CELEX: 62020CJ0614
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Nariadenie (ES) č. 1370/2007
Služby osobnej železničnej a cestnej dopravy poskytované vo verejnom záujme
Povinnosť prepravovať určité kategórie cestujúcich bezplatne, stanovená prostredníctvom všeobecných pravidiel
Povinnosť príslušného orgánu priznať poskytovateľom služieb vo verejnom záujme za ich poskytovanie náhradu
Metóda výpočtu

Návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  sa  týka  výkladu  článku 108 ZFEÚ, ako aj článku 2 písm. e),  článku 3  ods. 2 a 3 a článku 4  ods. 1 písm. b)  bodu  i)  nariadenia  Európskeho  parlamentu a Rady  (ES)  č. 1370/2007 z 23. októbra  2007 o službách  vo  verejnom  záujme v železničnej a cestnej  osobnej  doprave,  ktorým  sa  zrušujú  nariadenia  Rady  (EHS)  č. 1191/69 a (EHS)  č. 1107/70  (Ú. v. EÚ L 315,  2007,  s. 1),  zmeneného  nariadením  Európskeho  parlamentu a Rady  (EÚ)  2016/2338  zo  14. decembra  2016  (Ú. v. EÚ L 354,  2016,  s. 22)  (ďalej  len  „nariadenie  č. 1370/2007“).
Tento  návrh  bol  podaný v rámci  sporu  medzi  spoločnosťou  Lux  Express  Estonia  AS a Majandus ‑ ja  Kommunikatsiooniministeerium  (Ministerstvo  hospodárstva a komunikácií,  Estónsko)  vo  veci  odmietnutia  tohto  ministerstva  nahradiť  škodu,  ktorú  táto  spoločnosť  údajne  utrpela z dôvodu  splnenia  povinnosti  prepravovať  určité  kategórie  cestujúcich  bezplatne a bez  náhrady  zo  strany  Estónskej  republiky,  ktorá  jej  vyplýva z estónskeho  práva.

Právny rámec

Právo

Únie

Rozhodnutie 65/271/EHS
Prvé až tretie  odôvodnenie  rozhodnutia  Rady  65/271/EHS z 13. mája  1965 o harmonizácii  niektorých  ustanovení,  ktoré  majú  vplyv  na  hospodársku  súťaž v oblasti  železničnej,  cestnej a vnútrozemskej  vodnej  dopravy  [
neoficiálny  preklad
] (Ú. v. ES 1965,  88,  s. 1500),  zneli  takto:
„keďže  jedným z cieľov  spoločnej  dopravnej  politiky  musí  byť  odstránenie  rozdielov,  ktoré  by  mohli  podstatne  narušiť  podmienky  hospodárskej  súťaže v doprave…;
keďže  rozdiely  vznikajú  najmä v oblasti  daní,  štátnych  zásahov  do  dopravy a sociálnych  systémov;
keďže  by  sa  preto  mali  prijať  opatrenia:
…
–        pokiaľ  ide o štátne  zásahy v doprave,  opatrenia  smerujúce k čo  najväčšej  minimalizácii  povinností  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme, k spravodlivej  náhrade  za  náklady  vyplývajúce z povinností,  ktoré  budú  zachované, a za  náklady  zodpovedajúce  zníženiu  cestovného  zo  sociálnych  dôvodov, k normalizácii  účtovníctva  železničných  podnikov, k dosiahnutiu  finančnej  autonómie  týchto  podnikov a k vymedzeniu  schémy  pomoci  uplatniteľnej  na  dopravu  pri  zohľadnení  osobitných  aspektov  tohto  odvetvia,
…“  [
neoficiálny  preklad
]
Článok 6  tohto  rozhodnutia  stanovoval:
„Od  1. júla  1967  sa  za  náklady,  ktoré v doprave  vyplývajú z toho,  že  sa  na  osobnú  dopravu  uplatňujú  ceny a prepravné  podmienky,  ktoré  členský  štát  zaviedol v záujme  jednej  alebo  viacerých  osobitných  sociálnych  kategórií,  budú  musieť  poskytovať  náhrady,  určené  podľa  spoločných  metodík.“  [
neoficiálny  preklad
]

Nariadenie (EHS) č. 1191/69
Prvé až tretie a trináste  odôvodnenie  nariadenia  Rady  (EHS)  č. 1191/69 z 26. júna  1969 o postupe  členských  štátov,  ktorý  sa  týka  záväzkov  obsiahnutých v koncepcii  služieb  vo  verejnom  záujme v oblasti  železničnej,  cestnej a vnútrozemskej  vodnej  dopravy  (Ú. v. ES L 156,  1969,  s. 1;  Mim.  vyd.  07/001,  s. 19)  stanovovali:
„keďže  jedným z cieľov  spoločnej  dopravnej  politiky  je  odstrániť  rozdiely,  ktoré  vyplývajú z toho,  že  členské  štáty  ukladajú  dopravným  podnikom  záväzky  [povinnosti –
neoficiálny  preklad
]  obsiahnuté v koncepcii  služieb  vo  verejnom  záujme a ktoré  vedú k podstatnej  deformácií  súťažných  podmienok;
keďže  je  preto  nutné  zrušiť  záväzky  služieb  vo  verejnom  záujme  [povinnosti  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme –
neoficiálny  preklad
],  ktoré  sú  vymedzené v tomto  nariadení;  keďže  je  však  dôležité v určitých  prípadoch  zachovať  také  záväzky  [povinnosti –
neoficiálny  preklad
],  aby  sa  poskytovali  primerané  služby v oblasti  dopravy;  keďže  primeranosť  dopravných  služieb  treba  posudzovať z hľadiska  stavu  dopytu a ponuky v dopravnom  sektore a potrieb  spoločnosti;
keďže  tieto  zrušujúce  opatrenia  sa  nebudú  týkať  dopravných  sadzieb a podmienok  uložených  podnikom  osobnej  prepravy v záujme  jednej  alebo  viacerých  osobitných  kategórií  osôb;
…
keďže  [navyše]  článok 6  [rozhodnutia  65/271]  ustanovuje,  že  členské  štáty  musia  uhradiť  náhradu,  pokiaľ  ide o akékoľvek  finančné  bremená  [náklady –
neoficiálny  preklad
],  ktoré  pripadajú  na  osobnú  dopravu z dôvodu  uplatnenia  dopravných  sadzieb a podmienok,  uložených v záujme  jednej  alebo  viacerých  presne  vymedzených  kategórií  osôb…“
Článok 1  tohto  nariadenia  stanovoval:
„1.      Členské  štáty  zrušia  všetky  záväzky  [povinnosti –
neoficiálny  preklad
]  obsiahnuté v koncepcii  služby  vo  verejnom  záujme  tak,  ako  sú  definované v tomto  nariadení,  uložené  [v]  železničnej,  cestnej a vnútrozemskej  vodnej  doprave.
2.      Takéto  záväzky  [povinnosti –
neoficiálny  preklad
]  však  možno  zachovať,  pokiaľ  sú  podstatné  pre  poskytovanie  primeraných  dopravných  služieb.
3.      Pokiaľ  ide o osobnú  dopravu,  odsek  1  sa  neuplatňuje  na  dopravné  sadzby a podmienky  uložené  ktorýmkoľvek  členským  štátom v záujme  jednej  alebo  viacerých  osobitných  kategórií  osôb.
4.      Finančné  bremená  dopravných  podnikov z dôvodu  [Za  náklady,  ktoré  pre  dopravné  podniky  vyplývajú  zo –
neoficiálny  preklad
]  zachovania  záväzkov  [povinností –
neoficiálny  preklad
],  ktoré  sú  uvedené v odseku  2,  alebo z dôvodu  uplatňovania  dopravných  sadzieb a podmienok,  ktoré  sú  uvedené v odseku  3,  bude  [sa  poskytne –
neoficiálny  preklad
]  náhrada v súlade  so  spoločnými  postupmi  stanovenými  týmto  nariadením.“
Článok 9  uvedeného  nariadenia  znel  takto:
„1.      Výška  náhrady  vzhľadom  na  finančné  bremeno  pripadajúce  na  podniky z dôvodu  [Výška  náhrady  nákladov,  ktoré  pre  dopravné  podniky  vyplývajú z –
neoficiálny  preklad
]  uplatnenia  dopravných  sadzieb a podmienok  na  osobnú  dopravu,  ktoré  sú  uložené v záujme  jednej  alebo  viacerých  presne  vymedzených  kategórií  osôb,  sa  určí v súlade s spoločnými  postupmi  stanovenými v článkoch 11  až  13.
2.      Náhrada  je  splatná  od  1. januára  1971.
…“

Nariadenie č. 1370/2007
Odôvodnenia  2 až  4,  34 a 35  nariadenia  č. 1370/2007  znejú  takto:
„(2)      Článok 86  ods. 2  zmluvy  ustanovuje,  že  podniky  poverené  poskytovaním  služieb  všeobecného  hospodárskeho  záujmu  podliehajú  pravidlám  zmluvy,  najmä  pravidlám  hospodárskej  súťaže  za  predpokladu,  že  uplatňovanie  týchto  pravidiel  im  neznemožňuje  plniť  zverené  špecifické  úlohy z dôvodov  právnych  alebo  faktických.
(3)      Článok 73  zmluvy  predstavuje
lex  specialis
k článku 86  ods. 2  zmluvy.  Stanovuje  pravidlá  uplatniteľné  na  úhradu  za  záväzky  vyplývajúce  zo  služieb  vo  verejnom  záujme  [náhradu  za  povinnosti  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme –
neoficiálny  preklad
] v odvetví  vnútrozemskej  [pozemnej –
neoficiálny  preklad
]  dopravy.
(4)      Hlavnými  cieľmi  Bielej  knihy  Komisie z 12. septembra  2001  nazvanej  Európska  dopravná  politika  pre  rok  2010:  čas  rozhodnúť  je  zaručiť  bezpečné,  efektívne a kvalitné  služby v osobnej  doprave  prostredníctvom  regulovanej  hospodárskej  súťaže,  ktorá  tiež  zaručí  transparentnosť a výkonnosť  služieb  vo  verejnom  záujme v osobnej  doprave  so  zreteľom  na  sociálne a environmentálne  faktory a faktory  regionálneho  rozvoja,  alebo  poskytovať  osobitné  tarifné  podmienky  pre  niektoré  kategórie  cestujúcich,  ako  sú  dôchodcovia, a odstraňovať  rozdiely  medzi  dopravnými  podnikmi z rôznych  členských  štátov,  ktoré  môžu  viesť k vážnym  narušeniam  hospodárskej  súťaže.
…
(34)      Úhrada  [Náhrada –
neoficiálny  preklad
]  za  služby  vo  verejnom  záujme  sa  môže  ukázať  ako  potrebná v odvetví  vnútrozemskej  [pozemnej –
neoficiálny  preklad
]  osobnej  dopravy,  aby  podniky  poverené  službou  vo  verejnom  záujme  fungovali  podľa  zásad a za  podmienok,  ktoré  im  umožnia  plnenie  ich  úloh.  Táto  úhrada  [náhrada –
neoficiálny  preklad
]  môže  byť  za  určitých  podmienok  zlučiteľná  so  zmluvou  podľa  jej  článku 73.  Po  prvé,  musí  sa  poskytnúť  na  zabezpečenie  poskytovania  služieb,  ktoré  sú  službami  všeobecného  záujmu v zmysle  zmluvy.  Po  druhé,  aby  sa  predišlo  neoprávnenému  narušeniu  hospodárskej  súťaže,  úhrada  [náhrada –
neoficiálny  preklad
]  nemôže  prekročiť  úroveň  potrebnú  na  pokrytie  čistých  nákladov  vyplývajúcich z výkonu  záväzkov  vyplývajúcich  zo  služieb  vo  verejnom  záujme  [povinností  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme –
neoficiálny  preklad
],  berúc  do  úvahy  získané  výnosy a primeraný  zisk.
(35)  Úhrada  [Náhrada –
neoficiálny  preklad
]  poskytnutá  príslušnými  orgánmi v súlade s ustanoveniami  tohto  nariadenia  preto  môže  byť  oslobodená  od  požiadavky  predchádzajúceho  oznámenia  podľa  článku 88  ods. 3  zmluvy.“
Článok 1  tohto  nariadenia  stanovuje:
„1.      Účelom  tohto  nariadenia  je  vymedziť,  ako  môžu  príslušné  orgány v súlade s pravidlami  práva  Spoločenstva  konať v oblasti  verejnej  osobnej  dopravy,  aby  zabezpečili  poskytovanie  služieb  všeobecného  záujmu,  ktoré  by  boli  okrem  iného  početnejšie,  bezpečnejšie,  kvalitnejšie  alebo  poskytované  pri  nižších  nákladoch  [za  nižšiu  cenu –
neoficiálny  preklad
]  ako  tie,  ktorých  poskytovanie  by  umožnilo  samotné  fungovanie  trhu.
Na  tento  účel  toto  nariadenie  stanovuje  podmienky,  za  ktorých  príslušné  orgány  pri  ukladaní  alebo  zmluvnom  uzatváraní  záväzkov  vyplývajúcich  zo  služieb  vo  verejnom  záujme  [povinností  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme –
neoficiálny  preklad
]  poskytujú  poskytovateľom  služieb  vo  verejnom  záujme  úhradu  [náhradu –
neoficiálny  preklad
]  za  vynaložené  náklady  a/alebo  priznávajú  výlučné  práva  výmenou  za  plnenie  záväzkov  vyplývajúcich  zo  služieb  vo  verejnom  záujme  [povinností  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme –
neoficiálny  preklad
].
2.      Toto  nariadenie  sa  uplatňuje  na  vnútroštátne  aj  medzinárodné  poskytovanie  služieb  vo  verejnom  záujme v železničnej  osobnej  doprave,  inej  osobnej  koľajovej a cestnej  osobnej  doprave s výnimkou  služieb,  ktoré  sa  poskytujú  hlavne  pre  ich  historický  význam  alebo  turistickú  hodnotu.  Členské  štáty  môžu  uplatňovať  toto  nariadenie  na  verejnú  osobnú  dopravu  vnútrozemskými  vodnými  cestami a vnútroštátnymi  morskými  vodami  bez  toho,  aby  bolo  dotknuté  nariadenie  Rady  (EHS)  č. 3577/92  zo  7. decembra  1992,  ktorým  sa  uplatňuje  zásada  slobody  poskytovania  služieb  na  námornú  dopravu v rámci  členských  štátov  (námorná  kabotáž)  [Ú. v. ES L 364,  1992,  s. 7;  Mim.  vyd.  06/002,  s. 10].
…“
Článok 2  nariadenia  č. 1370/2007  uvádza:
„Na  účely  tohto  nariadenia:
a)      ‚verejná  osobná  doprava‘  sú  služby  osobnej  dopravy  všeobecného  hospodárskeho  záujmu,  ktoré  sa  poskytujú  verejnosti  na  nediskriminačnom a nepretržitom  základe;
b)      ‚príslušný  orgán‘  je  každý  orgán  verejnej  moci  alebo  skupina  orgánov  verejnej  moci  členského  štátu  alebo  členských  štátov,  ktoré  majú  právomoc  zasahovať  do  verejnej  osobnej  dopravy v danej  geografickej  oblasti,  alebo  každý  orgán,  ktorému  bola  zverená takáto  právomoc;
…
e)      ‚záväzok  vyplývajúci  zo  služieb  vo  verejnom  záujme‘  [‚povinnosť  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme‘ –
neoficiálny  preklad
]  je  podmienka  vymedzená  alebo  určená  príslušným  orgánom s cieľom  zaručiť  také  služby  vo  verejnom  záujme v osobnej  doprave,  ktoré  by  poskytovateľ,  ak  by  zohľadňoval  svoj  obchodný  záujem,  neposkytoval  alebo  neposkytoval v rovnakom  rozsahu  alebo  za  rovnakých  podmienok  bez  odmeny;
…
l)      ‚všeobecné  pravidlo‘  je  opatrenie,  ktoré  sa  bez  diskriminácie  vzťahuje  na  všetky  služby  vo  verejnom  záujme v osobnej  doprave  rovnakého  typu v určitej  geografickej  oblasti,  za  ktorú  je  príslušný  orgán  zodpovedný;
…“
Článok 2a  uvedeného  nariadenia v odseku  2  stanovuje:
Prostredníctvom  špecifikácií  záväzkov  vyplývajúcich  zo  služieb  vo  verejnom  záujme a súvisiacej  úhrady  [povinností  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme a súvisiacej  náhrady –
neoficiálny  preklad
]  čistého  finančného  vplyvu  týchto  záväzkov  [povinností –
neoficiálny  preklad
]  sa:
a)      dosahujú  ciele  politiky v oblasti  verejnej  dopravy  nákladovo  efektívnym  spôsobom  a
b)      zabezpečuje z dlhodobého  hľadiska  finančná  udržateľnosť  poskytovania  verejnej  osobnej  dopravy v súlade s požiadavkami  stanovenými v politike v oblasti  verejnej  dopravy.“
Článok 3  uvedeného  nariadenia  znie  takto:
„1.      Ak  sa  príslušný  orgán  rozhodne  udeliť  vybranému  poskytovateľovi  výlučné  právo  a/alebo  poskytnúť  akúkoľvek  úhradu  [náhradu –
neoficiálny  preklad
]  ako  protihodnotu  za  plnenie  záväzkov  vyplývajúcich  zo  služieb  vo  verejnom  záujme  [povinností  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme –
neoficiálny  preklad
],  urobí  tak v rámci  zmluvy o službách  vo  verejnom  záujme.
2.      Odchylne  od  odseku  1  môžu  byť  záväzky  vyplývajúce  zo  služieb  vo  verejnom  záujme  [povinnosti  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme –
neoficiálny  preklad
],  ktorých  cieľom  je  stanovenie  maximálnej  výšky  tarify  pre  všetkých  cestujúcich  alebo  pre  niektoré  kategórie  cestujúcich,  tiež  predmetom  všeobecných  pravidiel. V súlade  so  zásadami  stanovenými v článkoch 4 a 6 a v prílohe  poskytne  príslušný  orgán  poskytovateľom  služieb  vo  verejnom  záujme  úhradu  [náhradu –
neoficiálny  preklad
]  čistého  finančného  vplyvu,  kladného  alebo  záporného,  na  vynaložené  náklady a dosiahnuté  výnosy[,  za]  plnenie  povinností v oblasti  výšky  tarify  stanovených  prostredníctvom  všeobecných  pravidiel  spôsobom,  ktorý  zabráni  nadmernej  úhrade  [náhrade –
neoficiálny  preklad
].  Toto  nemá  vplyv  na  právo  príslušných  orgánov  začleniť  záväzky  vyplývajúce  zo  služieb  vo  verejnom  záujme  [povinnosti  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme –
neoficiálny  preklad
],  ktoré  stanovujú  maximálne  výšky  tarify,  do  zmlúv o službách  vo  verejnom  záujme.
3.      Bez  toho,  aby  boli  dotknuté  ustanovenia  článkov 73,  86,  87 a 88  zmluvy,  môžu  členské  štáty z rozsahu  pôsobnosti  tohto  nariadenia  vylúčiť  všeobecné  pravidlá,  ktoré  sa  týkajú  finančnej  úhrady  [náhrady –
neoficiálny  preklad
]  za  služby  vo  verejnom  záujme,  ktorých  cieľom  je  stanoviť  maximálnu  výšku  tarify  pre  žiakov,  študentov,  učňov a osoby  so  zníženou  pohyblivosťou.  Tieto  všeobecné  pravidlá  sa  oznámia v súlade s článkom 88  zmluvy.  Všetky  takéto  oznámenia  musia  obsahovať  úplné  informácie o opatrení, a najmä  podrobné  informácie o metóde  výpočtu.“
Článok 4  tohto  istého  nariadenia v odseku  1  stanovuje,  že:
„Zmluvy o službách  vo  verejnom  záujme a všeobecné  pravidlá:
…
b)      objektívnym a transparentným  spôsobom  vopred  stanovia:
i)      parametre,  na  základe  ktorých  sa  majú  vypočítať  prípadné  platby  úhrady,  [majú  vypočítať  platby  náhrady,  ak  je  to  potrebné –
neoficiálny  preklad
]  a
ii)      povahu a rozsah  prípadných  poskytnutých  výlučných  práv  spôsobom,  ktorý  zabráni  nadmernej  úhrade  [náhrade –
neoficiálny  preklad
].
…“
Článok 6  nariadenia  č. 1370/2007 v odseku  1  stanovuje:
„Každá  úhrada  [náhrada –
neoficiálny  preklad
]  súvisiaca  so  všeobecným  pravidlom  alebo  zmluvou o službách  vo  verejnom  záujme  musí  byť v súlade s článkom 4  bez  ohľadu  na  spôsob  zadania  zmluvy.  Každá  úhrada  [náhrada –
neoficiálny  preklad
]  akejkoľvek  povahy  súvisiaca  so  zmluvou o službách  vo  verejnom  záujme  nezadanou  podľa  článku 5  ods. 1,  3  alebo  3b  alebo  súvisiaca  so  všeobecným  pravidlom  musí  byť  okrem  toho v súlade s ustanoveniami  uvedenými v prílohe.“
Podľa  článku 9  ods. 1  tohto  nariadenia  platí,  že:
„Úhrada  [Náhrada –
neoficiálny  preklad
]  za  poskytované  služby  vo  verejnom  záujme v osobnej  doprave  alebo  za  plnenie  záväzkov  [povinností –
neoficiálny  preklad
] v oblasti  výšky  tarify  stanovenej  prostredníctvom  všeobecných  pravidiel  vyplatená v súlade s týmto  nariadením  je  zlučiteľná  so  spoločným  trhom.  Táto  úhrada  [náhrada –
neoficiálny  preklad
]  je  oslobodená  od  povinnosti  predbežného  oznámenia  stanovenej v článku 88  ods. 3  zmluvy.“
Článok 10  uvedeného  nariadenia v odseku  1  stanovuje:
„[Nariadenie  č. 1191/69]  sa  týmto  zrušuje.  …“
V prílohe k nariadeniu  č. 1370/2007 s názvom  „Pravidlá  uplatniteľné  na  úhradu  [náhradu –
neoficiálny  preklad
] v prípadoch  uvedených v článku 6  ods. 1“  sa v bode 2  stanovuje,  že:
„Úhrada  [Náhrada –
neoficiálny  preklad
]  nemôže  prekročiť  sumu  zodpovedajúcu  čistému  finančnému  vplyvu,  ktorý  zodpovedá  súčtu  vplyvov,  pozitívnych  alebo  negatívnych, z dodržiavania  záväzkov  vyplývajúcich  zo  služieb  vo  verejnom  záujme  [povinností  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme –
neoficiálny  preklad
]  na  náklady  alebo  výnosy  poskytovateľa  služieb  vo  verejnom  záujme.  Vplyvy  sa  vyhodnotia  porovnaním  situácie,  keď  sú  záväzky  vyplývajúce  zo  služieb  vo verejnom  záujme  [povinnosti  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme –
neoficiálny  preklad
]  splnené,  so  situáciou,  ktorá  by  nastala,  ak  by  záväzky  [povinnosti –
neoficiálny  preklad
]  neboli  splnené.  …“

Estónske

právo
§ 34  ühistranspordiseadus  (zákon o osobnej  doprave) z 1. októbra  2015  (RT  I,  2015,  2) v znení  uplatniteľnom  na  spor  vo  veci  samej  (ďalej  len  „ÜTS“)  stanovuje:
„Na  vnútroštátnej  linke  cestnej,  vodnej a železničnej  dopravy  je  dopravca  povinný  bezplatne  prepravovať  deti,  ktoré  1. októbra  prebiehajúceho  školského  roka  ešte  nedovŕšili  siedmy  rok  veku,  ako  aj  deti, u ktorých  bol  začiatok  školskej  dochádzky  odložený,  zdravotne  postihnuté  osoby  do  dovŕšenia  16.  roku  veku,  osoby s ťažkým  zdravotným  postihnutím  od  dovŕšenia  16.  roku  veku,  osoby  so  závažným  zrakovým  postihnutím a sprievod  osoby s ťažkým  alebo  závažným  zrakovým  postihnutím,  ako  aj  vodiaceho,  resp.  asistenčného  psa  zdravotne  postihnutej  osoby.  Za  bezplatnú  prepravu  cestujúcich,  ktorí  patria  do  týchto  kategórií,  dopravcovi  neprináleží  nijaká  náhrada.“

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Eesti  Buss  OÜ a Lux  Express  Estonia  sú  súkromné  podniky,  ktoré  komerčne  poskytujú  pravidelné  služby v cestnej  autobusovej  doprave v Estónsku.  Dňa  5. júna  2019  predložili  ministrovi  hospodárstva a infraštruktúry  (Estónsko)  žiadosť o náhradu v celkovej  výške  537 219  eur  za  ušlý  zisk,  ktorý  im  podľa  ich  tvrdení  vznikol v priebehu  roka  2018 v dôsledku  povinnosti  podľa § 34  ÜTS  prepravovať v rámci  poskytovania  pravidelnej  komerčnej  dopravy  na  území  Estónska  určité  kategórie  cestujúcich  bezplatne a bez  náhrady  zo  strany  štátu.
Dňa  10. júla  2019  minister  hospodárstva a infraštruktúry  túto  žiadosť  zamietol s odôvodnením,  že  podľa § 34  ÜTS  dopravca  nedostáva  za  bezplatnú  prepravu  cestujúcich  žiadnu  náhradu.
Dňa  29. júla  2019  sa  Eesti  Buss  zlúčila  so  spoločnosťou  Lux  Express  Estonia a bola  vymazaná z obchodného  registra.
Dňa  12. augusta  2019  podala  Lux  Express  Estonia  na  Tallinna  Halduskohus  (Správny  súd  Tallinn,  Estónsko)  žalobu,  ktorou  sa  domáhala,  aby  sa  Estónskej  republike  uložila  povinnosť  zaplatiť  sumu  851 960  eur  zodpovedajúcu  výške  ušlého  zisku,  ktorý  podľa  svojho  názoru  utrpela v dôsledku  uplatňovania § 34  ÜTS v období  od  1. januára  2018  do  31. júla  2019,  spolu s úrokmi z omeškania.  Lux  Express  Estonia  rozšírila  tento  nárok  na  ušlý  zisk,  ktorý  údajne  utrpela v období  od  1. januára  2016  do  31. januára  2020,  t. j. na  sumu  2 061 781  eur  spolu s úrokmi z omeškania.
Lux  Express  Estonia  okrem  iného  tvrdila,  že  povinnosť  podľa § 34  ÜTS  predstavuje  povinnosť  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme v zmysle  článku 2 písm. e)  nariadenia  č. 1370/2007. Z článku 1  ods. 1  tohto  nariadenia  pritom  vyplýva,  že  členské  štáty  sú  povinné  poskytnúť  dopravným  podnikom  náhradu  nákladov,  ktoré  im  vznikli  pri  plnení  povinností  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme. § 34  ÜTS  je v rozsahu, v akom  zakazuje  vyplácanie  náhrady  za  plnenie  takejto  povinnosti,  nezlučiteľný s týmto  nariadením.  Skutočnosť,  že  Estónska  republika  vopred  neoznámila  Komisii  toto  ustanovenie  podľa  článku 3  ods. 3  nariadenia  č. 1370/2007 a článku 108 ZFEÚ,  nebráni  priznaniu  náhrady.  Lux  Express  Estonia  tiež  tvrdila,  že  ak  by  sa  zistilo,  že  nariadenie  č. 1370/2007  nie  je  uplatniteľné  na  spor  vo  veci  samej,  mala  by  jej  byť  priznaná  náhrada  podľa  zásady  proporcionality a článkov 16,  17,  41 a 51  Charty  základných  práv  Európskej  únie  (ďalej  len  „Charta“).
Ministerstvo  hospodárstva a komunikácií uviedlo,  že  nariadenie  č. 1370/2007  sa  na  spor  vo  veci  samej  neuplatňuje,  keďže  Lux  Express  Estonia  neuzavrela  zmluvu o poskytovaní  služieb  vo  verejnom  záujme s príslušným  orgánom,  ale  prevádzkuje  komerčné  linky.  Okrem  toho  článok 3  ods. 3  nariadenia  č. 1370/2007  umožňuje  vyňať z pôsobnosti  tohto  nariadenia  situácie,  keď  sa  všeobecným  pravidlom  stanovujú  maximálne  ceny  pre  určité  kategórie  cestujúcich.  Navyše,  ak  sa  náhrada  neposkytne,  nie  je  potrebné  informovať  Komisiu.  Ministerstvo  hospodárstva a komunikácií  tiež  tvrdilo,  že  aj  za  predpokladu,  že  povinnosť  stanovená v § 34  ÜTS  predstavuje  povinnosť  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme v zmysle  tohto  nariadenia,  toto  nariadenie  nevyžaduje,  aby  sa  dopravcom  poskytovala  náhrada.  Ustanovenia  Zmluvy o FEÚ  tiež  neukladajú  povinnosť  poskytnúť  štátnu  pomoc.  Poskytovanie  služieb  spoločnosťou  Lux  Express  Estonia  je  totiž  podľa  tohto  ministerstva  ekonomicky  výnosné  aj  bez  náhrady.
Vnútroštátny  súd  uvádza,  že  Lux  Express  Estonia  prevádzkuje  komerčnú  autobusovú  dopravu  na  základe  prevádzkovej  licencie  Spoločenstva a s vnútroštátnymi  alebo  miestnymi  orgánmi  neuzavrela  žiadnu  zmluvu o službách  vo  verejnom  záujme.  Táto  spoločnosť z verejných  zdrojov  nedostáva  žiadne  náhrady  nákladov  na  prevádzku  týchto  služieb.
Vnútroštátny  súd  sa  po prvé  pýta,  či  sa  na  skutkový  stav  vo  veci  samej  vzťahuje  nariadenie  č. 1370/2007. V tejto  súvislosti  pripomína,  že  Lux  Express  Estonia  poskytuje  služby  osobnej  dopravy  vo  všeobecnom  hospodárskom  záujme v zmysle  článku 2 písm. a)  tohto  nariadenia,  keďže  existuje  verejný  záujem  na  poskytovaní  pravidelnej  autobusovej  dopravy  medzi  jednotlivými  mestami  Estónska a že  táto  doprava  zabezpečuje  voľný  pohyb  osôb.  Za  týchto  okolností  vzniká  otázka,  či v prípade,  že  príslušný  orgán v zmysle  článku 2 písm. b)  tohto  nariadenia  neuzavrel s dopravcom  zmluvu o poskytovaní  služieb  vo  verejnom  záujme,  ale  zákonom  stanovil  povinnosť  prepravovať  určité  kategórie  cestujúcich  bezplatne,  týkajúcu  sa  dopravcov,  ktorí  prevádzkujú  pravidelnú  dopravu  na  vnútroštátnom  území,  možno  túto  povinnosť  kvalifikovať  ako  „povinnosť  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme“ v zmysle  článku 2 písm. e)  tohto  nariadenia.
Podľa  vnútroštátneho  súdu  možno  ÜTS  považovať  za  všeobecné  pravidlo v zmysle  článku 2 písm. l) a článku 3  ods. 2  nariadenia  č. 1370/2007, a preto  sa  toto  nariadenie  uplatňuje  vo  veci  samej. § 34  ÜTS  totiž  stanovuje  maximálnu  výšku  tarify  (bezplatnú  dopravu)  pre  určité  kategórie  cestujúcich.  Stanovenie  takejto  maximálnej  výšky  tarify  všeobecným  pravidlom  by  mohlo  podľa  článku 3  ods. 2  uvedeného  nariadenia  predstavovať  povinnosť  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme.  Okrem  toho  podľa  vnútroštátneho  súdu § 34  ÜTS  tým,  že  niektorým  kategóriám  cestujúcich  priznáva  právo  na  bezplatnú  prepravu,  slúži  cieľu  poskytovať  cestujúcim  služby  za  nižšiu  cenu,  ako  sa  uvádza v článku 1  ods. 1  tohto  nariadenia.  Okrem  toho  je  nepravdepodobné,  že  by  podnik,  ktorý  zohľadňuje  svoj  vlastný  obchodný  záujem,  poskytoval  týmto  cestujúcim  bezplatnú  dopravu  bez  zásahu  verejných  orgánov.
Za  predpokladu,  že  nariadenie  č. 1370/2007  je  uplatniteľné  na  spor  vo  veci  samej,  sa  vnútroštátny  súd  pýta  po  druhé,  či  môže  členský  štát  vylúčiť,  aby  sa  dopravcovi  priznala  náhrada  nákladov,  ktoré  mu  spôsobuje  povinnosť  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme. Z článku 3  ods. 2  druhej  vety  tohto  nariadenia  vyplýva,  že  príslušný  orgán  poskytne  dopravcovi  náhradu  za  plnenie  povinnosti v oblasti  výšky  tarify  stanovenej  všeobecným  pravidlom. Z článku 1  ods. 1  druhého  pododseku a článku 4  ods. 1 písm. b)  bodu  i)  uvedeného  nariadenia  by  sa  tiež  mohlo  vyvodiť,  že  príslušný  orgán  pri  uložení  povinnosti  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme  dopravcovi  stanoví  náhradu  za  plnenie  tejto  povinnosti.  Posledné  uvedené  ustanovenie  by  sa  však  vzťahovalo  aj  na  možnosť  nepriznania  žiadnej  náhrady.
Po  tretie  sa  vnútroštátny  súd  pýta,  či  článok 3  ods. 3  nariadenia  č. 1370/2007  umožňuje  vylúčiť z pôsobnosti  tohto  nariadenia  nielen  všeobecné  pravidlá  týkajúce  sa  finančnej  náhrady  za  povinnosti  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme,  ktoré  stanovujú  maximálne  výšky  tarify  cestovného  pre  žiakov,  študentov,  učňov a osoby  so  zníženou  pohyblivosťou,  ale  aj  všeobecné  pravidlá,  ktorých  účelom  je  stanovenie  maximálnej  výšky  taríf  cestovného  pre  iné  kategórie  cestujúcich,  než  sú  uvedené v tomto  ustanovení,  ako  sú  deti v predškolskom  veku,  maloleté  osoby  so  zdravotným  postihnutím  mladšie  ako  16  rokov,  osoby s ťažkým  zdravotným  postihnutím  vo  veku  16  rokov a staršie,  osoby s ťažkým  zrakovým  postihnutím,  osoby  sprevádzajúce  osoby s ťažkým  zrakovým  postihnutím a vodiace  alebo  asistenčné  psy  sprevádzajúce  osoby  so  zdravotným  postihnutím  uvedené v § 34  ÜTS.  Tento  súd  sa  taktiež  pýta,  či  sa  oznamovacia  povinnosť  uvedená v článku 3  ods. 3 a článku 108 ZFEÚ  vzťahuje  na  situácie, v ktorých  všeobecné  pravidlá  stanovujúce  maximálne  výšky  tarify  cestovného  nestanovujú  náhradu,  ktorá  sa  má  poskytnúť  dopravcom,  ktorým  sa  ukladá  povinnosť  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme,  keďže v takýchto  situáciách  by  nevzniklo  riziko  poskytnutia  štátnej  pomoci.
V prípade,  že  Súdny  dvor  dospeje k záveru,  že  nariadenie  č. 1370/2007  nie  je  vo  veci  samej  uplatniteľné,  sa  vnútroštátny  súd  po  štvrté  pýta,  či  povinnosť  priznať  dopravcom  náhradu  za  splnenie  povinnosti  podľa § 34  ÜTS  vyplýva z iného  aktu  práva  Únie,  ako  je  napríklad  Charta.
Po  piate  sa  tento  súd  pýta,  aké  podmienky  musí  dodržať  pri  určovaní  výšky  náhrady v prípade,  že  by  sa  rozhodol  priznať  spoločnosti  Lux  Express  Estonia  takúto  náhradu,  aby  táto  náhrada  nebola v rozpore s pravidlami v oblasti  štátnej  pomoci.  Keďže  Lux  Express  Estonia  môže  slobodne  stanoviť  výšku  tarify  cestovného a keďže  trasy  obsluhované  na  estónskom  území  majú  malú  konkurenčnú  povahu,  podľa  tohto  súdu  je  možné,  že  strata  príjmov z predaja  lístkov  nebude  predstavovať  primeraný  základ  pre  výpočet  nákladov  vyplývajúcich  zo  splnenia  povinnosti  podľa § 34  ÜTS.  Vnútroštátny  súd  sa  pýta,  či  by s cieľom  vyhnúť  sa  pri  tomto  výpočte  stanoveniu  nadmernej  náhrady  mohol  analogicky  odkázať  na  pravidlá  uvedené v prílohe k tomuto  nariadeniu,  aj  keby  sa  nariadenie  č. 1370/2007  vo  veci  samej  neuplatňovalo.
V tejto  súvislosti  Tallinna  Halduskohus  (Správny  súd  Tallinn)  rozhodol  prerušiť  konanie a položiť  Súdnemu  dvoru  tieto  prejudiciálne  otázky:
„1.      Má  sa  prípad,  keď  sa  všetkým  súkromnoprávnym  podnikom,  ktoré v tuzemsku  komerčne  prevádzkujú  pravidelnú  cestnú,  vodnú a železničnú  osobnú  dopravu,  uloží  rovnaká  povinnosť,  aby  určitú  skupinu  cestujúcich  (deti v predškolskom  veku,  zdravotne  postihnuté  osoby  do  dovŕšenia  16.  roku  veku,  osoby s ťažkým  zdravotným  postihnutím  od  dovŕšenia  16.  roku  veku,  osoby  so  závažným  zrakovým  postihnutím,  sprievod  osoby s ťažkým  alebo  závažným  zrakovým  postihnutím,  ako  aj  vodiaceho,  resp.  asistenčného  psa  zdravotne  postihnutej  osoby)  prepravovali  bezplatne,  považovať  za  uloženie  povinnosti  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme v zmysle  článku 2 písm. e) a článku 3  ods. 2  nariadenia  č. 1370/2007?
2.      Ak  ide o povinnosť  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme v zmysle  nariadenia  č. 1370/2007:  Má  podľa  článku 4  ods. 1 písm. b)  bodu  i)  nariadenia  č. 1370/2007  členský  štát  právo  vnútroštátnym  zákonom  vylúčiť  vyplácanie  náhrady  dopravcom  za  plnenie  tejto  povinnosti?
Ak  má  členský  štát  právo  vylúčiť  vyplácanie  náhrady  dopravcom,  za  akých  podmienok  to  môže  urobiť?
3.      Je  podľa  článku 3  ods. 3  nariadenia  č. 1370/2007  možné  vylúčiť z pôsobnosti  tohto  nariadenia  všeobecné  pravidlá  na  stanovenie  maximálnej  výšky  tarify  pre  iné  kategórie  cestujúcich  než  tie,  ktoré  sú  uvedené v tomto  ustanovení?
Platí  oznamovacia  povinnosť  voči  Európskej  komisii  podľa  článku 108  Zmluvy o fungovaní  Európskej  únie  aj  vtedy,  keď  všeobecné  pravidlá  na  stanovenie  maximálnej  výšky  tarify  nestanovujú  nijakú  náhradu  pre  dopravcu?
4.      Ak v tomto  prípade  nie  je  uplatniteľné  nariadenie  č. 1370/2007:  Je  možné  poskytnutie  náhrady  oprieť o iný  právny  akt  Európskej  únie  (ako  napríklad  Charta)?
5.      Aké  podmienky  musí  spĺňať  náhrada,  ktorá  sa  prípadne  poskytne  dopravcovi,  aby  bola v súlade s predpismi o štátnej  pomoci?“

O prejudiciálnych otázkach

O
prvej

otázke
Svojou  prvou  otázkou  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  má  článok 2 písm. e)  nariadenia  č. 1370/2007  vykladať v tom  zmysle,  že  pojem  „povinnosť  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme“  uvedený v tomto  ustanovení  zahŕňa  povinnosť  podnikov  poskytujúcich  na  území  dotknutého  členského  štátu  pravidelné  služby  cestnej,  vnútrozemskej  vodnej a železničnej  dopravy,  stanovenú v § 34  ÜTS,  prepravovať  bezplatne a bez  nároku  na  náhradu  od  štátu  určité  kategórie  cestujúcich,  najmä  deti v predškolskom  veku a určité  kategórie  zdravotne  postihnutých  osôb.
Treba  pripomenúť,  že  podľa  článku 1  ods. 1  prvého  pododseku  nariadenia  č. 1370/2007  je  účelom  tohto  nariadenia  vymedziť,  ako  môžu  príslušné  orgány v súlade s pravidlami  práva  Únie  konať v oblasti  verejnej  osobnej  dopravy,  aby  zabezpečili  poskytovanie  služieb  všeobecného  záujmu,  ktoré  by  boli  okrem  iného  početnejšie,  bezpečnejšie,  kvalitnejšie  alebo  poskytované  za  nižšiu  cenu  ako  tie,  ktorých  poskytovanie  by  umožnilo  samotné  fungovanie  trhu.  Okrem  toho z článku 1  ods. 2  tohto  nariadenia  vyplýva,  že  sa  uplatňuje  na  vnútroštátne  aj  medzinárodné  poskytovanie  služieb  vo  verejnom  záujme v železničnej  osobnej  doprave,  inej  osobnej  koľajovej a cestnej  osobnej  doprave s výnimkou  služieb,  ktoré  sa  poskytujú  hlavne  pre  ich  historický  význam  alebo  turistickú  hodnotu. Z pôsobnosti  uvedeného  nariadenia  je  najmä  vylúčená  verejná  osobná  doprava  vnútrozemskými  vodnými  cestami.  Členské  štáty  však  môžu  uplatňovať  to  isté  nariadenie  aj  na  túto  dopravu.  Zo  spisu,  ktorý  má  Súdny  dvor k dispozícii,  nevyplýva,  že  by  Estónska  republika  túto  možnosť  využila.
V článku 2 písm. e)  nariadenia  č. 1370/2007  je  pojem  „povinnosť  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme“  vymedzený  ako  „podmienka  vymedzená  alebo  určená  príslušným  orgánom s cieľom  zaručiť  také  služby  vo  verejnom  záujme v osobnej  doprave,  ktoré  by  poskytovateľ,  ak  by  zohľadňoval  svoj  obchodný  záujem,  neposkytoval  alebo  neposkytoval v rovnakom  rozsahu  alebo  za  rovnakých  podmienok  bez  odmeny“.
Podľa  článku 2 písm. b)  nariadenia  č. 1370/2007  „príslušným  orgánom“  na  účely  tohto  nariadenia  je  „každý  orgán  verejnej  moci  alebo  skupina  orgánov  verejnej  moci  členského  štátu  alebo  členských  štátov,  ktoré  majú  právomoc  zasahovať  do  verejnej  osobnej  dopravy v danej  geografickej  oblasti,  alebo  každý  orgán,  ktorému  bola  zverená takáto  právomoc“.
Okrem  toho z článku 3  tohto  nariadenia  vyplýva,  že  povinnosť  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme  môže  byť  predmetom  buď  zmluvy o službách  vo  verejnom  záujme,  alebo  všeobecného  pravidla v zmysle  článku 2 písm. l)  tohto  nariadenia,  teda  opatrenia,  ktoré  sa  bez  diskriminácie  vzťahuje  na  všetky  služby  vo  verejnom  záujme v osobnej  doprave  rovnakého  typu v určitej  geografickej  oblasti.
V tomto  prípade  prináleží  vnútroštátnemu  súdu,  ktorý  jediný  má  právomoc  posúdiť  skutkový  stav,  aby  určil,  či  povinnosť  podľa § 34  ÜTS  spĺňa  podmienky  stanovené v článku 2 písm. e)  nariadenia  č. 1370/2007.
Z podkladov  predložených  Súdnemu  dvoru  však  vyplýva,  že  táto  povinnosť  vyplýva  zo  zákonného  ustanovenia.  Je  preto  prípustné  domnievať  sa  na  jednej  strane,  že  táto  povinnosť  je  vymedzená  alebo  určená  orgánom  verejnej  moci  členského  štátu,  ktorý  má  právomoc  zasahovať  do  verejnej  osobnej  dopravy,  teda  „príslušným  orgánom“ v zmysle  článku 2 písm. b) a e)  nariadenia  č. 1370/2007, a na  druhej  strane,  že  tá  istá  povinnosť  je  stanovená  prostredníctvom  „všeobecného  pravidla“ v zmysle  článku 2 písm. l)  tohto  nariadenia.
Z § 34  ÜTS  ďalej  vyplýva,  že  každý  dopravca  prevádzkujúci  pravidelnú  cestnú,  vnútrozemskú  vodnú  alebo  železničnú  dopravu v Estónsku  musí  bezplatne  prepravovať  určité  kategórie  cestujúcich  vrátane  detí v predškolskom  veku a určitých  kategórií  zdravotne  postihnutých  osôb.  Estónska  vláda  vo  svojich  písomných  pripomienkach  uvádza,  že  povinnosť  vyplývajúca z tohto  ustanovenia  sa  ukladá s cieľom  umožniť  rodinám s malými  deťmi a zdravotne  postihnutým  osobám  využívať  verejnú  dopravu  tak,  že  sa  pre  nich  stane  cenovo  dostupnejšou a prístupnejšou. § 34  ÜTS  teda  odráža  osobitnú  pozornosť,  ktorú  estónska  spoločnosť  venuje  týmto  osobám.
Tento  cieľ  patrí medzi hlavné  ciele  Bielej  knihy  Komisie z 12. septembra  2001,  na  ktoré  sa  konkrétne  odkazuje v odôvodnení  4  nariadenia  č. 1370/2007,  medzi  ktoré  patrí  aj  poskytovanie  osobitných  tarifných  podmienok  určitým  kategóriám  cestujúcich,  ako  sú  dôchodcovia.  Povinnosť  stanovená v tomto  ustanovení  sa  preto  zdá  byť  vymedzená s cieľom  zabezpečiť v osobnej  doprave  poskytovanie  služieb  všeobecného  záujmu.
Napokon  vnútroštátny  súd  uvádza,  že  je  nepravdepodobné,  že  by  podnik,  ak  by  zohľadňoval  svoj  vlastný  obchodný  záujem,  prevzal  túto  povinnosť  bez  odmeny.
Za  týchto  podmienok, s výhradou  konečného  posúdenia  vnútroštátnym  súdom s ohľadom  na  všetky  relevantné  skutočnosti,  treba  konštatovať,  že § 34  ÜTS v rozsahu, v akom  ukladá  každému  podniku  poskytujúcemu  služby  pravidelnej  cestnej a železničnej  dopravy  na  vnútroštátnom  území  povinnosť  bezplatne  prepravovať  určité  kategórie  cestujúcich,  najmä  deti v predškolskom  veku a určité  kategórie  zdravotne  postihnutých  osôb,  stanovuje  „povinnosť  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme“ v zmysle  článku 2 písm. b)  nariadenia  č. 1370/2007.
Táto  úvaha  nie  je v rozpore s argumentom  estónskej  vlády,  že  nariadenie  sa  nevzťahuje  na  prevádzku  dopravných  liniek  mimo  rámca  zmlúv o službách  vo  verejnom  záujme.
Na  jednej  strane  totiž  stačí  poznamenať,  že  článok 1  ods. 1  druhý  pododsek  nariadenia  č. 1370/2007  nerozlišuje  medzi  povinnosťami  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme  podľa  toho,  ako  sú  vymedzené.
Na  druhej  strane,  ako  bolo  uvedené v bode 37  tohto  rozsudku, z článku 3  nariadenia  č. 1370/2007  vyplýva,  že  sa  uplatňuje  tak  na  povinnosti  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme  stanovené v zmluve o službách  vo  verejnom  záujme,  ako  aj  na  povinnosti  uložené  prostredníctvom  všeobecných  pravidiel.  Uvedený  článok 3  ods. 2  nariadenia  výslovne  odkazuje  na  vnútroštátne  opatrenia  stanovené  vo  všeobecných  pravidlách,  ktoré  stanovujú  maximálne  výšky  tarify  pre  určité  kategórie  cestujúcich.  Medzi  tieto  opatrenia  pritom  patrí  povinnosť  prepravovať  cestujúcich  bezplatne,  ako  je  to  stanovené v § 34  ÜTS.
Vzhľadom  na  predchádzajúce  úvahy  treba  na  prvú  otázku  odpovedať  tak,  že  článok 2 písm. e)  nariadenia  č. 1370/2007  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  pojem  „povinnosť  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme“  uvedený v tomto  ustanovení  zahŕňa  povinnosť  podnikov  poskytujúcich  na  území  dotknutého  členského  štátu  pravidelné  služby  cestnej,  vnútrozemskej  vodnej a železničnej  dopravy,  stanovenú v ustanovení  vnútroštátneho  práva,  prepravovať  bezplatne a bez  nároku  na  náhradu  od  štátu  určité  kategórie  cestujúcich,  najmä  deti v predškolskom  veku a určité  kategórie  zdravotne  postihnutých  osôb.

O
druhej

otázke
Svojou  druhou  otázkou  sa  vnútroštátny  súd v prípade  kladnej  odpovede  na  prvú  otázku v podstate  pýta  po  prvé,  či  sa  má  článok 4  ods. 1 písm. b)  bod  i)  nariadenia  č. 1370/2007  vykladať v tom  zmysle,  že  umožňuje  príslušným  orgánom  vylúčiť  priznanie  náhrady  nákladov,  ktoré  cestným a železničným  dopravcom  vzniknú v dôsledku  výkonu  povinnosti  poskytovať  na  území  dotknutého  členského  štátu  služby  vo  verejnom  záujme. V prípade,  že  by  tieto  orgány  mohli  vylúčiť  priznanie  takejto  náhrady,  sa  vnútroštátny  súd  Súdneho  dvora  pýta  po  druhé,  za  akých  podmienok  by  mohli  túto  možnosť  využiť.
Z odôvodnenia  návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  vyplýva,  že  prvá  časť  tejto  otázky  vychádza z predpokladu,  že  nariadenie  č. 1370/2007  ukladá  príslušným  orgánom  povinnosť  priznať  náhradu  nákladov  vyplývajúcich z povinností  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme.
Aby  bolo  možné  poskytnúť  vnútroštátnemu  súdu  užitočnú  odpoveď,  je  potrebné  najprv  overiť  platnosť  tohto  predpokladu.
V tejto  súvislosti  sa v článku 3  ods. 1  nariadenia  stanovuje,  že  ak  sa  príslušný  orgán  rozhodne  udeliť  vybranému  poskytovateľovi  výlučné  právo  a/alebo  poskytnúť  akúkoľvek  náhradu  ako  protihodnotu  za  plnenie  povinností  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme,  urobí  tak v rámci  zmluvy o službách  vo  verejnom  záujme.
Toto  ustanovenie  teda  stanovuje  zásadu,  že  povinnosti  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme a s nimi  súvisiace  náhrady  musia  byť  stanovené v zmluve o poskytovaní  služieb  vo  verejnom  záujme.
Odchylne  od  tohto  ustanovenia  umožňuje  článok 3  ods. 2  prvá  veta  uvedeného  nariadenia  stanoviť  povinnosti  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme  prostredníctvom  všeobecných  pravidiel,  ktorých  cieľom  je  stanovenie  maximálnej  výšky  tarify  pre  všetkých  cestujúcich  alebo  pre  niektoré  kategórie  cestujúcich.
Podľa  článku 3  ods. 2  druhej  vety  nariadenia  č. 1370/2007  príslušný  orgán  poskytuje  poskytovateľom  služieb  vo  verejnom  záujme  náhradu  čistého  finančného  vplyvu,  kladného  alebo  záporného,  na  vynaložené  náklady a dosiahnuté  výnosy,  za  plnenie  povinností v oblasti  výšky  tarify  stanovených  prostredníctvom  všeobecných  pravidiel  spôsobom,  ktorý  zabráni  nadmernej  náhrade.  Poskytnutie  takejto  náhrady  sa  má  uskutočniť v súlade  so  zásadami  stanovenými v článku 4,  článku 6 a prílohe k uvedenému  nariadeniu.
Z použitia  záväznej  formulácie  „príslušný  orgán  poskytuje“  vyplýva,  že  toto  ustanovenie  nestanovuje  pre  príslušné  orgány  len  možnosť,  ale  aj  povinnosť.
Tento  výklad  podporuje  kontext,  do  ktorého  patrí  toto  ustanovenie.  Článok 1  ods. 1  druhý  pododsek  nariadenia  č. 1370/2007  sa  týka  „podmien[ok],  za  ktorých  príslušné  orgány  pri  ukladaní…  povinností  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme  poskytujú  poskytovateľom  služieb  vo  verejnom  záujme  náhradu  za  vynaložené  náklady“.  Článok 2a  ods. 2  nariadenia  sa  zaoberá  špecifikáciou  povinností  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme a „súvisiac[ou]  náhrad[ou]  čistého  finančného  vplyvu  týchto  povinností“.
Okrem  toho  je z vývoja  právnych  predpisov  Únie v danej  oblasti  zrejmé,  že  povinnosť  poskytnúť  náhradu  nákladov  vyplývajúcich z povinností  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme  možno  vysledovať  až  do  rozhodnutia  65/271,  ktorého  článok 6  stanovoval,  že  od  1. júla  1967  sa  náklady,  ktoré v doprave  vyplývajú z toho,  že  sa  na  osobnú  dopravu  uplatňujú  ceny a prepravné  podmienky,  ktoré  členský  štát  zaviedol v záujme  jednej  alebo  viacerých  osobitných  sociálnych  kategórií,  budú  musieť  poskytovať  náhrady,  určené  podľa  spoločných  metodík.
Táto  povinnosť  bola  následne v podstate  prevzatá  do  článku 1  ods. 4  nariadenia  č. 1191/69,  ktoré  bolo  zrušené a nahradené  nariadením  č. 1370/2007.
Je  pravda,  že  obsah  tohto  prvého  ustanovenia  bol  zmenený  nariadením  Rady  (EHS)  č. 1893/91 z 20. júna  1991,  ktorým  sa  mení  [nariadenie  č. 1191/69]  (Ú. v. ES L 169,  1991,  s. 1;  Mim.  vyd.  07/001,  s. 314).  Súdny  dvor  však v podstate  rozhodol,  že  nariadenie  č. 1191/69, v znení  zmien,  stanovuje  za  náklady,  ktoré  vyplývajú z takýchto  povinností  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme,  náhradu  určenú  podľa  ustanovení  uvedeného  nariadenia  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok  zo  7. mája  2009,  Antrop a i., C‑504/07,  EU:C:2009:290,  bod 21).
Okrem  toho,  ako  Komisia  zdôraznila  vo  svojich  písomných  pripomienkach,  normotvorca  Únie  nezmenil  článok 9  nariadenia  č. 1191/69, z ktorého  vyplýva,  že od  1. januára  1971  je  na  žiadosť  dopravcov  splatná  náhrada  nákladov,  ktoré  týmto  podnikom  vznikli v dôsledku  toho,  že  sa  na  osobnú  dopravu  uplatňujú  ceny a prepravné  podmienky,  zavedené v záujme  jednej  alebo  viacerých  osobitných  sociálnych  kategórií.
Výklad,  podľa  ktorého  článok 3  ods. 2  nariadenia  č. 1370/2007  nestanovuje  len  možnosť,  ale  povinnosť  príslušných  orgánov  poskytnúť  náhradu  za  náklady,  ktoré  vznikli  pri  plnení  povinnosti  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme,  uvedenej v tomto  ustanovení,  je  podložený  aj  cieľmi  právnej  úpravy  Únie v danej  oblasti.
V prvom  rade  totiž z prvého až tretieho  odôvodnenia  rozhodnutia  65/271  vyplýva,  že  cieľom  tohto  rozhodnutia  bolo  predovšetkým  dosiahnuť  cieľ  spoločnej  dopravnej  politiky,  ktorý  spočíva v odstránení  rozdielov  vyplývajúcich z toho,  že  členské  štáty  ukladajú  dopravcom  povinnosti  obsiahnuté v koncepcii  služieb  vo  verejnom  záujme,  ktoré  môžu  podstatne  narušiť  podmienky  hospodárskej  súťaže, a to  najmä  prostredníctvom  prijímania  opatrení,  ktoré  majú  zabezpečiť  spravodlivú  náhradu  za  náklady  vyplývajúce z povinností  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme,  zodpovedajúce  zníženiu  cestovného  zo  sociálnych  dôvodov.
V prvom až  treťom a trinástom  odôvodnení  nariadenia  č. 1191/69  sa v podstate  uvádza,  že  jeho  cieľom  bolo  dosiahnuť  rovnaký  cieľ.
Tento  cieľ  sleduje  aj  nariadenie  č. 1370/2007,  ktoré  bolo  rovnako  ako  nariadenie  č. 1191/69  prijaté  tak  na  základe  ustanovení  Zmluvy  týkajúcich  sa  spoločnej  dopravnej  politiky,  ako  aj  na  základe  ustanovení  týkajúcich  sa  štátnej  pomoci  (rozsudok z 24. júla  2003,  Altmark  Trans a Regierungspräsidium  Magdeburg, C‑280/00,  EU:C:2003:415,  bod 35).
V odôvodneniach  2 a 3  nariadenia  č. 1370/2007  sa  uvádza,  že s výhradou  výnimiek  stanovených v článku 73 ES  (teraz  článok 93 ZFEÚ)  podľa  článku 86  ods. 2 ES  (teraz  článok 106  ods. 2 ZFEÚ)  platí,  že  podniky  poverené  poskytovaním  služieb  všeobecného  hospodárskeho  záujmu  podliehajú  pravidlám  Zmluvy,  najmä  pravidlám  hospodárskej  súťaže  za  predpokladu,  že  uplatňovanie  týchto  pravidiel  im  neznemožňuje  plniť  zverené  špecifické  úlohy z dôvodov  právnych  alebo  faktických.
V odôvodnení  4  tohto  nariadenia  sa  okrem  iného  odkazuje  na  cieľ  odstraňovať  rozdiely  medzi  dopravnými  podnikmi z rôznych  členských  štátov,  ktorý  Komisia  sledovala v Bielej  knihe z 12. septembra  2001 s názvom  „Európska  dopravná  politika  pre  rok  2010:  čas  rozhodnúť“.
Z toho  vyplýva,  že  cieľ  odstrániť  uvedené  rozdiely  normotvorca  Únie  dôsledne  sledoval.
Dosiahnutie  tohto  cieľa  si  vyžaduje  povinnosť  všetkých  príslušných  orgánov  nahradiť  náklady  vzniknuté  pri  plnení  povinností  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme,  ktorých  cieľom  je  stanoviť  maximálne  výšky  tarify  cestovného  pre  určité  kategórie  cestujúcich, a nie  iba  možnosť  poskytnúť  takúto  náhradu,  čo  by  mohlo  viesť k rozdielnym  podmienkam  fungovania  trhu  verejnej  dopravy v rámci  Únie.
V druhom  rade,  ako  vyplýva z článku 1  ods. 1  prvého  pododseku  nariadenia  č. 1370/2007 a zo  štvrtého  odôvodnenia  tohto  nariadenia, k tomuto  cieľu  sa  pridáva  cieľ  zabezpečiť  prostredníctvom  regulovanej  hospodárskej  súťaže  poskytovanie  služieb  všeobecného  záujmu,  ktoré  by  boli  okrem  iného  početnejšie,  bezpečnejšie,  kvalitnejšie  alebo  poskytované  za  nižšiu  cenu  ako  tie,  ktorých  poskytovanie  by  umožnilo  samotné  fungovanie  trhu.
V odôvodnení  34  nariadenia  však  normotvorca  EÚ  uznal,  že  náhrada  za  služby  vo  verejnom  záujme  sa  môže  ukázať  ako  potrebná v odvetví  pozemnej  osobnej  dopravy,  aby  podniky  poverené  službou  vo  verejnom  záujme  fungovali  podľa  zásad a za  podmienok,  ktoré  im  umožnia  plnenie  ich  úloh.
Z uvedeného  vyplýva,  že  nariadenie  č. 1370/2007  vyžaduje,  aby  príslušné  orgány  poskytovali  náhradu  nákladov  vyplývajúcich z povinností  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme.
Pokiaľ  ide o článok 4  ods. 1 písm. b)  bod  i)  nariadenia  č. 1370/2007, v tomto  ustanovení  sa  stanovuje,  že  zmluvy o službách  vo  verejnom  záujme a všeobecné  pravidlá  vopred  objektívnym a transparentným  spôsobom  stanovia  parametre,  na  základe  ktorých  sa  majú  vypočítať  platby  náhrady,  „ak  je  to  potrebné“.
V tejto  súvislosti  nič  nenasvedčuje  tomu,  že  by  normotvorca  Únie  týmto  ustanovením  zamýšľal  oprávniť  príslušné  orgány  odchýliť  sa  od  zásady  poskytnutia  náhrady  za  finančný  vplyv  dodržiavania  tarifných  povinností  stanovených  všeobecnými  pravidlami,  ktorá  je  stanovená v článku 3  ods. 2  tohto  nariadenia.
Pokiaľ  ide o výraz  „ak  je  to  potrebné“  uvedený v článku 4  ods. 1 písm. b)  bode  i)  tohto  nariadenia, z kontextu  tohto  ustanovenia  vyplýva,  že  tento  výraz  sa  vzťahuje  na  možnosť  príslušných  orgánov  ustanovenú v článku 1  ods. 1  druhom  pododseku a v článku 3  ods. 2  nariadenia  č. 1370/2007,  rozhodnúť  sa  priznať  dopravcom  ako  doplnok  alebo  namiesto  výlučného  práva  náhradu  ako  protihodnotu  za  plnenie  povinností  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme.
Vzhľadom  na  vyššie  uvedené  úvahy  treba  na  prvú  časť  druhej  otázky  odpovedať  tak,  že  článok 3  ods. 2 a článok 4  ods. 1 písm. b)  bod  i)  nariadenia  č. 1370/2007  sa  majú  vykladať v tom  zmysle,  že  príslušné  orgány  sú  povinné  podnikom  poskytujúcim v oblasti  cestnej a železničnej  dopravy  na  území  dotknutého  členského  štátu  služby  vo  verejnom  záujme  priznať  náhradu  čistého  finančného  vplyvu,  kladného  alebo  záporného,  na  vynaložené  náklady a dosiahnuté  výnosy,  za  plnenie  povinností  uloženej  týmto  podnikom,  stanovenej  všeobecným  pravidlom,  prepravovať  bezplatne  určité kategórie cestujúcich, okrem  iného  deti v predškolskom  veku a niektoré  kategórie  zdravotne  postihnutých  osôb.
Vzhľadom  na  odpoveď  na  prvú  časť  druhej  otázky  netreba  odpovedať  na  jej  druhú  časť.

O
tretej

otázke
Svojou  treťou  otázkou  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  po  prvé,  či  sa  má  článok 3  ods. 3  nariadenia  č. 1370/2007  vykladať v tom  zmysle,  že  umožňuje  členským  štátom  vylúčiť z pôsobnosti  tohto  nariadenia  všeobecné  pravidlá,  ktoré  stanovujú  maximálnu  výšku  tarify  pre  iné  kategórie  cestujúcich,  ako  sú  kategórie  uvedené v tomto  ustanovení. V prípade  kladnej  odpovede  sa  vnútroštátny  súd  po  druhé  pýta,  či  sa  oznamovacia  povinnosť  stanovená v tomto  ustanovení a v článku 108 ZFEÚ  vzťahuje  aj  na  všeobecné  pravidlá  vylúčené z pôsobnosti  tohto  nariadenia,  ktoré  nestanovujú  poskytnutie  náhrady  za  služby  poskytované  vo  verejnom  záujme.
V tejto  súvislosti  treba  pripomenúť,  že  podľa  ustálenej  judikatúry  Súdneho  dvora  prináleží  len  vnútroštátnemu  súdu,  ktorému  bol  spor  predložený a ktorý  musí  niesť  zodpovednosť  za  prijaté  súdne  rozhodnutie,  aby s prihliadnutím  na  konkrétne  okolnosti  veci  posúdil  tak  nevyhnutnosť  prejudiciálneho  rozhodnutia  na  vydanie  svojho  rozsudku,  ako  aj  relevantnosť  otázok,  ktoré  predkladá  Súdnemu  dvoru a na  ktoré  sa  vzťahuje  prezumpcia  relevantnosti.  Preto  pokiaľ  sa  položená  otázka  týka  výkladu  alebo  platnosti  právneho  predpisu  Únie,  Súdny  dvor  je v zásade  povinný  rozhodnúť,  okrem  prípadu,  ak  je  zjavné,  že  požadovaný  výklad  nemá  nijakú  súvislosť s existenciou  alebo  predmetom  sporu  vo  veci  samej,  ak  ide o hypotetický  problém  alebo  ak  Súdny  dvor  nedisponuje  skutkovými a právnymi  podkladmi  potrebnými  na  užitočnú  odpoveď  na  uvedenú  otázku  (rozsudok z 5. mája  2022,  Zagrebačka  banka, C‑567/20,  EU:C:2022:352,  bod 43, a citovaná  judikatúra).
Treba  uviesť,  že  článok 3  ods. 3  nariadenia  č. 1370/2007  poskytuje  členským  štátom  možnosť z pôsobnosti  tohto  nariadenia  vylúčiť  všeobecné  pravidlá,  ktoré  sa  týkajú  finančnej  náhrady  za  služby  vo  verejnom  záujme,  ktorých  cieľom  je  stanoviť  maximálnu  výšku  tarify  pre  žiakov,  študentov,  učňov a osoby  so  zníženou  pohyblivosťou.  Takéto  vylúčenie  preto  nie  je  automatické,  ale  vyžaduje  si  aktívny  prístup  členských  štátov.
V prejednávanej  veci  zo  spisu  predloženého  Súdnemu  dvoru  vyplýva,  že  Estónska  republika  neprijala  žiadne  opatrenia,  aby  využila  možnosť  stanovenú v tomto  ustanovení  vyňať z pôsobnosti  nariadenia  č. 1370/2007  určité  všeobecné  pravidlá  týkajúce  sa  finančnej  náhrady  za  povinnosti  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme.
Tretia  otázka  má  preto  jednoznačne  hypotetický  charakter.  Táto  otázka  je  preto  neprípustná.

O
štvrtej

otázke
Zo  znenia  štvrtej  otázky  vyplýva,  že  sa  kladie  len v prípade,  ak  sa  nariadenie  č. 1370/2007  neuplatňuje  na  konanie  vo  veci  samej.
Vzhľadom  na  odpoveď  na  prvé  dve  otázky  nie  je  opodstatnené  odpovedať  na  štvrtú  otázku.

O
piatej

otázke
Svojou  piatou  otázkou  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta  Súdneho  dvora  na  podmienky,  ktoré  musí  spĺňať  priznanie  náhrady  za  poskytovanie  služby  vo  verejnom  záujme,  aby  bolo v súlade s pravidlami  Únie v oblasti  štátnej  pomoci. Z odôvodnenia  návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  vyplýva,  že  tento  súd  sa  snaží  najmä  zistiť,  či  ušlý  zisk z predaja  cestovných  lístkov,  ktorý  dopravca  zaznamenal v dôsledku  plnenia  povinnosti  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme,  predstavuje  primeraný  základ  pre  výpočet  nákladov  na  plnenie  tejto  povinnosti,  ktoré  sa  musia  zohľadniť  pri  určovaní  výšky  tejto  náhrady.
V tejto  súvislosti  podľa  článku 1  ods. 1  prvého  pododseku  nariadenia  č. 1370/2007  je  účelom  tohto  nariadenia  vymedziť,  ako  môžu  príslušné  orgány v súlade s pravidlami  práva  Únie  konať v oblasti  verejnej  osobnej  dopravy.
Z toho  vyplýva,  že  nariadenie  č. 1370/2007,  tak  ako  nariadenie  č. 1191/69,  ktoré  ruší a nahrádza,  zavádza  režim,  ktorý  sú  členské  štáty  povinné  dodržiavať,  pokiaľ  plánujú  zavádzať  povinnosti  služby  vo  verejnom  záujme  pre  podniky  pozemnej  dopravy  (pozri  analogicky  rozsudok z 24. júla  2003,  Altmark  Trans a Regierungspräsidium  Magdeburg, C‑280/00,  EU:C:2003:415,  body 43  až  53).
Ako  vyplýva z článku 9  ods. 1 a odôvodnenia  35  nariadenia  č. 1370/2007,  náhrada  za  poskytované  služby  vo  verejnom  záujme v osobnej  doprave  alebo  za  plnenie  povinností v oblasti  výšky  tarify  stanovenej  prostredníctvom  všeobecných  pravidiel  vyplatená v súlade s týmto  nariadením  je  zlučiteľná  so  spoločným  trhom.  Táto  náhrada  je  oslobodená  od  povinnosti  predbežného  oznámenia  stanovenej v článku 108  ods. 3 ZFEÚ.
Pokiaľ  ide o poskytnutie  náhrady  čistého  finančného  vplyvu,  kladného  alebo  záporného,  na  vynaložené  náklady a dosiahnuté  výnosy,  za  plnenie  povinností v oblasti  výšky  tarify  stanovených  prostredníctvom  všeobecných  pravidiel, v článku 3  ods. 2  nariadenia  č. 1370/2007  sa  stanovuje,  že  takáto  náhrada  sa  poskytuje v súlade  so  zásadami  stanovenými v článkoch 4 a 6 a v prílohe k uvedenému  nariadeniu  spôsobom,  ktorý  zabráni  nadmernej  náhrade.
Z bodu 2  prílohy k tomuto  nariadeniu  vyplýva,  že  náhrada  nemôže  prekročiť  sumu  zodpovedajúcu  čistému  finančnému  vplyvu,  ktorý  zodpovedá  súčtu  vplyvov,  pozitívnych  alebo  negatívnych, z dodržiavania  povinností  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme  na  náklady  alebo  výnosy  poskytovateľa  služieb  vo  verejnom  záujme.  Vplyvy  sa  vyhodnotia  porovnaním  situácie,  keď  sú  povinnosti  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme  splnené,  so  situáciou,  ktorá  by  nastala,  ak  by  povinnosti  neboli  splnené.
Ako  Komisia  uviedla  vo  svojich  písomných  pripomienkach,  ušlý  zisk z predaja  cestovných  lístkov  nemusí  nevyhnutne  predstavovať  vplyv  dodržiavania  povinnosti  prepravovať  určitých  cestujúcich  bezplatne  na  náklady a príjmy  prevádzkovateľa  služby  vo  verejnom  záujme.  Preprava  týchto  cestujúcich  len  zbavuje  príslušného  dopravcu  možnosti  prepravovať  cestujúcich,  ktorí  si  musia  kúpiť  cestovný  lístok, v prípadoch,  keď  pre  týchto  cestujúcich  už  nie  je  miesto.  Okrem  toho,  dodatočné  náklady  prevádzkovateľa  na  prítomnosť  cestujúcich,  ktorí  sa  majú  prepravovať  bezplatne, v dopravnom  prostriedku,  môžu  byť  zanedbateľné.
Vnútroštátnemu  súdu,  ktorý  je  jediný  príslušný  na  posúdenie  skutkového  stavu,  prináleží  určiť  sumu  zodpovedajúcu  čistému  finančnému  vplyvu  splnenia  povinnosti  stanovenej v § 34  ÜTS  na  náklady a príjmy  žalobkyne  vo  veci  samej a zabezpečiť,  aby  náhrada  škody  nepresiahla  túto  sumu.
Vzhľadom  na  vyššie  uvedené  úvahy  treba  na  piatu  otázku  odpovedať  tak,  že  článok 3  ods. 2 a bod 2  prílohy k nariadeniu  č. 1370/2007  sa  majú  vykladať v tom  zmysle,  že  náhrada  čistého  finančného  vplyvu,  kladného  alebo  záporného,  na  vynaložené  náklady a dosiahnuté  výnosy,  za  plnenie  povinností v oblasti  výšky  tarify  stanovených  prostredníctvom  všeobecných  pravidiel,  ktorých  cieľom  je  stanoviť  maximálne  výšky  tarify  pre  určité  kategórie  cestujúcich,  sa  musí  poskytovať v súlade  so  zásadami  stanovenými v článkoch 4 a 6 a v prílohe k tomuto  nariadeniu  spôsobom,  ktorý  zabráni  nadmernej  náhrade.  Náhrada  nemôže  prekročiť  sumu  zodpovedajúcu  čistému  finančnému  vplyvu,  ktorý  zodpovedá  súčtu  vplyvov,  pozitívnych  alebo  negatívnych, z dodržiavania  povinností  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme  na  náklady  alebo  výnosy  poskytovateľa  služieb  vo  verejnom  záujme,  pričom  tieto  vplyvy  sa  vyhodnotia  porovnaním  situácie,  keď  sú  povinnosti  poskytovať  služby  vo  verejnom  záujme  splnené,  so  situáciou,  ktorá  by  nastala,  ak  by  povinnosti  neboli  splnené.

O trovách
Vzhľadom  na  to,  že  konanie  pred  Súdnym  dvorom  má  vo  vzťahu k účastníkom  konania  vo  veci  samej  incidenčný  charakter a bolo  začaté v súvislosti s prekážkou  postupu v konaní  pred  vnútroštátnym  súdom, o trovách  konania  rozhodne  tento  vnútroštátny  súd.  Iné  trovy  konania,  ktoré  vznikli v súvislosti s predložením  pripomienok  Súdnemu  dvoru a nie  sú  trovami  uvedených  účastníkov  konania,  nemôžu  byť  nahradené.
Z týchto  dôvodov  Súdny  dvor  (prvá  komora)  rozhodol  takto:
1.
Článok 2 písm. e) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1370/2007 z 23. októbra 2007 o službách vo verejnom záujme v železničnej a cestnej osobnej doprave, ktorým sa zrušujú nariadenia Rady (EHS) č. 1191/69 a (EHS) č. 1107/70, zmeneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2016/2338 zo 14. decembra 2016,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
pojem „povinnosť poskytovať služby vo verejnom záujme“ uvedený v tomto ustanovení zahŕňa povinnosť podnikov poskytujúcich na území dotknutého členského štátu pravidelné služby cestnej, vnútrozemskej vodnej a železničnej dopravy, stanovenú v ustanovení vnútroštátneho práva, prepravovať bezplatne a bez nároku na náhradu od štátu určité kategórie cestujúcich, najmä deti v predškolskom veku a určité kategórie zdravotne postihnutých osôb.
2.
Článok 3 ods. 2 a článok 4 ods. 1 písm. b) bod i) nariadenia č. 1370/2007, zmeneného nariadením 2016/2338
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
príslušné orgány sú povinné podnikom poskytujúcim v oblasti cestnej a železničnej dopravy na území dotknutého členského štátu služby vo verejnom záujme priznať náhradu čistého finančného vplyvu, kladného alebo záporného, na vynaložené náklady a dosiahnuté výnosy, za plnenie povinností uloženej týmto podnikom, stanovenej všeobecným pravidlom, prepravovať bezplatne určité kategórie cestujúcich, okrem iného deti v predškolskom veku a niektoré kategórie zdravotne postihnutých osôb.
3.
Článok 3 ods. 2 bod 2 prílohy k nariadeniu č. 1370/2007, zmenenému nariadením 2016/2338
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
náhrada čistého finančného vplyvu, kladného alebo záporného, na vynaložené náklady a dosiahnuté výnosy, za plnenie povinností v oblasti výšky tarify stanovených prostredníctvom všeobecných pravidiel, ktorých cieľom je stanoviť maximálne výšky tarify pre určité kategórie, sa poskytuje v súlade so zásadami stanovenými v článkoch 4 a 6 a v prílohe k uvedenému nariadeniu spôsobom, ktorý zabráni nadmernej náhrade. Náhrada nemôže prekročiť sumu zodpovedajúcu čistému finančnému vplyvu, ktorý zodpovedá súčtu vplyvov, pozitívnych alebo negatívnych, z dodržiavania povinností poskytovať služby vo verejnom záujme na náklady alebo výnosy poskytovateľa služieb vo verejnom záujme, pričom tieto vplyvy sa vyhodnotia porovnaním situácie, keď sú povinnosti poskytovať služby vo verejnom záujme splnené, so situáciou, ktorá by nastala, ak by povinnosti neboli splnené.
Podpisy
*
Jazyk konania: estónčina.