CELEX: 62017CJ0248
Apellatsioonkaebus
Ühine välis- ja julgeolekupoliitika
Iraani Islamivabariigi suhtes võetud piiravad meetmed
Rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamine
Loendisse kandmise tühistamine Üldkohtu poolt
Uuesti loendisse kandmine
Loendisse kandmise põhjendus, mis seondub Iraani valitsuse rahalise toetamise ning keelatud kaupade ja tehnoloogia hankimisele kaasaaitamisega
Ulatus
Nafta- ja gaasitootmise projektide rahastamine
Tõendid, mille kuupäev on varasem esmakordsest loendisse kandmisest
Enne esmakordset loendisse kandmist teadaolevad faktilised asjaolud
ELTL artikkel 266
Seadusjõud
Ulatus
Tõhus kohtulik kaitse

Bank Tejarat palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 14. märtsi 2017. aasta otsuse Bank Tejarat vs. nõukogu (
T‑346/15
, ei avaldata,
EU:T:2017:164
; edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“), millega Üldkohus jättis rahuldamata tema hagi, milles ta palus tühistada teda puudutavas osas nõukogu 7. aprilli 2015. aasta otsuse (ÜVJP) 2015/556, millega muudetakse nõukogu otsust 2010/413/ÜVJP, mis käsitleb Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid (
ELT 2015, L 92, lk 101
), ja nõukogu 7. aprilli 2015. aasta rakendusmääruse (EL) 2015/549, millega rakendatakse määrust (EL) nr 267/2012, milles käsitletakse Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid (
ELT 2015, L 92, lk 12
) (edaspidi „vaidlustatud aktid“).
Õiguslik raamistik
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu resolutsioon 1929 (2010) ja resolutsioon 2231 (2015)
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu võttis 9. juunil 2010 vastu resolutsiooni 1929 (2010) (edaspidi „resolutsioon 1929“), millega laiendatakse resolutsioonidega 1737 (2006), 1747 (2007) ja 1803 (2008) kehtestatud piiravate meetmete kohaldamisala ning kehtestatakse täiendavad piiravad meetmed Iraani Islamivabariigi vastu. Resolutsioonis märgib Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu, et „Iraani poolt energiasektorist saadud tulu ja tema tuumarelva leviku seisukohast ohtlike tuumaenergiaalaste tegevuste rahastamine võivad olla omavahel seotud“ [mitteametlik tõlge].
14. juulil 2015 võtsid ühelt poolt Iraani Islamivabariik ja teiselt poolt Saksamaa Liitvabariik, Hiina Rahvavabariik, Ameerika Ühendriigid, Venemaa Föderatsioon, Prantsuse Vabariik, Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik ning Euroopa Liidu välisasjade ja julgeolekupoliitika kõrge esindaja Viinis (Austria) vastu „Ühise laiaulatusliku tegevuskava“, et leida laiaulatuslik ja pikaajaline lahendus Iraani tuumaenergia küsimusele (edaspidi „ühine laiaulatuslik tegevuskava“).
20. juulil 2015 võttis Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu vastu resolutsiooni 2231 (2015), millega ta kiidab heaks ühise laiaulatusliku tegevuskava, kutsub üles seda täielikult rakendama vastavalt seal ettenähtud ajakavale ja näeb ette tegevuskava kohaselt võetavad meetmed.
Liidu õigus
Euroopa Ülemkogu kutsus 17. juunil 2010 Euroopa Liidu Nõukogu üles võtma meetmed resolutsioonis 1929 ette nähtud meetmete rakendamiseks ja samuti täiendavad meetmed, et toetada läbirääkimiste teel lahenduse leidmist kõikidele muredele, mida jätkuvalt põhjustab Iraani Islamivabariigi tuuma- ja raketiprogramme toetavate tundlike tehnoloogiate arendamine. Need meetmed pidid käsitlema eeskätt Iraani kaubandus-, finants- ja transpordisektorit ning gaasi- ja naftatööstuse suursektorit.
Euroopa Liidu Nõukogu tegi 26. juulil 2010 otsuse 2010/413/ÜVJP, mis käsitleb Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid ning millega tunnistatakse kehtetuks ühine seisukoht 2007/140/ÜVJP (
ELT 2010, L 195, lk 39
) ja mille II lisas on loetletud nende isikute ja üksuste nimed, kelle vara külmutatakse. Otsuse põhjenduses 22 on viidatud resolutsioonile 1929 ja selles osutatud Iraani Islamivabariigi poolt energiasektorist saadud tulu ja tema tuumarelva leviku seisukohast ohtlike tuumaenergiaalaste tegevuste rahastamise võimalikule seotusele.
25. oktoobril 2010 võttis nõukogu vastu määruse (EL) nr 961/2010, milles käsitletakse Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 423/2007 (
ELT 2010, L 281, lk 1
), et tagada otsuses 2010/413 ette nähtud piiravate meetmete elluviimine Euroopa Liidus.
Nõukogu tegi 23. jaanuaril 2012 otsuse 2012/35/ÜVJP, millega muudetakse otsust 2010/413 (
ELT 2012, L 19, lk 22
). Selle otsuse põhjenduse 13 kohaselt tuleks rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamist kohaldada täiendavate isikute ja üksuste suhtes, kes toetavad Iraani valitsust, et võimaldada valitsusel jätkata tuumarelva leviku tõkestamise seisukohast tundlikku tuumaenergiaalast tegevust või tuumarelva kandevahendite väljatöötamist, eelkõige isikute ja üksuste suhtes, kes toetavad Iraani valitsust rahaliselt, logistiliselt või materiaalselt.
Selle otsusega muudeti otsuse 2010/413 artikli 20 lõike 1 punkti b ja lisati sellele punkt c, nii et see näeb ette alljärgnevalt nimetatud isikute ja üksuste rahaliste vahendite külmutamise:
„b)
I lisas nimetamata isikud ja üksused, kes on kaasatud või otseselt seotud tuumarelva leviku tõkestamise seisukohast tundlike tuumaenergiaalaste tegevustega Iraanis või tuumarelva kandevahendite väljatöötamisega Iraanis või kes neid tegevusi toetavad, sealhulgas olles seotud keelatud esemete, kaupade, seadmete, materjalide ja tehnoloogia hangetega, [ja] kes on loetletud II lisas;
c)
I lisas nimetamata muud isikud ja üksused, kes toetavad Iraani valitsust, ning nendega seotud isikud ja üksused, kes on loetletud II lisas.“
Nõukogu võttis 23. märtsil 2012 vastu määruse (EL) nr 267/2012, milles käsitletakse Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 961/2010 (
ELT 2012, L 88, lk 1
), millega viiakse otsuses 2012/35 ette nähtud piiravad meetmed Euroopa Liidus ellu.
Selle määruse artikli 23 lõige 2 näeb ette selliste rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamise, mis kuuluvad määruse IX lisas loetletud isikutele, üksustele ja asutustele, kelle puhul on vastavalt otsuse 2010/413 artikli 20 lõike 1 punktidele b ja c kindlaks tehtud, et nad:
„a)
osalevad Iraani tuumarelva leviku tõkestamise seisukohast ohtlikus tuumaenergiaalases tegevuses või Iraani tuumarelva kandesüsteemide väljatöötamises, on sellega otseselt seotud või toetavad seda, sealhulgas keelatud kaupade ja tehnoloogia hankimises osalemise kaudu, või kuuluvad sellisele isikule, üksusele või asutusele või on tema kontrolli all, sealhulgas ebaseaduslike vahendite abil, või tegutsevad tema nimel või tema juhendamisel;
[…]
d)
on muud isikud, üksused või asutused, kes toetavad Iraani valitsust rahaliselt, logistiliselt või materiaalselt, või on nendega seotud isikud või üksused“.
Nõukogu 15. oktoobri 2012. aasta otsusega 2012/635/ÜVJP, millega muudetakse otsust 2010/413 (
ELT 2012, L 282, lk 58
), muudeti otsuse 2010/413 artikli 20 lõike 1 punkti c sõnastus järgmiseks:
„I lisas nimetamata muud isikud ja üksused, kes toetavad Iraani valitsust, ning nende omanduses või kontrolli all olevad üksused või nendega seotud isikud ja üksused, kes on loetletud II lisas“.
Nõukogu muutis 21. detsembri 2012. aasta määrusega (EL) nr 1263/2012, millega muudetakse määrust nr 267/2012 (
ELT 2012, L 356, lk 34
), viimati nimetatud määruse artikli 23 lõike 2 punkti d sõnastuse selliseks:
„on muud isikud, üksused või asutused, kes toetavad Iraani valitsust ja nende omandis või kontrolli all olevaid üksusi materiaalselt, logistiliselt või rahaliselt, või on nendega seotud isikud või üksused“.
Vaidluse taust
Apellant Bank Tejarat on Iraani pank.
Nõukogu kandis 23. jaanuaril 2012 otsusega 2012/35 ja 23. jaanuari 2012. aasta rakendusmäärusega (EL) nr 54/2012, millega rakendatakse määrust nr 961/2010 (
ELT 2012, L 19, lk 1
), apellandi nime nende isikute ja üksuste loendisse, kelle vara külmutatakse; loend on ära toodud vastavalt otsuse 2010/413 II lisas ja määruse nr 961/2010 VIII lisas. Apellandi nendesse loenditesse kandmise põhjused olid identsed ja sõnastatud järgmiselt:
„Bank Tejarat on riigile kuuluv pank. Pank on otseselt seotud Iraani tuumaprogrammi toetamisega. Näiteks 2011. aastal võimaldas pank üle kanda kümneid miljoneid dollareid, et toetada ÜRO loendisse kantud Iraani aatomienergiaorganisatsiooni (AEOI) jätkuvaid püüdlusi soetada rafineeritud uraanimaaki. AEOI on Iraani peamine tuumatehnoloogia alase uurimistöö ja arendamisega tegelev organisatsioon ning juhib lõhustuva materjali tootmise programme.
Bank Tejarat on ka varem aidanud loendisse kantud Iraani pankadel rahvusvahelistest sanktsioonidest kõrvale hoida, näiteks osaledes ÜRO loendisse kantud Shahid Hemmat Industrial Groupi variettevõtetega seotud tehingutes.
ELi loendisse kantud Bank Mellatile ja Export Development Bank of Iranile (EDBI) viimastel aastatel osutatud teenuste kaudu on Bank Tejarat toetanud ka Iraani Revolutsioonilise Kaardiväekorpuse allasutuste ning ÜRO loendisse kantud Defense Industries Organisationi ja MODAFLi tegevust.“
23. märtsil 2012 kanti apellandi nimi määrusega nr 267/2012 selle määruse IX lisas toodud loendisse samadel põhjendustel.
Nõukogu 2. augusti 2012. aasta otsuse 2012/457/ÜVJP, millega muudetakse otsust 2010/413 (
ELT 2012, L 208, lk 18
), ja nõukogu 2. augusti 2012. aasta rakendusmäärusega (EL) nr 709/2012, millega rakendatakse määrust nr 267/2012 (
ELT 2012, L 208
; lk 2, parandus
ELT 2013, L 41, lk 14
), muudeti apellandi nende isikute loendisse kandmise põhjendusi, kelle vara külmutatakse, täpsustades, et „Bank Tejarat on osaliselt riigile kuuluv pank“; ülejäänud põhjendus jäi samaks.
Üldkohus tühistas 22. jaanuari 2015. aasta otsusega Bank Tejarat vs. nõukogu (
T‑176/12
,
EU:T:2015:43
) otsuse 2012/35, rakendusmääruse nr 54/2012, määruse nr 267/2012 ja rakendusmääruse nr 709/2012 apellanti puudutavas osas põhjendusel, et nõukogu ei olnud tõendanud, et apellant oli toetanud tuumarelva levikut ja aidanud teistel isikutel ja üksustel rikkuda nende suhtes võetud piiravaid meetmeid või neist kõrvale hiilida. Selle kohtuotsuse peale ei esitatud apellatsioonkaebust.
Nõukogu kandis 7. aprillil 2015 apellandi nime uuesti esiteks otsuse 2010/413 II lisas toodud nende isikute ja üksuste loendisse, kelle vara külmutatakse, ja teiseks määruse nr 267/2012 IX lisas toodud loendisse (edaspidi „vaidlusalased loendid“) järgmiselt sõnastatud põhjendustel:
„Bank Tejarat annab Iraani valitsusele märkimisväärset toetust, pakkudes nafta- ja gaasitootmise projektide jaoks rahalisi vahendeid ja finantsteenuseid. Nafta- ja gaasisektor on Iraani valitsuse jaoks oluline rahastamisallikas ning mitut Bank Tejarati poolt rahastatavat projekti viivad ellu Iraani valitsuse omandis või tema kontrolli all olevate üksuste tütarettevõtjad. Lisaks on Bank Tejarat osaliselt Iraani valitsuse omandis ja on sellega tihedalt seotud ning seetõttu on Iraani valitsusel võimalik mõjutada Bank Tejarati otsuseid, sealhulgas viimase osalemist nende projektide rahastamises, mida Iraani valitsus peab prioriteetseteks.
Lisaks sellele rahastab Bank Tejarat mitmesuguseid toornafta tootmise ja rafineerimise projekte, mille läbiviimiseks on vaja kõnealuste sektorite jaoks hankida selliseid olulisi seadmeid ja tehnoloogiat, mille tarnimine Iraanis kasutamiseks on keelatud, ning seetõttu võib Bank Tejarati pidada seotuks keelatud kaupade ja tehnoloogia hankimisega.“
Nõukogu võttis ühise laiaulatusliku tegevuskava rakendamise raames 18. oktoobril 2015 esiteks vastu otsuse (ÜVJP) 2015/1863, millega muudetakse otsust 2010/413 (
ELT 2015, L 274, lk 174
) ja millega peatati apellandi suhtes otsuses 2010/413 ette nähtud piiravate meetmete kohaldamine, ning teiseks rakendusmääruse (EL) 2015/1862, millega rakendatakse määrust nr 267/2012 (
ELT 2015, L 274, lk 161
) ja millega kustutati apellandi nimi viimati nimetatud määruse IX lisas toodud loendist.
Otsus 2015/1863 ja rakendusmäärus 2015/1862 on kohaldatavad alates 16. jaanuarist 2016 vastavalt esiteks nõukogu 16. jaanuari 2016. aasta otsusele (ÜVJP) 2016/37, mis käsitleb otsuse 2015/1863 kohaldamise kuupäeva (
ELT 2016, L 11 I, lk 1
), ja teiseks teabele nõukogu määruse (EL) 2015/1861 (millega muudetakse määrust (EL) nr 267/2012) ja rakendusmääruse 2015/1862 kohaldamise kuupäeva kohta (
ELT 2016, C 15
I, lk 1).
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Apellant palus Üldkohtu kantseleisse 18. juunil 2015 esitatud hagiavalduses tühistada vaidlustatud aktid, esitades seitse väidet, millest esimese kohaselt on rikutud ELTL artiklit 266; teise kohaselt on kuritarvitatud menetlust ning rikutud seadusjõu põhimõtet, õiguskindluse põhimõtet ja kohtuotsuste lõplikkuse põhimõtet; kolmanda kohaselt on rikutud tõhususe põhimõtet, õigust tõhusale kohtulikule kaitsele ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklit 47 ja 4. novembril 1950 Roomas allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK“) artikleid 6 ja 13; neljanda kohaselt on kuritarvitatud võimu ja rikutud hea halduse põhimõtet; viienda kohaselt on rikutud apellandi põhiõigusi, eeskätt omandiõigust ja õigust oma maine austamisele, samuti proportsionaalsuse põhimõtet; kuuenda kohaselt on rikutud põhjendamiskohustust ja seitsmenda kohaselt on tehtud ilmselge hindamisviga.
Üldkohus lükkas kõik need väited tagasi ja jättis seetõttu hagi tervikuna rahuldamata.
Poolte nõuded ja menetlus Euroopa Kohtus
Apellant palub Euroopa Kohtul:
–
rahuldada apellatsioonkaebus ja tühistada vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni kaks punkti;
–
rahuldada hagi, mille ta esitas oma uuesti loendisse kandmise peale;
–
tühistada vaidlustatud aktid teda puudutavas osas, ja
–
mõista apellatsioonimenetluse ja Üldkohtu menetluse kulud välja nõukogult.
Nõukogu palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata või põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–
teise võimalusena juhuks, kui Euroopa Kohus otsustab vaidlustatud kohtuotsuse tühistada ja teha ise lõpliku otsuse, jätta vaidlustatud aktide peale esitatud tühistamishagi rahuldamata, ja
–
mõista apellatsioonimenetluse kulud välja Bank Tejaratilt.
Apellatsioonkaebus
Apellatsioonkaebuse vastuvõetavus
Poolte argumendid
Nõukogu väidab, et apellandil puudub huvi käesoleva apellatsiooniasja lahendi vastu ja tema apellatsioonkaebus on seega vastuvõetamatu, kuivõrd otsusega 2015/1863 ja rakendusmäärusega 2015/1862 lõpetati tema vastu suunatud piiravate meetmete kohaldamine, ning samuti seetõttu, et vaidlustatud aktid ei kahjustanud tema mainet.
Apellant väidab, et tal on huvi vaidlustatud kohtuotsuse ja vaidlustatud aktide tühistamise taotlemise vastu kahju hüvitamise hagi raames, mille ta esitas Üldkohtule ja mis registreeriti numbri T‑37/17 all; samuti selleks, et tuvastataks nende aktide õigusvastasus, ja saavutada seeläbi tema mainele tekitatud kahju mittehüvituslik heastamine.
Euroopa Kohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et apellandi põhjendatud huvi olemasolu eelduseks on, et apellatsioonkaebuse tulemus võib tuua selle esitanud isikule mingit kasu (21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Prantsusmaa vs. People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohus on aga sedastanud, et isik või üksus, kelle nimi on kantud selliste isikute ja üksuste loendisse, kelle vara külmutatakse, säilitab – võttes arvesse tagajärgi tema mainele ja sealhulgas ka pärast seda, kui tema nimi on sellisest loendist kustutatud või tema vara külmutamine on peatatud – vähemalt moraalse huvi sellise loendisse kandmise tühistamise vastu, et liidu kohus tunnustaks, et teda ei oleks kunagi tohtinud sellisesse loendisse kanda (vt selle kohta 28. mai 2013. aasta kohtuotsus Abdulrahim vs. nõukogu ja komisjon,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
, punktid
–
; 8. septembri 2016. aasta kohtuotsus Iranian Offshore Engineering & Construction vs. nõukogu,
C‑459/15 P
, ei avaldata,
EU:C:2016:646
, punkt
, ning 15. juuni 2017. aasta kohtuotsus Al-Faqih jt vs. komisjon,
C‑19/16 P
,
EU:C:2017:466
, punkt
).
Sellest tuleneb, et apellandil on vähemalt moraalne huvi taotleda oma vaidlusalustesse loenditesse kandmise tühistamist, isegi kui esiteks on otsusega 2015/1863 peatatud tema vara külmutamine, mis johtus otsuse 2010/413 II lisas toodud loendisse uuesti kandmisest, ja teiseks on tema nimi rakendusmäärusega 2015/1862 kustutatud määruse nr 267/2012 IX lisas toodud loendist.
Järelikult on apellatsioonkaebus vastuvõetav.
Sisulised küsimused
Bank Tejarat põhjendab oma apellatsioonkaebust nelja väitega.
Esimene ja teine väide
–
Poolte argumendid
Apellandi esimese väite kohaselt rikkus Üldkohus õigusnorme nende tõendite käsitamisel, mille apellant esitas, et vaidlustada tema vaidlusalustesse loenditesse uuesti kandmise põhjendused; eeskätt rikkus Üldkohus õigusnorme seeläbi, et omistas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 84–86 ebapiisavalt kaalu apellandi juhataja ütlustele. Sel moel toimides moonutas Üldkohus tema väitel tõendeid ja asetas talle tõendamiskoormise, mida on võimatu täita, muutes menetluse seeläbi ebaõiglaseks.
Vaidlustatud kohtuotsuse punkte 83–114 käsitleva teise väite kohaselt moonutas Üldkohus esitatud tõendeid, mille tähendus oli selge, ja pööras ümber tõendamiskoormise, asetades selle apellandile ja nõudes temalt negatiivsete tõendite esitamist. Sel moel toimides eiras Üldkohus tema väitel otsustava tähtsusega tõendit, mida kujutavad endast tema juhataja ütlused, ning eelistas neile sellistes väära sisuga ja valikulistes artiklites väidetut, mille oli esitanud nõukogu ja millest mõningad kujutasid endast propagandat, kuivõrd pärinesid Iraani naftaministrilt. Samuti olevat Üldkohus tuginenud vääralt Iraani valitsuse vähemusosalusele apellandi kapitalis. Seega ei olevat Üldkohus teostanud nõukogu esitatud tõendite suhtes täielikku ja ranget kontrolli.
Nõukogu leiab, et esimene väide ei ole põhjendatud. Seoses teise väitega on nõukogu seisukohal, et apellant palub Euroopa Kohtul tegelikult tõendeid uuesti hinnata ja et see väide tuleks seega tunnistada vastuvõetamatuks või teise võimalusena põhjendamatuks.
–
Euroopa Kohtu hinnang
Apellant väidab esimese ja teise väitega, mida on sobilik analüüsida koos, sisuliselt, et Üldkohus eiras tõendamiskoormist käsitlevaid eeskirju, kui ta hindas vaidlustatud aktides esitatud põhjendusi ja eeskätt apellandi osalemist eri nafta- ja gaasisektori projektide rahastamises, ning moonutas tõendeid.
Hästi väljakujunenud kohtupraktika kohaselt puudub Euroopa Kohtul apellatsioonkaebuse puhul pädevus tuvastada faktilisi asjaolusid ja põhimõtteliselt ka uurida tõendeid, mida Üldkohus on nende faktiliste asjaolude tõendamiseks kasutanud. Kui sellised tõendid on hangitud õiguspäraselt, kui on järgitud õiguse üldpõhimõtteid ja tõendamiskoormist ning tõendite hankimist käsitlevaid menetluseeskirju, on nimelt üksnes Üldkohus pädev hindama talle esitatud tõendite väärtust. Järelikult ei kujuta see hindamine endast Euroopa Kohtu kontrollile alluvat õigusküsimust, välja arvatud juhul, kui Üldkohtule esitatud tõendeid on moonutatud. Seevastu hõlmab Euroopa Kohtu kontrollipädevus Üldkohtu tuvastatud faktiliste asjaolude üle eeskätt küsimust, kas on järgitud tõendamiskoormist ning tõendite hankimist käsitlevaid menetluseeskirju (18. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Toshiba vs. komisjon,
C‑623/15 P
, ei avaldata,
EU:C:2017:21
, punkt
, ja 14. juuni 2018. aasta kohtuotsus Makhlouf vs. nõukogu,
C‑458/17 P
, ei avaldata,
EU:C:2018:441
, punkt
).
Seoses küsimusega, kas Üldkohus eiras piiravate meetmete puhul tõendamiskoormist käsitlevaid eeskirju, tuleb märkida, et nende meetmete üle kontrolli teostades peavad liidu kohtud vastavalt neile aluslepingutega antud pädevusele tagama kõigi liidu aktide põhimõtteliselt täieliku õiguspärasuse kontrolli (vt selle kohta 18. juuli 2013. aasta kohtuotsus komisjon jt vs. Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punkt
; 28. novembri 2013. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Fulmen ja Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, punkt
, ning 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, punkt
).
Harta artikliga 47 tagatud kohtuliku kontrolli tõhusus nõuab, et nende põhjenduste õiguspärasuse kontrollimisel, millel rajaneb otsus kanda isiku nimi nende isikute loendisse, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, tagab liidu kohus, et see otsus, mis puudutab seda isikut isiklikult, põhineb piisavalt kindlal faktilisel alusel. See tähendab käesolevas kohtuasjas seda, et tuleb kontrollida vaidlustatud aktide aluseks olevates põhjendustes nimetatud faktilisi asjaolusid, nii et kohtulik kontroll ei piirdu aluseks toodud põhjenduste abstraktse tõelevastavuse hindamisega, vaid käsitleb küsimust, kas need põhjendused – või vähemalt üks neist, mida peetakse kõnealuste aktide põhistamiseks iseenesest piisavaks – on tõendatud (vt selle kohta 18. juuli 2013. aasta kohtuotsus komisjon jt vs. Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punkt
; 18. juuni 2015. aasta kohtuotsus Ipatau vs. nõukogu,
C‑535/14 P
,
EU:C:2015:407
, punkt
, ning 18. veebruari 2016. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punkt
). Liidu pädev asutus peab pealegi vaidlustamise korral tõendama puudutatud isiku vastu kasutatud põhjenduste põhjendatust, mitte ei ole puudutatud isik ise kohustatud negatiivselt tõendama, et need põhjendused ei ole põhjendatud (18. juuli 2013. aasta kohtuotsus komisjon jt vs. Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punkt
, ja 28. novembri 2013. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Fulmen ja Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, punkt
).
Käesolevas kohtuasjas esitas nõukogu vaidlustatud aktides toodud põhjenduste põhjendatuse tõendamiseks lisaks ühe liikmesriigi ettepanekule eeskätt rea selliseid avalikke dokumente, nagu mitu vaidlustatud kohtuotsuse punktis 65 loetletud artiklit ja selle kohtuotsuse punktis 108 viidatud apellandi 2014. aasta aruanne. Nende dokumentide alusel analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 87–89, 107–109, 111 ja 112 konkreetselt, kas nõukogu oli neid põhjendusi piisavalt tõendanud, võttes samas arvesse argumente, mille apellant oli esitanud omaenda esitatud dokumentide, see tähendab oma juhataja ütluste ja mitme sisedokumendi toetuseks.
Seega tuleb asuda seisukohale, et Üldkohus analüüsis kõiki, nii nõukogu kui ka apellandi esitatud dokumente ja argumente. Kui Üldkohus asus seisukohale, et apellandi esitatud tõendid ei võimaldanud ümber lükata järeldusi, mille nõukogu oli teinud kõnealustest tõenditest, ei pööranud ta aga sugugi ümber tõendamiskoormist ega kohustanud apellanti esitama negatiivset tõendit.
Pealegi tugineb Üldkohtu kinnitus, mille leiab vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 110 ja 114 ning mille kohaselt nõukogu võis faktiviga ja „ilmset hindamisviga“ tegemata tuvastada, et apellant rahastas eri nafta- ja gaasisektori projekte, vaidlustatud kohtuotsuse punktide 85–109 kohaselt Üldkohtu poolt läbiviidud vaidlustatud aktide põhjendustes viidatud faktiliste asjaolude tõelevastavuse kontrollile ning samuti täielikule kontrollile, milleks ta oli kohustatud käesoleva kohtuotsuse punktides 38 ja 39 viidatud kohtupraktika kohaselt.
Neil tingimustel vaidlustab apellant argumendiga, et tõendamiskoormist on eiratud ja see on ümber pööratud, tegelikult hinnangu, mille Üldkohus andis faktilistele asjaoludele ja tõenditele, ning samuti väärtuse, mille ta omistas tõenditele. Ent see hinnang ei ole käesoleva kohtuotsuse punktis 37 viidatud kohtupraktika kohaselt hõlmatud Euroopa Kohtu kontrolliga, välja arvatud juhul, kui tõendeid on moonutatud.
Seoses tõendite moonutamisega, millele tuginetakse, tuleb märkida, et tõendite moonutamisega on tegemist siis, kui uute tõendite abita on ilmne, et olemasolevatele tõenditele antud hinnang on selgelt väär. Moonutamine peab siiski nähtuma selgelt toimiku materjalidest, ilma et oleks vaja faktilisi asjaolusid ja tõendeid uuesti hinnata (7. aprilli 2016. aasta kohtuotsus Akhras vs. nõukogu,
C‑193/15 P
,
EU:C:2016:219
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Kui apellant väidab, et tõendeid on moonutatud, peab ta pealegi täpselt osutama tõenditele, mida Üldkohus on tema arvates moonutanud, ning tooma välja hindamisvead, millest tulenevalt Üldkohus tema arvates tõendeid niimoodi moonutas (3. detsembri 2015. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon,
C‑280/14 P
,
EU:C:2015:792
, punkt
, ja 19. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Yanukovych vs. nõukogu,
C‑598/16 P
, ei avaldata,
EU:C:2017:786
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul tuleb seoses apellandi juhataja ütluste kohta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 83–86 tehtud tuvastuste ja neil ütlustel põhinevate tuvastustega märkida, et apellant ei ole sugugi mitte tõendanud, et need tuvastused kujutavad endast Üldkohtu hindamisviga, millest tulenevalt tõendeid moonutatakse. Lisaks sellele ei nähtu vaidlustatud kohtuotsuse punktides 88 ja 89 nimetatud artiklitest ega vaidlustatud kohtuotsuse punktides 91–112 toodud Üldkohtu poolt tuvastatud faktilistest asjaoludest selgelt mingisugust moonutamist. Vastupidi, nendest tuvastustest nähtub, et Üldkohus võttis arvesse apellandi juhataja ütlusi, täpsustades samas põhjused, miks need vähese tõendusjõuga ütlused ei võimalda ümber lükata nõukogu esitatud dokumentide alusel vaidlustatud kohtuotsuse punktis 89 tehtud järeldust.
Apellant väidab veel lisaks, et Üldkohus moonutas neid ütlusi, kuivõrd ta asus seisukohale, et neid ei saa pidada apellandi enda ütlustest eraldiseisvaks ega sõltumatuks ja et neil on vähene tõendusjõud, kuivõrd need anti apellandi palvel esimeses kohtuastmes esitatud hagi tarvis ning pärinevad isikult, kes on apellandi juhataja. Selle väite eesmärk ei ole aga tõendada mõne tõendi moonutamist, vaid hoopis vaidlustada hinnang, mille Üldkohus andis faktilistele asjaoludele ja tõenditele; selline väide ei ole aga apellatsiooniastmes vastuvõetav.
Järelikult tuleb apellatsioonkaebuse esimene ja teine väide tagasi lükata.
Kolmas väide
–
Poolte argumendid
Apellant leiab kolmandas väites, mis jaguneb kaheks osaks, et Üldkohus leidis ekslikult, et apellandi vaidlusalustesse loenditesse kandmise aluseks olevad vaidlustatud põhjendused – kui neid pidada tõendatuks – vastavad loendisse kandmise tingimustele.
Esimese väiteosa raames toob apellant esile, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 128 ja 129 õigusnorme, kui ta leidis, et apellant toetas Iraani valitsust otse rahaliselt, ning et seetõttu oli täidetud otsuse 2010/413 artikli 20 lõike 1 punktis c ja määruse nr 267/2012 artikli 23 lõike 2 punktis d ette nähtud tingimus. Ta leiab, et nõukogu väited viitasid parimal juhul sellele, et tegemist oli kaudse rahalise toetusega, kuivõrd talle heideti ette rahaliste vahendite käsutusse andmist ning selliste nafta- ja gaasisektori arenguprojektidega seotud teenuste rahastamist, millest mõningaid viivad ellu Iraani valitsuse kontrolli all olevate üksuste tütarettevõtjad.
Teise väiteosa raames väljendab apellant seisukohta, et Üldkohus rikkus õigusnorme, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 133, et apellant aitas otse kaasa keelatud kaupade ja tehnoloogia hankimisele ning et otsuse 2010/413 artikli 20 lõike 1 punktis b ja määruse nr 267/2012 artikli 23 lõike 2 punktis a ette nähtud tingimus oli täidetud, samas kui apellant ei olnud kuidagi seotud mitte mingisuguse selliste kaupade või tehnoloogia hankimisega.
Nõukogu leiab, et kolmas väide ei ole põhjendatud. Tema arvates on apellant seoses Iraani valitsuse rahalise toetamise tingimusega ekslikult – eelkõige otsuse 2010/413 ja määruse nr 267/2012 eesmärki silmas pidades – seisukohal, et ainult otsene toetamine võimaldab õigustada üksuse kandmist vaidlusalustesse loenditesse. Seoses keelatud kauba ja tehnoloogia hankimise tingimusega on ta seisukohal, et see nõuab vaid isiku või üksuse kaasaaitamist sellisele hankimisele.
–
Euroopa Kohtu hinnang
Seoses kolmanda väite esimese osaga tuleb märkida, et Üldkohus tuletas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 122 õigustatult meelde, et otsuse 2010/413 (otsusega 2012/635 muudetud redaktsioonis) artikli 20 lõike 1 punktis c ja määruse nr 267/2012 (määrusega nr 1263/2012 muudetud redaktsioonis) artikli 23 lõike 2 punktis d ette nähtud Iraani valitsuse toetamise tingimusest tuleb aru saada nii, et sellega peetakse silmas asjaomase isiku või üksuse enda tegevust, mis isegi siis, kui sel iseenesest puudub otsene või kaudne seos tuumarelva levikuga, võib viimast siiski soodustada, toetades Iraani valitsust materiaalselt, rahaliselt ja logistiliselt ressursside või vahenditega, mis võimaldavad sel valitsusel jätkata tuumarelva levikuga seotud tegevust (vt selle kohta 1. märtsi 2016. aasta kohtuotsus National Iranian Oil Company vs. nõukogu,
C‑440/14 P
,
EU:C:2016:128
, punktid
ja
, ning 7. aprilli 2016. aasta kohtuotsus Central Bank of Iran vs. nõukogu,
C‑266/15 P
,
EU:C:2016:208
, punkt
).
Nagu nähtub 1. märtsi 2016. aasta kohtuotsuse National Iranian Oil Company vs. nõukogu (
C‑440/14 P
,
EU:C:2016:128
) punktidest 81 ja 82, võetakse eesmärgil takistada Iraani valitsusel rahastada Iraani tuumaprogrammi selle tingimusega arvesse asjaolu, et „Iraani poolt energiasektorist saadud tulu ja tema tuumarelva leviku seisukohast ohtlike tuumaenergiaalaste tegevuste rahastamine võivad olla omavahel seotud“, millele on viidatud eeskätt otsuses 1929 ja otsuse 2010/413 põhjenduses 22. Seose energiasektori ja tuumarelva leviku vahel on nii tuvastanud liidu seadusandja ise.
Lisaks nähtub Euroopa Kohtu praktikast, et selle tingimusega, mida tuleb mõista nõukogu poolt taotletavate eesmärkidega arvestades, peetakse silmas sellist liiki toetust, mis oma kvantitatiivse või kvalitatiivse olulisuse tõttu aitab kaasa Iraani tuumaenergiaalasele tegevusele (vt selle kohta 1. märtsi 2016. aasta kohtuotsus National Iranian Oil Company vs. nõukogu,
C‑440/14 P
,
EU:C:2016:128
, punkt
, ja 4. aprilli 2017. aasta kohtumäärus Sharif University of Technology vs. nõukogu,
C‑385/16 P
, ei avaldata,
EU:C:2017:258
, punkt
).
Neil tingimustel on käesoleva kohtuotsuse punktis 52 välja toodud eesmärgiga arvestades oluline küsimus see, kas asjaomase isiku või üksuse enda tegevus võib oma kvantitatiivse või kvalitatiivse olulisuse tõttu soodustada tuumarelva levikut, toetades Iraani valitsust materiaalselt, rahaliselt ja logistiliselt ressursside või vahenditega, mis võimaldavad viimasel jätkata tuumarelva levikuga seotud tegevust.
Nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 125–128, märkis Üldkohus aga käesoleval juhul tuvastatud faktiliste asjaolude põhjal, et apellant oli osalenud mitme sellise väga ulatusliku projekti rahastamises Iraani nafta- ja gaasisektoris, mille eesmärk oli renoveerida teatavad käitised või ehitada uusi käitisi ja millest mõned suurendavad väidetavalt olulisel määral nende käitiste – ja seega Iraani Islamivabariigi – toornafta tootmis- ja rafineerimisvõimet. Apellant ei vaidlustanud Üldkohtus sellise osaluse kvantitatiivset olulisust.
Sellest tuleneb, et arvestades apellandi finantstegevusega, mis seisneb väga ulatuslike projektide rahastamises sektoris, mille seos tuumarelva levikuga on tuvastatud kohaldatavates õigusnormides, ei rikkunud Üldkohus õigusnorme, kui ta leidis, et apellant toetas Iraani valitsust, nii et otsuse 2010/413 (otsusega 2012/635 muudetud redaktsioonis) artikli 20 lõike 1 punktis c ja määruse nr 267/2012 (määrusega nr 1263/2012 muudetud redaktsioonis) artikli 23 lõike 2 punktis d ette nähtud tingimus oli täidetud. Seega ei oma käesolevas kohtuasjas mingit tähtsust see, kas toetamine on otsene või kaudne.
Neil tingimustel ning osas, milles vaidlustatud aktidega kanti apellandi nimi uuesti vaidlusalustesse loenditesse põhjendusel, et ta toetab Iraani valitsust, tuleb vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni pidada põhjendatuks.
Seoses apellatsioonkaebuse kolmanda väite teise osaga tuleb märkida, et sellega soovitakse tõendada, et Üldkohus rikkus õigusnorme, kui ta asus seisukohale, et loendisse kandmise põhjendus, mille kohaselt võib asuda seisukohale, et apellant aitab kaasa keelatud kauba ja tehnoloogia hankimisele, vastab otsuse 2010/413 artikli 20 lõike 1 punktis b ja määruse nr 267/2012 artikli 23 lõike 2 punktis a ette nähtud tingimusele.
Ent Euroopa Kohus on piiravad meetmed kehtestava otsuse õiguspärasuse kontrolli kohta nende meetmete ennetavat olemust arvestades otsustanud, et kui liidu kohus leiab, et vähemalt üks märgitud põhjendustest on piisavalt täpne ja konkreetne, tõendatud ja kujutab juba iseenesest piisavat alust sellele otsusele, siis asjaolu, et teised põhjendused seda ei ole, ei saa õigustada nimetatud otsuse tühistamist (28. novembri 2013. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses tuleb märkida, et kui – nagu on tuvastatud käesoleva kohtuotsuse punktis 58 – vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni tuleb pidada põhjendatuks osas, milles vaidlustatud aktidega kanti apellandi nimi uuesti vaidlusalustesse loenditesse põhjendusel, et ta toetab Iraani valitsust, ei saa Üldkohtu eksimus seoses keelatud kauba ja tehnoloogia hankimist käsitleva põhjendusega – eeldusel, et see eksimus tuvastatakse – kaasa tuua vaidlustatud aktide tühistamist, nii et apellatsioonkaebuse kolmanda väite teine osa tuleb edutuna tagasi lükata.
Eespool toodut arvestades tuleb apellatsioonkaebuse kolmas väide tagasi lükata.
Neljas väide
–
Poolte argumendid
Apellant kinnitab oma neljanda väitega, et Üldkohus rikkus õigusnorme, kui ta otsustas, et nõukogu võis teha vaidlusalustesse loenditesse uuesti kandmise otsuse põhjenduste alusel, mis seonduvad ammuse, mitte hiljutise või hiljuti avastatud käitumisega, samas kui nendele põhjendustele oleks võinud ja tulnud tugineda apellandi esmakordsel kandmisel nendesse loenditesse. Isiku või üksuse uuesti kandmisel selliste isikute ja üksuste loendisse, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, ei saa nõukogu tema väitel piirduda sellega, et muudab apellandi sellistesse loenditesse esmakordse kandmise aluseks olnud põhjendusi. Seega leidis Üldkohus tema arvates eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktides 31, 32, 36–40, 45, 47 ja 145 ekslikult, et nõukogu ei olnud rikkunud ELTL artiklit 266 ega seadusjõu põhimõtet, õiguskindluse põhimõtet ja kohtuotsuste lõplikkuse põhimõtet, samuti õigust tõhusale kohtulikule kaitsele ja tõhususe põhimõtet, harta artikliga 47 ja EIÕK artiklitega 6 ja 3 antud õigusi ning tema õigust heale haldusele.
Apellant lisab, et tema uuesti kandmine vaidlusalustesse loenditesse tähendab vastupidi Üldkohtu poolt tuvastatule seda, et esmakordne loendisse kandmine asendatakse ELTL artiklit 266 rikkudes. Lisaks sellele oleks Üldkohus pidanud tema arvates tegema järelduse, et nõukogu käitumine oli 22. jaanuari 2015. aasta kohtuotsusest Bank Tejarat vs. nõukogu (
T‑176/12
,
EU:T:2015:43
) kõrvalehiiliv ja jättis selle ilma kogu kasulikust mõjust, muutes tühistamishagi ebatõhusaks ja tegelikult mõttetuks, ning kujutas endast lisaks menetluse kuritarvitamist. Apellant väidab veel, et tema olukorda ei koheldud harta artiklit 41 rikkudes erapooletult, õiglaselt ja mõistliku aja jooksul, kuivõrd uuesti loendisse kandmise menetlust ei saa võtta eraldi sellele eelnevatest loenditesse kandmistest. Apellant väidab lõpuks, et kuivõrd neid õigusi ja põhimõtteid ei järgitud, siis rikub tema uuesti loenditesse kandmine tema põhiõigusi, eeskätt omandiõigust ja samuti proportsionaalsuse põhimõtet.
Nõukogu on vastupidi seisukohal, et ta ei olnud kohustatud viitama apellandi esmakordsel loendisse kandmisel kõigile sellistele loendisse kandmise tingimustele ja põhjendustele, mida on võimalik kasutada, ning et ta võib pärast tema tehtud esmakordse loendisse kandmise otsuse tühistamist teha uue otsuse uuesti loendisse kandmise kohta, kui selles otsuses puuduvad samad sisulised või menetlusega seonduvad vead, mis tuvastati kohtuotsuses.
–
Euroopa Kohtu hinnang
Apellatsioonkaebuse neljanda väite raames tugineb liidu õiguse eri põhimõtete ja põhiõiguste rikkumine, millele apellant viitab, sisuliselt argumendile, et Üldkohus rikkus õigusnorme, kui ta asus seisukohale, et üksuse, kellel on õnnestunud saavutada tema suhtes võetud piiravate meetmete tühistamine, võib uuesti kanda nende üksuste loendisse, kelle vara külmutatakse, kui uutes põhjendustes esitatud väited ei käsitle hiljutist või hiljuti avastatud käitumist; apellandi väitel oleks need seega tulnud esitada selle üksuse esmakordsel loendisse kandmisel.
Kõigepealt tuleb märkida, et ELTL artikli 266 kohaselt peab institutsioon, kelle õigusakt on tühistatud, võtma vajalikud meetmed seda akti tühistava kohtuotsuse täitmiseks.
Selle sätte kohaselt peavad akti vastu võtnud institutsioonid juhul, kui akt tühistatakse või tunnistatakse kehtetuks, võtma üksnes vajalikud meetmed asjaomase kohtuotsuse täitmiseks. Seega on institutsioonidel ulatuslik kaalutlusruum otsustamaks, milliste vahenditega kõrvaldada tuvastatud õigusvastasus, võttes arvesse, et need vahendid peavad olema kooskõlas asjaomase kohtuotsuse resolutsiooni ja põhjendustega, mis on viimase aluseks (vt selle kohta 28. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus CM Eurologistik ja GLS,
C‑283/14 ja C‑284/14
,
EU:C:2016:57
, punktid
ja
, ning 15. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Deichmann,
C‑256/16
,
EU:C:2018:187
, punkt
).
Ent ELTL artikkel 266 ei anna iseenesest vastust küsimusele, kas nõukogu võib uuesti kanda loendisse muudel põhjendustel kui need, mis olid ära toodud vaidlustatud aktides. Vastust kõnealusele küsimusele, mis nõuab selle väljaselgitamist, kas tühistav kohtuotsus piirab nõukogu õigust võtta vastu uuesti loendisse kandmise akte, võib seevastu otsida seadusjõu põhimõttest lähtuvalt.
Selle põhimõttega seoses tuleb märkida, et liidu kohtu kuulutatud tühistavatel kohtuotsustel on seadusjõud nende jõustumisest alates. Seadusjõud ei ole mitte ainult tühistava kohtuotsuse resolutsioonil, vaid ka põhjendustel, mis on resolutsiooni aluseks ja seetõttu sellest lahutamatud (vt selle kohta 15. novembri 2012. aasta kohtuotsus Al-Aqsa vs. nõukogu ning nõukogu ja Madalmaad vs. Al-Aqsa,
C‑539/10 P ja C‑550/10 P
,
EU:C:2012:711
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt esineb seadusjõud ainult seoses nende fakti- ja õigusküsimustega, mis kohtulahendiga tegelikult või vältimatult lahendatakse (29. märtsi 2011. aasta kohtuotsus ThyssenKrupp Nirosta vs. komisjon,
C‑352/09 P
,
EU:C:2011:191
, punkt
, ja 13. septembri 2017. aasta kohtuotsus Pappalardo jt vs. komisjon,
C‑350/16 P
,
EU:C:2017:672
, punkt
).
Käesoleval juhul tühistas Üldkohus 22. jaanuari 2015. aasta kohtuotsuses Bank Tejarat vs. nõukogu (
T‑176/12
,
EU:T:2015:43
) apellandi esmakordse loendisse kandmise, leides selle kohtuotsuse punktis 60, et väited, millele nõukogu tugines, ei võimaldanud tõendada, et apellant oli toetanud tuumarelva levikut või aidanud teistel isikutel ja üksustel rikkuda nende suhtes võetud piiravaid meetmeid või neist kõrvale hiilida. Nagu nähtub selle kohtuotsuse punktidest 40 ja 41, oli nõukogu selle kohtuotsusega päädinud menetluses esitanud apellandi suhtes võetud meetmete põhjendatuse tõendamiseks peale ühe liikmesriigi ettepaneku üksnes apellandi saadetud kirja koos selle lisaga.
Seega tühistati kõnealuses kohtuotsuses nõukogu aktid seetõttu, et nõukogu poolt nende faktilise aluse tõendamiseks esitatud tõendid ei olnud piisavad. Sellisest tuvastusest, millel on seadusjõud vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 71 viidatud kohtupraktikale, ei saa järeldada, et nõukogu ei tohtinud hiljem kasutada muid tõendeid nende põhjenduste tõelevastavuse kinnitamiseks või et tal ei ole enam kunagi võimalik tõendada, et apellant toetab tuumarelva levikut või aitab teistel isikutel ja üksustel rikkuda nende suhtes võetud piiravaid meetmeid või neist kõrvale hiilida.
Tuleb aga tuvastada, et vaidlustatud aktidega apellandi uuesti kandmine vaidlusalustesse loenditesse põhineb loendisse kandmise tingimustel, mis erinevad neist, mis olid tema esmakordse loendisse kandmise aluseks, mis tühistati 22. jaanuari 2015. aasta kohtuotsusega Bank Tejarat vs. nõukogu (
T‑176/12
,
EU:T:2015:43
), ning seega erineval õiguslikul alusel, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 36 sedastaski. Lisaks sellele ei ole vaidlustatud aktides ja apellandi esmakordse loendisse kandmise määranud aktides esitatud põhjendused ning Üldkohtule esitatud tõendid samad.
Apellant väidab siiski, et kuivõrd faktilised asjaolud, millele nõukogu tugines otsuses kanda apellant uuesti vaidlusalustesse loenditesse, olid juba teada tema esmakordse loendisse kandmise ajal, siis oli nõukogu kohustatud kasutama selle esmakordse loendisse kandmise raames ära kõik tema käsutuses olevad tõendid ja õiguslikud kvalifikatsioonid, mis võivad õigustada tema suhtes piiravate meetmete võtmist.
Sellega seoses piisab märkusest, et see etteheide ei saa viia seadusjõu põhimõtte rikkumise tuvastamiseni, sest kuivõrd kõnealuseid tõendeid ja õiguslikke kvalifikatsioone ei võetud arvesse lahendis, millel on seadusjõud, siis ei saa need loogiliselt võttes olla õigus- ega faktiküsimused, mis selle lahendiga tegelikult või vältimatult lahendati, käesoleva kohtuotsuse punktis 71 viidatud kohtupraktika tähenduses.
Eelnevast tuleneb, et Üldkohus ei rikkunud õigusnorme, kui ta sedastas, et nõukogu ei rikkunud 22. jaanuari 2015. aasta kohtuotsuse Bank Tejarat vs. nõukogu (
T‑176/12
,
EU:T:2015:43
) seadusjõudu, kui ta võttis vaidlustatud aktid vastu põhjenduste alusel, mis käsitlevad Iraani valitsuse toetamist ja millele on viidatud käesoleva kohtuotsuse punktis 19.
Seoses õiguskindluse põhimõttega tuleb täheldada, et apellant ei ole oma apellatsioonkaebuses esitanud täpset argumenti väitmaks, et see põhimõte annab käesolevas kohtuasjas muudel loendisse kandmise tingimustel või põhjendustel põhinevate uute piiravate meetmete kehtestamise eest ulatuslikuma kaitse sellest, mis tuleneb seadusjõu põhimõttest isikule või üksusele, kellel on õnnestunud saavutada oma selliste isikute ja üksuste loendisse kandmise tühistamine, kelle vara külmutatakse.
Tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtte kohta tuleb öelda, et see on õiguse üldpõhimõte, mis on nüüd ette nähtud harta artiklis 47. See artikkel tagab liidu õiguses EIÕK artikli 6 lõikega 1 ja artikliga 13 ette nähtud kaitse (16. mai 2017. aasta kohtuotsus Berlioz Investment Fund,
C‑682/15
,
EU:C:2017:373
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Harta artikli 47 esimene lõik nõuab, et igaühel, kelle liidu õigusega tagatud õigusi või vabadusi rikutakse, on selles artiklis kehtestatud tingimuste kohaselt õigus tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus.
Ent tõhusa kohtuliku kaitse põhimõte ei saa takistada nõukogul kandmast isikut või üksust uuesti selliste isikute loendisse, kelle vara külmutatakse, põhjenduste alusel, mis erinevad nendest, mille alusel kanti see isik või üksus loendisse esimest korda. Nimelt on selle põhimõtte eesmärk tagada, et isikut kahjustavat akti on võimalik kohtus vaidlustada, mitte tagada, et erinevatel põhjendustel põhinevat uut isikut kahjustavat akti ei ole võimalik vastu võtta.
Nagu Euroopa Kohus on juba sedastanud, loetakse hagis vaidlustatud liidu institutsiooni akti tühistamise korral, et seda ei ole kunagi olemas olnud, ning see institutsioon, kes soovib teha uue otsuse, võib asja täielikult uuesti läbi vaadata ja tugineda põhjendustele, mis erinevad nendest, millel põhines tühistatud otsus (vt analoogia alusel 6. märtsi 2003. aasta kohtuotsus Interporc vs. komisjon,
C‑41/00 P
,
EU:C:2003:125
, punkt
).
Neil tingimustel ei takista selline õigusvastasus, nagu Üldkohus tuvastas 22. jaanuari 2015. aasta kohtuotsuses Bank Tejarat vs. nõukogu (
T‑176/12
,
EU:T:2015:43
) seoses apellandi esmakordse kandmisega selliste isikute loendisse, kelle vara külmutatakse, nõukogul pärast apellandi olukorra uuesti läbi vaatamist võtta uusi piiravaid meetmeid juba olemas- või teadaolevate faktiliste asjaolude alusel.
Samuti tuleb märkida, et menetluse raames, mis päädis jõustunud 22. jaanuari 2015. aasta kohtuotsuse Bank Tejarat vs. nõukogu (
T‑176/12
,
EU:T:2015:43
) vastuvõtmisega, taotles apellant 2012. aastal võetud piiravate meetmete tühistamist ja saavutas selle; asjaomased meetmed kõrvaldati seega liidu õiguskorrast, nagu tuvastas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 45. Sellest tuleneb, et apellant võib tugineda sellele kohtuotsusele, et põhistada oma kahju hüvitamise hagi, mille ta esitas Üldkohtule ja mis registreeriti numbriga T‑37/17. Lisaks sellele on apellandil õigus – mida ta on kasutanud – esitada liidu kohtule uus hagi, kontrollimaks uuesti loendisse kandmise otsuse õiguspärasust, et selle rahuldamise korral taastataks tema esialgne olukord, ning saada hüvitist.
Sellest tuleneb, et Üldkohus ei rikkunud käesolevas kohtuasjas õigusnorme, kui ta asus seisukohale, et vaidlustatud aktide vastuvõtmine ei kujutanud endast õiguse tõhusale kohtulikule kaitsele rikkumist, nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 47.
Pealegi ei ole apellant esitanud tõendeid, millest nähtuks harta artiklis 41 tunnustatud hea halduse põhimõtte rikkumine (vt selle kohta 8. mai 2014. aasta kohtuotsus N,
C‑604/12
,
EU:C:2014:302
, punkt
, ning 17. juuli 2014. aasta kohtuotsus YS jt,
C‑141/12 ja C‑372/12
,
EU:C:2014:2081
, punkt
). Nimelt ei ole sellest põhimõttest tuleneva igaühe õiguse sellele, et liidu institutsioonid käsitlevad tema küsimusi teda ebasoodsalt mõjutava üksikakti vastuvõtmisel erapooletult, õiglaselt ning mõistliku aja jooksul, eesmärk tagada, et nõukogu ei võta tulevikus uusi piiravaid meetmeid, mis põhinevad erinevatel põhjendustel.
Apellant ei ole esitanud ka tõendeid, millest nähtuks, et nõukogu on võimu kuritarvitanud. Euroopa Kohtu praktika kohaselt on akti puhul võimu kuritarvitatud vaid siis, kui objektiivsete, asjakohaste ja ühtelangevate kaudsete viidete põhjal selgub, et akt on vastu võetud eranditult või vähemalt peamiselt teiste eesmärkide saavutamiseks kui need, mille jaoks asjaomane pädevus anti, või aluslepingutes konkreetse juhtumi lahendamiseks spetsiaalselt ette nähtud menetluse vältimiseks (28. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Pealegi tuvastas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 144, et apellandi vaidlusalustesse loenditesse uuesti kandmise eesmärk oli saavutada otsuse 2010/413 ja määruse nr 267/2012 sätetega taotletavad eesmärgid. Nii lükkas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 146 õigustatult tagasi väite, mille kohaselt on kuritarvitatud võimu ja rikutud hea halduse põhimõtet.
Lõpetuseks väidab apellant, et kuivõrd ei ole järgitud põhimõtteid ja õigusi, millele ta viitas oma neljanda väite põhistamiseks, siis rikub tema vaidlustatud loenditesse uuesti kandmine tema põhiõigusi, eeskätt tema omandiõigust ja samuti proportsionaalsuse põhimõtet. Eespool toodud kaalutlustest aga nähtub, et ei ole rikutud õigusi ja põhimõtteid, millele apellant viitas. Lisaks sellele ei arvusta apellant vaidlustatud kohtuotsuse punkte 147–165, milles Üldkohus lükkas tagasi tema väite, mille kohaselt nõukogu otsus kanda ta uuesti vaidlusalustesse loenditesse kujutab endast tema põhiõiguste, eeskätt tema omandiõiguse ja proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist.
Eelnevaga arvestades tuleb apellatsioonkaebuse neljas väide tagasi lükata ja jätta apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata.
Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõikes 2 on ette nähtud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, siis otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotuse. Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste lahendamisel, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna nõukogu on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja apellant on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb jätta apellandi kohtukulud tema enda kanda ning lisaks mõista temalt välja nõukogu kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Jätta Bank Tejerati kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Liidu Nõukogu kohtukulud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.