CELEX: 62020CJ0604
Predhodno odločanje
Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah
Uredba (ES) št. 1215/2012
Člen 6
Toženec, ki v državi članici nima stalnega prebivališča
Člen 17
Pristojnost za potrošniške pogodbe
Pojem ‚poklicna dejavnost‘
Člen 21
Pristojnost v zadevah v zvezi z individualnimi pogodbami o zaposlitvi
Pojem ‚delodajalec‘
Razmerje podrejenosti
Uredba (ES) št. 593/2008
Pravo, ki se uporablja
Člen 6
Individualna pogodba o zaposlitvi
Patronatska izjava, sklenjena med delavcem in tretjo družbo, ki zagotavlja izpolnitev obveznosti, ki jih ima delodajalec do tega delavca

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 6(1), člena 17(1) in člena 21(1)(b)(i) in (2) Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (
UL 2012, L 351, str. 1
) ter člena 6(1) Uredbe (ES) št. 593/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I) (
UL 2008, L 177, str. 6
, v nadaljevanju: Uredba Rim I).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo ROI Land Investments Ltd (v nadaljevanju: ROI Land) in FD glede zavrnitve družbe ROI Land, ki je na podlagi patronatske izjave v razmerju do FD odgovorna za obveznosti, ki izhajajo iz pogodbe o zaposlitvi, sklenjene med navedeno osebo in hčerinsko družbo navedene družbe, da plača terjatve, ki izhajajo iz navedene pogodbe.
Pravni okvir
Uredba št. 1215/2012
V uvodnih izjavah 4, 14, 15 in 18 Uredbe št. 1215/2012 je navedeno:
„(4)
Določene razlike med nacionalnimi predpisi, ki urejajo pristojnost in priznavanje sodnih odločb, ovirajo nemoteno delovanje notranjega trga. Nujno je potrebno sprejetje določb za poenotenje kolizijskih pravil glede pristojnosti v civilnih in gospodarskih zadevah ter zagotavljanje hitrega in enostavnega priznanja ter izvršitve sodnih odločb, sprejetih v državi članici.
[…]
(14)
Za toženca, ki nima stalnega prebivališča v eni od držav članic, praviloma veljajo nacionalna pravila o pristojnosti, ki se uporabljajo na ozemlju države članice sodišča, ki je začelo postopek.
Da bi zagotovili varstvo potrošnikov in zaposlenih, zaščitili pristojnost sodišč držav članic v situacijah, ko imajo izključno pristojnost, in spoštovali avtonomnost strank, pa bi morala določena pravila o pristojnosti iz te uredbe veljati ne glede na to, kje ima toženec stalno prebivališče.
(15)
Pravila o pristojnosti bi morala biti čim bolj predvidljiva in morajo temeljiti na načelu, da se pristojnost praviloma določa po stalnem prebivališču toženca. Pri tem bi morala taka pristojnost vedno obstajati, razen v nekaterih točno opredeljenih primerih, v katerih je zaradi predmeta spora ali avtonomije strank upravičena druga navezna okoliščina. Da bi postala skupna pravila preglednejša in da ne pride do kolizije pristojnosti, je treba stalno prebivališče pravne osebe opredeliti kot avtonomen koncept.
[…]
(18)
Šibkejša stranka mora biti v zvezi z zavarovanjem, potrošniškimi pogodbami in zaposlitvijo zaščitena s pravili o pristojnosti, ki so za varstvo njenih pravic ugodnejša od splošnih pravil.“
Člen 4 te uredbe določa:
„1.   Ob upoštevanju določb te uredbe so osebe s stalnim prebivališčem v državi članici ne glede na njihovo državljanstvo tožene pred sodišči te države članice.
2.   Za osebe, ki niso državljani države članice, v kateri imajo stalno prebivališče, se uporabljajo pravila o pristojnosti, ki veljajo za državljane te države članice.“
Člen 6 navedene uredbe določa:
„1.   Če toženec nima stalnega prebivališča v državi članici, se pristojnost sodišč vsake države članice ob upoštevanju člena 18(1), člena 21(2), členov 24 in 25 določi po pravu te države članice.
2.   Vsaka oseba s stalnim prebivališčem v državi članici lahko ne glede na svoje državljanstvo zoper takega toženca v tej državi članici uporabi tam veljavna pravila o pristojnosti […] na enak način kot državljani te države članice.“
Člen 17(1)(c) iste uredbe, ki je uvrščen v oddelek 4, ki se nanaša na „[p]ristojnost za potrošniške pogodbe“, iz poglavja II te uredbe, določa:
„V zadevah v zvezi s pogodbami, ki jih sklene oseba – potrošnik – za namen, za katerega se šteje, da je izven njegove poklicne ali pridobitne dejavnosti, se pristojnost določi v skladu s tem oddelkom brez poseganja v člen 6 in točko 5 člena 7:
[…]
(c)
[…] če je bila pogodba sklenjena z osebo, ki opravlja gospodarsko ali poklicno dejavnost v državi članici, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, ali če na kakršen koli način usmerja to svojo dejavnost v to državo članico ali v več držav, vključno s to državo članico, pogodba pa spada v okvir te dejavnosti.“
Člen 18 Uredbe št. 1215/2012, ki je v istem oddelku 4, v odstavku 1 določa:
„Potrošnik lahko začne postopek zoper drugo pogodbeno stranko bodisi pred sodišči države članice, v kateri ima ta stranka stalno prebivališče, ne glede na stalno prebivališče druge stranke, bodisi pred sodišči v kraju, kjer ima potrošnik stalno prebivališče.“
Oddelek 5 poglavja II te uredbe, naslovljen „Pristojnost za individualne pogodbe o zaposlitvi“, vsebuje med drugim člena 20 in 21 te uredbe. Navedeni člen 20 določa:
„1.   V zadevah v zvezi z individualnimi pogodbami o zaposlitvi se pristojnost določa v skladu s tem oddelkom brez poseganja v člen 6, točko 5 člena 7 in v primeru postopka zoper delodajalca točko 1 člena 8.
2.   Če delavec sklene individualno pogodbo o zaposlitvi z delodajalcem, ki nima sedeža v državi članici, vendar pa ima v eni od držav članic podružnico, predstavništvo ali drugo poslovno enoto, se v sporih, ki izhajajo iz poslovanja te podružnice, predstavništva ali poslovne enote, šteje, da ima delodajalec sedež v tej državi članici.“
Člen 21 navedene uredbe določa:
„1.   Delodajalec s stalnim prebivališčem v državi članici je lahko tožen:
[…]
(b)
v drugi članici:
(i)
pred sodišči v kraju, kjer ali od koder delavec običajno opravlja svoje delo, ali pred sodišči v kraju, kjer je nazadnje opravljal svoje delo, ali
(ii)
če delavec običajno ne opravlja ali ni opravljal svojega dela v eni in isti državi, pred sodišči v kraju, kjer se nahaja ali se je nahajala poslovna enota, ki je zaposlila delavca.
2.   Delodajalec, ki nima stalnega prebivališča v državi članici, je lahko tožen pred sodiščem države članice v skladu s točko (b) odstavka 1.“
Člen 63(1) iste uredbe določa:
„V tej uredbi ima gospodarska družba ali druga pravna oseba ali združenje fizičnih ali pravnih oseb stalno prebivališče v kraju, kjer ima:
(a)
statutarni sedež;
(b)
glavno upravo; ali
(c)
glavno poslovno enoto.“
Člen 80 Uredbe št. 1215/2012 določa:
„Ta uredba razveljavlja Uredbo [Sveta] (ES) št. 44/2001 [z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42)]. Sklicevanja na razveljavljeno uredbo se štejejo za sklicevanja na to uredbo in se berejo v skladu s korelacijsko tabelo iz Priloge III.“
Uredba Rim I
V uvodni izjavi 7 Uredbe Rim I je navedeno:
„Vsebinsko področje uporabe in določbe te uredbe morajo biti skladne z [Uredbo št. 44/2001] in Uredbo (ES) št. 864/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. julija 2007 o pravu, ki se uporablja za nepogodbene obveznosti (Rim II) [(
UL 2007, L 199, str. 40
)].“
Člen 6 te uredbe, ki se nanaša na „[p]otrošniške pogodbe“, v odstavku 1 določa:
„Brez poseganja v člena 5 in 7 se za pogodbo, ki jo fizična oseba sklene za namen, ki ga ni mogoče obravnavati kot poslovno ali poklicno dejavnost te osebe (‚potrošnik‘), z drugo osebo, ki opravlja svojo poslovno ali poklicno dejavnost (‚podjetnik‘), uporablja pravo države, v kateri ima potrošnik običajno prebivališče, pod pogojem, da podjetnik:
(a)
izvaja svoje poslovne ali poklicne dejavnosti v državi, v kateri ima potrošnik običajno prebivališče, ali
(b)
na kakršen koli način usmerja take dejavnosti v to državo ali več držav, vključno s to državo,
in da pogodba spada v okvir takih dejavnosti.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
ROI Land, družba s sedežem v Kanadi, opravlja dejavnost v nepremičninskem sektorju.
FD s stalnim prebivališčem v Nemčiji je od septembra 2015 za družbo ROI Land delal kot „
Deputy vice president investors relations
“ (podpredsednik za odnose z vlagatelji). Ker sta se FD in družba ROI Land odločila svoje pogodbeno razmerje „prenesti“ na švicarsko družbo, ki jo je bilo treba še ustanoviti, sta se novembra 2015 dogovorila o prenehanju pogodbe o zaposlitvi, ki ju je zavezovala, z retroaktivnim učinkom.
Družba R Swiss AG je bila ustanovljena 14. januarja 2016 na podlagi švicarskega prava. Družba ROI Land je matična družba te nove strukture.
FD je 12. februarja 2016 z družbo R Swiss sklenil pisno pogodbo o zaposlitvi (v nadaljevanju: zadevna pogodba o zaposlitvi), ki se je nanašala na njegovo zaposlitev kot direktor in v kateri je bilo določeno, da se mu izplača bonus za nastop dela v višini 170.000 ameriških dolarjev (USD) (približno 153.000 EUR) in – poleg drugih dajatev – mesečna plača v višini 42.500 USD (približno 38.000 EUR). Prav tako je bil z družbo ROI Land sklenjen dogovor o posojilu (
loan agreement
), datiran za nazaj na 1. oktober 2015, katerega predmet je bila odobritev posojila FD v višini 170.000 USD (približno 153.000 EUR). Namen tega dogovora je bil, da se plačilo FD za štirimesečno obdobje na podlagi pogodbe o zaposlitvi spremeni v posojilo, ki ga je treba vrniti družbi ROI Land, pri čemer je bilo treba njegov znesek FD izplačati v obliki bonusa za nastop dela, ki ga je morala družba R Swiss plačati v skladu s švicarsko davčno zakonodajo.
FD in družba ROI Land sta istega dne podpisala sporazum, na podlagi katerega je navedena družba tej osebi neposredno odgovarjala za obveznosti, ki izhajajo iz pogodbe o zaposlitvi, sklenjene z družbo R Swiss (v nadaljevanju: patronatska izjava). Ta sporazum je vseboval te določbe:
„Člen 1
Družba [ROI Land] je ustanovila hčerinsko družbo [R Swiss] za prodajo v Evropi. Direktor je izvršni poslovodni organ te družbe. V skladu s tem družba [ROI Land] izjavlja:
Člen 2
Družba [ROI Land] nosi celotno odgovornost za izpolnitev obveznosti iz pogodb družbe [R Swiss], sklenjenih v okviru sodelovanja njenega direktorja z družbo [R Swiss].“
Družba R Swiss je 11. julija 2016 FD pogodbo o zaposlitvi odpovedala. Ta je odpoved pogodbe o zaposlitvi izpodbijal pri Arbeitsgericht Stuttgart (delovno sodišče v Stuttgartu, Nemčija), na območju katerega je bil kraj, kjer je FD običajno opravljal svoje delo, in sicer Stuttgart (Nemčija). To sodišče je s sodbo z dne 2. novembra 2016, ki je postala pravnomočna, ugotovilo ničnost te odpovedi. Navedeno sodišče je poleg tega družbi R Swiss naložilo, naj FD plača znesek 255.000 USD (približno 230.000 EUR) kot bonus za nastop dela in znesek 212.500 USD (približno 191.000 EUR) kot plačo od aprila do avgusta 2016. Družba R Swiss te sodbe ni izpolnila. V začetku marca 2017 je bil zoper družbo R Swiss uveden stečajni postopek na podlagi švicarskega prava, vendar je bil ta ustavljen, ker ni bilo stečajne mase.
FD je nato vložil še eno tožbo pri nemških sodiščih, za katera meni, da so pristojna vsaj zaradi posebne pristojnosti za potrošniške pogodbe. S to tožbo želi družbi ROI Land med drugim naložiti plačilo zneskov, ki bi mu jih morala družba R Swiss plačati v skladu s sodbo Arbeitsgericht Stuttgart (delovno sodišče v Stuttgartu) z dne 2. novembra 2016, in plačilo zneska 595.000 USD (približno 536.000 EUR) iz naslova mesečne plače, ki bi mu jo morala zadnjenavedena družba plačati od septembra 2016 do novembra 2017. FD se je v utemeljitev te tožbe skliceval na patronatsko izjavo.
Arbeitsgericht Stuttgart (delovno sodišče v Stuttgartu) je tožbo zavrglo kot nedopustno, z obrazložitvijo, da ni mednarodno pristojno za odločanje o tej zadevi. Landesarbeitsgericht Baden-Württemberg (deželno delovno sodišče v zvezni deželi Baden-Württemberg, Nemčija) je na pritožbo FD sodbo Arbeitsgericht Stuttgart (delovno sodišče v Stuttgartu) spremenilo in tožbi ugodilo, pri čemer je ob tej priložnosti potrdilo pristojnost nemških sodišč. Družba ROI Land je pri predložitvenem sodišču, Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče, Nemčija), vložila revizijo. To sodišče se sprašuje, ali so nemška sodišča pristojna za odločanje o tožbi FD, in če je odgovor pritrdilen, katero pravo se uporablja za pravno razmerje med strankama v postopku v glavni stvari.
Predložitveno sodišče v zvezi s tem pravnim razmerjem poudarja, da je patronatska izjava enostranska zaveza, na katero se je FD lahko skliceval, ne da bi bilo treba predhodno ugotoviti neizpolnitev obveznosti družbe R Swiss, da družba ROI Land ni vstopila v pravice in obveznosti družbe R Swiss kot delodajalke, ki je stranka zadevne pogodbe o zaposlitvi, ter da brez patronatske izjave med FD in družbo R Swiss ne bi bila sklenjena nobena pogodba o zaposlitvi.
V teh okoliščinah je Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člen 6(1) v povezavi s členom 21(2) in (1)(b)(i) [Uredbe št. 1215/2012] razlagati tako, da lahko delavec pravno osebo, ki ni njegov delodajalec in ki stalnega prebivališča v smislu člena 63(1) Uredbe št. 1215/2012 nima na ozemlju države članice, vendar delavcu na podlagi patronatske izjave neposredno odgovarja za zahtevke iz individualne pogodbe o zaposlitvi s tretjo osebo, toži pred sodiščem v kraju, kjer ali od koder delavec običajno opravlja svoje delo ali kjer je nazadnje opravljal svoje delo v delovnem razmerju s tretjo osebo, če pogodba o zaposlitvi s tretjo osebo brez patronatske izjave ne bi nastala?
2.
Ali je treba člen 6(1) Uredbe št. 1215/2012 razlagati tako, da pridržek glede člena 21(2) Uredbe št. 1215/2012 izključuje uporabo pravila o pristojnosti, določenega v nacionalnem pravu države članice, ki delavcu omogoča, da pravno osebo, ki mu kot v okoliščinah, opisanih v prvem vprašanju, neposredno odgovarja za zahtevke iz individualne pogodbe o zaposlitvi s tretjo osebo, toži kot ,pravnega naslednika‘ delodajalca pred sodiščem v kraju običajnega opravljanja dela, če taka pristojnost ne obstaja na podlagi člena 21(2) v povezavi s členom 21(1)(b)(i) Uredbe št. 1215/2012?
3.
Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, na drugo vprašanje pa pritrdilen:
(a)
Ali je treba člen 17(1) Uredbe št. 1215/2012 razlagati tako, da pojem ,poklicna dejavnost‘ zajema nesamostojno dejavnost osebe v delovnem razmerju?
(b)
Ali je treba v primeru pritrdilnega odgovora člen 17(1) Uredbe št. 1215/2012 razlagati tako, da patronatska izjava, na podlagi katere pravna oseba neposredno odgovarja za zahtevke delavca iz individualne pogodbe o zaposlitvi s tretjo osebo, pomeni pogodbo, ki jo je delavec sklenil za namen, za katerega se šteje, da spada v okvir njegove poklicne dejavnosti?
4.
Če je predložitveno sodišče na podlagi odgovorov na zgornja vprašanja mednarodno pristojno za odločanje o sporu:
(a)
Ali je treba člen 6(1) [Uredbe Rim I] razlagati tako, da pojem ,poklicna dejavnost‘ zajema nesamostojno dejavnost osebe v delovnem razmerju?
(b)
Če je odgovor na četrto vprašanje, točka (a), pritrdilen, ali je treba člen 6(1) Uredbe Rim I razlagati tako, da patronatska izjava, na podlagi katere pravna oseba delavcu neposredno odgovarja za zahtevke iz individualne pogodbe o zaposlitvi s tretjo osebo, pomeni pogodbo, ki jo je delavec sklenil za namen, ki ga je mogoče obravnavati kot njegovo poklicno dejavnost?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 21(1)(b)(i) in (2) Uredbe št. 1215/2012 razlagati tako, da lahko delavec osebo – ki na ozemlju države članice ima stalno prebivališče ali ga nima in s katero delavec ni povezan s formalno pogodbo o zaposlitvi, vendar ki je na podlagi patronatske izjave, od katere je bila odvisna sklenitev pogodbe o zaposlitvi s tretjo osebo, neposredno odgovorna za izpolnitev obveznosti te tretje osebe – toži pred sodiščem zadnjega kraja, kjer ali od koder je običajno opravljal svoje delo.
V zvezi s tem je treba spomniti, da za spore v zvezi s pogodbami o zaposlitvi določbe poglavja II, oddelek 5, Uredbe št. 1215/2012, v katerega spada člen 21 te uredbe, vsebujejo številna pravila, katerih namen je, kot izhaja iz uvodne izjave 18 te uredbe, zaščititi šibkejšo pogodbeno stranko s predpisi o pristojnosti, ki so zanjo ugodnejši (glej v tem smislu sodbo z dne 21. junija 2018, Petronas Lubricants Italy,
C‑1/17
,
EU:C:2018:478
, točka
in navedena sodna praksa).
Člen 21 Uredbe št. 1215/2012 v odstavku 2 določa, da je delodajalec, ki nima stalnega prebivališča v državi članici, lahko tožen pred sodiščem države članice v skladu z odstavkom 1(b) navedenega člena.
Odstavek 1(b)(i) istega člena določa, da je delodajalec lahko tožen pred sodišči v kraju, kjer ali od koder delavec običajno opravlja svoje delo, ali pred sodišči v kraju, kjer je nazadnje opravljal svoje delo.
V zvezi s tem iz sodne prakse Sodišča glede člena 19, točka 2, Uredbe št. 44/2001 izhaja, da je treba pravne pojme iz te določbe razlagati avtonomno, da se zagotovi enotna uporaba pravil o pristojnosti, določenih s to uredbo, v vseh državah članicah (glej v tem smislu sodbo z dne 14. septembra 2017, Nogueira in drugi,
C‑168/16 in C‑169/16
,
EU:C:2017:688
, točki
in
).
V tem okviru je treba opozoriti, da ker Uredba št. 1215/2012 v skladu s svojim členom 80 razveljavlja in nadomešča Uredbo št. 44/2001, razlaga, ki jo je Sodišče podalo v zvezi z določbami zadnjenavedene uredbe, velja tudi za Uredbo št. 1215/2012, kadar je mogoče te določbe šteti za„enakovredne“ (glej v tem smislu sodbo z dne 29. julija 2019, Tibor-Trans,
C‑451/18
,
EU:C:2019:635
, točka
in navedena sodna praksa), saj je v členu 80 pojasnjeno, da se „[s]klicevanja na [Uredbo št. 44/2001] štejejo za sklicevanja na [Uredbo št. 1215/2012] in se berejo v skladu s korelacijsko tabelo iz Priloge III [k zadnjenavedeni uredbi]“. Iz te priloge pa je razvidno, da člen 21(1) Uredbe št. 1215/2012 ustreza členu 19, točka 2, Uredbe št. 44/2001. Iz tega izhaja, da je treba enako kot zadnjenavedeno določbo člen 21(1) Uredbe št. 1215/2012 razlagati avtonomno.
Glede člena 21 Uredbe št. 1215/2012 je treba pojasniti, da ta določba, kot je razvidno iz točk 26 in 27 te sodbe, določa pravila o pristojnosti sodišč, ki obravnavajo spore „v zvezi z individualnimi pogodbami o zaposlitvi“ med delavcem in njegovim delodajalcem. Uporaba teh pravil je torej pogojena z obstojem delovnega razmerja med delavcem in njegovim delodajalcem.
V zvezi s tem iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je bistvena značilnost delovnega razmerja, opredeljenega na podlagi objektivnih meril, okoliščina, da oseba v določenem času v korist druge osebe in pod njenim vodstvom opravi storitve, za katere prejme plačilo (glej v tem smislu sodbo z dne 11. aprila 2019, Bosworth in Hurley,
C‑603/17
,
EU:C:2019:310
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz tega izhaja, da čeprav neobstoj uradne pogodbe ni ovira za obstoj delovnega razmerja, pa delovno razmerje predpostavlja obstoj razmerja podrejenosti med delavcem in njegovim delodajalcem, in da je treba obstoj takega razmerja presojati v vsakem posameznem primeru glede na vse vidike in okoliščine, značilne za razmerja med strankami (glej v tem smislu sodbo z dne 11. aprila 2019, Bosworth in Hurley,
C‑603/17
,
EU:C:2019:310
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
V tem okviru okoliščina, da je družba, kot je družba ROI Land v postopku v glavni stvari, z delavcem sklenila le patronatsko izjavo, ne zadostuje za vnaprejšnjo izključitev, da je bil ta delavec v podrejenem razmerju s to družbo.
Predložitveno sodišče, ki je edino pristojno za to, mora glede na vse te elemente ustrezno preučiti dejansko stanje in presoditi, ali je v okoliščinah tega spora med FD in družbo ROI Land obstajalo delovno razmerje, za katero je značilen obstoj podrejenosti.
V okviru te presoje so upoštevne zlasti okoliščine v zvezi s sklenitvijo patronatske izjave med FD in družbo ROI Land ter zadevne pogodbe o zaposlitvi med FD in družbo R Swiss, kot sta dejstvo, da je bil FD pred sklenitvijo zadevne pogodbe o zaposlitvi z drugo pogodbo o zaposlitvi povezan z družbo ROI Land in da zadevna pogodba o zaposlitvi ne bi obstajala, če se družba ROI Land ne bi zavezala FD na podlagi patronatske izjave, ali dejstvo, da se je ta izjava nanašala prav na jamstvo za plačilo zahtevkov FD iz naslova plač. Enako velja za okoliščino, da sklenitev teh pogodb ni vplivala na naravo dejavnosti, ki jih je FD sprva opravljal za družbo ROI Land, nato pa za družbo R Swiss, ki je v celoti v lasti prvonavedene družbe.
Glede na zgornje preudarke je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 21(1)(b)(i) in (2) Uredbe št. 1215/2012 razlagati tako, da lahko delavec osebo – ki na ozemlju države članice ima stalno prebivališče ali ga nima in s katero delavec ni povezan s formalno pogodbo o zaposlitvi, vendar ki je na podlagi patronatske izjave, od katere je bila odvisna sklenitev pogodbe o zaposlitvi s tretjo osebo, neposredno odgovorna za izpolnitev obveznosti te tretje osebe – toži pred sodiščem zadnjega kraja, kjer ali od koder je običajno opravljal svoje delo, če med to osebo in delavcem obstaja razmerje podrejenosti.
Drugo vprašanje
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 6(1) Uredbe št. 1215/2012 razlagati tako, da pridržek v zvezi z uporabo člena 21(2) te uredbe izključuje, da bi se sodišče države članice lahko oprlo na zakonodajo te države, ki ureja pristojnost in priznavanje sodnih odločb, tudi če bi bila ta zakonodaja za delavca ugodnejša.
Člen 6(1) navedene uredbe določa, da se, če toženec nima stalnega prebivališča v državi članici, pristojnost sodišč vsake države članice ob upoštevanju člena 18(1), člena 21(2) ter členov 24 in 25 iste uredbe določi v skladu s pravom te države članice.
Člen 21(2) Uredbe št. 1215/2012, kot je bilo opozorjeno v točki 26 te sodbe, omogoča, da je delodajalec, ki nima stalnega prebivališča v eni od držav članic, tožen pred sodišči države članice v skladu s členom 21(1)(b) Uredbe št. 1215/2012.
V zvezi s tem je treba poudariti, da spada člen 21 te uredbe v oddelek 5 poglavja II te uredbe, ki se nanaša na pristojnost v zadevah v zvezi z individualnimi pogodbami o zaposlitvi, ki je v skladu s sodno prakso Sodišča ne le posebna, temveč tudi izčrpna ureditev (glej v tem smislu sodbo z dne 22. maja 2008, Glaxosmithkline in Laboratoires Glaxosmithkline,
C‑462/06
,
EU:C:2008:299
, točka
).
Iz tega na eni strani izhaja, da je treba vsak spor, ki se nanaša na individualno pogodbo o zaposlitvi, predložiti sodišču, ki je pristojno v skladu s pravili o pristojnosti iz oddelka 5 poglavja II te uredbe, in na drugi, da pravil o pristojnosti ni mogoče spremeniti ali nadomestiti z drugimi pravili o pristojnosti, določenimi v isti uredbi, razen če določba iz tega oddelka 5 izrecno napotuje na ta pravila (glej v tem smislu sodbo z dne 22. maja 2008, Glaxosmithkline in Laboratoires Glaxosmithkline,
C‑462/06
,
EU:C:2008:299
, točka
).
Glede razmerja med nacionalnim pravom in pravili o pristojnosti iz Uredbe št. 1215/2012, kot izhaja iz člena 6(1) te uredbe, je treba ugotoviti, da ta določba načeloma predpisuje uporabo nacionalnih pravil o pristojnosti, če toženec nima stalnega prebivališča v državi članici. Vendar pa uporaba izraza „ob upoštevanju“ iz uporabe nacionalnega prava izključuje primere, za katere veljajo naštete določbe. Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 83 sklepnih predlogov, gre pri tem za izčrpen seznam izjem od načela uporabe nacionalnih pravil o pristojnosti.
Ta razlaga je podprta s ciljem Uredbe št. 1215/2012. Kot je namreč razvidno iz uvodne izjave 14, prvi odstavek, te uredbe, za toženca, ki nima stalnega prebivališča v eni od držav članic, načeloma veljajo nacionalna pravila o pristojnosti, ki se uporabljajo na ozemlju države članice sodišča, ki je začelo postopek.
Vendar je v drugem pododstavku te uvodne izjave navedeno, da bi morala, da bi se zagotovilo varstvo potrošnikov in zaposlenih, zaščitila pristojnost sodišč držav članic v situacijah, v katerih imajo izključno pristojnost, in spoštovala avtonomnost strank, nekatera pravila o pristojnosti iz te uredbe veljati ne glede na to, kje ima toženec stalno prebivališče. V zvezi s pravili za zagotovitev varstva delavcev to velja za določbe poglavja II, oddelek 5, navedene uredbe, ki določajo pravila o pristojnosti, ki se uporabljajo, kadar toženec nima stalnega prebivališča v državi članici.
Iz tega sledi, da če pristojnost sodišč države članice ne izhaja iz posebne določbe Uredbe št. 1215/2012, na katero se nanaša člen 6(1) in kakršna je člen 21 te uredbe, lahko države članice v skladu s členom 6(1) te uredbe za določitev sodne pristojnosti še naprej uporabljajo svojo nacionalno zakonodajo.
Nasprotno, če pristojnost sodišč države članice dejansko izhaja iz take posebne določbe, ima uporaba te določbe prednost pred nacionalnimi pravili o določitvi pristojnosti, tudi če bi bila ta pravila za delavce ugodnejša (glej v tem smislu sodbo z dne 25. februarja 2021, Markt24,
C‑804/19
,
EU:C:2021:134
, točka
).
Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 86 sklepnih predlogov, je ta razlaga v skladu s ciljem poenotenja kolizijskih pravil glede pristojnosti, navedenim v uvodni izjavi 4 Uredbe št. 1215/2012, in z zahtevo po predvidljivosti pravil o pristojnosti, navedeno v uvodni izjavi 15 te uredbe.
Glede na zgornje preudarke je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 6(1) Uredbe št. 1215/2012 razlagati tako, da pridržek v zvezi z uporabo člena 21(2) te uredbe izključuje, da bi se, kadar so pogoji za uporabo tega člena 21(2) izpolnjeni, sodišče države članice lahko oprlo na zakonodajo te države, ki ureja pristojnost in priznavanje sodnih odločb, čeprav bi bila ta zakonodaja za delavca ugodnejša. Če pa niso izpolnjeni pogoji za uporabo niti navedenega člena 21(2) niti katere koli od drugih določb, naštetih v členu 6(1) navedene uredbe, lahko tako sodišče v skladu z zadnjenavedeno določbo za določitev sodne pristojnosti uporabi navedeno zakonodajo.
Tretje in četrto vprašanje
Najprej je treba pojasniti, da je odgovor na tretje in četrto vprašanje za predložitveno sodišče koristen le, če bi po preverjanjih, ki jih mora opraviti, ugotovilo, da med FD in družbo ROI Land ne obstaja delovno razmerje, tako da položaj FD ne bi spadal na področje uporabe člena 21 Uredbe št. 1215/2012.
Poleg tega, kot je razvidno iz uvodne izjave 7 Uredbe Rim I, morajo biti vsebinsko področje uporabe in določbe te uredbe skladni z Uredbo št. 44/2001. Ker je bila ta razveljavljena in nadomeščena z Uredbo št. 1215/2012, ta cilj skladnosti velja tudi zanjo (sodba z dne 10. februarja 2022, ShareWood Switzerland,
C‑595/20
,
EU:C:2022:86
, točka
in navedena sodna praksa).
Tretje in četrto vprašanje je zato treba preučiti skupaj.
Predložitveno sodišče s tema vprašanjema v bistvu sprašuje, ali je treba člen 17(1) Uredbe št. 1215/2012 in člen 6(1) Uredbe Rim I razlagati tako, da pojem „poklicna dejavnost“ ne zajema le samostojne dejavnosti, ampak tudi dejavnost zaposlene osebe, in če je odgovor na to vprašanje pritrdilen, ali – če je bil v okviru take dejavnosti zaposlene osebe sklenjen sporazum med delavcem in tretjo osebo glede na delodajalca, navedenega v pogodbi o zaposlitvi, v skladu s katero je ta oseba neposredno odgovorna za obveznosti tega delodajalca, ki izvirajo iz pogodbe o zaposlitvi – tak sporazum pomeni pogodbo, sklenjeno zunaj in neodvisno od kakršne koli poklicne dejavnosti ali namena.
V zvezi s prvim delom tretjega in četrtega vprašanja, ki se nanaša na to, ali je dejavnost zaposlene osebe zajeta s pojmom „poklicna dejavnost“ v smislu člena 17(1) Uredbe št. 1215/2012 in člena 6(1) Uredbe Rim I, je treba poudariti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča posebna ureditev, ki jo navedeni uredbi določata na področju varstva potrošnika, ki se šteje za šibkejšo stranko, velja samo za pogodbe, ki so sklenjene zunaj in neodvisno od kakršne koli poklicne dejavnosti ali namena, z edinim ciljem, da se zadovoljijo potrebe zasebne potrošnje posameznika, medtem ko tako varstvo ni upravičeno v primeru pogodbe, katere cilj je poklicna dejavnost (glej v tem smislu sodbo z dne 10. decembra 2020, Personal Exchange International,
C‑774/19
,
EU:C:2020:1015
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz tega sledi, da iz te sodne prakse, v skladu s katero je treba ugotoviti le, ali je pogodba sklenjena zunaj in neodvisno od kakršne koli poklicne dejavnosti ali namena, ne izhaja nikakršno razlikovanje glede na to, ali je poklicna dejavnost samostojna dejavnost ali dejavnost zaposlene osebe.
Zato je treba ugotoviti, da dejavnost zaposlene osebe spada pod pojem „poklicna dejavnost“ v smislu člena 17(1) Uredbe št. 1215/2012 in člena 6(1) Uredbe Rim I.
Glede drugega dela teh vprašanj, ki se nanaša na opredelitev patronatske izjave, kakršna je bila sklenjena med FD in družbo ROI Land, je iz predložitvene odločbe razvidno, da je v obravnavanem primeru patronatska izjava neločljivo povezana s poklicno dejavnostjo, ki jo je opravljal FD, ker ta zadevne pogodbe o zaposlitvi brez patronatske izjave ne bi sklenil.
Ob upoštevanju neločljive povezave med patronatsko izjavo in zadevno pogodbo o zaposlitvi ni mogoče šteti, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 105 sklepnih predlogov, da je bila ta sklenjena zunaj in neodvisno od kakršne koli poklicne dejavnosti ali namena.
Glede na navedeno je treba na tretje in četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 17(1) Uredbe št. 1215/2012 in člen 6(1) Uredbe Rim I razlagati tako, da pojem „poklicna dejavnost“ ne zajema le samostojne dejavnosti, ampak tudi dejavnost zaposlene osebe. Poleg tega sporazum, sklenjen med delavcem in tretjo osebo glede na delodajalca, navedenega v pogodbi o zaposlitvi, v skladu s katero je ta oseba neposredno odgovorna za obveznosti tega delodajalca, ki izvirajo iz pogodbe o zaposlitvi, za uporabo teh določb ne pomeni pogodbe, sklenjene zunaj in neodvisno od kakršne koli poklicne dejavnosti ali namena.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

1.
Člen 21(1)(b)(i) in (2) Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah
je treba razlagati tako, da
lahko delavec osebo – ki na ozemlju države članice ima stalno prebivališče ali ga nima in s katero delavec ni povezan s formalno pogodbo o zaposlitvi, vendar ki je na podlagi patronatske izjave, od katere je bila odvisna sklenitev pogodbe o zaposlitvi s tretjo osebo, neposredno odgovorna za izpolnitev obveznosti te tretje osebe – toži pred sodiščem zadnjega kraja, kjer ali od koder je običajno opravljal svoje delo, če med to osebo in delavcem obstaja razmerje podrejenosti.

2.
Člen 6(1) Uredbe št. 1215/2012
je treba razlagati tako, da
pridržek v zvezi z uporabo člena 21(2) te uredbe izključuje, da bi se, kadar so pogoji za uporabo tega člena 21(2) izpolnjeni, sodišče države članice lahko oprlo na zakonodajo te države, ki ureja pristojnost in priznavanje sodnih odločb, čeprav bi bila ta zakonodaja za delavca ugodnejša. Če pa niso izpolnjeni pogoji za uporabo niti navedenega člena 21(2) niti katere koli od drugih določb, naštetih v členu 6(1) navedene uredbe, lahko tako sodišče v skladu z zadnjenavedeno določbo za določitev sodne pristojnosti uporabi navedeno zakonodajo.

3.
Člen 17(1) Uredbe št. 1215/2012 in člen 6(1) Uredbe (ES) št. 593/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Uredba Rim I)
je treba razlagati tako, da
pojem „poklicna dejavnost“ ne zajema le samostojne dejavnosti, ampak tudi dejavnost zaposlene osebe. Poleg tega sporazum, sklenjen med delavcem in tretjo osebo glede na delodajalca, navedenega v pogodbi o zaposlitvi, v skladu s katero je ta oseba neposredno odgovorna za obveznosti tega delodajalca, ki izvirajo iz pogodbe o zaposlitvi, za uporabo teh določb ne pomeni pogodbe, sklenjene zunaj in neodvisno od kakršne koli poklicne dejavnosti ali namena.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.