CELEX: 62019CJ0249
Řízení o předběžné otázce
Nařízení (EU) č. 1259/2010
Posílená spolupráce v oblasti rozhodného práva ve věcech rozvodu a rozluky
Jednotná pravidla
Článek 10
Použití práva místa soudu

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 10 nařízení Rady (EU) č. 1259/2010 ze dne 20. prosince 2010, kterým se zavádí posílená spolupráce v oblasti rozhodného práva ve věcech rozvodu a rozluky (
Úř. věst. 2010, L 343, s. 10
).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi JE a KF ve věci určení práva rozhodného pro jejich rozvod.
Právní rámec
Unijní právo
Nařízení (ES) č. 2201/2003
Článek 3 odst. 1 písm. b) nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 (
Úř. věst. 2003, L 338, s. 1
; Zvl. vyd. 19/06, s. 243) stanoví:
„Ve věcech týkajících se rozvodu, rozluky nebo prohlášení manželství za neplatné jsou příslušné soudy toho členského státu,
[…]
b)
jehož státními příslušníky jsou oba manželé nebo, v případě Spojeného království a Irska, se jedná o zemi ‚domicilu‘ obou manželů.“
Nařízení č. 1259/2010
Body 9, 21, 24, 26 a 29 odůvodnění nařízení č. 1259/2010 uvádějí:
„(9)
Toto nařízení by mělo vytvořit jasný a soudržný právní rámec v oblasti rozhodného práva ve věcech rozvodu a rozluky v zúčastněných členských státech, poskytnout občanům vhodná řešení, pokud jde o právní jistotu, předvídatelnost a pružnost, a zabránit situacím, kdy jeden z manželů požádá o rozvod dříve než ten druhý kvůli tomu, aby se řízení řídilo určitým právem, které považuje za vhodnější pro ochranu svých zájmů.
[…]
(21)
Pro případ, že nedojde k volbě rozhodného práva, a v zájmu zaručení právní jistoty a předvídatelnosti a zabránění tomu, aby jeden z manželů požádal o rozvod dříve než ten druhý kvůli tomu, aby se řízení řídilo určitým právem, které považuje za vhodnější pro ochranu svých zájmů, by toto nařízení mělo stanovit harmonizované kolizní normy na základě žebříčku hraničních určovatelů založených na existenci úzké vazby mezi manželi a dotyčným právem. Tyto hraniční určovatele by měly být vybrány tak, aby zajistily, že řízení ve věcech rozvodu nebo rozluky se řídí právem, k němuž mají manželé úzkou vazbu.
[…]
(24)
V určitých situacích by však mělo být přesto použito právo státu místa soudu, u něhož bylo řízení zahájeno, zejména v případě, kdy rozhodné právo neupravuje rozvod, nebo kdy rozhodné právo jednomu z manželů nezajišťuje rovný přístup k rozvodu nebo rozluce z důvodu jeho pohlaví. Tím by však nemělo být dotčeno ustanovení o veřejném pořádku.
[…]
(26)
Pokud toto nařízení odkazuje na skutečnost, že právo zúčastněného členského státu, u jehož soudu bylo zahájeno řízení, rozvod neupravuje, mělo by se to vykládat tak, že právo tohoto členského neobsahuje institut rozvodu. V takovém případě by soud neměl být povinen rozvést manželství na základě tohoto nařízení.
[…]
[…]
(29)
[…] cíl[i] tohoto nařízení[jsou] […] posílení právní jistoty, předvídatelnosti a pružnosti v mezinárodních řízeních v manželských věcech, a tudíž usnadnění volného pohybu osob uvnitř Unie[…]“
Článek 5 tohoto nařízení, nadepsaný „Volba rozhodného práva stranami“, stanoví:
„1.   Manželé se mohou dohodnout, že si pro rozvod a rozluku zvolí rozhodné právo, jedná-li se o některé z následujících práv:
a)
právo státu, v němž mají manželé v době uzavření dohody obvyklého bydliště, nebo
b)
právo státu, v němž měli manželé poslední obvyklé bydliště, pokud zde v době uzavření dohody jeden z nich ještě bydlí, nebo
c)
právo státu, jehož je jeden z manželů v době uzavření dohody státním příslušníkem, nebo
d)
právo místa soudu.
2.   Aniž je dotčen odstavec 3, dohodu určující rozhodné právo je možné uzavřít a změnit kdykoliv, nejpozději však do okamžiku zahájení řízení u soudu.
3.   Pokud tak stanoví právo místa soudu, mohou manželé rovněž určit rozhodné právo před soudem v průběhu řízení. V tomto případě soud toto určení uvede do zápisu v souladu s právem místa soudu.“
Článek 8 uvedeného nařízení, nazvaný „Rozhodné právo v případě, že je strany nezvolí“, stanoví:
„V případě, že nedojde k volbě podle článku 5, řídí se rozvod a rozluka právem státu:
a)
v němž mají manželé obvyklé bydliště v okamžiku zahájení řízení u soudu, nebo popřípadě
b)
v němž měli manželé poslední obvyklé bydliště, pokud k ukončení pobytu nedošlo dříve než rok před zahájením řízení u soudu a jeden z manželů v tomto státě pobývá ještě v okamžiku zahájení řízení u soudu, nebo popřípadě
c)
jehož státní příslušnost mají oba manželé v okamžiku zahájení řízení u soudu, nebo popřípadě
d)
u jehož soudu bylo zahájeno řízení.“
Článek 10 téhož nařízení, nadepsaný „Použití práva místa soudu“, zní:
„Jestliže rozhodné právo podle článků 5 nebo 8 neupravuje rozvod nebo jednomu z manželů nezajišťuje rovný přístup k rozvodu nebo rozluce z důvodu jeho pohlaví, použije se právo místa soudu.“
Článek 12 nařízení č. 1259/2010, nadepsaný „Veřejný pořádek“, stanoví:
„Použití ustanovení práva určeného podle tohoto nařízení lze odmítnout pouze tehdy, je-li toto použití zjevně neslučitelné s veřejným pořádkem státu místa soudu.“
Článek 13 tohoto nařízení, nadepsaný „Rozdíly ve vnitrostátním právu“, stanoví:
„Nic v tomto nařízení nezavazuje soudy zúčastněného členského státu, jehož právo neupravuje rozvod nebo nepovažuje pro účely rozvodového řízení dotyčné manželství za platné, manželství rozvést na základě tohoto nařízení.“
Rumunské právo
Článek 2600 odst. 2 a 3 Codul civil (občanský zákoník) stanoví:
„2.   Pokud takto určené cizí právo neumožňuje rozvod nebo jej připouští za velmi přísných podmínek, rumunské právo se použije v případě, že jeden z manželů je ke dni podání návrhu na rozvod rumunským státním příslušníkem nebo má obvyklé bydliště v Rumunsku.
3.   Ustanovení odstavce 2 se použije také v případě, že se rozvod řídí právem zvoleným manželi.“
Spor v původním řízení a předběžná otázka
JE a KF, rumunští státní příslušníci, uzavřeli manželství v Jasech, Rumunsko, dne 2. září 2001.
Dne 13. října 2016 podala JE k Judecătoria Iași (soud prvního stupně v Jasech, Rumunsko) návrh na rozvod.
Rozsudkem ze dne 31. května 2017 se uvedený soud prohlásil za nepříslušný k rozhodnutí o tomto návrhu, přičemž za příslušný označil Judecătoria Sectorului 5 București (soud prvního stupně pátého obvodu Bukurešti, Rumunsko).
Rozsudkem ze dne 20. února 2018 posledně uvedený soud určil na základě státní příslušnosti obou manželů v souladu s čl. 3 odst. 1 písm. b) nařízení č. 2201/2003 obecnou příslušnost rumunských soudů k rozhodnutí o návrhu na rozvod podané JE. Kromě toho na základě čl. 8 písm. a) nařízení č. 1259/2010 posledně uvedený soud určil italské právo jako právo rozhodné pro spor, který mu byl předložen, s odůvodněním, že ke dni podání tohoto návrhu na rozvod se obvyklé bydliště manželů nacházelo v Itálii.
V tomto ohledu měl uvedený soud za to, že podle italského práva mohl být návrh na rozvod předložený za takových okolností, jako jsou okolnosti žaloby v původním řízení, podán pouze tehdy, pokud soud předtím konstatoval rozluku manželů nebo o rozluce rozhodl, a pokud uplynuly alespoň tři roky ode dne této rozluky do dne, kdy byl k soudu podán návrh na rozvod.
Vzhledem k tomu, že existence soudního rozhodnutí konstatující takovou rozluku nebo o ní rozhodující nebyla prokázána a že rumunské právo neupravuje řízení ve věci rozluky, uvedený soud rozhodl, že toto řízení musí být vedeno italskými soudy, a že v důsledku toho je jakýkoli návrh v tomto smyslu podaný k rumunským soudům nepřípustný.
JE podala proti tomuto rozsudku odvolání k předkládajícímu soudu, v němž zejména uvedla, že soud prvního stupně měl uplatnit čl. 2600 odst. 2 občanského zákoníku, kterým byla do rumunského práva provedena ustanovení článku 10 nařízení č. 1259/2010.
V tomto ohledu má JE za to, že vzhledem k tomu, že italské právo stanoví přísnější podmínky pro rozvod, je třeba na její návrh na rozvod uplatnit rumunské právo.
Podle názoru JE toto řešení vyplývá rovněž ze skutečnosti, že použití italského práva je zjevně neslučitelné s veřejným pořádkem místa soudu, a v důsledku toho je třeba použití italského práva v souladu s článkem 12 tohoto nařízení vyloučit.
Za těchto okolností se Tribunalul București (soud v Bukurešti, Rumunsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být slovní spojení ‚rozhodné právo podle článků 5 nebo 8 neupravuje rozvod‘[obsažené v článku 10 nařízení č. 1259/2010] vykládáno restriktivně a doslovně tak, že se vztahuje pouze na situace, kdy rozhodné cizí právo neupravuje rozvodu v žádné podobě, anebo [musí] být vykládáno extenzivně tak, že zahrnuje i situace, kdy rozhodné cizí právo rozvod připouští, ale za velmi přísných podmínek, které vyžadují povinné řízení o rozluce předcházející rozvodu, což je řízení, pro které právo místa soudu neobsahuje rovnocenná procesní ustanovení?“
K předběžné otázce
Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 10 nařízení č. 1259/2010 vykládán v tom smyslu, že slovní spojení, „[j]estliže rozhodné právo podle článků 5 nebo 8 neupravuje rozvod“, zahrnuje pouze situace, kdy rozhodné cizí právo neupravuje rozvod v žádné podobě, nebo zda zahrnuje i situace, kdy toto právo připouští rozvod, ale za podmínek, které soud, u něhož bylo zahájeno řízení, považuje za přísnější, než jsou podmínky stanovené právem místa soudu.
Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že právem rozhodným pro spor v původním řízení je v souladu s čl. 8 písm. a) tohoto nařízení italské právo a podle tohoto práva může být podán návrh na rozvod pouze za podmínky, zejména že rozluka trvající tři roky byla dříve soudem konstatována nebo o ní bylo rozhodnuto, kdežto právo místa soudu, a sice rumunské právo, tuto podmínku nestanoví ani neobsahuje procesní ustanovení týkající se rozluky.
Úvodem je třeba připomenout, že článek 10 nařízení č. 1259/2010 představuje výjimku z článků 5 a 8 tohoto nařízení a musí být jakožto odchylné ustanovení vykládán striktně.
Podle tohoto článku 10 se právo místa soudu použije ve dvou případech, a to zaprvé v případě, kdy právo rozhodné podle článků 5 nebo 8 uvedeného nařízení neupravuje rozvod, a zadruhé v případě, kdy toto rozhodné právo jednomu z manželů z důvodu jeho pohlaví nezajišťuje rovný přístup k rozvodu nebo rozluce.
Pokud jde o první případ uvedený v tomto článku 10, o jehož výklad žádá předkládající soud, ze znění tohoto ustanovení jasně vyplývá, že právo místa soudu se použije pouze tehdy, pokud rozhodné právo „neupravuje rozvod“.
Z doslovného výkladu tohoto ustanovení nijak nevyplývá, že by použití práva místa soudu bylo možné i v případě, že rozhodné právo upravuje rozvod, ale jeho použití je podřízeno splnění podmínek považovaných za přísnější, než jsou podmínky stanovené právem místa soudu. Stejně tak bod 24 odůvodnění nařízení č. 1259/2010, který se týká téhož článku 10, neobsahuje žádnou informaci v tomto smyslu.
Tento výklad článku 10 nařízení č. 1259/2010 je podpořen kontextuálním a systematickým výkladem tohoto ustanovení.
V tomto ohledu je třeba uvést, že slovní spojení „neupravuje rozvod“ je použito i v článku 13 nařízení č. 1259/2010, kterému odpovídá bod 26 odůvodnění tohoto nařízení, podle něhož v případě, že uvedené nařízení právo zúčastněného členského státu, u jehož soudu bylo zahájeno řízení, rozvod neupravuje, mělo by se to vykládat tak, že právo tohoto členského státu „neobsahuje institut rozvodu“. Ačkoli tento bod 26 odůvodnění odkazuje na právo členského státu, u jehož soudu bylo zahájeno řízení, nic to nemění na tom, že v rozsahu, v němž se týká významu slovního spojení „neupravuje rozvod“, jsou poznatky, které v tomto ohledu poskytuje, relevantní i ve vztahu k článku 10 nařízení č. 1259/2010.
Je třeba rovněž uvést, že rozluka, která je ostatně výslovně uvedena v tomto článku 10, spadá stejně jako rozvod do působnosti tohoto nařízení a je nedílnou součástí jeho systému a celkové systematiky.
Z teleologického hlediska kromě toho z bodů 9, 21 a 29 odůvodnění nařízení č. 1259/2010 vyplývá, že cílem tohoto nařízení je vytvořit jasný a úplný právní rámec v oblasti rozhodného práva ve věcech rozvodu a rozluky v zúčastněných členských státech, zaručit právní jistotu, předvídatelnost a pružnost v mezinárodních řízeních ve věcech manželských, a tedy usnadnit volný pohyb osob v rámci Evropské unie, jakož i zabránit tomu, aby jeden z manželů požádal o rozvod dříve než ten druhý kvůli tomu, že se řízení bude řídit určitým právem, které považuje za vhodnější pro ochranu svých zájmů.
Kromě skutečnosti, že by byl v rozporu se zněním článku 10 nařízení č. 1259/2010 a neslučitelný s kontextem a systematikou, do nichž je toto ustanovení zasazeno, by přitom výklad tohoto ustanovení, podle něhož se právo místa soudu použije v případě, že cizí rozhodné právo podmiňuje rozvod splněním podmínek považovaných za přísnější, než jsou podmínky stanovené právem místa soudu, nebyl ani v souladu s cíli sledovanými tímto nařízením.
Jak tvrdí rumunská vláda, tento výklad by totiž vyžadoval v každém jednotlivém případě přezkum podmínek, za kterých lze rozhodnout o rozvodu podle rozhodného práva na základě ustanovení uvedeného nařízení, jakož i subjektivní posouzení toho, do jaké míry lze tyto podmínky považovat za přísnější, než jsou podmínky stanovené právem místa soudu, což by bylo v praxi v rozporu nebo přinejmenším by to narušilo dosažení cílů právní jistoty a předvídatelnosti sledovaných týmž nařízením.
Stejně tak, jak uvedla portugalská vláda, by uvedený výklad mařil autonomii vůle manželů, jak je upravena v článku 5 nařízení č. 1259/2010, a v případě, že by si nezvolili právo rozhodné pro jejich rozvod a rozluku, by mařil použití práva, s nímž mají manželé úzké vazby, podle bodu 21 odůvodnění a článku 8 tohoto nařízení.
V neposlední řadě by takový výklad mohl vést manžela či manželku, který/á žádá o rozvod, k podání návrhu k soudu členského státu, který je příslušný na základě ustanovení nařízení č. 2201/2003, jehož právo váže rozvod na méně přísné podmínky.
Pokud jde o spor v původním řízení, z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že právo rozhodné podle čl. 8 písm. a) nařízení č. 1259/2010, a sice italské právo, zná institut rozvodu.
V důsledku toho se článek 10 tohoto nařízení na tento spor nepoužije a okolnost, že toto právo podmiňuje rozvod splněním podmínek považovaných za přísnější, než jsou podmínky stanovené právem místa soudu, jako je předchozí rozluka, je v tomto ohledu irelevantní.
Podle ustálené judikatury přísluší Soudnímu dvoru, aby v rámci spolupráce s vnitrostátními soudy zavedené článkem 267 SFEU poskytl předkládajícímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen (rozsudky ze dne 23. března 2006, FCE Bank,
C‑210/04
,
EU:C:2006:196
, bod
; ze dne 8. prosince 2011, Banco Bilbao Vizcaya Argentaria,
C‑157/10
,
EU:C:2011:813
, bod
, a ze dne 25. července 2018, Dyson,
C‑632/16
,
EU:C:2018:599
, bod
).
V projednávané věci je třeba, jak tvrdí německá vláda a Evropská komise, poskytnout předkládajícímu soudu informace týkající se praktických důsledků výkladu článku 10 nařízení č. 1259/2010 podaného v bodech 25 a 26 tohoto rozsudku, jelikož předkládající soud uvedl, že neexistují-li ustanovení upravující řízení o rozluce v rumunském právu, rumunské soudy meritorně nepřezkoumávají návrhy na rozluku a návrhy na rozvod, kterým nepředcházela rozluka konstatovaná či rozhodnutá podle italského práva.
Předkládající soud totiž uvádí, že podle vnitrostátní judikatury jsou za takových skutkových okolností, jako jsou okolnosti dotčené ve věci v původním řízení, tyto návrhy odmítány jako nepřípustné z důvodu, že rumunské právo nestanoví řízení ve věci rozluky, a jako předčasné z důvodu, že o rozvod je žádáno u rumunských soudů, aniž byla předem konstatována rozluka či o ní bylo předem rozhodnuto italskými soudy, nebo jsou dokonce zamítány jako neopodstatněné z obou těchto důvodů.
Vzhledem k tomu, že taková soudní praxe má za následek bránění meritornímu přezkumu uvedených návrhů, zbavuje jednotná pravidla rozhodného práva ve věcech rozvodu a rozluky stanovená nařízením č. 1259/2010 z velké části jejich obsahu a ohrožuje tím jejich užitečný účinek.
Je přitom třeba připomenout, že v projednávané věci byla obecná příslušnost rumunských soudů k rozhodnutí o návrhu na rozvod manželství JE určena na základě čl. 3 odst. 1 písm. b) nařízení č. 2201/2003.
I když tedy rumunské právo na rozdíl od italského práva neobsahuje procesní ustanovení týkající se rozluky, jsou příslušné rumunské soudy povinny o tomto návrhu rozhodnout.
V takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, v níž má příslušný soud za to, že cizí rozhodné právo na základě ustanovení nařízení č. 1259/2010 umožňuje podat návrh na rozvod pouze za podmínky, že mu předcházela rozluka trvající tři roky, zatímco právo místa soudu nestanoví procesní pravidla ve věcech rozluky, uvedený soud nicméně musí, pokud nemůže o takové rozluce rozhodnout sám, ověřit, zda jsou splněny hmotněprávní podmínky stanovené cizím rozhodným právem a rozhodnout o tomto v rámci řízení o rozvodu, které vede.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že článek 10 nařízení č. 1259/2010 musí být vykládán v tom smyslu, že slovní spojení „[j]estliže rozhodné právo podle článků 5 nebo 8 neupravuje rozvod“, se vztahuje pouze na situace, kdy rozhodné cizí právo neupravuje rozvod v žádné podobě.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

Článek 10 nařízení Rady (EU) č. 1259/2010 ze dne 20. prosince 2010, kterým se zavádí posílená spolupráce v oblasti rozhodného práva ve věcech rozvodu a rozluky, musí být vykládán v tom smyslu, že slovní spojení „[j]estliže rozhodné právo podle článků 5 nebo 8 neupravuje rozvod“ se vztahuje pouze na situace, kdy rozhodné cizí právo neupravuje rozvod v žádné podobě.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: rumunština.