CELEX: 62016CJ0611
Apelācija
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Farmaceitiskie produkti
Antidepresantu (citaloprams) tirgus
Nolīgumi par izlīgumu strīdos attiecībā uz paņēmiena patentiem, kuri ir noslēgti starp oriģinālo zāļu ražotāju, kas ir šo patentu īpašnieks, un ģenērisko zāļu ražotājiem
LESD 101. pants
Potenciāla konkurence
Konkurences ierobežojums mērķa dēļ
Kvalifikācija
Naudas soda apmēra aprēķināšana
Tiesības uz aizstāvību
Saprātīgs termiņš
Dokumentu zudums pagājušā laika dēļ
Vispārējs rūpības pienākums
Regula (EK) Nr. 1/2003
23. panta 2. punkta otrā daļa
Naudas soda maksimālā apmēra noteikšana
Tā finanšu gada ņemšana vērā, kas ir pirms gada, kurā ir pieņemts Eiropas Komisijas lēmums
Pēdējais pilnais parastās saimnieciskās darbības gads

Ar apelācijas sūdzību
Xellia Pharmaceuticals ApS
un
Alpharma LLC
lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2016. gada 8. septembra spriedumu
Xellia Pharmaceuticals
un
Alpharma
/Komisija (T‑471/13, nav publicēts, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2016:460
), ar ko ir noraidīta to prasība, pirmkārt, daļēji atcelt Eiropas Komisijas Lēmumu C(2013) 3803
final
(2013. gada 19. jūnijs) par procedūru saskaņā ar [LESD] 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu (lieta AT/39226 –
Lundbeck
; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) un, otrkārt, samazināt tiem ar šo lēmumu noteiktā naudas soda apmēru.
Atbilstošās tiesību normas
Regula (EK) Nr. 1/2003
Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101. un 102.] pantā (
OV 2003, L 1, 1. lpp.
), 17. panta “Izmeklēšana attiecībā uz ekonomikas nozarēm un līgumu veidiem” 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts:
“Ja tirdzniecības attīstība starp dalībvalstīm, cenu neelastība vai citi apstākļi liek domāt, ka konkurence [iekšējā] tirgū ir iespējami ierobežota vai traucēta, Komisija var veikt savu izmeklēšanu attiecībā uz konkrētu ekonomikas nozari vai atsevišķu līguma veidu dažādās nozarēs. Šīs izmeklēšanas gaitā Komisija var pieprasīt attiecīgajiem uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām sniegt informāciju, kas vajadzīga, lai īstenotu [LESD 101. un 102.] pantu, un var veikt pārbaudes, kas vajadzīgas minētajā nolūkā.”
Šīs regulas 21. panta 3. punktā ir noteikts:
“Lēmumu, kas pieņemts saskaņā ar 1. punktu, nevar izpildīt bez iepriekšēja pilnvarojuma no attiecīgās dalībvalsts tiesu iestādes. Valsts tiesu iestāde kontrolē, lai Komisijas lēmums ir autentisks un lai paredzētie piespiedu līdzekļi nav patvaļīgi vai pārmērīgi, jo īpaši ņemot vērā tā pārkāpuma nopietnību, par kuru ir aizdomas, savākto pierādījumu nopietnību, attiecīgā uzņēmuma iesaistīšanos un pamatotu iespējamību, ka uzņēmējdarbības grāmatvedības un citi dokumenti, kuri saistīti ar pārbaudes priekšmetu, tiek turēti telpās, attiecībā uz kurām pieprasīts pilnvarojums. Valsts tiesu iestāde var tieši vai ar dalībvalsts konkurences iestādes starpniecību prasīt Komisijai tādus sīkus paskaidrojumus par minētajiem elementiem, kas ir vajadzīgi, lai atļautu tās kontroli attiecībā uz paredzēto piespiedu līdzekļu proporcionalitāti.
Tomēr valsts tiesu iestāde nedrīkst apšaubīt pārbaudes vajadzību vai pieprasīt, lai tai tiek sniegta informācija, kas ir Komisijas lietas materiālos. Komisijas lēmuma likumību var pārskatīt vienīgi Eiropas Kopienu Tiesa.”
Minētās regulas 23. panta 2. punktā ir paredzēts:
“Komisija ar lēmumu var uzlikt soda naudas [naudas sodus] uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, ja tās tīši vai nolaidības dēļ:
a)
pārkāpj [LESD 101. vai 102.] pantu vai
[..]
Attiecībā uz katru uzņēmumu un uzņēmumu apvienību, kas piedalās pārkāpumā, soda nauda [naudas sods] nepārsniedz 10 % no tās kopējā apgrozījuma iepriekšējā uzņēmējdarbības [finanšu] gadā.
[..]”
2006. gada Pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai
Pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas (EK) Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (
OV 2006, C 210, 2. lpp.
; turpmāk tekstā – “2006. gada Pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai”), 19.–22. un 37. punktā ir noteikts:
“19.
Naudas soda pamatsumma atbilst pārdošanas apjoma daļai, ko nosaka atkarībā no pārkāpuma smaguma pakāpes, reizinot to ar gadu skaitu, kuru gaitā izdarīts pārkāpums.
20.
Smaguma novērtējums būtu jāveic katrā gadījumā atsevišķi visiem pārkāpumu veidiem, ņemot vērā visus lietas apstākļus.
21.
Vispārējais princips ir tāds, ka pārdošanas apjoma daļu nosaka līmenī, kas nepārsniedz 30 % no visa pārdošanas apjoma.
22.
Lai izlemtu, vai konkrētajā gadījumā pārdošanas apjoma daļai jāatrodas minētā diapazona sākumā vai beigās, Komisija ņem vērā vairākus faktorus, piemēram, pārkāpuma veidu, visu attiecīgo dalībnieku kopējo tirgus daļu, pārkāpuma izdarīšanas ģeogrāfisko teritoriju un to, vai pārkāpums jau ir īstenots vai vēl ne.
[..]
37.
Lai gan šīs pamatnostādnes sniedz vispārēju metodiku naudas soda noteikšanai, konkrētie lietas apstākļi vai vajadzība panākt preventīvu iedarbību var attaisnot Komisijas novirzīšanos no šīs metodikas vai no 21. punktā minētajiem ierobežojumiem.”
2008. gada 15. janvāra lēmums, ar ko ir sākta izmeklēšana farmācijas nozarē
Komisijas 2008. gada 15. janvāra lēmuma sākt izmeklēšanu attiecībā uz farmācijas nozari saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1/2003 17. pantu (lieta Nr. COMP/D2/39.514) (turpmāk tekstā – “2008. gada 15. janvāra lēmums sākt izmeklēšanu attiecībā uz farmācijas nozari”) 3.–5., kā arī 8. apsvērums ir formulēts šādi:
“(3)
Daži apstākļi, kas ir saistīti ar konkurenci, kuru vispārīgi rada inovatīvas un ģenēriskās zāles, liek domāt, ka konkurence farmācijas nozarē Eiropā var tikt ierobežota vai traucēta, piemēram, inovāciju samazināšanās, ņemot vērā tirgū ienākušo jauno zāļu skaitu, kā arī ģenērisko zāļu piegādātāju novēlota ienākšana tirgū.
(4)
Daži fakti norāda uz to, ka pastāv tāda farmācijas nozares piegādātāju komercprakse, tostarp it īpaši patentu iegūšana vai to izmantošana, kas varētu kalpot nevis inovāciju aizsargāšanai, bet gan inovatīvu un/vai ģenērisko zāļu radītas konkurences kavēšanai; tiesvedības, kas varētu būt ļaunprātīgas, kā arī nolīgumi, kuriem var būt slepens raksturs.
(5)
Šāda prakse var izraisīt konkurences izkropļojumus, ja tā tirgū jau esošos zāļu piegādātājus nepamatoti aizsargā no konkurences, ko rada inovatīvas vai ģenēriskās zāles, piemēram, tāpēc, ka
de facto
ir paplašināta patenta piešķirtā aizsardzība, izmantojot vienpusēju rīcību vai nolīgumus. Šāda prakse var ierobežot patērētāju izvēli, samazināt ekonomiskos stimulus ieguldīt jaunu produktu izpētē un attīstīšanā un apdraudēt publiskās un privātās nozares veselības aprūpes budžetus.
[..]
(8)
Tā kā izmeklēšana saistībā ar farmācijas nozari norāda uz to, ka pastāv iespējami pret konkurenci vērsti nolīgumi vai darbības vai dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, Komisija vai attiecīgā gadījumā valsts konkurences iestādes var paredzēt veikt atbilstošus pasākumus, lai atjaunotu konkurenci nozarē, it īpaši uzsākot izmeklēšanas attiecībā uz atsevišķām vienībām, kas varētu būt par pamatu lēmumu pieņemšanai atbilstoši [LESD 101.] un/vai [102.] pantam.”
Tiesvedības priekšvēsture
Šī apelācijas sūdzība iekļaujas sešu saistītu apelācijas sūdzību kopumā, kas ir vērstas pret sešiem Vispārējās tiesas spriedumiem, kuri tika pasludināti, izskatot prasības atcelt apstrīdēto lēmumu, proti, papildus šai apelācijas sūdzībai ir iesniegta apelācijas sūdzība lietā C‑586/16 P (
Sun
Pharmaceutical Industries
un
Ranbaxy (UK)
/Komisija) par 2016. gada 8. septembra spriedumu Sun Pharmaceutical Industries un Ranbaxy (UK)/Komisija (
T‑460/13
, nav publicēts,
EU:T:2016:453
), apelācijas sūdzība lietā C‑588/16 P (
Generics (UK)
/Komisija) par 2016. gada 8. septembra spriedumu Generics (UK)/Komisija (
T‑469/13
, nav publicēts,
EU:T:2016:454
), apelācijas sūdzība lietā C‑591/16 P (
Lundbeck
/Komisija) par 2016. gada 8. septembra spriedumuLundbeck/Komisija (
T‑472/13
,
EU:T:2016:449
), apelācijas sūdzība lietā C‑601/16 P (
Arrow Group
un
Arrow Generics
/Komisija) par 2016. gada 8. septembra spriedumu Arrow Group un Arrow Generics/Komisija (
T‑467/13
, nav publicēts,
EU:T:2016:450
), kā arī apelācijas sūdzība lietā C‑614/16 P (
Merck
/Komisija) par 2016. gada 8. septembra spriedumu Merck/Komisija (
T‑470/13
, nav publicēts,
EU:T:2016:452
).
Tiesvedības priekšvēsture pārsūdzētā sprieduma 1.–38. punktā ir izklāstīta šādi:
“Sabiedrības, uz kurām attiecas šī lieta
H. Lundbeck A/S
(turpmāk tekstā – “
Lundbeck
”) ir saskaņā ar Dānijas tiesībām dibināta sabiedrība, kas kontrolē sabiedrību grupu, kura specializējas farmaceitisko produktu, kas paredzēti pataloģiju, kuras skar centrālo nervu sistēmu, tostarp depresijas, ārstēšanai, izpētē, izstrādē, ražošanā, mārketingā, pārdošanā un izplatīšanā.
Lundbeck
ir oriģinālo zāļu uzņēmums, proti, uzņēmums, kurš savu darbību koncentrē uz jaunu zāļu izpēti un to tirdzniecību.
Alpharma Inc
. bija sabiedrība, kas dibināta saskaņā ar ASV tiesībām un kas pasaules mērogā darbojās farmācijas nozarē, it īpaši saistībā ar ģenēriskajām zālēm. Līdz 2008. gada decembrim to kontrolēja Norvēģijas sabiedrība
A.L. Industrier AS
. Pēc tam to iegādājās Apvienotās Karalistes farmācijas uzņēmums, kuru savukārt iegādājās ASV farmācijas uzņēmums. Šo reorganizāciju gaitā
Alpharma Inc
. vispirms 2010. gada aprīlī kļuva par
Alpharma LLC
un vēlāk, 2013. gada 15. aprīlī – par
Zoetis
Products LLC
(turpmāk tekstā – “
Zoetis
”), visbeidzot, 2015. gada 6. jūlijā – no jauna par
Alpharma LLC
.
Alpharma Inc
. pilnībā kontrolēja
Alpharma ApS
, kas ir saskaņā ar Dānijas tiesībām dibināta sabiedrība, kurai bija vairāki meitasuzņēmumi Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ) (turpmāk tekstā kopā – “
Alpharma
grupa”). Pēc vairākām restrukturizācijām 2008. gada 31. martā
Alpharma ApS
kļuva par
Axellia Pharmaceuticals

ApS
, kas 2010. gadā tika pārdēvēta par
Xellia Pharmaceuticals ApS
[..].
Attiecīgais produkts un ar to saistītie patenti
Produkts, uz kuru attiecas šī lieta, ir antidepresants, kas satur aktīvo farmaceitisko vielu (turpmāk tekstā – “AFV”) ar nosaukumu citaloprams.
1977. gadā
Lundbeck
Dānijā iesniedza patenta pieteikumu attiecībā uz AFV citalopramu, kā arī attiecībā uz diviem paņēmieniem – alkilēšanu un cianēšanu, ko izmanto minētās AFV ražošanā. Patenti attiecībā uz šo AFV un abiem paņēmieniem [..] laikā no 1977. līdz 1985. gadam tika izsniegti Dānijā un vairākās Rietumeiropas valstīs.
Attiecībā uz EEZ aizsardzības, kas izriet no [šiem patentiem], kā arī attiecīgā gadījumā no papildu aizsardzības sertifikātiem (turpmāk tekstā – “PAS”), kas paredzēti Padomes 1992. gada 18. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1768/92 par papildu aizsardzības sertifikāta izstrādi zālēm (OV [1992,] L 182, 1. lpp.), termiņš beidzās laikā no 1994. gada (Vācijā) līdz 2003. gadam (Austrijā). Konkrēti Apvienotajā Karalistē šo patentu termiņš beidzās 2002. gada janvārī.
Laika gaitā
Lundbeck
izstrādāja citus, efektīvākus citaloprama ražošanas paņēmienus, attiecībā uz kuriem tas pieteica un bieži arī saņēma patentus vairākās EEZ valstīs, kā arī Pasaules Intelektuālā īpašuma organizācijā (
WIPO
) un Eiropas Patentu iestādē (EPI).
Pirmkārt, 2000. gada 13. martā
Lundbeck
iesniedza Dānijas iestādēm patenta pieteikumu saistībā ar citaloprama ražošanas paņēmienu, kas paredzēja izmantoto sāļu attīrīšanas metodi, veicot kristalizāciju. Tādi paši pieteikumi tika iesniegti citās EEZ valstīs, kā arī
WIPO
un EPI. 2002. gada pirmajā pusē
Lundbeck
vairākās dalībvalstīs saņēma patentus, kas aizsargā paņēmienu, kurā tiek izmantota kristalizācija (turpmāk tekstā – “patenti saistībā ar kristalizāciju”), tostarp 2002. gada 30. janvārī – attiecībā uz Apvienoto Karalisti un 2002. gada 11. februārī – attiecībā uz Dāniju. EPI patentu saistībā ar kristalizāciju izsniedza 2002. gada 4. septembrī. Turklāt Nīderlandē 2000. gada 6. novembrī
Lundbeck
jau bija saņēmis funkcionālo modeli saistībā ar šo paņēmienu [..], proti, sešus gadus derīgu patentu, kas piešķirts, neveicot iepriekšēju pārbaudi.
Otrkārt, 2001. gada 12. martā
Lundbeck
[Lielbritānijas un Ziemeļīrijas] Apvienotās Karalistes iestādēm iesniedza patenta pieteikumu saistībā ar citaloprama ražošanas paņēmienu, kas paredzēja izmantoto sāļu attīrīšanas metodi, veicot plēves destilāciju. 2001. gada 3. oktobrī Apvienotās Karalistes iestādes piešķīra
Lundbeck
patentu attiecībā uz minēto plēves destilācijas paņēmienu (turpmāk tekstā – “patents saistībā ar plēves destilāciju”). Taču 2004. gada 23. jūnijā šis patents tika atcelts, jo nepastāvēja novitāte attiecībā pret citu
Lundbeck
patentu.
Visbeidzot, 2002. gada vidū vai 2003. gada sākumā
Lundbeck
paredzēja izlaist jaunu antidepresantu
Cipralex
, kura pamatā būtu AFV ar nosaukumu escitaloprams (vai S‑citaloprams). Šīs jaunās zāles bija paredzētas tiem pašiem pacientiem, kurus varētu ārstēt ar
Lundbeck
patentētajām zālēm
Cipramil
, kuru pamatā ir AFV citaloprams. AFV escitaloprams bija aizsargāts ar patentiem, kuri bija derīgi vismaz līdz 2012. gadam.
Nolīgums, ko Lundbeck noslēdzis ar Alpharma grupu, un citi saistītie apstākļi
2002. gadā
Lundbeck
saistībā ar citalopramu noslēdza sešus nolīgumus (turpmāk tekstā – “strīdīgie nolīgumi”) ar uzņēmumiem, kuri darbojas ģenērisko zāļu ražošanas vai pārdošanas jomā (turpmāk tekstā – “ģenērisko [zāļu ražotāji]”), tostarp ar
Alpharma
grupu.
Šajā gadījumā aplūkojamo nolīgumu (turpmāk tekstā – “strīdīgais nolīgums”)
Lundbeck
un
Alpharma ApS
noslēdza 2002. gada 22. februārī uz laikposmu no šī datuma līdz 2003. gada 30. jūnijam (turpmāk tekstā – “atbilstošais laikposms”).
Pirms šī nolīguma noslēgšanas 2002. gada janvārī
Alpharma
grupa no
Alfred E. Tiefenbacher GmbH & Co
. (turpmāk tekstā – “
Tiefenbacher
”) nopirka ģenēriskā citaloprama, kas izstrādāts no AFV, kuru ražoja Indijas sabiedrība
Cipla
, tablešu krājumus un bija pasūtījis vēl.
Attiecībā uz strīdīgā nolīguma preambulu (turpmāk tekstā – “preambula”) tostarp ir jānorāda, ka:
–
pirmajā apsvērumā ir atgādināts, ka “
Lundbeck
pieder intelektuālā īpašuma tiesības, kas ietver it īpaši patentus attiecībā uz AFV “Citaloprama” (visā nolīguma tekstā ir rakstīts ar lielo burtu “c”) ražošanu [..], tostarp šā nolīguma A pielikumā [..] minētos patentus”;
–
otrajā apsvērumā ir norādīts, ka
Lundbeck
ražo un pārdod “Citalopramu” saturošus farmaceitiskus produktus visās dalībvalstīs, kā arī Norvēģijā un Šveicē, un visas šīs valstis kopā ir definētas kā “Teritorija”;
–
trešajā un ceturtajā apsvērumā ir minēts fakts, ka
Alpharma
grupa “Teritorijā” ir ražojusi vai iegādājusies “Citalopramu” saturošus farmaceitiskos produktus un tas ir noticis bez
Lundbeck
piekrišanas;
–
piektajā un sestajā apsvērumā ir norādīts fakts, ka
Lundbeck
attiecībā uz
Alpharma
grupas produktiem ir veicis laboratorijas testus, kuru rezultāti [
Lundbeck
] deva būtisku pamatu uzskatīt, ka ar ražošanas metodēm, kas izmantotas šo produktu izgatavošanā, tiek pārkāptas tā intelektuālā īpašuma tiesības;
–
septītajā apsvērumā ir atgādināts, ka 2002. gada 31. janvārī
Lundbeck
iesniedza prasību Apvienotās Karalistes tiesā (turpmāk tekstā – “prasība par patenta pārkāpumu AK”), lai panāktu aizliegumu “
Alpharma
grupai pārdot produktus, kas satur Citalopramu, jo ir pārkāptas
Lundbeck
intelektuālā īpašuma tiesības”;
–
astotajā apsvērumā ir norādīts, ka
Alpharma
grupa atzīst, ka
Lundbeck
konstatējumi ir pareizi, un apņemas nelaist tirgū “šādus produktus”;
–
devītajā un desmitajā apsvērumā ir precizēts, ka
Lundbeck
:
–
“apņemas pārskaitīt
Alpharma
[grupai] kompensāciju, lai izvairītos no strīda saistībā ar patentiem”, kura iznākums nevar tikt pilnīgi droši paredzēts un kas būtu dārgs un laikietilpīgs;
–
“lai atrisinātu strīdu, apņemas nopirkt no
Alpharma
[grupas] visus Citalopramu saturošo produktu krājumus un izmaksāt [tam] kompensāciju par šiem produktiem”.
Attiecībā uz strīdīgā nolīguma pamattekstu it īpaši ir jānorāda, ka:
–
[strīdīgā nolīguma] 1.1. punktā ir noteikts, ka
Alpharma
grupa un tās meitasuzņēmumi “atceļ, izbeidz un atturas veikt jebkuru Citalopramu saturošo farmaceitisko produktu importēšanu, [..] ražošanu [..] vai pārdošanu Teritorijā [..] [attiecīgajā laikposmā]” un ka
Lundbeck
atsauc prasību par patenta pārkāpumu AK;
–
tajā pašā punktā ir precizēts, ka tas neattiecas uz “jebkuriem escitalopramu saturošiem produktiem”;
–
1.2. punktā ir paredzēts, ka “gadījumā, ja tiek pārkāpta kāda no [strīdīgā nolīguma 1.1. punktā] noteiktajām saistībām, vai pēc
Lundbeck
pieprasījuma
Alpharma
[grupa] [..] brīvprātīgi piekritīs tam, lai uz to tiktu attiecināts jebkuras Teritorijā esošas valsts jebkuras kompetentās tiesas izdots rīkojums par pagaidu aizliegumu”, un ka
Lundbeck
šādu rīkojumu varēs saņemt, nesniedzot nekādu garantiju;
–
1.3. punktā ir precizēts: kā kompensāciju par saistībām, kas paredzētas šajā nolīgumā, un lai izvairītos no tiesvedības izmaksām un ilguma,
Lundbeck
maksā
Alpharma
grupai 12 miljonus ASV dolāru (USD), no kuriem 11 miljonus par “Citalopramu” saturošajiem
Alpharma
grupas produktiem, ko izmaksā trīs daļās pa 4 miljoniem, attiecīgi 2002. gada 31. martā, 2002. gada 31. decembrī un 2003. gada 30. jūnijā;
–
2.2. punktā ir noteikts, ka vēlākais līdz 2002. gada 31. martam
Alpharma
grupai ir jāpiegādā
Lundbeck
visi produktu, kas satur “Citalopramu”, krājumi, kas tā rīcībā ir šajā datumā, proti, 9,4 miljoni tablešu, kuri jau bija tā īpašumā laikā, kad tika noslēgts strīdīgais nolīgums, un 16 miljoni tablešu, kurus tas bija pasūtījis.
[Strīdīgā nolīguma] A pielikumā ir ietverts to 28 pieteikumu par intelektuālā īpašuma tiesībām saraksts, kurus
Lundbeck
iesniedza pirms [šī nolīguma] parakstīšanas un no kuriem deviņi minētajā datumā jau bija apmierināti. Šīs intelektuālā īpašuma tiesības attiecās uz AFV citaloprama ražošanas paņēmieniem, uz kuriem attiecas patenti saistībā ar kristalizāciju un [patenti saistībā ar] plēves destilāciju.
Turklāt ir jāprecizē, ka 2002. gada 2. maijā kāda Apvienotās Karalistes tiesa izdeva piekrišanas rīkojumu, kurā ir paredzēts, ka prasības par patenta pārkāpumu AK tiesvedība ir apturēta, jo ir noslēgts nolīgums starp
Lundbeck
un tostarp
Alpharma
grupu, saskaņā ar kuru pēdējā minētā “atcels, izbeigs un atturēsies jebkādā veidā importēt, [..] ražot [..] vai pārdot [dalībvalstīs], Norvēģijā un Šveicē (“Attiecīgās teritorijas”) farmaceitiskos produktus, kuri satur citalopramu, kas izgatavots, izmantojot paņēmienus, tiesības uz kuriem ir pieteiktas [patentā saistībā ar kristalizāciju un patentā saistībā ar plēves destilāciju, kurus ir izsniegušas Apvienotās Karalistes iestādes,] vai jebkurā citā līdzvērtīgā patentā, kurš ir saņemts vai pieprasīts Attiecīgajās teritorijās līdz 2003. gada 30. jūnijam” [..].
Komisijas īstenotās darbības farmācijas nozarē un administratīvais process
2003. gada oktobrī
Konkurrence‑ og Forbrugerstyrelsen
(
KFST
, Dānijas Konkurences un patērētāju aizsardzības iestāde) informēja Komisiju par attiecīgo nolīgumu pastāvēšanu.
Tā kā lielākā daļa no tiem attiecās uz visu EEZ vai katrā ziņā uz citām dalībvalstīm, ne tikai Dānijas Karalisti, tika nolemts, ka Komisija pārbaudīs to saderīgumu ar konkurences tiesībām, savukārt
KFST
neturpinās šā jautājuma izskatīšanu.
Laikā no 2003. līdz 2006. gadam Komisija
Lundbeck
un citu uzņēmumu, kuri darbojas farmācijas nozarē, telpās veica pārbaudes [..] Regulas [Nr. 1/2003] 20. panta 4. punkta izpratnē. Tāpat tā nosūtīja
Lundbeck
un vēl citai sabiedrībai informācijas pieprasījumus minētās regulas 18. panta 2. punkta izpratnē.
2008. gada 15. janvārī Komisija saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1/2003 17. pantu pieņēma lēmumu sākt izmeklēšanu attiecībā uz farmācijas nozari (Lieta COMP/D 2/39514). Šā lēmuma vienīgajā pantā bija precizēts, ka veicamā izmeklēšana attiecoties uz cilvēkiem paredzēto inovatīvu un ģenērisku zāļu ieviešanu tirgū.
2009. gada 8. jūlijā Komisija pieņēma paziņojumu, kurā bija izklāstīts tās izmeklēšanas ziņojuma attiecībā uz farmācijas nozari kopsavilkums. Šā paziņojuma “tehniskajā pielikumā” bija iekļauts pilns minētā izmeklēšanas ziņojuma teksts kā Komisijas darba dokuments, kurš pieejams vienīgi [angļu valodā].
Komisija 2010. gada 7. janvārī uzsāka procedūru attiecībā uz
Lundbeck
.
2010. gadā un 2011. gada pirmajā pusē Komisija nosūtīja informācijas pieprasījumus
Lundbeck
un citām sabiedrībām, kuras bija attiecīgo nolīgumu puses, tostarp
Alpharma
grupai.
2012. gada 24. jūlijā Komisija uzsāka procedūru it īpaši attiecībā uz ģenērisko [zāļu ražotājiem], kas bija attiecīgo nolīgumu puses, un nosūtīja tiem, kā arī
Lundbeck
paziņojumu par iebildumiem.
[..]
2013. gada 19. jūnijā Komisija pieņēma [apstrīdēto] lēmumu.
[Apstrīdētais] lēmums
[Apstrīdētajā] lēmumā Komisija ir secinājusi, ka strīdīgie nolīgumi tāpat kā pārējie attiecīgie nolīgumi ir uzskatāmi par konkurences ierobežojumiem mērķa dēļ LESD 101. panta 1. punkta un [1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (
OV 1994, L 1, 3. lpp.
)] 53. panta 1. punkta izpratnē, ko ir īstenojis
Lundbeck
, kā arī
Alpharma ApS
,
Alpharma Inc
. un
A.L. Industrier
([apstrīdētā] lēmuma 1. panta 3. punkts).
Kā tas izriet no [apstrīdētā] lēmuma 1087. apsvērumā sniegtā kopsavilkuma šajā nolūkā, Komisija [ir balstījusies] tostarp uz šādiem elementiem:
–
strīdīgā nolīguma noslēgšanas brīdī
Lundbeck
un
Alpharma
grupa vairākās EEZ valstīs bija vismaz potenciāli konkurenti;
–
Lundbeck
saskaņā ar šo nolīgumu pārskaitīja
Alpharma
grupai ievērojamus līdzekļus;
–
šis līdzekļu pārskaitījums bija saistīts ar to, ka
Alpharma
grupa piekrita minētajā nolīgumā noteiktajiem ierobežojumiem savai ienākšanai tirgū, it īpaši ar
Alpharma
grupas apņemšanos attiecīgajā laikposmā EEZ nepārdot nekādu ģenērisko citalopramu;
–
šis līdzekļu pārskaitījums pēc būtības atbilda peļņai, kādu
Alpharma
grupa būtu varējusi saņemt, ja tā sekmīgi ienāktu tirgū;
–
Lundbeck
nebūtu varējis šādus ierobežojumus panākt, piemērojot patentu saistībā ar kristalizāciju un [patentu] saistībā ar plēves destilāciju (turpmāk tekstā – “jaunie
Lundbeck
[paņēmiena] patenti”), ņemot vērā, ka saistības, kādas bija noteiktas
Alpharma
grupai saskaņā ar strīdīgo nolīgumu, pārsniedza tiesības, kādas ir piešķirtas paņēmiena patentu īpašniekam;
–
strīdīgajos nolīgumos nebija paredzēta nekāda
Lundbeck
apņemšanās atturēties no prasības par patenta pārkāpumu celšanas pret
Alpharma
grupu gadījumā, ja pēdējā minētā pēc strīdīgā nolīguma termiņa beigām ar ģenērisko citalopramu ienāktu tirgū.
Komisija visām strīdīgo nolīgumu pusēm noteica arī naudas sodus. Šim nolūkam tā izmantoja [2006. gada Pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai]. Attiecībā uz
Lundbeck
Komisija izmantoja vispārīgo metodoloģiju, kas aprakstīta [šajās pamatnostādnēs], pamatojoties uz attiecīgā produkta pārdevumu vērtību, ko īstenojis šis uzņēmums ([apstrīdētā] lēmuma preambulas 1316.–1358. apsvērums), savukārt attiecībā uz citām attiecīgo nolīgumu pusēm, proti, ģenērisko [zāļu ražotājiem], tā izmantoja iespēju, kas paredzēta minēto pamatnostādņu 37. punktā, proti, atkāpties no šīs metodoloģijas, ņemot vērā lietas īpatnības saistībā ar šīm pusēm ([apstrīdētā] lēmuma preambulas 1359. apsvērums).
Tādējādi attiecībā uz attiecīgo nolīgumu pusēm, kas nav
Lundbeck
, tostarp
Alpharma
grupu, Komisija ir uzskatījusi, ka, lai noteiktu naudas soda pamatsummu un nodrošinātu tam pietiekamu preventīvu iedarbību, ir jāņem vērā summu, kuras
Lundbeck
tām ir pārskaitījis saskaņā ar attiecīgajiem nolīgumiem, vērtība, turklāt nenošķirot pārkāpumus atkarībā no to veida vai ģeogrāfiskās teritorijas vai atkarībā no attiecīgo uzņēmumu tirgus daļām – faktor[i], kuri ir minēti vienīgi pilnīguma labad ([apstrīdētā] lēmuma preambulas 1361. apsvērums).
Attiecībā uz
Alpharma
grupu Komisija uzskatīja, ka summas, kuras
Lundbeck
tai ir samaksājis, ir 11,1 miljons USD, kas ir līdzvērtīgi 11,7 miljoniem EUR saskaņā ar vidējo maiņas valūtas maiņas kursu 2002. gadā. Šo summu veidoja, pirmkārt, 10,1 miljons USD par
Alpharma
grupas citaloprama krājumu iegādi, ņemot vērā samazinājumu 900000 USD apmērā, kas tika piemērots maksājuma daļai, kuru
Lundbeck
veica 2002. gada 31. decembrī (skat. [pārsūdzētā sprieduma] 16. punkta ceturto ievilkumu), tāpēc, ka saņemto tablešu skaits bija mazāks nekā tas, par ko bija panākta vienošanās, un, otrkārt, 1 miljons USD, ņemot vērā tiesāšanās izdevumus, no kuriem esot izdevies izvairīties, noslēdzot strīdīgo nolīgumu ([apstrīdētā] lēmuma preambulas 545., 547., 1071. un 1374. apsvērums un 1867. zemsvītras piezīme).
Ņemot vērā izmeklēšanas kopējo ilgumu, Komisija piemēroja 10 % samazinājumu naudas soda summām, kas noteiktas visiem [apstrīdētā] lēmuma adresātiem ([apstrīdētā] lēmuma preambulas 1349. un 1380. apsvērums).
Visbeidzot, Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otro daļu, saskaņā ar kuru katram uzņēmumam, kurš ir piedalījies pārkāpumā, uzliktais naudas sods nepārsniedz 10 % no tā kopējā apgrozījuma iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā, Komisija atsevišķi piemēroja [
Xellia
Pharmaceuticals
],
Zoetis
un
A.L. Industrier
, jo [apstrīdētā] lēmuma pieņemšanas laikā šīs sabiedrības vairs neietilpa vienā un tajā pašā uzņēmumā ([apstrīdētā] lēmuma preambulas 1384. apsvērums). Attiecībā uz
A.L. Industrier
Komisija ņēma vērā apgrozījumu, kas gūts 2011. gadā, nevis 2012. [gadā], jo tā uzskatīja, ka dati par 2012. [gadu] neattiecās uz parastās saimnieciskās darbības gadu ([apstrīdētā] lēmuma preambulas 1386. un 1387. apsvērums).
Ņemot vērā šos apsvērumus, Komisija noteica naudas sodu 10530000 EUR apmērā solidāri [
Xellia Pharmaceuticals
] un
Zoetis
, bet
A.L. Industrier
solidārā atbildība tika ierobežota ar 43216 EUR ([apstrīdētā] lēmuma preambulas 1396. apsvērums un 2. panta 3. punkts.”
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2013. gada 28. augustā,
Xellia Pharmaceuticals
(turpmāk tekstā – “
Xellia
”) un
Zoetis
, kas ir kļuvis par
Alpharma LCC
, cēla prasību daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu un samazināt naudas sodu, kuru tiem ir noteikusi Komisija.
Prasības pamatojumam
Xellia
un
Zoetis
ir izvirzījuši astoņus pamatus, no kuriem pirmais būtībā attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā saistībā ar to, kā Komisija ir interpretējusi strīdīgā nolīguma tvērumu, otrais – uz tiesību kļūdu un kļūdu vērtējumā saistībā ar
Alpharma
grupas kvalifikāciju par
Lundbeck
potenciālu konkurentu, trešais – uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā saistībā ar strīdīgā nolīguma kvalifikāciju par “konkurences ierobežojumu mērķa dēļ”, ceturtais – uz tiesību kļūdu saistībā ar konstatējumu par šāda ierobežojuma esamību, lai gan šī nolīguma tvērums atspoguļo izslēgšanas spēju, kas ir raksturīga jaunajiem
Lundbeck
paņēmiena patentiem, piektais – uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, sestais – uz nediskriminācijas principa pārkāpumu, jo
Zoetis
ir apstrīdētā lēmuma adresāts, septītais – uz kļūdām, kas skar tiem noteiktā naudas soda apmēra aprēķinu, un astotais – uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kas ir saistīta ar tās naudas soda daļas maksimālā apmēra noteikšanu, kuras kopparādnieks ir
A.L. Industrier
.
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa šo prasību noraidīja kopumā.
Tiesvedība Tiesā
Ar dokumentu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2016. gada 25. novembrī,
Xellia
un
Alpharma LLC
(turpmāk tekstā – apelācijas sūdzības iesniedzēji”) iesniedza šo apelācijas sūdzību.
Ar dokumentiem, kas Tiesas kancelejā iesniegti 2017. gada 28. jūlijā, Apvienotā Karaliste lūdza atļauju iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam šajā lietā, kā arī lietās C‑586/16 P (
Sun Pharmaceutical
Industries
un
Ranbaxy (UK)
/Komisija), C‑588/16 P (
Generics (UK)
/Komisija), C‑601/16 P (
Arrow Group
un
Arrow
Generics
/Komisija) un C‑614/16 P (
Merck
/Komisija), kas ir minētas šī sprieduma 7. punktā. Ar 2017. gada 25. oktobra rīkojumiem SunPharmaceutical Industries un Ranbaxy (UK)/Komisija (
C‑586/16 P
, nav publicēts,
EU:C:2017:831
), Generics (UK)/Komisija (
C‑588/16 P
, nav publicēts,
EU:C:2017:829
), Arrow Group un Arrow Generics/Komisija (
C‑601/16 P
, nav publicēts,
EU:C:2017:826
), XelliaPharmaceuticals un Alpharma/Komisija (
C‑611/16 P
, nav publicēts,
EU:C:2017:825
) un Merck/Komisija (
C‑614/16 P
, nav publicēts,
EU:C:2017:828
) Tiesas priekšsēdētājs šos lūgumus apmierināja. Tomēr, ņemot vērā it īpaši Tiesas priekšsēdētāja 2017. gada 5. jūlija rīkojumu Lundbeck/Komisija (
C‑591/16 P
, nav publicēts,
EU:C:2017:532
), viņš attiecībā uz šo dalībvalsti visās šajās lietās nodrošināja konfidencialitāti īpaši attiecībā uz apstrīdētā lēmuma konfidenciālo versiju, līdz ar to Apvienotajai Karalistei tika paziņota tikai tā nekonfidenciālā versija.
2018. gada 27. novembrī Tiesa nolēma, ka šī lieta tiks nodota ceturtajai palātai, kurai ir jāpieņem nolēmums pēc tiesas sēdes mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai, kas ir kopīga šai lietai un lietām C‑586/16 P (
Sun Pharmaceutical
Industries
un
Ranbaxy (UK)
/Komisija), C‑588/16 P (
Generics

(UK)
/Komisija), C‑591/16 P (
Lundbeck
/Komisija), C‑601/16 P (
Arrow Group
un
Arrow
Generics
/Komisija) un C‑614/16 P (
Merck
/Komisija), kā arī pēc ģenerāladvokātes secinājumu uzklausīšanas.
Pamatojoties uz Tiesas Reglamenta 61. panta 2. punktu, 2018. gada 29. novembrī tā šīs lietas dalībniekiem nosūtīja virkni rakstveida jautājumu mutvārdu atbilžu sniegšanai tiesas sēdē, kā arī tiesas sēdes mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai pagaidu plānu, precīzi aprakstot tās norisi. Pēc šo lietas dalībnieku apsvērumiem, 2019. gada 22. janvārī tiem tika nosūtīts galīgais tiesas sēdes mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai plāns.
Tiesas sēde mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai, kas ir kopīga šai lietai un šī sprieduma 14. punktā minētajām lietām, norisinājās 2019. gada 24. janvārī.
2020. gada 6. februārī ģenerāladvokāte, pamatojoties uz Reglamenta 62. pantu, lietas dalībniekiem šajā lietā uzdeva jautājumu rakstveida atbildes sniegšanai, ar ko viņa tos aicināja paust nostāju par iespējamo 2020. gada 30. janvāra sprieduma Generics (UK) u.c. (
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
) ietekmi uz šajā lietā izvirzītajiem pamatiem, kuri attiecas uz potenciālas konkurences esamību starp
Lundbeck
un ģenērisko zāļu ražotājiem, kā arī par nolīgumu, kas ir noslēgti starp
Lundbeck
un pēdējiem minētajiem, kvalifikāciju par “ierobežojumiem mērķa dēļ”. Atbildes uz šo jautājumu Tiesā tika saņemtas 2020. gada 6. martā.
Ar 2020. gada 10. marta lēmumu Tiesa nolēma pēc 2020. gada 30. janvāra sprieduma Generics (UK) u.c. (
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
) pasludināšanas izskatīt šo lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem.
Lietas dalībnieku prasījumi Tiesai
Apelācijas sūdzībā tās iesniedzēji lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu pilnībā vai daļēji;
–
atcelt apstrīdēto lēmumu pilnībā vai daļēji;
–
atcelt vai būtiski samazināt tiem noteikto naudas sodu;
–
pakārtoti, nosūtīt lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lemtu saskaņā ar Tiesas spriedumu, un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt ar šo tiesvedību saistītos un Vispārējā tiesā radušos tiesāšanās izdevumus.
Komisija lūdz Tiesu:
–
apelācijas sūdzību noraidīt kā pilnībā nepamatotu un
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Apvienotā Karaliste lūdz Tiesu apelācijas sūdzību noraidīt kopumā.
Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības pamatojumam tās iesniedzēji izvirza deviņus pamatus.
Pirmais pamats attiecas uz to, ka nav ievērota prezumpcija par jauno
Lundbeck
paņēmiena patentu spēkā esamību, analizējot, vai pastāv potenciāla konkurence starp
Lundbeck
un
Alpharma
grupu, un otrais pamats attiecas uz pierādīšanas pienākuma apvēršanu, kā arī to, ka minētajā analīzē Vispārējā tiesa ir ņēmusi vērā elementus, kas nav ietverti apstrīdētajā lēmumā.
Trešais un ceturtais pamats attiecīgi ir saistīti ar kļūdainu strīdīgā nolīguma kvalifikāciju par “ierobežojumu mērķa dēļ” un to, ka nav ticis pārbaudīts, vai Komisija ir pierādījusi savus apgalvojumus par strīdīgajos nolīgumos paredzēto ierobežojumu tvērumu attiecībā uz
Alpharma
grupu.
Piektais līdz devītais pamats attiecīgi ir saistīti, pirmkārt, ar tiesību kļūdu, kas attiecas uz vērtējumu par Komisijas veiktās izmeklēšanas ilgumu un uz apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesību uz aizstāvību aizskārumu, otrkārt, ar diskriminējošu attieksmi pret
Alpharma LLC
, treškārt, ar neskaidrību par juridisko kontekstu, kam būtu bijis jāizslēdz naudas soda noteikšana
Alpharma
grupai, ceturtkārt, ar to, ka nav ņemts vērā pārkāpuma smagums, lai noteiktu tā naudas soda apmēru, kas
Alpharma
grupai ir noteikts apstrīdētajā lēmumā, un, piektkārt, ar tiesību kļūdu, jo Vispārējā tiesa ir piemērojusi kļūdainu juridisko kritēriju, lai noteiktu atbilstošo finanšu gadu ar nolūku noteikt naudas soda maksimālo apmēru, kādu var noteikt
A.L. Industrier
.
Vispirms ir jāpārbauda pirmais un otrais pamats kopā, pēc tam ir jāpārbauda arī trešais un ceturtais pamats kopā un, visbeidzot, secīgi ir jāpārbauda piektais līdz devītais pamats.
Par pirmo un otro pamatu
Par atbilstošajiem pārsūdzētā sprieduma punktiem
Ar otro pamatu, kas ir izvirzīts prasībā atcelt tiesību aktu, apelācijas sūdzības iesniedzēji norādīja, ka Komisija ir pieļāvusi vairākas tiesību kļūdas un kļūdas vērtējumā saistībā ar
Alpharma
grupas kvalifikāciju par
Lundbeck
potenciālo konkurentu.
Vispārējā tiesa šo pamatu noraidīja pārsūdzētā sprieduma 49.–156. punktā.
Vispirms Vispārējā tiesa ir apkopojusi apstrīdētajā lēmumā veikto analīzi attiecībā uz potenciālo konkurenci, saistībā ar kuru tā pārsūdzētā sprieduma 51.–58. punktā ir norādījusi:
“51
[Apstrīdētā] lēmuma preambulas 615.–620. apsvērumā Komisija ir izklāstījusi farmācijas nozares īpašās iezīmes un ir nodalījusi divus posmus, kuros šajā nozarē varēja izpausties potenciāla konkurence.
Pirmais posms var sākties vairākus gadus pirms AFV patenta termiņa beigām, kad ģenērisko [zāļu ražotāji], kuri vēlas izlaist attiecīgo zāļu ģenērisko versiju, sāk izstrādāt rentablus ražošanas paņēmienus, kā rezultātā tiktu iegūts produkts, kas atbilst normatīvajām prasībām. Pēc tam otrajā posmā, lai sagatavotu tā efektīvu ienākšanu tirgū, ģenērisko [zāļu ražotājam], piemērojot Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2001/83/EK (2001. gada 6. novembris) par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm (OV [2001,] L 311, 67. lpp.), ir jāsaņem tirdzniecības atļauja (turpmāk tekstā – “TA”), jāiegūst tabletes no viena vai vairākiem ģenērisko [zāļu ražotājiem] vai jāsaražo tās pašam, jāatrod izplatītāji vai jāizveido savs izplatīšanas tīkls, proti, ir jāveic virkne iepriekšēju darbību, bez kurām nekad nebūtu faktiskas konkurences tirgū.
[..]
Šajos divos potenciālas konkurences posmos ģenērisko [zāļu ražotāji] bieži vien sastopas ar patentu un intelektuālā īpašuma tiesību jautājumiem. Tomēr parasti [tie] atrod līdzekļus, kā izvairīties no jebkādiem esošo patentu, piemēram, paņēmiena patentu, pārkāpumiem. [Tiem] šajā ziņā ir vairākas iespējas [..]
[..]
It īpaši runājot par pārbaudi saistībā ar konkurences attiecībām, kādas starp
Lundbeck
un
Alpharma
grupu pastāvēja strīdīgo nolīgumu noslēgšanas brīdī, Komisija [apstrīdētā] lēmuma 1016.–1039. apsvērumā konkrēti norādīja, ka minētā grupa:
–
jau bija noslēgusi nolīgumu ar
Tiefenbacher
, kas tai ļāva iegādāties ģenērisko citalopramu, kuru ražoja Indijas sabiedrības
Cipla
vai
Matrix
, un izmantot TA, kas jau bija izsniegtas
Tiefenbacher
;
–
bija saņēmusi TA Nīderlandē, Somijā, Dānijā, kā arī Zviedrijā un cerēja to ātri saņemt arī Apvienotajā Karalistē;
–
bija 9,4 miljoni ģenēriskā citaloprama tablešu krājumu, kas saražotas atbilstoši
Cipla
paņēmienam, un tā bija pasūtījusi vēl 16 miljonus tablešu;
–
bija publicējusi cenu sarakstu Apvienotajā Karalistē;
–
gatavojās ieiet tirgū vairākās EEZ valstīs divu līdz sešu nedēļu termiņā;
–
bija secinājusi, ka paņēmiens, kuru
Cipla
izmanto citaloprama ražošanai, pārkāpj [
Lundbeck
] patentu, [kas aizsargā paņēmienu, kurā tiek izmantota kristalizācija, attiecībā uz Apvienoto Karalisti], bet uzskatīja, ka tai ir saprātīgas izredzes spēt izvairīties no rīkojuma, kas bloķēs tās ieiešanu tirgū, un panākt minētā patenta atzīšanu [par spēkā neesošu;
–
bija iespēja pāriet uz citalopramu, kuru ražo
Matrix
, kas izmantoja paņēmienu, kurš netika uzskatīts par tādu, kas pārkāpj jaunos
Lundbeck
[paņēmiena] patentus.”
Runājot par
Alpharma
grupas iespēju ieiet tirgū, Vispārējā tiesa novērtēja divus iespējamos variantus.
Runājot par pirmo, proti, ieiešanu tirgū ar tabletēm, kas ir ražotas atbilstoši paņēmienam, kuru
Cipla
izmanto citaloprama ražošanai (turpmāk tekstā – “
Cipla
paņēmiens”), un ko
Alpharma
grupa jau bija saņēmusi vai pasūtījusi, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 85. punktā atgādināja par apstrīdētā lēmuma 1027. apsvērumā paredzētās šīs grupas ģenerāldirektora 2002. gada 19. februāra e‑pasta vēstules saturu (turpmāk tekstā – “2002. gada 19. februāra e‑pasta vēstule”), kurā it īpaši ir atsauce uz pieteikumiem par jauno
Lundbeck
paņēmiena patentu spēkā neesamības atzīšanu, kam bija saprātīgas izredzes tikt apmierinātiem, un ir minēta iespēja izmantot citalopramu, kurš ir ražots atbilstoši
Matrix
izmantotajam paņēmienam, ko tas uzskatīja par tādu, kurš nav problemātisks, ņemot vērā jaunos
Lundbeck
paņēmiena patentus. Minētā sprieduma 88. punktā Vispārējā tiesa no tā secināja, ka atbilstoši pašas
Alpharma
grupas atzītajam tā uzskatīja, ka tai ir saprātīgas izredzes panākt, ka tiek atcelts
Lundbeck
patents, kas aizsargā paņēmienu, kurā tiek izmantota kristalizācija, attiecībā uz Apvienoto Karalisti.
Minētā sprieduma 91. un 92. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka
Alpharma
grupa, lai iekļūtu tirgū, bija īstenojusi vairākas darbības un veikusi ievērojamus ieguldījumus, kurus tā ir uzskaitījusi.
Šī paša sprieduma 108. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka no
Alpharma
grupas iekšējās 2002. gada 14. februāra e‑pasta vēstules un no 2002. gada 19. februāra e‑pasta vēstules izriet, ka šī grupa, apzinoties riskus, ko varēja radīt ieiešana tirgū, nebūt nebūtu atteikusies no saviem plāniem, ja tā nebūtu varējusi noslēgt ar
Lundbeck
pietiekami izdevīgu nolīgumu.
Pārsūdzētā sprieduma 123. punktā Vispārējā tiesa piebilda – lai gan tas, ka 2002. gada 30. janvārī
Lundbeck
saņēma patentu, kas aizsargā paņēmienu, kurā tiek izmantota kristalizācija, attiecībā uz Apvienoto Karalisti, pārsteidza
Alpharma
grupu, jo tā sagaidīja, ka
Lundbeck
pieteikums tiks noraidīts, šī grupa turpināja uzskatīt, ka, neraugoties uz dažu risku esamību, tai ir saprātīgas izredzes panākt šī patenta atcelšanu un ka, ņemot vērā it īpaši jau veiktās darbības un ieguldījumus, tās ieiešana tirgū joprojām ir reāla un konkrēta iespēja, kas ir vēl viens risinājums papildus pietiekami izdevīga nolīguma noslēgšanai ar
Lundbeck
.
Minētā sprieduma 132. punktā Vispārējā tiesa – tāpat kā
Lundbeck
– uzskatīja, ka
Alpharma
grupai ir reāla un konkrēta iespēja ieiet tirgū.
Visbeidzot, minētā sprieduma 136. punktā tā atzina – tas, ka
Cipla
paņēmiens, iespējams, pārkāpj
Lundbeck
patentu, kas aizsargā paņēmienu, kurā tiek izmantota kristalizācija, attiecībā uz Apvienoto Karalisti,
Alpharma
grupai nav tik liels šķērslis ieiet tirgū, ka tā nevarētu tikt uzskatīta par
Lundbeck
potenciālo konkurentu.
Runājot par otro ieiešanas tirgū variantu, izmantojot citalopramu, kas ir ražots atbilstoši
Matrix
izmantotajam paņēmienam, Vispārējā tiesa attiecīgi pārsūdzētā sprieduma 139., 143. un 154. punktā norādīja, ka starp
Tiefenbacher
un
Alpharma
grupu noslēgtais līgums ļāva pēdējai minētajai iegūt citalopramu, kurš ir ražots atbilstoši
Cipla
un
Matrix
izmantotajiem paņēmieniem, ka
Alpharma
grupas ieskatos paņēmiens, ko
Matrix
tajā laikā izmantoja citaloprama ražošanai, varēja tai ļaut ieiet tirgū, nepārkāpjot
Lundbeck
patentu, kas aizsargā paņēmienu, kurā tiek izmantota kristalizācija, attiecībā uz Apvienoto Karalisti, un ka tāpēc strīdīgā nolīguma noslēgšanas brīdī pat pāriešana uz citalopramu, kas ražots atbilstoši
Matrix
paņēmienam,
Alpharma
grupai bija reāla un konkrēta iespēja ieiet tirgū.
Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 155. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka
Alpharma
grupai bija vismaz divas reālas un konkrētas iespējas ieiet tirgū un ka šo iespēju dēļ tā radīja konkurences spiedienu
Lundbeck
.
Visbeidzot, atbildot uz ceturto pamatu, ko apelācijas sūdzības iesniedzēji ir izvirzījuši savas prasības atcelt tiesību aktu pamatojumam un kas attiecas uz tiesību kļūdu saistībā ar konstatējumu, ka pastāv “ierobežojums mērķa dēļ”, lai gan strīdīgā nolēmuma tvērums atspoguļo izslēgšanas spēju, kāda piemīt jaunajiem
Lundbeck
paņēmiena patentiem, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 339. punktā it īpaši uzskatīja:
“339
[..] ņemot vērā principus, kas izriet no judikatūras, kura ir pārņemta [pārsūdzētā sprieduma] 315. un 316. punktā, ir jānorāda, ka spēkā esamības prezumpciju, kas ir spēkā attiecībā uz ikvienu patentu, nevar pielīdzināt prezumpcijai par produktu, kuri ir laisti tirgū un attiecībā uz kuriem patenta turētājs uzskata, ka ar tiem tiek pārkāpts viņa patents, prettiesiskumu. Kā to atgādina Komisija, šajā gadījumā
Lundbeck
valsts tiesās bija jāpierāda, ka ģenērisko zāļu ieiešanas tirgū gadījumā tās pārkāpj vienu vai otru no tā paņēmiena patentiem, jo ģenērisko [zāļu ražotāja] ieiešana tirgū “riskējot” pati par sevi nav prettiesiska. Turklāt šāda strīda gadījumā atbildētājam ir iespēja apšaubīt tā patentu spēkā esamību, uz ko
Lundbeck
atsaucas, iesniedzot pretprasību. Saistībā ar patentiem šāda rīcība ir bieža parādība un daudzos gadījumos izraisa to, ka attiecīgais paņēmiena patents tiek atzīts par spēkā neesošu, kā Komisija to ir norādījusi [apstrīdētā] lēmuma 76. apsvērumā.”
Lietas dalībnieku argumenti
Ar pirmo pamatu, kas ir vērsts it īpaši pret pārsūdzētā sprieduma 54. un 339. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzēji kritizē Vispārējo tiesu, ciktāl tā ir secinājusi, ka
Alpharma
grupa ir
Lundbeck
potenciālais konkurents, neraugoties uz pierādījumiem, kas skaidri pierāda, ka šīs grupas produkti pārkāpj jaunos
Lundbeck
paņēmiena patentus, kuru spēkā esamība bija jāprezumē.
Apelācijas sūdzības iesniedzēji uzskata, ka Vispārējai tiesai bija jāpārliecinās, vai Komisija ir iesniegusi pierādījumus, kas juridiski pietiekami pierāda, ka jaunie
Lundbeck
paņēmiena patenti ir vāji, jo pretējā gadījumā bija jāprezumē, ka šie patenti ir spēkā esoši un produktu, ar kuriem tiek pārkāpts patents, ieiešana tirgū ir prettiesiska. Šādi nerīkojoties, tā esot pārkāpusi elementāru principu par patentu spēkā esamības prezumpciju un neesot ievērojusi to, ka patents tā īpašniekam sniedz ekskluzīvas tiesības, nevis tikai tiesības atsaukties uz šo ekskluzivitāti tiesā. Šādā veidā tā savu vērtējumu atbilstoši LESD 101. pantam esot “nodalījusi” no principiem, kas izriet no patentu tiesībām.
Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēji norāda, ka konkurenta statuss ir atkarīgs no attiecīgā patenta spēkā esamības, kas ir neskaidra līdz galīga tiesas nolēmuma pieņemšanai, vienlaikus apgalvodami, ka konkurences tiesībās ir piemērojama patentu spēkā esamības prezumpcija, kas Komisijai, kura vēlas pierādīt konkurences ierobežojuma esamību, uzliek pienākumu pierādīt attiecīgā patenta vājo raksturu. Turklāt tie piebilst, ka, lai gan patentu spēkā esamības prezumpcija netika atzīta, jebkurš izlīgums vienmēr ierobežos konkurenci.
Šajā gadījumā Komisijas pierādījumus par tā
Lundbeck
patenta vājo raksturu, kas aizsargā paņēmienu, kurā tiek izmantota kristalizācija, attiecībā uz Apvienoto Karalisti, Vispārējā tiesa neesot pārbaudījusi un tos nevar konstatēt, vienkārši atsaucoties uz kāda
Alpharma
grupas darbinieka e‑pasta vēstuli vai uz
Lundbeck
paziņojumiem. Šajā ziņā Komisija, kā tas izriet no pārsūdzētā sprieduma 54. punkta, tikai esot uzskatījusi, ka paņēmiena patenti esot neaizsargātāki nekā citu veidu patenti.
Turklāt Komisija esot abstrahējusies no tālaika pierādījumiem, saskaņā ar kuriem abas strīdīgo nolīgumu puses uzskatīja, ka
Alpharma
grupas produkti pārkāpj jaunos
Lundbeck
paņēmiena patentus.
Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav pārbaudījusi, vai Komisija bija pierādījusi, ka strīdīgā nolīguma noslēgšanas dienā
Alpharma
grupai faktiski bija reālas iespējas ieiet tirgū ar tabletēm, ar kurām tiek pārkāpts patents un ko tā bija iegādājusies, un tādējādi ir apvērsusi pierādīšanas pienākumu.
Saskaņā ar 2012. gada 29. jūnija spriedumu E.ON Ruhrgas un E.ON/Komisija (
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
,
114.
punkts), ja puse gatavojas ieiet tirgū un sastopas ar neparedzētu šķērsli – šajā gadījumā tās produktu pārkāpjošo raksturu – Komisijai ir jāpierāda, ka, neraugoties uz šo šķērsli, ieiešana tirgū joprojām ir ekonomiski dzīvotspējīga stratēģija. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka šajā gadījumā Komisijai bija jāpierāda, ka iespēja, ka
Alpharma
grupa neuzvarēs tiesvedībā, kas attiecas uz jaunajiem
Lundbeck
paņēmiena patentiem, bija salīdzinoši vāja, lai ieiešana tirgū joprojām būtu ekonomiski dzīvotspējīga stratēģija. Tomēr Komisija neesot iesniegusi šo pierādījumu un esot tikai norādījusi, ka nav skaidrs, vai
Lundbeck
savus jaunos paņēmiena patentus varēs izmantot, lai bloķētu
Alpharma
grupas ieiešanu tirgū, kā tas izrietot no apstrīdētā lēmuma 1039. apsvēruma.
Turklāt Vispārējā tiesa esot apvērsusi pierādīšanas pienākumu, liekot apelācijas sūdzības iesniedzējiem pierādīt, ka jaunie
Lundbeck
paņēmiena patenti neļauj ieiešanai tirgū veidot ekonomiski dzīvotspējīgu stratēģiju, un šādus pierādījumus ir tik grūti iesniegt, ka Komisija esot gaidījusi sešus līdz septiņus gadus, lai paziņotu savus iebildumus
Alpharma
grupai.
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 108. punktā Vispārējā tiesa esot pamatojusies uz pierādījumiem, kas nav ietverti apstrīdētajā lēmumā, nedodot apelācijas sūdzības iesniedzējiem iespēju atspēkot to atbilstību un tādējādi pārkāpjot to tiesības uz aizstāvību.
Komisija uzskata, ka pirmais un otrais pamats ir jānoraida.
Tiesas vērtējums
Lai būtu piemērojams LESD 101. panta 1. punktā paredzētais principiālais aizliegums, uzņēmumu rīcībai ne tikai ir jābūt saistītai ar to starpā panāktas vienošanās esamību – proti, nolīgumu starp uzņēmumiem, uzņēmumu apvienības lēmumu vai saskaņotu darbību –, bet ir būtiski, ka šī vienošanās arī nelabvēlīgi un būtiski ietekmē konkurenci iekšējā tirgū (spriedums, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
31.
punkts).
Šī pēdējā minētā prasība, runājot par horizontālas sadarbības nolīgumiem, kas ir noslēgti starp uzņēmumiem, kuri darbojas vienā un tajā pašā ražošanas vai izplatīšanas ķēdes līmenī, nozīmē, ka minētā vienošanās ir panākta starp tādiem uzņēmumiem, kas atrodas ja ne pašreizējas, tad vismaz potenciālas konkurences situācijā (spriedums, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
32.
punkts).
Lai novērtētu, vai uzņēmums, kas nedarbojas kādā tirgū, atrodas potenciālas konkurences attiecībās ar vienu vai vairākiem citiem uzņēmumiem, kuri jau darbojas šajā tirgū, ir jānoskaidro, vai pastāv reālas un konkrētas iespējas, ka šis pirmais minētais iekļūst minētajā tirgū un konkurē ar vienu vai vairākiem no otrajiem minētajiem, ņemot vērā, ka šis kritērijs nekādā ziņā neprasa, lai pārliecinoši tiktu pierādīts, ka minētais pirmais uzņēmums faktiski iekļūs attiecīgajā tirgū un vēl arī ka pēc tam tas būs spējīgs tajā palikt (spriedums, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
36.
un
38.
punkts).
Ja runa ir par tādiem nolīgumiem kā strīdīgie nolīgumi, kuru sekas ir vairāku uzņēmumu īslaicīga neielaišana tirgū, ņemot vērā tirgus struktūru un ekonomisko un juridisko kontekstu, kas nosaka tā darbību, ir jānoskaidro, vai, minētajiem nolīgumiem nepastāvot, būtu pastāvējušas reālas un konkrētas iespējas, ka šie uzņēmumi piekļūs minētajam tirgum un konkurēs ar uzņēmumiem, kuri tajā darbojas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
37.
un
39.
punkts).
Konkrētāk, runājot par šādiem nolīgumiem, kas ir noslēgti situācijā, kad tādu zāļu tirgus, kurās ir ietverta aktīvā viela, kas nesen ir kļuvusi vispārpieejama, tiek atvērts ģenērisko zāļu ražotājiem, ir jānoskaidro – pienācīgi ņemot vērā zāļu nozarei raksturīgos regulatīvos ierobežojumus, kā arī intelektuālā īpašuma tiesības un it īpaši patentus, kuri pieder oriģinālo zāļu ražotājiem un kuri attiecas uz vienu vai vairākiem par vispārpieejamu kļuvušas aktīvās vielas ražošanas paņēmieniem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
40.
un
41.
punkts) –, vai ģenērisko zāļu ražotājam faktiski ir stingra apņemšanās, kā arī atbilstoša spēja iekļūt tirgū un tam nav nepārvaramu šķēršļu ieiešanai tirgū (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
58.
punkts).
Šajā nolūkā ir jānovērtē, pirmkārt, vai šādu nolīgumu noslēgšanas dienā minētais ražotājs bija veicis pietiekamus sagatavošanas darbus, kuri tam ļāva piekļūt attiecīgajam tirgum tādā termiņā, kas spēj radīt konkurences spiedienu uz oriģinālo zāļu ražotāju. Otrkārt, ir jāpārbauda, vai šāda ģenērisko zāļu ražotāja iekļūšanai tirgū nav nepārvaramu šķēršļu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
43.
un
45.
punkts). Turklāt potenciālas ģenērisko zāļu ražotāja un oriģinālo zāļu ražotāja konkurences konstatējums var tikt apstiprināts ar papildu pierādījumiem, piemēram, nolīguma noslēgšanu starp tiem, kaut gan pirmais minētais nedarbojās attiecīgajā tirgū (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
54.
–
56.
punkts).
Konkrētāk, runājot par vērtējumu, vai attiecīgajā tirgū pastāv nepārvarami šķēršļi iekļūšanai tajā, Tiesa ir norādījusi, ka tāda patenta esamību, ar ko ir aizsargāts par vispārpieejamu kļuvušas aktīvās vielas ražošanas paņēmiens, pašu par sevi nevar uzskatīt par šādu nenovēršamu šķērsli, lai gan pastāv ar šo patentu saistīta spēkā esamības prezumpcija, jo LESD 101. un 102. panta piemērošanas nolūkā tā neko nepasaka par iespējama, ar minētā patenta spēkā esamību saistīta strīda iznākumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
46.
–
51.
punkts).
Līdz ar to šāda patenta esamība pati par sevi nevar liegt par attiecīgā oriģinālo zāļu ražotāja “potenciālu konkurentu” kvalificēt ģenērisko zāļu ražotāju, kam faktiski ir stingra apņemšanās, kā arī atbilstoša spēja iekļūt tirgū un kas, veicot savas darbības, pierāda, ka ir gatavs apstrīdēt šī patenta spēkā esamību un uzņemties risku, ka, ieejot tirgū, tas saskarsies ar prasību par [patenta] pārkāpumu, kuru ir iesniedzis minētā patenta īpašnieks (spriedums, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
46.
punkts).
Turklāt Tiesa arī ir precizējusi, ka attiecīgajai konkurences iestādei nebija jāpārbauda attiecīgā patenta spēks vai tas, cik liela ir iespējamība, ka strīds starp šī patenta īpašnieku un ģenērisko zāļu ražotāju varētu noslēgties ar konstatējumu, ka šis patents ir spēkā esošs un pārkāpts (spriedums, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
50.
punkts).
Šajā gadījumā no pārsūdzētā sprieduma un konkrētāk no tā 58., 85., 91., 92., 123., 139., 143. un 154. punkta izriet ne vien tas, ka
Alpharma
grupa bija īstenojusi vairākas darbības TA iegūšanai un veikusi ievērojamus ieguldījumus, lai iekļūtu ģenēriskā citaloprama tirgū, bet arī ka strīdīgo nolīgumu noslēgšanas brīdī tai bija vismaz divas reālas un konkrētas iespējas ieiet tirgū. Pirmā, proti, ieiešana tirgū, izmantojot tabletes, kas ir ražotas atbilstoši
Cipla
paņēmienam un ko
Alpharma
grupa bija saņēmusi vai pasūtījusi no
Tiefenbacher
, netika apšaubīta ar jaunajiem pierādījumiem, kas
Alpharma
grupai tika darīti zināmi 2002. gada janvārī un februārī saistībā ar
Cipla
paņēmiena iespējami pārkāpjošo raksturu. Otrā iespēja bija iespēja ieiet tirgū, izmantojot citaloprama tabletes, kas ir ražotas atbilstoši
Matrix
paņēmienam, attiecībā uz kuru nepastāvēja pārkāpuma esamības risks, un kas nebija
Alpharma
grupas rīcībā, bet ko tā varēja iegūt īsā termiņā, izmantojot līgumu, kuru tā noslēgusi ar
Tiefenbacher
.
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 88. un 136. punktā Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka
Alpharma
grupa uzskatīja, ka
Lundbeck
patents, kas aizsargā paņēmienu, kurā tiek izmantota kristalizācija, attiecībā uz Apvienoto Karalisti nav šķērslis tās ieiešanai tirgū un ka strīda gadījumā šai grupai ir saprātīgas izredzes panākt šī paņēmiena patenta atcelšanu.
Turklāt minētā sprieduma 132. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka pats
Lundbeck
uzskatīja, ka
Alpharma
grupa ir potenciāla konkurente.
Ņemot vērā šos konstatējumus, Vispārējā tiesa pamatoti un nepārkāpjot ar jaunajiem
Lundbeck
paņēmiena patentiem saistīto spēkā esamības prezumpciju, ne arī apvēršot pierādīšanas pienākumu, ir atzinusi, ka
Alpharma
grupa un
Lundbeck
strīdīgo nolīgumu noslēgšanas brīdī bija potenciālas konkurences attiecībās.
Šo secinājumu nevar atspēkot ar apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojumu, ka Vispārējā tiesa esot abstrahējusies no pierādījumiem, kuri ir datējami ar laiku, kad tika noslēgts strīdīgais nolīgums, un saskaņā ar kuriem
Alpharma
grupa un
Lundbeck
uzskata, ka šīs grupas produkti pārkāpj jaunos
Lundbeck
paņēmiena patentus. Šis apgalvojums ir nepieņemams, ciktāl saskaņā ar Reglamenta 169. panta 2. punktu tajā nav precīzi minēts pārsūdzētā sprieduma motīvu daļas punkts, kā arī nav identificēti pierādījumi, kuri ir datējami ar laiku, kad tika noslēgts strīdīgais nolīgums, no kuriem Vispārējā tiesa esot abstrahējusies.
Visbeidzot, runājot par apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojumu, ka pārsūdzētā sprieduma 108. punktā Vispārējā tiesa ir pamatojusies uz pierādījumiem, kas nav ietverti apstrīdētajā lēmumā, nedodot tiem iespēju atspēkot to atbilstību un tādējādi pārkāpjot to tiesības uz aizstāvību, pietiek norādīt – kā par to liecina pārsūdzētā sprieduma 108. punkta sākumā ietvertā frāze “katrā ziņā” –, ka šajā punktā ir norādīts pārsūdzētā sprieduma
ad abundantiam
motīvs salīdzinājumā ar tiem, ko apelācijas sūdzības iesniedzēji nav apstrīdējuši un kas ir izklāstīti minētā sprieduma 104.–106. punktā, lai pamatotu apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenta noraidījumu, kurš īsumā ir izklāstīts minētā sprieduma 103. punktā. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzēju arguments, kas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 108. punktu, ir jānoraida kā nelietderīgs (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 14. decembris, SV Capital/ABE,
C‑577/15 P
,
EU:C:2016:947
,
65.
punkts).
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, pirmais pamats ir jānoraida kā daļēji nepieņemams un kā daļēji nepamatots un otrais pamats ir jānoraida kā daļēji nelietderīgs un kā daļēji nepamatots.
Par trešo un ceturto pamatu
Par atbilstošajiem apstrīdētā sprieduma punktiem
Noraidot otro pamatu, ko apelācijas sūdzības iesniedzēji ir izvirzījuši prasības atcelt tiesību aktu pamatojumam un kas attiecas uz tiesību kļūdu un kļūdu vērtējumā saistībā ar
Alpharma
grupas kā
Lundbeck
potenciālā konkurenta kvalifikāciju, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 119. un 120. punktā ir norādījusi:
“119
[..] protams, ir jānorāda – tas, ka
Lundbeck
2002. gada 30. janvārī saņēma patentu, [kas aizsargā paņēmienu, kurā tiek izmantota] kristalizācija, attiecībā uz Apvienoto Karalisti, pārsteidza
Alpharma
grupu, jo tā sagaidīja, ka pieteikums, ko
Lundbeck
šajā nolūkā bija iesniedzis 2001. gada 12. martā, tiks noraidīts, kā tas izriet no
Alpharma
grupas direktora, kurš ir atbildīgs konkrēti par rūpniecisko īpašumu [..] paziņojuma, ko ir iesnieguši apelācijas sūdzības iesniedzēji.
Tāpat arī, lai gan no 2001. gada 17. septembra e‑pasta vēstules, kas daļēji ir citēta [apstrīdētā] lēmuma 482. apsvērumā un kuras pilnā versija ir iesniegta Vispārējā tiesā, izriet, ka
Tiefenbacher
bija pārliecinājis
Alpharma
grupu, ka
Cipla
paņēmiens nepārkāpj jaunos
Lundbeck
[paņēmiena] patentus, pēc tam šī grupa bija secinājusi, ka šis paņēmiens pārkāpj [
Lundbeck
] patentu, [kas aizsargā paņēmienu, kurā tiek izmantota kristalizācija, attiecībā uz Apvienoto Karalisti], kā tas izriet it īpaši no 2002. gada 19. februāra e‑pasta vēstules.”
Ar pirmo pamatu, kas ir izvirzīts prasībā atcelt tiesību aktu, apelācijas sūdzības iesniedzēji norādīja, ka Komisija, uzskatīdama, ka ar strīdīgo nolīgumu
Alpharma
grupa bija apņēmusies attiecīgajā laikposmā nepārdot nekādu ģenērisko citalopramu, ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā saistībā ar šī nolīguma tvēruma interpretāciju.
Šī pamata noraidīšanai Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 164.–243. punktā secīgi ir noraidījusi apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītos argumentus, kas attiecas uz strīdīgā nolīguma 1.1. punkta formulējumu, tā preambulu, apstākļiem, kuri attiecas uz tā noslēgšanu, piekrišanas rīkojumu, kas izdots pēc strīdīgā nolīguma noslēgšanas, lai izbeigtu prasību par patenta pārkāpumu AK, un datumu, kurā
Alpharma
grupa iekļuva tirgū.
Minētā sprieduma 244.–247. punktā Vispārējā tiesa galu galā atzina, ka prasītājiem nav izdevies atspēkot pierādījumus, kas Komisijai ļāva pierādīt, ka strīdīgais nolīgums radīja ierobežojumus, kuri pārsniedz tos, ko
Lundbeck
būtu varējis panākt, pamatojoties uz tā jaunajiem paņēmiena patentiem un uzvarot tiesvedībās šajā ziņā.
Ar trešo pamatu, kas ir izvirzīts prasībā atcelt tiesību aktu, apelācijas sūdzības iesniedzēji norādīja, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā saistībā ar strīdīgo nolīgumu kvalifikāciju par “konkurences ierobežojumu mērķa dēļ”.
Vispārējā tiesa šo pamatu noraidīja pārsūdzētā sprieduma 248.–333. punktā.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa vispirms pārsūdzētā sprieduma 251.–257. punktā izklāstīja ievada apsvērumus, saistībā ar kuriem tā atgādināja Tiesas judikatūru, kas attiecas uz kvalificēšanu par “ierobežojumu mērķa dēļ”.
Pēc tam, atgādinot par apstrīdētajā lēmumā veikto analīzi attiecībā uz konkurences ierobežojuma mērķa dēļ esamību, tā norādīja:
“261
No [apstrīdētā] lēmuma [..] izriet, ka pat gadījumos, kad attiecīgajos nolīgumos paredzētie ierobežojumi ietilpst [jauno]
Lundbeck
[paņēmiena patentu] piemērošanas jomā, proti, šie nolīgumi vienīgi traucē tirgū ienākt ģenēriskajam citalopramam, kas ir ražots, izmantojot paņēmienu, kuru nolīguma puses uzskata par tādu, ar ko varētu tikt pārkāpti šie patenti, nevis visa veida ģenēriskajam citalopramam, šie nolīgumi tomēr, neraugoties ne uz ko, ir tādi, kuri ierobežo konkurenci mērķa dēļ tostarp tādēļ, ka ar tiem ir tikusi traucēta vai padarīta nelietderīga jebkāda veida [jauno]
Lundbeck
[paņēmiena patentu] apstrīdēšana valstu tiesās, lai gan, kā norāda Komisija, šāda veida apstrīdēšana ir daļa no normālas konkurences prakses saistībā ar patentiem ([apstrīdētā] lēmuma preambulas 603.–605., 625., 641. un 674. apsvērums).
Citiem vārdiem sakot, Komisija uzskata, ka ar attiecīgajiem nolīgumiem neskaidrība par to, kā varētu noslēgties šādas tiesvedības tiesās, ir pārvērsta skaidrībā, ka ģenēriskie produkti tirgū neienāks, kas arī var būt uzskatāms par konkurences ierobežojumu mērķa dēļ, ja šādi ierobežojumi izriet nevis no minēto ekskluzīvo tiesību pamatotības analīzes, kuru veikušas šo nolīgumu puses, bet drīzāk no apgrieztā maksājuma apmēra, kas šajā gadījumā aizēnoja šo vērtējumu un mudināja ģenērisko [zāļu ražotāju] neturpināt savus centienus ienākt tirgū (apstrīdētā lēmuma preambulas 641. apsvērums).
Šajā ziņā ir jāuzsver, ka Komisija [apstrīdētajā] lēmumā ir konstatējusi nevis to, ka visi izlīguma nolīgumi saistībā ar patentiem, kuros ir ietverti apgrieztie maksājumi, ir pretrunā LESD 101. panta 1. punktam, bet gan vienīgi to, ka šādu maksājumu nesamērīgums kombinācijā ar vairākiem citiem faktoriem – piemēram, faktu, ka šo maksājumu summas, šķiet, atbilst vismaz paredzamajai peļņai, kādu ģenērisko [zāļu ražotāji] varētu gūt, ienākot tirgū, to, ka nepastāv klauzula, kas ļautu ģenērisko [zāļu ražotājiem] pēc nolīgumu termiņu beigām savus produktus laist tirgū, nebaidoties, ka
Lundbeck
varētu iesniegt prasību par patenta pārkāpumu, kā arī to, ka šajos nolīgumos ir iekļauti ierobežojumi, kuri pārsniedz [jauno]
Lundbeck
[paņēmiena patentu] darbības jomu, – ļauj secināt, ka attiecīgo nolīgumu mērķis šajā gadījumā ir bijis ierobežot konkurenci minētās tiesību normas izpratnē (skat. [apstrīdētā] lēmuma preambulas 661. un 662. apsvērumu).”
Visbeidzot, pārsūdzētā sprieduma 266.–333. punktā Vispārējā tiesa vērtēja, vai šajā gadījumā pastāv “ierobežojums mērķa dēļ”.
Šajā ziņā tā minētā sprieduma 268. punktā atzina – pat ja pieņem, ka strīdīgo nolīgumu tvērums sakrīt ar jauno
Lundbeck
paņēmiena patentu tvērumu, ir jāsecina, ka
Alpharma
grupa, par to saņemot apgrieztos maksājumus, bija atteikusies no iespējas ieiet tirgū ar citalopramu, kas ražots atbilstoši
Cipla
paņēmienam, kurš tika uzskatīts par tādu, kas pārkāpj patentu, attiecībā uz kuru bija saprātīgas izredzes, ka tas varētu tikt atcelts, lai gan šī iespēja
Alpharma
grupai bija reāla un konkrēta, līdz ar to maksājums bija noteicošais tās izvēlē atteikties no šīs iespējas.
Minētā sprieduma 277.–279. punktā Vispārējā tiesa atteicās strīdīgo nolīgumu kvalificēt kā izlīguma nolīgumu. Šajā nolūkā tā, pirmkārt, atgādināja par Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru nolīgums nav pasargāts no konkurences tiesību piemērošanas tādēļ vien, ka tas attiecas uz patentu, vai tādēļ, ka ar to ir paredzēts panākt izlīgumu strīdā par patentiem. Otrkārt, tā atzina, ka strīdīgajam nolīgumam bija plašāks tvērums nekā prasības par patenta pārkāpumu AK tvērums un ka minētā prasība tikai bija apturēta šī nolīguma darbības laikā, un tas izslēdza, ka ar minēto nolīgumu strīds tika izbeigts.
Minētā sprieduma 287. punktā, lai noraidītu apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentāciju, saskaņā ar kuru Komisija nav skaidri pierādījusi, ka
Alpharma
grupa būtu uzvarējusi iespējamā strīdā par jaunajiem
Lundbeck
paņēmiena patentiem, Vispārējā tiesa atzina, ka nekādā ziņā nebija vajadzīgs, lai Komisija skaidri pierādītu, ka
Alpharma
grupa būtu uzvarējusi, ja tā būtu izvēlējusies uzsākt tiesvedību.
Runājot par tā maksājuma apmēru, ko
Lundbeck
veica
Alpharma
grupas labā, Vispārējā tiesa attiecīgi šī paša sprieduma 296. un 298. punktā norādīja, ka Komisija pamatoti apgalvoja, ka šī maksājuma apmērs bija saistīts ar
Alpharma
grupas sagaidāmo peļņu un ka šis apmērs bija noteikts tās ieguvums, bet ieguvums, kas varēja izrietēt no ieiešanas tirgū, bija nejaušs.
Pārsūdzētā sprieduma 301.–310. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisija šīs lietas apstākļus pamatoti pielīdzināja tiem, kas raksturo lietu, kurā tika pasludināts 2008. gada 20. novembra spriedums BeefIndustry Development Society un Barry Brothers (
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
).
Minētā sprieduma 311.–326. punktā Vispārējā tiesa atteicās arī apmierināt apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentāciju, saskaņā ar kuru strīdīgo nolīgumu nevar kvalificēt kā “ierobežojumu mērķa dēļ”, ja nepastāv precedents un tāpēc, ka saistībā ar šāda veida nolīgumiem pastāv tiesiska nenoteiktība.
Šajā ziņā minētā sprieduma 315.–317. punktā Vispārējā tiesa vispirms atgādināja par Tiesas judikatūru, kas attiecas uz konkurences tiesību piemērošanu tieši intelektuālā īpašuma tiesību jomā. Pēc tam šī paša sprieduma 318. punktā tā konstatēja, ka gan
Lundbeck
, gan
Alpharma
grupa zināja, ka to rīcība var radīt vismaz problēmas no konkurences tiesību viedokļa. Pārsūdzētā sprieduma 319. un 320.–325. punktā tā attiecīgi uzskatīja, ka nav prasīts, lai Komisija jau būtu piemērojusi sodus par tāda paša veida nolīgumiem kā strīdīgais nolīgums, lai to varētu uzskatīt par “konkurences ierobežojumu mērķa dēļ”, un ka
KFST
2004. gada 28. janvāra paziņojums presei (turpmāk tekstā – “
KFST
paziņojums presei”), uz kuru ir atsaukušies apelācijas sūdzības iesniedzēji, nebija šķērslis šādai kvalifikācijai šajā gadījumā. Pēc tam pārsūdzētā sprieduma 326. punktā tā secināja, ka “jau strīdīgā nolīguma noslēgšanas laikā bija konstatēts, ka patenta īpašniekam nav tiesību maksāt potenciālajam konkurentam, lai tas atteiktos no vairākām vai pat visām reālām un konkrētām iespējām ieiet tirgū, pretī par to saņemot minētā īpašnieka veiktu maksājumu, kas ir noteikts, ņemot vērā šī konkurenta paredzamo peļņu ieiešanas tirgū gadījumā”.
Lietas dalībnieku argumenti
Ar trešo pamatu, kas ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 248.–333. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzēji uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pretēji 2014. gada 11. septembra spriedumam CB/Komisija (
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
) apgalvodama, ka strīdīgais nolīgums bija “ierobežojums mērķa dēļ”.
Pirmkārt, minētā sprieduma 57. un 58. punktā Tiesa norādīja, ka kvalifikācija par “ierobežojumu mērķa dēļ” prasa lielu konkurences izkropļošanas iespējamību un ka tā ir jāvērtē šauri, jo tā liedz atbildētājiem elementāras procesuālās garantijas un nedrīkst izraisīt aizliegumu slēgt nolīgumus, kas varētu izrādīties konkurencei labvēlīgi. Šajā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzēji kritizē pārsūdzētā sprieduma 287. punktu, kurā no fakta, ka
Alpharma
grupa bija
Lundbeck
potenciālais konkurents, kas tā nav, Vispārējā tiesa esot secinājusi, ka pastāv liela iespējamība, ka strīdīgais nolīgums var ierobežot konkurenci. Pat ja pieņem, ka
Alpharma
grupa bija
Lundbeck
potenciālais konkurents, tas ļauj secināt nevis, ka pastāvēja liela iespējamība, ka strīdīgais nolīgums var ierobežot konkurenci, bet gan tikai, ka bija iespējams, ka tas ierobežo konkurenci.
Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka obligāti bija jāparedz “hipotētisks scenārijs”, proti, jānosaka, kas būtu noticis, ja strīdīgā nolīguma nebūtu bijis. Tādējādi, lai pierādītu, ka bija liela iespējamība, ka strīdīgajam nolīgumam var būt negatīva ietekme uz konkurenci, Komisijai esot bijis jāpierāda, ka strīdīgā nolīguma neesamības gadījumā būtu bijis ļoti iespējams, ka
Alpharma
grupa uzvarēs tiesvedībā par jaunajiem
Lundbeck
paņēmiena patentiem vai ka tā noslēgs mazāk ierobežojošu nolīgumu nekā strīdīgais nolīgums, kas tai ļautu ieiet tirgū agrāk. Pat ja atzītu
Alpharma
grupas izredzes, ko ir paredzējis
Lundbeck
– proti, 50 % līdz 60 % lielas izredzes panākt, ka
Lundbeck
patents, kas aizsargā paņēmienu, kurā tiek izmantota kristalizācija, attiecībā uz Apvienoto Karalisti tiek atcelts, – tas neļauj uzskatīt, ka bija liela iespējamība, ka strīdīgais nolīgums var ierobežot konkurenci, vēl jo vairāk tāpēc, ka
Alpharma
grupa novēloti būtu atklājusi sava produkta pārkāpjošo raksturu, kā tas izriet no pārsūdzētā sprieduma 119.–121. punkta.
Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēji uzskata, ka Vispārējās tiesas izvēlētais risinājums varētu robežoties ar absurdu, ja vēlāk tiktu konstatēts, ka jaunie
Lundbeck
paņēmiena patenti bija spēkā. Attiecīgie nolīgumi joprojām būtu ierobežojums mērķa dēļ, pat ja attiecīgais patents vēlāk tiktu uzskatīts par spēkā esošu un pārkāpjošo produktu pārdošana – par prettiesisku.
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēji norāda, ka 2014. gada 11. septembra spriedumā CB/Komisija (
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
) Tiesa uzstāja uz gūtās pieredzes nozīmi saistībā ar tādu nolīgumu veidiem, kas ir līdzīgi strīdīgajam nolīgumam. Pārsūdzētā sprieduma 311.–326. punktā Vispārējā tiesa nepamatoti esot noraidījusi argumentu, ka bija neatbilstoši strīdīgo nolīgumu kvalificēt kā “ierobežojumu mērķa dēļ”, nepastāvot pieredzei jomā, kas ir saistīta ar nolīgumiem par izlīgumu strīdos par patentiem, kuri paredz apgrieztos maksājumus. Šādi rīkojoties, tā esot ne vien noliegusi jebkādu strīdīgā nolīguma specifiskumu salīdzinājumā ar Eiropas lēmumu pieņemšanas un tiesu praksi, kas attiecas uz konkurences tiesībām saistībā ar intelektuālā īpašuma tiesībām, bet arī abstrahējusies no doktrīnā ļoti plaši paustajiem viedokļiem par šāda veida nolīgumiem. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo – no tā, ka
Lundbeck
un
Alpharma
grupa zināja, ka to nolīgums var radīt problēmas saistībā ar konkurences tiesībām vai ka par to ir notikusi juridiska konsultācija atzinuma saņemšanas nolūkā, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 318. punktā nevarēja secināt, ka strīdīgais nolīgums ir “ierobežojums mērķa dēļ”. Tāpat arī apelācijas sūdzības iesniedzēji norāda, ka pārsūdzētā sprieduma 319. punktā, nepārkāpjot prasību par jēdziena “ierobežojums mērķa dēļ” šauru interpretāciju, Vispārējā tiesa nevarēja uzskatīt, ka pieredze saistībā ar vispārējo kolūzijas formu šajā gadījumā ļāva veikt šo kvalifikāciju, ņemot vērā specifisko raksturu, kāds piemīt nolīgumiem par izlīgumu strīdos par patentiem, kas paredz apgrieztos maksājumus, kas atrodas konkurences tiesību un patentu tiesību krustpunktā un kas turklāt acīmredzami atšķiras no tiem, kuri ir paredzēti 2008. gada 20. novembra spriedumā Beef Industry Development Society un Barry Brothers (
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
), ko Vispārējā tiesa ir citējusi pārsūdzētā sprieduma 301.–310. punktā. Strīdīgo nolīgumu varētu izskaidrot ar leģitīmu
Lundbeck
vēlmi aizsargāties pret patentu pārkāpjošu ieiešanu tā zāļu tirgū un no tās izrietošajām sekām, kā arī ar leģitīmu
Alpharma
grupas vēlmi novērst tā ieiešanas tirgū, kuras prettiesiskums būtu ticis atklāts novēloti, finansiālās un juridiskās sekas un pārvaldīt lielus patentu pārkāpjošu produktu krājumus. Apelācijas sūdzības iesniedzēji kritizē arī to, ka pārsūdzētā sprieduma 320., 321. un 325. punktā Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā
KFST
paziņojumu presei, saskaņā ar kuru attiecīgie nolīgumi atrodas “juridiskas ēnas zonā”, kā arī Komisijas šaubas par šo nolīgumu kvalifikāciju, kas pamatoja nozares apsekojumu, kura beigās tā uzskatīja, ka šādi nolīgumi ir jāpārbauda katrā atsevišķā gadījumā, ņemot vērā visus atbilstošos faktus. Šādi elementi neļauj secināt, kā Vispārējā tiesa to ir darījusi pārsūdzētā sprieduma 326. punktā, ka strīdīgo nolīgumu var kvalificēt kā “ierobežojumu mērķa dēļ”.
Ar ceturto pamatu, kas ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 160.–247. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzēji norāda, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu un ir pārkāpusi nevainīguma prezumpcijas principu, nepārbaudot, vai Komisija ir pierādījusi savus apgalvojumus, saskaņā ar kuriem, pirmkārt, strīdīgajā nolīgumā paredzētais ierobežojums pārsniedza jauno
Lundbeck
paņēmiena patentu tvērumu un, otrkārt,
Alpharma
grupa bija līgumā apņēmusies nepārdot to citalopramu, kas ir ražots atbilstoši paņēmienam, kurš nepārkāpj šos patentus, ko apelācijas sūdzības iesniedzēji tomēr apgalvoja pirmā atcelšanas pamata ietvaros. Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 162. punktā esot atbrīvojusi Komisiju no tās pierādīšanas pienākuma un tādējādi apvērsusi šo pienākumu, minētā sprieduma 162.–243. punktā liekot apelācijas sūdzības iesniedzējiem pierādīt, ka nebija tāda citaloprama pārdošanas ierobežojuma, ar ko netiek pārkāpts patents.
Tiesas vērtējums
Vispirms ir jānorāda, ka ar ceturto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pārkāpusi nevainīguma prezumpcijas principu un apvērsusi pierādīšanas pienākumu, noraidot to pirmo pamatu, kas bija izvirzīts to prasības atcelt tiesību aktu pamatojumam un kas attiecās uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā saistībā ar to, kā Komisija ir interpretējusi strīdīgā nolīguma tvērumu.
Šajā ziņā no pārsūdzētā sprieduma 157. punkta izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji šajā pirmajā pamatā apgalvoja, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatīdama, ka ar strīdīgo nolīgumu
Alpharma
grupa ir apņēmusies attiecīgajā laikposmā nepārdot nekādu ģenērisko citalopramu, jo tai šajā ziņā nebija pierādījumu.
No minētā sprieduma 244.–247. punkta arī izriet, ka Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisija ir juridiski pietiekami pierādījusi, ka strīdīgā nolīguma gramatiskā, kontekstuālā un teleoloģiskā interpretācija ļauj secināt, ka pienākumi, kurus
Alpharma
grupa ir uzņēmusies saskaņā ar šī nolīguma 1.1. punktu, attiecās ne tikai uz to citalopramu, kas ir ražots atbilstoši paņēmieniem, par kuriem šī grupa un
Lundbeck
bija atzinuši, ka tie pārkāpj jaunos
Lundbeck
paņēmiena patentus, minētā sprieduma 162.–243. punktā secīgi noraidot visus apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentus par strīdīgā nolīguma saturu, tā noslēgšanas apstākļiem, kā arī notikumiem, kas ir norisinājušies pēc tā noslēgšanas.
Tādējādi ar ceturto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji tikai lūdz Tiesu no jauna novērtēt visus Vispārējai tiesai iesniegtos faktus un pierādījumus par strīdīgā nolīguma tvērumu.
Šajā ziņā no LESD 256. panta, kā arī no Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas izriet, ka apelācijas sūdzību iesniedz tikai par tiesību jautājumiem. Tādējādi vienīgi Vispārējās tiesas kompetencē ir konstatēt un izvērtēt atbilstošos faktus, kā arī izvērtēt pierādījumus. Tātad šo faktu un šo pierādījumu vērtējums, izņemot to sagrozīšanas gadījumus, nav tiesību jautājums, kas pats par sevi būtu pakļauts pārbaudei Tiesā apelācijas tiesvedībā.
Apelācijas sūdzības iesniedzēji nekādā veidā nav ne apgalvojuši, ne
a fortiori
pierādījuši, ka Vispārējā tiesa būtu sagrozījusi faktus vai pierādījumus.
Turklāt tas, ka Vispārējā tiesa nav apmierinājusi to argumentāciju, nozīmē nevis to – kā to norāda apelācijas sūdzības iesniedzēji – ka tā ir pārkāpusi nevainīguma prezumpcijas principu vai apvērsusi pierādīšanas pienākumu, bet tikai to, ka tā uzskatīja, ka to paustie argumenti nav pietiekami pārliecinoši.
Tādējādi ceturtais pamats ir jānoraida kā nepieņemams.
Runājot par trešo pamatu, ir jāatgādina, ka Tiesai jau ir bijusi iespēja precizēt – kā Vispārējā tiesa to ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 252.–254. punktā, kā arī 256. punktā –, ka jēdziens “ierobežojums mērķa dēļ” ir jāinterpretē šauri un to var piemērot tikai dažiem uzņēmumu noslēgtiem nolīgumiem, kas paši par sevi un ņemot vērā to noteikumu saturu, tajos izvirzītos mērķus, kā arī ekonomisko un juridisko kontekstu, kādā tie iekļaujas, rada pietiekamu kaitējumu konkurencei, lai varētu uzskatīt, ka to seku pārbaude nav nepieciešama, jo noteiktu veidu saskaņošana starp uzņēmumiem jau pēc sava rakstura var tikt uzskatīta par normālai konkurences funkcionēšanai kaitējošu (spriedums, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
67.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Runājot par līdzīgiem izlīguma nolīgumiem strīdos par paņēmiena patentu attiecībā uz tādas aktīvās vielas ražošanu, kas ir kļuvusi vispārpieejama, kuri ir noslēgti starp oriģinālo zāļu ražotāju un vairākiem ģenērisko zāļu ražotājiem un kuru rezultātā tiek atlikta ģenērisko zāļu ieiešana tirgū, pēdējiem minētajiem par to no pirmā minētā saņemot monetāru vai nemonetāru līdzekļu pārskaitījumus, Tiesa atzina, ka šādus nolīgumus visos gadījumos nevar uzskatīt par “ierobežojumiem mērķa dēļ” LESD 101. panta 1. punkta izpratnē (spriedums, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
84.
un
85.
punkts).
Tomēr kvalifikācija par “ierobežojumu mērķa dēļ” ir jāveic, ja no attiecīgā izlīguma nolīguma analīzes izriet, ka tajā paredzētie līdzekļu pārskaitījumi ir izskaidrojami tikai ar patenta īpašnieka un pārkāpuma izdarītāja komercinteresēm neīstenot konkurenci atbilstoši spējām, jo nolīgumi, ar kuriem konkurenti ar konkurenci saistītos riskus apzināti aizstāj ar savstarpēju praktisku sadarbību, acīmredzami ir kvalificējami kā “ierobežojums mērķa dēļ” (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
83.
un
87.
punkts).
Šīs pārbaudes veikšanas nolūkā katrā atsevišķā gadījumā ir jānovērtē, vai oriģinālo zāļu ražotāja veikto līdzekļu pārskaitījumu ģenērisko zāļu ražotājam pozitīvā bilance bija pietiekami liela, lai faktiski mudinātu pēdējo minēto atteikties ieiet attiecīgajā tirgū un tādējādi oriģinālo zāļu ražotājam neradīt konkurenci atbilstoši spējām, un nav prasīts, lai šī pozitīvā neto bilance noteikti būtu lielāka nekā ienākumi, ko šis ģenērisko zāļu ražotājs būtu guvis, ja tas būtu uzvarējis tiesvedībā par patentiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
93.
un
94.
punkts).
Šajā gadījumā no pārsūdzētā sprieduma un it īpaši no tā 261., 263., 268., 296., 298. un 326. punkta vispirms izriet, ka strīdīgajā nolīgumā bija paredzēta
Alpharma
grupas apņemšanās neieiet tirgū šī nolīguma spēkā esamības laikā, pretī par to no
Lundbeck
saņemot maksājumus, kuru apmērs bija saistīts ar ieņēmumiem, ko sagaidīja
Alpharma
grupa. Vispārējā tiesa arī norādīja – ja pieņem, ka šim apmēram ir jābūt mazākam par 10 miljoniem USD, ko ir noteikusi Komisija, tas tomēr
Alpharma
grupai ir noteikts ieguvums, jo ieņēmumiem, kuri var izrietēt no tās ieiešanas tirgū, bija nejaušs raksturs.
Pēc tam minētā sprieduma 278. un 279. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka strīdīgajam nolīgumam bija plašāks tvērums nekā prasībai par patenta pārkāpumu AK, kas attiecās konkrēti uz tabletēm, kuras
Alpharma
grupa jau bija saņēmusi vai pasūtījusi, un kas turklāt tikai bija apturēta ar strīdīgo nolīgumu, kas apstiprina
Lundbeck
paziņojumu, kurš ir pārņemts apstrīdētajā lēmumā, ka ar šo nolīgumu netika izbeigts strīds.
Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa piekrita vērtējumam, ko Komisija ir veikusi apstrīdētajā lēmumā un kas ir atgādināts pārsūdzētā sprieduma 262. punktā, saskaņā ar kuru būtībā neskaidrība par to, kā varētu noslēgties tiesvedības tiesās par jaunajiem
Lundbeck
paņēmiena patentiem, ar strīdīgo nolīgumu ir pārvērsta skaidrībā, ka
Alpharma
grupa neienāks tirgū, lai gan šis nolīgums tika noslēgts nevis pēc tam, kad šī grupa bija izanalizējusi attiecīgo paņēmiena patentu spējas, bet gan drīzāk paredzētā apgrieztā maksājuma apmēra dēļ, kas to mudināja neturpināt savus centienus ieiet tirgū.
Tādējādi, nepastāvot vajadzībai noskaidrot, vai Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 301.–310. punktā pamatoti varēja strīdīgo nolīgumu pielīdzināt nolīgumiem, kas tika aplūkoti lietā, kurā ir taisīts 2008. gada 20. novembra spriedums Beef Industry Development Society unBarry Brothers (
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
), ir jāuzskata, ka, nepieļaudama tiesību kļūdu, Vispārējā tiesa secināja, ka strīdīgais nolīgums ir kvalificējams kā “ierobežojums mērķa dēļ” LESD 101. panta 1. punkta izpratnē.
Šo secinājumu nevar atspēkot ar apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītajiem argumentiem.
Pirmkārt, tiem nav pamata pārmest Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētā sprieduma 287. punktā tā nav atzinusi, ka Komisijai bija objektīvi jānovērtē
Alpharma
grupas reālās izredzes uzvarēt tiesvedībā par jaunajiem
Lundbeck
paņēmiena patentiem.
Šajā ziņā, kā tas izriet no šodien pasludinātā sprieduma lietā C‑591/16 P
Lundbeck
/Komisija 60. punkta un no šodien pasludinātā sprieduma lietā C‑588/16 P
Generics (UK)
/Komisija 80. punkta, tāpat kā vērtējumam par to, vai pastāv iespējamas potenciālas konkurences attiecības starp izlīguma nolīguma, piemēram, strīdīgā nolīguma pusēm (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
50.
punkts), arī attiecīgo paņēmiena patentu spēka vērtējumam un vienas vai otras attiecīgā izlīguma nolīguma puses izredžu uzvarēt vērtējumam nav nozīmes šī nolīguma kvalifikācijai par “ierobežojumu mērķa dēļ”, jo ir konstatēts, kā tas būtībā izriet no pārsūdzētā sprieduma 346. punkta, ka oriģinālo zāļu ražotāja līdzekļu pārskaitīšanas iespēja mudināja ģenērisko zāļu ražotāju atteikties ieiet tirgū (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
89.
punkts).
Strīdīgā nolīguma kvalifikācija par “ierobežojumu mērķa dēļ” ir atkarīga tikai no tā, vai šī nolīguma puses ar konkurenci saistītos riskus apzināti aizstāj ar praktisku savstarpēju sadarbību, kā tas izriet no šī sprieduma 98. punkta.
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēji nevar arī pārmest Vispārējai tiesai, ka tā strīdīgo nolīgumu ir kvalificējusi kā “ierobežojumu mērķa dēļ”, lai gan tas atbilda gan
Alpharma
grupas, gan
Lundbeck
leģitīmām raizēm tādā ziņā, ka tas šai grupai ļāva izvairīties no nelikumīgas ieiešanas tirgū finansiālajām un juridiskajām sekām, kā arī pārvaldīt lielus patentu pārkāpjošu produktu krājumus un
Lundbeck
– nodrošināties pret risku asimetriju, kāda pastāvēja starp paņēmiena patentu īpašnieku un ģenērisko zāļu ražotājiem.
Kā Vispārējā tiesa pamatoti ir atzinusi pārsūdzētā sprieduma 277. un 317. punktā, nolīgums, pirmkārt, nav pasargāts no konkurences tiesību piemērošanas tādēļ vien, ka tas attiecas uz patentu, vai tādēļ, ka ar to ir paredzēts panākt izlīgumu strīdā par patentiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1988. gada 27. septembris, Bayer un MaschinenfabrikHennecke,
65/86
,
EU:C:1988:448
,
15.
punkts), un, otrkārt, var uzskatīt, ka tam ir ierobežojošs mērķis, pat ja tā vienīgais mērķis nav ierobežot konkurenci, bet tam ir arī citi leģitīmi mērķi (spriedums, 2008. gada 20. novembris, Beef Industry Development Society un Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
,
21.
punkts).
Turklāt tas, ka pretkonkurences darbību veikšana uzņēmumam var būt visizdevīgākais vai vismazāk riskantais risinājums, arī nevar izslēgt kvalifikāciju par “ierobežojumu mērķa dēļ”.
Tiesai it īpaši jau ir bijusi iespēja atteikties izslēgt kvalifikāciju par “ierobežojumu mērķa dēļ” saistībā ar tādiem nolīgumiem kā strīdīgais nolīgums tādu iemeslu dēļ, kas ir saistīti ar faktu, ka zaudējumi, uz kuriem var atsaukties oriģinālo zāļu ražotāji prettiesiskas ģenērisko zāļu ienākšanas tirgū gadījumā, bieži vien ir daudz mazāki nekā zaudējumi, kas tiem ir radušies, jo publiskām iestādēm, nevis privātiem uzņēmumiem ir jānodrošina tiesību aktu prasību ievērošana (spriedums, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
88.
punkts).
Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzēju minētās intereses nevar ļaut nolīgumam, par kuru šī sprieduma 103. punktā ir konstatēts, ka tas rada pietiekamu kaitējumu konkurencei, lai tiktu kvalificēts kā “ierobežojums mērķa dēļ”, izvairīties no šī kvalifikācijas.
Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzējiem nav pamata Vispārējai tiesai pārmest, ka tā ir atzinusi strīdīgā nolīguma pretkonkurences mērķi, nepārbaudot “hipotētisko scenāriju”.
Kā tas izriet no šodien pasludinātā sprieduma lietā C‑591/16 P
Lundbeck
/Komisija 139. punkta, šī pārbaude ļauj novērtēt saskaņotu darbību ietekmi, ņemot vērā LESD 101. pantu, ja minēto darbību analīze nenorāda uz pietiekamu kaitīgumu konkurencei, kas var ļaut to kvalificēt par “ierobežojumu mērķa dēļ” (spriedums, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
115.
un
118.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Tādējādi, kā Tiesa to ir atzinusi šodien pasludinātajā spriedumā lietā C‑591/16 P
Lundbeck
/Komisija (140. punkts), ja vien netiek noliegts skaidrs nošķīrums, kāds pastāv starp jēdzieniem “ierobežojums mērķa dēļ” un “ierobežojums seku dēļ”, kas izriet no paša LESD 101. panta 1. punkta formulējuma (spriedums, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c.
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
63.
punkts), “hipotētiska scenārija” pārbaude, kuras mērķis ir atklāt konkrētu saskaņotu darbību sekas, nevar būt vajadzīga, lai saskaņotas darbības kvalificētu kā “ierobežojumu mērķa dēļ”.
Turklāt, kā tas izriet no šodien pasludinātā sprieduma lietā C‑601/16 P
Arrow Group
un
Arrow Generics
/Komisija (86. punkts), vērtējuma, kas saskaņā ar šī sprieduma 98. un 99. punktu ir jāveic, lai noskaidrotu, vai tāds nolīgums kā strīdīgais nolīgums ir kvalificējams kā “ierobežojums mērķa dēļ”, mērķis nekādā ziņā nav identificēt un noteikt saskaņotu darbību pretkonkurences sekas, bet tikai noteikt šo darbību objektīvo smagumu, kas konkrēti var pamatot to, ka to sekas nav tikušas vērtētas.
Kā ir norādīts šodien pasludinātā sprieduma lietā C‑591/16 P
Lundbeck
/Komisija 131. punktā un šodien pasludinātā sprieduma lietā C‑601/16 P
Arrow Group
un
Arrow Generics
/Komisija 87. punktā, tas, ka šis vērtējums ir jāveic, ja vajadzīgs, pēc detalizētas attiecīgā nolīguma un it īpaši tajā paredzēto līdzekļu pārskaitījumu pamudinošās ietekmes, kā arī tā mērķu un ekonomiskā un juridiskā konteksta, kādā tas iekļaujas, analīzes, nebūt nav saistīts ar šī līguma pretkonkurences seku tirgū vērtējumu. Tas nozīmē tikai vispārīga un rūpīga pašu sarežģīto nolīgumu vērtējuma veikšanu, lai ne tikai izslēgtu kvalifikāciju par “ierobežojumu mērķa dēļ”, ja rodas šaubas par to pietiekamo kaitīgumu konkurencei, bet arī lai novērstu, ka nolīgumi var nesaņemt šādu kvalifikāciju tikai to sarežģītā rakstura dēļ un neraugoties uz to, ka to analīze liecina, ka objektīvi tie ir pietiekami kaitīgi konkurencei.
Ceturtkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējiem nav pamata atsaukties uz to, ka pieredzes, kas judikatūrā ir prasīta, lai strīdīgo nolīgumu kvalificētu par “ierobežojumu mērķa dēļ”, šajā gadījumā nebija.
Šajā ziņā, kā Vispārējā tiesa pamatoti ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 319. punktā, nekādā ziņā nav vajadzīgs, lai Komisija jau iepriekš būtu nosodījusi tāda paša veida nolīgumus, kādi ir strīdīgie nolīgumi, lai tos varētu uzskatīt par tādiem, kas ir konkurences ierobežojums mērķa dēļ, lai gan tie ir noslēgti īpašā kontekstā, piemēram, saistībā ar intelektuālā īpašuma tiesībām.
Lai konkrētu nolīgumu varētu kvalificēt kā “ierobežojumu mērķa dēļ”, nozīme ir tikai tā raksturīgajām īpašībām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
84.
un
85.
punkts), no kurām ir jāsecina iespējams īpašs kaitīgums konkurencei, vajadzības gadījumā veicot detalizētu šī nolīguma, tā mērķu un ekonomiskā un juridiskā konteksta, kādā tas iekļaujas, analīzi.
Strīdīgais nolīgums, kas ļāva aizkavēt
Alpharma
grupas ieiešanu tirgū un ko papildināja
Lundbeck
maksājumi tai, kuri to lielā apmēra dēļ mudināja šo grupu neturpināt savus centienus ienākt tirgū, pieder šai darbību kategorijai, kas ir īpaši kaitīgas konkurencei.
Piektkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējiem nav pamata kritizēt Vispārējo tiesu, ka tā uzskatīja, ka
KFST
paziņojums presei nav šķērslis strīdīgā nolīguma kvalificēšanai par “ierobežojumu mērķa dēļ”.
Kā Vispārējā tiesa ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 320.–324. punktā, lai gan šajā paziņojumā ir minēta Komisijas nostāja saistībā ar attiecīgo nolīgumu pretkonkurences raksturu, šī nostāja papildus tam, ka tā tika pausta tikai iepriekšēja novērtējuma beigās, tika pausta nevis paziņojumā, ko ir paudusi tieši Komisija vai tās dienesti, bet kādas valsts konkurences iestādes paziņojumā, kurš uzņēmumiem nevarēja radīt tiesisko paļāvību, ka to rīcība nav pretrunā LESD 101. pantam.
Turklāt no tiem pašiem pārsūdzētā sprieduma punktiem izriet, ka
KFST
minētajā paziņojumā bija norādījis, ka minētā Komisijas nostāja it īpaši attiecās uz
Lundbeck
veikto maksājumu apjomu un ka visi nolīgumi, kuru mērķis ir nopirkt kāda konkurenta izslēgšanu no tirgus, ir vērsti pret konkurenci.
Tādējādi, ņemot vērā šos konstatējumus, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 326. punktā strīdīgo nolīgumu pamatoti varēja kvalificēt kā “ierobežojumu mērķa dēļ”, neraugoties uz
KFST
paziņojumu presei.
Sestkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēji nepamatoti pārmet Vispārējai tiesai, ka faktu, ka
Alpharma
grupa un
Lundbeck
zināja par strīdīgā nolīguma varbūtību radīt problēmas saistībā ar konkurences tiesībām un ka par šo nolīgumu ir notikusi juridiska konsultācija atzinuma saņemšanas nolūkā, pārsūdzētā sprieduma 318. punktā tā ir atzinusi par elementu, kas pamato šī nolīguma kvalifikāciju par “ierobežojumu mērķa dēļ”.
Šis arguments ir pamatots ar kļūdainu pārsūdzētā sprieduma 318. punkta interpretāciju. Apsvērums, ko Vispārējā tiesa ir paudusi šajā punktā, iekļaujas pārbaudē, kuru tā ir veikusi attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentāciju, kas attiecas uz iespējamu tiesisku nenoteiktību par tādu nolīgumu kā strīdīgie nolīgumi pretkonkurences raksturu. Vispārējā tiesa būtībā tajā ir tikai konstatējusi, ka, neraugoties uz apgalvoto juridisko nenoteiktību, gan
Lundbeck
, gan
Alpharma
grupa zināja, ka to rīcība vismaz varēja radīt problēmas no konkurences tiesību viedokļa.
Ņemot vērā iepriekš minēto, trešais un ceturtais pamats ir jānoraida attiecīgi kā nepieņemami un nepamatoti.
Par piekto pamatu
Par atbilstošajiem pārsūdzētā sprieduma punktiem
Ar piekto pamatu, kas ir izvirzīts apelācijas sūdzības iesniedzēju prasībā atcelt tiesību aktu, tie norādīja, ka Komisija ir pārkāpusi to tiesības uz aizstāvību, saprātīgā termiņā tos neinformējot par to, ka attiecībā uz tiem tiek veikta izmeklēšana, un par iebildumiem, kurus tā ir izvirzījusi attiecībā uz tiem, kā rezultātā to rīcībā nebija attaisnojošu pierādījumu.
Lai noraidītu šo pamatu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 353.–358. punktā atgādināja par judikatūru, kas attiecas uz saprātīga termiņa ievērošanu administratīvajā procedūrā konkurences politikas jomā, kā arī par kārtību, kādā pierāda tiesību uz aizstāvību aizskārumu šī termiņa neievērošanas dēļ, atgādinot it īpaši 2006. gada 21. septembra sprieduma TechnischeUnie/Komisija (
C‑113/04 P
,
EU:C:2006:593
) 42., 43. un 54. punktu, kā arī 2011. gada 29. marta sprieduma ArcelorMittalLuxembourg/Komisija un Komisija/ArcelorMittalLuxembourg u.c. (
C‑201/09 P un C‑216/09 P
,
EU:C:2011:190
) 118. un 120.–122. punktu.
Pārsūdzētā sprieduma 360. un 361. punktā Vispārējā tiesa vispirms atzina, ka ne pirmais, ne otrais tās administratīvās procedūras posms, kuras rezultātā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, nepārsniedza saprātīgu termiņu.
Pēc tam minētā sprieduma 362. punktā tā atzina, ka, “ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēji savu pamatu balsta uz datumu, kurā Komisija pirmoreiz uzzināja par strīdīgo nolīgumu, lai pierādītu, ka tā nav izpildījusi savu pienākumu pieņemt lēmumu saprātīgā termiņā un tādējādi ir pārkāpusi to tiesības uz aizstāvību, ir svarīgi uzsvērt, ka šāda pieeja nekādā ziņā nav ievērota judikatūrā, kurā kā atskaites punkts ir ņemts datums, kurā ir veikti pirmie pasākumi, kas ir saistīti ar pārmetumu par pārkāpuma izdarīšanu”.
Visbeidzot, lai izslēgtu jebkādu administratīvās procedūras saprātīga ilguma pārkāpumu, pārsūdzētā sprieduma 367.–371. punktā tā atzina:
“367
[..] ir jānorāda, ka prasītāji atsaucas tikai uz trīs kategoriju dokumentu zudumu, proti, projektiem un komentāriem par strīdīgo nolīgumu, piemēram, projektu, kas ir minēts [
Alpharma
grupas darbinieka] 2002. gada 20. februāra e‑pasta vēstulē, darbības plāniem, kuri attiecas uz citalopramu, un to ārējā padomdevēja dokumentiem.
Šajā ziņā, ja pieņem, ka prasītāji ar saviem apgalvojumiem ir izpildījuši nosacījumus par precizitāti un specifiskumu, kas ir prasīti judikatūrā, kura ir atgādināta [pārsūdzētā sprieduma] 357. punktā, ir jākonstatē, ka, ņemot vērā
KFST
paziņojumu presei un Komisijas uzsākto nozares apsekojumu, rūpīgam uzņēmumam būtu bijis jāsaglabā ikviens dokuments, kas ir noderīgs, lai nodrošinātu savu aizstāvību iespējamas procedūras par konkurences tiesību pārkāpumu ietvaros, vismaz līdz maksimālā noilguma termiņa beigām, kāds ir paredzēts Savienības tiesībās (skat. [pārsūdzētā sprieduma] 363. punktu).
Rūpība ir viens no judikatūrā izvirzītajiem nosacījumiem (skat. [pārsūdzētā sprieduma] 358. punktu), lai puse varētu lietderīgi atsaukties uz tās tiesību uz aizstāvību pārkāpumu iespējami nesaprātīgā procedūras ilguma dēļ.
Tā kā prasītāji nav paskaidrojuši īpašu notikumu rašanos, kas nav tikai vienkāršs laika notecējums, lai pamatotu attiecīgo dokumentu zudumu, to argumentam nevar piekrist.
Konkrētāk runājot par
Alpharma
grupas ārējā padomdevēja dokumentiem, ko viņš esot iznīcinājis 2007. gadā saskaņā ar Dānijas advokātu kolēģijas tiesisko regulējumu, ir jānorāda, ka prasītāji nav arī snieguši precizējumus par šo tiesisko regulējumu un katrā ziņā, ja tie būtu bijuši rūpīgi, tie paši būtu varējuši saglabāt šo dokumentu kopijas.”
Lietas dalībnieku argumenti
Ar piekto pamatu, kas ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 361.–364. un 366.–371. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, pirmkārt, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, novērtēdama izmeklēšanas ilgumu, un ir pārkāpusi to tiesības uz aizstāvību, neievērojot 2015. gada 15. jūlija sprieduma SLM un Ori Martin/Komisija (
T‑389/10 un T‑419/10
,
EU:T:2015:513
) 341. punktu. Tā esot nepamatoti ņēmusi vērā tikai laikposmu pēc tam, kad
Alpharma
grupai tika paziņoti pasākumi, kuros bija norādīts, ka tā tiek vainota pārkāpumā, proti, 2010. gadu attiecībā uz
Alpharma LLC
un 2011. gadu attiecībā uz
Xellia
, nevis datumu, kad Komisija saņēma informāciju par pārkāpumu, proti, 2003. gada oktobri, kas atbilst datumam, kad
KFST
Komisijai paziņoja informāciju par attiecīgajiem nolīgumiem. Šādi rīkojoties, tā neesot atzinusi, ka Komisijai bija pienākums izklāstīt iemeslus, kuru dēļ šis ilgums nav pārmērīgs. Otrkārt, Vispārējā tiesa nepamatoti esot
Alpharma
grupai uzlikusi stingru pienākumu saglabāt dokumentus laikposmā pirms brīža, kad tā tika informēta par izmeklēšanu, kura uz to attiecas, kas ir pretrunā 2011. gada 16. jūnija spriedumam HeinekenNederland un Heineken/Komisija (
T‑240/07
,
EU:T:2011:284
,
301.
punkts). Tā it īpaši nevarēja uzskatīt, ka
Alpharma
grupai bija šāds pienākums, jo Komisija bija izmeklējusi
Lundbeck
darbības un veikusi nozares apsekojumu, lai gan nav pierādīts, ka šī grupa zināja par šīs izmeklēšanas un apsekojuma veikšanu.
Tiesas vērtējums
Piektais apelācijas sūdzības pamats būtībā ir sadalīts divās daļās.
Ar pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēji apstrīd datumu, ko Vispārējā tiesa ir atzinusi par dienu, kad Komisija uzsāka procedūru, kuras rezultātā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, lai novērtētu šīs procedūras ilguma saprātīgo raksturu.
Ar šī pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzēji kritizē Vispārējo tiesu, ka tā ir atteikusies konstatēt to tiesību uz aizstāvību pārkāpumu minētās procedūras nesaprātīgā ilguma dēļ tāpēc, ka tie nebija izpildījuši rūpības pienākumu, kam esot bijis tiem jāliek saglabāt ikvienu dokumentu, kurš ir noderīgs, lai nodrošinātu to aizstāvību šīs pašas procedūras ietvaros.
Runājot par šī pamata pirmo daļu, ir jānorāda, kā Vispārējā tiesa to ir atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 356. punktā, ka saprātīga termiņa principa piemērošanas nolūkā ir jānošķir divi Komisijas īstenotās administratīvās procedūras posmi, proti, izmeklēšanas posms līdz paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanai un posms, kas atbilst atlikušās administratīvās procedūras daļai, no kuriem pirmais ilgst no pirmajiem Komisijas veiktajiem pasākumiem, kas ir saistīti ar uzņēmumam adresētiem pārmetumiem, ka tas ir izdarījis pārkāpumu, līdz iebildumu paziņošanai un otrais ilgst no šīs iebildumu paziņošanas līdz Komisijas pieņemtajam galīgajam lēmumam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2006. gada 21. septembris, Technische Unie/Komisija,
C‑113/04 P
,
EU:C:2006:593
,
42.
un
43.
punkts).
Šajā gadījumā no pārsūdzētā sprieduma 359. un 361. punkta izriet, ka pirmie pasākumi, kas bija saistīti ar Komisijas pārmetumu uzņēmumam
Zoetis
, kurš kļuvis par
Alpharma LLC
, un uzņēmumam
Xellia
, attiecīgi tika veikti 2010. gada 19. martā un 2011. gada 14. martā. Apelācijas sūdzības iesniedzēji ne apgalvo, ne
a fortiori
pierāda, ka šie datumi izriet no faktu sagrozīšanas, it īpaši tādā nozīmē, ka tas, ka Komisija saņēma informāciju, ko
KFST
nosūtīja 2003. gada oktobrī un kas attiecas uz attiecīgajiem nolīgumiem, vai jebkādi vēlāki Komisijas pasākumi, kuri ir paredzēti pārsūdzētā sprieduma 359. punktā, esot izraisījuši tās pārmetumu
Alpharma
grupai.
Tādējādi, nepieļaudama tiesību kļūdu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 361. punktā varēja atzīt, ka ar
Zoetis
un
Xellia
saistītās procedūras pirmais posms attiecīgi sākās 2010. gada 19. martā un 2011. gada 14. martā.
Runājot par šī pamata otro daļu, ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa divu iemeslu dēļ atteicās piekrist apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojumiem par to tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, ņemot vērā ilgo laiku, kāds bija pagājis no strīdīgā nolīguma noslēgšanas līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanai, kā rezultātā tie nebija spējīgi atrast dažus dokumentus, ko tie uzskatīja par izšķirošiem savai aizstāvībai.
Pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 367. punktā tā atzina, pirmkārt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji atsaucās tikai uz triju kategoriju dokumentu zudumu, proti, projektiem un komentāriem par strīdīgo nolīgumu, piemēram, projektu, kas ir minēts
Alpharma
grupas darbinieka 2002. gada 20. februāra e‑pasta vēstulē, darbības plāniem, kuri attiecas uz citalopramu, un kāda šīs grupas ārējā padomdevēja dokumentiem. Otrkārt, minētā sprieduma 370. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji nav snieguši paskaidrojumus par īpašu notikumu rašanos, kas nav tikai vienkāršs laika notecējums, lai pamatotu attiecīgo dokumentu zudumu. Treškārt, minētā sprieduma 371. punktā tā uzskatīja, ka saistībā ar
Alpharma
grupas ārējā padomdevēja dokumentiem, ko viņš esot iznīcinājis 2007. gadā saskaņā ar Dānijas advokātu kolēģijas tiesisko regulējumu, apelācijas sūdzības iesniedzēji nav arī snieguši precizējumus par šo tiesisko regulējumu un katrā ziņā, ja tie būtu bijuši rūpīgi, tie paši būtu varējuši saglabāt šo dokumentu kopijas.
Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 368. un 369. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji nevar atsaukties uz to tiesību uz aizstāvību pārkāpumu procedūras iespējami nesamērīgā ilguma dēļ, ja tie nav izpildījuši rūpības pienākumu, par kuru ir atgādināts 2011. gada 29. marta spriedumā ArcelorMittalLuxembourg/Komisija un Komisija/ArcelorMittal Luxembourg u.c. (
C‑201/09 P un C‑216/09 P
,
EU:C:2011:190
,
120.
–
122.
punkts), kas ir minēts pārsūdzētā sprieduma 358. punktā. Šajā ziņā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, ņemot vērā
KFST
paziņojumu presei un Komisijas uzsākto nozares apsekojumu, rūpīgam uzņēmumam ikviens dokuments, kas ir noderīgs, lai nodrošinātu savu aizstāvību iespējamā tiesvedībā par konkurences tiesību pārkāpumu, ir jāsaglabā vismaz līdz maksimālā noilguma termiņa beigām, kāds ir paredzēts Savienības tiesībās.
Runājot par šo otro Vispārējās tiesas minēto iemeslu, ir jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 368. un 369. punktā Vispārējā tiesa ir piemērojusi judikatūru, kam nav nekāda sakara ar apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzīto iebildumu, un tāpēc uz tiem ir attiecinājusi rūpības pienākumu, kurš izriet no judikatūras, kas nav piemērojama situācijai, kādā tie atrodas.
Lai gan, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 361. punktā Vispārējā tiesa pamatoti ir konstatējusi, ka administratīvā procedūra attiecībā uz
Zoetis
un
Xellia
tika sākta attiecīgi 2010. gada 19. martā un 2011. gada 14. martā un tā nebija nesaprātīgi ilga, un, otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Komisijai – kā tas izriet no minētā sprieduma 349. punkta un no to prasības atcelt tiesību aktu –, ka par izmeklēšanu, ko Komisija bija uzsākusi 2003. gada decembrī un kas ir saistīta ar attiecīgajiem nolīgumiem, tā tos informēja tikai astoņus līdz deviņus gadus pēc izmeklēšanas uzsākšanas, kā rezultātā tie nebija spējīgi savākt noderīgus pierādījumus savai aizstāvība, Vispārējā tiesa tieši piemēroja judikatūru, kura attiecas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu Komisijas īstenotās administratīvās procedūras pirmā posma nesamērīgā ilguma dēļ un it īpaši pārsūdzētā sprieduma 357., 358., 362. un 369. punktā minētā 2006. gada 21. septembra sprieduma Technische Unie/Komisija (
C‑113/04 P
,
EU:C:2006:593
) 43., 54. un 60.–71. punktu, kā arī 2011. gada 29. marta sprieduma ArcelorMittalLuxembourg/Komisija un Komisija/ArcelorMittalLuxembourg u.c. (
C‑201/09 P un C‑216/09 P
,
EU:C:2011:190
) 118.–122. punktu.
Šādi rīkojoties, kaut gan netika apstrīdēts Komisijas īstenotās administratīvās procedūras ilgums, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 368. un 369. punktā uzskatīja, ka, lai novērtētu
Zoetis
un
Xellia
tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, tai bija jāpārliecinās, ka šie uzņēmumi faktiski ir izpildījuši rūpības pienākumu, kas saskaņā ar iepriekšējā punktā minētajiem spriedumiem ir jāizpilda ikvienam uzņēmumam, kurš ir ticis informēts par procedūras uzsākšanu attiecībā uz to.
Tādējādi, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Komisijai, ka tā nav pietiekami agri uzsākusi attiecībā uz
Zoetis
un
Xellia
ierosināto administratīvo procedūru, kas izraisīja to tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, Vispārējā tiesa uz tiem attiecina rūpības pienākumu, kurš izriet no judikatūras, kas ir piemērojama tikai attiecībā uz laikposmu pēc Komisijas administratīvās procedūras uzsākšanas.
Tādējādi, kā to pamatoti norāda apelācijas sūdzības iesniedzēji, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu.
Tomēr tad, ja Vispārējās tiesas nolēmuma motīvu daļā ir atklāts Savienības tiesību pārkāpums, bet tā rezolutīvā daļa ir pamatota ar citiem tiesiskiem pamatiem, šāds pārkāpums nevar izraisīt šī nolēmuma atcelšanu un ir jāveic pamatojuma aizstāšana (spriedums, 2018. gada 6. novembris, Scuola Elementare MariaMontessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori un Komisija/Ferracci, no
C‑622/16 P līdz C‑624/16 P
,
EU:C:2018:873
,
48.
punkts).
Tā tas ir šajā gadījumā.
Lai gan, protams, Vispārējā tiesa nevarēja uz apelācijas sūdzības iesniedzējiem attiecināt rūpības pienākumu, kas ir piemērojams uzņēmumiem, kuri atrodas tādā atšķirīgā situācijā, kāda ir aplūkota šī sprieduma 145. punktā minētajos spriedumos, tomēr ir jāatzīst, ka vismaz šajā gadījumā Vispārējā tiesa varēja uz tiem attiecināt specifisku rūpības pienākumu, kas tiem liek nodrošināt, ka to grāmatvedībā vai arhīvos tiek pienācīgi uzglabāti dokumenti, kuri ļauj izsekot to darbībai, ar mērķi it īpaši, lai to rīcībā būtu nepieciešamie pierādījumi vēlāku administratīvu vai tiesas lietu gadījumā.
Tas, ka 2008. gada 15. janvārī, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 17. pantu, tika uzsākts nozares apsekojums, kura mērķis, kā tas būtībā izriet no pārsūdzētā sprieduma 22. punkta, apstrīdētā lēmuma 12. apsvēruma, kā arī 2008. gada 15. janvāra lēmuma, ar ko tiek sākts farmācijas nozares apsekojums, 3.–5. apsvēruma, bija pārbaudīt farmācijas sabiedrību noslēgtos nolīgumus, piemēram, izlīguma nolīgumus strīdos par paņēmiena patentiem, lai noskaidrotu, vai ar tiem ir pārkāpts LESD 101. un 102. pants, ir, pirmkārt, elements, ko tādi ģenērisko zāļu ražotāji kā
Zoetis
un
Xellia
, attiecībā uz kuriem Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 189. punktā ir norādījusi, ka tie bija rūpīgi un farmācijas nozarē pieredzējuši uzņēmumi, nevarēja nezināt, un, otrkārt, elements, kam tiem bija jāliek nodrošināties pret tādu pierādījumu zudumu pagājušā laika dēļ, kuri tiem var būt noderīgi vēlāku administratīvu procedūru vai tiesvedību gadījumā.
Gan no Regulas Nr. 1/2003 sagatavošanas dokumentiem, gan no šīs regulas 17. panta 1. punkta pirmās daļas skaidri izriet, ka nozares apsekojumi ir instruments, kura mērķis ir apstiprināt prezumpcijas par konkurences ierobežojumu nozarē, uz kuru attiecas šie apsekojumi.
Tādējādi, ja Komisija uzsāk šādus apsekojumus, attiecīgajai nozarei piederošajiem uzņēmumiem un it īpaši tiem, kas ir noslēguši nolīgumus, kuri ir skaidri paredzēti lēmumā sākt attiecīgo apsekojumu, kā tas bija
Zoetis
un
Xellia
gadījumā, ir jābūt gataviem, ka attiecībā uz tiem nākotnē, iespējams, varētu tikt uzsāktas atsevišķas procedūras, vēl jo vairāk tāpēc, ka 2008. gada 15. janvāra lēmuma, ar ko tiek sākts farmācijas nozares apsekojums, 8. apsvērumā skaidri ir noteikts – “ciktāl farmācijas nozares apsekojums atklāj, ka, iespējams, pastāv pret konkurenci vērsti nolīgumi vai darbības vai dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, Komisija [..] var paredzēt [..] [sākt] izmeklēšanas attiecībā uz atsevišķām vienībām, kas varētu izraisīt lēmumu pieņemšanu atbilstoši [LESD 101. un/vai 102. pantam]”.
Tādējādi, nepastāvot vajadzībai noskaidrot, vai
Zoetis
un
Xellia
zināja vai nezināja par
KFST
paziņojumu presei, ņemot vērā iepriekš izklāstīto un to, ka 2008. gada 15. janvārī, proti, mazāk nekā četrus ar pusi gadus pēc strīdīgo nolīgumu darbības beigām, Komisija uzsāka farmācijas nozares apsekojumu, ir jāuzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzējiem nav pamata apgalvot, ka tas, ka Komisija attiecībā uz
Zoetis
un
Xellia
uzsāka administratīvo procedūru, tās novēlotā rakstura dēļ apdraudēja to tiesības uz aizstāvību, un tam bija jāizraisa apstrīdētā lēmuma atcelšana.
Tā tas vēl jo vairāk ir tāpēc, ka pārsūdzētā sprieduma 371. punktā Vispārējā tiesa norādīja, un apelācijas sūdzības iesniedzēji šajā apelācijas sūdzībā šo aspektu neapstrīdēja, ka, “konkrēti runājot par
Alpharma
grupas ārējā padomdevēja dokumentiem, ko viņš esot iznīcinājis 2007. gadā[, proti, pirms Komisijas nozares apsekojuma uzsākšanas,] atbilstoši Dānijas advokātu kolēģijas tiesiskajam regulējumam, ir jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji nav arī precizējuši šo tiesisko regulējumu un katrā ziņā, ja tie būtu bijuši rūpīgi, tie būtu varējuši paši saglabāt šo dokumentu kopijas”.
Ņemot vērā iepriekš minēto, piektais pamats ir jānoraida.
Par sesto pamatu
Par atbilstošajiem pārsūdzētā sprieduma punktiem
Ar sesto pamatu, kas ir izvirzīts prasībā atcelt tiesību aktu, apelācijas sūdzības iesniedzēji norādīja, ka Komisija ir pārkāpusi nediskriminācijas principu, jo saistībā ar strīdīgo nolīgumu tā ir noteikusi sodu gan
A.L. Industrier
, kas ir
Alpharma
grupas mātesuzņēmums, un
Xellia
, kurš ir
Alpharma
grupas meitasuzņēmums, gan
Alpharma

LLC
, kas ir
Alpharma
grupas mātes starpniekuzņēmums, lai gan saistībā ar nolīgumu, kurš ir noslēgts starp
Lundbeck
, no vienas puses, un
Merck

KGaA
un
Generics

(UK) Ltd
, no otras puses, tā sodu noteica tikai
Merck
, kas ir
Merck
grupas mātesuzņēmums, un
Generics (UK)
, kurš ir
Merck
grupas meitasuzņēmums, izslēdzot
Merck Generics Holding GmbH
, kas ir
Merck
grupas mātes starpniekuzņēmums.
Lai noraidītu šo pamatu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 387.–392. punktā atzina:
“387
[..] ir jānorāda, ka attiecīgajā laikposmā
Alpharma ApS
,
Alpharma Inc
. un
A.L. Industrier
veidoja vienotu uzņēmumu, lai gan tas tā vairs nebija [apstrīdētā] lēmuma pieņemšanas laikā. Tobrīd
Xellia
, kas ir
Alpharma ApS
pēctecis,
Zoetis
, kurš ir
Alpharma Inc
. pēctecis, un
A.L. Industrier
katrs bija atsevišķs uzņēmums, kā tas izriet no [apstrīdētā] lēmuma 50.–52. un 1269.–1275. apsvēruma.
[..]
[..] no [apstrīdētā] lēmuma, it īpaši no tā 43., 1275., 1284. un 1286. apsvēruma, skaidri izriet, ka Komisija uzskatīja, ka
A.L
.
Industrier
, kas kontrolēja
Alpharma Inc
., kopā ar šo uzņēmumu veidoja vienotu uzņēmumu, ieskaitot arī
Alpharma

ApS
. Turklāt prasītāji neapstrīd, ka šie trīs uzņēmumi veidoja vienotu uzņēmumu strīdīgā nolīguma noslēgšanas laikā.
Runājot par
Merck
grupu, no [apstrīdētā] lēmuma izriet (31. zemsvītras piezīme), ka
Generics (UK)
, kas bija uzņēmums, kurš ar
Lundbeck
noslēdzis divus attiecīgos nolīgumus, laikposmā, uz kuru tie attiecas, bija
Merck Generics
Holding
kontrolē, ko savukārt kontrolēja
Merck
. Tāpat arī [apstrīdētajā] lēmumā ir norādīts, ka 2007. gadā
Generics (UK)
tika pārdots citam uzņēmumam, līdz ar to tas izstājās no
Merck
grupas (33. apsvērums).
Savukārt no Komisijas atbildes uz Vispārējās tiesas jautājumu un no dokumenta, ko tā iesniedza šajā sakarā, izriet, ka [apstrīdētā] lēmuma pieņemšanas laikā
Merck
un
Merck
Generics
Holding
joprojām ietilpa vienā un tajā pašā uzņēmumā. Lai gan, kā to norāda prasītāji, šis apstāklis nav minēts [apstrīdētajā] lēmumā, ir jākonstatē, ka minētais dokuments ietilpst Komisijas administratīvās lietas materiālos, līdz ar to tas bija tās rīcībā, kad tā pieņēma šo lēmumu.
Turklāt ir jānorāda, ka, ņemot vērā
A.L. Industrier
finansiālo stāvokli, Komisijai noteikti bija pamats atzīt
Zoetis
par solidāri atbildīgu par
Xellia
izdarīto pārkāpumu, jo pretējā gadījumā tikai pēdējais minētais būtu bijis atbildīgs par gandrīz visa ar
Alpharma
grupas izdarīto pārkāpumu saistītā naudas soda samaksu, kas šī naudas soda samaksu būtu padarījis nenoteiktāku. Savukārt, tā kā
Merck
kontrolē
Merck Generics Holding
, pēdējā minētā finanšu līdzekļi var tikt izmantoti, lai maksātu
Merck
grupai noteikto naudas sodu, un šajā nolūkā nav vajadzīgs to paredzēt [apstrīdētā] lēmuma rezolutīvajā daļā.”
Lietas dalībnieku argumenti
Ar sesto pamatu, kas ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 378.–394. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, apstiprinot apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas bija adresēts
Zoetis
, kas kļuvis par
Alpharma LLC
, nevis
Merck Generics Holding
, lai gan nekas šajā lēmumā nepamato abu šo uzņēmumu situāciju nošķiršanu. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir aizstājusi pamatojumu un ir pārkāpusi judikatūru, saskaņā ar kuru pamatojuma nenorādīšanu nevar novērst tādējādi, ka ieinteresētā persona par attiecīgā lēmuma pamatojumu uzzina Savienības tiesās notiekošajā tiesvedībā, atsaucoties uz 2012. gada 19. jūlija sprieduma Alliance One International un Standard Commercial Tobacco/Komisija (
C‑628/10 P un C‑14/11 P
,
EU:C:2012:479
) 74. punktu.
Komisija uzskata, ka šis pamats nav pamatots.
Tiesas vērtējums
Ar apelācijas sūdzības sestā pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēji būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, noraidīdama sesto pamatu, ko tie bija izvirzījuši prasības atcelt tiesību aktu pamatojumam.
Šajā ziņā ir jāatgādina – ja uzņēmums pārkāpj Savienības konkurences noteikumus, saskaņā ar personiskās atbildības principu tam ir jāatbild par šo pārkāpumu (spriedums 2017. gada 27. aprīlis, Akzo Nobel u.c./Komisija,
C‑516/15 P
,
EU:C:2017:314
,
49.
punkts).
Ja šādu uzņēmumu veido vairākas fiziskas vai juridiskas personas, Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktā nav noteikts, kuru juridisko vai fizisko personu Komisijai ir pienākums saukt pie atbildības par pārkāpumu un sodīt, uzliekot naudas sodu (spriedums, 2017. gada 27. aprīlis, Akzo Nobel u.c./Komisija,
C‑516/15 P
,
EU:C:2017:314
,
50.
un
51.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Tomēr, īstenojot savas pilnvaras noteikt sodu, kas ir ierobežotas ar iepriekšējā punktā atgādināto judikatūru, Komisija nedrīkst pārkāpt vienlīdzīgas attieksmes principu, kurš prasa, lai līdzīgas situācijas netiktu izvērtētas atšķirīgi un dažādas situācijas netiktu izvērtētas vienādi, ja vien šādai pieejai nav objektīva attaisnojuma (spriedums, 2020. gada 24. septembris, Prysmian un Prysmian Cavi eSistemi/Komisija,
C‑601/18 P
,
EU:C:2020:751
,
101.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), kā Vispārējā tiesa to ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 386. punktā.
Turklāt ir jāatgādina – ja uzņēmums ar savu rīcību ir pārkāpis LESD 101. pantu, tas nevar izvairīties no jebkāda soda tāpēc, ka citam tirgus dalībniekam nav ticis uzlikts naudas sods (spriedums, 2017. gada 9. marts, Samsung SDI un Samsung SDI (Malaysia)/Komisija,
C‑615/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2017:190
,
37.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). It īpaši uzņēmums, kam ir uzlikts naudas sods par to, ka tas ir bijis aizliegtas vienošanās dalībnieks, pārkāpjot konkurences noteikumus, nevar prasīt atcelt vai samazināt šo naudas sodu tāpēc, ka cits šīs pašas aizliegtās vienošanās dalībnieks nav ticis sodīts par tā daļēju vai pilnīgu dalību minētajā aizliegtās vienošanās darbībā (spriedums, 2017. gada 9. marts, Samsung SDI un Samsung SDI (Malaysia)/Komisija,
C‑615/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2017:190
,
38.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā Vispārējā tiesa katrā ziņā pārsūdzētā sprieduma 387.–392. punktā konstatēja, ka
Alpharma LLC
un
Merck Generics Holding
apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā bija dažādās situācijās, ņemot vērā, pirmkārt, ka
Xellia
,
Zoetis
, kas kļuva par
Alpharma LLC
, un
A.L. Industrier
katrs bija atsevišķs uzņēmums, bet
Merck
un
Merck Generics Holding
, kas attiecīgi ir
Generics (UK)
, kurš izstājās no
Merck
grupas pēc attiecīgā nolīguma darbības beigām, galvenais mātesuzņēmums un mātesuzņēmums, ietilpa vienā un tajā pašā uzņēmumā un, otrkārt, attiecīgajos nolīgumos iesaistīto uzņēmumu īpašo finansiālo stāvokli.
Tādējādi, tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēji neatrodas situācijā, kas ir līdzīga
Merck Generics Holding
situācijai, tiem nav pamata pārmest Vispārējai tiesai, ka tā ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu.
Šo secinājumu nevar atspēkot ar faktu, uz ko apelācijas sūdzības iesniedzēji ir atsaukušies šī pamata otrajā daļā, saskaņā ar kuru, lai pamatotu atšķirīgu attieksmi pret
Zoetis
, kas ir kļuvis par
Alpharma LLC
, un
Merck Generics Holding
, Vispārējā tiesa esot papildinājusi apstrīdētā lēmuma pamatojumu, norādot, ka
Zoetis
neietilpst tajā pašā uzņēmumā, kurā ietilpa
A.L. Industrier
apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā.
Papildus tam, ka šis pārsūdzētā sprieduma 387. punkta otrajā teikumā sniegtais Vispārējās tiesas precizējums ir tikai viens no diviem iemesliem, kuri pamato apelācijas sūdzības iesniedzēju un
Merck Generics Holding
situāciju nošķiršanu, jo apelācijas sūdzības iesniedzēji nav apstrīdējuši otro iemeslu, kas ir saistīts ar attiecīgajos nolīgumos iesaistīto sabiedrību īpašo finansiālo stāvokli un kas ir norādīts pārsūdzētā sprieduma 392. punktā, ir jānorāda – kā Vispārējā tiesa to ir izklāstījusi pārsūdzētā sprieduma 387. punktā – minētais precizējums izriet no paša apstrīdētā lēmuma.
Tā kā akta pamatojums ir jāvērtē, ņemot vērā ne tikai tā formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jomu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1990. gada 14. februāris, Delacre u.c./Komisija,
C‑350/88
,
EU:C:1990:71
,
16.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), vajadzības gadījumā ņemot vērā to, ka šis akts ir pieņemts tā adresātam zināmā kontekstā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 17. septembris, Rosneft u.c./Padome,
C‑732/18 P
, nav publicēts,
EU:C:2020:727
,
77.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), tas, ka paskaidrojums, kuru Komisija ir sniegusi savos rakstveida apsvērumos Vispārējā tiesā, kā tas izriet no pārsūdzētā sprieduma 379. punkta, skaidri un izsmeļoši nav ietverts apstrīdētajā lēmumā, noteikti nevar izraisīt to, ka Vispārējā tiesa nevar ņemt vērā šo paskaidrojumu, kā arī šajā lēmumā ietvertos elementus, lai atbildētu uz prasītāja argumentāciju (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2003. gada 30. septembris, FreistaatSachsen u.c./Komisija,
C‑57/00 P un C‑61/00 P
,
EU:C:2003:510
,
62.
un
63.
punkts).
Tā tam it īpaši ir jābūt gadījumā, ja Vispārējai tiesai ir jāatbild uz tādu argumentāciju kā apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentācija, saskaņā ar kuru Komisija esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu apstrīdētā lēmuma sagatavošanas stadijā, jo, kā tas ir atgādināts šī sprieduma 164. punktā, uzņēmumā, ko veido vairākas fiziskas vai juridiskas personas, Komisija principā var brīvi izvēlēties to personu, kuru tā sauc pie atbildības par pārkāpumu, un nebūtu saprātīgi tai uzlikt pienākumu savā lēmumā un attiecībā uz katru uzņēmumu, kam tas adresēts, paskaidrot iemeslus, kuru dēļ tā sauc pie atbildības vai nu visas fiziskās vai juridiskās personas, kas veido uzņēmumu vai uzņēmumus, kuri ir piedalījušies darbībās, kas ir pretrunā LESD 101. vai 102. pantam, vai arī tikai daļu no tām.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, sestais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par septīto pamatu
Par atbilstošajiem pārsūdzētā sprieduma punktiem
Pārsūdzētā sprieduma 401.–407. punktā Vispārējā tiesa ir noraidījusi septītā pamata otro daļu, kuru apelācijas sūdzības iesniedzēji ir izvirzījuši prasības atcelt tiesību aktu pamatojumam un ar ko tie norāda, ka Komisija, aprēķinot tiem noteikto naudas sodu, nav ņēmusi vērā tiesiskās nenoteiktības situāciju saistībā ar strīdīgā nolīguma vērtējumu, ņemot vērā konkurences tiesības.
Vispirms pārsūdzētā sprieduma 403.–405. punktā tā atgādināja Tiesas judikatūru, no kuras izriet prasība par pārkāpumu paredzamību, kā arī judikatūru, kas attiecas uz nosacījumu, ka LESD 101. un 102. panta pārkāpumam ir jābūt izdarītam “tīši vai nolaidības dēļ” Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta pirmās daļas izpratnē. Minētā sprieduma 407. punktā Vispārējā tiesa arī norādīja, ka
Alpharma
grupa nezināja, ka strīdīgā nolīguma noslēgšana var būt problemātiska no konkurences tiesību viedokļa.
Pēc tam Vispārējā tiesa norādīja, ka no pārsūdzētā sprieduma 314. un 318. punkta izriet, ka nebija tiesiskas nenoteiktības saistībā ar iespēju tādu nolīgumu, kam ir strīdīgā nolīguma iezīmes un kas ir noslēgts šādā kontekstā, kvalificēt kā “ierobežojumu mērķa dēļ”.
Lietas dalībnieku argumenti
Ar septīto pamatu, kas ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 401.–407. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pārkāpusi tiesiskās drošības principu, uzskatīdama, ka nepastāv tiesiska nenoteiktība saistībā ar strīdīgā nolīguma kvalificēšanu par ierobežojumu mērķa dēļ, un tādējādi ļaudama Komisijai tiem noteikt ļoti lielu naudas sodu. Šo tiesiskās nenoteiktības situāciju pierādot
KFST
paziņojumi, kā arī tā nozares apsekojuma ilgums, kas tika veikts pirms procedūras, kuras beigās tika pieņemts apstrīdētais lēmums, kā arī šī lēmuma garums.
Komisija apgalvo, ka šis pamats ir nepamatots.
Tiesas vērtējums
Kā Vispārējā tiesa pamatoti ir atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 405. punktā, uzņēmumam var noteikt sodu par rīcību, kas ietilpst LESD 101. panta 1. punkta piemērošanas jomā, ja tas nevarēja nezināt par savas rīcības pretkonkurences raksturu, neatkarīgi no tā, vai tas zināja vai nezināja par Līguma konkurences tiesību normu pārkāpumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 18. jūnijs, Schenker & Co. u.c.,
C‑681/11
,
EU:C:2013:404
,
37.
punkts).
No tā izriet – kā Vispārējā tiesa to ir atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 404. punktā un kā Tiesa to ir nospriedusi šodien pasludinātajā spriedumā lietā C‑588/16 P
Generics (UK)
/Komisija (137. punkts) – tas, ka šāds uzņēmums juridiski kļūdaini ir kvalificējis rīcību, ar kuru ir pamatots konstatējums par pārkāpumu, nevar to atbrīvot no naudas soda noteikšanas, ja tas objektīvi varēja noteikt, ka šai rīcībai ir pretkonkurences raksturs, vajadzības gadījumā saņemot atbilstošus padomus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 18. jūnijs, Schenker & Co. u.c.,
C‑681/11
,
EU:C:2013:404
,
38.
punkts).
Šajā gadījumā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 315.–317. punktā, uz kuriem ir izdarīta atsauce šī paša sprieduma 406. punktā, pamatoti ir norādījusi, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kā tas ir atgādināts šī sprieduma 109. punktā, nolīgums nav pasargāts no konkurences tiesību piemērošanas tādēļ vien, ka tas attiecas uz patentu, vai tādēļ, ka ar to ir paredzēts panākt izlīgumu strīdā par patentiem.
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 318. punktā, kas arī ir minēts šī paša sprieduma 406. punktā, Vispārējā tiesa būtībā norādīja, ka gan no
Lundbeck
, gan no
Alpharma
grupas viedokļa strīdīgais nolīgums vismaz varēja radīt problēmas saistībā ar konkurences tiesībām, jo
Lundbeck
uzskatīja, ka “nolīgumu noslēgšana ar ģenērisko [zāļu ražotājiem] tika uzskatīta par “grūtu” no konkurences tiesību viedokļa”, un
Alpharma
grupa strīdīgā nolīguma projektu bija nodevusi atzinuma saņemšanai no padomdevēja, kas ir eksperts konkurences tiesību jomā.
Tādējādi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 407. punktā pamatoti uzskatīja, ka
Alpharma
grupai bija zināms, ka strīdīgā nolīguma noslēgšana varēja būt problemātiska no konkurences tiesību viedokļa. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēji nevar pārmest Vispārējai tiesai, ka tā ir pārkāpusi tiesiskās drošības principu, ļaujot Komisijai tiem noteikt naudas sodu strīdīgā nolīguma noslēgšanas dēļ.
Šo secinājumu nevar atspēkot ar
KFST
paziņojumu presei to pašu iemeslu dēļ, kas ir izklāstīti šī sprieduma 123. un 124. punktā.
Ja minētais paziņojums nav šķērslis strīdīgā nolīguma kvalificēšanai par “ierobežojumu mērķa dēļ”, tas
a fortiori
nevar liegt par to noteikt sodu, pat nosakot naudas sodu tādā apmērā, ko apelācijas sūdzības iesniedzēji uzskata par ļoti lielu.
Šķērslis šī soda noteikšanai nevar būt arī apelācijas sūdzības iesniedzēju minētais fakts, ka ar tādiem nolīgumiem kā strīdīgie nolīgumi saistīto tiesisko nenoteiktību apstiprina nozares apsekojuma ilgums, kas tika veikts pirms procedūras, kuras beigās tika pieņemts apstrīdētais lēmums, kā arī šī lēmuma garums.
Papildus tam, ka saskaņā ar pārsūdzēto spriedumu apelācijas sūdzības iesniedzēji nenorādīja uz šiem elementiem ne trešajā atcelšanas pamatā, kas attiecas uz LESD 101. panta 1. punkta pārkāpumu, ņemot vērā strīdīgā nolīguma kvalificēšanu par “ierobežojumu mērķa dēļ”, ne septītajā atcelšanas pamatā, kurš attiecas uz kļūdām, kas ir pieļautas tiem noteiktā naudas soda apmēra aprēķinā, pietiek norādīt, kā tas izriet no šī sprieduma 153. un 154. punkta, ka šāds apsekojums tika uzsākts, lai apstiprinātu vai atspēkotu prezumpcijas par konkurences ierobežojumu nozarē, uz kuru tas attiecas, un ka nekas neļauj apstiprināt tēzi, ka tā ilgums ļauj novērst šaubas, ko Komisija ir paudusi attiecībā uz konkrētiem nolīgumiem, uz kuriem attiecas šis pats apsekojums.
Tāpat arī lēmuma garumam nav nozīmes šajā ziņā, jo šī sprieduma 120. punktā jau ir atgādināts, ka līguma kvalificēšana par “ierobežojumu mērķa dēļ” var nozīmēt detalizētu šī nolīguma, tā mērķu un ekonomiskā un juridiskā konteksta, kādā tas iekļaujas, analīzi. Konkrētāk runājot par apstrīdēto lēmumu, ir jānorāda, ka tas attiecās uz pieciem dažādiem uzņēmumiem, kā arī uz sešiem dažādiem nolīgumiem, kas nozīmē specifisku vērtējumu, un tas bija adresēts divpadsmit sabiedrībām.
Līdz ar to septītais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par astoto pamatu
Par atbilstošajiem pārsūdzētā sprieduma punktiem
Lai noraidītu septīto pamatu, ko apelācijas sūdzības iesniedzēji ir izvirzījuši prasības atcelt tiesību aktu pamatojumam un kas attiecas uz kļūdām, kuras skar tiem noteiktā naudas soda apmēra aprēķinu, Vispārējā tiesa vispirms pārsūdzētā sprieduma 398. punktā it īpaši atzina, ka Komisija pamatoti uzskatīja, ka attiecīgais pārkāpums ir smags. Pēc tam saistībā ar naudas soda pamatsummas noteikšanu tā pārsūdzētā sprieduma 414.–433. punktā norādīja, ka Komisija ir izmantojusi 2006. gada Pamatnostādņu naudas sodu aprēķināšanai 37. punktu, lai noraidītu vispārējo naudas sodu aprēķināšanas metodoloģiju, kas ir paredzēta šajās pamatnostādnēs, un par pamatsummu ir izvelējusies to maksājumu vērtību, ko
Alpharma
grupa bija saņēmusi no
Lundbeck
, un apelācijas sūdzības iesniedzēji to nepārmet Komisijai.
Lietas dalībnieku argumenti
Ar astoto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir noraidījusi to argumentus, kas attiecas uz to, ka, aprēķinot tiem noteiktā naudas soda apmēru, Komisija nav ņēmusi vērā pārkāpuma smagumu. Vispārējā tiesa, pārkāpjot Regulas Nr. 1/2003 21. panta 3. punktu, esot atzinusi, ka Komisija, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma 1361. punkta, nosaka ģenērisko zāļu ražotājiem uzlikto naudas sodu apmēru, nenošķirot pārkāpumus atkarībā no to rakstura vai to ģeogrāfiskā tvēruma vai atkarībā no tiem piederošajām tirgus daļām, lai gan it īpaši šajā gadījumā paziņojumā par iebildumiem pārkāpums tika kvalificēts kā “ļoti smags”, pēc tam apstrīdētajā lēmumā – vienkārši kā “smags”.
Komisija uzskata, ka astotais pamats ir jānoraida.
Tiesas vērtējums
Kā tas izriet no pārsūdzētā sprieduma 419. un 421. punkta, ir jānorāda, ka
Alpharma
grupai noteiktā naudas soda apmērs tika aprēķināts nevis atbilstoši vispārējai metodoloģijai, kas ir paredzēta 2006. gada Pamatnostādnēs naudas sodu aprēķināšanai, bet, izmantojot metodi, ar kuru no tās tiek izdarīta atkāpe, kā tas ir atļauts to 37. punktā, un apelācijas sūdzības iesniedzēji to nav apstrīdējuši. Komisijai šīs pamatnostādnes un it īpaši to 19.–22. punkts, kurā ir noteikts pienākums noteikt naudas soda pamatsummu atkarībā no precīzas attiecīgā pārkāpuma smaguma pakāpes, nav saistošas.
Līdz ar to apelācijas sūdzības astotais pamats ir jāsaprot tādējādi, ka tā mērķis ir apšaubīt nevis Komisijas izmantoto metodoloģiju, ko ir apstiprinājusi Vispārējā tiesa, bet pašu tā naudas soda apmēru, kas ar apstrīdēto lēmumu ir noteikts izdarītā pārkāpuma dēļ, kura smagumu Vispārējā tiesa pamatoti ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 398. punktā.
Šajā ziņā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesai, apelācijas tiesvedībā lemjot par tiesību jautājumiem, taisnīguma apsvērumu dēļ nav ar savu vērtējumu jāaizstāj Vispārējās tiesas vērtējums, kuru tā, īstenojot tai piešķirto neierobežoto kompetenci, ir veikusi, lemjot par to naudas sodu apmēru, kas uzņēmumiem ir piemēroti par Savienības tiesību pārkāpumu (spriedums, 2018. gada 26. septembris, Philips un PhilipsFrance/Komisija,
C‑98/17 P
, nav publicēts,
EU:C:2018:774
,
107.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tikai tad, ja Tiesa uzskatītu, ka sankcijas apmērs ir ne vien neatbilstošs, bet arī tādā mērā pārmērīgs, ka tas ir nesamērīgs, tai būtu jākonstatē tiesību kļūda, ko Vispārējā tiesa ir pieļāvusi neatbilstoša naudas soda apmēra dēļ (spriedums, 2018. gada 26. septembris, Philips un PhilipsFrance/Komisija,
C‑98/17 P
, nav publicēts,
EU:C:2018:774
,
107.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tādējādi pamats, ar ko tiek apšaubīts naudas soda apmērs, kuru ir novērtējusi Vispārējā tiesa, bet kurā nav minēti iemesli, kuru dēļ šis apmērs ir tādā mērā pārmērīgs, ka tas ir nesamērīgs, ir nepieņemams (spriedums, 2018. gada 25. jūlijs, OrangePolska/Komisija,
C‑123/16 P
,
EU:C:2018:590
,
115.
punkts).
Šajā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzēji nekādā ziņā nav ne norādījuši, ne
a fortiori
pierādījuši, ka naudas sods, kas tiem ir noteikts apstrīdētajā lēmumā un ko Vispārējā tiesa ir apstiprinājusi, bija tādā mērā pārmērīgs, ka tas bija nesamērīgs.
Tādējādi apelācijas sūdzības astotais pamats ir jānoraida kā nepieņemams.
Par devīto pamatu
Par atbilstošajiem pārsūdzētā sprieduma punktiem
Lai noraidītu astoto pamatu, ko apelācijas sūdzības iesniedzēji ir izvirzījuši prasības atcelt tiesību aktu pamatojumam un kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kura ir saistīta ar tā naudas soda maksimālā apmēra noteikšanu, kura kopparādnieks bija
A.L. Industrier
, kas strīdīgā nolīguma noslēgšanas laikā bija
Alpharma
grupas mātesuzņēmums, ciktāl Komisija šajā ziņā esot ņēmusi vērā 2011. gada apgrozījumu, nevis lielāko 2012. gada apgrozījumu, kā rezultātā
A.L. Industrier
esot tikusi uzlikta atbildība par lielākas tā naudas soda daļas samaksu, kas solidāri tika noteikts
A.L. Industrier
,
Alpharma LLC
un
Xellia Pharmaceuticals
, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 449.–456. punktā, pirmkārt, norādīja, ka Komisija nebija ņēmusi vērā pēdējo pilno finanšu gadu, kas bija pirms dienas, kad tika pieņemts apstrīdētais lēmums, proti, 2012. gadu, bet iepriekšējo gadu, proti, 2011. gadu, jo šis pēdējais minētais bija pēdējais pilnais parastās [saimnieciskās] darbības finanšu gads, un, otrkārt, uzskatīja, ka Komisijai bija pamats šādi rīkoties, ciktāl 2012. finanšu gads bija
A.L. Industrier
aktīvu likvidācijas gads, kurā bija redzami ieņēmumi, kas nav saistīti ar parasto saimniecisko darbību.
Pārsūdzētā sprieduma 458. un 459. punktā Vispārējā tiesa atzina:
“458
[..] ir jānorāda, ka saskaņā ar judikatūru mērķis, ar kādu [Regulas Nr. 1/2003] 23. panta 2. punktā ir noteikta robeža 10 % apmērā no katra tā uzņēmuma apgrozījuma, kas ir piedalījies pārkāpumā, it īpaši ir novērst, ka naudas soda uzlikšana tādā apmērā, kas ir lielāks par šo robežu, pārsniedz uzņēmuma maksātspēju dienā, kad tas ir atzīts par atbildīgu par pārkāpumu un kad Komisija tam ir noteikusi naudas sodu (spriedums [2014. gada 4. septembris,] YKK u.c./Komisija, [
C‑408/12 P
,
EU:C:2014:2153
],
63.
punkts; šajā nozīmē skat. arī spriedumus [2005. gada 15. jūnijs,] TokaiCarbon u.c./Komisija, [
T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 un T‑91/03
, nav publicēts,
EU:T:2005:220
],
389.
punkts, un 2011. gada 16. novembris, Kendrion/Komisija,
T‑54/06
,
EU:T:2011:667
,
91.
punkts).
Tādējādi, izslēgusi, ka
A.L. Industrier
piemērojamais maksimālais apmērs varētu tikt noteikts, ņemot vērā 2012. gadu, proti, gadu, kas ir tieši pirms tā, kurā tika pieņemts [apstrīdētais] lēmums, Komisija nevarēja atkāpties līdz pat 2005. [gadam], bet tai bija jāizmanto apgrozījums, kurš gūts iepriekšējā gadā, proti, gadā pirms 2012. [gada], kura laikā
A.L. Industrier
saimnieciskā darbība bija uzskatāma par parasto darbību, neatkarīgi no tā darbības nozarēm.”
Lietas dalībnieku argumenti
Ar devīto pamatu, kas ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 458. un 459. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pārkāpusi Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu, kā arī 2007. gada 7. jūnija spriedumu Britannia Alloys & Chemicals/Komisija (
C‑76/06 P
,
EU:C:2007:326
,
20.
punkts) un 2014. gada 15. maija spriedumu 1. garantovaná/Komisija (
C‑90/13 P
, nav publicēts,
EU:C:2014:326
,
15.
–
17.
punkts), piemērojot kļūdainu kritēriju, lai noteiktu atbilstošo finanšu gadu ar nolūku noteikt naudas soda maksimālo apmēru, kādu var noteikt
A.L. Industrier
.
Vispārējā tiesa pārāk šauri esot interpretējusi Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu, ņemdama vērā tikai mērķi novērst, ka naudas sodi pārsniedz uzņēmumu maksātspēju, nelīdzsvarojot to ar citu mērķi – uzliktajiem naudas sodiem nodrošināt pietiekami preventīvu iedarbību. Tādējādi, ņemot vērā šī uzņēmuma apgrozījumu 2011. gadā, tā
A.L. Industrier
esot uzlikusi neatbilstošu naudas sodu, ņemot vērā tā maksātspēju un tā reālo ekonomisko situāciju laikposmā, kurā tika izdarīts pārkāpums. Replikas rakstā apelācijas sūdzības iesniedzēji precizē, ka pārsūdzētā sprieduma 459. punktā Vispārējā tiesa 2005. gadu esot noraidījusi kā atsauces gadu tikai tāpēc vien, ka tas neesot pēdējais
A.L. Industrier
parastās [saimnieciskās] darbības gads pirms 2012. gada.
Komisija savukārt uzskata, ka devītais pamats ir nepieņemams, jo konstatējums, ka pēdējais pilnais finanšu gads, kas atspoguļo
A.L. Industrier
parasto saimniecisko darbību, ir tas, kurš atbilst 2011. gadam, ir faktu jautājums un katrā ziņā nepamatots.
Tiesas vērtējums
Vispirms ir jānorāda, ka ar šo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji kritizē nevis Vispārējās tiesas veikto vērtējumu attiecībā uz 2011. finanšu gada vai 2005. finanšu gada parasto raksturu, kas ir faktu vērtējums, kuru nevar apstrīdēt apelācijas tiesvedībā, ja apelācijas sūdzības iesniedzēji ne apgalvo, ne
a fortiori
ir pierādījuši faktu vai pierādījumu sagrozīšanu, bet gan kritēriju, ko Vispārējā tiesa ir izmantojusi, lai noraidītu 2012. finanšu gada ņemšanu vērā.
Tādējādi pretēji tam, ko apgalvo Komisija, šis pamats ir pieņemams.
Tāpat tas ir arī, ciktāl iespējama Vispārējās tiesas pieļautas tiesību kļūdas konstatācija attiecībā uz kritēriju, kas ir piemērots, izvēloties finanšu gadu, kurš ir kalpojis par pamatu
A.L. Industrier
solidāri noteiktā naudas soda daļas maksimālā apmēra noteikšanai, neizraisa to, ka šim uzņēmumam, attiecībā uz kuru apstrīdētais lēmums ir kļuvis galīgs, tiek palielināta tam noteiktā solidārās atbildības daļa, ko turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēji neprasa, un tā ietekmēs tikai pēdējos minētos.
Pēc būtības ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrajā daļā ir paredzēts tā naudas soda maksimālā apmēra noteikšanas mehānisms, ko Komisija ir uzlikusi uzņēmumiem par LESD 101. un 102. panta pārkāpumu, lai novērstu, ka šie naudas sodi ir nesamērīgi salīdzinājumā ar attiecīgo uzņēmumu lielumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2007. gada 7. jūnijs, Britannia Alloys & Chemicals/Komisija,
C‑76/06 P
,
EU:C:2007:326
,
24.
punkts) un ka tie pārsniedz 10 % no kopējā apgrozījuma, kuru tie ir guvuši finanšu gadā, kas ir pirms tā, kurā tika pieņemts Komisijas lēmums, ar ko tiem ir noteikts sods.
Šajā ziņā Tiesai jau ir bijusi iespēja precizēt, ka jēdziena “iepriekšējais finanšu gads” noteikšanai Komisijai katrā konkrētā gadījumā, ņemot vērā kontekstu, kā arī ar Regulu Nr. 1/2003 izveidotās sodu sistēmas izvirzītos mērķus, ir jānovērtē iecerētā ietekme uz attiecīgo uzņēmumu, it īpaši, ņemot vērā apgrozījumu, kas atspoguļo šī uzņēmuma patieso ekonomisko situāciju laikposmā, kad ir ticis izdarīts pārkāpums (spriedums, 2007. gada 7. jūnijs, Britannia Alloys & Chemicals/Komisija,
C‑76/06 P
,
EU:C:2007:326
,
25.
punkts).
Tādējādi tai ir tiesības neņemt vērā pēdējo finanšu gadu, kas ir pirms tā, kurā Komisija pieņēma lēmumu, ja tas neatbilst pilnam parastas saimnieciskās darbības gadam divpadsmit mēnešu laikposmā (spriedums, 2007. gada 7. jūnijs, Britannia Alloys & Chemicals/Komisija,
C‑76/06 P
,
EU:C:2007:326
,
26.
punkts).
Tomēr, ņemot vērā ar Regulu Nr. 1/2003 izveidotās sodu sistēmas būtību, kontekstu, kā arī tās izvirzītos mērķus, tai ir jāņem vērā pirmais pilnais iepriekšējais parastās saimnieciskās darbības finanšu gads.
Šajā gadījumā no pārsūdzētā sprieduma 451. un 459. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa uzskatīja, pirmkārt, ka pēdējais finanšu gads pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, proti, tas, kas atbilst 2012. gadam, nebija parastās saimnieciskās darbības finanšu gads, jo tas bija aktīvu likvidācijas gads, un, otrkārt, ka finanšu gads, kurš atbilst 2011. gadam, bija parastās saimnieciskās darbības gads.
Ņemot vērā šos konstatējumus, kas ir saistīti ar Vispārējās tiesas neatkarīgu faktu vērtējumu un attiecībā uz kuriem apelācijas sūdzības iesniedzēji nav atsaukušies uz sagrozīšanu, Vispārējā tiesa pamatoti, nenovērtējot, vai ir lietderīgi izmantot apgrozījumu, kas ir gūts iepriekšējā finanšu gadā, šajā gadījumā gadā, kurš atbilst 2005. gadam, varēja ņemt vērā tā finanšu gada apgrozījumu, kas atbilst 2011. gadam, lai aprēķinātu tā naudas soda maksimālo apmēru, kurš
A.L. Industrier
ir noteikts atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrajai daļai.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, devītais apelācijas sūdzības pamats ir jānoraida kā nepamatots un tādējādi apelācijas sūdzība ir jānoraida kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī paša reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tiem spriedums ir nelabvēlīgs, ir jāpiespriež apelācijas sūdzības iesniedzējiem segt savus, kā arī atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus.
Atbilstoši Reglamenta 140. panta 1. punktam, kas saskaņā ar tā 184. panta 1. punktu ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, dalībvalstis un iestādes, kuras iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Tādējādi Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

1)
Apelācija sūdzību noraidīt.

2)
Xellia Pharmaceuticals ApS
un
Alpharma LLC
sedz savus un atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.

3)
Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.