CELEX: 62018CJ0254
Eelotsusetaotlus
Direktiiv 2003/88/EÜ
Tööaja korraldus
Töötajate ohutuse ja tervise kaitse
Maksimaalne iganädalane tööaeg
Võrdlusperiood
Libisev või kindlaksmääratud kuupäeval algav võrdlusperiood
Erand
Politseiametnikud

Eelotsusetaotlus puudutab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta (
ELT 2003, L 299, lk 9
; ELT eriväljaanne 05/04, lk 381) artikli 6 punkti b, artikli 16 punkti b, artikli 17 lõike 3 ja artikli 19 esimese lõigu tõlgendamist.
Taotlus on esitatud kohtuvaidluses ühelt poolt Syndicat des cadres de la sécurité intérieure’i (Sisejulgeolekutöötajate Ametiühing, edaspidi „SCSI“) ja teiselt poolt Premier ministre’i (peaminister, Prantsusmaa), ministre de l’Intérieur’i (siseminister, Prantsusmaa) ja ministre de l’Action et des Comptes publics’i (avaliku halduse ja eelarveminister, Prantsusmaa) vahel seoses võrdlusperioodiga, mida kasutatakse riikliku politseiameti tegevametnike iganädalase keskmise tööaja arvutamiseks.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 89/391/EMÜ
Nõukogu 12. juuni 1989. aasta direktiivi 89/391/EMÜ töötajate töötervishoiu ja tööohutuse parandamist soodustavate meetmete kehtestamise kohta (
EÜT 1989, L 183, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/01, lk 349) artiklis 2 on ette nähtud:
„1.   Käesolevat direktiivi kohaldatakse nii avaliku kui ka erasektori kõikide tegevusvaldkondade suhtes (tööstus, põllumajandus, kaubandus, haldus, teenindus, haridus, kultuur, vaba aeg jne).
2.   Käesolevat direktiivi ei kohaldata juhul, kui teatava avaliku teenistuse, nagu näiteks relvajõudude või politsei, või teatava kodanikukaitseteenistuse tegevus oma eripära tõttu sellega vältimatult vastuollu satub.
Sellisel juhul tuleb töötajate ohutus ja tervis tagada nii hästi kui võimalik, pidades silmas käesoleva direktiivi eesmärke.“
Direktiiv 2003/88
Direktiivi 2003/88 põhjendus 15 on sõnastatud järgmiselt:
„Pidades silmas ettevõtte tööaja korraldamisel tõenäoliselt tekkivaid küsimusi, on soovitav ette näha käesoleva direktiivi teatavate sätete paindlik kohaldamine, tagades samal ajal töötajate tööohutuse ja töötervishoiu põhimõtete järgimise.“
Direktiivi 2003/88 artiklis 1 on sätestatud:
„[…]
2.   Käesolevat direktiivi kohaldatakse:
a)
minimaalse igapäevase ja iganädalase puhkeaja ning põhipuhkuse, vaheaegade ja maksimaalse nädalase tööaja suhtes; ning
b)
öötöö, vahetustega töö ja töökorralduse teatavate aspektide suhtes.
3.   Käesolevat direktiivi kohaldatakse nii avaliku kui erasektori kõigi tegevusalade suhtes direktiivi 89/391/EMÜ artikli 2 tähenduses, ilma et see piiraks käesoleva direktiivi artiklite 14, 17, 18 ja 19 kohaldamist.
[…]
4.   Direktiivi 89/391/EMÜ sätteid kohaldatakse täielikult lõikes 2 nimetatud küsimuste suhtes, ilma et see piiraks käesolevas direktiivis sisalduvate rangemate ja/või täpsemate sätete kohaldamist.“
Direktiivi 2003/88 artiklis 3, mis käsitleb igapäevast puhkeaega, on ette nähtud:
„Liikmesriigid võtavad vajalikke meetmeid, et tagada iga töötaja õigus vähemalt 11 tunnisele järjestikusele puhkeajale iga 24 tunnise ajavahemiku kohta.“
Direktiivi artiklis 5 „Iganädalane puhkeaeg“ on sätestatud:
„Liikmesriigid võtavad vajalikke meetmeid, et tagada iga töötaja õigus vähemalt 24 tunnisele katkestamatule puhkeajale iga seitsmepäevase ajavahemiku kohta lisaks artiklis 3 nimetatud 11 tunnisele igapäevasele puhkusele.
[…]“.
Direktiivi artikkel 6 „Maksimaalne iganädalane tööaeg“ on sõnastatud järgmiselt:
„Liikmesriigid võtavad vajalikke meetmeid, mis kooskõlas vajadusega kaitsta töötajate ohutust ja tervist tagavad, et:
[…]
b)
keskmise tööaja pikkus igas seitsmepäevases ajavahemikus, kaasa arvatud ületunnitöö, ei ületa 48 tundi.“
Sama direktiivi artiklis 16 „Võrdlusperioodid“ on sätestatud:
„Liikmesriigid võivad ette näha:
[…]
b)
artikli 6 (maksimaalne nädalane tööaeg) kohaldamiseks võrdlusperioodi, mis ei ületa nelja kuud.
Vastavalt artiklile 7 antud tasulise põhipuhkuse ja haiguspuhkuse aeg jäetakse keskmise arvutamisel arvesse võtmata või on arvutamise suhtes neutraalne;
[…]“.
Direktiivi 2003/88 artiklis 17 on muu hulgas ette nähtud järgmised erandid:
„[…]
2.   Lõigetes 3, 4 ja 5 sätestatud erandid võib vastu võtta õigus- ja haldusnormidega või tööturu osapoolte vaheliste kollektiivlepingute või lepingutega, tingimusel et kõnealustele töötajatele antakse hüvituseks võrdväärse pikkusega puhkeajad või et erandjuhtudel, kui objektiivsetel põhjustel ei ole võimalik anda hüvituseks niisuguseid võrdväärse pikkusega puhkeaegu, võimaldatakse kõnealustele töötajatele asjakohane kaitse.
3.   Käesoleva artikli lõike 2 kohaselt võib teha erandeid artiklitest 3, 4, 5, 8 ja 16:
[…]
b)
turvamis- ja järelevalvetoimingute puhul, mis nõuavad vara ja isikute kaitsmiseks pidevat kohalolekut, eriti turvameeste ja majahoidjate või turvafirmade puhul;
c)
tegevuste puhul, mis nõuavad teenuse või tootmise pidevat jätkumist […]
[…]“.
Direktiivi artikli 19 „Võrdlusperioodide erandite piiramine“ esimeses ja teises lõigus on ette nähtud:
„Artikli 17 lõikes 3 ja artiklis 18 sätestatud võimalus teha erand artikli 16 punktist b ei tohi viia üle kuue kuu kestva võrdlusperioodi kehtestamiseni.
Töötajate ohutuse ja tervise kaitse üldisi põhimõtteid järgides on liikmesriikidel siiski võimalus lubada objektiivsetel, tehnilistel või töökorraldusega seotud põhjustel kehtestada tööturu osapoolte vahel sõlmitud kollektiivlepingute või lepingutega võrdlusperioodid, mille pikkus ei ületa ühelgi juhul 12 kuud.“
Prantsuse õigus
Avalikus teenistuses ning kohtuasutustes ja prokuratuuris tööaja korraldust ja vähendamist käsitlev 25. augusti 2000. aasta dekreedi nr 2000‑815 (décret n
o
2000‑815, du 25 août 2000, relatif à l’aménagement et à la réduction du temps de travail dans la fonction publique de l’État et dans la magistrature) (
JORF
, 29.8.2000, lk 13301), mida on muudetud 15. veebruari 2011. aasta dekreediga nr 2011‑184 (
JORF
, 17.2.2011, lk 2963), artiklis 3 on sätestatud:
„I.   Töökorraldus peab vastama järgnevalt sätestatud miinimumtagatistele.
Iganädalane tegelik tööaeg, sealhulgas ületunnitöö, ei või ületada ei 48 tundi ühel nädalal ega keskmiselt 44 tundi mis tahes kaheteistkümne järjestikuse nädala jooksul ning iganädalane puhkeaeg, mis hõlmab tavaliselt pühapäeva, ei või olla vähem kui 35 tundi.
[…]
II.   Punktis I esitatud reeglitest võib erandeid teha vaid juhtudel ja tingimustel, mis on järgmised:
a) kui asjaomase avaliku teenistuse enda eesmärk nõuab teenistuse pidevat jätkumist, eelkõige isikute ja vara kaitseks, ning Conseil d’État’ga [Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu] kooskõlastatud dekreediga, mis on vastu võetud pärast töötervishoiu ja tööohutuskomitee ning vajaduse korral ministrite tehnilise komitee ja avaliku teenistuse kõrgeima nõukogu arvamuse saamist ning millega määratakse kindlaks asjaomastele teenistujate kategooriatele makstavad hüvitised;
[…]“.
Riikliku politseiameti teenistuses töötavate isikute suhtes töö‑ ja puhkeajaga seotud miinimumtagatistest erandite tegemist käsitleva 23. oktoobri 2002. aasta dekreedi nr 2002‑1279 (décret n
o
2002‑1279, du 23 octobre 2002, portant dérogations aux garanties minimales de durée du travail et de repos applicables aux personnels de la police nationale) (
JORF
, 25.10.2002, lk 17681), mida on muudetud 30. jaanuari 2017. aasta dekreediga nr 2017‑109 (
JORF
, 31.1.2017), artikkel 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Erandina ei kohaldata riikliku politseiameti tegevametnike töö korraldamisel ülalmainitud 25. augusti 2000. aasta dekreedi artikli 3 punktis I nimetatud miinimumtagatisi, kui see on vajalik tulenevalt nende pädevuses olevatest ülesannetest, mis seonduvad avaliku korra ja julgeoleku tagamisega, kriminaalpolitsei tegevusega või teabe kogumisega.
Selle erandi korral peavad siiski olema täidetud järgmised tingimused:
1 Mis tahes seitsmepäevase ajavahemiku lõikes arvestatud iganädalane tööaeg, sealhulgas ületunnitöö, ei või kalendriaasta ühe poolaasta jooksul ületada keskmiselt 48 tundi;
[…]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Eelotsusetaotlusest tuleneb, et dekreediga nr 2002‑1279, mida on muudetud dekreediga nr 2017-109, on kehtestatud töö‑ ja puhkeaja erinormid, mida kohaldatakse Prantsuse riikliku politseiameti töötajatele. Selle dekreedi artiklis 1 on nimelt ette nähtud, et mis tahes seitsmepäevase ajavahemiku lõikes arvestatud iganädalane tööaeg, sealhulgas ületunnitöö, ei või kalendriaasta ühe poolaasta jooksul ületada keskmiselt 48 tundi.
SCSI esitas 28. märtsil 2017 Conseil d’État’le (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) taotluse tühistada see säte. SCSI väidab eelkõige, et kuna nimetatud sättes on keskmise iganädalase tööaja arvutamise aluseks valitud võrdlusperiood, mis on määratletud kalendriaasta poolaastatena, mitte kuuekuuline võrdlusperiood, mille algus ja lõpp aja möödudes muutub, on sellega rikutud direktiivi 2003/88 norme.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teada, kas direktiivi 2003/88 artikli 6 sätteid koostoimes artikli 16 sätetega tuleb tõlgendada nii, et neist tuleneb kohustus kasutada kindla alguskuupäevata libisevaid võrdlusperioode, või nii, et liikmesriikidele on jäetud õigus valida, kas kasutada libisevaid või kindlaksmääratud kuupäeval algavaid võrdlusperioode.
Nimetatud kohus soovib ka teada, kas juhul, kui lubatud on vaid kindla alguskuupäevata libisev võrdlusperiood, võib võrdlusperiood jääda libisevaks ka siis, kui seda pikendatakse kuuele kuule direktiivi 2003/88 artikli 17 lõike 3 punktis b ette nähtud erandi alusel.
Neil asjaoludel otsustas Conseil d’État (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas direktiivi [2003/88] artikleid 6 ja 16 tuleb tõlgendada nii, et neist tuleneb kohustus kasutada kindla alguskuupäevata libisevat võrdlusperioodi, või nii, et liikmesriikidele on jäetud õigus valida, kas kasutada libisevat või kindlaksmääratud kuupäeval algavat võrdlusperioodi?
2.
Kas, juhul kui neid sätteid tuleb tõlgendada nii, et neist tuleneb kohustus kasutada kindla alguskuupäevata libisevat võrdlusperioodi, puudutab artiklis 17 jäetud võimalus teha erandeid artikli 16 punktist b lisaks võrdlusperioodi pikkusele ka seda, kas tegemist on libiseva võrdlusperioodiga või mitte?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Nende kahe küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2003/88 artikli 6 punkti b, artikli 16 punkti b ja artikli 19 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, milles on iganädalase keskmise tööaja arvutamiseks ette nähtud võrdlusperioodid, mis algavad ja lõpevad konkreetsel kuupäeval, mitte kindla alguskuupäevata libisevad võrdlusperioodid.
Direktiivi artikli 6 punktis b on sätestatud, et „keskmine tööaja pikkus igas seitsmepäevases ajavahemikus, kaasa arvatud ületunnitöö, ei tohi ületada 48 tundi“.
Sama direktiivi artikli 16 punktis b on sätestatud, et liikmesriigid võivad ette näha maksimaalse iganädalase tööaja arvutamiseks võrdlusperioodi, mis ei ületa nelja kuud.
Direktiivi 2003/88 artikli 16 punktis b ette nähtud võrdlusperioodi võib selle direktiivi artikli 19 esimese lõigu kohaselt erandkorras pikendada kuueks kuuks teatud juhtudel või eelkõige direktiivi artikli 17 lõikes 3 ette nähtud teatud tegevuste puhul, nagu „turvamis- ja järelevalvetoimingute puhul, mis nõuavad vara ja isikute kaitsmiseks pidevat kohalolekut“ või „tegevuste puhul, mis nõuavad teenuse või tootmise pidevat jätkumist“. Põhikohtuasjas kohaldas Prantsuse Vabariik seda erandkorda riikliku politseiameti tegevametnikele.
Käesoleva kohtuotsuse punktides 21 ja 22 osundatud sätetest nähtub seega, et iganädalase keskmise tööaja võib arvutada mitte seitsmepäevases ajavahemikus, vaid et ette on nähtud „võrdlusperioodid“, mis võivad olla kuni neli kuud üldkorra puhul ja kuni kuus kuud erandkorra puhul. Sellise võrdlusperioodi jooksul iganädalase keskmise tööaja arvutamise eesmärk on direktiivi 2003/88 põhjenduse 15 kohaselt näha ette direktiivi artikli 6 punkti b teatud paindlik kohaldamine nii, et iga kord, kui teatud hetkel võrdlusperioodi jooksul ületatakse maksimaalset iganädalast tööaega, oleks seda võimalik hüvitada vastava vähendamisega muul hetkel võrdlusperioodi jooksul. Järelikult ei ole kogu võrdlusperioodi jooksul töötundide arvu ühtlast jaotumist nõutud (9. novembri 2017. aasta kohtuotsus Maio Marques da Rosa,
C‑306/16
,
EU:C:2017:844
, punkt
).
Samuti selgub käesoleva kohtuotsuse punktides 21 ja 22 viidatud sätetest, et mõiste „võrdlusperiood“ on esiteks ühtne mõiste, millel on sama tähendus üldkorra ja erandkorra puhul, ning teiseks on see mõiste, mis ei sisalda viidet liikmesriikide riigisisesele õigusele ja mida tuleb seega käsitada liidu õiguse autonoomse mõistena ning tõlgendada ühetaoliselt kogu liidu territooriumil, olenemata liikmesriikides kasutatud kvalifikatsioonist, võttes arvesse asjaomaste sätete sõnastust, konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osaks need sätted on (vt analoogia alusel 9. novembri 2017. aasta kohtuotsus Maio Marques da Rosa,
C‑306/16
,
EU:C:2017:844
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Seega tuleb kindlaks teha, kas arvestades direktiivi 2003/88 artiklite 16 ja 19 sõnastust ja konteksti ning direktiiviga taotletavaid eesmärke, võib võrdlusperioodid kindlaks määrata kui perioodid, mis algavad ja lõpevad konkreetsel kuupäeval, st kui kindlaksmääratud kuupäeval algavad võrdlusperioodid, või perioodid, mille algus ja lõpp aja möödumisel pidevalt muutuvad, st kui kindla alguskuupäevata libisevad võrdlusperioodid.
Esiteks tuleb märkida, et nagu kohtujurist oma ettepaneku punktist 46 tõdes, ei ole direktiivi 2003/88 artiklite 16 ja 19 sõnastuses midagi ette nähtud selles küsimuses, kas võrdlusperioodid tuleb määrata kindlaks kindlaksmääratud kuupäeval algavana või kindla alguskuupäevata libisevana, ning järelikult ei ole ühe meetodi kasutamine nende artiklite sõnastusega rohkem vastuolus kui teise meetodi kasutamine.
Teiseks ei võimalda direktiivi 2003/88 artiklite 16 ja 19 kontekst samuti sellele küsimusele vastata, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 58.
Kuigi on tõsi, et nagu Prantsuse valitsus ja Euroopa Komisjon oma kirjalikes seisukohtades on rõhutanud, on Euroopa Kohus seoses direktiivi 2003/88 artiklis 5 iganädalase puhkeaja kohta ette nähtud „seitsmepäevase ajavahemikuga“, mille Euroopa Kohus on kvalifitseerinud selle direktiivi tähenduses „võrdlusperioodiks“, tõdenud, et võrdlusperioodi võib selles kontekstis määratleda kui kindlaksmääratud ajavahemikku, mille jooksul tuleb anda teatav arv järjestikuseid puhketunde, kusjuures oluline ei ole ajahetk, millal need puhketunnid antakse (9. novembri 2017. aasta kohtuotsus Maio Marques da Rosa,
C‑306/16
,
EU:C:2017:844
, punkt
). Prantsuse valitsus tuletab selle kohtuotsuse punktis 43 sõna „kindlaksmääratud“ kasutamisest, et „võrdlusperioodi“ tuleb pigem mõista kui perioodi, mis on määratletud kindlaksmääratud kuupäeval algavana.
Sellise 9. novembri 2017. aasta kohtuotsuse Maio Marques da Rosa,
C‑306/16
,
EU:C:2017:844
) punkti 43 tõlgendusega ei saa siiski nõustuda, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktist 55. Selles kohtuotsuses kasutatud sõna „kindlaksmääratud“ ei tule mõista tähenduses „periood, mis kattub tingimata kalendriaastaga“, vaid tähenduses „aja mõõtmise ühik“, st kõnealuses kohtuotsuses seitsmepäevane ajavahemik.
Nimelt kohtuasjas, milles tehti 9. novembri 2017. aasta kohtuotsus Maio Marques da Rosa (
C‑306/16
,
EU:C:2017:844
), ei puudutanud Euroopa Kohtu analüüsitud küsimus seda, kas võrdlusperiood on kindlaksmääratud kuupäeval algav või libisev, vaid üksnes seda, kas direktiivi 2003/88 artiklis 5 ette nähtud iganädalane kohustuslik puhkepäev tuleb anda hiljemalt päeval, mis järgneb kuuele järjest töötatud päevale või tuleb seda anda iga seitsmepäevase ajavahemiku sees. Valides viimati nimetatud lahenduse, pidas Euroopa Kohus „kindlaksmääratud ajavahemikuks“ kindla pikkusega ajavahemikku, samas siiski otsustamata, kas selle ajavahemiku algus ja lõpp peavad ühtima kalendriaastaga või mitte või üldisemalt vastama sellistele jäikadele kuupäevadele nagu kalendrinädala kuupäevad.
Eeltoodust tuleneb, et kui direktiivi 2003/88 artiklite 16 ja 19 sõnastuses ja kontekstis viited puuduvad, siis põhimõtteliselt on liikmesriikidel vabadus määrata võrdlusperioodid kindlaks vastavalt nende valitud meetodile, tingimusel et järgitakse selle direktiiviga taotletud eesmärke.
Mis kolmandaks puudutab direktiiviga 2003/88 taotletud eesmärke, siis tuleb täheldada, et väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et direktiivi eesmärk on tagada töötajate ohutuse ja tervise parem kaitse, nähes selle artikli 6 punktis b muu hulgas ette ülempiiri iganädalasele keskmisele tööajale. See ülempiir kujutab endast liidu olulise tähtsusega sotsiaalõigusnormi, mis peab laienema miinimumnõudena kõigile töötajatele, et tagada kõigi töötajate ohutuse ja tervise kaitse (14. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus Fuß,
C‑243/09
,
EU:C:2010:609
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika, ning 10. septembri 2015. aasta kohtuotsus Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras,
C‑266/14
,
EU:C:2015:578
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks on oluline, et direktiiviga 2003/88 töötajatele antud õiguste kasulik mõju oleks täielikult tagatud, mis tähendab järelikult liikmesriikidele kohustust tagada kinnipidamine kõikidest direktiivis sätestatud miinimumnõuetest ja takistada muu hulgas direktiivi artikli 6 punktis b kindlaks määratud maksimaalse iganädalase tööaja ületamist. Selline tõlgendus on tegelikult ainus, mis on kooskõlas sama direktiivi eesmärgiga tagada töötajate ohutuse ja tervise tõhus kaitse, kehtestades neile tegelikult tööaja, mis keskmiselt ei ole pikem kui 48 tundi nädalas kogu võrdlusperioodi jooksul (vt selle kohta 7. septembri 2006. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik,
C‑484/04
,
EU:C:2006:526
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 14. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus Fuß,
C‑243/09
,
EU:C:2010:609
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohus on selles küsimuses otsustanud, et see eesmärk tähendab, et igal töötajal peab olema nimelt õigus piisavale puhkeajale, mis ei pea olema üksnes tõhus, võimaldades puudutatud isikutel taastuda tööväsimusest, vaid ka ennetava iseloomuga, vältimaks nii palju kui võimalik töötajate turvalisuse ja tervise mõjutamist kuhjuvate vajaliku puhkeajata tööperioodide tõttu (vt selle kohta 7. septembri 2006. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik,
C‑484/04
,
EU:C:2006:526
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Samuti on oluline rõhutada, et nagu ilmneb direktiivi 2003/88 põhjendusest 15, ei mõjuta direktiivi artiklites 16 ja 19 jäetud paindlikkus, mis puudutab muu hulgas selle direktiivi artikli 6 punkti b kohaldamist, töötajate tööohutuse ja töötervishoiu kaitse põhimõtete järgimist.
Samuti selgub Euroopa Kohtu praktikast, et direktiivi 2003/88 artiklis 17 ette nähtud erandeid tuleb tõlgendada nii, et nende ulatus on piiratud sellega, mis on rangelt vajalik asjaomaste eranditega kaitstavate huvide säilitamiseks (vt selle kohta 26. juuli 2017. aasta kohtuotsus Hälvä jt,
C‑175/16
,
EU:C:2017:617
, punkt
, ja 21. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Matzak,
C‑518/15
,
EU:C:2018:82
, punkt
).
Neid kaalutlusi arvestades tuleb kindlaks teha, kas nii kindlaksmääratud kuupäeval algavad kui ka libisevad võrdlusperioodid on kooskõlas direktiivi 2003/88 eesmärgiga, milleks on töötajate ohutuse ja tervise tõhusa kaitse tagamine.
Sellega seoses tuleb märkida, et kindlaksmääratud kuupäeval algavad võrdlusperioodid ja libisevad võrdlusperioodid on iseenesest kooskõlas nimetatud direktiivi 2003/88 eesmärgiga, kuna need mõlemad võimaldavad teha kindlaks, et töötaja ei tööta keskmiselt rohkem kui 48 tundi nädalas kogu asjaomasel võrdlusperioodil, ning et niiviisi on tema tervise ja ohutusega seotud nõuded täidetud. Selleks ei ole oluline, kas võrdlusperioodi algus ja lõpp on kindlaks määratud konkreetse kuupäeva alusel või ajas muutuvalt.
Kindlaksmääratud kuupäeval algavate võrdlusperioodide mõju töötajate ohutusele ja tervisele sõltub siiski kõikidest asjakohastest asjaoludest, nagu töö laad ja töötingimused ning eelkõige asjaomase liikmesriigi kehtestatud maksimaalne iganädalane tööaeg ja võrdlusperioodi kestus. Nagu kõik menetluses osalejad on nõustunud, võivad nimelt kindlaksmääratud kuupäeval algavad võrdlusperioodid vastupidi libisevatele võrdlusperioodidele tekitada olukordi, kus ei saavutata töötajate ohutuse ja tervise kaitse eesmärki.
Sellega seoses tuleb märkida, et kindlaksmääratud kuupäeval algava võrdlusperioodi meetod võib viia selleni, et tööandja kehtestab töötajale kindlaksmääratud kuupäeval algaval kahel järjestikusel võrdlusperioodil intensiivse tööaja, ning kuigi tööandja järgib direktiivi 2003/88 artiklites 3 ja 5 ette nähtud puhkeaega, loob ta olukorra, kus keskmiselt ületatakse maksimaalne iganädalane tööaeg ajavahemikus, mis nende kindlaksmääratud kuupäeval algava kahe perioodiga ajaliselt kokku langedes vastab sama kestusega ühele libisevale võrdlusperioodile. Selline olukord ei saa juhtuda, kui võrdlusperiood määratakse kindlaks libisevalt, kuna määratluse poolest on libisevate võrdlusperioodide tagajärg see, et iganädalane keskmine tööaeg arvutatakse pidevalt ümber.
Seega, kuigi kindlaksmääratud kuupäeval algavad võrdlusperioodid ja libisevad võrdlusperioodid eraldi võttes iseenesest vastavad töötajate ohutuse ja tervise kaitse eesmärgile, võib kindlaksmääratud kuupäeval algava kahe järjestikuse võrdlusperioodi koosesinemine olenevalt asjaomase liikmesriigi kehtestatud maksimaalsest iganädalasest tööajast ja võrdlusperioodi pikkusest tekitada olukordi, kus seda eesmärki võidakse kahjustada, kuigi direktiiv 2003/88 artiklites 3 ja 5 ette nähtud puhkeaegu on järgitud.
Antud juhul ammendas Prantsuse Vabariik mitte ainult ülempiiri, mis oli talle direktiivis 2003/88 pakutud seoses maksimaalse iganädalase tööajaga, kehtestades selleks 48 tundi, vaid ta tugines ka kõnealuse direktiivi artikli 17 lõikes 3 koostoimes artikli 19 esimese lõiguga ette nähtud erandile, et pikendada kuuele kuule võrdlusperiood, mida kasutatakse maksimaalse iganädalase keskmise tööaja arvutamiseks. Neil tingimustel tuleb täheldada, et kindlaksmääratud kuupäeval algavate võrdlusperioodide kasutamine ei võimalda tagada kinnipidamist maksimaalsest 48tunnisest iganädalasest keskmisest tööajast kogu kuuekuulise ajavahemiku jooksul, mis ajaliselt langeb kokku kindlaksmääratud kuupäeval algava kahe järjestikuse võrdlusperioodiga.
Võttes arvesse käesoleva kohtuotsuse punktides 32 ja 33 viidatud kohtupraktikat, tuleb aga asuda seisukohale, et direktiivi 2003/88 eesmärgi täitmist kahjustataks, kui kindlaksmääratud kuupäeval algavate võrdlusperioodide kasutamisega ei kaasneks mehhanisme, mis võimaldavad tagada, et peetakse kinni maksimaalsest 48tunnisest iganädalasest keskmisest tööajast iga kuuekuulise ajavahemiku jooksul, mis ajaliselt langeb kokku kindlaksmääratud kuupäeval algava kahe järjestikuse võrdlusperioodiga.
Peale selle tuleb märkida, et direktiivi 2003/88 artikli 19 teise lõigu kohaselt on juhul, kui liikmesriik soovib pikendada võrdlusperioodi nii, et see on rohkem kui kuus kuud, on vaja sellekohast tööturu osapoolte vahel sõlmitud kollektiivlepingut või lepingut. Juhul kui direktiivi 2003/88 artikli 19 esimeses lõigus viidatud võrdlusperiood on kindlaks määratud kindlaksmääratud kuupäeval algavana, võib see viia selleni, et töötaja peab töötama kuuekuulisel ajavahemikul, mis langeb ajaliselt kokku kindlaksmääratud kuupäeval algava kahe järjestikuse võrdlusperioodiga, keskmiselt rohkem kui 48 tundi nädalas, ilma et tööturu osapooled oleksid selle kohta sõlminud kollektiivlepingu või lepingu. Seega võib see ajaliselt kokku langev periood tekitada olukordi, mis on tegelikkuses võimalikud üksnes selle direktiivi artikli 19 teises lõigus ette nähtud võrdlusperioodi raames. Selline tulemus kahjustaks selles sättes ette nähtud erandit.
Järelikult on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne kontrollida, kas põhikohtuasjas kõnealustes riigisisestes õigusnormides on ette nähtud mehhanismid, mis nagu ilmneb käesoleva kohtuotsuse punktist 43, võimaldavad tagada, et peetakse kinni maksimaalsest 48tunnisest iganädalasest keskmisest tööajast iga kuuekuulise ajavahemiku jooksul, mis ajaliselt langeb kokku kindlaksmääratud kuupäeval algava kahe järjestikuse võrdlusperioodiga.
Samuti tuleb märkida, et menetlusnormid nende kohtuasjade läbivaatamiseks, mille eesmärk on tagada üksikisikutele liidu õigusest tulenevate õiguste kaitse, ei tohi olla vähem soodsad kui sarnaste riigisiseste õiguskaitsevahendite puhul (võrdväärsuse põhimõte), ega muuta praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks liidu õigusega antud õiguste kasutamist (tõhususe põhimõte) (24. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus XC jt,
C‑234/17
,
EU:C:2018:853
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis konkreetsemalt puudutab tõhususe põhimõtet, siis peab eelotsusetaotluse esitanud kohus eelkõige analüüsima asjaomastele töötajatele riigisisese õigusega pakutud õiguskaitsevahendite tõhusust, tehes ilma viivituseta lõpu – vajaduse korral kiirendatud või ajutiste meetmete kohaldamise menetluses – praktikale, mille puhul ei täideta direktiivi 2003/88 artikli 6 punkti b nõudeid, nagu need peavad tulenema nõuetekohasest riigisisesesse õigusesse ülevõtmisest.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 2003/88 artikli 6 punkti b, artikli 16 punkti b ja artikli 19 esimesest lõiku tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, milles on iganädalase keskmise tööaja arvutamiseks ette nähtud võrdlusperioodid, mis algavad ja lõpevad konkreetsel kuupäeval, tingimusel et nendes riigisisestes õigusnormides on ette nähtud mehhanismid, mis võimaldavad tagada, et peetakse kinni maksimaalsest 48tunnisest iganädalasest keskmisest tööajast iga kuuekuulise ajavahemiku jooksul, mis ajaliselt langeb kokku kindlaksmääratud kuupäeval algava kahe järjestikuse võrdlusperioodiga.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta artikli 6 punkti b, artikli 16 punkti b ja artikli 19 esimesest lõiku tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, milles on iganädalase keskmise tööaja arvutamiseks ette nähtud võrdlusperioodid, mis algavad ja lõpevad konkreetsel kuupäeval, tingimusel et nendes riigisisestes õigusnormides on ette nähtud mehhanismid, mis võimaldavad tagada, et peetakse kinni maksimaalsest 48tunnisest iganädalasest keskmisest tööajast iga kuuekuulise ajavahemiku jooksul, mis ajaliselt langeb kokku kindlaksmääratud kuupäeval algava kahe järjestikuse võrdlusperioodiga.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.