CELEX: 62021CJ0565
Predhodno odločanje
Varstvo potrošnikov
Direktiva 93/13/EGS
Členi 3, 4 in 5
Potrošniške pogodbe
Hipotekarna posojila
Nepošteni pogoji
Pogoj o proviziji za odobritev posojila
Predlog za razglasitev ničnosti tega pogoja in vračilo zneska, ki je bil plačan iz tega naslova
Jasnost in razumljivost pogojev
Obstoj posebne nacionalne zakonodaje

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov od 3 do 5 Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288, in popravek v
UL 2019, L 214, str. 25
).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Caixabank SA (v nadaljevanju: banka) in X (v nadaljevanju: potrošnik) glede domnevne nepoštenosti pogoja v kreditni pogodbi s hipotekarnim jamstvom v zvezi s provizijo za odobritev posojila.
Pravni okvir
Pravo Unije
Člen 3(1) Direktive 93/13 določa:
„1. Pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, velja za nepoštenega, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank.“
Člen 4 navedene direktive določa:
„1.   Brez poseganja v člen 7 je treba nepoštenost pogodbenega pogoja oceniti ob upoštevanju narave blaga ali storitev, za katero je bila sklenjena pogodba, in s sklicevanjem na vse okoliščine, ki so obstajale v času sklepanja pogodbe ter na vse druge pogoje te pogodbe ali druge pogodbe, od katere je pogoj odvisen.
2.   Ocena nepoštenosti pogojev ne sme biti povezana niti z opredelitvijo glavnega predmeta pogodbe niti z ustreznostjo med ceno in plačilom za izmenjane storitve ali blago, če so pogoji v jasnem, razumljivem jeziku.“
Člen 5 iste direktive določa:
„Pri pogodbah, v katerih so vsi ali nekateri pogodbeni pogoji, ki so ponujeni potrošniku, pisni, morajo biti ti pogoji vedno sestavljeni v jasnem, razumljivem jeziku. V dvomu glede pomena pogoja, prevlada razlaga, ki je za potrošnika najbolj ugodna. To pravilo o razlagi ne velja v okviru postopkov iz člena 7(2).“
V prvem stavku točke 3 v rubriki 4 dela B Priloge II k Direktivi 2014/17/ЕU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. februarja 2014 o potrošniških kreditnih pogodbah za stanovanjske nepremičnine in spremembi direktiv 2008/48/ES in 2013/36/EU ter Uredbe (EU) št. 1093/2010 (
UL 2014, L 60, str. 34
) je navedeno:
„V rubriki ,druge sestavine [efektivne obrestne mere (EOM)]‘ so našteti vsi drugi stroški, vključeni v EOM, tudi enkratni stroški, kot so upravne provizije in redni stroški, kot so letne upravne provizije.“
Špansko pravo
Odstavek 4 priloge II k Orden del Ministerio de la Presidencia, sobre transparencia de las condiciones financieras de los préstamos hipotecarios (odredba urada predsednika vlade o preglednosti finančnih pogojev za hipotekarna posojila) z dne 5. maja 1994 (BOE št. 112 z dne 11. maja 1994, str. 14444), naslovljen „Provizije“, določa:
„1. Provizija za odobritev – Vsi izdatki za preučitev posojila ali za odobritev ali obravnavo hipotekarnega posojila oziroma drugi podobni izdatki, ki so povezani z dejavnostjo subjekta posojilodajalca in ki nastanejo z odobritvijo posojila, morajo biti obvezno vključeni v enotno provizijo, imenovano provizija za odobritev, ki jo je treba plačati le enkrat. Njen znesek ter oblika in datum plačila bodo opredeljeni v tem določilu. […]
2. Druge provizije in naknadni stroški – Poleg ,provizije za odobritev‘ se lahko v breme posojilojemalca dogovorijo samo:
[…]
(c)
provizije, ki so bile pravilno sporočene centralni banki Španije v skladu z določbami odredbe z dne 12. decembra 1989 in njenih izvedbenih uredb ter ki ustrezajo zagotavljanju posebne storitve subjekta, ki ni zgolj običajno upravno posojilo. […]“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Potrošnik je 21. septembra 2005 z banko sklenil kreditno pogodbo s hipotekarnim jamstvom v znesku 130.000 EUR, v kateri je bilo določeno plačilo zneska 845 EUR iz naslova provizije za odobritev prejete storitve.
Potrošnik je 24. aprila 2018 proti banki vložil tožbo, s katero je predlagal razglasitev ničnosti pogoja o proviziji za odobritev in vračilo plačanega zneska. Juzgado de Primera Instancia (prvostopenjsko sodišče, Španija) je temu predlogu ugodilo in ta pogoj razglasilo za ničen, banki pa naložilo, naj potrošniku plačani znesek vrne.
Banka je vložila pritožbo pri Audiencia provincial de Palma de Mallorca (pokrajinsko sodišče v Palmi de Mallorci, Španija), ki je bila zavrnjena, ker naj banka ne bi dokazala, da je znesek provizije ustrezal dejansko opravljeni storitvi. Banka je nato vložila kasacijsko pritožbo pri Tribunal Supremo (vrhovno sodišče, Španija), ki je predložitveno sodišče.
To sodišče meni, da je bilo za odgovor, ki ga je Sodišče v sodbi z dne 16. julija 2020, Caixabank in Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (
C‑224/19 in C‑259/19
,
EU:C:2020:578
), dalo na vprašanja, ki so mu bila postavljena v zvezi s provizijo za odobritev pri hipotekarnih posojilih in hipotekarnih kreditih ter v zvezi s sodno prakso Sodišča na tem področju, odločilno dejstvo, da sta predložitveni sodišči nacionalno ureditev in sodno prakso predstavili izkrivljeno. To naj bi privedlo do tega, da naj bi veliko španskih sodišč to sodbo Sodišča razlagalo, kot da je s to sodbo razglašeno, da je sodna praksa Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) v zvezi s provizijo za odobritev v nasprotju s pravom Unije.
V teh okoliščinah Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali členi 3(1), 4 in 5 Direktive [93/13] nasprotujejo nacionalni sodni praksi, ki glede na posebno ureditev provizije za odobritev v nacionalnem pravu kot plačila za storitve, povezane s preučitvijo, odobritvijo ali obravnavo hipotekarnega posojila ali hipotekarnega kredita, oziroma za druge podobne storitve, ki so tesno povezane z dejavnostjo posojilodajalca ob odobritvi posojila ali kredita, pri čemer se plača enkrat in običajno ob sklenitvi pogodbe, pogoj, s katerim je določena taka provizija, šteje za bistveni element pogodbe, saj tvori glavni del cene in se ne more sklepati o njegovi nepoštenosti, če je oblikovan jasno in razumljivo v širšem smislu, kakor je bilo določeno v sodni praksi Sodišča?
2.
Ali člen 4(2) Direktive [93/13] nasprotuje nacionalni sodni praksi, v kateri se pri presoji jasnosti in razumljivosti pogoja, ki ureja bistveni element pogodbe o hipotekarnem posojilu ali hipotekarnem kreditu, upoštevajo elementi, kot so splošno poznavanje takega pogoja pri potrošnikih, obvezne informacije, ki jih mora finančna institucija dati potencialnemu kreditojemalcu na podlagi ureditve o standardnih informativnih listih, oglaševanje bank, posebna pozornost, ki jo pogoju nameni povprečni potrošnik, ker je del cene, ki jo mora plačati v celoti takoj, ko pridobi posojilo, in tvori pomemben del ekonomskega odrekanja, ki ga pomeni pridobitev posojila, in element, da je na podlagi besedila, umeščenosti in strukture pogoja mogoče presoditi, da pomeni bistveni element pogodbe?
3.
Ali člen 3(1) Direktive [93/13] nasprotuje nacionalni sodni praksi, v skladu s katero pogodbeni pogoj, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v zvezi s provizijo za odobritev v okviru pogodbe o posojilu ali kreditu, katere predmet je plačilo storitev, povezanih s preučitvijo, načrtovanjem in individualno obravnavo vloge za odobritev posojila ali kredita (preučitev izvedljivosti kredita, kreditne sposobnosti dolžnika, stanja bremen na nepremičnini, na kateri bo ustanovljena hipoteka itd.), kot predpostavka za njegovo odobritev, ki je v nacionalni zakonodaji izrecno določena kot plačilo za storitve, ki so tesno povezane z odobritvijo posojila ali kredita, ne povzroča znatnega neravnotežja med pravicami in obveznostmi strank iz pogodbe, ki bi bilo v nasprotju z zahtevami dobre vere in v škodo potrošnika?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
Najprej je treba navesti, da se prvo vprašanje ne glede na navedbo členov od 3 do 5 Direktive 93/13 nanaša zgolj na razlago člena 4(2) navedene direktive, ker je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da želi predložitveno sodišče s prvim vprašanjem izvedeti, ali je mogoče šteti, da je pogoj iz postopka v glavni stvari izvzet iz mehanizma nadzora nepoštenih pogojev, kot je določen v členu 3(1) in členu 4(1) Direktive 93/13, ker je provizija za odobritev eden od glavnih delov cene in s tem bistveni element pogodbe.
Šteti je treba, da predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4(2) Direktive 93/13 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni sodni praksi, v kateri je – glede na nacionalno ureditev provizije za odobritev kot plačila za storitve, povezane s preučitvijo, odobritvijo ali obravnavo hipotekarnega posojila ali hipotekarnega kredita, oziroma za druge podobne storitve – zastopano stališče, da pogoj o določitvi take provizije spada v „glavni predmet pogodbe“ v smislu te določbe, ker je ta pogoj eden od glavnih delov cene.
V skladu z navedeno določbo ocena nepoštenosti pogojev ne sme biti povezana niti z opredelitvijo glavnega predmeta pogodbe niti z ustreznostjo med ceno in plačilom za izmenjane storitve ali blago, če so pogoji v jasnem in razumljivem jeziku.
Zato bi se nadzor nepoštenosti pogoja o proviziji za odobritev v okviru spora o glavni stvari lahko omejil v skladu z navedenim členom 4(2) le, če ta pogoj spada v eno od dveh kategorij, omenjenih v prejšnji točki. V obravnavanem primeru predložitveno sodišče sprašuje Sodišče za pojasnilo o obsegu prve od teh kategorij, in sicer o obsegu „glavnega predmeta pogodbe“.
V zvezi s tem je Sodišče razsodilo, da je treba pogodbene pogoje, ki spadajo v pojem „glavni predmet pogodbe“ v smislu člena 4(2) Direktive 93/13, razumeti kot pogoje, ki določajo glavne storitve iz te pogodbe in ki ji kot taki dajejo bistvene značilnosti. Pogoji, ki so v primerjavi s pogoji, ki določajo bistvo pogodbenega razmerja, pomožni, pa ne morejo biti zajeti z navedenim pojmom (sodbi z dne 20. septembra 2017, Andriciuc in drugi,
C‑186/16
,
EU:C:2017:703
, točki
in
, ter z dne 3. oktobra 2019, Kiss in CIB Bank,
C‑621/17
,
EU:C:2019:820
, točka
).
V okviru kreditne pogodbe se kreditodajalec zaveže predvsem k temu, da bo kreditojemalcu zagotovil določen znesek denarja, ta pa se zaveže predvsem k temu, da bo ta znesek vrnil – praviloma skupaj z obrestmi – v določenih rokih (sodba z dne 10. junija 2021, BNP Paribas Personal Finance,
od C‑776/19 do C‑782/19
,
EU:C:2021:470
, točka
in navedena sodna praksa).
Sodišče je v sodbi z dne 16. julija 2020, Caixabank in Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (
C‑224/19 in C‑259/19
,
EU:C:2020:578
, točka
), razsodilo, da provizije za odobritev ni mogoče šteti za bistveno storitev pogodbe o hipotekarnem posojilu zgolj zato, ker je vključena v skupne stroške tega posojila.
V obravnavanem primeru predložitveno sodišče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe navaja sodbo 44/2019 z dne 23. januarja 2019, v kateri je bilo razsojeno, da provizija za odobritev skupaj z obrestmi predstavlja ceno pogodbe o hipotekarnem posojilu ali hipotekarnem kreditu in zato spada v „glavni predmet pogodbe“ v smislu člena 4(2) Direktive 93/13. Ta ugotovitev naj bi bila sprejeta predvsem ob upoštevanju upoštevne nacionalne zakonodaje, v kateri je ta provizija za odobritev opredeljena kot plačilo za storitve, povezane s preučitvijo, odobritvijo ali obravnavo posojila ali kredita, oziroma za druge podobne storitve, ki pa so vedno tesno povezane z dejavnostjo posojilodajalca.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da člen 4(2) Direktive 93/13 določa izjemo od mehanizma vsebinskega nadzora nad nepoštenimi pogoji, kot je določen v okviru sistema varstva potrošnikov, vzpostavljenega s to direktivo, in da je zato treba to določbo razlagati ozko (sodba z dne 12. januarja 2023, D. V. (Odvetniška nagrada – Načelo urne postavke),
C‑395/21
,
EU:C:2023:14
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz pojasnil predložitvenega sodišča in besedila prvega vprašanja izhaja, da provizija za odobritev zajema plačilo za storitve, ki so povezane s preučitvijo, odobritvijo ali obravnavo posojila ali kredita, oziroma za druge podobne storitve, ki so tesno povezane z dejavnostjo kreditodajalca, ki se opravlja ob odobritvi posojila ali kredita.
Vendar glede na obvezno ozko razlago člena 4(2) Direktive 93/13 ni mogoče šteti, da obveznost plačila za take storitve spada med glavni obveznosti, ki izhajata iz kreditne pogodbe, kot sta opredeljeni v sodni praksi, navedeni v točki 18 te sodbe, in sicer, prvič, to, da kreditodajalec zagotovi določen znesek denarja, in drugič, vračilo tega zneska, praviloma skupaj z obrestmi, v določenih rokih. Bilo bi namreč v nasprotju s to obveznostjo ozke razlage, če bi se v pojem „glavni predmet pogodbe“ vključile vse storitve, ki so samo povezane z glavnim predmetom pogodbe in ki so zato akcesorne v smislu sodne prakse, navedene v točki 17 te sodbe.
Glede na navedene preudarke je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4(2) Direktive 93/13 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni sodni praksi, v kateri je – glede na nacionalno ureditev provizije za odobritev kot plačila za storitve, povezane s preučitvijo, odobritvijo ali obravnavo hipotekarnega posojila ali hipotekarnega kredita, oziroma za druge podobne storitve – zastopano stališče, da pogoj o določitvi take provizije spada v „glavni predmet pogodbe“ v smislu te določbe, ker je ta pogoj eden od glavnih delov cene.
Drugo vprašanje
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4(2) Direktive 93/13 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni sodni praksi, v kateri se pri presoji jasnosti in razumljivosti pogoja, ki ureja bistveni element pogodbe o hipotekarnem posojilu ali hipotekarnem kreditu, upoštevajo elementi, kot so splošno poznavanje takega pogoja pri potrošnikih, obvezne informacije, ki jih mora finančna institucija dati potencialnemu kreditojemalcu na podlagi ureditve o standardnih informativnih listih, oglaševanje bank, posebna pozornost, ki jo temu pogoju nameni povprečni potrošnik, ter element, da je na podlagi besedila, umeščenosti in strukture navedenega pogoja mogoče presoditi, da pomeni bistveni element pogodbe.
Najprej je treba navesti, da se to drugo vprašanje nanaša na presojo jasnosti in razumljivosti pogoja o določitvi provizije za odobritev, kot je ta iz spora o glavni stvari, v smislu člena 4(2) Direktive 92/13. Iz odgovora na prvo vprašanje pa je razvidno, da tak pogoj ne spada v „glavni predmet pogodbe“ v smislu te določbe.
Ob upoštevanju tega odgovora je treba zadnji element, ki ga je predložitveno sodišče navedlo v drugem vprašanju, razumeti, kot da se nanaša na dejstvo, da besedilo, umeščenost in struktura pogoja o določitvi provizije za odobritev omogočajo ugotovitev, da je ta pogoj „pomemben“ element pogodbe o hipotekarnem posojilu ali hipotekarnem kreditu, saj je opredelitev „bistvenega“ elementa pridržana za elemente, ki spadajo v „glavni predmet pogodbe“ v smislu člena 4(2) Direktive 93/13, kot je to razvidno iz sodne prakse, navedene v točki 17 te sodbe.
Vendar pa enako zahtevo po preglednosti, kot je določena v členu 4(2) Direktive 93/13, vsebuje tudi člen 5 te direktive, ki določa, da morajo biti pisni pogodbeni pogoji „vedno“ sestavljeni v jasnem in razumljivem jeziku. Kot je Sodišče že presodilo, ima zahteva po preglednosti iz prve od teh določb enak obseg kot zahteva iz druge določbe (sodba z dne 3. oktobra 2019, Kiss in CIB Bank,
C‑621/17
,
EU:C:2019:820
, točka
in navedena sodna praksa).
Da bi se predložitvenemu sodišču dal koristen odgovor, je zato treba šteti, da z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 5 Direktive 93/13 razlagati tako, da so pri presoji jasnosti in razumljivosti pogoja iz pogodbe o hipotekarnem posojilu ali hipotekarnem kreditu, ki določa plačilo provizije za odobritev, upoštevni elementi, kot so splošno poznavanje takega pogoja pri potrošnikih, obvezne informacije, ki jih mora finančna institucija dati potencialnemu kreditojemalcu na podlagi ureditve o standardnih informativnih listih, oglaševanje bank, posebna pozornost, ki jo temu pogoju nameni povprečni potrošnik, saj ta pogoj določa celotno plačilo visokega zneska ob sami odobritvi tega posojila ali tega kredita, in element, da je na podlagi besedila, umeščenosti in strukture navedenega pogoja mogoče presoditi, da pomeni bistveni element pogodbe.
Sodišče je poudarilo, da zahteve po preglednosti, ki jo vsebuje člen 5 Direktive 93/13, ni mogoče zožiti zgolj na formalno in slovnično razumljivost teh pogojev, temveč da je treba, nasprotno – ker sistem varstva, ki je bil vzpostavljen s to direktivo, temelji na predpostavki, da je potrošnik v razmerju do trgovca ali ponudnika v podrejenem položaju zlasti glede ravni obveščenosti – to zahtevo po jasni in razumljivi sestavi pogodbenih pogojev in s tem po preglednosti, ki je določena v navedeni direktivi, razumeti široko (glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 2020, Caixabank in Banco Bilbao Vizcaya Argentaria,
C‑224/19 in C‑259/19
,
EU:C:2020:578
, točka
in navedena sodna praksa).
Navedeno zahtevo je zato treba razumeti tako, da se z njo ne zahteva le, da je zadevni pogoj za potrošnika slovnično razumljiv, ampak tudi, da je v pogodbi transparentno navedeno dejansko delovanje mehanizma, na katerega se zadevni pogoj nanaša, ter če je to potrebno, zveza med tem mehanizmom in mehanizmom, določenim v drugih pogojih, tako da potrošnik lahko na podlagi jasnih in razumljivih meril oceni ekonomske posledice, ki jih to pomeni zanj (sodba z dne 16. julija 2020, Caixabank in Banco Bilbao Vizcaya Argentaria,
C‑224/19 in C‑259/1
,
EU:C:2020:578
, točka
in navedena sodna praksa).
Res je, da iz te sodne prakse ne izhaja, da mora posojilodajalec v zadevni pogodbi podrobno navesti naravo vseh storitev, ki se opravljajo v zameno za stroške, določene z enim ali več pogodbenimi pogoji. Vendar je glede na varstvo, ki se želi z Direktivo 93/13 zagotoviti potrošniku, ker je ta v razmerju do prodajalca ali ponudnika v podrejenem položaju tako glede pogajalske sposobnosti kot glede ravni obveščenosti, pomembno, da je mogoče naravo dejansko opravljenih storitev ustrezno razumeti ali izpeljati iz pogodbe kot celote. Poleg tega mora biti potrošnik zmožen preveriti, da se različni stroški ali storitve, za katere se ti stroški plačujejo, ne prekrivajo (sodba z dne 3. oktobra 2019, Kiss in CIB Bank,
C‑621/17
,
EU:C:2019:820
, točka
).
Kot je razvidno iz ustaljene sodne prakse, mora predložitveno sodišče jasnost in razumljivost pogoja iz postopka v glavni stvari preučiti glede na vsa upoštevna dejstva, med katerimi so oglaševanje in informacije, ki jih je posojilodajalec predložil v okviru pogajanj za sklenitev posojilne pogodbe, in glede na raven pozornosti, ki jo je mogoče pričakovati od povprečnega potrošnika, ki je običajno obveščen ter razumno pozoren in preudaren (sodba z dne 16. julija 2020, Caixabank in Banco Bilbao Vizcaya Argentaria,
C‑224/19 in C‑259/19
,
EU:C:2020:578
, točka
in navedena sodna praksa).
Sodišče je v točki 69 sodbe z dne 16. julija 2020, Caixabank in Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (
C‑224/19 in C‑259/19
,
EU:C:2020:578
), razsodilo, da zahteva po preglednosti, ki izhaja tako iz člena 4(2) Direktive 93/13 kot iz člena 5 iste direktive, nasprotuje nacionalni sodni praksi, v skladu s katero se za pogodbeni pogoj šteje, da je sam po sebi pregleden, ne da bi moralo pristojno sodišče opraviti preučitev, kot je opisana v točkah od 31 do 33 te sodbe.
V zvezi s tem je Sodišče v točki 70 sodbe z dne 16. julija 2020, Caixabank in Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (
C 224/19 in C 259/19
,
EU:C:2020:578
), natančneje pojasnilo, da mora nacionalno sodišče preveriti, ali je finančna institucija potrošniku sporočila zadostne elemente, da se je ta lahko seznanil z vsebino in delovanjem pogoja, s katerim mu je naloženo plačilo provizije za odobritev, ter njegovo vlogo tega pogoja v posojilni pogodbi. S tem bo imel potrošnik dostop do razlogov, ki upravičujejo plačilo zneska, ki ustreza tej proviziji (glej po analogiji sodbo z dne 26. februarja 2015, Matei,
C‑143/13
,
EU:C:2015:127
, točka
), ter bo lahko ocenil obseg svoje obveznosti in zlasti skupne stroške navedene pogodbe.
Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) je v predlogu za sprejetje predhodne odločbe poudarilo, da v nasprotju z informacijami, ki jih je predložitveno sodišče posredovalo Sodišču v okviru zadev Caixabank in Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑224/19 in C‑259/19), iz njegove sodne prakse nikakor ne izhaja, da bi bilo treba šteti, da pogodbeni pogoj, ki določa provizijo za odobritev, kot je ta iz spora o glavni stvari, „samodejno“ izpolnjuje zahtevo po preglednosti, ki izhaja tako iz člena 4(2) kot iz člena 5 Direktive 93/13, zlasti ob upoštevanju obveznosti, ki jih nalaga upoštevna nacionalna ureditev. V tem okviru Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) sprašuje Sodišče, ali je pri presoji jasnosti in razumljivosti takega pogoja mogoče upoštevati elemente, ki so omenjeni v drugem vprašanju.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da v okviru postopka, ki je določen v členu 267 PDEU ter ki temelji na jasni delitvi nalog med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, vsakršna presoja dejstev in nacionalnega prava spada med pristojnosti nacionalnega sodišča (glej med drugim sodbo z dne 19. septembra 2019, Lovasné Tóth,
C‑34/18
,
EU:C:2019:764
, točka
). Poleg tega je Sodišče večkrat razsodilo, da ni njegova naloga, da se v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe izreče o razlagi nacionalnih določb in presodi, ali je razlaga nacionalnega sodišča pravilna, saj je taka razlaga v izključni pristojnosti nacionalnih sodišč (glej med drugim sodbo z dne 25. novembra 2020, Sociálna poisťovňa,
C‑799/19
,
EU:C:2020:960
, točka
).
Zato je treba na drugo vprašanje odgovoriti na podlagi informacij, ki jih je predložilo predložitveno sodišče in iz katerih je razvidno, da se v skladu z upoštevno nacionalno sodno prakso ne šteje, da pogodbeni pogoj, ki določa provizijo za odobritev, kot je ta iz spora o glavni stvari, samodejno izpolnjuje zahtevo po preglednosti iz člena 5 Direktive 93/13.
V zvezi s presojo jasnosti in razumljivosti takega pogoja je iz sodne prakse, na katero je opozorjeno v točkah od 31 do 33 te sodbe, razvidno, da mora pristojno sodišče glede na vsa upoštevna dejstva preveriti, ali je bil kreditojemalec zmožen oceniti ekonomske posledice, ki zanj izhajajo iz tega pogoja, razumeti naravo storitev, ki so bile opravljene v zameno za stroške, določene z navedenim pogojem, in preveriti, ali ne obstaja prekrivanje med različnimi stroški, določenimi s pogodbo, ali med storitvami, ki so bile s temi stroški krite.
Pri tej presoji je treba zlasti upoštevati besedilo preučevanega pogoja, informacije, ki jih je finančna institucija posredovala kreditojemalcu, vključno z informacijami, ki jih mora zagotoviti v skladu z upoštevno nacionalno zakonodajo, in oglaševanje te institucije v zvezi z vrsto sklenjene pogodbe, pri čemer je treba v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 33 te sodbe, upoštevati stopnjo pozornosti, ki jo je mogoče pričakovati od povprečnega potrošnika, ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren.
V zvezi s tem je treba glede elementov iz drugega vprašanja ugotoviti, prvič, da splošno poznavanje pogoja, ki določa pristojbino za odobritev, pri potrošnikih ni odvisno od načina, kako je tak pogoj sestavljen v okviru posamezne pogodbe, kakršna je ta v sporu o glavni stvari. Zato dejstvo, da je tak pogoj dobro poznan, ni element, ki bi ga bilo mogoče upoštevati pri presoji, ali je ta pogoj jasen in razumljiv.
Drugič, informacije, ki jih mora finančna ustanova v skladu z nacionalno ureditvijo posredovati potencialnemu kreditojemalcu, so upoštevni elementi za presojo jasnosti in razumljivosti, kot so na splošno informacije, ki jih je ta ustanova temu kreditojemalcu dala v okviru pogajanj o pogodbenih pogojih in posledicah sklenitve te pogodbe. Take informacije so namreč bistvenega pomena za potrošnika, saj se ta predvsem na njihovi podlagi odloči, ali se želi pogodbeno zavezati s prodajalcem ali ponudnikom s tem, da sprejme pogoje, ki jih je slednji predhodno sestavil (glej v tem smislu sodbo z dne 30. aprila 2014, Kásler in Káslerné Rábai,
C‑26/13
,
EU:C:2014:282
, točka
).
Tretjič, prav tako je treba oglaševanje finančne ustanove v zvezi z vrsto sklenjene pogodbe upoštevati kot informacijo, ki jo je posojilodajalec zagotovil v okviru pogajanj o pogodbi (glej v tem smislu sodbi z dne 30. aprila 2014, Kásler in Káslerné Rábai,
C‑26/13
,
EU:C:2014:282
, točka
, in z dne 3. oktobra 2019, Kiss in CIB Bank,
C‑621/17
,
EU:C:2019:820
, točka
).
Četrtič, posebna pozornost, ki jo povprečni potrošnik nameni pogoju o proviziji za odobritev, ker ta pogoj določa celotno plačilo visokega zneska ob odobritvi posojila ali kredita, se lahko upošteva pri presoji jasnosti in razumljivosti takega pogoja. V skladu s sodno prakso, navedeno v točki 33 te sodbe, je namreč treba v okviru te presoje upoštevati stopnjo pozornosti, ki jo je mogoče pričakovati od normalno obveščenega ter razumno pozornega in preudarnega povprečnega potrošnika.
Nazadnje in petič, glede značilnosti, v skladu s katero besedilo, umeščenost in struktura pogoja omogočajo ugotovitev, da ta pogoj pomeni bistveni element pogodbe, je treba ugotoviti, da glede na odgovor na prvo vprašanje, iz katerega izhaja, da pogoj, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, načeloma ni bistveni element pogodbe o hipotekarnem posojilu, ta značilnost ustreza napačni predpostavki, tako da ne more biti element, ki bi bil upošteven v okviru postopka v glavni stvari.
Na podlagi umeščenosti in strukture zadevnega pogoja pa je mogoče, nasprotno, ugotoviti, ali je ta pogoj pomemben element pogodbe. Taki elementi bodo namreč lahko kreditojemalcu omogočili, da oceni, kakšne ekonomske posledice bi zanj izhajale iz tega pogoja.
Glede na navedene preudarke je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 5 Direktive 93/13 razlagati tako, da mora pri presoji jasnosti in razumljivosti pogodbenega pogoja, ki določa plačilo provizije za odobritev s strani kreditojemalca, pristojno sodišče glede na vsa upoštevna dejstva preveriti, ali je bil kreditojemalec zmožen oceniti ekonomske posledice, ki zanj izhajajo iz tega pogoja, razumeti naravo storitev, ki so bile opravljene v zameno za stroške, določene z navedenim pogojem, in preveriti, ali ne obstaja prekrivanje med različnimi stroški, določenimi s pogodbo, ali med storitvami, ki so bile s temi stroški krite.
Tretje vprašanje
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni sodni praksi, v skladu s katero pogodbeni pogoj, ki v skladu z upoštevno nacionalno ureditvijo določa, da mora kreditojemalec plačati provizijo za odobritev, ki je namenjena plačilu za storitve, povezane s preučitvijo, načrtovanjem in individualno obravnavo vloge za hipotekarno posojilo ali hipotekarni kredit, ne povzroča znatnega neravnotežja med pravicami in obveznostmi strank, ki izhajajo iz pogodbe.
V skladu z ustaljeno sodno prakso je Sodišče pristojno za razlago pojma „nepošten pogoj“ iz člena 3(1) Direktive 93/13 in meril, ki jih nacionalno sodišče lahko uporabi ali mora uporabiti pri preučitvi pogodbenega pogoja glede na določbe te direktive, pri čemer mora navedeno sodišče ob upoštevanju teh meril odločiti o konkretni opredelitvi posebnega pogodbenega pogoja glede na okoliščine obravnavane zadeve. Iz tega izhaja, da se mora Sodišče omejiti na to, da predložitvenemu sodišču poda smernice, ki jih mora to upoštevati pri presoji nepoštenosti zadevnega pogoja (sodba z dne 16. julija 2020, Caixabank in Banco Bilbao Vizcaya Argentaria,
C‑224/19 in C‑259/19
,
EU:C:2020:578
, točka
).
Glede vprašanja, ali je zahteva dobre vere v smislu člena 3(1) Direktive 93/13 spoštovana, je treba ugotoviti, da mora nacionalno sodišče ob upoštevanju šestnajste uvodne izjave te direktive zato preveriti, ali bi lahko prodajalec ali ponudnik, če s potrošnikom lojalno in pravično posluje, razumno pričakoval, da bi potrošnik tak pogoj sprejel v okviru posamičnih pogajanj (sodba z dne 16. julija 2020, Caixabank in Banco Bilbao Vizcaya Argentaria,
C‑224/19 in C‑259/19
,
EU:C:2020:578
, točka
).
Kar zadeva preizkus obstoja morebitnega znatnega neravnotežja, se ta ne sme omejiti na količinsko ekonomsko presojo, ki temelji na primerjavi skupnega zneska transakcije, ki je bil predmet pogodbe, na eni strani in stroškov, ki so bili na podlagi tega pogoja naloženi potrošniku, na drugi. Znatno neravnotežje je namreč lahko posledica samega dejstva dovolj resnega posega v pravni položaj, ki ga potrošniku kot pogodbeni stranki zagotavljajo veljavni nacionalni predpisi, bodisi v obliki omejitve vsebine pravic, ki jih v skladu s temi predpisi črpa iz te pogodbe, bodisi v obliki oviranja uveljavljanja teh pravic ali celo v obliki naložitve dodatne obveznosti, ki je nacionalna pravila ne določajo (sodba z dne 3. oktobra 2019, Kiss in CIB Bank,
C‑621/17
,
EU:C:2019:820
, točka
).
Poleg tega iz člena 4(1) Direktive 93/13 izhaja, da je treba nepoštenost pogodbenega pogoja presojati ob upoštevanju narave blaga ali storitev, za katere je bila sklenjena pogodba, ter s sklicevanjem na vse okoliščine, ki so obstajale v času sklepanja pogodbe, in na vse druge pogoje te pogodbe ali druge pogodbe, od katere je pogoj odvisen (sodba z dne 16. julija 2020, Caixabank in Banco Bilbao Vizcaya Argentaria,
C‑224/19 in C‑259/19
,
EU:C:2020:578
, točka
).
Predložitveno sodišče in banka menita, da je na točki 78 in 79 sodbe z dne 16. julija 2020, Caixabank in Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (
C‑224/19 in C‑259/19
,
EU:C:2020:578
), vplivala napačna predstavitev španske ureditve in sodne prakse Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) v predlogu za sprejetje predhodne odločbe v zvezi z zadevo C‑224/19, ker naj predložitveno sodišče v tej zadevi ne bi opisalo pravila, ki posebej ureja provizijo za odobritev in ki za to provizijo določa drugačno ureditev, kot je določena za druge bančne provizije.
Poleg tega predložitveno sodišče v predložitveni odločbi poudarja, da bi lahko obstajalo neskladje med točkama 78 in 79 sodbe z dne 16. julija 2020, Caixabank in Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (
C‑224/19 in C‑259/19
,
EU:C:2020:578
), ter točko 55 sodbe z dne 3. oktobra 2019, Kiss in CIB Bank (
C‑621/17
,
EU:C:2019:820
).
V zvezi s tem je treba spomniti, da je Sodišče v točki 78 sodbe z dne 16. julija 2020, Caixabank in Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (
C‑224/19 in C‑259/19
,
EU:C:2020:578
), navedlo, da je v skladu z navedbami enega od predložitvenih sodišč v teh zadevah zakon 2/2009 zahteval, da provizije ali stroški, ki se prevalijo na stranko, ustrezajo dejansko opravljenim storitvam ali nastalim stroškom.
Na podlagi teh navedb in v skladu z načeli, navedenimi v točki 51 te sodbe, je Sodišče v bistvu razsodilo, da lahko pogoj, katerega posledica bi bila, da prodajalec ali ponudnik ni dolžan dokazati, da so pogoji, določeni v tej nacionalni zakonodaji, izpolnjeni glede provizije za odobritev, če ga pristojno sodišče preveri glede na vse pogodbene pogoje, negativno vpliva na pravni položaj potrošnika, kot je določen z nacionalnim pravom, in posledično na to, da v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje med pravicami in obveznostmi strank, ki izhajajo iz pogodbe.
Glede na navedeno mora pristojno sodišče presojo, ali morda obstaja znatno neravnotežje med pravicami in obveznostmi strank v zvezi s plačilom provizije za odobritev, ki naj bi krila stroške storitev, povezanih s preučitvijo, odobritvijo ali obdelavo hipotekarnega posojila ali hipotekarnega kredita, v skladu z upoštevno nacionalno ureditvijo, opraviti ob upoštevanju vseh meril, ki so določena z ustaljeno sodno prakso, navedeno v točkah od 49 do 52 te sodbe.
V zvezi s tem je Sodišče glede pogojev iz posojilnih pogodb o provizijah, ki jih prav tako določa nacionalno pravo, navedena merila uporabilo v točki 55 sodbe z dne 3. oktobra 2019, Kiss in CIB Bank (
C‑621/17
,
EU:C:2019:820
), in razsodilo, da razen če storitev, ki se opravljajo v zameno, ni mogoče razumno vključiti v storitve, ki se opravljajo v okviru upravljanja ali izplačila posojila, ali če so zneski, ki se naložijo potrošniku na podlagi navedenih stroškov in navedene provizije, nesorazmerni glede na znesek posojila, ni očitno – kar pa mora preveriti pristojno sodišče – da ti pogoji negativno vplivajo na pravni položaj potrošnika, kot je določen s tem nacionalnim pravom.
Iz istih razlogov je očitno, da pogodbeni pogoj, ki je urejen v nacionalnem pravu in s katerim je določena provizija za odobritev, katere predmet je plačilo za storitve, ki so povezane s preučitvijo, odobritvijo in individualno obravnavo vloge za hipotekarno posojilo ali hipotekarni kredit ter ki so potrebne za pridobitev takega posojila ali kredita, ne more negativno vplivati na pravni položaj potrošnika, kot je določen v nacionalnem pravu, razen če storitev, ki so bile opravljene v zameno, ni mogoče razumno vključiti v prej opisane storitve ali če so zneski, ki se naložijo potrošniku na podlagi navedene provizije, nesorazmerni glede na znesek posojila, kar pa mora preveriti pristojno sodišče.
Pojasniti je še treba, da bi bila nacionalna sodna praksa, iz katere bi bilo razvidno, da pogoja, ki določa provizijo za odobritev, v nobenem primeru ni mogoče šteti za nepoštenega zgolj zaradi dejstva, da so njegov predmet storitve, ki so povezane z dejavnostjo posojilne institucije, ki se opravlja ob odobritvi posojila, in so določene v nacionalni ureditvi, v nasprotju s členom 3(1) Direktive 93/13. Taka sodna praksa bi namreč omejevala pristojnosti nacionalnih sodišč, da opravijo, tudi po uradni dolžnosti, preizkus morebitne nepoštenosti zadevnih pogojev v skladu s to določbo, in zato ne bi zagotavljala polnega učinka določb iz te direktive.
Glede na navedeno obrazložitev je treba člen 3(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni sodni praksi, v skladu s katero pogodbeni pogoj, ki v skladu z upoštevno nacionalno ureditvijo določa, da mora kreditojemalec plačati provizijo za odobritev, ki je namenjena plačilu za storitve, povezane s preučitvijo, načrtovanjem in individualno obravnavo vloge za hipotekarno posojilo ali hipotekarni kredit, lahko – glede na okoliščine primera – ne povzroči znatnega neravnotežja med pravicami in obveznostmi strank, ki izhajajo iz pogodbe, v škodo potrošnika, če je morebiten obstoj takega neravnotežja predmet učinkovitega nadzora s strani pristojnega sodišča v skladu z merili, določenimi v sodni praksi Sodišča.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

1.
Člen 4(2) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah
je treba razlagati tako, da
nasprotuje nacionalni sodni praksi, v kateri je – glede na nacionalno ureditev provizije za odobritev kot plačila za storitve, povezane s preučitvijo, odobritvijo ali obravnavo hipotekarnega posojila ali hipotekarnega kredita, oziroma za druge podobne storitve – zastopano stališče, da pogoj o določitvi take provizije spada v „glavni predmet pogodbe“ v smislu te določbe, ker je ta pogoj eden od glavnih delov cene.

2.
Člen 5 Direktive 93/13
je treba razlagati tako, da
mora pri presoji jasnosti in razumljivosti pogodbenega pogoja, ki določa plačilo provizije za odobritev s strani kreditojemalca, pristojno sodišče glede na vsa upoštevna dejstva preveriti, ali je bil kreditojemalec zmožen oceniti ekonomske posledice, ki zanj izhajajo iz tega pogoja, razumeti naravo storitev, ki so bile opravljene v zameno za stroške, določene z navedenim pogojem, in preveriti, ali ne obstaja prekrivanje med različnimi stroški, določenimi s pogodbo, ali med storitvami, ki so bile s temi stroški krite.

3.
Člen 3(1) Direktive 93/13
je treba razlagati tako, da
ne nasprotuje nacionalni sodni praksi, v skladu s katero pogodbeni pogoj, ki v skladu z upoštevno nacionalno ureditvijo določa, da mora kreditojemalec plačati provizijo za odobritev, ki je namenjena plačilu za storitve, povezane s preučitvijo, načrtovanjem in individualno obravnavo vloge za hipotekarno posojilo ali hipotekarni kredit, lahko – glede na okoliščine primera – ne povzroči znatnega neravnotežja med pravicami in obveznostmi strank, ki izhajajo iz pogodbe, v škodo potrošnika, če je morebiten obstoj takega neravnotežja predmet učinkovitega nadzora s strani pristojnega sodišča v skladu z merili, določenimi v sodni praksi Sodišča.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: španščina.