att detta stämmer överens med [EG-]fördraget. …
…
(56)
Eftersom målen för detta direktiv, nämligen att genomföra en inre marknad för posttjänster i gemenskapen, säkerställa en gemensam nivå på samhällsomfattande tjänster för alla användare och fastställa harmoniserade principer för regleringen av posttjänster, inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna och de därför, på grund av åtgärdens omfattning och verkningar, bättre kan uppnås på gemenskapsnivå, kan gemenskapen vidta åtgärder i enlighet med subsidiaritetsprincipen i artikel 5 [EG] …
…
(59)
Detta direktiv påverkar inte tillämpningen av [EG-]fördragets regler om konkurrens och frihet att tillhandahålla tjänster. Om finansieringssystemen för de samhällsomfattande tjänsterna innebär att en medlemsstat beviljar stöd eller medel via statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 [EG], påverkar direktivet inte medlemsstaternas skyldighet att följa [EG-]fördragets bestämmelser om statligt stöd.”
I artikel 1 i det ändrade direktivet föreskrivs följande:
”I detta direktiv stadgas gemensamma regler om
–
villkor som styr tillhandahållande av posttjänster,
–
tillhandahållande av samhällsomfattande posttjänster i gemenskapen,
–
finansiering av samhällsomfattande tjänster på villkor som garanterar permanent tillhandahållande av sådana tjänster,
–
avgiftsprinciper och insyn i redovisningen för tillhandahållande av samhällsomfattande tjänster,
–
fastställande av kvalitetsnormer för tillhandahållandet av samhällsomfattande tjänster och inrättande av ett system för att säkerställa att dessa normer följs,
–
harmonisering av tekniska standarder,
–
inrättande av oberoende nationella tillsynsmyndigheter.”
Artikel 2 punkterna 1 och 6 i det ändrade direktivet har följande lydelse:
”I detta direktiv används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
1.
posttjänster
: tjänster som innefattar insamling, sortering, transport och utdelning av postförsändelser.
…
6.
postförsändelse
: en adresserad försändelse i den slutliga form i vilken den ska transporteras av en tillhandahållare av posttjänster. Sådana försändelser omfattar, förutom brevförsändelser, till exempel böcker, kataloger, tidningar och tidskrifter samt postpaket som innehåller varor med eller utan kommersiellt värde.”
Kapitel 3 i det ändrade direktivet har rubriken ”Finansiering av samhällsomfattande tjänster”.
I artikel 7 i det ändrade direktivet föreskrivs följande:
”1.   Medlemsstaterna får inte bevilja eller behålla exklusiva eller särskilda rättigheter för införande och tillhandahållande av posttjänster. Medlemsstaterna får finansiera tillhandahållandet av samhällsomfattande tjänster på något av de sätt som anges i punkterna 2, 3 och 4 eller på annat sätt som är förenligt med [EG-]fördraget.
2.   Medlemsstaterna får garantera tillhandahållandet av samhällsomfattande tjänster genom upphandling i enlighet med gällande bestämmelser och föreskrifter om offentlig upphandling, inbegripet, i enlighet med Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/18/EG av den 31 mars 2004 om samordning av förfarandena vid offentlig upphandling av byggentreprenader, varor och tjänster [(
EUT L 134, 2004, s. 114
)], konkurrenspräglad dialog eller förhandlade förfaranden med eller utan offentliggörande av ett meddelande om upphandling.
3.   Om en medlemsstat konstaterar att skyldigheten att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster i enlighet med detta direktiv innebär en nettokostnad, som beräknats med beaktande av bilaga I, och utgör en orimlig ekonomisk belastning för tillhandahållaren eller tillhandahållarna, får den införa
a)
ett system för att med offentliga medel kompensera berörda företag, eller
b)
ett system för att fördela nettokostnaden för skyldigheten att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster mellan tillhandahållare och/eller användare.
4.   Om nettokostnaden fördelas i enlighet med punkt 3 b, får medlemsstaterna inrätta en kompensationsfond som får finansieras av tillhandahållare och/eller genom avgifter från användare och som för detta ändamål förvaltas av ett av förmånstagaren eller förmånstagarna oberoende organ. Medlemsstaterna får som villkor för att bevilja tillhandahållare tillstånd enligt artikel 9.2 kräva att de lämnar ett ekonomiskt bidrag till denna fond eller fullgör skyldigheter beträffande samhällsomfattande tjänster. De skyldigheter avseende samhällsomfattande tjänster som åligger tillhandahållare av samhällsomfattande tjänster som anges i artikel 3 får finansieras på detta sätt.
5.   Medlemsstaterna ska se till att principerna om öppenhet, icke-diskriminering och proportionalitet följs när kompensationsfonden inrättas och när nivån på de ekonomiska bidragen enligt punkterna 3 och 4 bestäms. Beslut enligt punkterna 3 och 4 ska grundas på objektiva och verifierbara kriterier och ska offentliggöras.”
Polsk rätt
I 165 § 2 i ustawa – Kodeks postępowania cywilnego (lagen om rättegången i tvistemål), av den 17 november 1964 (Dz. U. no 43, position 296), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallad kpc), föreskrivs följande:
”Inlämnandet av en inlaga till ett polskt postkontor tillhörande en utsedd operatör i den mening som avses i [ustawa – Prawo pocztowe [(postlagen), av den 23 november 2012 (Dz. U., 2012, position 1529] eller till ett postkontor tillhörande en operatör som tillhandahåller samhällsomfattande posttjänster i en annan EU-medlemsstat ska likställas med ett ingivande av inlagan till domstol.”
Enligt begäran om förhandsavgörande föreskrivs det i artikel 3.13 i postlagen att en ”utsedd operatör” är en postoperatör ”som har till uppgift” att tillhandahålla samhällsomfattande posttjänster. Övriga operatörer ”har behörighet” att bedriva postverksamhet inom det område som de själva väljer, utan att de därvid har någon skyldighet att göra detta.
Enligt beslut av Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej (chefen för myndigheten för elektronisk kommunikation, Polen) av den 30 juni 2015, är Poczta Polska SA en operatör som enligt postlagen utsetts för att under tio års tid tillhandahålla samhällsomfattande posttjänster.
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Mariusz Pawlak, som arbetar inom jordbrukssektorn, råkade ut för en arbetsolycka som han begärde ersättning för från Kasa Rolniczego Ubezpieczenia Społecznego (jordbrukarnas socialförsäkringskassa, Polen). Mariusz Pawlak kunde inte godta det beslut som meddelats av KRUS ordförande med avseende på hans begäran. Mariusz Pawlak överklagade därför detta beslut till Sąd Rejonowy Poznań-Grunwald (distriktsdomstolen i Poznań-Grunwald, Polen). Distriktsdomstolen biföll hans överklagande.
KRUS ordförande överklagade domen till Sąd Okręgowy w Poznaniu (regiondomstolen i Poznań, Polen). Denna domstol avvisade överklagandet och angav som skäl för avvisningsbeslutet att överklagandet hade kommit in till domstolen den 22 juni 2016, trots att besvärsfristen gått ut den 20 juni 2016.
Sąd Okręgowy w Poznaniu (regiondomstolen i Poznań) fann att det var ovidkommande att postförsändelsen som getts in till en annan operatör än den utsedda operatören hade stämplats den 20 juni 2016, det vill säga den sista dagen för att ge in överklagande. Det föreskrivs nämligen i 165 § 2 kpc att det endast är inlämnandet av en inlaga till en utsedd operatör – även då inlagan lämnas in som enkel postförsändelse – som kan likställas med ett ingivande av inlagan till domstol.
KRUS ordförande överklagade avgörandet från Sąd Okręgowy w Poznaniu (regiondomstolen i Poznań) till Sąd Najwyższy (Högsta domstolen, Polen). KRUS ordförande gjorde därvid gällande att Sąd Okręgowy w Pozaniu hade överträtt 165 § 2 kpc och att det till nämnda domstol ingivna överklagandet hade getts in i laga tid till en postoperatörs postkontor.
Sąd Najwyższy (Högsta domstolen) fann att dess rättspraxis rörande 165 § 2 kpc inte är enhetlig och att det framstår som oklart om nämnda bestämmelse är förenlig med unionsrätten.
Sąd Najwyższy (Högsta domstolen) har därvid anfört följande. Det finns två motstridiga ståndpunkter i rättspraxis avseende rättsföljderna av att en inlaga lämnas in till ett polskt postkontor tillhörande en annan postoperatör än den utsedda operatören. Enligt den ståndpunkt som företräds av majoriteten anses en inlaga som lämnas in på detta sätt ha getts in för sent om den tas emot av den aktuella domstolen först när laga besvärsfrist har löpt ut. Enligt den ståndpunkt som företräds av minoriteten anses en inlaga som ges in inom laga besvärsfrist på ett polskt postkontor ha getts in till den aktuella domstolen, oavsett om det är fråga om ett postkontor som tillhör den utsedda operatören eller en annan postoperatör.
Sąd Najwyższy (Högsta domstolen) har därvid även påpekat följande. Enligt den ståndpunkt som företräds av majoriteten beaktas inte det unionsrättsliga sammanhanget vid tolkningen av 165 § 2 kpc och det godtas underförstått att de regler som följer av denna bestämmelse inte omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 97/67. Enligt den ståndpunkt som företräds av minoriteten ska bestämmelsen däremot tolkas unionsrättskonformt. Sąd Najwyższy (Högsta domstolen) har emellertid betonat att i de avgöranden som meddelats i enlighet med sistnämnda ståndpunkt har det inte angetts någon motivering angående räckvidden hos artikel 7.1 första meningen i det ändrade direktivet, och ej heller när det gäller hur 165 § 2 kpc ska tillämpas så att bestämmelsen står i överensstämmelse med unionsrätten.
Mot denna bakgrund beslutade Sąd Najwyższy (Högsta domstolen) att vilandeförklara målet och att ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:
”1)
Ska artikel 7.1 första meningen [i det ändrade direktivet], jämförd med artikel 8 i [det ändrade direktivet], tolkas så, att en bestämmelse i den nationella processlagstiftningen, såsom den i 165 § 2 [kpc], enligt vilken enbart ett inlämnade av en inlaga till ett nationellt postkontor tillhörande en utsedd operatör, det vill säga en operatör som har till uppgift att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster, kan likställas med ett ingivande av inlagan till domstol, men inte inlämnandet av inlagan till ett nationellt postkontor tillhörande en annan postoperatör som tillhandahåller samhällsomfattande tjänster än den utsedda postoperatören, utgör en särskild rättighet?
2)
För det fall den första frågan besvaras jakande, ska artikel 7.1 första meningen i [det ändrade direktivet], jämförd med artikel 4.3 FEU, tolkas så, att de förmåner som en operatör får till följd av att den utsedda operatören tillerkänns en särskild rättighet i strid med artikel 7.1 första meningen i [det ändrade direktivet] ska utvidgas till att omfatta övriga postoperatörer med den följden att även ett inlämnande av en inlaga till ett nationellt postkontor tillhörande en postoperatör som tillhandahåller samhällsomfattande tjänster, men som inte är utsedd operatör, ska likställas med ett ingivande av inlagan till domstol på de villkor som motsvarar dem som följer av [EU-domstolens dom av den 21 juni 2007, Jonkman m.fl. (
C‑231/06–C‑233/06
,
EU:C:2007:373
)]?
3)
För det fall den andra frågan besvaras jakande, ska artikel 7.1 första meningen i [det ändrade direktivet], jämförd med artikel 4.3 FEU, tolkas så, att en part i förfarandet som utgör en del av statsförvaltningen i en medlemsstat kan åberopa att en sådan nationell bestämmelse som 165 § 2 kpc strider mot artikel 7.1 första meningen i [det ändrade direktivet]?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Inledande synpunkter
Den polska regeringen anser att en bestämmelse som 165 § 2 kpc inte omfattas av tillämpningsområdet för det ändrade direktivet, utan att den hör till processrättsliga bestämmelser som inte harmoniseras genom nämnda direktiv. Den polska regeringen har därvid anfört att direktiv 97/67 antogs med stöd av artikel 95 EG, som utgör den rättsliga grunden för tillnärmningen av sådan nationell lagstiftning som ska säkerställa den inre marknadens funktion; den rättsliga grunden för harmonisering av civilprocessrättsliga bestämmelser var däremot artikel 65 EG (nu artikel 81 FEUF).
Den polska regeringen har även preciserat att det i artikel 1 i det ändrade direktivet (denna artikel handlar om direktivets tillämpningsområde) återfinns en förteckning över de områden beträffande vilka det ändrade direktivet föreskriver gemensamma regler, och däri nämns inte det civilprocessrättsliga området.
EU-domstolen preciserar i detta avseende att direktiv 2008/6 – liksom direktiv 97/67 som ändrades genom direktiv 2008/6 – antogs med stöd av de artiklar i EG-fördraget som efter ändringar sedermera blev artiklarna 53, 62 och 114 FEUF. Dessa bestämmelser har till syfte att ge unionslagstiftaren särskild befogenhet att vidta åtgärder som är avsedda att förbättra den inre marknadens funktion (dom av den 5 oktober 2000, Tyskland/parlamentet och rådet,
C‑376/98
,
EU:C:2000:544
, punkt
).
Direktiv 97/67 ändrades senast genom direktiv 2008/6, och genom denna ändring hade gemenskapslagstiftaren – enligt skälen 13 och 16 i direktiv 2008/6 – för avsikt att slutföra liberaliseringen av marknaden för posttjänster och att bekräfta slutdatumet för genomförandet av den inre marknaden för posttjänster, varvid det inte bara är alla kvarvarande hinder för en fri marknad för vissa leverantörer av samhällsomfattande tjänster som ska avskaffas, utan även alla andra hinder för tillhandahållande av posttjänster (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 november 2016, DHL Express (Austria),
C‑2/15
,
EU:C:2016:880
, punkt
). Gemenskapslagstiftaren hade samtidigt för avsikt att säkerställa en gemensam nivå på samhällsomfattande tjänster för alla användare och fastställa harmoniserade principer för regleringen av postsektorn, i enlighet med vad som anges i skäl 56 i direktiv 2008/6.
Artikel 1 i det ändrade direktivet nämner inte civilprocessen, men det går inte att av den omständigheten dra slutsatsen att direktivet inte kan ha någon inverkan på andra områden som regleras i nationell rätt. Om man gjorde en annan tolkning – på det sätt som förordats av den polska regeringen – så skulle det kunna äventyra den målsättning som eftersträvas med det ändrade direktivet, nämligen att fullborda den inre marknaden för posttjänster. En sådan tolkning skulle nämligen göra det möjligt för medlemsstaterna att behålla bestämmelser som till sin verkan skulle kunna förhindra konkurrens på marknaden.
Vidare hänvisar artikel 8 i det ändrade direktivet till rekommenderade försändelser under rättsliga förfaranden.
EU-domstolen finner därmed att den polska regeringen inte kan vinna framgång med argumentet att en nationell civilprocessrättslig bestämmelse (såsom 165 § 2 kpc) inte omfattas av det ändrade direktivet på grund av dess föremål och oavsett vilken inverkan en sådan bestämmelse har på de områden som harmoniseras genom direktivet.
Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artikel 7.1 första meningen i det ändrade direktivet, jämförd med artikel 8 i direktivet, ska tolkas så, att den utgör hinder för en sådan nationell rättsregel som den som är aktuell i det nationella målet, enligt vilken det endast är ett inlämnade av en inlaga till ett postkontor tillhörande en operatör som utsetts att tillhandahålla samhällsomfattande posttjänster som kan likställas med ett ingivande av inlagan till aktuell domstol.
EU-domstolen kommer att i tur och ordning tolka dessa båda bestämmelser för att besvara denna fråga.
Tolkningen av artikel 7.1 första meningen i det ändrade direktivet
Den första meningen i artikel 7.1 i det ändrade direktivet innehåller ett förbud för medlemsstaterna att bevilja eller behålla exklusiva eller särskilda rättigheter för införande och tillhandahållande av posttjänster.
Det framgår av bestämmelsens ordalydelse – som avgränsar omfattningen av det däri angivna förbudet med orden ”införande och tillhandahållande av posttjänster” – att det är förbjudet att bevilja eller behålla exklusiva eller särskilda rättigheter om dessa rättigheter avser posttjänster.
I artikel 2 punkt 1 i det ändrade direktivet definieras posttjänster på så sätt att de avser tjänster som innefattar insamling, sortering, transport och utdelning av postförsändelser. Begreppet postförsändelse definieras för sin del i artikel 2 punkt 6 i det ändrade direktivet och det avser en adresserad försändelse i den slutliga form i vilken den ska transporteras av en tillhandahållare av posttjänster, och omfattar – förutom brevförsändelser – till exempel böcker, kataloger, tidningar och tidskrifter samt postpaket som innehåller varor med eller utan kommersiellt värde.
EU-domstolen finner att en försändelse med inlagor till domstolar helt klart utgör en postförsändelse i den mening som avses i artikel 2 punkt 6 i det ändrade direktivet och en sådan tjänst omfattas därmed av begreppet ”posttjänster” i den mening som avses i artikel 2 punkt 1 i direktivet. Denna bedömning vinner stöd i att artikel 8 i det ändrade direktivet och skäl 20 i direktiv 97/67 uttryckligen hänvisar till denna tjänst; dessa lagrum nämner rekommenderade försändelser under rättsliga förfaranden. Ett beviljande av en exklusiv eller särskild rättighet avseende postförsändelse av inlagor till domstolar omfattas således av det i artikel 7.1 i det ändrade direktivet stadgade förbudet.
Vad sedan gäller orden ”exklusiva eller särskilda rättigheter” i artikel 7.1, konstaterar EU-domstolen att det varken i denna bestämmelse eller i någon annan bestämmelse i det ändrade direktivet ges någon definition av dessa ord.
Dessa ord motsvaras emellertid ordagrant av orden i artikel 106.1 FEUF, som föreskriver att ”[m]edlemsstaterna ska beträffande offentliga företag och företag som de beviljar särskilda eller exklusiva rättigheter inte vidta och inte heller bibehålla någon åtgärd som strider mot reglerna i fördragen, i synnerhet reglerna i artiklarna 18 samt 101–109”.
En statlig åtgärd kan enligt EU-domstolens praxis anses utgöra ett beviljande av särskilda eller exklusiva rättigheter i den mening som avses i artikel 106.1 FEUF när den innebär att ett begränsat antal företag skyddas på ett sätt som väsentligt påverkar möjligheterna för andra företag att på huvudsakligen lika villkor utöva den ifrågavarande ekonomiska verksamheten inom samma geografiska område (dom av den 12 december 2013, SOA Nazionale Costruttori,
C‑327/12
,
EU:C:2013:827
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Artikel 106.1 FEUF, som inte har någon autonom räckvidd, utgör – genom att bestämmelsen hänvisar till andra artiklar i EUF-fördraget – hinder för att medlemsstaterna, beträffande bland annat företag som de beviljar särskilda eller exklusiva rättigheter, föreskriver och bibehåller nationella bestämmelser som strider mot bland annat artiklarna 49 och 59 FEUF och mot de i EUF-fördraget föreskrivna konkurrensreglerna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 december 2007, United Pan-Europe Communications Belgium m.fl.,
C‑250/06
,
EU:C:2007:783
, punkterna
,
och
och där angiven rättspraxis, och dom av den 17 juli 2008, ASM Brescia,
C‑347/06
,
EU:C:2008:416
, punkt
).
Ändamålen med artikel 106.1 FEUF och ändamålen med direktiv 2008/6 (se punkt 31 ovan) samt närmare bestämt ändamålet med att låta postsektorn (som omfattas av skyldigheten att tillhandahålla allmänna tjänster) omfattas av de i EUF-fördraget föreskrivna konkurrensreglerna, liksom ändamålet med att undanröja hindren för en inre marknad för posttjänster, konvergerar således enligt EU-domstolen i hög utsträckning. Den definition av begreppet ”exklusiva eller särskilda rättigheter” som EU-domstolen lämnat i sin praxis (se punkt 43 ovan) kan således även tillämpas när det rent specifikt handlar om direktiv 97/67.
Visserligen innehåller artikel 106.1 FEUF inte i sig ett förbud mot att bevilja eller behålla exklusiva eller särskilda rättigheter åt ett företag, men det krävs att man därvid iakttar övriga materiella regler i EUF-fördraget; samtidigt innehåller artikel 7.1 första meningen i det ändrade direktivet ett förbud mot att bevilja eller behålla en exklusiv eller särskild rättighet för ett företag för införande och tillhandahållande av posttjänster.
Att dessa båda bestämmelser föreskriver olika rättsföljder när det konstaterats att det är fråga om en exklusiv eller särskild rättighet, innebär emellertid inte att begreppet ”exklusiv eller särskild rättighet” i den mening som avses i EU-domstolens praxis (se punkt 43 ovan) inte kan äga tillämpning när det gäller det ändrade direktivet. EU-domstolen delar således den bedömning som redovisades av Europeiska kommissionen vid förhandlingen, nämligen att denna skillnad bara innebär att – när det gäller en exklusiv eller särskild rättighet som en medlemsstat beviljat ett företag – frågan om artikel 7.1 i det ändrade direktivet har iakttagits ska prövas självständigt i förhållande till frågan om artikel 106.1 FEUF har iakttagits. Denna bedömning vinner även stöd i skäl 59 i direktiv 2008/6 som anger att direktivet inte påverkar tillämpningen av fördragets regler om konkurrens och frihet att tillhandahålla tjänster.
Vad sedan gäller omfattningen av det i artikel 7.1 första meningen i det ändrade direktivet föreskrivna förbudet mot att bevilja eller behålla exklusiva eller särskilda rättigheter, finner EU-domstolen att det framgår av bestämmelsens ordalydelse att förbudet i princip är generellt.
Denna bedömning vinner stöd i ändamålet med och bakgrunden till artikel 7 i det ändrade direktivet. Enligt artikel 7.1 andra meningen får medlemsstaterna finansiera tillhandahållandet av samhällsomfattande tjänster på något av de sätt som anges i punkterna 2, 3 och 4 i artikel 7 eller på annat sätt som är förenligt med fördraget.
Det framgår av skälen 25 och 26 i direktiv 2008/6 att gemenskapslagstiftaren genom artikel 7 i det ändrade direktivet har haft för avsikt att det monopoliserade området och särskilda rättigheter ska avskaffas som ett sätt att finansiera de samhällsomfattande tjänsterna, samtidigt som medlemsstaterna får använda annan, mindre konkurrensingripande, extern finansiering av de samhällsomfattande tjänsterna.
Det framgår nämligen av artikel 7 i direktiv 97/67, i dess lydelse enligt direktiv 2002/39, och av skäl 16 i direktiv 97/67 att medlemsstaterna – i den utsträckning som är nödvändig för att säkerställa att de samhällsomfattande tjänsterna upprätthålls under balanserade finansiella förhållanden – får låta olika tjänster omfattas av monopol för den eller dem som tillhandahåller samhällsomfattande tjänster, med de avgränsningar som anges i nämnda artikel 7. Någon sådan möjlighet föreskrevs däremot inte i direktiv 2002/39 såvitt avser tjänster som inte omfattas av monopol enligt nämnda artikel 7, oavsett om dessa tjänster är samhällsomfattande eller ej.
Det framgår av EU-domstolens praxis att medlemsstaterna inte hade någon möjlighet att efter eget skön utvidga det monopol som den eller de som tillhandahåller samhällsomfattande posttjänster innehar i enlighet med artikel 7 i direktiv 97/67, i dess lydelse enligt direktiv 2002/39. En sådan utvidgning skulle strida mot syftet med direktiv 97/67 i dess ändrade lydelse, som är att säkerställa att marknaden liberaliseras gradvis och under kontrollerade former inom postsektorn (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 december 2007, Asociación Profesional de Empresas de Reparto y Manipulado de Correspondencia,
C‑220/06
,
EU:C:2007:815
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Genom direktiv 2008/6 införde gemenskapslagstiftaren den nuvarande lydelsen av artikel 7.1 i det ändrade direktivet, utan att därvid återkomma till den fram till den tidpunkten fullbordade liberaliseringen inom den icke monopoliserade sektorn. Att en medlemsstat förbehåller en posttjänst – oavsett om det är en samhällsomfattande posttjänst eller ej – till ett eller flera företag som tillhandahåller samhällsomfattande tjänster, utgör således, till följd av ändringen av artikel 7.1, en förbjuden åtgärd för att finansiera den samhällsomfattande tjänsten.
Det är således förbjudet att bevilja eller behålla exklusiva eller särskilda rättigheter för införande och tillhandahållande av posttjänster i den mening som avses i artikel 7.1 första meningen i det ändrade direktivet, dock med förbehåll för det undantag som föreskrivs i artikel 8 i det ändrade direktivet.
Till skillnad mot vad som gjorts gällande av den polska regeringen under förhandlingen, finner EU-domstolen att det saknas skäl för att – vid tillämpningen av detta förbud – göra en skillnad beroende på om en exklusiv eller särskild rättighet för införande och tillhandahållande av posttjänster har beviljats ett företag som tillhandahåller samhällsomfattande tjänster med iakttagande av objektivitets-, proportionalitets-, icke-diskriminerings- och insynsprinciperna eller ej.
En sådan tolkning vinner nämligen inte stöd i något textavsnitt i direktiv 2008/6. Dessutom är det så, att om man godtog en sådan tolkning så skulle det innebära en begränsning av det förbud som föreskrivs i artikel 7.1 första meningen i det ändrade direktivet, vilket skulle äventyra direktivets målsättning att genomföra den inre marknaden för posttjänster.
Det anges i begäran om förhandsavgörande att det föreskrivs i 165 § 2 kpc att inlämnandet av en inlaga till ett polskt postkontor tillhörande en utsedd operatör i den mening som avses i postlagen, eller till ett postkontor tillhörande en operatör som tillhandahåller samhällsomfattande posttjänster i en annan EU-medlemsstat ska likställas med ett ingivande av inlagan till domstol.
Mot bakgrund av övervägandena i punkt 40 ovan ska en sådan nationell rättsregel – då den avser postförsändelser av inlagor till domstol – anses avse posttjänster i den mening som avses i artikel 7.1 första meningen i det ändrade direktivet, jämförd med artikel 2 punkterna 1 och 6 i direktivet.
Vad gäller frågan huruvida den aktuella medlemsstaten – genom en nationell rättsregel som den som är aktuell i det nationella målet – beviljar ”exklusiva eller särskilda rättigheter” för införande av posttjänster, så är det för det första utrett att denna bestämmelse, som i begäran om förhandsavgörande har kvalificerats som ”lag”, utgör en lagstiftningsåtgärd i den mening som avses i EU-domstolens praxis angående artikel 106.1 FEUF (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 december 1991, GB-Inno-BM,
C‑18/88
,
EU:C:1991:474
, punkt
).
Vad för det andra gäller frågan om en sådan lagstiftningsåtgärd skyddar ett begränsat antal företag i den mening som avses i rättspraxis (dom av den 12 december 2013, SOA Nazionale Costruttori,
C‑327/12
,
EU:C:2013:827
, punkt
), har den hänskjutande domstolen preciserat att det bara är den operatör som enligt postlagen utsetts för att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster som kan omfattas av regeln i 165 § 2 kpc; det är denna regel som föreskriver en gynnande rättsföljd om en inlaga skickas till domstol genom denna operatörs eller denna tillhandahållares försorg.
Det anges nämligen i begäran om förhandsavgörande att det föreskrivs i 165 § 2 kpc att lagstadgad frist för att inge inlagor till domstol ska anses ha iakttagits om en inlaga inom denna frist har getts in på ett postkontor tillhörande den utsedda operatören eller en tillhandahållare enligt denna bestämmelse. Om en sådan inlaga skickas genom en annan posttjänstleverantörs försorg, måste inlagan däremot ha getts in av leverantören till domstol innan den lagstadgade fristen löper ut för att den ska anses ha getts in i rätt tid.
EU-domstolen finner således att en sådan nationell rättsregel som 165 § 2 kpc ska anses ge ett begränsat antal företag en fördel. En sådan rättsregel ger nämligen den utsedda operatören, eller ett annat företag som tillhandahåller samhällsomfattande tjänster i en annan medlemsstat, monopol på att förmedla inlagor till domstol. Dessutom medför en sådan rättsregel en fördel på så sätt att en inlaga som ges in till denna operatör eller till denna tillhandahållare ska anses ha getts in vid domstol.
Vad för det tredje gäller frågan om en sådan rättsregel på ett sätt som är väsentligt kan påverka möjligheterna för andra företag att på huvudsakligen lika villkor utöva den ifrågavarande ekonomiska verksamheten inom samma geografiska område i den mening som avses i rättspraxis (dom av den 12 december 2013, SOA Nazionale Costruttori,
C‑327/12
,
EU:C:2013:827
, punkt
), finner EU-domstolen – mot bakgrund av vad som anges i begäran om förhandsavgörande – att så är fallet i förevarande mål.
En annan posttjänstleverantör än de som nämns i 165 § 2 kpc får nämligen inte ombesörja försändelser av inlagor till domstol med åtnjutande av privilegiet att dessa inlagor ska anses ha getts in till berörd domstol, såsom är fallet med inlagor som getts in till en utsedd operatör eller till något annat företag som nämns i nämnda bestämmelse. Detta medför att den aktuella tjänsten inte är konkurrensutsatt på den inre marknaden för posttjänster.
Med förbehåll för den hänskjutande domstolens prövning, finner EU-domstolen således att en nationell rättsregel som den som är aktuell i det nationella målet beviljar en exklusiv eller särskild rättighet för införande och tillhandahållande av posttjänster i den mening som avses i artikel 7.1 första meningen i det ändrade direktivet.
Tolkningen av artikel 8 i det ändrade direktivet
Enligt artikel 8 i det ändrade direktivet påverkar bestämmelserna i artikel 7 i direktivet inte medlemsstaternas rätt att organisera utplacering av brevlådor på allmän plats, att ge ut frimärken och dela ut rekommenderade försändelser under rättsliga eller administrativa förfaranden i enlighet med deras nationella lagstiftning.
Mot bakgrund av dess ordalydelse och systematik ska artikel 8 i det ändrade direktivet tolkas restriktivt, i det att bestämmelsen utgör ett undantag från huvudregeln i artikel 7 i direktivet; däri föreskrivs numera att exklusiva och särskilda rättigheter ska avskaffas för att på så sätt genomföra den inre marknaden för posttjänster, vilket är den huvudsakliga målsättningen med direktiv 2008/6.
Mot bakgrund av att artikel 8 i det ändrade direktivet hänvisar till försändelser under rättsliga förfaranden endast såvitt det är fråga om ”rekommenderade försändelser”, får det i artikel 8 föreskrivna undantaget inte tolkas extensivt då bestämmelsen tillämpas med avseende på vanliga försändelser inom ramen för rättsliga förfaranden.
I 165 § 2 kpc görs emellertid inte någon åtskillnad – såvitt avser den förmån som föreskrivs däri – beroende på om inlagan skickats såsom en vanlig eller såsom en rekommenderad försändelse till domstol. Mot bakgrund av övervägandena i punkterna 67 och 68 ovan kan denna nationella rättsregel således anses omfattas av artikel 8 i det ändrade direktivet endast i den del som rättsregeln avser rekommenderade försändelser av inlagor till domstol.
Vad sedan gäller omfattningen av det i artikel 8 i det ändrade direktivet föreskrivna undantaget anser både den hänskjutande domstolen och kommissionen att denna artikel ska tolkas restriktivt och att medlemsstaterna enligt artikeln inte får ge en operatör monopolställning, och inte heller får de införa ett privilegium såsom det som är en följd av den i det nationella målet aktuella nationella rättsregeln; det enda som anges i bestämmelsen är att medlemsstaterna får föreskriva en skyldighet för parterna i ett mål att skicka inlagor till domstol medelst rekommenderade försändelser.
EU-domstolen gör följande bedömning i denna del. Enligt uppgifterna i begäran om förhandsavgörande – vilka inte vederlagts av några andra uppgifter i utredningen – inrättar 165 § 2 kpc en förmån för en operatör på en konkurrensutsatt marknad och de andra operatörerna har inte denna förmån. Denna förmån består i att inlagor som lämnas in till nämnda operatör ska anses ha getts in till domstol, och detta innebär att en inlaga kan anses ha getts in i rätt tid även om inlagan kommer in till domstolen efter det att fristen löpt ut. Den fråga som uppkommer är således om en medlemsstat får grunda sig på artikel 8 i det ändrade direktivet för att införa eller behålla ett privilegium såsom det som följer av den aktuella nationella rättsregeln.
Vad gäller målsättningen med artikel 8 i det ändrade direktivet så anges denna målsättning i skäl 20 i direktiv 97/67. Enligt detta skäl kan ”[m]edlemsstaterna … av skäl som hänför sig till allmän ordning och allmän säkerhet ha ett berättigat intresse av att till ett eller flera utsedda organ uppdra utplaceringen på allmän plats av brevlådor …. Av samma skäl får de utse ett eller flera organ som ansvarar för utgivning av frimärken … och även utse organ ansvariga för tillhandahållande av tjänster som gäller rekommenderade försändelser under rättsliga och administrativa förfaranden i enlighet med deras nationella lagstiftning”. Artikel 8 – som inte ändrats trots att direktiv 97/67 i omgångar varit föremål för ändringar – ska således tolkas på så sätt att medlemsstaterna får, såvitt avser tjänster som gäller rekommenderade försändelser under rättsliga förfaranden, göra avsteg från den i artikel 7 i det ändrade direktivet föreskrivna huvudregeln med åberopande av att de av skäl som hänför sig till allmän ordning och allmän säkerhet har ett berättigat intresse.
Artikel 8 i det ändrade direktivet, jämförd med skäl 20 i direktiv 97/67, ska således tolkas så, att en medlemsstat måste kunna påvisa ett berättigat intresse för att kunna tillämpa det undantag som föreskrivs i nämnda artikel.
Denna tolkning vinner stöd i de mål som eftersträvas med de föreskrifter som artikel 8 ingår i. Det framgår av skälen 25 och 56 i direktiv 2008/6 att direktivets målsättning är att genomföra den inre marknaden för posttjänster och att avskaffa det monopoliserade området och särskilda rättigheter som ett sätt att finansiera de samhällsomfattande tjänsterna. Att låta en medlemsstat bevilja exklusiva eller särskilda rättigheter på en avreglerad marknad skulle – i avsaknad av sakliga skäl – strida mot dessa målsättningar.
Vad avser 165 § 2 kpc har kommissionen gjort gällande att det varken av begäran om förhandsavgörande eller av den polska regeringens inlagor framgår att det skulle finnas något sakligt skäl för det däri stadgade privilegiet.
Den polska regeringen preciserade under förhandlingen vid EU-domstolen att den territoriella täckningen i Polen vad gäller olika operatörers utbud av rekommenderade försändelser präglas av stora skillnader; mot denna bakgrund finns det ett intresse av att alla försändelser med inlagor till domstol har samma garantinivå när det gäller säkerhet och de frister inom vilka inlagorna ska ges in till domstol. Detta är enligt den polska regeringen skälet till att den operatör som getts i uppdrag att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster och som är verksam i hela landet har beviljats det aktuella privilegiet.
EU-domstolen finner att det framgår av utredningen i målet att även andra operatörer enligt polsk lag får befordra inlagor till domstol, och att dessa således anses ha de resurser vad gäller organisation och personal som krävs för att ombesörja denna uppgift. Den polska regeringens uppgifter förklarar inte heller på vilket sätt olika domstolsfrister beroende på operatör skulle kunna främja rättssäkerhet och en god rättskipning. I ett fall som det här aktuella – det vill säga där frågan om ett överklagande ska avvisas eller ej beror på vilken operatör som anlitats – är det snarare så, att rättssäkerhetshänsyn och hänsyn till en god rättskipning talar emot att olika frister äger tillämpning. Mot denna bakgrund framstår det som om den i det nationella målet aktuella lagstiftningen – i det att den tillåter olika tidfrister beroende på vilken operatör som anlitats bland de konkurrenter som är verksamma på en och samma marknad – inte svarar mot önskemålet att uppnå allmän ordning; det ankommer på den hänskjutande domstolen att pröva detta.
Artikel 8 i det ändrade direktivet kan mot denna bakgrund inte tolkas på så sätt att den tillåter att en nationell rättsregel som den här aktuella behålls.
Mot denna bakgrund ska den första frågan besvaras på följande sätt. Artikel 7.1 första meningen i det ändrade direktivet, jämförd med artikel 8 i direktivet, ska tolkas så, att den utgör hinder för en nationell rättsregel, enligt vilken det endast är ett inlämnade av en inlaga till ett postkontor tillhörande den enda operatör som utsetts att tillhandahålla samhällsomfattande posttjänster som kan likställas med ett ingivande av inlagan till aktuell domstol, och detta utan sakliga skäl som hänför sig till allmän ordning eller allmän säkerhet.
Den andra och den tredje frågan
EU-domstolen kommer att pröva den andra och den tredje frågan gemensamt. Den hänskjutande domstolen har ställt dessa båda frågor för att få klarhet i huruvida artikel 7.1 första meningen i det ändrade direktivet, jämförd med artikel 4.3 FEU, ska tolkas så, att den förmån som enligt en nationell rättsregel såsom den som är aktuell i det nationella målet tillkommer den operatör som utsetts för att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster – för det fall det visar sig att denna förmån har beviljats i strid med artikel 7.1 första meningen i det ändrade direktivet – även ska tillkomma andra operatörer som tillhandahåller posttjänster, detta för att förhindra diskriminering. Den hänskjutande domstolen vill även få klarhet i om ett organ – såsom utgörande en del av statsförvaltningen i en medlemsstat – får åberopa sistnämnda bestämmelses direkta effekt i ett mål gentemot ett enskilt rättssubjekt.
Den hänskjutande domstolen vill i huvudsak få klarhet i vilka rättsföljderna är för det nationella målet om 165 § 2 kpc eventuellt förklaras vara oförenlig med det ändrade direktivet.
Den hänskjutande domstolen har för det första angett att om 165 § 2 kpc tolkas på sätt som är förenligt med artikel 7.1 första meningen i det ändrade direktivet, så torde det därvid vara fråga om en tolkning
contra legem
. En sådan tolkning skulle dessutom kräva att man gör avsteg från verkningarna av en bokstavstolkning av en nationell rättsregel, vilket är diskutabelt när det är fråga om en handläggningsregel.
EU-domstolen erinrar i denna del om följande. Det framgår av rättspraxis att den nationella domstolen vid tillämpningen av nationell rätt är skyldig att i möjligaste mån tolka nationell rätt mot bakgrund av direktivets ordalydelse och syfte för att uppnå det resultat som avses i direktivet och således följa artikel 288 tredje stycket FEUF. Kravet på en unionsrättskonform tolkning av nationell rätt följer av det i fördraget upprättade systemet som sådant, eftersom det möjliggör för den nationella domstolen att inom ramen för sin behörighet säkerställa att unionsrätten ges full verkan när den avgör det vid denna domstol anhängiggjorda målet (dom av den 19 januari 2010, Kücükdeveci,
C‑555/07
,
EU:C:2010:21
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ska även påpekas att det ankommer på de nationella domstolarna att, med beaktande av samtliga bestämmelser i nationell rätt och med tillämpning av de tolkningsmetoder som är erkända i nationell rätt, fastställa om och i vilken omfattning en nationell bestämmelse kan tolkas i överensstämmelse med det aktuella direktivet utan att göra en tolkning
contra legem
av den nationella bestämmelsen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 januari 2019, Cresco Investigation,
C‑193/17
,
EU:C:2019:43
, punkt
och där angiven rättspraxis).
En sådan konform tolkning av nationell rätt begränsas nämligen av unionens allmänna rättsprinciper, bland annat rättssäkerhetsprincipen, och den kan inte tjäna som grund för att nationell rätt tolkas
contra legem
(se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juli 2009, Mono Car Styling,
C‑12/08
,
EU:C:2009:466
, punkt
och där angiven rättspraxis, samt dom av den 19 april 2016, DI,
C‑441/14
,
EU:C:2016:278
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Enligt den hänskjutande domstolen framstår det som oklart hur långt dessa begränsningar sträcker sig med avseende på det nationella målet. Frågan uppkommer vilka rättsföljder som det får för det nationella målet om en nationell rättsregel, med avseende på en parts iakttagande av lagstadgad besvärsfrist vid den berörda nationella domstolen, eventuellt förklaras vara oförenlig med unionsrätten.
EU-domstolen har i sin rättspraxis betonat betydelsen i unionens rättsordning av att de talefrister som syftar till att skydda rättssäkerheten iakttas, för att på så sätt förhindra att unionsrättsakter som medför rättsverkningar kan komma att ifrågasättas ett obegränsat antal gånger, samt att kraven på god och processekonomisk rättskipning iakttas (dom av den 14 september 1999, kommissionen/AssiDomän Kraft Products m.fl.,
C‑310/97 P
,
EU:C:1999:407
, punkt
). Det är samma överväganden som ligger bakom kravet på att de talefrister som föreskrivs i medlemsstaternas rättsordningar ska iakttas.
Såväl den omständigheten att en tolkning av 165 § 2 kpc på ett sätt som står i överensstämmelse med det ändrade direktivet skulle leda till en tolkning
contra legem
av denna bestämmelse, som den omständigheten att en sådan direktivskonform tolkning skulle kunna påverka tillämpningen av sådana nationella rättsregler om talefrister som ska garantera rättssäkerheten, medför enligt EU-domstolen begränsningar av kravet på en unionsrättskonform tolkning av nationell rätt.
Vad därefter gäller frågan om ett organ, som utgör en del av statsförvaltningen i en medlemsstat, kan åberopa det ändrade direktivet för att på så sätt utverka att behörig domstol i ett mål gentemot ett enskilt rättssubjekt underlåter att tillämpa en bestämmelse i denna medlemsstat som strider mot det ändrade direktivet, påpekar EU-domstolen följande. Det framgår av rättspraxis att om ett organ som utgör en del av statsförvaltningen i en medlemsstat gavs möjlighet att gentemot ett enskilt rättssubjekt åberopa bestämmelser i ett direktiv som av medlemsstaten inte införlivats med nationell rätt på ett korrekt sätt, så skulle det innebära att staten ges möjlighet att dra förmån av sin egen underlåtenhet att fullgöra sina unionsrättsliga skyldigheter (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 september 1996, Arcaro,
C‑168/95
,
EU:C:1996:363
, punkt
och där angiven rättspraxis, samt dom av den 12 december 2013, Portgás,
C‑425/12
,
EU:C:2013:829
, punkterna
och
).
Enligt begäran om förhandsavgörande är det KRUS ordförande – det vill säga en myndighet som kvalificerats som ”ett organ som utgör en del av statsförvaltningen” – som gentemot ett enskilt rättssubjekt har åberopat att 165 § 2 kpc inte är förenlig med bestämmelserna i det ändrade direktivet. Enligt rättspraxis (se punkten ovan) får en myndighet, såsom KRUS ordförande, emellertid inte åberopa det ändrade direktivet som sådant gentemot ett enskilt rättssubjekt.
Mot bakgrund av omständigheterna i det nationella målet saknas det således anledning att pröva om den förmån som tilldelats den operatör som har utsetts för att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster enligt 165 § 2 kpc – vid antagande av att denna förmån har beviljats i strid med det ändrade direktivet – även ska anses gälla för andra posttjänstoperatörer.
Mot denna bakgrund ska den andra och den tredje frågan besvaras på följande sätt. En myndighet, som anses utgöra en del av statsförvaltningen i en medlemsstat, får inte åberopa det ändrade direktivet som sådant gentemot ett enskilt rättssubjekt.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande:

1)
Artikel 7.1 första meningen i Europaparlamentets och rådets direktiv 97/67/EG av den 15 december 1997 om gemensamma regler för utvecklingen av gemenskapens inre marknad för posttjänster och för förbättring av kvaliteten på tjänsterna, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/6/EG av den 20 februari 2008, jämförd med artikel 8 däri, ska tolkas så, att den utgör hinder för en nationell rättsregel, enligt vilken det endast är ett inlämnade av en inlaga till ett postkontor tillhörande den enda operatör som utsetts att tillhandahålla samhällsomfattande posttjänster som kan likställas med ett ingivande av inlagan till aktuell domstol, och detta utan sakliga skäl som hänför sig till allmän ordning eller allmän säkerhet.

2)
En myndighet, som anses utgöra en del av statsförvaltningen i en medlemsstat, får inte åberopa direktiv 97/67, i dess lydelse enligt direktiv 2008/6, som sådant gentemot ett enskilt rättssubjekt.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: polska.