CELEX: 62019CJ0311
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Laisvė teikti paslaugas
Apribojimai
Nacionalinės teisės aktai, kuriais tam tikrose vietose draudžiama vykdyti azartinių lošimų veiklą
SESV 56 straipsnio taikymas
Tarpvalstybinis elementas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl SESV 56 straipsnio išaiškinimo.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant BONVER WIN a.s. ir
Ministerstvo financí ČR
(Finansų ministerija, Čekijos Respublika) ginčą dėl sprendimo panaikinti šios bendrovės licenciją verstis azartinių lošimų veikla Dečyno mieste (Čekijos Respublika) teisėtumo.
Teisinis pagrindas
1990 m. gegužės 17 d.
Zákon č. 202/1990 Sb., o loteriích a jiných podobných hrách
(Įstatymas Nr. 202/1990 dėl loterijų ir kitų panašių lošimų, toliau – Loterijų įstatymas) 50 straipsnio 4 dalyje nustatyta:
„Savivaldybė gali priimti visuotinai privalomą potvarkį, numatantį, kad azartinių lošimų <…>, loterijų ir kitų panašių lošimų <…> veikla gali būti vykdoma tik potvarkyje numatytose vietose ir numatytu laiku, arba nustatyti konkrečias vietas ir konkretų laiką, kur ir kada draudžiama vykdyti loterijų ar kitų panašių lošimų veiklą toje savivaldybėje, arba visiškai uždrausti vykdyti loterijų ar kitų panašių lošimų veiklą savo teritorijoje.“
Remiantis Loterijų įstatymo 50 straipsnio 4 dalimi priimto
Obecně závazná vyhláška města Děčín
č. 3/2013, o regulaci provozování sázkových her, loterií a jiných podobných her
(Dečyno miesto visuotinai privalomas potvarkis Nr. 3/2013 dėl azartinių lošimų, loterijų ir kitų panašių lošimų reguliavimo, toliau – Visuotinai privalomas potvarkis Nr. 3/2013) 1 straipsnio pirmoje pastraipoje nustatyta:
„Visoje Dečyno miesto teritorijoje, išskyrus kazino, kurių adresai nurodyti šio potvarkio 1 priede, draudžiama vykdyti:
a)
azartinius lošimus, nurodytus Lošimų įstatymo 2 straipsnio i, l, m ir n punktuose;
b)
loterijas ir kitus panašius lošimus, nurodytus Lošimų įstatymo 2 straipsnio j punkte;
c)
loterijas ir kitus panašius lošimus, nurodytus Lošimų įstatymo 50 straipsnio 3 dalyje.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
BONVER WIN yra Čekijos Respublikoje įsteigta komercinė įmonė, vykdanti azartinių lošimų veiklą.
2013 m. spalio 22 d. sprendimu Finansų ministerija, remdamasi Visuotinai privalomu potvarkiu Nr. 3/2013, panaikino BONVER WIN turėtą licenciją vykdyti azartinių lošimų veiklą Dečyno miesto teritorijoje esančioje įstaigoje dėl to, kad ji nėra nė vienoje iš jo 1 priede nurodytų vietų.
BONVER WIN apskundė šį sprendimą administracine tvarka, tačiau finansų ministras 2014 m. liepos 22 d. skundą atmetė.
Tada BONVER WIN šį sprendimą apskundė
Městský soud v Praze
(Prahos miesto teismas, Čekijos Respublika), tačiau skundas buvo atmestas. Dėl argumento, susijusio su nacionalinės teisės neatitiktimi Sąjungos teisei, šis teismas pažymėjo, kad Sąjungos teisė nėra taikytina BONVER WIN situacijai, nes ši bendrovė nesinaudojo laisve teikti paslaugas.
BONVER WIN padavė kasacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui ir jame tvirtino, kad
Městský soud v Praze
(Prahos miesto teismas) suklydo nusprendęs, kad Sąjungos teisė nėra taikytina pagrindinėje byloje. Ji teigia, kad aplinkybė, kurią patvirtina liudininko parodymai, jog dalį jos įstaigos Dečyno mieste, kuris įsikūręs maždaug 25 km nuo Vokietijos sienos, klientų sudarė kitų valstybių narių piliečiai, rodo, kad SESV 56 straipsnis yra taikytinas.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teigia, kad jo jurisprudencija dėl SESV nuostatų, susijusių su laisve teikti paslaugas, taikymo situacijoms, panašioms į tą, kuri nagrinėjama pagrindinėje byloje, nėra vienoda, ir pabrėžia, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos teisės nuostatos gali riboti paslaugų gavėjų laisvę. Tas teismas nurodo, pirma, kad remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija darytina išvada, jog valstybėje narėje įsisteigusio paslaugų teikėjo kitoje valstybėje narėje įsteigtam paslaugų gavėjui nekeičiant buvimo vietos teikiamos paslaugos yra laikomos tarpvalstybiniu paslaugų teikimu, o tokie paslaugų gavėjai taip pat gali būti turistai ar studijuoti vykstantys asmenys.
Antra, jis mano, kad tokios nuostatos, kurios vienodai taikomos tos valstybės ir kitų valstybių narių piliečiams, paprastai gali patekti į nuostatų, susijusių su Sutartimi garantuojamomis laisvėmis, taikymo sritį tik tada, kai jos taikomos situacijoms, turinčioms ryšį su valstybių narių tarpusavio prekyba.
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad, nors Teisingumo Teismas išaiškino klausimą dėl SESV 56 straipsnio taikymo tais atvejais, kai paslaugų teikėjas siūlo paslaugas telefonu ar internetu ar kai paslaugų gavėjai yra turistų grupės, jis aiškiai nepasakė, ar šis straipsnis taikomas vien dėl to, kad kitos Europos Sąjungos valstybės narės piliečių grupė tam tikroje valstybėje narėje gali gauti arba gauna paslaugą, iš esmės skirtą tos valstybės piliečiams. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar dėl atsitiktinio vieno kitos valstybės narės piliečio apsilankymo tam tikras paslaugas teikiančioje įstaigoje SESV 56 straipsnis automatiškai tampa taikomas visoms bendrai tą nacionalinių paslaugų sektorių reguliuojančioms nacionalinės teisės nuostatoms.
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar laisvės teikti paslaugas srityje nereikėtų nustatyti
de minimis
taisyklės, panašios į tą, kuri egzistuoja laisvo prekių judėjimo srityje, ir grindžiamos pakankamu nacionalinės teisės nuostatos ir laisvė teikti paslaugas ryšiu. Jei tokia taisyklė būtų nustatyta, nuostata, vienodai taikoma visiems paslaugų teikėjams, vykdantiems veiklą tam tikros valstybės narės teritorijoje, ir daranti nedidelę įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai, nepatektų į SESV 56 straipsnio taikymo sritį. Kita vertus, tam teismui kyla klausimas, ar laisvės teikti paslaugas srityje reikia taikyti 1993 m. lapkričio 24 d. Sprendime Keck ir Mithouard (
C‑267/91 ir C‑268/91
,
EU:C:1993:905
) padarytas išvadas ir neįtraukti į SESV 56 straipsnio taikymo sritį vienodai taikomų priemonių, kurios daro tokį patį teisinį ir faktinį poveikį visiems paslaugų teikėjams, vykdantiems veiklą valstybės teritorijoje.
Šiomis aplinkybėmis
Nejvyšší správní soud
(Aukščiausiasis administracinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar [SESV] 56 ir paskesni straipsniai turėtų būti taikomi nacionalinės teisės aktui (visuotinai privalomam savivaldybės potvarkiui), kuriuo draudžiama teikti tam tikrą paslaugą dalyje savivaldybės, vien dėl to, kad kai kurie paslaugos teikėjo, kuriam taikomas tas teisės aktas, klientai gali būti arba yra iš kitos ES valstybės narės?
Jei taip, ar siekiant taikyti [SESV] 56 ir paskesnius straipsnius pakanka vien tvirtinimo apie galimą klientų iš kitos valstybės narės buvimą, ar vis dėlto paslaugos teikėjas privalo įrodyti, kad iš tikrųjų teikė paslaugas klientams iš kitų valstybių narių?
2.
Ar atsakant į pirmąjį klausimą turi reikšmės tai, kad:
a)
galimas laisvės teikti paslaugas apribojimas yra labai nedidelis tiek geografiškai, tiek materialiai (potencialus
de minimis
išimties taikymas);
b)
nėra akivaizdu, kad nacionalinės teisės aktu teisiškai ar faktiškai būtų skirtingai reglamentuojama subjektų, kurie teikia paslaugas daugiausia kitų Europos Sąjungos valstybių narių piliečiams, ir subjektų, kurie orientuojasi į vietinius klientus, situacija?“
Dėl prejudicinių klausimų
Prejudiciniais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar ir kokiomis sąlygomis SESV 56 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jis yra taikytinas valstybėje narėje įsisteigusios bendrovės, kurios licencija verstis azartinių lošimų veikla buvo panaikinta po to, kai toje valstybėje narėje įsigaliojo teisės nuostata, kurioje nustatomos vietos, kur leidžiama rengti tokius lošimus, situacijai, jei tokia nuostata taikoma vienodai visiems tos valstybės narės teritorijoje veiklą vykdantiems paslaugos teikėjams, nepaisant to, ar jie tas paslaugas teikia tos valstybės, ar kitų valstybių narių piliečiams, kai ta bendrovė tvirtina, kad dalis jos klientų yra iš kitos valstybės narės nei ta, kurioje yra jos buveinė.
Atsakant į šiuos klausimus reikia priminti, kad tokias nacionalinės teisės nuostatas, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, kurios taikomos vienodai skirtingų valstybių narių piliečiams, pagal bendrą taisyklę gali apimti nuostatos, reglamentuojančios SESV garantuojamas pagrindines laisves, tik jeigu jos taikomos situacijoms, susijusioms su valstybių narių tarpusavio prekyba (2015 m. birželio 11 d. Sprendimo Berlington Hungary ir kt.,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
,
punktas ir 2019 m. birželio 4 d. Sprendimo Pólus Vegas,
C‑665/18
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2019:477
,
punktas).
SESV nuostatos dėl laisvės teikti paslaugas netaikomos situacijai, kai visi jos elementai susiję tik su viena valstybe nare (šiuo klausimu žr. 2016 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Atsižvelgiant į tai reikia priminti, kad SESV 56 straipsnyje reikalaujama panaikinti visus laisvės teikti paslaugas apribojimus, net jei tie apribojimai vienodai taikomi valstybėje narėje įsisteigusiems paslaugų teikėjams ir paslaugų teikėjams iš kitų valstybių narių, jeigu tokiais apribojimais galima drausti, riboti ar trukdyti užsiimti veikla paslaugų teikėjui, įsisteigusiam kitoje valstybėje narėje, kurioje jis teisėtai teikia panašias paslaugas. Be to, laisve teikti paslaugas naudojasi ir paslaugų teikėjas, ir jų gavėjas (2009 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Liga Portuguesa de Futebol Profissional ir Bwin International,
C‑42/07
,
EU:C:2009:519
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Ji apima paslaugų gavėjų laisvę netrukdomai atvykti į kitą valstybę narę ir gauti joje paslaugą, o turistai turi būti laikomi šia laisve besinaudojančiais paslaugų gavėjais (šiuo klausimu žr. 1984 m. sausio 31 d. Sprendimo Luisi ir Carbone,
286/82 ir 26/83
,
EU:C:1984:35
,
punktą; 1989 m. vasario 2 d. Sprendimo Cowan,
186/87
,
EU:C:1989:47
,
punktą ir 2020 m. balandžio 2 d. Sprendimo Ruska Federacija,
C‑897/19 PPU
,
EU:C:2020:262
,
punktą).
Dėl to Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad paslaugos, kurias vienoje valstybėje narėje įsisteigęs paslaugų teikėjas, nekeisdamas buvimo vietos, teikia kitoje valstybėje narėje įsisteigusiam paslaugų gavėjui, laikytinos tarpvalstybiniu paslaugų teikimu, kaip tai suprantama pagal SESV 56 straipsnį (2015 m. birželio 11 d. Sprendimo Berlington Hungary ir kt.,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Kita vertus, neturi reikšmės tai, kad apribojimus paslaugų teisėjui nustato jo kilmės valstybė narė. Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad laisvė teikti paslaugas taikoma ne tik apribojimams, kuriuos nustato paskirties valstybė, bet ir apribojimams, kuriuos nustato kilmės valstybė (šiuo klausimu žr. 1995 m. gegužės 10 d. Sprendimo Alpine Investments,
C‑384/93
,
EU:C:1995:126
,
punktą).
Reikia pažymėti, kad, kaip savo išvados 50 punkte pabrėžė generalinis advokatas, paslaugų teikėjams ir paslaugų gavėjams nustatyti apribojimai Sutartyje vertinami taip pat. Vadinasi, jei situacija patenka į SESV 56 straipsnio taikymo sritį, šiuo straipsniu gali remtis ir paslaugos teikėjas, ir jos gavėjas.
Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad įmonė gali remtis teise laisvai teikti paslaugas prieš valstybę, kurioje yra įsisteigusi, jei paslaugos teikiamos asmenims, įsisteigusiems kitoje valstybėje narėje (šiuo klausimu žr. 1995 m. gegužės 10 d. Sprendimo Alpine Investments,
C‑384/93
,
EU:C:1995:126
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją)
Vis dėlto reikia priminti, kad Teisingumo Teismas, į kurį kreipiasi nacionalinis teismas dėl situacijos, kurios visi elementai susiję tik su viena valstybe nare, negali, nacionaliniam teismui nurodžius tik tai, kad nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos vienodai taikomos tiek nagrinėjamos valstybės narės, tiek kitų valstybių narių piliečiams, nuspręsti, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą dėl SESV nuostatų, susijusių su pagrindinėmis laisvėmis, išaiškinimo tam teismui yra reikalingas nagrinėjamai bylai išspręsti. Konkretūs elementai, leidžiantys nustatyti ryšį tarp ginčo dalyko ar aplinkybių, kurių visi elementai susiję tik su viena nagrinėjama valstybe nare, ir SESV 56 straipsnio, turi išplaukti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą (2016 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
,
punktas ir 2019 m. birželio 4 d. Sprendimo Pólus Vegas,
C‑665/18
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2019:477
,
punktas).
Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos taip pat matyti, kad negalima preziumuoti tarpvalstybinės situacijos egzistavimo vien tam, kad Sąjungos piliečiai iš kitų valstybių narių galėtų pasinaudoti tokių paslaugų teikiamomis galimybėmis (šiuo klausimu žr. 2019 m. birželio 4 d. Sprendimo Pólus Vegas,
C‑665/18
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2019:477
,
punktą).
Šiuo atveju darytina išvada, kad paprasto paslaugų teikėjo tvirtinimo, kad dalis jo klientų yra iš kitos valstybės narės nei ta, kurioje jis yra įsisteigęs, nepakanka įrodyti tarpvalstybinę situaciją, kuri galėtų patekti į SESV 56 straipsnio taikymo sritį. Norėdamas kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą dėl tokio paslaugų teikėjo situacijos nacionalinis teismas nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą turi pateikti tokio tvirtinimo pagrįstumo įrodymų.
Kalbant apie klientų iš kitos valstybės narės skaičiaus svarbą, kaip savo išvados 82 punkte pažymėjo generalinis advokatas, reikia atmesti mintį, kad laisvės teikti paslaugas srityje reikėtų įvesti
de minimis
taisyklę.
Reikia pažymėti, kad tokios aplinkybės, kaip paslauga pasinaudojusių užsienio klientų skaičius, suteiktų paslaugų apimtis ar nedidelė laisvės teikti paslaugas galimo geografinio ar materialinio apribojimo apimtis, neturi reikšmės sprendžiant, ar SESV 56 straipsnis yra taikytinas.
Iš suformuotos jurisprudencijos konkrečiai matyti, kad šiame straipsnyje nurodyta laisve galima remtis ir tada, kai egzistuoja tik vienas paslaugų gavėjas (šiuo klausimu žr. 1989 m. vasario 2 d. Sprendimo Cowan,
186/87
,
EU:C:1989:47
,
ir
punktus), ir tada, kai paslaugų gavėjų skaičius yra neapibrėžtas ir jie naudojasi neribotu paslaugų, kurias teikia kitoje valstybėje narėje įsisteigęs paslaugų teikėjas, skaičiumi (šiuo klausimu žr. 1995 m. gegužės 10 d. Sprendimo Alpine Investments,
C‑384/93
,
EU:C:1995:126
,
punktą ir 2003 m. lapkričio 6 d. Sprendimo Gambelli ir kt.,
C‑243/01
,
EU:C:2003:597
,
ir
punktus).
Kaip savo išvados 80 punkte iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, SESV 56 straipsnio taikymo padarymas priklausomo nuo kiekybinio kriterijaus pakenktų vienodam šio straipsnio taikymui Sąjungoje, todėl tokio kriterijaus negalima nustatyti.
Be to, negalima pritarti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo požiūriui, jog visuotinio taikymo priemonė, kuria draudžiama, išskyrus joje numatytas išimtis, verstis azartinių lošimų veikla valstybės narės savivaldybės teritorijoje ir kuri teisiškai ir faktiškai vienodai paveikia visus tos valstybės narės teritorijoje įsisteigusius paslaugų teikėjus, nepaisant to, ar jie tas paslaugas teikia tos valstybės, ar kitų valstybių narių piliečiams, nepatenka į materialinę SESV 56 straipsnio taikymo sritį.
Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad nacionalinės teisės nuostatos, kuriomis teisė verstis azartinių lošimų veikla ribojama tam tikromis vietomis, gali būti laikomos laisvės teikti paslaugas, kuriai taikomas SESV 56 straipsnis, ribojimu (šiuo klausimu žr. 2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Anomar ir kt.,
C‑6/01
,
EU:C:2003:446
,
ir
punktus).
Šiuo atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad maždaug 25 km nuo Vokietijos sienos esantis Dečyno miestas yra Vokietijos piliečių pamėgta vieta ir kad BONVER WIN per procesą nacionaliniame teisme pateikė įrodymų, kad dalį jos klientų sudarė asmenys iš kitų valstybių narių, vadinasi, negalima teigti, kad užsienio klientų egzistavimas yra tik hipotetinis.
Taigi iš visų šių svarstymų matyti, kad SESV 56 straipsnis yra taikytinas tokioje situacijoje, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, tačiau su sąlyga, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikrins BONVER WIN pateiktus įrodymus.
Vis dėlto ši išvada nedaro įtakos klausimui, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos yra suderinamos su šiuo straipsniu. Į Teisingumo Teismą nebuvo kreiptasi su klausimu, ar pagal šį straipsnį draudžiamos tokios nuostatos, be to, jis neturi reikalingos informacijos, kad galėtų nacionaliniam teismui pateikti naudingų nuorodų.
Atsižvelgiant į šiuos svarstymus, į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus reikia atsakyti, kad SESV 56 straipsnis aiškintinas taip, kad jis taikytinas valstybėje narėje įsisteigusios bendrovės, kurios licencija verstis azartinių lošimų veikla buvo panaikinta po to, kai toje valstybėje narėje įsigaliojo teisės nuostata, kurioje nustatomos vietos, kur leidžiama rengti tokius lošimus, situacijai, jei tokia nuostata taikoma vienodai visiems tos valstybės narės teritorijoje veiklą vykdantiems paslaugos teikėjams, nepaisant to, ar jie tas paslaugas teikia tos valstybės ar kitų valstybių narių piliečiams, kai dalis jos klientų yra iš kitos valstybės narės nei ta, kurioje yra jos buveinė.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

SESV 56 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jis taikytinas valstybėje narėje įsisteigusios bendrovės, kurios licencija verstis azartinių lošimų veikla buvo panaikinta po to, kai toje valstybėje narėje įsigaliojo teisės nuostata, kurioje nustatomos vietos, kur leidžiama rengti tokius lošimus, situacijai, jei tokia nuostata taikoma vienodai visiems tos valstybės narės teritorijoje veiklą vykdantiems paslaugos teikėjams, nepaisant to, ar jie tas paslaugas teikia tos valstybės ar kitų valstybių narių piliečiams, kai dalis jos klientų yra iš kitos valstybės narės nei ta, kurioje yra jos buveinė.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: čekų.