CELEX: 62020CJ0296
Predhodno odločanje
Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah
Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb
Civilne in gospodarske zadeve
Luganska konvencija II
Člen 15(1)(c)
Pristojnost za potrošniške pogodbe
Prenos stalnega prebivališča potrošnika v drugo državo, ki jo veže konvencija

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Konvencije o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, podpisane 30. oktobra 2007, katere sklenitev je bila v imenu Evropske skupnosti odobrena s Sklepom Sveta 2009/430/ES z dne 27. novembra 2008 (
UL 2009, L 147, str. 1
, v nadaljevanju: Luganska konvencija II) in zlasti njenega člena 15(1)(c) ter člena 16(2).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Commerzbank AG in E.O. glede vračila dolga, ki izhaja iz debetnega salda na tekočem računu E.O.
Pravni okvir
Kot je razvidno iz „Informacije o datumu začetka veljavnosti Konvencije o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, podpisane v Luganu 30. oktobra 2007“ (
UL 2011, L 138, str.1
), je Luganska konvencija II med Evropsko unijo in Švicarsko konfederacijo začela veljati 1. januarja 2011.
Naslov II Luganske konvencije II, „Pristojnost“, v oddelku 1, naslovljenem „Splošne določbe“, vsebuje člene od 2 do 4.
Člen 2(1) te konvencije določa:
„Ob upoštevanju določb te konvencije so osebe s stalnim prebivališčem v državi, ki jo veže ta konvencija, ne glede na njihovo državljanstvo tožene pred sodišči te države.“
Člen 3(1) navedene uredbe določa:
„Osebe s stalnim prebivališčem v državi, ki jo veže ta konvencija, so lahko tožene pred sodišči druge države, ki jo veže ta konvencija, samo na podlagi pravil, opredeljenih v oddelkih 2 do 7 tega naslova.“
Člen 5, točka 1, Luganske konvencije II, ki je uvrščen v oddelek 2 naslova II, naslovljen „Posebna pristojnost“, določa:
„Oseba s stalnim prebivališčem v državi, ki jo veže ta konvencija, je lahko tožena v drugi državi, ki jo veže ta konvencija:
1.
(a)
v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji pred sodiščem v kraju izpolnitve zadevne obveznosti;
(b)
za namene te določbe in razen, če ni drugače dogovorjeno, je kraj izpolnitve zadevne obveznosti:
[…]
–
v primeru opravljanja storitev kraj v državi, ki jo veže ta konvencija, kjer so bile v skladu s pogodbo storitve opravljene ali bi morale biti opravljene;
(c)
če se ne uporabi pododstavek (b), potem se uporabi pododstavek (a);
[…]“.
Naslov II Luganske konvencije II vsebuje oddelek 4, naslovljen „Pristojnost za potrošniške pogodbe“, v katerem člen 15(1) določa:
„V zadevah v zvezi s pogodbami, ki jih sklene oseba – potrošnik – za namen, za katerega se šteje, da je izven njegove poklicne ali pridobitne dejavnosti, se pristojnost določi v skladu s tem oddelkom brez poseganja v člena 4 in 5, [točka] 5:
[…]
(b)
če gre za pogodbo o posojilu z obročnim odplačevanjem ali za kakršno koli drugo obliko posojila za financiranje prodaje blaga ali
(c)
v vseh drugih primerih, če je bila pogodba sklenjena z osebo, ki opravlja gospodarsko ali poklicno dejavnost v državi, ki jo veže ta konvencija, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, ali če na kakršen koli način usmerja to svojo dejavnost v to državo ali v več držav, vključno z [navedeno] državo, pogodba pa spada v okvir te dejavnosti.“
Člen 16(2) te konvencije določa:
„Druga pogodbena stranka lahko sproži postopek zoper potrošnika samo pred sodišči države, ki jo veže ta konvencija, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče.“
Člen 17 navedene konvencije določa:
„Od določb tega oddelka je mogoče odstopati samo z dogovorom:
1.
ki je sklenjen po tem, ko je prišlo do spora, ali
2.
ki omogoča potrošniku, da sproži postopek pred sodišči, ki niso navedena v tem oddelku, ali
3.
ki je sklenjen med potrošnikom in drugo pogodbeno stranko, ki imata oba v času sklenitve pogodbe stalno prebivališče ali običajno prebivališče v isti državi, ki jo veže ta konvencija, in ki določa pristojnost sodišč te države, pod pogojem, da ta dogovor ni v nasprotju s pravom zadevne države.“
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
Commerzbank, družba nemškega prava, ima sedež v Frankfurtu na Majni (Nemčija).
E.O., ki je imel v tistem času stalno prebivališče v Dresdnu (Nemčija), je leta 2009 odprl tekoči račun pri hčerinski družbi družbe Commerzbank, ki ima prav tako sedež v Dresdnu. Ta mu je izdala kreditno kartico.
Leta 2014 je E.O. prenesel svoje stalno prebivališče v Švico.
Iz dejanskega stanja, ki ga je ugotovilo pritožbeno sodišče, izhaja, da je družba Commerzbank dopuščala negativna stanja na tekočem računu E.O.
E.O. je januarja 2015 želel prekiniti poslovni odnos z družbo Commerzbank. Na tekočem računu je bil tedaj debetni saldo v višini 6283,37 EUR. E.O. je zavrnil pokritje tega salda, ker je bil ta posledica tega, da so tretje osebe zlorabile njegovo kreditno kartico.
Potem ko je družba Commerzbank od E.O. večkrat neuspešno zahtevala pokritje zadevnega debetnega salda, je aprila 2015 s takojšnjim učinkom odpovedala „kreditno razmerje“ med strankama in določila znesek debetnega salda v svojo korist v višini 4856,61 EUR.
Ker E.O. tega salda ni pokril, je družba Commerzbank novembra 2016 pri Amtsgericht Dresden (okrajno sodišče v Dresdnu, Nemčija) vložila tožbo, s katero je predlagala, naj se E.O. naloži plačilo navedenega salda.
Navedeno sodišče je ta predlog zavrglo kot nedopusten, ker glede na stalno prebivališče tožene stranke, ki je zdaj v Švici, ni bilo pristojno. Landgericht Dresden (deželno sodišče v Dresdnu, Nemčija) je 14. junija 2018 v pritožbenem postopku potrdilo sodbo prvostopenjskega sodišča.
Družba Commerzbank je nato pri predložitvenem sodišču vložila revizijo.
Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče, Nemčija) poudarja, da je izid revizije, o kateri odloča, odvisen od razlage člena 15(1)(c) in člena 16(2) Luganske konvencije II.
Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče) opozarja na sodno prakso Sodišča, v kateri je to razlagalo člen 15(1) Luganske konvencije II, in določilo tri kumulativne pogoje, ki omogočajo uporabo te določbe. Prvič, pogodbena stranka je „potrošnik“, ki ravna z namenom, za katerega se šteje, da je zunaj njegove poklicne ali pridobitne dejavnosti, drugič, pogodba med takim potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom, je bila dejansko sklenjena, in tretjič, ta pogodba spada v eno od kategorij iz odstavka 1 navedenega člena 15.
Predložitveno sodišče meni, da sta prva dva pogoja v obravnavanem primeru izpolnjena. Ker v zvezi s tretjim pogojem pogodba iz postopka v glavni stvari ne spada na področje uporabe člena 15(1)(a) in (b) Luganske konvencije II, bi zanjo lahko veljal le člen 15(1)(c) te konvencije.
Zato navedeno sodišče sprašuje, ali člen 15(1)(c) Luganske konvencije II predpostavlja čezmejno dejavnost potrošnikove pogodbene stranke na dan sklenitve pogodbe, pri čemer opozarja, da sta na ta datum, in sicer leta 2009, tako potrošnik kot prodajalec ali ponudnik, prek svoje hčerinske družbe, imela stalno prebivališče oziroma sedež v Dresdnu.
V teh okoliščinah je Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je treba člen 15(1)(c) Luganske konvencije II razlagati tako, da se pri ,opravljanju‘ poklicne ali pridobitne dejavnosti v državi, ki jo veže [ta] konvencija, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, čezmejna dejavnost pogodbene stranke, s katero potrošnik sklene pogodbo, predpostavlja že ob pripravljanju na sklenitev pogodbe in sklenitvi pogodbe ali pa se ta določba, zaradi določitve sodišča, ki je pristojno za odločitev o tožbi, uporablja tudi, kadar imata pogodbeni stranki ob sklenitvi pogodbe stalno prebivališče v smislu členov 59 in 60 Luganske konvencije II v isti državi, ki jo veže [ta] konvencija, in se mednarodni element v pravnem razmerju pojavi šele naknadno s tem, da se potrošnik pozneje preseli v drugo državo, ki jo veže [navedena] konvencija?
2.
Če čezmejna dejavnost ob sklenitvi pogodbe ni potrebna:
Ali člen 15(1)(c) Luganske konvencije II v povezavi s členom 16(2) Luganske konvencije II določitev pristojnega sodišča v skladu s členom 5(1) Luganske konvencije II splošno izključuje, kadar se potrošnik v obdobju od sklenitve pogodbe do vložitve tožbe preseli v drugo državo, ki jo veže [Luganska] konvencija II, ali pa je poleg tega potrebno, da potrošnikov sopogodbenik poklicno ali pridobitno dejavnost opravlja tudi v novi državi stalnega prebivališča oziroma jo usmerja vanjo in pogodba spada v okvir te dejavnosti?“
Postopek pred Sodiščem
S sklepom predsednika Sodišča z dne 22. julija 2020 je bil postopek pred Sodiščem prekinjen do izdaje sklepa v zadevi C‑98/20, mBank (sklep z dne 3. septembra 2020, mBank
C‑98/20
,
EU:C:2020:672
).
Ta postopek se je nadaljeval 7. septembra 2020.
Po izdaji tega sklepa je sodno tajništvo predložitveno sodišče vprašalo, ali želi vztrajati pri predlogu za sprejetje predhodne odločbe.
Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče) je v dopisu z dne 6. oktobra 2020 odgovorilo, da umika drugo vprašanje v zvezi s členom 16(2) Luganske konvencije II, vendar vztraja pri prvem vprašanju iz predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki se nanaša na razlago člena 15(1)(c) te konvencije.
Zato je bil predlog za sprejetje predhodne odločbe skupaj z odgovorom predložitvenega sodišča vročen.
Vprašanje za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče najprej pojasnjuje, da bi bilo mednarodno pristojnost nemških sodišč mogoče priznati na podlagi člena 5, točka 1, te konvencije le, če bi bile določbe oddelka 4, naslov II, Luganske konvencije II izključene.
Najprej je treba opozoriti, prvič, da je, kot je Sodišče pojasnilo v sodbi z dne 20. decembra 2017, Schlömp (
C‑467/16
,
EU:C:2017:993
, točka
), Luganska konvencija II med Evropsko unijo in Švicarsko konfederacijo začela veljati 1. januarja 2011.
Čeprav je bila pogodba v postopku v glavni stvari sklenjena pred tem datumom, je do njene odpovedi in vložitve tožbe prišlo kasneje, zato uporaba navedene konvencije ni sporna.
Drugič, v skladu z ustaljeno sodno prakso za določbe Luganske konvencije II, ki so v bistvu enake določbam Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (
UL 2012, L 351, str. 1
) in, pred njo, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2001, zvezek 12, str. 1) ter, še pred tem, Bruseljske konvencije z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (
UL 1972, L 299, str. 32
), ostaja upoštevna sodna praksa Sodišča v zvezi z razlago teh določb prava Unije (sklep z dne 15. maja 2019, MC,
C‑827/18
, neobjavljen,
EU:C:2019:416
, točka
in navedena sodna praksa).
Tretjič, v naslovu II, oddelek 4, Luganske konvencije II, naslovljenem „Pristojnost za potrošniške pogodbe“, sta med drugim člena 15 in 16.
Člen 15 Luganske konvencije II določa tri pogoje, navedene v točki 21 te sodbe, ki morajo biti izpolnjeni za to, da se sproži uporaba tega oddelka 4. Ti pogoji morajo biti v skladu s sodno prakso izpolnjeni kumulativno, tako da če eden od njih ni izpolnjen, pristojnosti ni mogoče določiti na podlagi pravil, ki veljajo za potrošniške pogodbe (glej v tem smislu sodbo z dne 26. marca 2020, Primera Air Scandinavia,
C‑215/18
,
EU:C:2020:235
, točka
in navedena sodna praksa).
Glede člena 16 Luganske konvencije II je Sodišče nedavno v zvezi s členom 18 Uredbe št. 1215/2012, katerega besedilo je v bistvu enako besedilu tega člena 16, opozorilo, da je treba pojem „stalno prebivališče potrošnika“ razlagati tako, da označuje stalno prebivališče potrošnika na dan vložitve pravnega sredstva (sklep z dne 3. septembra 2020, mBank,
C‑98/20
,
EU:C:2020:672
, točka
).
Četrtič, upoštevati je treba, da je v zvezi s posebnimi pravili o pristojnosti za potrošniške pogodbe in v primeru, kakršen je obravnavani, v katerem prodajalec ali ponudnik vloži tožbo proti potrošniku, pravilo, kakršno je tisto iz člena 16(2) Luganske konvencije II, opredeljeno za „pravilo o izključni pristojnosti“, v skladu s katerim je tožbo mogoče vložiti le pri sodiščih države, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče (glej po analogiji sklep z dne 3. septembra 2020, mBank,
C‑98/20
,
EU:C:2020:672
, točka
).
Na postavljeno vprašanje je treba odgovoriti ob upoštevanju teh preudarkov.
Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 15(1)(c) Luganske konvencije II razlagati tako, da določa pristojnost v primeru, ko sta prodajalec ali ponudnik in potrošnik, ki sta stranki pogodbe, na dan sklenitve te pogodbe imela stalno prebivališče v isti državi, ki jo veže ta konvencija, in se je tuj element pravnega razmerja pojavil šele po tem datumu zaradi prenosa stalnega prebivališča potrošnika v drugo državo, ki jo veže ta konvencija, ali pa v takem primeru ta določba zahteva obstoj čezmejne dejavnosti tega prodajalca ali ponudnika ob sklenitvi te pogodbe.
V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba pri metodah razlage, ki jih uporablja Sodišče, upoštevati ne le besedilo zadevne določbe, ampak tudi kontekst, v katerega se umešča, in cilje, ki jim sledi akt, katerega del je (glej v tem smislu sodbo z dne 25. junija 2020, A in drugi (Vetrne elektrarne v občinah Aalter in Nevele),
C‑24/19
,
EU:C:2020:503
, točka
in navedena sodna praksa).
Na prvem mestu, v skladu z besedilom člena 15(1)(c) Luganske konvencije II sopogodbenik potrošnika „opravlja gospodarsko ali poklicno dejavnost v državi, ki jo veže ta konvencija, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, ali […] na kakršen koli način usmerja to svojo dejavnost v to državo ali v več držav, vključno [z navedeno] državo, pogodba pa spada v okvir te dejavnosti.“
Kot trdi Evropska komisija, iz besedila te določbe niti izrecno niti implicitno ne izhaja, da mora biti poklicna dejavnost ob sklenitvi pogodbe nujno usmerjena v državo, ki ni država sedeža prodajalca ali ponudnika. Prav tako tudi nič ne kaže na to, da mora biti država, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, druga država, kot je država sedeža sopogodbenika – prodajalca ali ponudnika.
Tako se izrecno zahteva le to, da prodajalec ali ponudnik svojo dejavnost opravlja v državi, v kateri je stalno prebivališče potrošnika.
To ugotovitev potrjuje sodna praksa Sodišča glede instrumentov, ki so enakovredni Luganski konvenciji II. Sodišče je tako že presodilo, da se enotna pravila o pristojnosti uporabljajo kljub okoliščini, da sta imela ob sklenitvi pogodbe potrošnik in prodajalec ali ponudnik svoje stalno prebivališče v isti državi (glej v tem smislu sodbo z dne 17. novembra 2011, Hypoteční banka,
C‑327/10
,
EU:C:2011:745
, točke 22, 29, 30 in 34 ter navedena sodna praksa).
Sodišče je v sodbi z dne 14. novembra 2013, Maletic (
C‑478/12
,
EU:C:2013:735
, točka
), ponovilo svojo ustaljeno sodno prakso, v skladu s katero uporaba pravil o pristojnosti zahteva tuj element in ni nujno, da mednarodni značaj zadevnega pravnega razmerja izhaja iz vpletenosti več držav podpisnic glede na temelj spora ali stalno prebivališče strank v sporu.
Ugotoviti je treba, da čeprav je imela v okoliščinah, v katerih je bil izdan sklep z dne 3. septembra 2020, mBank (
C‑98/20
,
EU:C:2020:672
), banka s sedežem v prvi državi v drugi državi podružnico, v kateri je imel ob sklenitvi pogodbe stalno prebivališče tudi potrošnik, ni sporno, da v tej zadevi navedena banka ni opravljala nobene poklicne ali poslovne dejavnosti v tretji državi, v kateri je imel potrošnik nato stalno prebivališče, ne da bi to pomenilo oviro za uporabo člena 17(1)(c) Uredbe št. 1215/2012, katerega določbe so skoraj enake določbam člena 15(1)(c) Luganske konvencije II.
Zgoraj navedenih preudarkov ne omaje obrazložitev sodbe z dne 7. decembra 2010, Pammer in Hotel Alpenhof (
C‑585/08 in C‑144/09
,
EU:C:2010:740
). Zadeva, v kateri je bila izdana ta sodba, se je namreč nanašala na razlago besedne zveze „usmerja v“ v primeru, v katerem je bila dejavnost prodajalca ali ponudnika predstavljena na spletnem mestu, in na vprašanje, ali je zadostovala zgolj „dostopnost“ spletnega mesta. Tako iz navedene sodbe ni mogoče sklepati, da se mora načeloma v okviru člena 15(1)(c) Luganske konvencije II opravljanje poklicne ali gospodarske dejavnosti ob sklenitvi pogodbe nujno nanašati na drugo državo pogodbenico in da bi bila uporaba tega člena izključena, če ima potrošnik ob sklenitvi te pogodbe svoje stalno prebivališče v isti državi kot sopogodbenik – prodajalec ali ponudnik.
Na drugem mestu, glede konteksta se predložitveno sodišče opira na primerjalno razlago točk od (a) do (c) člena 15(1) Luganske konvencije II in sugerira, da se v točki (c) te določbe ob sklenitvi pogodbe zahteva tuj element.
V zvezi s tem, kot je navedla tudi Komisija, v nobenem od treh primerov iz člena 15(1) Luganske konvencije II ni omenjena potreba, da mora biti na dan sklenitve pogodbe pri opravljani dejavnosti podan tuj element.
V zvezi s sistematično razlago člena 15 navedene konvencije je treba poudariti, da je iz člena 17(3) te konvencije razvidno, da je dopusten dogovor o pristojnosti, „ki je sklenjen med potrošnikom in drugo pogodbeno stranko, ki imata oba v času sklenitve pogodbe stalno prebivališče ali običajno prebivališče v isti državi, ki jo veže ta konvencija, in ki določa pristojnost sodišč te države, pod pogojem, da ta dogovor ni v nasprotju s pravom zadevne države.“
Kot je navedel generalni pravobranilec v točkah 76 in 77 sklepnih predlogov, okoliščina, da sta imeli stranki ob sklenitvi pogodbe iz postopka v glavni stvari stalno prebivališče v isti državi, ne preprečuje uporabe določb naslova II, oddelek 4, Luganske konvencije II, kot je člen 17(3) te konvencije.
Iz tega sledi, da sistematična razlaga določb naslova II, oddelek 4, Luganske konvencije II ne zahteva, da mora prodajalec ali ponudnik ob sklenitve pogodbe opravljati čezmejno dejavnost.
Na tretjem mestu, glede cilja Luganske konvencije II in v odgovor na drugi ugovor družbe Commerzbank glede predvidljivosti pravil o pristojnosti ter tveganja, da potrošnik „s seboj vzame“ sodno pristojnost, ki ščiti njegove interese, je treba upoštevati, da namen pravil te konvencije ni urejanje sistematike pogodbe, ampak vzpostavitev enotnih pravil za mednarodno sodno pristojnost (glej po analogiji sodbo z dne 25. februarja 2021, Markt24,
C‑804/19
,
EU:C:2021:134
, točki
in
ter navedena sodna praksa) in da ta niso določena za čas pred vložitvijo pravnega sredstva (glej v tem smislu sklep z dne 3. septembra 2020, mBank,
C‑98/20
,
EU:C:2020:672
, točka
).
V nasprotju s trditvami tožeče stranke v postopku v glavni stvari je namreč treba ugotoviti, da pravilo o pristojnosti sodišča stalnega prebivališča potrošnika, kljub morebitni spremembi stalnega prebivališča, ni le rezultat procesa normativne integracije, eden od izrazov katerega so pravila Luganske konvencije II, ampak tudi ustreza običajni pristojnosti glede na stalno prebivališče tožene stranke, ki je določena v členu 2(1) te konvencije.
Na četrtem in zadnjem mestu, predložitveno sodišče se opira na poročilo P. Schlosserja o Konvenciji z dne 9. oktobra 1978 o pristopu Kraljevine Danske, Irske in Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska h Konvenciji o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah ter Protokolu o razlagi te konvencije s strani Sodišča (
UL 1979, C 59, str. 71
, točka 161) za zavzetje stališča, da bi se v primeru, da bi potrošnik po sklenitvi pogodbe prenesel svoje stalno prebivališče v drugo državo, oddelek 4 z naslovom „Pristojnost za potrošniške pogodbe“ iz naslova II Konvencije o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, sklenjene v Luganu 16. septembra 1988 (
UL 1988, L 319, str. 9
), tako imenovane „Luganska konvencija“, uporabljal za primere iz člena 13, prvi odstavek, točka 3, te konvencije (katerega določbe so povzete v členu 15(1)(c) Luganske konvencije II) le, če so pogoji iz te določbe izpolnjeni v novi državi stalnega prebivališča.
Opozoriti je treba, da je v točki 161 navedenega poročila navedeno, da ne gre za absolutno pravilo in da so mogoče izjeme. V tej točki je zlasti pojasnjen razlog za obstoj tega pravila, ki se nanaša na težave, povezane s čezmejno publiciteto, katere namen je sklenitev pogodbe.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da so se pogoji, povezani s komunikacijsko tehnologijo, od objave tega poročila znatno razvili.
Vsekakor, čeprav je z vsebino takega poročila mogoče podkrepiti ali potrditi analizo določb, ki jih mora Sodišče razložiti, pa z njim ni mogoče odstopiti od njihovega besedila.
Kot pa je razvidno iz točk od 43 do 54 te sodbe, je tako iz besedila člena 15(1)(c) Luganske konvencije II, konteksta te določbe kot tudi namena te konvencije razvidno, da je uporaba navedene določbe le predmet izrecnega pogoja, da sopogodbenik – prodajalec ali ponudnik – ob sklenitvi pogodbe dejavnost opravlja v državi stalnega prebivališča potrošnika, ne da bi kasnejši prenos stalnega prebivališča potrošnika v drugo državo pogodbenico lahko povzročil, da se ta določba ne bi uporabljala.
Glede na zgoraj navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 15(1)(c) Luganske konvencije II razlagati tako, da ta določba določa pristojnost v primeru, ko sta imela prodajalec ali ponudnik in potrošnik, ki sta bila stranki potrošniške pogodbe, ob sklenitvi te pogodbe sedež oziroma stalno prebivališče v isti državi, ki jo veže ta konvencija, in se je tuj element pravnega razmerja pojavil šele po navedeni sklenitvi zaradi naknadnega prenosa stalnega prebivališča potrošnika v drugo državo, ki jo veže navedena konvencija.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:

Člen 15(1)(c) Konvencije o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, podpisane 30. oktobra 2007, katere sklenitev je bila v imenu Evropske skupnosti odobrena s Sklepom Sveta 2009/430/ES z dne 27. novembra 2008, je treba razlagati tako, da ta določba določa pristojnost v primeru, ko sta imela prodajalec ali ponudnik in potrošnik, ki sta bila stranki potrošniške pogodbe, ob sklenitvi te pogodbe sedež oziroma stalno prebivališče v isti državi, ki jo veže ta konvencija, in se je tuj element pravnega razmerja pojavil šele po navedeni sklenitvi zaradi naknadnega prenosa stalnega prebivališča potrošnika v drugo državo, ki jo veže navedena konvencija.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.