CELEX: 62015TJ0175
Skupna zunanja in varnostna politika
Omejevalni ukrepi, sprejeti proti nekaterim osebam in subjektom ob upoštevanju razmer v Tuniziji
Ukrepi, sprejeti proti osebam, odgovornim za nezakonito prisvojitev državnih sredstev, ter z njimi povezanim osebam in subjektom
Zamrznitev sredstev
Seznam oseb in subjektov, za katere velja zamrznitev sredstev
Ohranitev vpisa imena tožeče stranke
Nezadostna dejanska podlaga
Očitna napaka pri presoji
Napačna uporaba prava
Lastninska pravica
Načelo dobrega upravljanja
Sojenje v razumnem roku
Domneva nedolžnosti
Zahteva za prilagoditev
Potrdilni akt
Nedopustnost

Dejansko stanje in pravni okvir
Zaradi političnega dogajanja v Tuniziji decembra 2010 in januarja 2011 je Svet Evropske unije 31. januarja 2011 na podlagi člena 29 PEU sprejel Sklep 2011/72/SZVP o omejevalnih ukrepih proti nekaterim osebam in subjektom ob upoštevanju razmer v Tuniziji (
UL 2011, L 28, str. 62
).
V uvodnih izjavah 1 in 2 Sklepa 2011/72 je navedeno:
„(1)
Svet je 31. januarja 2011 ponovno izrazil svojo polno solidarnost in podporo Tuniziji in njenemu prebivalstvu pri njihovem prizadevanju za vzpostavitev stabilne demokracije, pravne države, demokratičnega pluralizma in popolnega spoštovanja človekovih pravic in temeljnih svoboščin.
(2)
Svet je prav tako sklenil sprejeti omejevalne ukrepe proti osebam, ki so odgovorne za nezakonito prisvojitev državnih sredstev Tunizije, s čimer so prebivalce te države prikrajšale za prednosti trajnostnega razvoja gospodarstva in družbe ter oslabile razvoj demokracije v tej državi.“
Člen 1(1) in (2) Sklepa 2011/72 določa:
„1.   Zamrznejo se vsa sredstva in gospodarski viri, ki pripadajo, so v lasti, s katerimi razpolagajo ali jih nadzorujejo osebe, ki so odgovorne za nezakonito prisvojitev državnih sredstev Tunizije in z njimi povezane fizične in pravne osebe ali subjekti, navedeni v Prilogi.
2.   Neposredno ali posredno dajanje kakršnih koli sredstev ali gospodarskih virov na voljo ali v korist fizičnim ali pravnim osebam ali subjektom navedenim v Prilogi, je prepovedano.“
Člen 2 Sklepa 2011/72 določa:
„1.   Svet na predlog države članice ali visokega predstavnika Unije za zunanje zadeve in varnostno politiko določi ali spremeni seznam iz Priloge.
2.   Svet o svoji odločitvi in njeni utemeljitvi obvesti zadevno osebo ali subjekt bodisi neposredno, če je naslov znan, bodisi z objavo uradnega obvestila in s tem navedeni osebi ali subjektu da možnost, da predloži pripombe.
3.   V primeru predložitve pripomb ali novih tehtnih dokazov Svet ponovno preuči svojo odločitev in o tem ustrezno obvesti zadevno osebo ali subjekt.“
Člen 3(1) Sklepa 2011/72 določa:
„V Prilogi so navedeni razlogi za uvrstitev oseb in subjektov na seznam.“
Člen 5 Sklepa 2011/72 je v prvotni različici določal:
„Ta sklep se uporablja 12 mesecev. Redno se ga pregleduje. Če Svet meni, da cilji tega sklepa niso bili doseženi, ga ustrezno podaljša ali spremeni.“
Na seznamu, ki je bil prvotno priložen k Sklepu 2011/72, sta bili navedeni le imeni Zineja el‑Abidine Ben Hamda Ben Alija, nekdanjega predsednika Republike Tunizije, in Leïle Bent Mohammed Trabelsi, njegove žene.
Svet je 4. februarja 2011 na podlagi člena 2(1) Sklepa 2011/72 in člena 31(2) PEU sprejel Izvedbeni sklep 2011/79/SZVP o izvajanju Sklepa 2011/72 (
UL 2011, L 31, str. 40
). Člen 1 tega izvedbenega sklepa je določal, da se priloga k Sklepu 2011/72 nadomesti z besedilom iz priloge k temu izvedbenemu sklepu. V tej prilogi so bila navedena imena 48 fizičnih oseb, med drugim v 1. in 2. vrstici imeni oseb iz točke 7 zgoraj in v 28. vrstici ime tožeče stranke Mohameda Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabrouka. V 28. vrstici te priloge je bilo poleg tega v stolpcu „Podatki o identifikaciji“ navedeno: „Tunizijec; datum in kraj rojstva: 11. marec 1972, Tunis; sin Jaouide El BEJI; poročen s Sirine BEN ALI; generalni direktor družbe; stanujoč: 8 rue du Commandant Béjaoui – [Kartagina] – Tunis; št. NOI: 04766495“, v stolpcu „Razlogi“ pa je bilo navedeno: „Oseba v postopku sodne preiskave pristojnih organov Tunizije zaradi nezakonite prisvojitve premičnin in nepremičnin, odprtja bančnih računov in razpolaganja s sredstvi v več državah z namenom dejavnosti pranja denarja.“
Prvotni vpis imena tožeče stranke v prilogo k Sklepu 2011/72, kakor je bil spremenjen z Izvedbenim sklepom 2011/79, je bil zaporedoma podaljšan s Sklepom Sveta 2012/50/SZVP z dne 27. januarja 2012 (
UL 2012, L 27, str. 11
), Sklepom Sveta 2013/72/SZVP z dne 31. januarja 2013 (
UL 2013, L 32, str. 20
) in Sklepom Sveta 2014/49/SZVP z dne 30. januarja 2014 (
UL 2014, L 28, str. 38
).
Po tem, ko so bile izdane sodbe z dne 28. maja 2013, Trabelsi in drugi/Svet (
T‑187/11
,
EU:T:2013:273
); z dne 28. maja 2013, Chiboub/Svet (
T‑188/11
, neobjavljena,
EU:T:2013:274
), in z dne 28. maja 2013, Al Matri/Svet (
T‑200/11
, neobjavljena,
EU:T:2013:275
), je Svet spremenil razloge za vpis imena oseb, navedenih na seznamu iz priloge k Sklepu 2011/72, kakor je bila spremenjena z Izvedbenim sklepom 2011/79. Pri tožeči stranki so bili razlogi za vpis njenega imena s Sklepom 2014/49 spremenjeni tako: „Oseba v postopku sodne preiskave tunizijskih organov zaradi sodelovanja pri prisvajanju državnega denarja s strani javnega funkcionarja, sodelovanja pri zlorabi funkcije javnega funkcionarja za pridobitev nezakonite koristi za tretjo osebo in škodovanje upravi ter sodelovanja pri nezakonitem vplivanju na javnega funkcionarja za neposredno ali posredno pridobitev koristi za drugo osebo.“
Z dopisom z dne 12. januarja 2015 je Svet tožečo stranko obvestil o svoji nameri, da ponovno podaljša omejevalne ukrepe, ki so bili sprejeti zoper njo. Temu dopisu je priložil potrdilo z dne 19. decembra 2014, ki so ga predložili tunizijski organi in se je nanašalo na sodni postopek, ki je v zvezi s tožečo stranko potekal v Tuniziji. Tožeča stranka je v dopisu z dne 15. januarja 2015 predstavila svoje pripombe in od Sveta zahtevala, naj jo iz razlogov, navedenih v tem dopisu, izbriše iz priloge k Sklepu 2011/72, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2014/49.
Svet je 30. januarja 2015 sprejel Sklep (SZVP) 2015/157 o spremembi Sklepa 2011/72 (
UL 2015, L 26, str. 29
). Člen 1(1) tega sklepa določa, da se besedilo člena 5 Sklepa 2011/72 nadomesti s tem besedilom: „Ta sklep se uporablja do 31. januarja 2016. Redno se ga pregleduje. Če Svet meni, da cilji tega sklepa niso bili doseženi, ga lahko ustrezno podaljša ali spremeni.“ Ime tožeče stranke in razlogi za njen vpis so bili ohranjeni na seznamu, priloženem k Sklepu 2011/72, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2014/49.
Svet je z dopisom z dne 4. februarja 2015 odgovoril na pripombe tožeče stranke z dne 15. januarja 2015. V bistvu je menil, da morajo iz razlogov, navedenih v tem dopisu, omejevalni ukrepi, ki so bili sprejeti zoper tožečo stranko, ostati v veljavi in je k temu dopisu priložil kopijo Sklepa 2015/157. Vendar je navedel, da bo glede na pripombe tožeče stranke v zvezi s stanjem sodne preiskave, ki zoper njo teče v Tuniziji, pred 31. julijem 2015 te omejevalne ukrepe ponovno preučil.
Tožeča stranka je pripombe predložila 18. februarja, 29. maja in 7. septembra 2015. Svet je na te pripombe odgovoril z dopisom z dne 16. novembra 2015. Svet je, na prvem mestu, zavrnil zahtevo za vpogled v spis, ki se nanaša na tožečo stranko, ki jo je ta vložila z dopisom z dne 18. februarja 2015, pri čemer je navedel, da se je za podaljšanje ukrepov zoper tožečo stranko odločil na podlagi potrdila, omenjenega v točki 11 zgoraj, in da ne razpolaga z drugimi dokumenti. Svet je, na drugem mestu, navedel, da je svojemu dopisu priložil povzetke dveh dokumentov z dne 11. maja 2015, ki izvirajo od tunizijskih organov in se nanašajo na sodne postopke zoper tožečo stranko. Svet je, na tretjem mestu, po tem ko je odgovoril na argumente, ki jih je tožeča stranka navedla v pripombah z dne 29. maja 2015, in po tem, ko je zavrnil njeno prošnjo za zaslišanje, navedel, da je treba omejevalne ukrepe zoper njo ohraniti v veljavi.
Tožeča stranka je 30. novembra 2015 ponovno podala pripombe, na katere je Svet odgovoril z dopisom z dne 18. decembra 2015. Svet je na koncu tega dopisa izrazil svoj namen, da podaljša omejevalne ukrepe zoper tožečo stranko in da spremeni razloge za vpis njenega imena tako: „Oseba v postopku sodne preiskave s strani tunizijskih organov zaradi sodelovanja pri prisvajanju državnega denarja s strani javnega funkcionarja, sodelovanja pri zlorabi funkcije javnega funkcionarja za pridobitev nezakonite koristi za tretjo osebo in škodovanje upravi ter nezakonitega vplivanja na javnega funkcionarja za neposredno ali posredno pridobitev koristi za drugo osebo.“ Tožeča stranka je 5. januarja 2016 v odgovor na ta dopis podala nove pripombe.
Svet je 28. januarja 2016 sprejel Sklep (SZVP) 2016/119 o spremembi Sklepa 2011/72 (
UL 2016, L 23, str. 65
), katerega člen 1(1) podaljšuje veljavnost Sklepa 2011/72 do 31. januarja 2017. Člen 1(2) tega sklepa določa, da priloga k temu sklepu nadomesti prilogo k Sklepu 2011/72. Ime tožeče stranke je navedeno v 28. vrstici te nove priloge. Besedilo razlogov za vpis tega imena je enako kot tisto, ki ga je Svet tožeči stranki sporočil v dopisu z dne 18. decembra 2015. Kot je Svet tožeči stranki sporočil v dopisu z dne 29. januarja 2016, to novo besedilo temelji na potrdilu tunizijskih organov z dne 20. oktobra 2015, ki je bilo priloženo k temu dopisu.
Postopek in predlogi strank
Tožeča stranka je 10. aprila 2015 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.
Svet je 2. julija 2015 vložil odgovor na tožbo.
Replika je bila vložena 14. septembra 2015, duplika pa 8. januarja 2016.
Tožeča stranka je 25. januarja 2016 na podlagi člena 86 Poslovnika Splošnega sodišča vložila prvo prilagoditveno vlogo, s katero je želela tožbene predloge razširiti na sklep Sveta z dne 16. novembra 2015, s katerim je ta zavrnil zahtevo tožeče stranke z dne 29. maja 2015, da izbriše njeno ime s seznama, priloženega k Sklepu 2011/72. Tožeča stranka je 4. aprila 2016 vložila drugo prilagoditveno vlogo, v kateri je zahtevala, naj se tožbeni predlogi razširijo na Sklep 2016/119.
Svet je 30. marca 2016 predložil stališča v zvezi s prvo prilagoditveno vlogo in 4. maja 2016 stališča v zvezi z drugo prilagoditveno vlogo.
Po spremembi sestave senatov Splošnega sodišča je bila ta zadeva s sklepom z dne 3. oktobra 2016 predodeljena petemu senatu.
Splošno sodišče je na podlagi predloga sodnika poročevalca odločilo, da začne ustni del postopka.
Stranke so ustno podale navedbe in odgovorile na vprašanja, ki jim jih je postavilo Splošno sodišče na obravnavi 14. decembra 2016.
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
razglasi za nične Sklep 2015/157, v delu v katerem se nanaša nanjo, Sklep Sveta z dne 16. novembra 2015, s katerim je ta zavrnil zahtevo tožeče stranke z dne 29. maja 2015 za izbris njenega imena s seznama, priloženega k Sklepu 2011/72, in Sklep 2016/119, v delu v katerem se ta nanaša nanjo;
–
Svetu naloži plačilo stroškov.
Svet Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
tožbo v celoti zavrne;
–
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Pravo
Tožbeni predlogi, ki se nanašajo na razglasitev ničnosti Sklepa 2015/157
Tožeča stranka v utemeljitev tožbe formalno navaja šest tožbenih razlogov. Tožeča stranka v prvem tožbenem razlogu, ki se v bistvu nanaša na napačno uporabo prava, trdi, da sodna preiskava, ki zoper njo teče v Tuniziji, ne pomeni zadostne dejanske podlage za ohranitev vpisa njenega imena v prilogo k Sklepu 2011/72. Ta prvi tožbeni razlog vsebuje dva dela, ki se nanašata, prvi, na to, da Svet ni upošteval ugodnega poteka različnih sodnih postopkov zoper tožečo stranko v Tuniziji, in, drugi, na to, da ni upošteval kršitve načela sojenja v razumnem roku pri omenjeni sodni preiskavi. Drugi tožbeni razlog se nanaša na kršitev člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), ker je Svet kršil načelo sojenja v razumnem roku. Tožeča stranka v tretjem tožbenem razlogu navaja, da je Sklep 2015/157 brezpredmeten. Prvi del tega tožbenega razloga se nanaša na očitne napake pri presoji razvoja demokratičnega procesa v Tuniziji in nujnosti omejevalnih ukrepov zoper državljane te tretje države, ki so odgovorni za nezakonito prisvajanje državnih sredstev. Tožeča stranka podredno navaja, da je obrazložitev pomanjkljiva. Drugi del tega tožbenega razloga se nanaša na napačno uporabo prava, ker naj bi Svet menil, da iz dokumentov, ki so jih predložili tunizijski organi, izhaja, da zoper tožečo stranko teče kazenski pregon. Četrti tožbeni razlog vsebuje dva dela, ki se nanašata, prvi, na kršitev člena 48 Listine, in, drugi, na kršitev člena 41(1) Listine. Tožeča stranka se v prvem delu tega tožbenega razloga sklicuje na kršitev domneve nedolžnosti zaradi sporočila Sveta za javnost z dne 31. januarja 2011. Tožeča stranka se v drugem delu tega tožbenega razloga sklicuje na kršitev načela dobrega upravljanja, zlasti pravice do nepristranskega obravnavanja. Tožeča stranka podredno, za primer, če bi bili zgoraj navedeni tožbeni razlogi zavrnjeni, navaja peti tožbeni razlog, ki se nanaša na „očitno napako pri presoji“, ker Svet ni dovolj upošteval „kazenskopravnega elementa“ Sklepa 2015/157. Šesti tožbeni razlog se nanaša na kršitev lastninske pravice in člena 17 Listine.
Uvodoma je treba ugotoviti, da se drugi del tretjega tožbenega razloga, glede napake Sveta pri presoji zadostnosti dokazov, ki so jih predložili tunizijski organi, dejansko navezuje na prvi tožbeni razlog. Torej je treba šteti, da tvori tretji del tega tožbenega razloga. Poleg tega se celoten četrti tožbeni razlog dejansko navezuje na drugi tožbeni razlog, ker se nanaša na kršitve temeljnih pravic tožeče stranke, do katerih naj bi prišlo v postopku sprejemanja Sklepa 2015/157. Treba je torej šteti, da je drugi tožbeni razlog sestavljen iz treh delov, ki se nanašajo na kršitev členov 47, 48 in 41(1) Listine s strani Sveta. Nazadnje, iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba peti in šesti tožbeni razlog šteti za četrti in peti tožbeni razlog.
Prvi tožbeni razlog: napačna uporaba prava, ker je Svet napačno menil, da sodna preiskava, ki zoper tožečo stranko poteka v Tuniziji, pomeni zadostno dejansko podlago
Tožeča stranka v prvem tožbenem razlogu v bistvu trdi, da na dan sprejetja Sklepa 2015/157 sodna preiskava zoper njo v Tuniziji ni mogla več služiti kot podlaga za ohranitev omejevalnih ukrepov, ki jih je zoper njo sprejel Svet. Po njenem mnenju je ta institucija napačno uporabila pravo s tem, da ni upoštevala informacij, ki ji jih je tožeča stranka v zvezi s tem predložila. Kot navaja v uvodu k temu tožbenemu razlogu, tožeča stranka priznava, da ima Svet v skladu s točkama 77 in 84 sodbe z dne 5. marca 2015, Ezz in drugi/Svet (
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
) podlago za sprejetje omejevalnih ukrepov na področju skupne zunanje in varnostne politike (SZVP), ker je v teku sodni postopek zaradi nezakonitega prisvajanja državnih sredstev. Vendar meni, da je treba pri presoji zakonitosti ohranitve spornih ukrepov upoštevati potek tega sodnega postopka in njegovo nezakonitost.
V zvezi s tem je treba uvodoma spomniti, da je bila s sodbo z dne 27. februarja 2014, Ezz in drugi/Svet (
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
), ki je bila v pritožbenem postopku potrjena s sodbo z dne 5. marca 2015, Ezz in drugi/Svet (
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
), sprejeta široka razlaga splošnih meril iz člena 1(1) Sklepa Sveta 2011/172/SZVP z dne 21. marca 2011 o omejevalnih ukrepih proti nekaterim osebam in subjektom zaradi razmer v Egiptu (
UL 2011, L 76, str. 63
) (sodba z dne 27. februarja 2014, Ezz in drugi/Svet,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, točka
, potrjena v pritožbenem postopku s sodbo z dne 5. marca 2015, Ezz in drugi/Svet,
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
, točke 72, 77, 82 in 84).
Poleg tega je treba spomniti, da je Splošno sodišče v več sodbah, ki so se nanašale na razglasitev ničnosti omejevalnih ukrepov, ki jih je Svet sprejel glede na razmere v Tuniziji, enako načelo široke razlage uporabilo za člen 1(1) Sklepa 2011/72, ki ima skoraj enako besedilo kot člen 1(1) Sklepa 2011/172 (sodbe z dne 14. aprila 2016, Ben Ali/Svet,
T‑200/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:216
, točka
; z dne 30. junija 2016, CW/Svet,
T‑224/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:375
, točka
; z dne 30. junija 2016, Al Matri/Svet,
T‑545/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:376
, točka
, in z dne 30. junija 2016, CW/Svet,
T‑516/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:377
, točka
).
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je predmet Sklepa 2011/72, kot izhaja iz člena 1(1) tega sklepa, zamrznitev premoženja oseb, ki so odgovorne za nezakonito prisvojitev tunizijskih državnih sredstev, in oseb, ki so z njimi povezane, katerih imena so navedena v prilogi k temu sklepu. S temi prisvojitvami državnih sredstev se namreč, ker ovirajo učinkovito delovanje tunizijskih javnih institucij in organov, ki ta sredstva potrebujejo, „prebivalce te države prikrajš[a] za prednosti trajnostnega razvoja gospodarstva in družbe ter oslab[i] razvoj demokracije v tej državi“, kot je navedeno v uvodni izjavi 2 tega sklepa.
Poleg tega, kot je razvidno iz sodne prakse, iz člena 1(1) Sklepa 2011/72, ob upoštevanju uvodnih izjav 1 in 2 tega sklepa, izhaja, da zamrznitev premoženja, ki je določena s tem sklepom, ni namenjena niti kaznovanju zavržnih dejanj, ki naj bi jih storile zadevne osebe, niti odvračanju – s prisilo – od izvrševanja takih dejanj. Edini razlog za zamrznitev premoženja je ta, da se tunizijskim organom olajša ugotovitev storjenih nezakonitih prisvojitev državnih sredstev in ohrani možnost, da ti organi zasežejo premoženjsko korist, ki je bila s temi prisvojitvami pridobljena. Zato ima zgolj naravo zavarovanja in nima nobenega kazenskega elementa (sodbi z dne 14. aprila 2016, Ben Ali/Svet,
T‑200/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:216
, točki
in
, in z dne 30. junija 2016, Al Matri/Svet,
T‑545/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:376
, točki
in
; glej v tem smislu in po analogiji tudi sodbo z dne 27. februarja 2014, Ezz in drugi/Svet,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, točke 77, 78 in 206).
Zlasti mora, ob upoštevanju ciljev Sklepa 2011/72, pojem oseb, ki so odgovorne za nezakonito prisvojitev državnih sredstev Tunizije v smislu člena 1(1) tega sklepa, vključevati ne samo osebe, ki so bile za taka dejanja že obsojene, temveč tudi tiste, zoper katere se vodijo sodne preiskave z namenom ugotovitve njihove odgovornosti (sodbe z dne 14. aprila 2016, Ben Ali/Svet,
T‑200/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:216
, točka
; z dne 30. junija 2016, CW/Svet,
T‑224/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:375
, točka
; z dne 30. junija 2016, Al Matri/Svet,
T‑545/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:376
, točka
, in z dne 30. junija 2016, CW/Svet,
T‑516/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:377
, točka
).
Na podlagi te razlage člena 1(1) Sklepa 2011/72, ki je tožeča stranka sicer ne prereka (glej točko 29 zgoraj), je treba torej preizkusiti različne dele prvega tožbenega razloga. Prav tako je treba poudariti, da je treba kljub nekaterim terminološkim razlikam znotraj tožbe šteti, da se prvi tožbeni razlog nanaša na napačno pravno kvalifikacijo dejstev, ki tvorijo dejansko podlago spornih omejevalnih ukrepov, in ne na neobstoj pravne podlage za te ukrepe.
– Prvi del prvega tožbenega razloga: Svet ni upošteval ugodnega poteka različnih sodnih postopkov zoper tožečo stranko v Tuniziji
Tožeča stranka v okviru prvega dela prvega tožbenega razloga v bistvu trdi, da zaradi poteka sodnih postopkov, ki gredo v njeno korist, ni verjetno, da bo v katerem od postopkov obsojena. To argumentacijo je podkrepila s tremi dejstvi. Na prvem mestu se sklicuje na sodbo tunizijskega kasacijskega sodišča z dne 1. julija 2014, v kateri naj bi bilo ugotovljeno, da premoženje, ki ga je podedovala od svojega očeta v smislu tunizijske odredbe-zakona št. 2011‑47 z dne 31. maja 2011, vključuje dohodke, ki izhajajo iz tega premoženja, in njihovo ponovno investiranje. Po njenem mnenju ta sodba dokazuje zakonitost njenega tunizijskega premoženja. Na drugem mestu se sklicuje na tri sodbe tunizijskih sodišč, z dne 28. maja 2013, z dne 21. avgusta 2014 in z dne 17. decembra 2014, s katerimi je bila odpravljena prepoved zapustitve Tunizije, ki je zanjo prej veljala. Na tretjem mestu trdi, da ni bila obtožena posedovanja premoženja nezakonitega izvora zunaj Tunizije. V repliki tožeča stranka dodaja, da ima Svet obveznost, da se prepriča, ali obstaja razumna verjetnost, da bo prišlo do sojenja, in, če je ni, da umakne sporne omejevalne ukrepe, sicer bi sodeloval pri zlorabi tunizijskih organov, ki – po njenih navedbah – v neskončnost podaljšujejo sodne postopke zoper njo.
Svet v obrambo najprej odgovarja, da sodba tunizijskega kasacijskega sodišča z dne 1. julija 2014 v nasprotju s trditvami tožeče stranke ne dokazuje, da je vse njeno premoženje v Tuniziji zakonito. Nato Svet trdi, da argumenti tožeče stranke v zvezi, prvič, z odpravo prepovedi potovanja v tujino za tožečo stranko in, drugič, z neobstojem povezave med obtožbami zoper njo in premoženjem, ki ga ima zunaj Tunizije, niso upoštevni. Po mnenju Sveta tako tožeča stranka nepravilno izenačuje sporne omejevalne ukrepe z ukrepi pravne pomoči.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je treba glede na sodno prakso, navedeno v točkah 33 in 34 zgoraj, argumente tožeče stranke v okviru tega dela zavrniti.
Svet mora namreč v obravnavani zadevi preveriti, prvič, ali dokazi, ki jih ima na voljo, zadostujejo za ugotovitev, da se zoper tožečo stranko vodi en ali več sodnih postopkov zaradi dejanj, ki bi jih bilo mogoče opredeliti kot nezakonito prisvojitev državnih sredstev, in, drugič, ali je mogoče na podlagi tega postopka ali postopkov tožečo stranko šteti za osebo, ki je odgovorna za tako prisvojitev, ali za osebo, ki je povezana s tako odgovorno osebo, v smislu člena 1(1) Sklepa 2011/72 (glej v tem smislu sodbi z dne 14. aprila 2016, Ben Ali/Svet,
T‑200/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:216
, točka
, in z dne 30. junija 2016, Al Matri/Svet,
T‑545/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:376
, točka
).
V okviru tega sklepa tako načeloma Svetu ni treba preučiti in presoditi upoštevnosti in točnosti dokazov, na katerih temeljijo sodni postopki, ki se vodijo zoper osebe, katerih imena so vpisana v prilogi k temu sklepu. Kot je bilo navedeno v točki 33 zgoraj, namreč namen Sveta ni, da bi s sprejetjem tega sklepa in naslednjih sklepov sam kaznoval nezakonite prisvojitve državnih sredstev, ki so predmet preiskave tunizijskih organov, temveč da se zavaruje možnost, da ti organi ugotovijo obstoj teh prisvojitev in da se vrne premoženjska korist, ki iz njih izhaja. Tunizijski organi so torej tisti, ki morajo preveriti te dokaze in na njihovi podlagi ustrezno ukrepati (glej v tem smislu sodbi z dne 14. aprila 2016, Ben Ali/Svet,
T‑200/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:216
, točka
, in z dne 30. junija 2016, Al Matri/Svet,
T‑545/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:376
, točka
). Tako Svetu ali Splošnemu sodišču načeloma ni treba preverjati utemeljenosti takih postopkov, temveč le utemeljenost sklepa o zamrznitvi sredstev, glede na dejstva, ki so jih predložili tunizijski organi (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 5. marca 2015, Ezz in drugi/Svet,
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
, točka
).
Seveda Svet ne more v vseh okoliščinah potrditi navedb tunizijskih sodnih organov iz dokumentov, ki so jih ti organi predložili. Iz sodne prakse namreč izhaja, da mora skrbno in nepristransko presoditi vse dokaze, ki mu jih predložijo pristojni organi, v tem primeru tunizijski organi, zlasti glede na pripombe in morebitne razbremenilne dokaze, ki jih je navedla tožeča stranka. Ta obveznost izhaja tudi iz načela dobrega upravljanja iz člena 41 Listine (glej v tem smislu in po analogiji sodbe z dne 18. julija 2013,Komisija in drugi/Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P in C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, točki
in
; z dne 14. aprila 2016, Ben Ali/Svet,
T‑200/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:216
, točki
in
, in z dne 30. junija 2016, Al Matri/Svet,
T‑545/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:376
, točki
in
).
Vendar iz iste sodne prakse izhaja, da mora Svet, da bi izpolnil svojo obveznost skrbne in nepristranske presoje, oceniti, ali je treba od pristojnih organov pridobiti dodatne informacije ali dokaze, glede na pripombe tožeče stranke in dejstva, ki jih je predložila. Natančneje, čeprav Svet ne more nadomestiti tunizijskih organov pri presoji utemeljenosti sodne preiskave, ki teče zoper tožečo stranko, ni mogoče izključiti obveznosti te institucije, da zaprosi za pojasnila v zvezi z dejstvi, na katerih temelji ta preiskava (glej v tem smislu in po analogiji sodbi z dne 18. julija 2013, Komisija in drugi/Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P in C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, točka
, in z dne 30. junija 2016, Al Matri/Svet,
T‑545/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:376
, točka
).
V tej zadevi je treba spomniti, kot je bilo navedeno v točki 11 zgoraj, da se je Svet pri podaljšanju vpisa imena tožeče stranke na seznam, priložen k Sklepu 2011/72, oprl na potrdilo tunizijskih organov z dne 19. decembra 2014 v zvezi s sodno preiskavo, ki teče zoper tožečo stranko. To potrdilo, ki je priloženo k tožbi, izvira od prvostopenjskega sodišča v Tunisu in ga je podpisal sodni tajnik prvega preiskovalnega sodnika (kabinet št. 1). V njem se potrjuje, da je „zadeva št. 19592/1, ki se vodi proti osebi Zine El Abidine Ben Haj Hamda Ben Haj Hassen Ben Ali in sostorilcem, v fazi preiskave in da se nanaša na osebo Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabrouk, ki se med drugim kazensko preganja zaradi sodelovanja pri prisvajanju državnega denarja s strani javnega funkcionarja, sodelovanja pri zlorabi funkcije javnega funkcionarja za pridobitev nezakonite koristi za tretjo osebo in škodovanje upravi ter sodelovanja pri nezakonitem vplivanju na javnega funkcionarja za neposredno ali posredno pridobitev koristi za drugo osebo“.
Tožeča stranka ne prereka tega, da to potrdilo zadostuje za dokaz, da se zoper njo v Tuniziji vodi sodna preiskava, katere namen je ugotovitev njene udeležbe pri ravnanjih, ki jih je mogoče opredeliti za nezakonito prisvojitev državnih sredstev. Z razbremenilni dokazi, ki jih je predložila tožeča stranka, namreč, kot je navedla sama, želi dokazati le, da ni razumne verjetnosti, da bi ji po koncu te preiskave sodili. Z drugimi besedami, zdi se, da tožeča stranka meni, da bo preiskava pripeljala do oslabitve obremenilnih dokazov zoper njo ali da teh sploh ne bo več. Nikjer pa ne trdi, da ima dokaze, da so tunizijski sodni organi ustavili to preiskavo, ker ji na podlagi dejstev, ki so predmet te preiskave, ne bi bilo mogoče soditi.
Ker ta sodna preiskava ni bila ustavljena, pa – v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka – iz poteka sodnih postopkov, iz katerega bi bila razvidna oslabitev obremenilnih dokazov zoper njo, tudi če bi bilo to dokazano, ne bi mogla izhajati obveznost Sveta, da ob seznanitvi s tem izbriše njeno ime s seznama, priloženega k Sklepu 2011/72.
Kot je bilo namreč navedeno v točki 40 zgoraj, ni naloga Sveta, temveč pristojnih tunizijskih organov, da preverijo dejstva, na katere se ta sodna preiskava opira, in da na podlagi tega sprejmejo ukrepe, ki jih je treba sprejeti. Če bi bilo to drugače, bi lahko prišlo do položajev, ko bi Svet prišel do prenagljenih ugotovitev v zvezi z utemeljenostjo te preiskave, ki bi se lahko razlikovale od ugotovitev samih tunizijskih organov. Tak položaj bi lahko pripeljal do paradoksalne situacije, ko v času, ko bi se zadevni osebi sodilo in bi jo ti organi morebiti spoznali za krivo nezakonite prisvojitve državnih sredstev, njeno premoženje v Evropski uniji ne bi bilo več zamrznjeno, kar bi onemogočalo vrnitev premoženjske koristi iz naslova nezakonitih prisvojitev, ki so ji očitane. Polni učinek Sklepa 2011/72 tako očitno ne bi bil dosežen (glej v tem smislu in po analogiji sodbi z dne 14. aprila 2016, Ben Ali/Svet,
T‑200/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:216
, točka
, in z dne 30. junija 2016, Al Matri/Svet,
T‑545/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:376
, točka
).
Iz sodne prakse tudi izhaja, da je sicer pristojni organ Unije tisti, ki mora v primeru izpodbijanja dokazati utemeljenost razlogov, navedenih zoper zadevno osebo, ne pa da bi morala zadnjenavedena predložiti negativni dokaz, da navedeni razlogi niso utemeljeni, vendar je treba pri presoji narave, oblike in teže dokazov, ki se lahko zahtevajo od Sveta, upoštevati naravo in poseben pomen omejevalnih ukrepov in njihov namen (glej v tem smislu sodbe z dne 18. julija 2013, Komisija in drugi/Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P in C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, točka
; z dne 28. novembra 2013, Svet/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, točke od 74 do 85, in z dne 30. junija 2016, Al Matri/Svet,
T‑545/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:376
, točki
in
).
Ker je v tej zadevi Svet predložil dokaze o poteku sodne preiskave zoper tožečo stranko in ker njihova verodostojnost ni bila prerekana, mora tožeča stranka navesti, na podlagi katerih konkretnih dokazov izpodbija utemeljenost te preiskave (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 30. junija 2016, Al Matri/Svet,
T‑545/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:376
, točka
). Kot je tožeča stranka navedla v repliki, seveda obveznost Sveta, da opravi preverjanja, lahko izhaja iz potrebe, da se Svet izogne sodelovanju pri morebitnih zlorabah tunizijskih organov, ki bi lahko v neskončnost vodili to preiskavo, čeprav zoper tožečo stranko ne bi bilo nobenih obremenilnih dokazov. Vendar do tega ne more priti, če ni nobenih konkretnih dejstev, ki bi pri Svetu vzbudila utemeljen sum v zvezi z razlogi za to, da ta preiskava ni bila zaključena.
V nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, pa razbremenilni dokazi, ki jih je predložila, niso taki, da bi lahko vzbudili utemeljene pomisleke glede možnosti sojenja po koncu sodne preiskave ali glede razlogov, zaradi katerih ta preiskava ni bila zaključena.
Na prvem mestu, tožeča stranka ni predložila nobenega dokaza, iz katerega bi bilo mogoče razbrati, kako bi lahko sodba tunizijskega kasacijskega sodišča z dne 1. julija 2014 vplivala na presojo njene udeležbe pri kaznivih dejanjih, na katera se nanaša sodna preiskava, ki teče zoper njo.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da iz navedb zastopnika tožeče stranke v Tuniziji v njegovem dopisu z dne 2. septembra 2014, priloženem k tožbi, izhaja, da je tunizijsko kasacijsko sodišče v sodbi z dne 1. julija 2014 ugotovilo, da premoženje, ki izhaja iz dedovanja, in je bilo zaradi tega izključeno s področja uporabe odvzema premoženja, določenega z odredbo-zakonom št. 2011‑47 z dne 31. maja 2011, ne vključuje le premoženja, ki je bilo preneseno z dedovanjem, temveč tudi dohodke, ki izhajajo iz tega premoženja, in dohodke, nastale z njegovim ponovnim investiranjem. V zgoraj omenjenem dopisu je zastopnik tožeče stranke v Tuniziji iz te sodbe sklepal, da „bi morala [izvršitev te sodbe] voditi do tega, da bi bilo vse premoženje [tožeče stranke] izključeno s področja uporabe odredbe-zakona o odvzemu premoženja, glede na to, da to premoženje izvira bodisi neposredno iz dedovanja [bodisi] iz ponovnega investiranja premoženja, ki izvira iz dedovanja, in dohodkov iz tega naslova“.
V zvezi s tem pa zadostuje ugotovitev, da zgolj zgoraj navedene ugotovitve iz sodbe tunizijskega kasacijskega sodišča z dne 1. julija 2014 same po sebi nikakor ne morejo izključiti možnosti, da bi sodna preiskava, ki teče zoper tožečo stranko, ugotovila, da je ta odgovorna za dejanja prisvajanja državnih sredstev Tunizije.
Iz teh ugotovitev je namreč mogoče sklepati le, da dohodki iz naslova premoženja tožeče stranke, ki je bilo nanjo preneseno z dedovanjem, in dohodki iz ponovnega investiranja tega premoženja ne morejo biti predmet odvzema premoženja iz odredbe-zakona št. 2011‑47 z dne 31. maja 2011. Iz tega pa ni mogoče sklepati ničesar o izidu zadevne sodne preiskave. Trditev tožeče stranke, da lahko po tej sodbi prosto razpolaga s svojim tunizijskim premoženjem, tudi če bi bila dokazana, tako v ničemer ne nakazuje izida te preiskave, ki lahko, glede na dejstva, ki so predmet te preiskave, ovrže zakonitost razpolaganja tožeče stranke z nekaterimi deli njenega premoženja.
Poleg tega tožeča stranka ni bila zmožna pojasniti zveze med to odredbo in civilnim postopkom, v katerem je bila izdana sodba tunizijskega kasacijskega sodišča z dne 1. julija 2014, na eni strani in zadevno sodno preiskavo na drugi. Tožeča stranka je, ko ji je bilo v zvezi s tem na obravnavi postavljeno vprašanje, navedla le, da se odredba-zakon št. 2011‑47 z dne 31. maja 2011 uporablja ne samo zanjo, temveč tudi za nekatere druge osebe, zoper katere se vodijo podobne sodne preiskave, in da je možno, da se zadeva, ki se nanaša nanjo, v kateri je bila izdana ta sodba, nanaša tudi na nekatere od teh oseb. Dejstvo, da je bilo, vzporedno s sodnimi preiskavami zoper tožečo stranko in druge osebe, področje uporabe upravnih ukrepov odvzema premoženja, ki so jih zoper nje sprejeli tunizijski organi, omejeno z odločbo tunizijskega kasacijskega sodišča, pa ne more zadostovati, da bi se vzbudili utemeljeni pomisleki glede temelja za te sodne preiskave.
Na drugem mestu, odprava prepovedi zapustitve Tunizije, ki je veljala za tožečo stranko, po treh sodbah tunizijskih sodišč z dne 28. maja 2013, z dne 21. avgusta 2014 in z dne 17. decembra 2014, tudi ni taka, da bi lahko vzbujala take pomisleke. Iz trditev tožeče stranke in iz spisa namreč izhaja, da so bile zadevne sodbe izdane v zadevah, ki se razlikujejo od kazenskega postopka, v okviru katerega se vodi ta preiskava, ki je v času sprejetja Sklepa 2015/157 še vedno potekala. Tožeča stranka nikjer ne trdi, da so bile te sodbe izdane v zadevah, ki so kakor koli povezane s to preiskavo. Poleg tega je okoliščina, da naj bi lahko tožeča stranka po teh sodbah zapustila Tunizijo, tudi če bi bila dokazana, popolnoma neupoštevna.
Res je, da odprava prepovedi zapustitve tunizijskega ozemlja, ki jo vsebuje prva od omenjenih sodb, sledi – kot izhaja iz spisa – oprostitvi tožeče stranke z isto sodbo v zadevi, v kateri je bila tožeča stranka pred zadevnim sodiščem obravnavana za dejanja, ki so primerljiva s tistimi, ki so predmet zadevne sodne preiskave. Vendar ni niti dokazano niti zatrjevano, da bi lahko oprostitev tožeče stranke v tej zadevi povzročila njeno oprostitev v zadevi, ki je predmet te preiskave, ali da bi bila lahko razbremenilni dokaz v zadnjenavedeni zadevi.
Na tretjem mestu, v zvezi z argumentom tožeče stranke, da ni bila „obtožena“, da ima premoženje nezakonitega izvora zunaj Tunizije, je treba spomniti, da dejstvo, da se zadevna sodna preiskava nanaša na dejstva, ki jih je mogoče opredeliti za nezakonito prisvojitev državnih sredstev, pomeni zadostno dejansko podlago za utemeljitev zamrznitve njenega premoženja v Uniji. Kot je bilo namreč navedeno v točki 33 zgoraj, je edini cilj tega ukrepa ta, da se tunizijskim organom olajša ugotovitev storjenih prisvojitev državnih sredstev in ohrani možnost, da ti organi zasežejo premoženjsko korist, ki je bila s temi prisvojitvami pridobljena. Cilj tega ukrepa torej ni, da bi se ugotovilo kaznivo dejanje posedovanja premoženja nezakonitega izvora zunaj Tunizije in, natančneje, v Uniji. Poleg tega ni sporno, da so dejstva, na katerih temelji ta preiskava, zlasti dejstva, povezana z udeležbo pri prisvajanju državnega denarja s strani javnega funkcionarja, neposredno povezana in se skladajo s pojmom nezakonite prisvojitve državnih sredstev v smislu člena 1(1) Sklepa 2011/72. Zato ni upoštevna okoliščina, da se potrdilo tunizijskih organov z dne 19. decembra 2014, na katerega se sklicuje Svet, in zato tudi razlogi za vpis imena tožeče stranke ne opirajo na dejanja posedovanja premoženja nezakonitega izvora zunaj Tunizije, in zlasti v Uniji (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 30. junija 2016, Al Matri/Svet,
T‑545/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:376
, točka
).
Iz vsega zgoraj navedenega izhaja, da je treba prvi del prvega tožbenega razloga zavrniti.
– Drugi del prvega tožbenega razloga: Svet ni upošteval kršitve načela sojenja v razumnem roku v sodni preiskavi, ki teče zoper tožečo stranko
V okviru drugega dela prvega tožbenega razloga tožeča stranka trdi, da se v sodni preiskavi, ki zoper njo teče v Tuniziji, ne spoštuje načelo sojenja v razumnem roku. V zvezi s tem poudarja, da je to načelo vsebovano v členu 7(1)(d) Afriške listine o človekovih pravicah in pravicah ljudstev, ki je bila 27. junija 1981 sprejeta v Nairobiju (Kenija) (v nadaljevanju: Afriška listina), ki jo je Republika Tunizija ratificirala. Nato navaja, da v obravnavani zadevi ta preiskava traja več kot štiri leta in da ni nobene možnosti za njen uspešen zaključek. Dodaja, da so za to trajanje krivi izključno tunizijski organi. Nato zaključi z navedbo, da glede na trajanje te preiskave in razvoja dogodkov v njeno korist ni upravičeno, da še ni bila zaključena. Te argumente naj bi potrjevala sodba Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 3. maja 2012, Masar proti Slovaški (CE:ECHR:2012:0503JUD006688209). Tožeča stranka v repliki v bistvu pojasnjuje, da mora Svet v okviru nadzora nad zakonitostjo sodnega postopka v Tuniziji – ki ga mora po njenem mnenju opraviti – zaradi prekoračitve razumnega trajanja tega postopka njeno ime izbrisati s seznama, priloženega k Sklepu 2011/72.
Svet odgovarja, da njegova naloga ni ocenjevati ravnanja tretjih držav, temveč le ustreznost in težo dokazov, ki jih predložijo organi teh držav. Po njegovih navedbah je na podlagi teh načel tožeči stranki v dopisu, ki ji ga je poslal 4. februarja 2015, sporočil, da se je seznanil z njenimi argumenti in da bo pred julijem 2015 ponovno preveril njen položaj. Svet je v dupliki dodal, da razpolaga z dokazi, iz katerih je razvidno, da je sodna preiskava zoper tožečo stranko v Tuniziji v teku in da glede na zapletenost vseh upoštevnih zadev razumni rok v tem postopku ni bil prekoračen. V dupliki je priložil dokumente, iz katerih so razvidni ti dokazi.
Uvodoma je treba spomniti, da je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da je treba zakonitost akta Unije presojati glede na dejanske in pravne okoliščine, ki so obstajale na dan sprejetja tega akta (glej sodbi z dne 3. septembra 2015, Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Komisija,
C‑398/13 P
,
EU:C:2015:535
, točka
in navedena sodna praksa, in z dne 4. septembra 2015, NIOC in drugi/Svet,
T‑577/12
, neobjavljena,
EU:T:2015:596
, točka
in navedena sodna praksa). V tej zadevi očitkov, ki jih je tožeča stranka navedla v okviru tega dela tožbenega razloga, ni mogoče preučiti z vidika okoliščin, do katerih je prišlo po sprejetju Sklepa 2015/157. To pa velja za dopis z dne 4. februarja 2015, ki ga je Svet poslal tožeči stranki, in, še toliko bolj, za ponovno preučitev položaja tožeče stranke, za katero se je Svet v tem dopisu zavezal, da jo bo opravil kasneje. Poleg tega so tunizijski organi dokumente, ki so priloženi k dupliki in na katere se Svet v tej dupliki opira z namenom, da bi dokazal, da trajanje sodnega postopka, ki se zoper tožečo stranko vodi v Tuniziji, ni nerazumno, izdali 11. maja 2015. Zato Svet s temi dokumenti na dan sprejetja Sklepa 2015/157 ni bil seznanjen in jih Splošno sodišče ne more upoštevati.
V tem delu tožeča stranka glede vsebine v bistvu trdi, da sodni postopek, ki teče zoper njo, ni skladen z načelom sojenja v razumnem roku, zaradi česar je nezakonit in Svet zato na podlagi tega postopka vpisa njenega imena ne more ohraniti v prilogi k Sklepu 2011/72. Zato mora Splošno sodišče v okviru tega dela preizkusiti le, ali je Svet pravilno ocenil, da trajanje tega sodnega postopka ni razlog za prenehanje omejevalnih ukrepov zoper tožečo stranko.
V zvezi s tem je treba iz istih razlogov, kot so navedeni v točki 46 zgoraj, ugotoviti, da so tunizijska sodišča tista, ki se morajo izreči glede morebitne kršitve načela sojenja v razumnem roku v sodnem postopku, ki teče zoper tožečo stranko. Natančneje, Republika Tunizija je, kot je tožeča stranka sama navedla, pogodbenica Afriške listine, člen 7(1)(d) te mednarodne pogodbe pa vsebuje pravico do sojenja v razumnem roku pred nepristranskim sodiščem. Zato morajo tunizijska sodišča, po potrebi na podlagi tožbe tožeče stranke, ugotoviti, ali so bile določbe tega člena v tem sodnem postopku spoštovane. Sicer pa niti Unija niti države članice niso pogodbenice Afriške listine, tako da Svet in Splošno sodišče te mednarodne konvencije ne moreta razlagati ali je uporabljati (glej v tem smislu sodbo z dne 21. decembra 2011, Air Transport Association of America in drugi,
C‑366/10
,
EU:C:2011:864
, točki
in
).
V skladu s sodno prakso sicer spoštovanje načel pravne države in človekovih pravic ter človekovega dostojanstva velja za vsakršno delovanje Unije, vključno na področju SZVP, kot je razvidno iz povezanih določb členov 21(1), prvi pododstavek, (2)(b) in (3), PEU ter 23 PEU (glej v tem smislu sodbo z dne 14. junija 2016, Parlament/Svet,
C‑263/14
,
EU:C:2016:435
, točka
). Zlasti je treba ugotoviti, da člen 21(1) PEU določa, da želi Unija pri delovanju na mednarodni ravni v svetu med drugim spodbujati pravno državo, univerzalnost in nedeljivost človekovih pravic in spoštovanje mednarodnega prava. Načelo sojenja v razumnem roku pa je sestavni del pravice do poštenega sojenja, ki jo varujejo določbe več mednarodno zavezujočih aktov mednarodnega prava, zlasti člen 14(3)(c) Mednarodnega pakta o državljanskih in političnih pravicah, ki ga je Generalna skupščina Združenih narodov sprejela 16. decembra 1966, katerega pogodbenice so vse države članice in tudi Republika Tunizija. Poleg tega, kot izhaja iz uvodne izjave 1 Sklepa 2011/72, so bili ta sklep in naslednji sklepi sprejeti v okviru politike podpore Tuniziji, ki temelji zlasti na cilju spodbujanja človekovih pravic in pravne države iz člena 21(2)(b) PEU.
Zato ni mogoče izključiti tega, da Svet v primeru objektivnih, verodostojnih, točnih in skladnih informacij, ki bi lahko vzbudile utemeljene pomisleke v zvezi s spoštovanjem pravice tožeče stranke do sojenja v razumnem roku v sodni preiskavi, ki teče zoper njo, in je podlaga za zamrznitev njenega premoženja v Uniji, izvede potrebna preverjanja.
Vendar ta del prvega tožbenega razloga temelji na predpostavki, da bi moral Svet ob upoštevanju predolgega trajanja te sodne preiskave, ki bi morala biti, kot trdi tožeča stranka, že zaključena, in torej nezakonitosti te preiskave, takoj odpraviti zamrznitev sredstev v Uniji. Tej predpostavki pa ni mogoče pritrditi.
Na prvem mestu je treba namreč ugotoviti, da ni dokazano in tudi ne zatrjevano, da na podlagi tunizijskega prava kršitev načela sojenja v razumnem roku v okviru kazenskega postopka povzroči ustavitev ali razveljavitev tega postopka.
Poleg tega se tožeča stranka sklicuje na sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju: ESČP) v zvezi z uporabo načela sojenja v razumnem roku iz člena 6(1) Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP), v kazenskih postopkih. Ta sodna praksa je sicer upoštevna za primerjavo v tej zadevi, saj člen 6(1) EKČP to načelo varuje podobno kot člen 14(3)(c) Mednarodnega pakta o državljanskih in političnih pravicah in člen 7(1)(d) Afriške listine. Vendar je treba ugotoviti, da ESČP v okviru te sodne prakse iz tega načela ni izpeljalo obveznosti nacionalnih organov, da ustavijo kazenski postopek, ki traja predolgo (glej v tem smislu ESČP, 28. junij 2016, O’Neill in Lauchlan proti Združenemu kraljestvu, CE:ECHR:2016:0628JUD004151610, točka 87).
Poleg tega je treba ugotoviti, da tudi v okviru uporabe člena 5(3) EKČP, ki pripor neke osebe pogojuje s tem, da bo v razumnem roku izdana sodba, ESČP ne meni, da bi morala kršitev te zahteve povzročiti ustavitev sodne preiskave. Meni sicer, da bi bilo treba v takem primeru zadevo take osebe obravnavati posebej hitro. Vendar meni tudi, da posebna hitrost, do katere ima pri preučitvi njegove zadeve pravico priprti obdolženec, sodnikom ne sme preprečevati tega, da bi svojo nalogo opravili s potrebno skrbnostjo (ESČP, 11. december 2007, Pecheur proti Luksemburgu, CE:ECHR:2007:1211JUD001630802, točka 62, in 5. november 2009, Shabani proti Švici, CE:ECHR:2009:1105JUD002904406, točka 65).
Zato iz ničesar ni mogoče sklepati, da bi morala morebitna kršitev pravice tožeče stranke do sojenja v razumnem roku v sodnem postopku, ki zoper njo teče v Tuniziji, povzročiti ustavitev ali razveljavitev tega postopka.
Na drugem mestu je treba ugotoviti, da je treba z vidika sodne prakse ESČP spoštovanje pravice do sojenja v razumnem roku, kot jo vsebuje mednarodno pravo, preučiti z vidika okoliščin posamezne zadeve, kar zahteva celovito presojo, predvsem na podlagi meril, ki se nanašajo na težavnost zadeve, ravnanje tožeče stranke in ravnanje pristojnih organov (glej ESČP, 28. junij 2016, O’Neill in Lauchlan proti Združenemu kraljestvu, CE:ECHR:2016:0628JUD004151610, točka 86 in navedena sodna praksa). V skladu s sodno prakso sodišč Unije veljajo podobna načela za preizkus spoštovanja pravice do sojenja v razumnem roku iz člena 47 Listine (glej v tem smislu sodbo z dne 26. novembra 2013, Groupe Gascogne/Komisija,
C‑58/12 P
,
EU:C:2013:770
, točki
in
in navedena sodna praksa).
Tudi če bi se štelo, da lahko Svet glede na okoliščine v obravnavani zadevi opravi tako celovito presojo, pa bi moral, da bi jo lahko opravil, nujno zaprositi tunizijske organe za dodatne informacije v zvezi z zadevnim sodnim postopkom. Kot namreč izhaja iz točk od 43 do 45 zgoraj, mora Svet, da bi ohranil vpis imena tožeče stranke v prilogi k Sklepu 2011/172, v tej zadevi zbrati le dokaze o tem, da zoper tožečo stranko teče sodni postopek zaradi dejanj, ki jih je mogoče opredeliti za nezakonito prisvojitev državnih sredstev. Glede na zahteve iz točke 71 zgoraj pa taki dokazi očitno ne zadostujejo za presojo morebitne kršitve pravice tožeče stranke do razumnega roka sojenja v tem postopku. Poleg tega, tudi če bi se štelo, da so dokazi, ki jih je tožeča stranka predložila, taki, da bi lahko vzbudili utemeljene pomisleke glede spoštovanja te pravice, v vsakem primeru ne bi mogli zadostovati za to, da bi lahko Svet ugotovil kršitev te pravice.
Zato od Sveta ni mogoče zahtevati, naj izbriše vpis imena tožeče stranke iz priloge k Sklepu 2011/72, ne da bi opravil ustrezna preverjanja pri tunizijskih organih.
Zlasti je treba ugotoviti, da je tožeča stranka v pripombah z dne 15. januarja 2015 Svetu predložila dokaze, na katere v okviru te tožbe opira trditev, da so tunizijski organi kršili njeno pravico do sojenja v razumnem roku. V skladu s členom 1(1) Sklepa 2014/49 pa se je podaljšanje omejevalnih ukrepov za tožečo stranko, ki so imeli za podlago ta sklep, izteklo 31. januarja 2015. Istega dne je začel veljati tudi Sklep 2015/157. Tudi če bi se štelo, da bi lahko Svet s temi dokazi utemeljil poizvedbe pri tunizijskih organih, od te institucije ni bilo mogoče pričakovati, da bo te poizvedbe opravila in na njihovi podlagi ukrepala v času, s katerim je razpolagala pred prenehanjem učinkovanja Sklepa 2014/49 za tožečo stranko in sprejetjem novega takega sklepa, to je v samo dveh tednih.
Zato iz zgoraj navedenega izhaja, da tožeča stranka napačno trdi, da je imel Svet zgolj na podlagi teh dokazov obveznost, da izbriše vpis njenega imena iz priloge k Sklepu 2011/172.
V vsakem primeru ti dokazi niso bili taki, da bi pri Svetu lahko vzbudili utemeljene pomisleke, ki bi upravičevali dodatne poizvedbe pri tunizijskih organih.
Trajanje zadevnega postopka, ki po navedbah tožeče stranke teče štiri leta, namreč, prvič, ni očitno pretirano, glede na to, da gre – kot izhaja iz dokumentov, ki so priloženi k tožbi – za preiskavo, ki se nanaša na dejanja nezakonite prisvojitve državnih sredstev, ki je povezana tudi z drugimi sodnimi postopki zoper številne druge osebe in za katero je treba opraviti preiskovalna dejanja v tujini. Poleg tega primer, ki ga tožeča stranka navaja v podporo svoji argumentaciji, v zvezi s tem, kako so tunizijski organi obravnavali njeno zahtevo, naj se njena zadeva izloči iz združene zadeve, ki se nanaša tudi na druge osebe, sam po sebi ne more biti bistven indic za to, da postopek sodne preiskave v celoti traja predolgo. Dodati je treba, da je tožeča stranka v svojih pripombah z dne 15. januarja 2015 navedla, da je bila kvalifikacija dejanj, ki jih tunizijski sodni organi v zvezi z njo preiskujejo, med postopkom preiskave spremenjena. Taka okoliščina lahko pomeni dodatno dejstvo v tem kontekstu, ki lahko pojasni trajanje tega postopka. Poleg tega se, v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, z različnimi dogodki v okviru sodnega postopka, ki so bili v njeno korist in na katere se sklicuje v okviru prvega dela tega tožbenega razlaga, iz razlogov, navedenih v točkah od 49 do 58 zgoraj, ne more utemeljiti ustavitve tega postopka.
Sodba ESČP z dne 3. maja 2012, Masár proti Slovaški (CE:ECHR:2012:0503JUD006688209), na katero se tožeča stranka sklicuje v podporo temu delu, ni taka, da bi lahko izpodbila zgoraj navedene ugotovitve. Ta zadeva se namreč nanaša na kazenski postopek v zvezi z dejstvi, ki niso v ničemer podobna tistim, na katera se nanaša sodna preiskava, ki zoper tožečo stranko teče v Tuniziji. Ni torej pomembno dejstvo, da je ESČP v tej sodbi menilo, da trajanje zadevnega kazenskega postopka, ki je bilo podobno kot trajanje te preiskave, ni skladno z načelom sojenja v razumnem roku iz člena 6(1) EKČP. Ta ugotovitev velja tudi za sodbe ESČP, ki jih je tožeča stranka navedla na obravnavi.
Iz vsega navedenega izhaja, da je treba drugi del prvega tožbenega razloga zavrniti.
– Tretji del prvega tožbenega razloga: Svet naj bi napačno uporabil pravo, ker naj bi napačno menil, da iz dokazov, ki so jih predložili tunizijski organi, izhaja, da zoper tožečo stranko teče kazenski pregon.
Tožeča stranka v podporo temu delu navaja, da je Svet napačno štel, da potrdilo tunizijskih organov z dne 19. decembra 2014 dokazuje obstoj kazenskega pregona zoper njo v Tuniziji, čeprav je v tem potrdilu navedeno le, da je preiskava v teku. Tako naj to potrdilo ne bi pomenilo zadostne dejanske podlage za Sklep 2015/157.
To argumentacijo je treba zavrniti.
Na prvem mestu, argumentacija tožeče stranke se namreč nanaša na dopis Sveta z dne 4. februarja 2015, v katerem je ta navedel, da iz potrdila tunizijskih organov z dne 19. decembra 2014 izhaja, da je tožeča stranka v kazenskem pregonu zaradi udeležbe pri nezakoniti prisvojitvi državnih sredstev Tunizije na podlagi členov 32, 87, 96 in 99 tunizijskega kazenskega zakonika. Gre pa, prvič, za dokument, ki je nastal po sprejetju Sklepa 2015/157. Drugič, med razlogi za vpis imena tožeče stranke v prilogo k Sklepu 2011/72, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2014/49 in je bila njegova veljavnost podaljšana s Sklepom 2015/157, ni naveden kazenski pregon zoper tožečo stranko, temveč so omenjene zgolj sodne preiskave zoper njo. Ohranitev omejevalnih ukrepov zoper tožeče stranko, ki izhaja iz Sklepa 2015/157, torej ne temelji na dejstvu, da se tožeča stranka kazensko preganja za dejanja, omenjena v teh razlogih za vpis.
Na drugem mestu, kot je bilo opozorjeno v točki 34 zgoraj in kot tožeča stranka v okviru tega tožbenega razloga sama priznava, je potek sodnih postopkov zaradi dejanj nezakonite prisvojitve državnih sredstev, na katere so oprti ti razlogi za vpis, načeloma zadostna podlaga za sprejetje omejevalnih ukrepov. Tudi če bi Svet napačno štel, da iz potrdila tunizijskih organov z dne 19. decembra 2014 izhaja, da se zoper tožečo stranko vodi kazenski pregon, bi bila v teh okoliščinah ta napaka neupoštevna.
V vsakem primeru je treba ugotoviti, da to potrdilo, ki ga je tožeča stranka sama priložila k tožbi, vsebuje omembo kazenskega pregona zoper tožečo stranko. V tem potrdilu, ki je sestavljeno v francoščini, je navedeno, da je „zadeva št. 19592/1 […] v fazi preiskave in da se nanaša na osebo Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabrouk, ki se med drugim kazensko preganja zaradi sodelovanja pri prisvajanju državnega denarja s strani javnega funkcionarja, sodelovanja pri zlorabi funkcije javnega funkcionarja za pridobitev nezakonite koristi za tretjo osebo in škodovanje upravi ter sodelovanja pri nezakonitem vplivanju na javnega funkcionarja za neposredno ali posredno pridobitev koristi za drugo osebo“. Zato je dejanska predpostavka, na katero se opira ta del prvega tožbenega razloga, napačna.
Zaradi tega je treba zavrniti tretji del prvega tožbenega razloga in posledično tudi prvi tožbeni razlog v celoti.
Drugi tožbeni razlog: kršitve temeljnih pravic tožeče stranke v postopku sprejemanja Sklepa 2015/157
– Prvi del drugega tožbenega razloga: kršitev člena 47 Listine, ker Svet sam ni spoštoval načela sojenja v razumnem roku
Tožeča stranka v utemeljitev prvega dela drugega tožbenega razloga v bistvu trdi, da je treba v tej zadevi uporabiti člen 47 Listine, ker so omejevalni ukrepi, ki jih je zoper njo sprejel Svet, povezani s kazenskim postopkom. Pri dokazovanju kršitve načela sojenja v razumnem roku se sklicuje na svojo argumentacijo iz prvega tožbenega razloga. To, da ima Svet obveznost spoštovanja načela sojenja v razumnem roku iz člena 47 Listine, naj bi potrjevala sodna praksa Sodišča. Tožeča stranka je v repliki na argumente Sveta odgovorila, da to, da Svet v tej zadevi ni ravnal v okviru sodnih pristojnosti, ni pomembno. Tudi to, da postopek, po katerem Svet izvede ponovno preučitev, izpolni zahteve člena 47 Listine, naj ne bi bilo pomembno, ker Svet ni neodvisno in nepristransko sodišče.
Svet v obrambo navaja, da v tej zadevi ni deloval v okviru izvrševanja sodne funkcije, saj je ta funkcija v okviru institucionalnega sistema Unije pridržana Sodišču Evropske unije. Poleg tega naj bi Splošno sodišče že presodilo, da ukrepi, kakršni so sporni omejevalni ukrepi, nimajo sodne narave. Dalje, Svet meni, da tudi če bi se zanj uporabljalo načelo sojenja v razumnem roku iz člena 47 Listine, trajanje postopka pred to institucijo ni bilo v nasprotju z zahtevo po razumnem roku, ker je vsako leto ponovno preučil, ali je treba ime tožeče stranke ohraniti na seznamu, priloženem k Sklepu 2011/72.
Najprej je treba ugotoviti, da argumentacije tožeče stranke v okviru tega tožbenega razloga ni mogoče preizkusiti z vidika člena 47 Listine.
V zvezi s tem je treba spomniti, da ima v skladu s členom 47(2), prvi stavek, Listine vsakdo pravico, da o njegovi zadevi pravično, javno in v razumnem roku odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom predhodno ustanovljeno sodišče. Poleg tega je treba spomniti tudi, da se v skladu s členom 51(1) Listine ta listina uporablja za institucije, organe, urade in agencije Unije, za države članice pa samo, ko izvajajo pravo Unije. Poleg tega v skladu z odstavkom 2 tega člena Listina ne razširja področja uporabe prava Unije prek pristojnosti Unije niti ne ustvarja nikakršnih novih pristojnosti ali nalog Unije in ne spreminja pristojnosti in nalog, opredeljenih v Pogodbah.
Z vidika člena 51(1) in (2) Listine pa je treba določbe člena 47 te listine razlagati tako, da se nanašajo na pravico do učinkovitega sodnega varstva le v postopkih, katerih predmet so pravice in svoboščine, ki jih zagotavlja pravo Unije (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 6. septembra 2016, Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
, točka
).
Člen 47 Listine se v tej zadevi uporablja v tem smislu, da tožeči stranki zagotavlja, da bo zoper sporno zamrznitev sredstev zagotovljeno učinkovito sodno varstvo pred Splošnim sodiščem, kar med drugim pomeni, da se bo preizkusilo, ali ima sklep o sprejetju teh ukrepov dovolj trdno dejansko podlago (glej v tem smislu sodbo z dne 18. julija 2013, Komisija in drugi/Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P in C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, točka
). Tako obveznost preizkusa z vidika člena 47 Listine ima torej Splošno sodišče in ne Svet.
Določb člena 47 Listine pa ni mogoče uporabiti za pravico tožeče stranke do učinkovitega sodnega varstva v okviru sodnega postopka, ki zoper njo teče v Tuniziji, ki je tretja država. Poleg tega se z dejstvom, da sklep o sprejetju omejevalnih ukrepov zoper tožečo stranko temelji na tem sodnem postopku, ne more upravičiti nadzora nad zakonitostjo tega postopka z vidika teh določb. Po eni strani namreč ta sklep izvira od institucije Unije, ki je pogodbi ne pooblaščata za izvrševanje sodne funkcije. Po drugi strani ta sklep, ki je bil poleg tega sprejet v okviru SZVP, nima sodne narave, saj ne gre za odločanje o tožbi ali za rešitev spora (glej v tem smislu in po analogiji sklep z dne 24. marca 2011, Bengtsson,
C‑344/09
,
EU:C:2011:174
, točke od 22 do 24 in navedena sodna praksa).
Te razlage ni mogoče ovreči na podlagi točk od 178 do 184 in 188 sodbe z dne 16. julija 2009, Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija (
C‑385/07 P
,
EU:C:2009:456
), ki jo tožeča stranka navaja v utemeljitev tega dela tožbenega razloga. Iz teh točk, zlasti iz točke 188, namreč jasno izhaja, da je Sodišče v njih uporabo načela sojenja v razumnem roku iz člena 47(2), prvi stavek, Listine omejilo le na obravnavo pravnega sredstva s strani Splošnega sodišča, v okviru postopka pred tem sodiščem, in te uporabe ni nameravalo razširiti na institucije Unije, ki nimajo sodne pristojnosti (glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 2009, Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija,
C‑385/07 P
,
EU:C:2009:456
, točke od 178 do 184 in 188 in navedena sodna praksa).
Treba je sicer ugotoviti, da mora Svet na podlagi člena 41(1) Listine, ki vsebuje pravico vsakogar do dobrega upravljanja, zadeve oseb, zoper katere veljajo omejevalni ukrepi, ki jih je sprejel Svet, obravnavati v razumnem roku.
Vendar, tudi če bi bilo kljub argumentaciji tožeče stranke ta del tožbenega razloga mogoče razlagati, kot da Svetu očita kršitev člena 41(1) Listine, iz dejstev, ki so navedena v točkah od 62 do 78 zgoraj, izhaja, da ga je treba v vsakem primeru zavrniti kot neutemeljenega.
Po eni strani namreč, iz razlogov, navedenih v točkah od 66 do 75 zgoraj, tudi če bi ta dejstva upravičevala to, da Svet opravi poizvedbe pri tunizijskih organih v zvezi s stanjem sodne preiskave, ki teče zoper tožečo stranko, ta dejstva ne bi mogla povzročiti tega, da bi imel Svet obveznost odprave zamrznitve njenih sredstev v Uniji. Po drugi strani, kot je bilo navedeno v točkah od 76 do 78 zgoraj, dokazi, ki jih je tožeča stranka predložila pred sprejetjem Sklepa 2015/157, niso bili taki, da bi lahko vzbudili utemeljene pomisleke v zvezi s tem, ali tunizijski organi spoštujejo načelo sojenja v razumnem roku. Nazadnje je treba dodati, da Svetu – v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka – iz istega razloga ni mogoče očitati, da tunizijskih organov ni obvestil o omejitvah, ki veljajo za trajanje zamrznitve njenega premoženja v Uniji, in o tem, da je treba sodno preiskavo izvesti hitro.
Kot pa izhaja iz besedila tožbe in replike, tožeča stranka v okviru tega tožbenega razloga Svetu očita le, da je kršil njeno pravico do sojenja v razumnem roku, s tem da ni sprejel ukrepov, za katere je pristojen, da bi se izognil prekoračitvi razumnega trajanja sodnega postopka, ki v Tuniziji teče zoper njo.
Ker iz dokazov, ki jih je tožeča stranka predložila Svetu, ne izhaja, da je pri trajanju tega sodnega postopka prišlo do take nezakonitosti, do take nezakonitosti ni moglo priti niti pri trajanju zamrznitve premoženja tožeče stranke v Uniji.
Poleg tega tožeča stranka ne zatrjuje, da je Svetu pred njenim dopisom z dne 15. januarja 2015 predložila kake dokaze, ki bi utemeljevali ukrepanje te institucije pri tunizijskih organih, da bi se zagotovilo spoštovanje pravice tožeče stranke do sojenja v razumnem roku v okviru sodne preiskave, ki teče zoper njo. Zato tožeča stranka Svetu ne more očitati, da v zvezi s tem v obdobju pred dopisom z dne 15. januarja 2015 ni ravnal skrbno.
Iz vsega navedenega izhaja, da je treba prvi del drugega tožbenega razloga zavrniti.
– Drugi del drugega tožbenega razloga: kršitev domneve nedolžnosti zaradi sporočila Sveta za javnost z dne 31. januarja 2011
Tožeča stranka v podporo drugemu delu drugega tožbenega razloga navaja, da sporočilo Sveta za javnost z dne 31. januarja 2011 krši domnevo nedolžnosti, ker javnost spodbuja k temu, da bi verjela, da so osebe, navedene v tem sporočilu za javnost, odgovorne za nezakonito prisvojitev državnih sredstev. V točki 126 tožbe od Splošnega sodišča zahteva, naj „izjavi, da ta izjava krši domnevo njene nedolžnosti, kar je v nasprotju s členom 48 Listine“. V repliki na argumente, ki jih je Svet navedel v obrambo, odgovarja, da dejstvo, da je to sporočilo za javnost drugačen dokument od Sklepa 2015/157, ne preprečuje obstoja kršitve, „čeprav se sodna ugotovitev opravi ločeno“. Poleg tega naj to, da zoper to sporočilo za javnost ni mogoča ničnostna tožba, ne bi spreminjalo učinkov tega sporočila. Nazadnje naj ne bi bilo upoštevno dejstvo, da je bilo sporočilo za javnost izdano štiri leta pred sprejetjem tega sklepa, ker ta sklep določa, da se ohranijo omejevalni ukrepi, ki so bili sprejeti isti dan kot zadevno sporočilo za javnost. Tožeča stranka dodaja, da lahko omenjena kršitev domneve nedolžnosti ogrozi poštenost postopka v Tuniziji, ker naj bi obstajala možnost, da bo vplivala na ravnanja tunizijskih organov v zvezi z njo.
Svet v obrambo navaja, da s sprejetjem Sklepa 2015/157 tožeče stranke sam ni razglasil za krivo nezakonite prisvojitve državnih sredstev in ni nakazal, kako bo pristojno sodišče v Tuniziji presodilo dejstva. Dodaja, da je sporočilo za javnost, na katero se nanaša očitek tožeče stranke, nekaj drugega kot ta sklep in zoper njega ni možno vložiti ničnostne tožbe. Dodaja, da je pravna narava tega sporočila za javnost vsekakor različna od pravne narave tega sklepa in da je treba njuno zakonitost presojati ločeno. V dupliki v bistvu navaja, da glede na splošen kontekst tega sporočila za javnost za stavek, ki ga je tožeča stranka navedla v utemeljitev tega očitka, ni mogoče šteti, da krši domnevo nedolžnosti.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je dokument, na katerega se nanaša ta del drugega tožbenega razloga in ki je priložen k tožbi, sporočilo Sveta za javnost z dne 31. januarja 2011 (5881/1/2011 REV 1), v katerem je Svet objavil sklepe seje Sveta za zunanje zadeve z istega dne. Prva stran tega dokumenta vsebuje okvir z naslednjo izjavo v drugem odstavku:
„Svet je razpravljal tudi o dogodkih v Tuniziji in sprejel sklepe, v katerih je izrazil pripravljenost EU, da podpre demokratično tranzicijo, zlasti pripravo volitev. Sprejel je tudi omejevalne ukrepe, s katerimi je zamrznil premoženje oseb, ki so poneverile tunizijska javna sredstva.“
Poleg tega je Svet na strani 8, točka 6, sporočila za javnost iz točke 103 zgoraj navedel, da „je v dogovoru s tunizijskimi organi sprejel omejevalne ukrepe zoper osebe, odgovorne za zlorabo javnih sredstev“.
Tožeča stranka za ti izjavi meni, da kršita domnevo nedolžnosti. Tožeča stranka namreč v zvezi s prvo od teh izjav meni, da je sestavljena tako, da daje vtis, da so bile zadevne osebe že obsojene za nezakonito prisvojitev državnih sredstev. V zvezi z drugo tožeča stranka Svetu v bistvu očita – pri čemer priznava, da je Splošno sodišče že presodilo, da take izjave ne nakazujejo, kakšna bo presoja, ki jo bo opravilo pristojno sodišče (sodba z dne 27. februarja 2014, Ezz in drugi/Svet,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, točka
) – da je izrazu „osebe, odgovorne za zlorabo javnih sredstev“, s tem da ni pojasnil, da se opira na postopke, v katerih kazenska odgovornost teh oseb še ni bila ugotovljena, dal „absolutno“ naravo.
Uvodoma je treba ugotoviti, da je tožeča stranka v odgovor na vprašanje Splošnega sodišča na obravnavi pojasnila, da predlog, naveden v točki 126 tožbe, naj Splošno sodišče presodi, da je bila s tema izjavama kršena domneva nedolžnosti, ni predlog, ki bi bil ločen od predloga za razglasitev ničnosti Sklepa 2015/157, ampak ga je treba razumeti tako, da je naveden v podporo temu predlogu. Iz tega je treba torej sklepati, da tožeča stranka meni, da je zatrjevana kršitev njene pravice do spoštovanja domneve nedolžnosti s temi izjavami taka, da lahko vpliva na zakonitost Sklepa 2015/157.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, kot je v bistvu navedel Svet, da je sporno sporočilo za javnost akt, ki je ločen od sklepov 2011/72 in 2015/157, njegov namen pa je zgolj obveščanje javnosti o vsebini prvega od teh sklepov. Poleg tega ne gre za akt, ki bi bil sprejet v okviru postopka, v katerem sta bila sprejeta en ali drugi od teh sklepov. Nazadnje, tožeča stranka ne izpodbija tega, da ta sklepa sama po sebi ne kršita domneve njene nedolžnosti. Zato se pri izpodbijanju zakonitosti Sklepa 2015/157 ne more uspešno sklicevati na to, da naj bi bila domneva nedolžnosti kršena zato, ker sta ti izjavi navedeni v spornem sporočilu za javnost (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 5. aprila 2006, Degussa/Komisija,
T‑279/02
,
EU:T:2006:103
, točki
in
). Ta del drugega tožbenega razloga tako ni upošteven.
V vsakem primeru ta del drugega tožbenega razloga temelji na dobesedni razlagi obeh izjav, citiranih v točkah 103 in 104 zgoraj, ki ne upošteva konteksta, v katerega sta umeščeni.
Razlaga vsebine zadevnega sporočila za javnost namreč potrjuje, tako kot izhaja iz njegovega naslova, da je njegov edini namen informiranje javnosti o sklepih seje Sveta za zunanje zadeve z dne 31. januarja 2011, posebej o sprejetju Sklepa 2011/72.
Zato je treba obe zadevni izjavi razlagati glede na vsebino Sklepa 2011/72. V zvezi s tem je treba spomniti, da člen 1(1) tega sklepa določa, da se zamrzne premoženje oseb, ki so odgovorne za nezakonito prisvojitev državnih sredstev Tunizije, in z njimi povezanih fizičnih in pravnih oseb ali subjektov. Vendar mora, kot je bilo navedeno v točki 34 zgoraj, pojem „osebe, ki so odgovorne za nezakonito prisvojitev državnih sredstev Tunizije“ v smislu člena 1(1) tega sklepa vključevati ne samo osebe, ki so bile za taka dejanja že obsojene, temveč tudi tiste, zoper katere se vodijo sodne preiskave z namenom ugotovitve njihove odgovornosti.
Poleg tega je treba ti izjavi razlagati tudi ob upoštevanju razlogov za vpis imen oseb, ki so navedene na seznamu, ki je priložen Sklepu 2011/72. Glede tožeče stranke pa je med temi razlogi že od prvega vpisa njenega imena na ta seznam navedeno, da se zoper njo vodijo sodne preiskave v zvezi z dejanji, ki jih je mogoče opredeliti za nezakonito prisvojitev državnih sredstev.
Zato tožeča stranka napačno zatrjuje, da ti izjavi navajata k mišljenju, da so osebe, katerih ime je navedeno v seznamu, priloženem k Sklepu 2011/72, krive, saj njihova vsebina napotuje na vsebino tega sklepa, ta pa se, kot je bilo ravnokar ugotovljeno, ne nanaša na tožečo stranko kot osebo, ki je bila že obsojena za nezakonito prisvojitev državnih sredstev Tunizije, temveč kot osebo, zoper katero v zvezi s takimi nezakonitimi prisvojitvami tečejo preiskave. Iz istih razlogov teh izjav ni mogoče šteti za taki, da bi lahko vplivali na pristojne tunizijske organe, ali nakazovali, kako bo pristojno sodišče presodilo dejstva. V nobenem primeru se torej ne more šteti, da kršita načelo domneve nedolžnosti.
Iz vsega navedenega izhaja, da je treba drugi del drugega tožbenega razloga zavrniti.
– Tretji del drugega tožbenega razloga: kršitev pravice do dobrega upravljanja, zlasti do nepristranske obravnave zadev tožeče stranke v smislu člena 41(1) Listine
Tožeča stranka se v podporo temu delu opira na vrsto okoliščin, ki po njenem mnenju dokazujejo, da je Svet ni obravnaval nepristransko. Na prvem mestu naj bi Svet v okviru „prvotne izjave za javnost“ trdil, da so vse osebe, katerih ime je navedeno v seznamu, priloženem k Sklepu 2011/72, krive za nezakonito prisvojitev državnih sredstev „brez kakršnega koli dodatnega pojasnila“. Na drugem mestu, trenutno veljavni razlogi za vpis imena tožeče stranke na ta seznam naj ne bi več vsebovali „dimenzije na ravni Unije“, kar naj bi moralo povzročiti odpravo zadevne zamrznitve premoženja. Na tretjem mestu, Svet naj bi, v odgovor na razbremenilne dokaze, ki jih je predložila tožeča stranka, naredil napako, s tem da je zavrnil preverjanje resničnosti zatrjevanih dejstev. Na četrtem mestu, Sklep 2015/157 naj bi bil sprejet kljub nedelovanju tunizijskih sodnih organov, zaradi katerega postopek traja štiri leta. Na petem mestu, Svet naj bi ta sklep sprejel, ne da bi upošteval dejstva, ki kažejo, da se Tunizija vrača v demokracijo. Nazadnje, na šestem mestu, Svet naj bi ta sklep sprejel, ne da bi preveril, zlasti, ugovor, da se s tem aktom krši pravica tožeče stranke do sojenja v razumnem roku.
Svet vse te argumente prereka in na splošno navaja, da nestrinjanja Sveta s tožečo stranko pri presoji dejanskih in pravnih okoliščin, na katere se tožeča stranka sklicuje kot na razbremenilne dokaze, ni mogoče razlagati, kot da Svet ni bil nepristranski.
V zvezi s tem je treba spomniti, da ima Svet v okviru sprejemanja omejevalnih ukrepov obveznost spoštovanja načela dobrega upravljanja iz člena 41 Listine, ki jo v skladu z ustaljeno sodno prakso spremlja obveznost pristojne institucije, da skrbno in nepristransko preuči vse okoliščine, ki so v neki zadevi upoštevne (glej sodbo z dne 30. junija 2016, Al Matri/Svet,
T‑545/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:376
, točka
in navedena sodna praksa).
V tej zadevi je treba ugotoviti, da tožeča stranka v utemeljitev tega dela drugega tožbenega razloga v bistvu navaja različne očitke, ki jih je navedla že pri prvem in tretjem tožbenem razlogu, pa tudi očitke iz drugih delov drugega tožbenega razloga. Iz razlogov, navedenih v okviru preizkusa teh tožbenih razlogov in teh delov tožbenih razlogov, je treba te očitke zavrniti.
Na prvem mestu, tudi če tožeča stranka z izrazom „prvotna izjava za javnost“ misli sporočilo za javnost, katerega zakonitost izpodbija v okviru drugega dela tega tožbenega razloga, iz točk od 107 do 112 zgoraj izhaja, da je treba argumentacijo tožeče stranke v zvezi z domnevno kršitvijo domneve nedolžnosti s tem sporočilom za javnost zavrniti.
Na drugem mestu, iz razlogov, navedenih v točkah 39 in 57 zgoraj, dejstvo, da se razlogi za vpis imena tožeče stranke na seznam, priložen k Sklepu 2011/72, ne nanašajo na dogodke, ki so se zgodili v Uniji, ni upoštevno, ker se ti razlogi nanašajo na sodno preiskavo, ki zadeva dejstva, ki jih je mogoče opredeliti za nezakonito prisvojitev državnih sredstev.
Na tretjem mestu, iz razlogov, ki so navedeni v točkah od 49 do 57 zgoraj, razbremenilni dokazi, ki jih je predložila tožeča stranka in se nanašajo zlasti na ugotovitev neobstoja verjetnosti, da se bo tožeči stranki sodilo, Sveta ne zavezujejo, da bi moral opraviti dodatne poizvedbe v zvezi s potekom sodne preiskave zoper njo v Tuniziji.
Na četrtem mestu, iz razlogov, navedenih v točkah od 63 do 78 zgoraj, z dokazi, ki jih je predložila tožeča stranka, da bi dokazala, da so tunizijski organi kršili njeno pravico do sojenja v razumnem roku, ni mogoče utemeljiti odprave zamrznitve njenega premoženja v Uniji.
Na petem mestu, iz razlogov, ki bodo navedeni v točkah od 127 do 134 v nadaljevanju, v okviru tretjega tožbenega razloga, Svet s tem, da je kljub razvoju demokratičnega procesa v Tuniziji ohranil sporne omejevalne ukrepe, ni storil nobene napake. Nazadnje, iz razlogov, navedenih v točkah od 88 do 96 zgoraj v okviru prvega dela drugega tožbenega razloga, je treba zavrniti šesti argument, ki se nanaša na to, da Svet sam ni spoštoval pravice tožeče stranke do sojenja v razumnem roku.
Zato iz zgoraj navedenega izhaja, da tožeča stranka napačno trdi, da je Svet kršil načelo dobrega upravljanja, zlasti načelo nepristranskosti. Zaradi tega je treba zavrniti ta del tožbenega razloga in posledično drugi tožbeni razlog v celoti.
Tretji tožbeni razlog: brezpredmetnost Sklepa 2015/157 glede na razvoj procesa demokratizacije v Tuniziji
Tožeča stranka v utemeljitev tretjega tožbenega razloga navaja, da je Svet storil očitne napake pri presoji v zvezi z razvojem procesa demokratizacije v Tuniziji in nujnosti omejevalnih ukrepov zoper tunizijske državljane, ki so odgovorni za nezakonito prisvojitev državnih sredstev Tunizije. Po eni strani po mnenju tožeče stranke od 31. januarja 2011 nekateri dogodki na sodnem, ustavnem in volilnem področju kažejo na to, da se je proces demokratične tranzicije v Tuniziji zaključil. S tem, da je ohranil sporne omejevalne ukrepe ob upoštevanju „razmer v Tuniziji“, kot je navedeno v Sklepu 2011/72, pa naj Svet ne bi pravilno presodil pomena tega razvoja ali pa naj ga vsaj ne bi upošteval. Po drugi strani tožeča stranka meni, da če bi Svet menil, da je tranzicija v demokracijo v Tuniziji zaključena, ohranitve zadevnih omejevalnih ukrepov ne bi več mogel utemeljiti s ciljem varstva procesa demokratizacije. Podredno trdi, da je zaradi tega, ker Svet ni navedel razlogov, zaradi katerih je kljub razvoju demokratičnega procesa v Tuniziji sporne omejevalne ukrepe ohranil v veljavi, Sklep 2015/157 pomanjkljivo obrazložen.
Svet v obrambo odgovarja, da temelji argumentacija tožeče stranke na napačni domnevi, da je proces demokratične tranzicije v Tuniziji dokončan. Opozarja, da je – kot izhaja zlasti iz njegovih sklepov z dne 19. januarja 2015 – v času sprejetja Sklepa 2015/157 menil, da ta proces še vedno teče.
Uvodoma je treba ugotoviti, da je treba ta tožbeni razlog, čeprav se tožeča stranka izrecno ne sklicuje na člen 277 PDEU, razlagati tako, kot da se nanaša na ugovor nezakonitosti člena 1(1) Sklepa 2011/72, kakor je bil podaljšan s Sklepom 2015/157. Domnevne očitne napake pri presoji, na katere se nanaša ta tožbeni razlog, se namreč ne nanašajo neposredno na ohranitev vpisa imena tožeče stranke v prilogi k Sklepu 2011/72, temveč na ohranitev, na splošno, zamrznitve premoženja oseb, ki so odgovorne za nezakonito prisvojitev državnih sredstev Tunizije in z njimi povezanih oseb, kot je določeno v členu 1(1) tega sklepa (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 27. februarja 2014, Ezz in drugi/Svet,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, točka
). Tožeča stranka torej prereka možnost Sveta, da v celoti ohrani omejevalne ukrepe, ki so bili sprejeti s Sklepom 2011/72, glede na cilje tega sklepa in razvoj demokratičnega procesa v Tuniziji.
V zvezi s tem je treba najprej spomniti, da je cilj Sklepa 2011/72, ki temelji na členu 29 PEU, kot je navedeno v njegovi uvodni izjavi 1, „podpor[a] Tuniziji in njenemu prebivalstvu pri njihovem prizadevanju za vzpostavitev stabilne demokracije, pravne države, demokratičnega pluralizma in popolnega spoštovanja človekovih pravic in temeljnih svoboščin“. Z njim se želi, kot je navedeno v njegovi uvodni izjavi 2, tunizijskim organom pomagati pri njihovem boju proti nezakonitemu prisvajanju državnih sredstev, z zamrznitvijo premoženja oseb, ki so „odgovorne“ za nezakonito prisvojitev takih sredstev, s čimer so prebivalce Tunizije prikrajšale za prednosti trajnostnega razvoja gospodarstva in družbe ter oslabile razvoj demokracije v tej državi.
Zato, kot je bilo že presojeno, spada Sklep 2011/72 v širši okvir Unijine politike pomoči tunizijskim organom, katere namen je spodbujati politično in ekonomsko stabilnost Republike Tunizije, in tako ustreza ciljem SZVP, ki so opredeljeni zlasti v členu 21(2)(b) in (d) PEU, v skladu s katerim Unija vzpostavi mednarodno sodelovanje za, prvič, utrjevanje in podporo demokracije, pravne države, človekovih pravic in načel mednarodnega prava in, drugič, pospeševanje trajnostnega razvoja, zlasti gospodarskega, v državah v razvoju (glej sodbi z dne 30. junija 2016, Al Matri/Svet,
T‑545/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:376
, točka
in navedena sodna praksa, in z dne 30. junija 2016, CW/Svet,
T‑516/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:377
, točka
in navedena sodna praksa).
V skladu z ustaljeno sodno prakso na področju SZVP ima Svet na področju, na katerem mora sprejeti politične, gospodarske ali socialne odločitve, pri katerih mora opraviti zahtevno presojo, široko diskrecijsko pravico, tako da lahko na zakonitost ukrepa, sprejetega na teh področjih, vpliva le njegova očitna neprimernost glede na cilj, ki ga uresničuje pristojna institucija (glej sodbo z dne 28. novembra 2013, Svet/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, točka
in navedena sodna praksa).
V tej zadevi, kot je navedel Svet, pri čemer se je skliceval na svoje sklepe z dne 19. januarja 2015, v nasprotju s tem, kar navaja tožeča stranka, ni menil, da je bil proces demokratične tranzicije v Tuniziji v času sprejetja Sklepa 2015/157 zaključen. Različni dogodki na sodnem, ustavnem in volilnem področju, ki jih navaja tožeča stranka, pa ne dokazujejo, da je Svet pri presoji tega procesa storil očitno napako. Čeprav je namreč iz teh dogodkov razviden napredek, iz njih ne izhaja očiten sklep, da se je ta proces zaključil, saj je za to potrebna, kot je Svet navedel v zgoraj omenjenih sklepih, zlasti utrditev pravne države in demokratične ureditve, ki izhaja iz nove tunizijske ustave.
V vsakem primeru ta tožbeni razlog posredno, vendar gotovo temelji na napačni domnevi, da bi moral Svet v primeru zaključka procesa demokratične tranzicije v Tuniziji odpraviti omejevalne ukrepe, določene s Sklepom 2011/72. Kot je bilo namreč navedeno v točki 33 zgoraj, je edini razlog za zamrznitev premoženja, ki je določena v členu 1(1) Sklepa 2011/72, ob upoštevanju uvodnih izjav 1 in 2 tega sklepa, ta, da se tunizijskim organom olajša ugotovitev storjenih nezakonitih prisvojitev državnih sredstev in ohrani možnost, da ti organi zasežejo premoženjsko korist, ki je bila s temi prisvojitvami pridobljena. Zato je lahko morebitna odprava teh omejevalnih ukrepov odvisna le od zaključka sodnih postopkov, na katerih temeljijo, in ne od zaključka procesa demokratične tranzicije v Tuniziji, saj je podpora temu procesu šele končni cilj te zamrznitve sredstev in ne dodatni pogoj za njeno ohranitev (v tem smislu in po analogiji glej sodbo z dne 27. februarja 2014, Ezz in drugi/Svet,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, točka
).
Treba je dodati, da tudi če bi bil proces demokratične tranzicije dokončan, ta zamrznitev sredstev, v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, ne bi pomenila vmešavanja „zakonodajne oblasti“ v zadeve, ki spadajo v sodno pristojnost.
Ne glede na to, da Svet v skladu s členom 24 PEU v okviru SZVP ne sprejema zakonodajnih aktov, zaključek procesa demokratične tranzicije v Tuniziji, kot je bilo navedeno v točki 131 zgoraj, ne more učinkovati tako, da bi Svet zavezoval, naj odpravi omejevalne ukrepe, sprejete s Sklepom 2011/72. Odprava teh ukrepov pred koncem sodnih preiskav, ki so v teku, bi – ker bi tunizijske organe ovirala pri ugotavljanju izvršenih nezakonitih prisvojitev državnih sredstev Tunizije in pri odvzemu premoženjske koristi, ki je bila s temi prisvojitvami pridobljena – škodovala cilju utrjevanja in podpore demokraciji in pravni državi v Tuniziji, ki se ga želi doseči s tem sklepom. Ohranitev teh ukrepov, ki ima, kot je bilo navedeno v točki 33 zgoraj, naravo zavarovanja in nima kazenskih elementov, je tako z vidika ciljev SZVP še naprej upravičena. Zato, čeprav je treba argument tožeče stranke razumeti, kot da se nanaša na vmešavanje političnega organa, kot je Svet, v zadeve, ki se nanašajo zgolj na pristojnost tunizijskih sodnih organov, je treba ugotoviti, da ohranitev teh ukrepov ne pomeni takega vmešavanja.
Zato je treba zavrniti tožbeni razlog, ki se nanaša na očitne napake Sveta pri presoji razvoja političnega položaja v Tuniziji.
V zvezi s tožbenim razlogom, ki se, podredno, nanaša na pomanjkljivo obrazložitev, zadostuje ugotovitev, da iz točk od 127 do 133 zgoraj izhaja, da razvoj političnega položaja v Tuniziji od sprejetja Sklepa 2011/72 ni upravičeval posebne obrazložitve ohranitve omejevalnih ukrepov, ki so bili sprejeti s tem sklepom, v Sklepu 2015/157 glede na navedeni razvoj. Tudi ta tožbeni razlog je treba torej zavrniti.
Iz vsega navedenega je razvidno, da je treba tretji tožbeni razlog zavrniti.
Četrti tožbeni razlog, naveden podredno: „očitna napaka pri presoji“, ker Svet ni dovolj upošteval „kazenskopravnega elementa“ Sklepa 2015/157.
Tožeča stranka v podporo četrtemu tožbenemu razlogu trdi, da Svet v zvezi z argumenti, ki jih je predstavila v dopisu z dne 15. januarja 2015, ni opravil objektivne presoje „s kazenskega vidika“. V zvezi s tem trdi, da je Svet njena pojasnila v zvezi z oslabitvijo obtožb zoper njo v Tuniziji zavrnil s sklicevanjem na špekulativne ugotovitve, ki so utemeljene zgolj na ciljih SZVP. Svet naj bi tako opustil preučitev njenih pravic kot osebe, zoper katero teče sodna preiskava, z vidika prava Unije. V repliki trdi, da ima Sklep 2015/157 kazensko razsežnost ali vsaj kazenskopravne učinke ali pa sledi kazenskemu namenu, ker ima enak učinek kot ukrep pravne pomoči, ki ga kazensko sodišče odredi na podlagi Konvencije Združenih narodov proti korupciji, ki jo je skupščina Združenih narodov sprejela 31. oktobra 2003.
Svet v obrambo navaja, da je bil Sklep 2015/157 sprejet na edini možni pravni podlagi, to je členu 29 PEU, in da nima nobene kazenske razsežnosti.
Treba je šteti, da tožeča stranka s tem tožbenim razlogom v bistvu graja napačno uporabo prava, ker je Svet ohranitev omejevalnih ukrepov zoper tožečo stranko pri sprejemanju Sklepa 2015/157 ponovno preizkusil le glede na cilje SZVP in posledično ni uporabil zahtev in varovalk, ki se zahtevajo v okviru kazenskega postopka. Vendar ta tožbeni razlog očitno ni utemeljen.
Po eni strani, iz razlogov, navedenih v točkah 127 in 128 zgoraj, Sklep 2011/72 in posledično Sklep 2015/157, ki podaljšuje njegovo veljavnost, ustrezata ciljem, ki so v okviru SZVP določeni v členu 21(2)(b) in (d) PEU. Po drugi strani, kot je bilo navedeno v točki 33 zgoraj, zamrznitev premoženja tožeče stranke v Uniji, ki ni namenjena kaznovanju za njena dejanja v Tuniziji, nima nobenega kazenskega elementa. Svet je torej ravnal pravilno, ko je v okviru sprejetja Sklepa 2015/157 preveril le, ali elementi, s katerimi razpolaga, z vidika ciljev Sklepa 2011/72, ki izhajajo iz SZVP, pomenijo zadostno podlago za ohranitev te zamrznitve premoženja. Tako ga ni bilo mogoče zavezati k temu, da bi to ohranitev preizkusil z vidika zahtev kazenskega prava in da bi tako tožeči stranki zagotovil posebne varovalke, podobne tistim, ki so določene v okviru kazenskih postopkov.
Z argumenti, ki jih je tožeča stranka navedla v repliki, da bi dokazala kazensko naravo sporne zamrznitve premoženja, ni mogoče izpodbiti tega zaključka.
Na prvem mestu, zavarovalni namen zamrznitve spornega premoženja in dejstvo, da je njena ohranitev odvisna od izida kazenskih postopkov v Tuniziji, tej zamrznitvi ne dajeta kazenske narave.
Kot namreč izhaja iz točk 33, 127 in 128 zgoraj, ima Svet v okviru politike podpore tunizijskim organom zaradi stabilizacije demokracije in pravne države, utemeljene na členu 29 PEU, možnost, da sprejme ukrepe, ki prispevajo k dejanskemu dokončanju kazenskih postopkov, ki v Tuniziji tečejo zaradi dejanj nezakonite prisvojitve državnih sredstev. Kot je tako Svet pravilno navedel, kazenski postopki v Tuniziji ne pomenijo pravne podlage za zamrznitev spornega premoženja, temveč dejansko podlago zanjo. Poleg tega, kot izhaja iz razlogov za vpis imena tožeče stranke v prilogo k Sklepu 2011/72, ki se nanašajo na sodne preiskave, ki tečejo zoper tožečo stranko, Svet Sklepa 2015/157 ni sprejel z opiranjem na prepričanje, da si je tožeča stranka nezakonito prisvojila državna sredstva.
Na drugem mestu, primerjava, ki jo tožeča stranka dela med učinki zamrznitve njenih sredstev in učinki ukrepa pravne pomoči v okviru mednarodnega sodelovanja na kazenskem področju, ne more prepričati.
Konkretna posledica zamrznitve sredstev tožeče stranke, ki jo je sprejel Svet, je sicer imobilizacija teh sredstev v Uniji, ki je primerljiva s tisto, ki bi lahko izhajala iz zamrznitve teh sredstev, o kateri bi nacionalni sodni organ odločil v okviru mednarodnega sodelovanja na kazenskem področju. Vendar je narava teh dveh ukrepov vseeno različna.
Po eni strani je zamrznitev sredstev tožeče stranke, ki je bila sprejeta na podlagi člena 29 PEU, samostojen ukrep, s katerim se uresničujejo cilji SZVP, in ne ukrep, s katerim bi se odgovarjalo na prošnjo tunizijskih organov za pravno pomoč (v tem smislu in po analogiji glej sodbo z dne 26. oktobra 2015, Portnov/Svet,
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
, točka
).
Po drugi strani so pristojnosti Sveta v tej zadevi na podlagi člena 21(2)(b) in (d) in člena 29 PEU omejene na sprejetje zamrznitve premoženja zadevnih oseb, z namenom zavarovanja, in imajo po definiciji začasno naravo in jih je mogoče odpraviti. Nasprotno pa pristojnosti nacionalnih sodnih organov v okviru mednarodnega sodelovanja na kazenskem področju niso nujno omejene na sprejetje takih ukrepov.
Iz vsega navedenega izhaja, da je treba četrti tožbeni razlog zavrniti.
Peti tožbeni razlog: kršitev lastninske pravice in člena 17 Listine
Tožeča stranka v utemeljitev petega tožbenega razloga navaja, da so zato, ker Sklep 2015/157 ni upravičen in je nezakonit, neupravičene tudi omejitve lastninske pravice tožeče stranke in kršijo člen 17 Listine. Svet tej argumentaciji nasprotuje.
V zvezi s tem je treba spomniti, da mora omejitev lastninske pravice izpolnjevati tri pogoje, da bi bila v skladu s pravom Unije. Prvič, omejitev mora biti „določena z zakonom“. Z drugimi besedami, zadevni ukrep mora imeti pravno podlago. Drugič, omejitev se mora nanašati na cilj v splošnem interesu, ki ga kot takega priznava Unija. Tretjič, omejitev ne sme biti pretirana. Po eni strani mora biti nujna in sorazmerna s ciljem, ki se ga želi doseči. Po drugi strani ne sme posegati v bistvo zadevne pravice ali svoboščine (glej sodbi z dne 27. februarja 2014, Ezz in drugi/Svet,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, točke od 197 do 200 in navedena sodna praksa, in z dne 30. junija 2016, CW/Svet,
T‑516/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:377
, točke od 165 do 168 in navedena sodna praksa).
Tožeča stranka v okviru tega tožbenega razloga navaja le, da je v okviru prejšnjih tožbenih razlogov dokazala, da je zamrznitev njenega premoženja v Uniji nezakonita in neupravičena, zaradi česar je tudi ta omejitev njene lastninske pravice neupravičena. Zato trdi samo to, da ta omejitev ne izpolnjuje prvih dveh meril, omenjenih v točki 150 zgoraj. Vendar iz točk od 36 do 148 zgoraj izhaja, da tožeči stranki ni uspelo dokazati niti nezakonitosti niti neupravičenosti te zamrznitve premoženja. Zato tudi ni dokazala, da so omejitve njene lastninske pravice z zamrznitvijo tega premoženja brez pravne podlage in da z vidika ciljev Sklepa 2011/72 in SZVP niso upravičene. Ta tožbeni razlog je treba torej zavrniti.
Iz navedenega izhaja, da nobeden od tožbenih razlogov ni utemeljen, zato je treba predloge za razglasitev ničnosti Sklepa 2015/157 zavrniti.
Predlogi iz prve prilagoditvene vloge, ki se nanašajo na razglasitev ničnosti „sklepa“ Sveta z dne 16. novembra 2015, s katerim je ta zavrnil zahtevo tožeče stranke z dne 29. maja 2015, da izbriše njeno ime s seznama, priloženega k Sklepu 2011/72
Člen 86(1) Poslovnika določa, da lahko tožeča stranka, kadar se sprva izpodbijani akt nadomesti ali spremeni z drugim aktom, ki ima enak predmet, pred koncem ustnega dela postopka ali pred odločitvijo Splošnega sodišča, da bo odločilo brez ustnega dela postopka, tožbo prilagodi, da bi upoštevala ta novi dejavnik. Člen 86(2) Poslovnika določa, da se prilagoditev tožbe se izvede z ločenim aktom ter v roku, ki je določen v členu 263, šesti odstavek, PDEU in v katerem se lahko predlaga razglasitev ničnosti akta, ki utemeljuje prilagoditev tožbe.
Poleg tega iz sodne prakse izhaja, da mora biti prilagoditev tožbe usmerjena zoper akt, ki se lahko izpodbija s tožbo za razglasitev ničnosti v smislu člena 263 PDEU, to je zoper akt, ki ima zavezujoče pravne učinke, ki so v škodo tožeči stranki, ker bistveno spreminjajo njen pravni položaj (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 3. julija 2014, Alchaar/Svet,
T‑203/12
, neobjavljena,
EU:T:2014:602
, točki
in
ter navedena sodna praksa). V skladu z ustaljeno sodno prakso pa tak akt ni izključno potrditveni akt, to je akt, ki v primerjavi s predhodnim aktom ne vsebuje nobenega novega elementa in pred njegovo izdajo položaj zadevne osebe ni bil znova preučen (glej sklepa z dne 7. decembra 2004, Internationaler Hilfsfonds/Komisija,
C‑521/03 P
, neobjavljen,
EU:C:2004:778
, točka
in navedena sodna praksa, in z dne 29. junija 2009, Cofra/Komisija,
C‑295/08 P
, neobjavljen,
EU:C:2009:407
, točka
in navedena sodna praksa).
Natančneje, v skladu s sodno prakso izključno potrditveni akt ni akt, ki je sprejet po ponovni preučitvi predhodnega akta, ki je bila potrebna zaradi bistvenih novih dejstev. Dejstvo je novo, če ob sprejetju akta ni obstajalo ali pa se ga ni upoštevalo, bistveno pa je, če bistveno spreminja pravni položaj, v kakršnem je bila tožeča stranka ob sprejetju predhodnega akta, tako da lahko vzbudi dvome o utemeljenosti tega akta (glej v tem smislu sodbo z dne 13. novembra 2014, Komisija/Španija,
T‑481/11
,
EU:T:2014:945
, točki od 34 do 39 in navedena sodna praksa).
Na področju omejevalnih ukrepov iz sodne prakse izhaja, prvič, da ima tožeča stranka načeloma pravico, da prilagodi predloge in tožbene razloge iz tožbe, usmerjene zoper sklep o zamrznitvi sredstev, ki je bil sprejet zoper njo, zaradi kasnejšega sklepa, s katerim se ta zamrznitev sredstev podaljšuje. V tem primeru ta kasnejši sklep ni le potrditev prejšnjega sklepa, ker podaljšuje zamrznitev sredstev zadevne osebe iz tega prejšnjega sklepa po ponovni preučitvi položaja (glej v tem smislu in po analogiji sklep z dne 15. februarja 2005, PKK in KNK/Svet,
T‑229/02
,
EU:T:2005:48
, točka
, ki je bil v pritožbenem postopku potrjen s sodbo z dne 18. januarja 2007, PKK in KNK/Svet,
C‑229/05 P
,
EU:C:2007:32
, točka
).
Drugič, kot izhaja iz člena 2(3) in člena 5(6) Sklepa 2011/72, lahko Svet kadar koli ponovno preuči vpis imena neke osebe v prilogo k temu sklepu, če so mu predloženi novi tehtni dokazi ali pripombe, tako da se ta vpis vseskozi nadzoruje. S temi določbami se zagotavlja, da se osebe, ki ne izpolnjujejo več meril za navedbo v prilogi k temu sklepu, lahko izbrišejo ne le na podlagi vsakoletnega ponovnega pregleda, temveč po potrebi tudi takoj (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 15. novembra 2012, Al-Aqsa/Svet in Nizozemska/Al-Aqsa,
C‑539/10 P in C‑550/10 P
,
EU:C:2012:711
, točka
). Zato sklep Sveta, da ne bo izbrisal imena osebe, vpisane v prilogo k Sklepu 2011/72, ki se sprejme po ponovni preučitvi položaja na podlagi bistvenih novih dejstev, v smislu sodne prakse, navedene v točki 155 zgoraj, ni izključno potrditveni akt, tudi če se s tem sklepom tega vpisa ne podaljšuje, ampak se ohranja zgolj uporaba prejšnjega sklepa (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 13. novembra 2014, Komisija/Španija,
T‑481/11
,
EU:T:2014:945
, točka
in navedena sodna praksa).
V tej zadevi je treba, prvič, ugotoviti, da sklep Sveta z dne 16. novembra 2015, ki se izpodbija s prvo prilagoditveno vlogo, ni spremenil ali nadomestil Sklepa 2015/157, na katerega se nanaša tožba. Svet je namreč v dopisu z dne 16. novembra 2015 le zavrnil zahtevo tožeče stranke, naj se, v bistvu, Sklep 2015/157 odpravi v delu, v katerem se nanaša nanjo. Ta dopis torej ne vsebuje novih dokazov v smislu sodne prakse, navedene v točki 154 zgoraj.
Drugič, do te zavrnitve ni prišlo po ponovni preučitvi zaradi bistvenih novih dejstev v smislu sodne prakse, navedene v točki 155 zgoraj.
Pripombe tožeče stranke z dne 29. maja in 7. septembra 2015 se namreč, na prvem mestu, v glavnem nanašajo na dejstva pred sprejetjem Sklepa 2015/157 in na vprašanja, ki so bila v postavljena v njenih pripombah z dne 15. januarja 2015, torej na dejstva, ki niso nova.
Poleg tega edina dejstva, ki se nanašajo na obdobje po sprejetju Sklepa 2015/157, na katera se sklicuje v teh pripombah – to je sodba pritožbenega sodišča v Tunisu z dne 25. februarja 2015 in tri odločbe tunizijskega upravnega sodišča, ki je odločalo o predlogu za izdajo začasne odredbe, z dne 30. marca 2015 – niso bistvena dejstva, to je dejstva, ki bi lahko bistveno spremenila položaj tožeče stranke z vidika omejevalnih ukrepov, ki so bili zoper njo podaljšani s Sklepom 2015/157.
V zvezi s tem, kot je bilo že večkrat navedeno, ti omejevalni ukrepi temeljijo na tem, da zoper tožečo stranko teče sodna preiskava zaradi dejanj, ki jih je mogoče opredeliti za nezakonito prisvojitev državnih sredstev. Prvič, iz dokumenta zastopnika tožeče stranke v Tuniziji z dne 24. aprila 2015 sicer izhaja, da je bilo s sodbo pritožbenega sodišča v Tunisu z dne 25. februarja 2015 ugodeno predlogu tožeče stranke za izločitev postopka kazenske preiskave v okviru te preiskave, vendar tak potek postopka sam po sebi ne more vplivati na potek te preiskave. Drugič, iz dokumenta zastopnika tožeče stranke v Tuniziji, ki je priložen k pripombam tožeče stranke z dne 29. maja 2015, izhaja, da je bil s tremi sodnimi odločbami z dne 30. marca 2015 odrejen odlog izvršitve treh upravnih odločb o odvzemu nekaterih delov premoženja tožeče stranke, v zvezi s katerimi povezava s sodno preiskavo, na kateri je temeljila zamrznitev premoženja tožeče stranke v Uniji, ni bila jasno ugotovljena.
Na drugem mestu, iz spisa izhaja, da dokumenti, ki izvirajo od tunizijskih organov, z dne 11. maja 2015, na katere se Svet opira v dopisu z dne 16. novembra 2015, le potrjujejo, da zoper tožečo stranko v Tunisu teče sodna preiskava in da jih je Svet predložil zgolj zato, da bi odgovoril na argumente, s katerimi je tožeča stranka izpodbijala utemeljenost te preiskave. Zato teh dokumentov, ki so sicer nova dejstva, ni mogoče opredeliti za bistvene. Iz njih namreč ni razvidno, da bi se položaj tožeče stranke v primerjavi z njenim položajem pred sprejetjem Sklepa 2015/157 bistveno spremenil.
Teh ugotovitev ni mogoče izpodbiti z dejstvom, da je Svet te dokumente predložil po poizvedbah, za katere je v dopisu z dne 4. februarja 2015, po tem ko je prejel pripombe tožeče stranke, navedel, da jih namerava opraviti.
Člen 2(3) in člen 5(6) Sklepa 2011/72 dajeta Svetu široko diskrecijsko pravico pri odločanju o primernosti preverjanja dejstev, ki mu jih predložijo tunizijski organi ali tožeča stranka, med drugim pri poizvedbah v zvezi s potekom sodnega postopka, ki se vodi zoper tožečo stranko. Zato vsako novo dejstvo, ki se pridobi po preverjanjih, ki jih Svet opravi po uradni dolžnosti ali na predlog tožeče stranke, ni nujno bistveno dejstvo, ki bi upravičevalo ponovno preučitev vpisa tožeče stranke v prilogo k temu sklepu in v primeru zavrnitve izbrisa tega vpisa povzročilo odločbo, ki posega v položaj.
V tej zadevi iz spisa izhaja, da je Svet v dopisu z dne 4. februarja 2015 v bistvu navedel, da meni, da je ohranitev vpisa imena tožeče stranke v prilogo k Sklepu 2011/72 upravičena, vendar se je seznanil s pripombami tožeče stranke v zvezi s potekom sodne preiskave zoper njo v Tuniziji in bo omejevalne ukrepe zoper njo ponovno preučil pred 31. julijem 2015. Ugotoviti je treba, da je Svet po tem dopisu upošteval tudi pripombe, ki jih je tožeča stranka predložila 18. februarja, 29. maja in 7. septembra 2015, in da ji je odgovoril z dopisom z dne 16. novembra 2015, pri čemer jo je obvestil o izidu poizvedb, ki jih je v vmesnem času opravil pri tunizijskih organih, in ji zlasti posredoval dokumente, navedene v točki 163 zgoraj. Pri tem je Svet, ki je ocenil, da so te poizvedbe koristne, zgolj uporabil diskrecijsko pravico, ki mu je zagotovljena z določbami, omenjenimi v točkah 157 in 165 zgoraj, in ni ponovno preučil položaja tožeče stranke, kar bi moral storiti, če bi se pojavila dejstva, ki bi ta položaj bistveno spremenila.
Tako Svet s tem, ko je v dopisu z dne 16. novembra 2015 navedel, da je treba omejevalne ukrepe zoper tožečo stranko ohraniti, ni sprejel nove odločbe, ki bi bila različna od Sklepa 2015/157, temveč je ta sklep le potrdil. Ta dopis, s tem ko vsebuje zavrnitev zahteve tožeče stranke, naj se njeno ime izbriše iz priloge k Sklepu 2011/72, je torej izključno potrditveni akt, ki ne posega v položaj tožeče stranke. Zato je treba predloge iz prve prilagoditvene vloge, ki se nanašajo na razglasitev ničnosti tega akta, zavreči kot nedopustne.
Z argumenti, s katerimi želi tožeča stranka dokazati dopustnost te prilagoditvene vloge, te ugotovitve ni mogoče ovreči.
Na prvem mestu, ni utemeljeno sklepanje tožeče stranke, da je bil s sklepom Sveta z dne 16. novembra 2015 spremenjen Sklep 2015/157, ker je preoblikoval ta sklep, ki je bil do tedaj le „pogojni sklep“, v „nepogojni sklep“. Prvič, kot je namreč Svet v bistvu navedel v svojem stališču glede te prilagoditvene vloge, ta argumentacija temelji na napačni domnevi, da je bil Sklep 2015/157 zaradi dopisa Sveta z dne 4. februarja 2015, v katerem je ta institucija navedla, da bo pred 31. julijem 2015 ponovno preučila položaj tožeče stranke, pogojen. Drugič, to, da ima Svet možnost, da na podlagi določb Sklepa 2011/72, omenjenih v točki 157 zgoraj, ponovno preuči omejevalne ukrepe, ki so bili sprejeti v okviru tega sklepa, da bi jih po potrebi odpravil ali spremenil, ne pomeni, da so ti ukrepi „pogojni“. Zato dejstvo, da je Svet v dopisu z dne 16. novembra 2015 navedel, da je treba omejevalne ukrepe zoper tožečo stranko ohraniti, Sklepa 2015/157 ne more spremeniti v nepogojen akt. Poleg tega je treba ugotoviti, da bi lahko Svet glede na morebitna nova bistvena dejstva, s katerimi bi se seznanil, odpravil ali spremenil te ukrepe po tem dopisu z dne 16. novembra 2015.
Na drugem mestu, v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, dopustnost te prilagoditvene vloge ne more temeljiti na tem, da se ji mora v skladu z načelom enakosti orožij zagotoviti možnost, da poda pripombe o dokazih, ki jih je Svet navedel v dupliki.
Po eni strani namreč načelo enakosti orožij v tej zadevi ne more učinkovati tako, da bi ponovno začeli teči roki za tožbo zoper Sklep 2015/157. Sicer pa je treba to, ali je mogoče neki akt izpodbijati, ugotoviti le na podlagi objektivne presoje njegove vsebine in ne glede na spoštovanje načela enakosti orožij (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 20. septembra 2012, Francija/Komisija,
T‑154/10
,
EU:T:2012:452
, točke od 37 do 40).
Po drugi strani je imela tožeča stranka vsekakor možnost, da na obravnavi dne 14. decembra 2016 predstavi svoja stališča v zvezi z dokazi, ki jih je Svet navedel v dupliki. Kot izhaja iz točke 61 zgoraj, je Splošno sodišče ugotovilo, da teh dokazov, ki se nanašajo na obdobje po sprejetju Sklepa 2015/157, ni mogoče upoštevati pri presoji zakonitosti tega sklepa. Zato zavrženje predlogov iz prve prilagoditvene vloge kot nedopustnih ne more škoditi načelu enakosti orožij.
Iz navedenega izhaja, da je treba te predloge zavreči kot nedopustne.
Predlogi iz druge prilagoditvene vloge, ki se nanašajo na razglasitev ničnosti Sklepa 2016/119
Tožeča stranka v okviru druge prilagoditvene vloge, ki se nanaša na Sklep 2016/119, v bistvu navaja pet tožbenih razlogov. Prvi od teh tožbenih razlogov se nanaša na kršitev načela nedolžnosti in načela dobrega upravljanja, drugi na ne dovolj trdno dejansko podlago spornih ukrepov, tretji na to, da je ta sklep postal brezpredmeten, četrti na kršitev načela razumnega roka in peti na očitno nesorazmeren poseg Sveta v lastninsko pravico tožeče stranke.
Uvodoma je treba spomniti, da je bila, kot je bilo navedeno v točki 16 zgoraj, s Sklepom 2016/119 uporaba Sklepa 2011/72 podaljšana do 31. januarja 2017, poleg tega pa so bili spremenjeni razlogi za vpis imena tožeče stranke na seznam, priložen k temu sklepu, tako da so se opirali na potrdilo tunizijskih organov z dne 20. oktobra 2015 iz točke 16 zgoraj. S to spremembo je bila kršitev sodelovanja pri nezakonitem vplivanju na javnega funkcionarja za neposredno ali posredno pridobitev koristi za drugo osebo nadomeščena s kršitvijo nezakonitega vplivanja na javnega funkcionarja za neposredno ali posredno pridobitev koristi za drugo osebo.
Poleg tega je treba v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 156 zgoraj ugotoviti, da so predlogi iz druge prilagoditvene vloge, ki se nanašajo na razglasitev ničnosti Sklepa 2016/119, s katerim je bila veljavnost Sklepa 2011/72 podaljšana za obdobje, ki je daljše od obdobja, določenega v Sklepu 2015/157, dopustni.
Prvi tožbeni razlog: kršitev domneve nedolžnosti in načela dobrega upravljanja
Tožeča stranka v prvem tožbenem razlogu v bistvu povzema argumentacijo, ki jo je navedla v okviru drugega in tretjega dela drugega tožbenega razloga, ki se nanaša na domnevno kršitev domneve nedolžnosti. Tožeča stranka v utemeljitev te argumentacije navaja, prvič, sporočilo za javnost z dne 25. januarja 2016, ki ga je izdala nevladna organizacija Transparency International, v katerem je navedeno, da je bila zamrznitev premoženja odrejena zoper 48 oseb v Tuniziji „na podlagi dokazov, da so si nezakonito prisvojile državna sredstva in zlorabile svoj položaj“. Drugič, sklicuje se tudi na dokument tunizijskih organov z dne 15. januarja 2016, v katerem ti odgovarjajo na prošnje Sveta za pojasnila v zvezi s položajem tožeče stranke in ki po njenem mnenju dokazuje, da ji v okviru sodne preiskave, ki zoper njo teče v Tuniziji, „z vsebinskega vidika ne bo ugodeno“.
Svet v bistvu izpodbija upoštevnost teh novih dokazov.
Treba je ugotoviti, da razlogi, ki so bili navedeni v točkah od 107 do 112 in 118 zgoraj v okviru preučitve drugega in tretjega dela drugega tožbenega razloga, veljajo tudi tukaj. Po eni strani je namreč sporočilo za javnost Sveta z dne 31. januarja 2011 iz točke 103 zgoraj akt, ki je ločen od sklepov 2011/72 in 2016/119 in ni bil sprejet po postopku za sprejemanje teh sklepov. Tožeča stranka, ki ne prereka tega, da ta sklepa sama po sebi ne kršita domneve nedolžnosti, se tako pri izpodbijanju njune zakonitosti ne more uspešno opirati na tako kršitev, ki naj bi bila po njenem mnenju storjena s tem sporočilom za javnost. Po drugi strani ta očitek vsekakor temelji na dobesedni razlagi istega sporočila za javnost, pri čemer je treba to razlagati glede na vsebino Sklepa 2011/72, o katerega sprejetju se s tem sporočilom, med drugim, obvešča javnost. Ker pa se vsebina priloge k temu sklepu ne nanaša na tožečo stranko kot osebo, ki je obsojena za nezakonito prisvojitev državnih sredstev Tunizije, temveč kot osebo, zoper katero zaradi takih dejanj tečejo sodne preiskave, se z vsebino tega sporočila za javnost, ki se na to nanaša, ne more kršiti pravica tožeče stranke do spoštovanja domneve nedolžnosti.
Zato tudi če bi izjave iz sporočila za javnost organizacije Transparency International iz točke 177 zgoraj kršile pravico tožeče stranke do spoštovanja domneve nedolžnosti, ta kršitev ne bi mogla izhajati iz zgoraj omenjenega sporočila za javnost Sveta z dne 31. januarja 2011 in vsekakor tudi ne vplivati na zakonitost Sklepa 2016/119.
V zvezi z dopisom tunizijskih organov z dne 15. januarja 2016 je treba ugotoviti, da so trditve tožeče stranke v zvezi s tem popolnoma špekulativne. V tem dokumentu so namreč zgolj obrazloženi razlogi postopkovne narave, zaradi katerih sodnik, ki je zadolžen za obravnavo spisa, zadeve tožeče stranke ni izločil iz zadev, ki se nanašajo na druge vpletene osebe. Zato v tem dopisu nič ne kaže na to, kakšne sklepe bodo tunizijski organi v zvezi s tožečo stranko sprejeli na podlagi sodne preiskave, in tudi ne na to, da obstaja verjetna povezava med razlogi, ki jih ta dopis vsebuje, in zadevnim sporočilom Sveta za javnost.
Zato je treba prvi tožbeni razlog zavrniti.
Drugi tožbeni razlog: neobstoj dovolj trdne dejanske podlage za sporne ukrepe
Drugi tožbeni razlog ima v bistvu štiri dele, ki se nanašajo, prvi, na preveliko nejasnost trditev, na katerih temelji ohranitev vpisa imena tožeče stranke v prilogi k Sklepu 2011/72, drugi, na to, da tunizijski sodni organi niso ločeno obravnavali njenega spisa, kar je po njenem mnenju ustvarilo videz trdne dejanske podlage, tretji, na to, da v okviru sodnega postopka v Tuniziji v zvezi z njo ni bistvenega napredka, in, četrti, na nezadostno jasnost zgornjih trditev v zvezi z dejstvi, ki so ji očitana, in v zvezi z njeno individualno odgovornostjo
Svet prereka upoštevnost trditev, ki jih je navedla tožeča stranka, pri čemer se opira na sodbo z dne 14. aprila 2016, Ben Ali/Svet (
T‑200/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:216
).
– Prvi del drugega tožbenega razloga: prevelika nejasnost trditev, na katerih temelji ohranitev vpisa imena tožeče stranke v prilogi k Sklepu 2011/72
Uvodoma je treba ugotoviti, da prvi del drugega tožbenega razloga temelji na novem očitku, ki ni bil naveden v okviru tožbe, zlasti njenega prvega tožbenega razloga. Poleg tega za ta očitek ni mogoče šteti, da gre za razširitev očitkov, ki so bili navedeni v okviru navedenega razloga (glej sodbo z dne 15. marca 2006, Italija/Komisija,
T‑226/04
,
EU:T:2006:85
, točki
in
in navedena sodna praksa). Vendar lahko tožeča stranka ta očitek v okviru prilagoditve omenjenega prvega tožbenega razloga navede prvič, zaradi novih razlogov za vpis svojega imena, ki so bili navedeni v Sklepu 2016/119, in zaradi potrdila tunizijskih organov z dne 20. oktobra 2015, kar sta novi dejstvi (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 13. septembra 2013, Anbouba/Svet,
T‑563/11
, neobjavljena,
EU:T:2013:429
, točka
).
Vendar iz razlogov, navedenih v točkah od 187 do 195 v nadaljevanju, ta očitek ni utemeljen.
Na prvem mestu se tožeča stranka sklicuje, po eni strani, na razlike med potrdilom tunizijskih organov z dne 20. oktobra 2015 in razlogi za vpis njenega imena v prilogo k Sklepu 2011/72, spremenjenim s Sklepom 2016/119, v zvezi z naravo omenjenih kaznivih dejanj in, po drugi strani, na nezadostnost pojasnil v zvezi s temi kaznivimi dejanji in v zvezi s konkretnimi dokazi, s katerimi naj bi se ta dejanja dokazala.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da razlogi za vpis imena tožeče stranke v prilogo k Sklepu 2011/72, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2016/119, ki jih je navedel Svet, sicer kazniva dejanja, na katera se nanaša sodna preiskava, ki zoper tožečo stranko poteka v Tuniziji, opisujejo natančneje kot zadevno potrdilo tunizijskih organov, vendar med temi razlogi in tem potrdilom ni nobene bistvene razlike. Poleg tega pa od Sveta ni mogoče zahtevati, da bo v razlogih za vpis imena tožeče stranke povzel dokaze, s katerimi so ti razlogi utemeljeni, med drugim, ker je tožečo stranko s temi dokazi seznanil (glej v tem smislu sodbo z dne 30. junija 2016, Al Matri/Svet,
T‑545/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:376
, točki
in
).
Na drugem mestu je treba ugotoviti, da čeprav v zadevnem potrdilu niso omenjene konkretne okoliščine, na katere se nanašajo zadevna kazniva dejanja, pa so v njem dovolj natančno navedena ta kazniva dejanja in vrsta domnevne udeležbe tožeče stranke pri teh kaznivih dejanjih, bodisi kot storilca kaznivega dejanja bodisi kot udeleženca v ožjem smislu, tako da lahko Svet ugotovi, ali tožeča stranka izpolnjuje splošna merila iz člena 1(1) Sklepa 2011/72 (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 30. junija 2016, Al Matri/Svet,
T‑545/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:376
, točka
).
Poleg tega, kot je med drugim razvidno iz tega, da tožeča stranka uporablja pojem „actus reus“, njena argumentacija temelji na napačni domnevi, da bi morali biti dokazi, na katere se je oprl Svet, predstavljeni s tako natančnostjo, kot se zahteva za dokazovanje njene odgovornosti za omenjena kazniva dejanja. Tožeča stranka pa med drugim ne prereka tega, da ima Svet možnost, da se opre na sodne preiskave, ki potekajo v zvezi s temi dejanji, to je na stadij kazenskega postopka, v katerem se dokazi, ki omogočajo ugotovitev, ali je neka oseba odgovorna ali ne, že po definiciji šele zbirajo (v tem smislu glej sodbo z dne 30. junija 2016, Al Matri/Svet,
T‑545/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:376
, točke od 83 do 90).
Iz istih razlogov nima nobenega pomena to, da razen tožeče stranke ni navedena identiteta drugih oseb, ki so domnevno udeležene pri teh kaznivih dejanjih in na katere se nanašajo razlogi za vpis imena tožeče stranke in potrdilo tunizijskih organov z dne 20. oktobra 2015. Kot je bilo namreč navedeno v točki 189 zgoraj, zadostuje to, da so v tem potrdilu dovolj natančno navedena ta kazniva dejanja in vrsta domnevne udeležbe tožeče stranke pri teh kaznivih dejanjih. Enako velja za dejstvo, da v tem potrdilu nista navedena čas in kraj storitve kaznivih dejanj.
Prav tako ni pomembna domnevno napačna opredelitev bivšega predsednika Republike Tunizije kot javnega funkcionarja. Zadostuje namreč ugotovitev, da se niti potrdilo iz točke 16 zgoraj niti razlogi za vpis imena tožeče stranke iz priloge k Sklepu 2011/72, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2016/119, ne nanašajo na to osebo. Poleg tega je treba ugotoviti, da naloge, ki jih je ta oseba opravljala, lahko vključujejo upravljanje z državnimi sredstvi, zato se jih lahko za namene ugotovitve kaznivega dejanja, ki ga je mogoče opredeliti za nezakonito prisvojitev državnih sredstev v smislu člena 1(1) Sklepa 2011/72, vsekakor izenači z nalogami javnega funkcionarja (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 14. aprila 2016, Ben Ali/Svet,
T‑200/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:216
, točki
in
).
Na tretjem mestu, tožeča stranka meni, da kljub novim dokazom, ki jih je Svet predložil pred sprejetjem Sklepa 2016/119, zlasti dokumentu z dne 18. januarja 2016 z referenčno številko MD 7/16 EXT 1 RELEX, priloženemu k dopisu Sveta z dne 29. januarja 2016, ta institucija nima in ni nikoli imela dokazov, s katerimi bi lahko utemeljila obtožbe zoper njo. V zvezi z omenjenim dokumentom tožeča stranka navaja zlasti, da navedbe v zvezi z zaprosili za mednarodno pravno pomoč v tem dokumentu ne vsebujejo nobenih pojasnil, iz katerih bi bilo mogoče ugotoviti, kaj je bil predmet teh zaprosil, katere so bile druge osebe, na katere so se zaprosila nanašala, in kdo so bili naslovniki teh zaprosil.
V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da tožeča stranka Sklepu 2016/119 ne more uspešno nasprotovati s trditvijo, da do predložitve dokumenta MD 7/16 EXT 1 RELEX z dne 18. januarja 2016 Svet ni imel nobenega dokaza v zvezi z njeno udeležbo pri kaznivih dejanjih, na katere se nanašajo sodne preiskave zoper njo v Tuniziji. Kot je bilo namreč navedeno v točki 61 zgoraj, je treba zakonitost akta Unije presojati glede na dejanske in pravne okoliščine, ki so obstajale ob sprejetju tega akta. Zato je treba zakonitost Sklepa 2016/119 presojati glede na dokaze, ki jih je imel Svet ob sprejetju tega sklepa, to je 28. januarja 2016.
Poleg tega tožeča stranka ni predložila nobenega dokaza, s katerim bi bilo mogoče ovreči vsebinsko pravilnost navedb iz dokumenta MD 7/16 EXT 1 RELEX, zlasti navedb v zvezi s petimi zaprosili za mednarodno pravno pomoč, ki se nanašajo na tožečo stranko, z dne 19. januarja 2011, 21. januarja 2011, 10. januarja 2012, 22. oktobra 2013 in 5. maja 2015, v točki 3 tega dokumenta. Ker potrdilo tunizijskih organov z dne 20. oktobra 2015 dokazuje, da zoper tožečo stranko tečejo sodne preiskave zaradi dejanj, ki jih je mogoče opredeliti za nezakonito prisvojitev državnih sredstev, je to potrdilo v vsakem primeru zadosten dokaz, da lahko Svet nanj opre ohranitev vpisa imena tožeče stranke v Sklepu 2011/72. Tudi če navedbe v zvezi z zaprosili za mednarodno pravno pomoč ne bi bile dovolj jasne, ta okoliščina ne bi bila odločilna.
Prvi del drugega tožbenega razloga je treba torej zavrniti.
– Drugi del drugega tožbenega razloga: tunizijski sodni organi spisa tožeče stranke niso obravnavali ločeno
Tožeča stranka v podporo temu delu tožbenega razloga navaja, da bi morali tunizijski sodni organi njen spis obravnavati ločeno od drugih oseb in zavrača sklep preiskovalnega sodnika, ki je kljub sodbi pritožbenega sodišča v Tunisu z dne 25. februarja 2015 menil – kot tunizijski sodni organi navajajo v svojem dokumentu z dne 15. januarja 2016 – da je nujno, da se zadev ne razdruži.
Vendar te okoliščine ne morejo vplivati na zakonitost Sklepa 2016/119. Nanašajo se namreč le na vprašanja tunizijskega procesnega prava, o katerih se lahko izrečejo zgolj tunizijska sodišča, če je to mogoče na podlagi novega pravnega sredstva tožečih strank zoper omenjeni sklep preiskovalnega sodnika. Poleg tega pojasnila, ki so jih tunizijski organi v zgoraj omenjenem dokumentu predložili v odgovor na zaprosilo Sveta za informacije, potrjujejo, da je presoja teh organov v zvezi z vprašanjem razdružitve spisa tožeče stranke temeljila zgolj na pravnih razlogih in da ni bilo ničesar, kar bi lahko vzbudilo utemeljene pomisleke, da so ti organi zlorabili svoja pooblastila, kar bi vplivalo na ohranitev omejevalnih ukrepov zoper tožečo stranko.
Dalje, okoliščina, da tožeča stranka sama nima družinskih vezi z ženo bivšega predsednika Republike Tunizije, v tej zadevi ni upoštevna. Ime tožeče stranke namreč na seznam, priložen k Sklepu 2011/72, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2016/119, ni bilo vpisano zaradi teh družinskih vezi, temveč zaradi sodne preiskave tunizijskih organov v zvezi z udeležbo tožeče stranke pri dejanjih, ki jih je mogoče opredeliti za nezakonito prisvojitev državnih sredstev.
Čeprav se tožeča stranka poleg tega trudi dokazati, da so tunizijska sodišča pri njej, drugače kot pri drugih osebah, na katere se nanašajo povezane sodne preiskave, postopoma odpravljala omejitve, sprejete v okviru sodne preiskave, ki se nanaša nanjo, dokazi, ki jih navaja v utemeljitev te trditve, niso pomembni. Kot je bilo namreč navedeno v točkah od 49 do 56 zgoraj, različne sodne odločbe, s katerimi so bile odpravljene prepovedi zapustitve tunizijskega ozemlja in razveljavljene odločbe o odvzemu premoženja tožeče stranke, ne morejo nakazovati končne odločitve tunizijskih sodišč v kazenskih postopkih, na katere se je oprl Svet. Poleg tega tožeča stranka ni nikjer pojasnila povezave, ki naj bi obstajala med temi različnimi sodnimi odločbami in zadevnimi kazenskimi postopki. V teh okoliščinah Svet s tem, da je štel, da ta dejstva omogočajo podaljšanje omejevalnih ukrepov zoper tožečo stranko ni naredil napake pri presoji dejstev, ki so jih predložili tunizijski organi, in ni sodeloval pri „nezakonitemu ravnanju“ teh organov.
Zato je treba drugi del drugega tožbenega razloga zavrniti.
– Tretji del drugega tožbenega razloga: v okviru sodnega postopka v Tuniziji v zvezi s tožečo stranko ni bistvenega napredka
Tožeča stranka trdi, da dokument z dne 10. decembra 2015 z referenčno številko MD 745/15 ADD 1 EXT 1, ki vsebuje listino, ki so jo sestavili tunizijski organi in povzema bistvena dejstva v zadevi št. 19592/1, v kateri je udeležena tožeča stranka, izhaja, da sodni organi pri preiskavi te zadeve niso dejavni.
Tej argumentaciji ni mogoče pritrditi.
Po eni strani je namreč v tej listini navedeno, da je tožečo stranko v okviru zadeve št. 19592/1 14. maja 2014 zaslišal preiskovalni sodnik, česar ne prereka. Poleg tega, kot izhaja iz dokumenta zastopnika tožeče stranke v Tuniziji z dne 4. februarja 2016, ki je priložen k drugi prilagoditveni vlogi, je bila tožeča stranka pred tem v isti zadevi zaslišana že dvakrat, 15. februarja 2012 in 21. februarja 2012.
Poleg tega iz te listine jasno izhaja, da se zadeva št. 19592/1 ne nanaša le na tožečo stranko, temveč tudi na vse osebe, na katere se nanaša očitek, da so izkoriščale sorodstvene vezi ali povezave z bivšim predsednikom Republike Tunizije z namenom sklepanja fiktivnih pogodb in nezakonitih javnih naročil. Iz te listine izhaja tudi, da so pristojni sodnik oziroma sodniki med 14. majem 2014 in 4. marcem 2015 v okviru te zadeve opravili veliko preiskovalnih dejanj. Poleg tega iz te listine nikjer ne izhaja, da zunaj tega obdobja ne bi bilo opravljeno nobeno preiskovalno dejanje.
Zato ob upoštevanju vseh teh okoliščin samo iz dejstva, da je bilo v okviru te zadeve zadnje preiskovalno dejanje, ki se nanaša na tožečo stranko in je omenjeno v tej listini, opravljeno 14. maja 2014, ni mogoče sklepati, da so tunizijski organi pri obravnavanju te zadeve zavlačevali ali da niso ravnali skrbno. V vsakem primeru pa, tudi če bi bilo to tako, Svet iz razlogov, ki so navedeni v točkah od 67 do 75 zgoraj, ne bi imel obveznosti, da samo zato odpravi zamrznitev premoženja, ki se nanaša na tožečo stranko. Tretji del drugega tožbenega razloga je treba torej zavrniti.
– Četrti del drugega tožbenega razloga: v zvezi z dejstvi, ki se očitajo tožeči stranki, in njeno individualno odgovornostjo ni take jasnosti, kot se zahteva s sodno prakso
Tožeča stranka se v utemeljitev tega dela tožbenega razloga sklicuje na točko 44 sodbe z dne 26. oktobra 2015, Portnov/Svet (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
) in na točki
in
sodbe z dne 28. januarja 2016, Stavytskyi/Svet (
T‑486/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:45
), pri čemer trdi, da ima Svet obveznost, ne samo da natančno navede kazniva dejanja, za katera je oseba, katere ime je vpisano na zadevni seznam, osumljena, da jih je storila, ampak tudi, da navede podrobnosti v zvezi z individualno odgovornostjo te osebe za zadevna dejanja. Ta merila naj v tej zadevi ne bi bila izpolnjena. Poleg tega naj ob upoštevanju teh sodb Svet premoženja državljana tretje države v Uniji ne bi mogel zamrzniti zgolj zato, ker se ta državljan v tej tretji državi kazensko preganja. Nazadnje, tožeča stranka meni, da zato, ker v kazenskem postopku, ki se nanjo nanaša, ni napredka, tudi ni mogoče šteti, da se jo kazensko preganja.
V zvezi s tem je treba spomniti, da se sodbi z dne 26. oktobra 2015, Portnov/Svet (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
), in z dne 28. januarja 2016, Stavytskyi/Svet (
T‑486/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:45
), nanašata na tožbo zoper Sklep Sveta 2014/119/SZVP z dne 5. marca 2014 o omejevalnih ukrepih proti določenim osebam, subjektom in organom zaradi razmer v Ukrajini (
UL 2014, L 66, str. 26
).
Splošno sodišče je v točki 44 sodbe z dne 26. oktobra 2015, Portnov/Svet (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
), in v točki 44 sodbe z dne 28. januarja 2016, Stavytskyi/Svet (
T‑486/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:45
), ugotovilo, da edini dokaz, na katerem so temeljili sporni omejevalni ukrepi, čeprav izvira od višjega pravosodnega organa tretje države, to je generalnega državnega tožilca Ukrajine, vsebuje zgolj splošno in generično navedbo, ki imena tožečih strank, med drugimi nekdanjih visokih funkcionarjev, povezuje s preiskavo, s katero se je v bistvu želelo preveriti, ali sploh gre za dejanja nezakonite prisvojitve državnih sredstev. Poleg tega je Splošno sodišče v istih točkah ugotovilo, da čeprav je v dopisu kaznivo dejanje, katerega storitve so bile osumljene tožeče stranke, opisano tako kot v besedilu ukrajinskega kazenskega zakonika, to je kot nezakonita prisvojitev sredstev države Ukrajine, ki se kaznuje po členu 191 tega zakonika, ta dopis ne vsebuje nobenih pojasnil v zvezi z ugotavljanjem dejstev, ki naj bi se preverila v preiskavi ukrajinskih organov, in še manj v zvezi z individualno odgovornostjo tožeče stranke za ta dejanja, ki se zgolj domneva.
Poleg tega je Splošno sodišče v točki 48 sodbe z dne 28. januarja 2016, Stavytskyi/Svet (
T‑486/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:45
), ugotovilo, da neodvisno od stadija postopka, v katerem naj bi bila tožeča stranka, Svet zoper njo ne more sprejeti omejevalnih ukrepov, ne da bi poznal dejstva v zvezi z nezakonitim prisvajanjem državnih sredstev, ki ji jih ukrajinski organi individualno očitajo, ker lahko Svet le na podlagi teh dejstev ugotovi, prvič, da jih je mogoče opredeliti za nezakonito prisvojitev državnih sredstev, in, drugič, podvomi o pravni državi v Ukrajini, ki naj bi se jo s sprejetjem zadevnih omejevalnih ukrepov krepilo in jo podpiralo (sodba z dne 28. januarja 2016, Stavytskyi/Svet,
T‑486/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:45
, točka
).
Ne glede na to, ali so omejevalni ukrepi, ki so bili sprejeti s Sklepom 2014/119, v vsem primerljivi s tistimi, ki so bili sprejeti s Sklepom 2011/72, zadostuje ugotovitev da se – kot izhaja iz točke 44 sodbe z dne 26. oktobra 2015, Portnov/Svet (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
), ter točk
in
sodbe z dne 28. januarja 2016, Stavytskyi/Svet (
T‑486/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:45
) – dejanske okoliščine v zadevah, v katerih sta bili sprejeti ti sodbi, bistveno razlikujejo od dejanskih okoliščin v tej zadevi.
Po eni strani je za to zadevo namreč značilno, da zoper tožečo stranko teče sodna preiskava, kar dokazujejo potrdila, ki jih je izdalo sodišče, pri katerem teče preiskava, in v katerih so navedeni podrobni referenčni podatki te zadeve, točna narava kaznivih dejanj, o katerih teče preiskava, in vrsta domnevne udeležbe tožeče stranke pri teh kaznivih dejanjih. Zato, v nasprotju s tem, kar navaja tožeča stranka, omejevalni ukrepi zoper njo temeljijo na konkretnih dejstvih v zvezi s kaznivimi dejanji, katerih storitve je osumljena, in na njeni domnevni individualni odgovornosti za ta dejanja. Poleg tega iz spisa izhaja, da je Svet, poleg teh potrdil, ob sprejetju Sklepa 2016/119 razpolagal tudi z dokumenti, ki izvirajo od tunizijskih organov in ki vsebujejo dodatna pojasnila v zvezi z naravo dejanj, na katera se nanaša preiskava glede tožeče stranke in na stanje te preiskave (glej dokumente, omenjene v točkah 193 in 202 zgoraj).
Po drugi strani, kot je Splošno sodišče ugotovilo v točki
sodbe z dne 26. oktobra 2015, Portnov/Svet (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
), in v točki 44 sodbe z dne 28. januarja 2016, Stavytskyi/Svet (
T‑486/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:45
), so omejevalni ukrepi iz teh sodb temeljili zgolj na dopisu generalnega državnega tožilca Ukrajine, ki je vseboval zgolj splošno in generično trditev, ki je imena tožečih strank, med drugimi nekdanjih visokih funkcionarjev, povezovala s preiskavo, s katero se je v bistvu želelo preveriti, ali sploh gre za dejanja nezakonite prisvojitve državnih sredstev, in ni vsebovala nobenega dodatnega pojasnila.
Zato tožeča stranka ne more trditi, da Svet pri sprejetju Sklepa 2016/119 ni spoštoval zahtev iz sodb z dne 26. oktobra 2015, Portnov/Svet (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
), in z dne 28. januarja 2016, Stavytskyi/Svet (
T‑486/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:45
).
Argument tožeče stranke, da se zanjo ne more šteti, da jo tunizijski organi kazensko preganjajo, je iz razlogov, navedenih v točkah od 82 do 84 zgoraj, neutemeljen.
Iz vsega navedenega izhaja, da je treba zavrniti četrti del drugega tožbenega razloga in posledično ta tožbeni razlog v celoti.
Tretji tožbeni razlog: Sklep 2016/119 naj bi bil brezpredmeten
Tožeča stranka v tem tožbenem razlogu argumentacijo, ki jo je navedla v okviru tretjega tožbenega razloga iz tožbe in se v bistvu opira na trditev, da je ostal Sklep 2016/119 zaradi razvoja demokratičnega procesa v Tuniziji brez pravne podlage, le prilagaja kontekstu tega sklepa. Iz enakih razlogov, kot so navedeni že v točkah od 127 do 133 zgoraj, je treba to argumentacijo zavrniti.
Četrti tožbeni razlog: kršitev načela sojenja v razumnem roku
Tožeča stranka v okviru tega četrtega tožbenega razloga le prilagaja argumentacijo v zvezi s sojenjem v razumnem roku, ki jo je v tožbi navedla v utemeljitev drugega dela prvega tožbenega razloga in prvega dela drugega tožbenega razloga. Po njenem mnenju argumentacija Sveta iz duplike, da je trajanje sodne preiskave tunizijskih organov upravičeno zaradi narave kaznivih dejanj, ki so predmet te preiskave, in zaradi postopkov pravne pomoči, v zvezi z njo ne temelji na nobenem dejstvu. Poleg tega naj bi ohranitev omejevalnih ukrepov temeljila na „napaki krožne logike“. Tunizijski organi naj namreč ne bi imeli interesa, da pospešijo kazenski postopek zoper tožečo stranko in tako zamrznitvi premoženja tožeče stranke v Uniji dajo „največji možni kaznovalni učinek“, Svet pa naj bi lahko trajanje te zamrznitve premoženja upravičil s sklicevanjem na trajanje kazenskega postopka v Tuniziji.
Svet v svojih stališčih glede druge prilagoditvene vloge odgovarja, da deluje neodvisno od tunizijskih organov in da svoje presoje položaja tožeče stranke ni dolžan opreti na odločitev tunizijskih sodnih organov, ima pa možnost, da to stori. Iz tega sklepa, da v tej zadevi ne gre za „napako krožne logike“ in da sodba z dne 9. septembra 2010, Al-Aqsa/Svet (
T‑348/07
,
EU:T:2010:373
), na katero se sklicuje tožeča stranka, v zvezi s tem ni upoštevna.
V zvezi s tem je treba spomniti, da je bilo ob zavrnitvi drugega dela prvega tožbenega razloga iz tožbe po eni strani v točkah od 61 do 75 zgoraj navedeno, da tudi v primeru, če bi bilo z dejstvi, ki jih je tožeča stranka predložila pred sprejetjem sklepa 2015/157, mogoče upravičiti to, da Svet opravi poizvedbe v zvezi s stanjem sodnih preiskav, ki tečejo zoper tožečo stranko, ta dejstva ne bi mogla povzročiti obveznosti Sveta, da odpravi zamrznitev njenih sredstev v Uniji. Po drugi strani je bilo v točkah 77 in 78 zgoraj navedeno, da ta dejstva niso bila taka, da bi lahko vzbudila utemeljene pomisleke, da so tunizijski organi kršili njeno pravico do sojenja v razumnem roku. V točki 96 zgoraj je Splošno sodišče med drugim na podlagi enakih razlogov zavrnilo prvi del drugega tožbenega razloga tožbe.
Poleg tega je treba ugotoviti, kot je Svet navedel v dupliki, da ta meni, da razpolaga z dokazi, ki dokazujejo, da pri sodnem postopku v Tuniziji ne gre za neupravičeno zavlačevanje in da se ta postopek vodi v zadevi, ki je posebej zapletena in vključuje številne osumljence. V zvezi s tem se opira na dokumenta z referenčnima številkama MD 2015/552 EXT 2 in MD 2015/553 EXT 2, ki vsebujeta poročilo tunizijskih organov v zvezi s potekom sodnih preiskav z dne 11. maja 2015 in listino v zvezi z zadevo št. 19592/1 z istega dne, ki izvira od prvega preiskovalnega oddelka okrožnega sodišča v Tunisu.
Treba pa je ugotoviti, da dokumenti, navedeni v točki 221 zgoraj, načeloma potrjujejo obstoj dejanskega procesnega delovanja v okviru preiskave zadeve, v katero je vpletena tožeča stranka, in zapletenost te zadeve zaradi številnih vpletenih oseb in potrebnih preiskovalnih ukrepov, med drugim zaprosil za mednarodno pravno pomoč.
Res je, da je v teh dokumentih le malo navedb, ki bi se nanašale na tožečo stranko, vendar ta ne more trditi, da argumentacija Sveta v zvezi s tem ne temelji na nobenem dejstvu, ki bi se nanašalo nanjo. Ker namreč preiskava kaznivih dejanj, katerih storitve je osumljena, poteka v okviru širše preiskave, ki se nanaša na številne druge osebe in ima mednarodne vidike, lahko zapletenost te preiskave vpliva na trajanje postopka v zvezi s tožečo stranko. To ugotovitev potrjuje dokument z dne 10. decembra 2015 z referenčno številko MD 745/15 ADD 1 EXT 1 iz točke 202 zgoraj. V teh okoliščinah iz spisa ne izhaja, da je Svet storil napako pri presoji tega, ali so tunizijski organi spoštovali razumni rok sojenja.
Vsekakor iz vseh teh dokumentov izhaja, da je Svet ob upoštevanju pripomb tožeče stranke pred sprejetjem Sklepa 2016/119 temeljito preveril, kakšno je stanje sodne preiskave zoper njo in da mu zaradi tega ni mogoče očitati, da ni upošteval vprašanja trajanja kazenskih postopkov v Tuniziji. Poleg tega iz razlogov, navedenih v točkah od 61 do 75 zgoraj, tudi če bi bile zamude pri teh postopkih z vidika obravnavanja zadeve tožeče stranke neupravičene, te zamude Sveta ne bi nujno zavezovale, da odpravi zamrznitev premoženja tožeče stranke v Uniji.
Z argumentom tožeče stranke, ki se nanaša na domnevno napako krožne logike, ki naj bi izhajala iz povezave med sodnimi postopki v Tuniziji in zamrznitvijo njenega premoženja v Uniji, ni mogoče ovreči tega sklepa.
Ta argument namreč temelji na trditvi, da naj bi tunizijski organi namenoma zavlačevali pri vodenju sodne preiskave zoper tožečo stranko, da bi tako z namenom kaznovanja ohranili podaljšanje zamrznitve njenega premoženja v Uniji in da naj bi Svet zavestno prispeval k tej zlorabi. Vendar je treba po eni strani ugotoviti, da tožeča stranka v zvezi s tem ni predložila nobenega dokaza, iz katerega bi bilo mogoče sklepati na tak namen tunizijskih organov ali na pristanek Sveta k taki zlorabi. Po drugi strani zamrznitev premoženja tožeče stranke v Uniji ne more imeti kaznovalne narave, ker nima kazenskih elementov in zanjo veljajo določene omejitve. Treba je namreč spomniti, da ta zamrznitev premoženja – poleg tega, da je začasna in da jo je mogoče odpraviti – za katero na podlagi člena 1(3), (4) in (5) Sklepa 2011/72 velja več odstopanj, tožeči stranki ne odvzema dohodkov iz premoženja na njenih računih ali iz naslova plačila na podlagi pogodb ali dogovorov, ki so bili sklenjeni, ali obveznosti, ki so nastale pred to zamrznitvijo premoženja. Učinki te zamrznitve premoženja za tožečo stranko torej niso enaki učinkom kazenske sankcije. Argument je torej popolnoma špekulativen.
Zato je treba četrti tožbeni razlog zavrniti.
Peti tožbeni razlog: kršitev lastninske pravice
Tožeča stranka v okviru petega tožbenega razloga prilagaja peti tožbeni razlog iz tožbe in trdi, da ni dejanske podlage, ki bi upravičevala zamrznitev njenega premoženja v Uniji, in da je trajanje te zamrznitve prekoračilo razumen čas, zato to pomeni očitno nesorazmeren poseg v njeno lastninsko pravico.
Svet tej argumentaciji nasprotuje.
Uvodoma je treba ugotoviti, kot je bilo navedeno v točki 151 zgoraj, da je tožeča stranka v okviru petega tožbenega razloga iz tožbe trdila le, da zamrznitev njenega premoženja v Uniji ne izpolnjuje prvih dveh pogojev za omejevanje izvrševanja lastninske pravice, ki sta opredeljena v sodni praksi, in sicer, prvič, da ta omejitev temelji na pravni podlagi, in, drugič, da se z njo izvršujejo cilji v splošnem interesu, ki jih priznava Unija. V okviru tega tožbenega razloga pa tožeča stranka trdi tudi to, da ni izpolnjen tretji od teh pogojev, to je nujnost in sorazmernost te omejitve s ciljem, ki se ga želi doseči. Navedbe tega zadnjega očitka, ki ga ni mogoče šteti za razširitev očitkov, ki so bili navedeni v okviru petega tožbenega razloga iz tožbe in je torej nov očitek, pa ni mogoče upravičiti z novimi dejstvi, do katerih je prišlo pred sprejetjem Sklepa 2016/119 (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 13. septembra 2013, Anbouba/Svet,
T‑563/11
, neobjavljena,
EU:T:2013:429
, točki
in
). Glede na to ta očitek vsekakor ni utemeljen.
V zvezi s tem je treba spomniti, da zamrznitev premoženja oseb, na katere se nanaša sklep, ki je sprejet na podlagi določb SZVP, glede na cilj, ki se ga želi doseči, ne sme pomeniti nesorazmernega in nedopustnega ukrepa, ki bi ogrožal samo bistvo lastninske pravice (glej v tem smislu sodbo z dne 28. novembra 2013, Svet/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, točki
in
ter navedena sodna praksa). Poleg tega je Sodišče presodilo, da omejitve pri izvajanju lastninske pravice oseb, na katere se nanašajo omejevalni ukrepi, kakršen je zamrznitev sredstev v tej zadevi, izvirajo ne le iz splošne vsebine zadevnega ukrepa ampak, odvisno od primera, tudi iz dejanskega trajanja uporabe tega ukrepa (glej v tem smislu sodbo z dne 18. julija 2013, Komisija in drugi/Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P in C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, točka
in navedena sodna praksa). Tako je dolžina obdobja, v katerem se ukrep, kakršen je sporni ukrep, uporablja, eden od elementov, ki jih mora Sodišče Unije upoštevati pri preizkusu sorazmernosti tega ukrepa (sodba z dne 30. junija 2016, CW/Svet,
T‑516/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:377
, točka
).
Ker v tej zadevi tožeča stranka ta tožbeni razlog opira le na trditev, da sporna zamrznitev premoženja nima dejanske podlage in da traja predolgo, zadostuje ugotovitev, da, kot izhaja iz razlogov, ki so po eni strani navedeni v točkah od 186 do 216 zgoraj v okviru preizkusa prvega dela drugega tožbenega razloga in, po drugi strani, v točkah od 220 do 226 zgoraj v okviru preizkusa četrtega tožbenega razloga, zamrznitev premoženja tožeče stranke temelji na zadostni dejanski podlagi in ni trajala predolgo. Zato to ne more vplivati na sorazmernost tega ukrepa.
Zato je treba peti tožbeni razlog zavrniti. Ker ni bil utemeljen noben od tožbenih razlogov, ki so bili navedeni v drugi prilagoditveni vlogi, je treba zavrniti predloge tožeče stranke za razglasitev ničnosti Sklepa 2016/119 in zato tudi tožbo v celoti.
Stroški
V skladu s členom 134(1) Poslovnika se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
Ker tožeča stranka ni uspela, se ji v skladu s predlogi Sveta naloži plačilo stroškov.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (peti senat)
razsodilo:

1.
Tožba se zavrne.

2.
Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabrouk poleg svojih stroškov nosi stroške, ki jih je imel Svet Evropske unije.

Gratsias
Labucka
Ulloa Rubio
Razglašeno na obravnavi v Luxembourgu, 5. oktobra 2017.
Podpisi
Kazalo

Dejansko stanje in pravni okvir

Postopek in predlogi strank

Pravo

Tožbeni predlogi, ki se nanašajo na razglasitev ničnosti Sklepa 2015/157

Prvi tožbeni razlog: napačna uporaba prava, ker je Svet napačno menil, da sodna preiskava, ki zoper tožečo stranko poteka v Tuniziji, pomeni zadostno dejansko podlago

– Prvi del prvega tožbenega razloga: Svet ni upošteval ugodnega poteka različnih sodnih postopkov zoper tožečo stranko v Tuniziji

– Drugi del prvega tožbenega razloga: Svet ni upošteval kršitve načela sojenja v razumnem roku v sodni preiskavi, ki teče zoper tožečo stranko

– Tretji del prvega tožbenega razloga: Svet naj bi napačno uporabil pravo, ker naj bi napačno menil, da iz dokazov, ki so jih predložili tunizijski organi, izhaja, da zoper tožečo stranko teče kazenski pregon.

Drugi tožbeni razlog: kršitve temeljnih pravic tožeče stranke v postopku sprejemanja Sklepa 2015/157

– Prvi del drugega tožbenega razloga: kršitev člena 47 Listine, ker Svet sam ni spoštoval načela sojenja v razumnem roku

– Drugi del drugega tožbenega razloga: kršitev domneve nedolžnosti zaradi sporočila Sveta za javnost z dne 31. januarja 2011

– Tretji del drugega tožbenega razloga: kršitev pravice do dobrega upravljanja, zlasti do nepristranske obravnave zadev tožeče stranke v smislu člena 41(1) Listine

Tretji tožbeni razlog: brezpredmetnost Sklepa 2015/157 glede na razvoj procesa demokratizacije v Tuniziji

Četrti tožbeni razlog, naveden podredno: „očitna napaka pri presoji“, ker Svet ni dovolj upošteval „kazenskopravnega elementa“ Sklepa 2015/157.

Peti tožbeni razlog: kršitev lastninske pravice in člena 17 Listine

Predlogi iz prve prilagoditvene vloge, ki se nanašajo na razglasitev ničnosti „sklepa“ Sveta z dne 16. novembra 2015, s katerim je ta zavrnil zahtevo tožeče stranke z dne 29. maja 2015, da izbriše njeno ime s seznama, priloženega k Sklepu 2011/72

Predlogi iz druge prilagoditvene vloge, ki se nanašajo na razglasitev ničnosti Sklepa 2016/119

Prvi tožbeni razlog: kršitev domneve nedolžnosti in načela dobrega upravljanja

Drugi tožbeni razlog: neobstoj dovolj trdne dejanske podlage za sporne ukrepe

– Prvi del drugega tožbenega razloga: prevelika nejasnost trditev, na katerih temelji ohranitev vpisa imena tožeče stranke v prilogi k Sklepu 2011/72

– Drugi del drugega tožbenega razloga: tunizijski sodni organi spisa tožeče stranke niso obravnavali ločeno

– Tretji del drugega tožbenega razloga: v okviru sodnega postopka v Tuniziji v zvezi s tožečo stranko ni bistvenega napredka

– Četrti del drugega tožbenega razloga: v zvezi z dejstvi, ki se očitajo tožeči stranki, in njeno individualno odgovornostjo ni take jasnosti, kot se zahteva s sodno prakso

Tretji tožbeni razlog: Sklep 2016/119 naj bi bil brezpredmeten

Četrti tožbeni razlog: kršitev načela sojenja v razumnem roku

Peti tožbeni razlog: kršitev lastninske pravice

Stroški
(
*1
)	Jezika postopka: angleščina in francoščina.