CELEX: 62015CJ0086
Överklagande
Konkurrensbegränsande samverkan
Italienska tillverkare av armeringsjärn
Fastställande av priser samt begränsning och kontroll av tillverkning och försäljning
Överträdelse av artikel 65 KS
Det ursprungliga beslutet ogiltigförklarat av Europeiska unionens tribunal
Beslutet antaget på nytt genom med stöd av förordning (EG) nr 1/2003
Inget nytt meddelande om invändningar
Inget nytt hörande efter det att det ursprungliga beslutet ogiltigförklarades
Tidsåtgång för processen i tribunalen

Ferriera Valsabbia SpA och Valsabbia Investimenti SpA (nedan gemensamt kallade Valsabbia) i mål C‑86/15 P samt Alfa Acciai SpA (nedan kallat Alfa) i mål C‑87/15 P (dessa parter kallas nedan gemensamt klagandena) har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som Europeiska unionens tribunal meddelade den 9 december 2014 i målet Ferreira Valsabbia och Valsabbia Investimenti/kommissionen (
T‑92/10
, ej publicerad,
EU:T:2014:1032
) respektive den dom tribunalen meddelade samma dag i målet Alfa Acciai/kommissionen (
T‑85/10
, ej publicerad,
EU:T:2014:1037
) (nedan gemensamt kallade de överklagade domarna). Genom dessa domar ogillade tribunalen deras respektive talan om ogiltigförklaring av Europeiska kommissionens beslut K(2009) 7492 slutlig av den 30 september 2009 om ett förfarande enligt artikel 65 KS (COMP/37.956 – Runda armeringsjärn – förnyat antagande av beslut) (nedan kallat beslutet av den 30 september 2009), i dess lydelse enligt kommissionens beslut K(2009) 9912 slutlig av den 8 december 2009 (nedan kallat ändringsbeslutet) (beslutet av den 30 september 2009 i dess lydelse enligt ändringsbeslutet kallas nedan det omtvistade beslutet).
Bakgrund till tvisterna och det omtvistade beslutet
Bakgrunden till tvisten beskrivs i punkterna 20‐25 i de överklagade domarna:
”20
Från oktober till december 2000 genomförde kommissionen i enlighet med artikel 47 KS undersökningar hos italienska företag som producerade armeringsjärn och hos en italiensk sammanslutning av stålföretag. Kommissionen begärde dessutom i enlighet med artikel 47 KS in upplysningar från dem …
Den 26 mars 2002 inledde kommissionen det administrativa förfarandet och framställde invändningar med stöd av artikel 36 KS (nedan kallat meddelandet om invändningar) … [Klagandena] inkom med ett skriftligt yttrande avseende meddelandet om invändningar. Ett muntligt hörande hölls den 13 juni 2002 …
Den 12 augusti 2002 antog kommissionen ytterligare invändningar (nedan kallat det kompletterande meddelandet om invändningar), som riktade sig till mottagarna av meddelandet om invändningar. I detta kompletterande meddelande om invändningar, grundat på artikel 19.1 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar [81 EG] och [82 EG] (
EGT 1962, 13, s. 204
; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8), gav kommissionen sin syn på förfarandet skulle fortsätta efter det att EKSG-fördraget upphört att gälla. De berörda företagen gavs tillfälle att inom en viss tidsfrist yttra sig, och ett andra hörande hölls i närvaro av medlemsstaternas representanter den 30 september 2002. …
Förfarandet utmynnade i att kommissionen antog beslut K(2002) 5087 slutlig av den 17 december 2002 angående ett förfarande enligt artikel 65 KS (COMP/37.956 – Runda armeringsjärn) (nedan kallat 2002 års beslut), där den fann att de företag som beslutet var riktat till hade deltagit i en enda, komplex, fortlöpande konkurrensbegränsande samverkan på den italienska marknaden för armeringsjärn i stänger eller i rullar, med syfte eller resultat att fastställa priser, vilket även hade lett till en samordnad begränsning eller kontroll av tillverkningen eller försäljningen, i strid med artikel 65.1 KS … Kommissionen ålade i detta beslut [Valsabbia att solidariskt betala 10,25 miljoner euro och Alfa att betala 7,175 miljoner euro böter].
Den 5 mars 2003 väckte [klagandena] talan mot 2002 års beslut vid tribunalen. Genom dom av den 25 oktober 2007, SP m.fl./kommissionen (
T‑27/03, T‑46/03, T‑58/03, T‑79/03, T‑80/03, T‑97/03 och T‑98/03
, [
EU:T:2007:317
]), ogiltigförklarade tribunalen 2002 års beslut. Tribunalen konstaterade, särskilt vad gällde frånvaron av hänvisning till artiklarna 3 och 15.2 i förordning nr 17 i 2002 års beslut, att nämnda beslut uteslutande grundats på artikel 65.4 KS och 65.5 KS … Eftersom dessa bestämmelser upphört att gälla den 23 juli 2002, kunde kommissionen inte längre grunda sin befogenhet på dessa bestämmelser, vilka inte längre var i kraft då 2002 års beslut antogs, för att konstatera en överträdelse av artikel 65.1 KS och ålägga de företag som deltagit i överträdelsen böter …
Genom skrivelse av den 30 juni 2008 meddelade kommissionen [klagandena] och övriga berörda företag att den hade för avsikt att anta ett nytt beslut i vilket den rättsliga grunden ändrades jämfört med 2002 års beslut. Den påpekade också att med hänsyn till den begränsade räckvidden av domen [av den 25 oktober 2007,] SP m.fl./kommissionen [(
T‑27/03, T‑46/03, T‑58/03, T‑79/03, T‑80/03, T‑97/03 och T‑98/03
, [
EU:T:2007:317
]), skulle det nya beslutet grundas på bevis som redovisats i meddelandet om invändningar och i det kompletterande meddelandet om invändningar. De berörda företagen fick en tidsfrist inom vilken de hade rätt att yttra sig … [Klagandena] inkom med yttranden.”
I beslutet av den 30 september 2009 fann kommissionen bland annat att rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna [101 FEUF] och [102 FEUF] (
EGT L 1, 2003, s. 1
) skulle tolkas så, att kommissionen kunde konstatera att konkurrensbegränsande samverkan förekommit efter den 23 juli 2002 i de sektorer som omfattades av EKSG-fördragets materiella och tidsmässiga tillämningsområde och kunde ålägga sanktioner för detta. Den angav att beslutet hade antagits enligt EG‑fördragets handläggningsregler liksom nämnda förordning och att de materiella bestämmelser som inte längre var i kraft när en akt antogs kunde tillämpas enligt de principer som reglerar tillämpningen av bestämmelser i tiden, med förbehåll för tillämpningen av den allmänna principen om
lex mitior
.
Artikel 1 i nämnda beslut föreskriver bland annat att klagandena hade åsidosatt artikel 65.1 KS genom att från den 6 december 1989 till den 27 juni 2000 (Valsabbia) respektive 4 juli 2000 (Alfa) delta i en fortlöpande överenskommelse och/eller samordnade förfaranden avseende armeringsjärn i stänger eller i rullar, vilka hade till syfte och/eller resultat att fastställa priser och begränsa och/eller kontrollera tillverkningen eller försäljningen på den inre marknaden. Genom artikel 2 i samma beslut ålade kommissionen Valsabbia och Alfa att betala 10,25 miljoner euro respektive 7,175 miljoner euro i böter.
Genom skrivelser som skickades mellan den 20 och den 23 november 2009 uppgav åtta av de elva bolag som beslutet av den 30 september 2009 var riktat till, däribland klagandena, för kommissionen att bilagan till beslutet, såsom det delgetts bolagen, inte innehöll tabellerna över prisvariationer.
Den 8 december 2009 antog kommissionen ändringsbeslutet. Till detta beslut bifogades de saknade tabellerna, och hänvisningarna till dessa i åtta fotnoter ändrades. Ändringsbeslutet delgavs klagandena den 9 december 2009.
Förfarandet vid tribunalen och de överklagade domarna
Genom ansökningar som inkom till tribunalens kansli den 17 respektive 18 februari 2010 väckte klagandena talan med yrkande, i första hand, om att det omtvistade beslutet skulle ogiltigförklaras i de delar det avsåg klagandena.
Till stöd för sin talan åberopade klagandena fyra grunder: 1) Maktmissbruk av kommissionen. 2) Åsidosättande av artiklarna 14 och 33 i förordning nr 1/2003 och artiklarna 10 och 14 i kommissionens förordning (EG) nr 773/2004 av den 7 april 2004 om kommissionens förfaranden enligt artiklarna [101 och 102 FEUF] (
EUT L 123, 2004, s. 18
) samt av rätten till försvar. 3) Åsidosättande av artikel 65.1 KS och felaktig tolkning av begreppet en enda, fortlöpande överträdelse. 4) Rättsstridigheten vid fastställandet av bötesbeloppet (fastställandet av utgångsbeloppet och underlåtenhet att beakta förmildrande omständigheter) samt orimligt lång tidsåtgång för det administrativa förfarandet. I ett inledande avsnitt om det omtvistade ”beslutets närmare innehåll” gjorde klagandena även gällande att kollegialitetsprincipen eventuellt hade åsidosatts.
Tribunalen ogillade klagandenas talan genom den överklagade domen.
Parternas yrkanden vid domstolen
I sina överklaganden har klagandena yrkat att domstolen ska
–
upphäva de överklagade domarna,
–
ogiltigförklara det omtvistade beslutet i den del det avser klagandena,
–
i andra hand, sätta ned de böter som ålades klagandena genom det omtvistade beslutet, och
–
låta beslutet om rättegångskostnader anstå och återförvisa målen till tribunalen för prövning i sak mot bakgrund av domstolens riktlinjer,
–
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna i båda instanserna.
Kommissionen har yrkat att domstolen ska
–
ogilla överklagandena, och
–
förplikta klagandena att ersätta rättegångskostnaderna.
Genom beslut av domstolens ordförande den 7 juni 2016 förenades målen C‑86/15 P och C‑87/15 P avseende den muntliga delen av förfarandet samt domen.
Begäran om att återuppta den muntliga delen av förfarandet
Den muntliga delen av förfarandet avslutades den 8 december 2016 sedan generaladvokaten föredragit sitt förslag till avgörande. Genom skrivelse av den 27 januari 2017, som gavs in till domstolens kansli samma dag, begärde kommissionen att domstolen skulle återuppta den muntliga delen av förfarandet och lägga till de uppgifter om faktiska omständigheter som den lämnade i sin begäran jämte bifogade handlingar.
Till stöd för sin begäran har kommissionen gjort gällande att de faktiska omständigheterna kring de muntliga hörandena den 13 juni och 30 september 2002, som generaladvokaten grundat sitt förslag till avgörande på, inte tillräckligt klargjorts för domstolen, då de inte specifikt avhandlats mellan parterna.
Enligt artikel 83 i rättegångsreglerna får domstolen, efter att ha hört generaladvokaten, när som helst besluta att den muntliga delen av förfarandet ska återupptas, bland annat om målet ska avgöras på grundval av ett rättsligt argument som inte har avhandlats mellan parterna.
Föremålet för överklagandet bestäms dock i princip av de grunder och argument som parterna anfört. I förevarande fall har parterna haft tillfälle att i tillräcklig utsträckning avhandla dessa grunder och argument i sina inlagor och vid den gemensamma förhandlingen den 20 oktober 2016 i målen C‑85/15 P–C‑89/15 P.
Under dessa omständigheter finner domstolen, efter att ha hört generaladvokaten, att det saknas skäl att besluta om återupptagande av den muntliga delen av förfarandet.
Prövning av överklagandena
Till stöd för sina överklaganden har klagandena anfört sju grunder: 1) Åsidosättande av artikel 10 i förordning nr 773/2004 och rätten till försvar, då det inte skickades ut något nytt meddelande om invändningar. 2) Åsidosättande av artikel 14 i förordning nr 773/2004 och av rätten till försvar, då inga representanter för medlemsstaterna närvarade vid hörandena. 3) Åsidosättande av kollegialitetsprincipen, genom att det fattades ett ofullständigt beslut. 4) Åsidosättande av artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan) jämförd med artikel 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som undertecknades i Rom den 4 november 1950, vad gäller rätten att få sin sak prövad inom rimlig tid. 5) Åsidosättande av artikel 65 KS, felaktig tolkning av begreppet fortlöpande kartell samt bristande och motstridig motivering. 6) Åsidosättande av artikel 47 i stadgan, eftersom tribunalen inte satte ned bötesbeloppet till följd av att det administrativa förfarandet tog orimligt lång tid, samt bristande och motstridig motivering. 7) Åsidosättande av artiklarna 23 och 31 i förordning nr 1/2003, av riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget (
EGT C 9, 1998, s. 3
) och av likabehandlings- och proportionalitetsprinciperna samt bristande motivering.
Den första och den andra grunden
Parternas argument
Genom den första och den andra grunden, som ska prövas först, har klagandena anfört att tribunalen åsidosatte artiklarna 10 och 14 i förordning nr 773/2004 liksom rätten till försvar när den fann att det inte var nödvändigt för kommissionen att tillställa klagandena ett nytt meddelande om invändningar och hålla ett nytt hörande i närvaro av medlemsstaternas konkurrensmyndigheter innan det omtvistade beslutet antogs. De anser att då kommissionen i sin skrivelse tillkännagav sin avsikt att anta beslutet enligt handläggningsreglerna i förordningarna nr 1/2003 och 773/2004, var den också skyldig att följa de reglerna.
Vad gäller den omständigheten att det inte avgetts någon nytt meddelande om invändningar, har kommissionen hävdat att det omtvistade beslutet, inklusive den sanktion som klagandena ålades, uppenbart följde de rättsliga bedömningar som redovisades i meddelandet om invändningar och det kompletterande meddelandet om invändningar, vilka klagandena haft möjlighet att yttra sig över. Tribunalen hade således fog för att, i punkt 128 i de överklagade domarna, understryka att kommissionen i det kompletterande meddelandet om invändningar redan hade underrättat de berörda företagen om de slutsatser, bland annat avseende valet av rättslig grund, som den drog av att EKSG-fördraget löpte ut och att klaganden hade haft möjlighet att framföra sina synpunkter. Enligt kommissionen räcker de övervägandena i sig för att underkänna argumenten om att tribunalen borde ha kritiserat kommissionen för att den antog det omtvistade beslutet utan att ha skickat ut ett nytt meddelande om invändningar till företagen.
Kommissionen har betonat att hänvisningen i det omtvistade beslutet till artikel 23.2 i förordning nr 1/2003, som ersatt artikel 15.2 i förordning nr 17, som nämns i det kompletterande meddelandet om invändningar, och som motsvarar den bestämmelsen, är följden av att 2002 års beslut ogiltigförklarades. Tribunalen hade således fog för att, i punkterna 133 och 134 i de överklagade domarna, finna att när kommissionen efter det att ett beslut har ogiltigförklarats väljer att reparera de konstaterade rättsstridigheterna i beslutet och anta ett identiskt beslut som inte är behäftat med de rättsstridigheterna, då innehåller det beslutet samma invändningar, vilka företagen redan yttrat sig över, och kommissionen är då inte skyldig att ge företagen tillfälle att yttra sig om valet av rättslig grund för att ålägga dem de böter som fatställdes i det omtvistade beslutet.
Vad gäller skrivelsen av den 30 juni 2008 har tribunalen medgett att den skyddade klagandenas rätt att yttra sig utöver vad som krävs enligt förordning nr 773/2004. Det var således bara för fullständighetens skull som tribunalen, i punkt 129 i de överklagade domarna, tillade att den skrivelsen i alla händelser hade erbjudit klagandena möjlighet att framföra sina synpunkter.
Enligt kommissionen kan den andra grunden inte prövas i sak, såtillvida som den gäller huruvida medlemsstaternas representanter kallats till de höranden som hölls, i enlighet med artikel 14 i förordning nr 773/2004, eftersom detta rör fastställandet av de faktiska omständigheterna.
I sak har kommissionen hävdat att tribunalen gjorde rätt när den i punkterna 147 och 148 i de överklagade domarna bekräftade att kommissionen fullt ut hade iakttagit de gällande handläggningsreglerna, eftersom de åtgärder den vidtagit följde reglerna för förfarandenormernas giltighet i tiden. Att medlemsstaternas representanter inte var närvarande vid hörandet den 13 juni 2002, angående meddelandet om invändningar, berodde på att det inte fanns föreskrivet i EKSG-fördraget att de skulle delta. Att dessa närvarade vid hörandet den 30 september 2002, efter det att det kompletterande meddelandet om invändningar hade skickats ut, är också i linje med handläggningsreglerna i EG‑fördraget, som blivit tillämpliga.
Kommissionen har även gjort gällande att i motsats till vad klagandena påstått hävdade den inte i sin skrivelse av den 30 juni 2008 att den även önskade tillämpa förordningarna nr 1/2003 och 773/2004 på det förfarandet som följts innan EKSG-fördraget upphörde att gälla, vilket hade varit omöjligt. Den följde inte heller ett
sui generis
-förfarande, utan var bunden av att följa det förfarande som var tillämpligt vid tidpunkten för åtgärden, enligt principen om handläggningsreglers tillämpning i tiden.
Domstolens bedömning
Vad gäller kommissionens invändning om rättegångshinder avseende den andra grunden, konstaterar domstolen att den grunden inte rör den faktiska omständigheten huruvida medlemsstaterna konkurrensmyndigheter var kallade till hörandena den 13 juni och 30 september 2002, utan den rättsliga omständigheten huruvida kommissionen åsidosatte artikel 14 i förordning nr 773/2004 när den inte höll ett hörande i enlighet med den bestämmelsen innan den antog det omtvistade beslutet. Den invändningen om rättegångshinder kan följaktligen inte vinna framgång.
Vad gäller den första och den andra grunden i sak tillställde kommissionen, i det förfarande som utmynnade i 2002 års beslut, den 26 mars 2002 de berörda företagen, inklusive klagandena, meddelandet om invändningar med stöd av artikel 36 KS. Hörandet angående detta meddelande ägde rum den 13 juni 2002. Det är ostridigt att medlemsstaternas representanter inte var kallade att delta i det hörandet, eftersom något sådant deltagande inte fanns föreskrivet i de då gällande bestämmelserna i EKSG-fördraget.
Efter det att det fördraget upphörde att gälla skickade kommissionen den 12 augusti 2002 det kompletterande meddelandet om invändningar till företagen, med stöd av artikel 19.1 i förordning nr 17, och förklarade där sin ståndpunkt beträffande denna ändring av den rättsliga grunden och anmodade företagen att redogöra för sina synpunkter i den fråga som det kompletterande meddelandet behandlade. Ett hörande ägde rum den 30 september 2002 i närvaro av representanter från medlemsstaterna, i enlighet med artikel 11.2 i kommissionens förordning (EG) nr 2842/98 av den 22 december 1998 om hörande av parter i vissa förfaranden enligt artiklarna [81] och [82] i EG‑fördraget (
EGT L 354, 1998, s. 18
).
Efter det att 2002 års beslut ogiltigförklarats, underrättade kommissionen genom skrivelse av den 30 juni 2008 Feralpi och de övriga berörda företagen om sin avsikt att anta beslutet på nytt med förordning nr 1/2003 som rättslig grund, i enlighet med handläggningsreglerna i den förordningen.
Mot denna bakgrund ska domstolen pröva om kommissionen, i motsats till vad tribunalen fann i bland annat punkterna 142 och 152 i de överklagade domarna, åsidosatte artiklarna 10 och 14 i förordning nr 773/2004 genom att inte tillställa klagandena ett nytt meddelande om invändningar och inte hålla ett nytt hörande med medlemsstaternas konkurrensmyndigheter närvarande innan den antog det omtvistade beslutet.
Enligt fast rättspraxis anses handläggningsregler i allmänhet vara tillämpliga vid tidpunkten för reglernas ikraftträdande (dom av den 29 mars 2011, ArcelorMittal Luxembourg/kommissionen och kommissionen/ArcelorMittal Luxembourg m.fl.,
C‑201/09 P och C‑216/09 P
,
EU:C:2011:190
, punkt
och där angiven rättspraxis, dom av den 29 mars 2011, ThyssenKrupp Nirosta/kommissionen,
C‑352/09 P
,
EU:C:2011:191
, punkt
, och dom av den 11 december 2012, kommissionen/Spanien,
C‑610/10
,
EU:C:2012:781
, punkt
). Detta gäller även i ett förfarande som inleddes före detta ikraftträdande men som fortfarande pågår (se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 december 2012, kommissionen/Spanien,
C‑610/10
,
EU:C:2012:781
, punkt
).
I förevarande fall antogs det omtvistande beslutet med stöd av artiklarna 7.1 och 23.2 i förordning nr 1/2003, och förfarandet som ledde fram till det beslutet skulle därför handläggas enligt den förordningen samt enligt förordning nr 773/2004, vars rättsliga grund är förordning nr 1/2003 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 mars 2011, ThyssenKrupp Nirosta/kommissionen,
C‑352/09 P
,
EU:C:2011:191
, punkt
), oaktat att förfarandet inleddes innan förordning nr 1/2003 hade trätt i kraft.
Artikel 10.1 och 10.2 i förordning nr 773/2004, jämförd med artikel 27.1 i förordning nr 1/2003, som den genomför, föreskriver att innan kommissionen antar ett beslut med stöd av bland annat artikel 7 i förordning nr 1/2003 ska den tillställa de berörda parterna ett meddelande om invändningar och ge dem tillfälle att framför sina ståndpunkt inom en tidsfrist som kommissionen bestämmer.
Som tribunalen korrekt påpekade i punkterna 125 och 126 i de överklagade domarna hade kommissionen i detta fall redan tillställt de berörda företagen meddelandet om invändningar och det kompletterande meddelandet om invändningar, och det bestriddes inte att det omtvistade beslutet enbart gällde det handlande som klagandena redan hade förklarat som svar på de meddelandena. Som generaladvokaten påpekade i punkt 53 i sitt förslag till avgörande är det ingen större skillnad mellan ett meddelande om invändningar som har antagits enligt bestämmelserna i EKSG-fördraget och ett som har antagits enligt förordningarna nr 17 och 1/2003. Det var därför inte nödvändigt att sända ut ett nytt meddelande om invändningar.
Tribunalen hänvisade i detta sammanhang med fog till punkt 73 i domen av den 15 oktober 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl./kommissionen (
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P och C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
), där domstolen erinrade om att ogiltigförklaring av en unionsakt inte nödvändigtvis påverkar de förberedande akterna, varför förfarandet för att ersätta den ogiltigförklarade akten i princip kan återupptas precis där rättsstridigheten inträffade.
Som tribunalen konstaterade i punkt 141 i de överklagade domarna ogiltigförklarades 2002 års beslut på grund av bristande behörighet för kommissionen att anta beslutet med stöd av EKSG-fördraget, som inte längre var i kraft när det beslutet fattades. Det var alltså vid den just den tidpunkten som rättsstridigheten inträffade. Ogiltigförklaringen påverkade följaktligen varken meddelandet om invändningar eller det kompletterande meddelandet om invändningar.
I motsats till vad klagandena har gjort gällande har den rättspraxis som nämns i punkt 35 ovan inte förlorat sin tillämplighet i detta fall till följd av att den rättsliga grunden för böterna ändrats, eftersom konsekvenserna av den ändringen redan beaktats i de förberedande akterna. Som framgår av punkterna 22 och 128 i de överklagade domarna hade kommissionen i det kompletterande meddelandet om invändningar, vilket grundade sig på artikel 19.1 i förordning nr 17, informerat klagandena om vilka slutsatser den drog av att EKSG-fördraget löpte ut, och klagandena hade haft möjlighet att yttra sig i den frågan.
Det har heller inte bestritts att följderna av att detta fördrag löpte ut inte förändrades genom att förordning nr 17 upphävdes och att förordning nr 1/2003 – vari vissa bestämmelser utgör den rättsliga grunden för det omtvistade beslutet – trädde i kraft. I alla händelser, och som generaladvokaten påpekat i punkt 50 i sitt förslag till avgörande, föreskriver artikel 34.2 i förordning nr 1/2003 och artikel 19 i förordning nr 773/2004, i egenskap av övergångsbestämmelser, att de handläggningsåtgärder som har vidtagits enligt förordning nr 17 respektive nr 2842/98 ska fortsätta att gälla vid tillämpningen av de förstnämnda förordningarna.
Domstolen kan inte heller godta klagandenas argument att ogiltigförklaringen av 2002 års beslut med anledning av dess rättsliga grund innebär att angreppssättet i det kompletterande meddelandet om invändningar var felaktigt i det avseendet. Det räcker att erinra om att 2002 års beslut grundade sig enbart på artikel 65.4 och 65.5 KS, medan nämnda meddelande grundade sig på förordning nr 17.
Det var följaktligen inte felaktig rättstillämpning när tribunalen i punkterna 141 och 142 i de överklagade domarna fann att kommissionen inte var skyldig att anta ett nytt meddelande om invändningar.
Som generaladvokaten påpekat i punkt 55 i sitt förslag till avgörande, ska kommissionen dock, enligt artikel 12 i förordning nr 773/2004, ge de parter till vilka den har riktat ett meddelande om invändningar tillfälle att utveckla sina argument vid ett hörande om de så begär. Eftersom, som framgår av punkt 36 ovan, meddelandet om invändningar och det kompletterande meddelandet om invändningar inte påverkades av ogiltigförklaringen av 2002 års beslut, ska det prövas om kommissionen gav parterna tillfälle att framföra sina argument vid ett hörande som hölls i enlighet med handläggningskraven i förordningarna nr 1/2003 och 773/2004, särskilt artikel 14 i sistnämnda förordning, såsom den var skyldig att göra.
Vad gäller de höranden som ägde rum under år 2002 är det ostridigt att det som hölls den 13 juni 2002, där representanter för medlemsstaterna inte deltog – eftersom ett sådant deltagande inte fanns föreskrivet i det då gällande EKSG-fördraget – rörde ärendet i sak, det vill säga det agerande som kommissionen klandrade mottagarna av meddelandet om invändningar för. Detta framgår bland annat av skälen 379–382 i det omtvistade beslutet och punkt 148 i de överklagade domarna.
Hörandet den 30 september 2002, dit representanter från medlemsstaterna hade kallats i enlighet med reglerna i EG‑fördraget, som vid det laget var tillämpliga, särskilt artikel 11.2 i förordning nr 2842/98, rörde däremot ämnet för det kompletterande meddelandet om invändningar, det vill säga de rättsliga följderna för förfarandet av att EKSG-fördraget löpte ut. Detta framgår dels av detta meddelande, där mottagarna uttryckligen anmodades att yttra sig över de kompletterande invändningarna, dels av att kommissionen i skäl 382 i det omtvistade beslutet angav att den inte ansett det nödvändigt att upprepa hörandet av den 13 juni 2002, med tillämpning av bestämmelserna i förordning nr 17 och 1/2003, eftersom det hörandet – där representanter för medlemsstaterna inte hade deltagit – hade genomförts enligt de då tillämpliga reglerna i EKSG-fördraget. Vid den gemensamma förhandlingen i målen C‑85/15 P–C‑89/15 P bekräftade kommissionen dessutom, som svar på en fråga från domstolen, att det kompletterande meddelandet om invändningar varken tog upp de faktiska omständigheterna eller bevisningen i förfarandet på nytt.
Av detta följer att i förevarande fall har medlemsstaternas representanter inte deltagit i något hörande avseende ärendet i sak, utan enbart i det hörande som rörde de rättsliga följderna av att EKSG-fördraget löpte ut.
Enligt den rättspraxis som domstolen erinrar om i punkterna 31 och 32 ovan ska ett förfarande som leder fram till att ett beslut antas med stöd av förordning nr 1/2003 följa handläggningsreglerna i den förordningen, även om förfarandet påbörjades innan förordningen trädde i kraft.
Av detta följer att innan kommissionen antog det omtvistade beslutet var den skyldig att med tillämpning av artiklarna 12 och 14 i förordning nr 773/2004 ge parterna tillfälle att framföra sina argument vid ett hörande dit medlemsstaternas konkurrensmyndigheter var kallade. Hörandet den 13 juni 2002, avseende ärendet i sak, kan därför inte anses uppfylla handläggningskraven för att anta ett beslut på grundval av förordning nr 1/2003.
Det utgjorde således felaktig rättstillämpning när tribunalen i punkterna 147 och 148 i de överklagade domarna fann att kommissionen inte var skyldig att innan den antog det omtvistade beslutet hålla ett nytt hörande enligt artikel 14 i förordning nr 773/2004 med motiveringen att hörandet den 13 juni 2002, där ärendet behandlades i sak och medlemsstaterna inte deltog, hade genomförts i enlighet med reglerna i det då gällande EKSG-fördraget, med iakttagande av principerna om lagens tillämpning i tiden.
Med hänsyn till, som generaladvokaten betonade i punkterna 56 och 57 i sitt förslag till avgörande, betydelsen av att det i ett förfarande enligt förordningarna nr 1/2003 och 773/2004 om berörda parter så begär hålls ett hörande, dit, enligt artikel 14.3 i den sistnämnda förordningen, medlemsstaternas konkurrensmyndigheter har kallats, utgör det ett väsentligt formfel att inte hålla ett sådant hörande.
Eftersom rätten till ett sådant hörande, vilken stadgas i förordning nr 773/2004, inte har iakttagits, behöver det företag vars rättigheter därmed har åsidosatts inte visa att detta åsidosättande kunnat påverka förfarandet liksom innehållet i det omtvistade beslutet till företagets nackdel.
Förfarandet är därför med nödvändighet ogiltigt, oberoende av de eventuella menliga följder för klagandena som skulle bli konsekvensen av ett sådant åsidosättande (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 november 2012, kommissionen/Éditions Odile Jacob,
C‑553/10 P och C‑554/10 P
,
EU:C:2012:682
, punkterna
–
, och dom av den 9 juni 2016, CEPSA/kommissionen,
C‑608/13 P
,
EU:C:2016:414
, punkt
).
Av vad som anförts följer att överklagandet ska bifallas på den första och den andra av klagandena anförda grunden och följaktligen att de överklagade domarna ska upphävas. Det är därmed inte nödvändigt att pröva den tredje eller den femte till sjunde grunden för överklagandet.
Den fjärde grunden
Parternas argument
Klagandena har genom sin fjärde grund gjort gällande att tribunalen har åsidosatt artikel 47 andra stycket i stadgan, eftersom processen i tribunalen tog fyra år och tio månader, varav tiden från det att den skriftliga fasen avslutades till dess att den muntliga fasen inleddes var tre år.
Vad gäller målets komplexitet har klagandena betonat att tribunalen redan kände till detta när talan väcktes mot 2002 års beslut, att de fyra grunder som då åberopades inte var av särskild svårighetsgrad, särskilt som två av dem var av processuell art, att grunden avseende maktmissbruk genom att förordning nr 1/2003 använts som rättslig grund redan hade prövats av tribunalen och bekräftats av domstolen, att talan hade väckts mot det omtvistade beslutet i nio fall och att det i samtliga dessa fall var samma rättegångsspråk.
Vad gäller parternas agerande, begärde de inte något anstånd under processen. Tribunalen vidtog inte heller några åtgärder för processledning. Förvisso byttes två av domarna ut under förfarandets gång, men referenten förblev densamma.
Klagandena har därför yrkat att domstolen ska upphäva de överklagade domarna i den del de ålägger klagandena att betala böter eller, i andra hand, sätta ned bötesbeloppet. Ett sådant yrkande ogillades av domstolen i domen av den 26 november 2013, Gascogne Sack Deutschland/kommissionen (
C‑40/12 P
,
EU:C:2013:768
), men klagandena har gjort gällande att förevarande fall kan bedömas annorlunda om domstolen bifaller de övriga grunderna. Klagandena har också yrkat att domstolen ska förklara att artikel 47 andra stycket i stadgan har åsidosatts och att detta är en tillräckligt klar överträdelse av en rättsregel som syftar till att ge enskilda rättigheter.
Kommissionen har gjort gällande att denna grund inte kan prövas i sak, eftersom det motsäger vad klagandena anförde vid tribunalen, nämligen – som framgår av punkt 362 i domen av den 9 december 2014, Ferriera Valsabbia och Valsabbia Investimenti/kommissionen (
T‑92/10
, ej publicerad,
EU:T:2014:1032
) och av punkt 345 i domen av den 9 december 2014, Alfa Acciai/kommissionen (
T‑85/10
, ej publicerad,
EU:T:2014:1037
) – att det endast var förfarandet vid kommissionen som tagit orimligt lång tid, inte det vid tribunalen.
I sak har kommissionen bestritt att överklagandet kan bifallas avseende denna grund.
Domstolens bedömning
Kommissionens invändning och rättegångshinder kan inte bifallas. Som domstolen redan tidigare haft tillfälle att konstatera, vad gäller tribunalens underlåtenhet att döma inom rimlig tid, är en klagande som anser att den orimliga tidsåtgången vid tribunalen skadar dennes intressen inte skyldig att göra gällande denna kränkning omedelbart, utan kan, i förekommande fall, vänta till dess att förfarandet är avslutat för att kunna veta hur lång tid detta tog totalt och därmed ha alla de uppgifter som är nödvändiga för att fastställa den kränkning klaganden anser sig ha blivit utsatt för (dom av den 26 november 2013, Gascogne Sack Deutschland/kommissionen,
C‑40/12 P
,
EU:C:2013:768
, punkt
). Vad klagandena anfört under förfarandet vid tribunalen beträffande tidsåtgången där kan alltså inte hindra dem från att vid slutet av förfarandet göra gällande att denna tidsåtgång var orimlig.
Med anledning av att klagandena har yrkat att domstolen antingen ska upphäva de överklagade domarna eller sätta ned bötesbeloppet till följd av en påstått orimligt lång tidsåtgång för förfarandet, eller att domstolen ska förklara att artikel 47 andra stycket i stadgan har åsidosatts, erinrar domstolen om följande. En unionsdomstols underlåtenhet att iaktta sin skyldighet enligt artikel 47 andra stycket i stadgan att inom skälig tid pröva de mål som anhängiggjorts vid den ska beivras genom att en skadeståndstalan väcks vid tribunalen, eftersom en sådan talan utgör ett effektivt medel för avhjälpande. Ett yrkande om ersättning för den skada som åsamkats på grund av tribunalens underlåtelse att avgöra ett mål inom skälig tid kan således inte framställas direkt vid domstolen inom ramen för ett överklagande, utan ska framställas vid tribunalen. När skadeståndstalan har väckts ankommer det således på tribunalen, som är behörig enligt artikel 256.1 FEUF, att pröva en sådan talan i en annan sammansättning än den som prövade det mål i vilket handläggningstiden kritiserats för att vara oskäligt lång (dom av den 9 juni 2016, Repsol Lubricantes y Especialidades m.fl./kommissionen,
C‑617/13 P
,
EU:C:2016:416
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis).
Överklagandet kan därför inte bifallas såvitt avser den fjärde grunden.
Prövning av talan vid tribunalen
Enligt artikel 61 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol ska domstolen upphäva tribunalens avgörande om överklagandet är välgrundat. I ett sådant fall kan domstolen själv slutligt avgöra målet, om detta är färdigt för avgörande.
I det aktuella målet förfogar domstolen över de upplysningar som krävs för att slutligt avgöra respektive talan om ogiltigförklaring som klagandena väckte vid tribunalen.
Av de skäl som redovisas i punkterna 27–50 ovan ska det omtvistade beslutet ogiltigförklaras i den del det avser klagandena, på grund av väsentliga formfel.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 184.2 i domstolens rättegångsregler ska domstolen, när överklagandet bifalls och domstolen själv slutligt avgör saken, besluta om rättegångskostnaderna.
Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna, vilken är tillämplig i mål om överklagande enligt artikel 184.1, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Eftersom klagandenas överklaganden och deras talan vid tribunalen har bifallits, ska kommissionen enligt klagandenas yrkanden förpliktas att utöver att bära sina egna rättegångskostnader ersätta klagandenas rättegångskostnader såväl i första instans som inom ramen för överklagandet.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (nionde avdelningen) följande:

1)
Europeiska unionens tribunals dom av den 9 december 2014, Ferriera Valsabbia och Valsabbia Investimenti/kommissionen (
T‑92/10
, ej publicerad,
EU:T:2014:1032
), och dom av den 9 december 2014, Acciai/kommissionen (
T‑85/10
, ej publicerad,
EU:T:2014:1037
), upphävs.

2)
Europeiska kommissionens beslut K(2009) 7492 slutlig av den 30 september 2009 om ett förfarande enligt artikel 65 KS (COMP/37.956 – Runda armeringsjärn – förnyat antagande av beslut), i dess lydelse enligt kommissionens beslut K(2009) 9912 slutlig av den 8 december 2009, ogiltigförklaras i den del det avser Ferriera Valsabbia SpA, Valsabbia Investimenti SpA och Alfa Acciai SpA.

3)
Europeiska kommissionen ska bära sina rättegångskostnader och ersätta rättegångskostnaderna för Ferriera Valsabbia SpA, Valsabbia Investimenti SpA och Alfa Acciai SpA, såväl i första instans som inom ramen för dessa överklaganden.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: italienska.