CELEX: 62016TJ0001
Konkurencija
Karteliai
Optinių diskų įrenginių rinka
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas SESV 101 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio pažeidimas
Slapti susitarimai dėl konkursų, kuriuos rengia du kompiuterių gamintojai
Neribota jurisdikcija
Gero administravimo principo pažeidimas
Pareiga motyvuoti
2006 m. baudų apskaičiavimo gairių 37 punktas
Ypatingos aplinkybės
Teisės klaida

)
I.

Ginčo aplinkybės
A.

Ieškovės ir atitinkama rinka
Ieškovės –
Hitachi‑LG Data Storage, Inc
. ir jos patronuojamoji įmonė
Hitachi‑LG Data Storage Korea, Inc
. – yra optinių diskų įrenginių (toliau – ODĮ) gamintojos ir tiekėjos. Konkrečiai,
Hitachi‑LG Data Storage
yra bendra įmonė, kurią įsteigė Japonijos bendrovė
Hitachi, Ltd
. ir Korėjos bendrovė
LG Electronics Inc
. Rinkoje ji veiklą vykdo nuo 2001 m. liepos 1 d.
Nagrinėjamas pažeidimas susijęs su ODĮ, naudojamais
Dell Inc
. ir
Hewlett Packard
(toliau – HP) gaminamuose asmeniniuose kompiuteriuose (staliniai kompiuteriai ir nešiojamieji kompiuteriai) (toliau – kompiuteriai). ODĮ taip pat naudojami daugelyje kitų vartotojams skirtų aparatų, pavyzdžiui, kompaktinių diskų (toliau – CD) ar optinių skaitmeninių diskų (DVD) grotuvuose, žaidimų konsolėse ir kituose periferiniuose elektroniniuose aparatuose (ginčijamo sprendimo 28 konstatuojamoji dalis).
Kompiuteriuose naudojami ODĮ skiriasi savo dydžiu, disko įdėjimo mechanizmu (iš viršaus ar iš šono) ir diskų, kuriuos jie gali nuskaityti arba į kuriuos jie gali įrašyti, tipais. ODĮ galima suskirstyti į dvi grupes: vidutinio dydžio (angl.
half‑height
, toliau – HH) įrenginiai, skirti staliniams kompiuteriams, ir ploni įrenginiai, skirti nešiojamiesiems kompiuteriams. Plonų įrenginių pogrupis apima įvairių dydžių įrenginius. Esama įvairių tipų HH įrenginių ir plonų įrenginių, kurie skiriasi savo techninėmis charakteristikomis (ginčijamo sprendimo 29 konstatuojamoji dalis).
Dell
ir HP yra dvi pagrindinės originalių produktų gamintojos pasaulinėje kompiuterių rinkoje. Šios dvi bendrovės rengia tradicines konkurso procedūras pasaulio mastu, apimančias ketvirčio derybas dėl pasaulinių kainų ir bendro pirkimo kiekio su nedideliu skaičiumi iš anksto atrinktų ODĮ tiekėjų. Paprastai regioniniai klausimai neatliko jokio vaidmens per konkursus dėl ODĮ, išskyrus konkursus, susijusius su tikėtina paklausa tuose regionuose, kurie turi įtakos bendram pirkimo kiekiui (ginčijamo sprendimo 32 konstatuojamoji dalis).
Konkurso procedūros apėmė prašymus pateikti sąmatas, prašymus pateikti elektronines sąmatas, derybas internetu, elektroninius aukcionus ir dvišales derybas (ne internetu). Pasibaigus konkursui klientai nuspręsdavo dėl tam tikro kiekio sudaryti sutartis su konkurse dalyvavusiais ODĮ tiekėjais (paprastai su visais iš jų, nebent buvo taikomas pašalinimo mechanizmas), atsižvelgdami į jų pasiūlytas kainas. Pavyzdžiui, laimėjusiam pasiūlymui buvo priskiriama iš viso 35–45 % rinkos atitinkamam ketvirčiui, antram geriausiam pasiūlymui – 25–30 %, trečiam – 20 % ir t. t. Šias klasikines konkurso procedūras rengė už konkursus atsakingos klientų komandos, siekdamos suorganizuoti veiksmingą konkursą konkurencinga kaina. Šiuo tikslu jos naudojosi visomis įmanomomis praktikomis tam, kad tarp ODĮ tiekėjų būtų paskatinta konkurencija dėl kainų (ginčijamo sprendimo 33 konstatuojamoji dalis).
Kiek tai susiję su
Dell
, ji daugiausia organizavo konkursus rengdama derybas internetu. Jos galėjo būti terminuotos arba baigtis po tam tikro apibrėžto laikotarpio, pavyzdžiui, praėjus 10 minučių po paskutinio pasiūlymo pateikimo, jei joks ODĮ tiekėjas neteikė naujo pasiūlymo. Tam tikrais atvejais derybos internetu galėjo tęstis kelias valandas, jei konkursas buvo gyvesnis arba jei derybų internetu terminas buvo pratęstas siekiant paskatinti ODĮ tiekėjus toliau teikti pasiūlymus. Net ir tuo atveju, jei derybos internetu buvo neterminuotos ir priklausė nuo galutinio pasiūlymo,
Dell
galėjo tam tikru momentu paskelbti derybų internetu pabaigą.
Dell
galėjo nuspręsti pereiti nuo „vien suskirstymo“ procedūros prie „neselektyvios“ procedūros.
Dell
galėjo anuliuoti derybas internetu, jei konkursas ar jo rezultatas buvo pripažinti nepakankamais, ir vietoj jų surengti dvišales derybas. Derybų internetu procedūros priežiūrą vykdė pasauliniai įsigijimų administratoriai, atsakingi už šias operacijas bendrovėje
Dell
(ginčijamo sprendimo 34 ir 37 konstatuojamosios dalys).
Kiek tai susiję su HP, daugiausia buvo naudojamos konkurso procedūros prašant sąmatų arba elektroninių sąmatų. Abi procedūros buvo vykdomos per tą pačią interneto platformą. Pirma, kiek tai susiję su sąmatų prašymais, jie buvo pateikiami kas ketvirtį. Per šias procedūras tam tikrą laikotarpį, paprastai dvi savaites, buvo vykdomos derybos internetu ir dvišalės derybos ne internetu. ODĮ tiekėjai buvo raginami dalyvauti konkursuose tam tikru laikotarpiu ir pateikti savo sąmatas interneto platformoje arba elektroniniu paštu. Pasibaigus pirmajam aukcionui, HP susitikdavo su kiekvienu dalyviu ir pradėdavo derybas remdamasi ODĮ tiekėjo pasiūlymu, siekdama gauti kiekvieno tiekėjo geriausią pasiūlymą neatskleidžiant kitų ODĮ tiekėjų tapatybės ar pasiūlymų. Antra, kiek tai susiję su elektroninėmis sąmatomis, šios procedūros paprastai buvo rengiamos kaip atvirkštinis konkursas. Dalyviai tam tikru laiku prisijungdavo prie interneto platformos ir aukcionas prasidėdavo nuo HP nustatytos kainos. Vis mažesnes kainas siūlantys dalyviai buvo informuojami apie savo pirmumo eilės numerį kiekvieną kartą, kai buvo pateikiamas naujas pasiūlymas. Pasibaigus nustatytam laikui, mažiausią kainą pasiūlęs ODĮ tiekėjas laimėdavo aukcioną, o kitiems tiekėjams buvo priskiriamas antras ir trečias eilės numeris atsižvelgiant į jų pasiūlymus (ginčijamo sprendimo 41–44 konstatuojamosios dalys).
B.

Administracinė procedūra
2009 m. sausio 14 d. Komisija gavo bendrovės
Koninklijke Philips NV
(toliau –
Philips
) prašymą atleisti nuo baudos pagal jos Pranešimą dėl baudų neskyrimo arba sumažinimo kartelių atvejais (
OL C 298, 2006, p. 17
, toliau – Pranešimas dėl atleidimo nuo baudų arba jų sumažinimo). 2009 m. sausio 29 d. ir kovo 2 d. šis prašymas buvo papildytas ir jį jau teikė ne tik
Philips
, bet ir
Lite‑On
IT Corporation
ir jų bendra įmonė
Philips & Lite‑On Digital Solutions Corporation
(toliau – PLDS).
2009 m. birželio 29 d. Komisija ODĮ srityje veiklą vykdančioms įmonėms išsiuntė prašymą pateikti informacijos.
2009 m. birželio 30 d. Komisija pritaikė sąlyginį atleidimą nuo baudų
Philips
,
Lite‑On
IT
ir PLDS.
2009 m. rugpjūčio 4 ir 6 d. ieškovės pateikė Komisijai prašymą sumažinti baudą pagal Pranešimą dėl atleidimo nuo baudų arba jų sumažinimo.
2012 m. liepos 18 d. Komisija pradėjo procedūrą ir priėmė pranešimą apie kaltinimus, skirtą trylikai ODĮ tiekėjų, įskaitant ieškoves. Tame pranešime Komisija iš esmės nurodė, kad šios bendrovės pažeidė SESV 101 straipsnį ir Europos ekonominės erdvės (EEE) susitarimo 53 straipsnį, kai nuo 2004 m. vasario 5 d. iki 2009 m. birželio 29 d. dalyvavo kartelyje dėl ODĮ, kuriame buvo koordinuojami jų veiksmai dėl dviejų kompiuterių gamintojų, t. y.
Dell
ir HP, organizuojamų konkursų.
Tą pačią dieną Komisija ieškovėms pritaikė sąlyginį atleidimą nuo baudų.
2012 m. lapkričio 29 ir 30 d. visi pranešimo apie kaltinimus adresatai dalyvavo klausymuose Komisijoje.
2012 m. gruodžio 14 d. Komisija paprašė visų šalių pateikti iš
Dell
ir HP per pažeidimo laikotarpį gautus svarbius dokumentus. Visos šalys įvykdė šį prašymą ir kiekviena iš jų galėjo susipažinti su kitų ODĮ tiekėjų pateiktais atsakymais.
2014 m. vasario 18 d. Komisija priėmė du papildomus pranešimus apie kaltinimus tam, kad papildytų, iš dalies pakeistų ir paaiškintų tam tikriems pranešimo apie kaltinimus adresatams skirtus kaltinimus dėl jų atsakomybės darant nurodytą pažeidimą.
2015 m. vasario 26 d. ieškovės atsiuntė Komisijai prašymą sumažinti baudą dėl „ypatingų aplinkybių“, nurodytų Pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies a punktą skirtų baudų apskaičiavimo gairių (
OL C 210, 2006, p. 2
, toliau – Baudų apskaičiavimo gairės) 37 punkte.
2015 m. kovo 5 d. ieškovės ir jų išorės patarėjas susitiko su Komisija tam, kad išdėstytų prašymą sumažinti baudą.
2015 m. birželio 1 d. Komisija priėmė dar vieną papildomą pranešimą apie kaltinimus. Šiuo nauju pranešimu buvo siekiama papildyti ankstesnius pranešimus apie kaltinimus, juose nurodytus kaltinimus pateikiant ir kitiems teisės subjektams, priklausantiems įmonių grupėms (patronuojančiosioms bendrovėms arba prijungtiems ūkio subjektams), kurios jau buvo pranešimo apie kaltinimus adresatės.
2014 m. vasario 18 d. ir 2015 m. birželio 1 d. pranešimų apie kaltinimus adresatai raštu pateikė savo nuomonę Komisijai, tačiau neprašė galimybės būti išklausyti.
2015 m. birželio 3 d. Komisija visoms šalims nusiuntė faktinių aplinkybių išdėstymą. Šio išdėstymo adresatai savo nuomonę Komisijai pateikė raštu.
2015 m. rugsėjo 14 d. ieškovės pateikė Komisijai antrą prašymą sumažinti baudą. Šiuo prašymu buvo siekiama atnaujinti 2015 m. vasario 26 d. jų prašyme nurodytus tam tikrus duomenis.
2015 m. rugsėjo 18 d. ieškovės ir jų išorės patarėjas dalyvavo antrame susitikime su Komisija dėl jų bylos eigos.
2015 m. spalio 5 ir 15 d. Komisija pasitarė su Konkurenciją ribojančios veiklos ir dominavimo patariamuoju komitetu (toliau – patariamasis komitetas).
2015 m. spalio 21 d. Komisija priėmė Sprendimą (C(2015) 7135
final
dėl procedūros pagal SESV 101 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (byla AT.39639 – Optinių diskų įrenginiai) (toliau – ginčijamas sprendimas).
C.

Ginčijamas sprendimas
1.

Nagrinėjamas pažeidimas
Ginčijamame sprendime Komisija konstatavo, kad bent nuo 2004 m. birželio 23 d. iki 2008 m. lapkričio 25 d. kartelio dalyviai koordinavo savo konkurencinius veiksmus. Ji pažymėjo, kad šis koordinavimas buvo atliekamas per lygiagrečių dvišalių ryšių tinklą. Ji nurodė, kad kartelio dalyviai siekė koreguoti savo parduodamą kiekį rinkoje taip, kad kainos būtų didesnės nei tuo atveju, jei nebūtų šių dvišalių ryšių (ginčijamo sprendimo 67 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamame sprendime Komisija pažymėjo, kad kartelio dalyviai veiksmus koordinavo dėl originalių produktų dviejų didžiausių gamintojų pasaulinėje kompiuterių rinkoje, t. y.
Dell
ir HP, klientų sąskaitų. Anot Komisijos,
Dell
ir HP ne tik vykdė dvišales derybas su savo ODĮ tiekėjais, bet ir taikė standartizuotas konkurso procedūras, kurios buvo rengiamos mažiausiai kartą per ketvirtį. Ji pažymėjo, kad kartelio nariai naudojosi savo dvišalių ryšių tinklu siekdami manipuliuoti šiomis konkurso procedūromis, taip užkirsdami kelią savo klientų mėginimams skatinti konkurenciją dėl kainų (ginčijamo sprendimo 68 konstatuojamoji dalis).
Komisijos manymu, reguliarus keitimasis informacija, be kita ko, leido kartelio nariams gerai žinoti konkurentų ketinimus netgi prieš pradedant dalyvauti konkurso procedūroje, taigi numatyti konkurencinę strategiją (ginčijamo sprendimo 69 konstatuojamoji dalis).
Komisija pridūrė, kad kartelio nariai reguliariai keitėsi informacija apie kainas, susijusias su konkrečiais klientais, taip pat informacija ne apie kainas, pavyzdžiui, apie esamą produkciją ir tiekimo pajėgumą, atsargas, padėtį, atsižvelgiant į kvalifikavimą, naujų produktų ar patobulinimų įdiegimo momentą. Be to, ji pažymėjo, kad ODĮ tiekėjai kontroliavo baigtų konkurso procedūrų galutinius rezultatus, t. y. dalyvių suskirstymą, kainą ir kiekį (ginčijamo sprendimo 70 konstatuojamoji dalis).
Komisija taip pat nurodė, kad atsižvelgdami į tai, jog kartelio dalyviai turi išsaugoti slaptus ryšius klientų atžvilgiu, tiekėjai susisiekimui naudojo priemones, kurias jie laikė pakankamomis norimam rezultatui pasiekti. Be to, ji patikslino, kad bandymas sušaukti pradinį susitikimą, siekiant suorganizuoti reguliarius daugiašalius ODĮ tiekėjų susitikimus, 2003 m. nepavyko dėl to, kad apie jį sužinojo vienas klientas. Anot Komisijos, vietoj to buvo palaikomi dvišaliai ryšiai, daugiausia telefonu, bet kartais ir elektroniniais pranešimais, įskaitant privačius el. pašto adresus (
hotmail
) ir tikralaikių pokalbių paslaugas, arba per susitikimus, daugiausia pasaulinių sąskaitų administratorių lygmeniu (ginčijamo sprendimo 71 konstatuojamoji dalis).
Komisija konstatavo, kad kartelio dalyviai palaikė reguliarius ryšius ir kad ryšių, daugiausia telefonu, pagausėdavo, kai buvo vykdomos konkurso procedūros, per kurias tam tikros kartelio dalyvių poros telefonu susisiekdavo kelis kartus per dieną. Ji pažymėjo, kad apskritai tam tikrų kartelio dalyvių porų tarpusavio ryšių skaičius buvo daug didesnis nei kitų dalyvių atveju (ginčijamo sprendimo 72 konstatuojamoji dalis).
2.

Ieškovių atsakomybė
Ieškovės pripažintos atsakingomis už tiesioginį dalyvavimą kartelyje nuo 2004 m. birželio 23 d. iki 2008 m. lapkričio 25 d. visų pirma todėl, kad jos su kitais konkurentais koordinavo veiksmus dėl
Dell
ir HP (ginčijamo sprendimo 494 konstatuojamoji dalis).
3.

Ieškovėms skirta bauda
Apskaičiuodama ieškovėms skirtos baudos dydį Komisija rėmėsi Baudų apskaičiavimo gairėmis.
Iš pradžių pažymėtina, kad nustatydama bazinį baudos dydį Komisija padarė išvadą, jog, atsižvelgiant į didelius tiekėjų dalyvavimo trukmės skirtumus ir siekiant geriau įvertinti realų kartelio poveikį, reikėjo remtis metiniu vidurkiu, apskaičiuojamu pagal pardavimų, kuriuos įmonės realizavo per pilnus kiekvienos iš jų dalyvavimo darant pažeidimą kalendorinius mėnesius, realią vertę (ginčijamo sprendimo 527 konstatuojamoji dalis).
Taigi Komisija paaiškino, kad pardavimų vertė buvo apskaičiuota remiantis kompiuteriams skirtų ODĮ pardavimais HP ir
Dell
subjektams, esantiems EEE (ginčijamo sprendimo 528 konstatuojamoji dalis).
Beje, dėl to, kad antikonkurencinis elgesys HP atžvilgiu prasidėjo vėliau, ir tam, kad būtų atsižvelgta į kartelio pokyčius, Komisija nusprendė, jog reikšminga pardavimų vertė bus apskaičiuota atskirai HP ir
Dell
ir kad bus taikomi du dauginimo koeficientai atsižvelgiant į dalyvavimo trukmę (ginčijamo sprendimo 530 konstatuojamoji dalis).
Komisija taip pat nusprendė, jog dėl to, kad susitarimai dėl kainų koordinavimo dėl paties savo pobūdžio yra priskiriami prie sunkiausių SESV 101 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio pažeidimų, o kartelis apėmė bent jau EEE, dėl sunkumo taikoma dalis šiuo atveju yra 16 % visiems ginčijamo sprendimo adresatams (ginčijamo sprendimo 544 konstatuojamoji dalis).
Be to, Komisija pažymėjo, kad atsižvelgiant į šios bylos aplinkybes reikia 16 % padidinti sumą siekiant atgrasyti (ginčijamo sprendimo 554 ir 555 konstatuojamosios dalys).
Be to, kadangi ieškovėms skirtos baudos pakoreguotas bazinis dydis nesiekia nustatytos 10 % jų apyvartos ribos, Komisija neturėjo atlikti dar vieno koregavimo pagal 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [SESV 101 ir 102] straipsniuose, įgyvendinimo (
OL L 1, 2003, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 23 straipsnio 2 dalį. Iš tiesų, ieškovėms skirtos baudos, apskaičiuotos pagal šiame sprendime aprašytą metodą, pakoreguotas bazinis dydis yra 8,45 % jų 2014 m., t. y. metų, ėjusių prieš ginčijamo sprendimo priėmimą, bendros apyvartos (ginčijamo sprendimo 570–572 konstatuojamosios dalys).
Galiausiai, ieškovių bauda buvo sumažinta 50 % dėl bendradarbiavimo tyrime pagal Komisijos atleidimo nuo baudų arba jų sumažinimo programą ir jos buvo iš dalies atleistos nuo baudos dėl to, kad padėjo Komisijai nustatyti ilgesnę kartelio trukmę (ginčijamo sprendimo 575 ir 582–592 konstatuojamosios dalys).
Ginčijamo sprendimo rezoliucinė dalis, kiek ji susijusi su ieškovėmis, suformuluota taip:
„1 straipsnis
Šios įmonės pažeidė SESV 101 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį, kai nurodytais laikotarpiais dalyvavo darant vieną tęstinį kelis atskirus pažeidimus apimantį pažeidimą, kurį sudaro susitarimai dėl kainų koordinavimo, visos EEE optinių diskų įrenginių sektoriuje:
<…>
d)
[ieškovės] – nuo 2004 m. birželio 23 d. iki 2008 m. lapkričio 25 d. dėl veiksmų koordinavimo
Dell
ir HP atžvilgiu.
<…>
2 straipsnis
Už 1 straipsnyje nurodytą pažeidimą skiriamos tokios baudos:
<…>
d)
solidariai [ieškovėms]: 37121000 EUR.“
II.

Procesas ir šalių reikalavimai
2016 m. sausio 4 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo šį ieškovių ieškinį.
2016 m. balandžio 29 d. Komisija pateikė atsiliepimą į ieškinį.
Remdamasis teisėjo pranešėjo pasiūlymu Bendrasis Teismas (penktoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį ir, taikydamas Procedūros reglamento 89 straipsnyje numatytas proceso organizavimo priemones, paprašė ieškovių pateikti vieną dokumentą ir raštu išdėstyti savo nuomonę dėl tam tikrų ginčo aspektų. Ieškovės šiuos prašymus įvykdė per nustatytą terminą.
Šalys buvo išklausytos ir atsakė į Bendrojo Teismo pateiktus klausimus per 2018 m. gegužės 3 d. posėdį.
Ieškovės Bendrojo Teismo prašo:
–
sumažinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnio d punkte joms skirtos baudos dydį, kad būtų atsižvelgta į ypatingas šios bylos aplinkybes,
–
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–
atmesti ieškinį,
–
priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.
III.

Dėl teisės
A.

Dėl ginčo apimties
Grįsdamos ieškinį ieškovės nurodo du pagrindus. Pirma, jos teigia, kad Komisija pažeidė gero administravimo principą ir pareigą motyvuoti, kai neatsakė į jų prašymą, pateiktą pagal Baudų apskaičiavimo gairių 37 punktą. Antra, jos tvirtina, kad Komisija padarė teisės klaidą, kai nenukrypo nuo Baudų apskaičiavimo gairėse nurodyto bendro metodo ir nesumažino joms skirtos baudos dydžio atsižvelgdama į ypatingas šios bylos aplinkybes ir jų vaidmenį ODĮ rinkoje.
Kaip matyti iš ieškinio 3, 7, 41 ir 43 punktų ir dubliko 11–18 punktų, pirmuoju reikalavimu ieškovės Bendrojo Teismo prašo pasinaudoti neribota jurisdikcija pagal SESV 261 straipsnį ir sumažinti joms skirtos baudos dydį. Be to, jos nurodo, kad neprašo panaikinti ginčijamo sprendimo, jei Bendrasis Teismas konstatuotų, jog Komisija pažeidė pareigą motyvuoti ar gero administravimo principą.
Taikydamas Procedūros reglamento 89 straipsnyje numatytas proceso organizavimo priemones, Bendrasis Teismas paprašė ieškovių patikslinti, ar, kaip būtų galima teigti remiantis ieškiniu ir dubliku, ieškinyje jos neteikia reikalavimo panaikinti ginčijamą sprendimą, o tik prašo sumažinti baudos dydį.
Atsakydamos į Bendrojo Teismo taikytas proceso organizavimo priemones, ieškovės nurodė, kad prašo Bendrojo Teismo pasinaudojant neribota jurisdikcija peržiūrėti implicitinį Komisijos sprendimą atmesti jų prašymą sumažinti baudos dydį pagal Baudų apskaičiavimo gairių 37 punktą ir iš esmės išnagrinėti šį prašymą.
Vis dėlto atsakydamos į proceso organizavimo priemones ieškovės taip pat pažymėjo, kad žino apie tai, jog prašyti Bendrojo Teismo pasinaudoti neribota jurisdikcija dėl baudos pagal SESV 261 straipsnį „neišvengiamai reiškia prašyti visiškai arba iš dalies panaikinti šį sprendimą“, ir kad jei išnagrinėjęs teisėtumą pagal SESV 263 straipsnį Bendrasis Teismas padarytų išvadą, jog Komisija nepadarė teisės klaidos, jis galėtų išsamiai išnagrinėti baudos dydį pagal SESV 261 straipsnį.
Šiuo aspektu reikia priminti, kad „pasinaudojimas neribota jurisdikcija“ Sutartyje nėra įtvirtintas kaip savarankiška teisių gynimo priemonė. Iš tiesų SESV 261 straipsnyje tik numatyta, kad pagal Sutarčių nuostatas priimti reglamentai gali suteikti Europos Sąjungos teismams neribotą jurisdikciją skirti tokiuose reglamentuose numatytas baudas (2004 m. lapkričio 9 d. Nutarties FNICGV / Komisija,
T‑252/03
,
EU:T:2004:326
,
punktas).
Be to, Sąjungos teismai šia neribota jurisdikcija gali naudotis tik tikrindami institucijų aktus, konkrečiai, nagrinėdami ieškinius dėl panaikinimo. Iš tiesų SESV 261 straipsniu siekiama tik praplėsti įgaliojimus, kuriuos Sąjungos teismas turi nagrinėdamas SESV 263 straipsnyje nurodytus ieškinius (šiuo klausimu žr. 2004 m. lapkričio 9 d. Nutarties FNICGV / Komisija,
T‑252/03
,
EU:T:2004:326
,
ir
punktus).
Todėl Sąjungos teismui pateiktas prašymas pasinaudoti neribota jurisdikcija dėl sprendimo skirti sankcijas (tokie įgaliojimai suteikiami SESV 261 straipsniu, tačiau įgyvendinami SESV 263 straipsniu) neišvengiamai apima prašymą visiškai arba iš dalies panaikinti šį sprendimą (šiuo klausimu žr. 2004 m. lapkričio 9 d. Nutarties FNICGV / Komisija,
T‑252/03
,
EU:T:2004:326
,
punktą).
Taigi tik tada, kai Sąjungos teismas atlieka jam nurodyto sprendimo teisėtumo kontrolę, atsižvelgdamas į jam pateiktus pagrindus ir į pagrindus, kuriuos prireikus jis iškelia savo iniciatyva, jis gali, jei tas sprendimas nenaikinamas visiškai, pasinaudoti neribota jurisdikcija tam, kad, pirma, atsižvelgtų į savo sprendimo dėl minėto sprendimo teisėtumo pasekmes ir, antra, remdamasis aplinkybėmis, kurias jis turi išnagrinėti (šiuo klausimu žr. 2011 m. gruodžio 8 d. Sprendimo KME Germany ir kt. / Komisija,
C‑389/10 P
,
EU:C:2011:816
,
punktą ir 2014 m. liepos 10 d. Sprendimo Telefónica ir Telefónica de España / Komisija,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
,
punktą), nustatytų, ar tuo metu, kai jis priima sprendimą (2014 m. liepos 11 d. Sprendimo RWE ir RWE Dea / Komisija,
T‑543/08
,
EU:T:2014:627
,
punktas; 2014 m. liepos 11 d. Sprendimo Sasol ir kt. / Komisija,
T‑541/08
,
EU:T:2014:628
,
punktas ir 2014 m. liepos 11 d. Sprendimo Esso ir kt. / Komisija,
T‑540/08
,
EU:T:2014:630
,
punktas), reikia Komisijos vertinimą pakeisti savuoju tam, kad baudos dydis būtų tinkamas.
Nagrinėjamu atveju, nors ieškinyje ieškovės pateikė tik reikalavimą pakeisti ginčijamą sprendimą ir nurodė, kad neprašo jo panaikinti, iš vėlesnių jų paaiškinimų matyti, jog ieškovės neprieštarauja tam, kad Bendrasis Teismas perkvalifikuotų jų reikalavimus remdamasis šio sprendimo 53–56 punktuose nurodyta jurisprudencija.
Taigi darytina išvada, kad šis ieškinys apima, pirma, reikalavimą iš dalies panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek Komisija atmetė ieškovių prašymą sumažinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnio d punkte joms skirtos baudos dydį pagal Baudų apskaičiavimo gairių 37 punktą, ir, antra, reikalavimą pakeisti ginčijamą sprendimą, prašant, kad Bendrasis Teismas pats patenkintų šį prašymą ir sumažintų tą baudą.
B.

Dėl reikalavimo panaikinti
(Praleista)
1.

Dėl pirmojo pagrindo, grindžiamo gero administravimo principo ir pareigos motyvuoti pažeidimu
(Praleista)
a)

Dėl pirmos dalies, grindžiamos pareigos motyvuoti pažeidimu
(Praleista)
1)

Dėl Komisijos pareigos motyvuoti, kodėl nebuvo atsižvelgta į ieškovių nurodytas ypatingas aplinkybes
Kiek tai susiję su ieškovių argumentu, kad Komisija pažeidė jai tenkančią pareigą motyvuoti, kai ginčijamame sprendime nenurodė priežasčių, dėl kurių, ieškovėms pateikus prašymą pagal Baudų apskaičiavimo gairių 37 punktą, nenukrypo nuo baudų dydžio apskaičiavimo bendro metodo, reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 65 ir 75 punktuose minėtos jurisprudencijos, Komisija neturi pareigos sprendime nurodyti visų faktinių ir teisinių aplinkybių, kurios buvo nagrinėjamos per administracinę procedūrą, taip pat tų, į kurias neatsižvelgė apskaičiuodama skirtos baudos dydį.
Be to, pažymėtina, kad taikytinuose teisės aktuose numatyta, jog Komisija gali nukrypti nuo baudų dydžio apskaičiavimo bendro metodo tik dviem išimtiniais atvejais. Pirma, pagal Baudų apskaičiavimo gairių 35 punktą apskaičiuodama baudos dydį Komisija gali atsižvelgti į įmonės nepajėgumą sumokėti baudą. Šiuo atveju reikia priminti, kad per neoficialų 2015 m. kovo 5 d. susitikimą Komisija aiškiai paprašė ieškovių patvirtinti, jog jos nesiremia savo nepajėgumu sumokėti baudą pagal Baudų apskaičiavimo gairių 35 punktą, ir kad ieškovės patvirtino, jog jos neprašo taikyti šios procedūros. Antra, Baudų apskaičiavimo gairių 37 punkte numatyta, kad ypatingos bylos aplinkybės arba būtinybė siekti atgrasomojo poveikio konkrečioje byloje gali pateisinti Komisijos nukrypimą nuo tose gairėse aprašyto metodo.
Vis dėlto, remiantis jurisprudencija, reikia konstatuoti, kad diskrecija, kuri Komisijai suteikiama Baudų apskaičiavimo gairėse, neatleidžia jos nuo pareigos motyvuoti šios išimties taikymą. Iš tiesų Komisija turi aiškiai nurodyti ypatingas bylos aplinkybes ar būtinybę siekti konkretaus atgrasomojo poveikio, pateisinančias šios išimties taikymą (šiuo klausimu žr. 2014 m. vasario 6 d. Sprendimo AC‑Treuhand / Komisija,
T‑27/10
,
EU:T:2014:59
,
punktą).
Konkrečiai kalbant, kai Komisija nusprendžia nukrypti nuo Baudų apskaičiavimo gairėse, kuriomis ji pati nusistatė diskrecijos ribas nustatant baudas, įtvirtinto bendro metodo, remdamasi šių gairių 37 punktu, šie reikalavimai dėl motyvavimo taikomi dar griežčiau. Šiuo aspektu reikia priminti suformuotą jurisprudenciją, kurioje pripažinta, kad tose gairėse yra nustatyta orientacinė elgesio taisyklė, kurioje nurodoma sektina praktika, nuo kurios konkrečiu atveju Komisija negali nukrypti nenurodžiusi priežasčių, atitinkančių, be kita ko, vienodo požiūrio principą. Šis motyvavimas turi būti dar tikslesnis dėl to, kad Baudų apskaičiavimo gairių 37 punkte neaiškiai nurodomi „tam tikros bylos ypatumai“, taigi Komisijai paliekama plati diskrecija taikyti išimtinį atitinkamų įmonių bazinių baudų dydžių koregavimą. Iš tiesų tokiomis aplinkybėmis yra dar svarbiau, kad Komisija administracinėse procedūrose laikytųsi Sąjungos teisės sistemoje nustatytų garantijų, įskaitant pareigą motyvuoti (žr. 2016 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Printeos ir kt. / Komisija,
T‑95/15
,
EU:T:2016:722
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Tačiau nagrinėjamu atveju Komisija padarė išvadą, kad Baudų apskaičiavimo gairių 37 punkte nurodytų ypatingų aplinkybių nebuvo, todėl apskaičiuodama ieškovėms skirtos baudos dydį pasirinko taikyti bendrąjį metodą. Tokiomis aplinkybėmis, kaip matyti iš šio sprendimo 65 ir 75 punktuose nurodytos jurisprudencijos, ginčijamame sprendime ji turėjo pagrįsti tik baudos dydžiui apskaičiuoti taikytą metodą, o ne tai, kodėl atlikdama šį apskaičiavimą neatsižvelgė į tam tikras aplinkybes, ir, konkrečiai kalbant, priežastis, dėl kurių netaikė Baudų apskaičiavimo gairių 37 punkte numatytos išimties. Iš tiesų, kaip jau buvo priminta (žr. šio sprendimo 77 punktą), Komisija neprivalo pateikti nuomonės dėl visų suinteresuotųjų asmenų jai pateiktų argumentų. Pakanka, kad ji nurodo sprendimo turiniui lemiamą reikšmę turinčius faktus ir teisinius argumentus.
Tokiomis aplinkybėmis reikia atmesti ieškovių argumentus, kad Komisija ginčijamame sprendime nesilaikė jai tenkančios pareigos motyvuoti dėl to, kad tame sprendime nenurodė, kodėl netaikė Baudų apskaičiavimo gairių 37 punkte numatytos išimties, nors jos to prašė. Taigi pirmojo pagrindo pirma dalis turi būti atmesta.
b)

Dėl antros dalies, grindžiamos gero administravimo principo pažeidimu
(Praleista)
Nagrinėjamu atveju iš bylos medžiagos matyti, kad, pirma, prieš priimant ginčijamą sprendimą su patariamuoju komitetu buvo konsultuojamasi du kartus – 2015 m. spalio 5 ir 15 d., ir, antra, šio komiteto nariams buvo perduotas visas su šia byla susijusių dokumentų paketas pagal Reglamento Nr. 1/2003 14 straipsnio 3 dalį. Komisija teigia, kad tarp šių dokumentų buvo bylos medžiagos santrauka, jos 2015 m. birželio 3 d. raštas, kuriame išdėstytos faktinės aplinkybės, bendrovių, kurioms skirta bauda, atsakymai į šį raštą, įskaitant 2015 m. birželio 26 d. ieškovių atsakymą, sprendimo projektas su priedais, baudų lentelė, prie kurios pridėtas raštas, kuriame išsamiai aprašomas jų apskaičiavimo metodas, pranešimas apie kaltinimus ir atsakymai į jį.
Pirma, reikia pažymėti, kad patariamasis komitetas buvo informuotas apie pagrindines faktines ir teisines procedūros aplinkybes, visų pirma apie rinką, adresatus, kaltinimus, pažeidimo trukmę, baudų dydžio apskaičiavimo metodą ir nuomones, kurias adresatai išreiškė atsakydami į Komisijos kaltinimus, o šiuos dokumentus galima laikyti „svarbiausiais“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1/2003 14 straipsnio 3 dalį.
Antra, reikia konstatuoti, kad Reglamento Nr. 1/2003 14 straipsnyje nenustatyta, jog ieškovų prašymai turi būti pridėti prie šios dokumentacijos. Iš tiesų, remiantis Reglamento Nr. 1/2003 14 straipsnio 3 dalimi, prie rašto apie šaukiamą patariamojo komiteto posėdį pridedama „bylos santrauka, svarbiausių dokumentų sąrašas ir preliminarus sprendimo projektas“. Žodžių junginys „svarbiausių dokumentų sąrašas“ negali reikšti, kad Komisija patariamajam komitetui turi perduoti visus dokumentus, kuriais buvo apsikeista su susijusiomis bendrovėmis.
Trečia, reikia pažymėti, kad Komisija patariamajam komitetui perdavė 2015 m. birželio 3 d. raštą, kuriame išdėstytos faktinės aplinkybės, ir 2015 m. birželio 26 d. ieškovių atsakymą į šį raštą. Todėl ieškovės turėjo galimybę, viena vertus, susipažinti su svarbiausiomis faktinėmis aplinkybėmis, į kurias Komisija turi atsižvelgti apskaičiuodama baudos dydį, ir, kita vertus, pateikti pastabas dėl šių Komisijos išdėstytų aplinkybių. Be to, šios pastabos buvo perduotos patariamajam komitetui.
Taigi, kadangi pirmasis ieškovių prašymas sumažinti baudos dydį dėl joms būdingų „ypatingų aplinkybių“, kaip tai suprantama pagal Baudų apskaičiavimo gairių 37 punktą, buvo pateiktas 2015 m. vasario 26 d., t. y. daug anksčiau, nei Komisija ieškovėms perdavė faktų išdėstymą, jos negali Komisijos kaltinti tuo, kad ji nepranešė apie šias aplinkybes patariamajam komitetui. Iš tiesų, net jeigu Komisija šių aplinkybių neįtraukė į faktų išdėstymą ar svarbiausių dokumentų sąrašą, ieškovės turėjo galimybę 2015 m. birželio 26 d. pastabose nurodyti, kokią reikšmę ši informacija turi apskaičiuojant baudos dydį.
Be to, kadangi tai, ką ieškovės nurodė 2015 m. rugsėjo 14 d. antrajame prašyme, labai nesiskiria nuo pirmojo prašymo, kiek tai susiję su jau išdėstytų aplinkybių atnaujinimu, Komisija neprivalėjo iš naujo išklausyti ieškovių prieš priimdama ginčijamą sprendimą, juo labiau neturėjo iš naujo konsultuotis su patariamuoju komitetu (šiuo klausimu žr. 2002 m. spalio 15 d. Sprendimo Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. / Komisija,
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
,
punktą). Vis dėlto reikia pažymėti, kad 2015 m. rugsėjo 18 d. Komisija iš naujo sušaukė neoficialų susitikimą su ieškovėmis, kuriame jos turėjo galimybę išreikšti nuomonę dėl naujų faktinių aplinkybių, ir kad paskui, 2015 m. spalio 15 d., dar kartą buvo pasikonsultuota su patariamuoju komitetu. Komisija padarė išvadą, kad šios faktinės aplinkybės neturi lemiamos reikšmės apskaičiuojant ieškovėms skirtos baudos dydį, todėl apie jas nebuvo pranešta patariamajam komitetui.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, jog nėra taip, kad Komisija pažeidė gero administravimo principą dėl to, jog nepasikonsultavo su patariamuoju komitetu dėl ieškovių išdėstytų konkrečių aplinkybių. Iš tiesų Komisija per administracinę procedūrą veikė rūpestingai, nes, pirma, išklausė ieškoves ir išnagrinėjo jų pastabas prieš patariamajam komitetui pateikiant raštišką nuomonę dėl preliminaraus sprendimo projekto ir, antra, perdavė šiam komitetui informaciją, turinčią didžiausią reikšmę apskaičiuojant baudos dydį pagal Reglamento Nr. 1/2003 14 straipsnio 3 dalį.
Išvados, analogiškos išdėstytoms šio sprendimo 89–95 punktuose, turi būti taikomos ieškovių argumentams dėl konsultacijų su Komisijos narių kolegija. Šiuo aspektu iš bylos medžiagos matyti, kad prieš priimant ginčijamą sprendimą pagrindiniai sprendimo projekto elementai, t. y. šis projektas su priedais, patariamojo komiteto nuomonė ir galutinė auditoriaus ataskaita, buvo pateikti Komisijos narių kolegijai, kad ši juos galutinai patvirtintų.
(Praleista)

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (penktoji kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Hitachi‑LG Data Storage, Inc
.
ir
Hitachi‑LG Data Storage Korea, Inc
.
padengia savo ir Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas
.

Gratsias
Labucka
Ulloa Rubio
Paskelbtas 2019 m. liepos 12 d. viešame teismo posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.
(
)	Pateikiami tik tie šio sprendimo punktai, kuriuos Bendrasis Teismas mano tikslinga paskelbti.