CELEX: 62016CJ0436
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Tiesu iestāžu sadarbība civillietās
Jurisdikcija un nolēmumu izpilde civillietās un komerclietās
Regula (EK) Nr. 44/2001
23. pants
Jurisdikcijas noteikšanas klauzula
Starp divām sabiedrībām noslēgtā līgumā ietverta jurisdikcijas atlikšanas klauzula
Prasība par zaudējumu atlīdzību
Vienas no šīm sabiedrībām pārstāvju solidāra atbildība par neatļautām darbībām
Minēto pārstāvju iespēja atsaukties uz šo noteikumu

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (
OV 2001, L 12, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “Briseles I regula”) 23. panta 1. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp
Georgios Leventis
un
Nikolaos Vafeias
– jūras transporta sabiedrības
Brave Bulk Transport ltd
. pārstāvjiem –, no vienas puses, un
Malcon Navigation Co. ltd
. (turpmāk tekstā – “
Malcon Navigation
”), no otras puses, par prasību par kaitējuma atlīdzību, kuru pēdējais minētais iesniedzis solidāri pret
Brave Bulk Transport
, kā arī pret
G. Leventis
un
N. Vafeias
, t.i., prasību par kaitējuma atlīdzību, saistībā ar kuru ir apstrīdēta Grieķijas tiesu kompetence to izskatīt.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Atbilstoši Briseles I regulas preambulas 11. apsvērumam:
“Jurisdikcijas normām jābūt ļoti skaidri nosakāmām, un tām jābalstās uz principu, ka jurisdikcijas pamatā parasti ir atbildētāja domicils un jurisdikcijai vienmēr ir jābūt pieejamai ar šādu pamatojumu, izņemot dažās skaidri noteiktās situācijās, kurās tiesas prāvas priekšmets vai pušu autonomija garantē citu sasaistes faktoru. [..]”
Šīs regulas II nodaļas “Jurisdikcija” 1. iedaļā “Vispārīgi noteikumi” ietvertā 2. panta 1. punktā ir noteikts:
“Saskaņā ar šo regulu personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, neatkarīgi no viņu pilsonības var iesūdzēt attiecīgās dalībvalsts tiesā.”
Minētās regulas II nodaļas 2. iedaļā “Īpašā jurisdikcija” ietvertajā 6. pantā ir paredzēts:
“Personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, var arī iesūdzēt:
1)
ja viņš ir viens no vairākiem apsūdzētajiem, tās vietas tiesā, kurā kādam no apsūdzētajiem ir domicils, ar noteikumu, ka prasības ir tik cieši saistītas, ka lietderīgi tās izskatīt un noteikt kopā, lai novērstu nesavienojamu spriedumu risku, ko rada atsevišķa tiesvedība;
[..].”
Šīs nodaļas 7. iedaļā “Jurisdikcijas atlikšana” ir ietverts 23. pants, kas ir formulēts šādi:
“1.   Ja puses, no kurām vienai vai vairākām domicils ir kādā dalībvalstī, vienojas par kādas dalībvalsts tiesu(‑ām), kurai(‑ām) piekritīgi visi strīdi, kas radušies vai varētu rasties saistībā ar konkrētām tiesiskām attiecībām, jurisdikcija ir šai tiesai vai tiesām. Tā ir izņēmuma jurisdikcija, ja vien puses nav vienojušās citādi. Šāda vienošanās, kas piešķir jurisdikciju, ir:
a)
rakstiski vai mutiski ar apliecinājumu rakstiski; vai
b)
tādā formā, kas atbilst pušu starpā izveidotajai praksei; vai
c)
starptautiskajā tirdzniecībā, tādā formā, kas atbilst praksei, par ko pusēm būtu vajadzējis zināt un ko konkrētajā tirdzniecībā iesaistītās attiecīgā līguma veida līgumslēdzējas puses šādā tirdzniecībā plaši pazīst un regulāri ievēro.
[..]”
Šīs pašas II nodaļas 9. iedaļā “Ar
lis pendens
saistītas prasības” ir ietverts 27. un 28. pants. Minētajā 27. pantā ir noteikts:
“1.   Ja prasības par vienu un to pašu pamatu un priekšmetu starp tām pašām pusēm ceļ dažādu līgumslēdzēju valstu tiesās, visas pārējās tiesas, izņemot tiesu, kurā pirmajā iesniegta lieta, pēc pašu iniciatīvas aptur lietas izskatīšanu, līdz tiek noskaidrota jurisdikcija tai tiesai, kurā pirmajā lieta iesniegta.
2.   Ja tiek konstatēta pirmās iesaistītās tiesas jurisdikcija, otrajai iesaistītajai tiesai jāatsakās no jurisdikcijas par labu pirmajai.”
Saskaņā ar Briseles I regulas 28. pantu:
“1.   Ja saistītas prasības tiek izskatītas dažādu dalībvalstu tiesās, visas tiesas, izņemot tiesu, kurā pirmajā iesniegta lieta, var apturēt lietas izskatīšanu.
2.   Ja šīs prasības izskata pirmajā instancē, visas pārējās tiesas, izņemot to, kurā pirmajā iesniegta lieta, pēc kādas puses pieprasījuma var atteikties no jurisdikcijas, ja minētās prasības ir tiesas jurisdikcijā, kurā pirmajā iesniegta lieta, un tās tiesību akti ļauj tās konsolidēt.
3.   Šajā pantā prasības uzskata par saistītām, ja tās ir tik cieši saistītas, ka ir lietderīgi tās izskatīt un izlemt kopā, lai novērstu nesavienojamu spriedumu risku, ko rada atsevišķa tiesvedība.”
Briseles I regulas 33.–37. pantā ir reglamentēta spriedumu atzīšana. Šīs regulas 33. pantā ir noteikts princips, saskaņā ar kuru dalībvalstī pieņemtu spriedumu bez kādas īpašas procedūras atzīst pārējās dalībvalstis. Minētās regulas 34. un 35. pantā ir minēti iemesli, kuru dēļ kādā dalībvalstī pieņemtu nolēmumu izņēmuma kārtā var neatzīt citā dalībvalstī.
Šajā ziņā šīs pašas regulas 34. pantā ir noteikts:
“Spriedumu neatzīst:
[..]
3)
ja tas ir pretrunā spriedumam, kas pieņemts to pašu pušu prāvā dalībvalstī, kurā tiek prasīta atzīšana;
4)
ja tas ir pretrunā agrākam spriedumam, kas pieņemts citā dalībvalstī vai kādā trešā valstī, kura iesaistīta tajā pašā prasībā un to pašu pušu prāvā, ar noteikumu, ka agrākais spriedums atbilst nosacījumiem tā atzīšanai dalībvalstī, kurā to izpilda.”
Grieķijas tiesības
Atbilstoši Civilkodeksa 71. pantam:
“Juridiska persona ir atbildīga par to struktūru darbību vai bezdarbību, kas to pārstāv, ja darbība vai bezdarbība ir notikusi, veicot tām uzticētās funkcijas, un izraisa pienākumu izmaksāt zaudējumu atlīdzību. Turklāt attiecīgā persona ir solidāri atbildīga.”
Šī kodeksa 39. nodaļas “Neatļautas darbības” 926. pantā “Vairāku personu nodarīts kaitējums” ir paredzēts:
“Ja kaitējums izriet no darbības, ko kopīgi īstenojušas vairākas personas, vai ja vairākas personas vienlaikus ir atbildīgas par vieniem un tiem pašiem zaudējumiem, tās visas ir solidāri atbildīgas. Tā tas ir arī gadījumā, ja vairākas personas ir rīkojušās vienlaikus vai secīgi un ja nav iespējams noteikt, kuras personas rīcība ir izraisīja kaitējumu.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
No visas Tiesas rīcībā esošās informācijas izriet, ka
Malcon Navigation
– sabiedrībai, kuras juridiskā adrese ir Maltā, bet kuras reālā adrese ir Marusos (Grieķija), – pieder kuģis, kas kuģo ar Maltas karogu un kura nosaukums ir
Sea Pride
, un kura pārvaldību nodrošina
Hellenic
Star Shipping Company SA
– sabiedrība, kuras juridiskā adrese ir Panamā un kurai ir biroji arī Marusos.
Iesniedzējtiesa arī norāda, ka
Brave Bulk Transport
juridiskā adrese ir Maltā, bet reālā adrese ir Marusos, ka
G. Leventis
ir vienīgais šīs sabiedrības valdes loceklis un likumīgais pārstāvis un ka
N. Vafeias
ir tās vienīgais ģenerāldirektors un reālais pārstāvis.
G. Leventis
un
N. Vafeias
(turpmāk tekstā – “
Brave
Bulk Transport
pārstāvji”) dzīvo attiecīgi Pirejā un Kifisijā (Grieķija).
2006. gada 9. jūnijā
Malcon Navigation
noslēdza fraktēšanas līgumu ar
Brave Bulk Transport
, ar kuru pirmā minētā otrajai minētajai nofraktēja kuģi
Sea Pride
. Pēc tam
Brave Bulk Transport
par šo kuģi noslēdza apakšfraktēšanas līgumu ar Irākas Tirdzniecības ministriju, lai no Hamburgas (Vācija) uz Irāku transportētu kviešu kravu.
Kuģis tika atdots atpakaļ ar piecu mēnešu nokavēšanos salīdzinājumā ar fraktēšanas līgumā paredzēto termiņu.
2007. gada 17. februārī
Malcon Navigation
pret
Brave Bulk Transport
cēla prasību šķīrējtiesā Londonā (Apvienotā Karaliste), lai iegūtu kompensāciju par dīkstāvi un nomas maksu.
Savukārt
Brave Bulk Transport
cēla prasību par zaudējumu atlīdzību pret Irākas valsti, jo kavēšanās kuģa atdošanā
Malcon
Navigation
bija notikusi tāpēc, ka Irākas valsts kavējās atdot šo kuģi.
2007. gada 14. novembrī
Malcon Navigation
un
Brave Bulk Transport
parakstīja privāttiesisku līgumu. Tajā bija paredzēts, ka notiekošais šķīrējtiesas process tiks apturēts uz sešiem mēnešiem, ka
Brave Bulk
Transport
informēs
Malcon Navigation
par procesa, kas uzsākts pret Irākas valsti, norisi un ka gadījumā, ja ar pēdējo minēto tiks panākta vienošanās,
Malcon
Navigation
saņems vismaz 20% no summas, kuru Irākas valsts samaksās
Brave Bulk Transport
. Minētā līguma 10. pantā bija noteikts, ka to “regulē Anglijas tiesības” un tas ietilpst “Anglijas tiesu kompetencē” un ka “ikviens strīds, kas no tā izriet vai kas ar to ir saistīts, [būs] tikai
High Court of Justice (England & Wales)
[Augstā tiesa (Anglija un Velsa)] jurisdikcijā”.
2008. gada novembrī
Malcon Navigation
uzzināja, ka
Brave Bulk
Transport
2008. gada 20. maijā ir noslēgusi izlīgumu ar Irākas valsti un saņēmusi šajā izlīgumā paredzēto summu. Tad
Malcon Navigation
turpināja šķīrējtiesas procesu un 2009. gada 29. septembrī saņēma šķīrējtiesas spriedumu, ar kuru tai bija piešķirta kompensācija.
Malcon
Navigation
vēl pārmet
Brave Bulk Transport
pārstāvjiem, ka tie tai ir atņēmuši tās aktīvus, tādējādi liedzot
Malcon
Navigation
saņemt šo kompensāciju.
2010. gada 22. septembrī
Malcon Navigation
vērsās
Polymeles
Protodikeio Peiraios
(Pirejas pirmās instances tiesa, Grieķija) ar prasību par kaitējuma atlīdzību pret
Brave Bulk Transport
un tās pārstāvjiem, pamatojoties uz Civilkodeksa 71. un 926. pantu, lai panāktu, ka tiek noteikta to solidāra atbildība par neatļautām darbībām. Saskaņā ar 2007. gada 14. novembra līgumā ietverto jurisdikcijas atlikšanas klauzulu minētā tiesa noraidīja prasību attiecībā uz
Brave Bulk Transport
. Tomēr attiecībā uz pēdējās minētās pārstāvjiem tā paziņoja, ka tās kompetencē ir izskatīt lietu, un prasību apmierināja pēc būtības.
Efeteio Peiraios
(Pirejas apelācijas tiesa, Grieķija), kurā
Brave Bulk Transport
pārstāvji iesniedza apelācijas sūdzību par
Polymeles Protodikeio Peiraios
(Pirejas pirmās instances tiesa) nolēmumu, apstiprināja pēdējās minētās tiesas pausto nostāju saistībā ar jautājumiem par jurisdikciju.
Ar 2014. gada 31. jūlija prasības pieteikumu
Brave Bulk Transport
pārstāvji iesniedza kasācijas sūdzību
Areios
Pagos
(Kasācijas tiesa, Grieķija).
Iesniedzējtiesa norāda, ka pirmās instances tiesa un apelācijas instances tiesa atzina, ka to kompetencē ir izskatīt strīdu pamatlietā attiecībā uz
Brave Bulk Transport
pārstāvjiem, jo tās uzskatīja, ka šiem pārstāvjiem, kas nav parakstījuši 2007. gada 14. novembra līgumu, nav saistoša tajā ietvertā jurisdikcijas atlikšanas klauzula.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa uzskata, pirmkārt, ka no Briseles I regulas 23. panta, kā arī no Tiesas judikatūras izriet, ka vienošanās par jurisdikciju principā ir spēkā tikai attiecībās starp pusēm, kas to ir noslēgušas, bet izņēmuma kārtā uz to ir iespējams atsaukties par labu kādai pusei vai pret kādu pusi strīdā, kas tās noslēgšanas brīdī bijusi trešā persona.
Iesniedzējtiesa uzsver, otrkārt, ka, ja ir vairāki atbildētāji, šīs regulas 6. panta 1. punktā ir noteikts, ka atbildētāju, kurš dzīvo kādas dalībvalsts teritorijā, var iesūdzēt arī tās dalībvalsts tiesā, kurā kādam no atbildētājiem ir domicils, ar noteikumu, ka prasības ir tik cieši saistītas, ka ir lietderīgi tās izskatīt un izlemt kopā, lai novērstu nesavienojamu spriedumu risku, ko rada atsevišķa tiesvedība. Šī tiesa uzskata, ka līdzīgs risks pastāv gadījumā, ja viens no vairākiem atbildētājiem ir piekritis jurisdikcijas atlikšanai.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, minētajai tiesai ir šaubas par tiesu, kas izskatīja lietu pēc būtības, vērtējuma pamatotību saistībā ar 2007. gada 14. novembra līgumā ietvertās jurisdikcijas noteikšanas klauzulas piemērošanas jomu.
Šādos apstākļos
Areios Pagos
(Kasācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai jurisdikcijas noteikšanas klauzula, par kuru saskaņā ar Briseles I regulas 23. pantu vienojās divas sabiedrības, proti,
Malcon
Navigation
un
Brave Bulk Transport
, un kura šajā gadījumā ir iekļauta starp tām noslēgtajā 2007. gada 14. novembra privāttiesiskajā līgumā, kura 10. pantā ir noteikts, ka “šo līgumu reglamentē Apvienotās Karalistes tiesības, tas ir Apvienotās Karalistes tiesu jurisdikcijā un jebkurš strīds, kas no tā izriet vai ir ar to saistīts, ir ekskluzīvā
High Court of Justice (England & Wales)
[Augstākās tiesas (Anglija un Velsa)] jurisdikcijā”, runājot par
Brave Bulk Transport
struktūru, kas to pārstāv un kas saskaņā ar Grieķijas Civilkodeksa 71. pantu uzņemas par to atbildību, darbībām un bezdarbību, attiecas arī uz atbildīgajām personām, kuras darbojās, pildot savas funkcijas, un kuras saskaņā ar minēto 71. pantu, to skatot kopā ar Grieķijas Civilkodeksa 926. pantu, ir solidāri atbildīgas ar sabiedrību kā juridisku personu?”
Par prejudiciālo jautājumu
Uzdodot savu jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Briseles I regulas 23. pants ir interpretējams tādējādi, ka uz jurisdikcijas noteikšanas klauzulu, kas ir ietverta starp divām sabiedrībām noslēgtā līgumā, vienas no tām pārstāvji var atsaukties, lai apstrīdētu kādas tiesas kompetenci izskatīt prasību par zaudējumu atlīdzību, kuras mērķis ir panākt to solidāru atbildību par iespējami neatļautām darbībām, kas veiktas, īstenojot to funkcijas.
Vispirms ir jāatgādina, ka, ciktāl Briseles I regula dalībvalstu attiecībās aizstāj 1968. gada 27. septembra Konvenciju par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (
OV 1972, L 299, 32. lpp.
), kas grozīta ar secīgām konvencijām par jaunu dalībvalstu pievienošanos šai konvencijai, Tiesas sniegtā interpretācija saistībā ar šīs konvekcijas noteikumiem ir spēkā arī attiecībā uz šīs regulas noteikumiem, ja šo instrumentu noteikumi var tikt kvalificēti kā līdzvērtīgi, kā tas ir Briseles I regulas 23. panta gadījumā, ar ko tika aizstāta minētās konvencijas 17. panta pirmā daļa (šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 7. jūlijs, Hőszig,
C‑222/15
,
EU:C:2016:525
,
30.
un
31.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Tā kā tās dalībvalsts tiesu kompetence, kuras teritorijā ir atbildētāja domicils, Briseles I regulas sistēmā ir vispārējs princips, kas ir noteikts šīs regulas 2. panta 1. punktā, tādi atkāpes noteikumi par jurisdikciju, kādi ir paredzēti minētās regulas 23. pantā, nevar tikt interpretēti plašāk nekā gadījumi, kas skaidri ir paredzēti šajā pašā regulā (šajā ziņā skat. spriedumu, 2009. gada 17. septembris, VorarlbergerGebietskrankenkasse,
C‑347/08
,
EU:C:2009:561
,
37.
un
39.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Briseles I regulas 23. pantā ir skaidri norādīts, ka tās piemērošanas jomā ietilpst tikai gadījumi, kad puses ir “vienojušās” par tiesu. Kā tas izriet no šīs regulas preambulas 11. apsvēruma, tieši šī pušu saskaņotā griba attaisno prioritāti, kas atbilstoši pušu gribas autonomijas principam piešķirta tādas tiesas izvēlei, kas nav tā, kurai būtu bijusi jurisdikcija saskaņā ar minēto regulu (spriedumi, 2015. gada 21. maijs, El Majdoub,
C‑322/14
,
EU:C:2015:334
,
26.
punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2016. gada 20. aprīlis, Profit Investment SIM,
C‑366/13
,
EU:C:2016:282
,
24.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi Tiesa ir norādījusi, ka attiecīgajai tiesai ir pienākums
in limine litis
pārbaudīt, vai jurisdikcijas noteikšanas klauzulai puses faktiski ir izteikušas piekrišanu, kam jābūt izteiktai skaidri un precīzi, un Briseles I regulas 23. panta 1. punktā noteikto formas prasību mērķis šajā ziņā ir nodrošināt, lai šī piekrišana faktiski būtu konstatējama (spriedums, 2016. gada 7. jūlijs, Hőszig,
C‑222/15
,
EU:C:2016:525
,
37.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi līgumā ietverta jurisdikcijas noteikšanas klauzula principā var radīt sekas tikai attiecībās starp pusēm, kas ir piekritušas šī līguma noslēgšanai (spriedums, 2015. gada 21. maijs, CDC Hydrogen Peroxide,
C‑352/13
,
EU:C:2015:335
,
64.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā uz pamatlietā aplūkoto jurisdikcijas noteikšanas klauzulu atsaucas nevis kāda līguma, kurā tā ir ietverta, puse, bet gan trešās personas, kas nav šī līguma puses.
Brave Bulk Transport
pārstāvji nav pauduši savu vēlmi noslēgt vienošanos par jurisdikciju, un
Malcon Navigation
nav arī piekritusi būt saistīta ar šīm personām, pamatojoties uz šādu vienošanos.
Turklāt ne pamatlietas puses, ne iesniedzējtiesa neatsaucas uz apstākļiem vai norādēm, kas ļautu uzskatīt, ka
Brave Bulk Transport
pārstāvji, kā arī
Malcon
Navigation
kādā no Briseles I regulas 23. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā paredzētajām formām būtu noslēguši vienošanos par jurisdikciju, kurā būtu ietverta tāda jurisdikcijas atlikšanas klauzula kā pamatlietā aplūkotā.
Runājot par Briseles I regulas 6. pantu, kas attiecas uz jurisdikciju vairāku atbildētāju gadījumā, ir jāuzsver, ka Briseles I regulas 23. panta noteikumi attiecībā uz tajos paredzētajiem nosacījumiem ir jāinterpretē šauri, jo šajos noteikumos ir izslēgta gan jurisdikcija, ko nosaka šīs regulas 2. pantā paredzētā atbildētāja domicila vispārējais princips, gan tās 5.–7. pantā paredzētā īpašā jurisdikcija (spriedums, 2015. gada 21. maijs, El Majdoub,
C‑322/14
,
EU:C:2015:334
,
25.
punkts un tajā minētā judikatūra).
It īpaši, noslēdzot vienošanos par jurisdikciju saskaņā ar Briseles I regulas 23. panta 1. punktu, pusēm ir iespēja atkāpties ne tikai no vispārējās jurisdikcijas, kas ir paredzēta šīs regulas 2. pantā, bet arī no īpašās jurisdikcijas, kāda ir paredzēta tās 5. un 6. pantā. Tādējādi attiecīgajai tiesai principā var būt saistoša jurisdikcijas noteikšanas klauzula, ar kuru tiek izdarīta atkāpe no minētajā 5. un 6. pantā paredzētās jurisdikcijas un par kuru puses ir vienojušās atbilstoši minētajam 23. panta 1. punktam (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 21. maijs, CDC Hydrogen Peroxide,
C‑352/13
,
EU:C:2015:335
,
59.
un
61.
punkts).
Visbeidzot, lai kliedētu iesniedzējtiesas paustās bažas par iespējamu pretrunīgu nolēmumu pieņemšanas risku, ir jāatgādina, ka Briseles I regulā ir ietverti dažādi mehānismi, kas ir paredzēti šādu situāciju novēršanai.
Tā tas it īpaši ir minētās regulas 27. un 28. panta gadījumā, kas attiecīgi ir saistīti ar
lis pendens
situāciju un saistītu prasību situāciju un kas ļauj novērst pretrunīgu nolēmumu pieņemšanu, un šīs regulas 34. panta 3. un 4. punkta gadījumā, kuros ir ļauts to labot.
Ņemot vērā iepriekš paustos apsvērumus, uz prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka Briseles I regulas 23. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka uz jurisdikcijas noteikšanas klauzulu, kas ir ietverta starp divām sabiedrībām noslēgtā līgumā, nevar atsaukties vienas no tām pārstāvji, lai apstrīdētu kādas tiesas kompetenci izskatīt prasību par kaitējuma atlīdzību, kuras mērķis ir noteikt to solidāru atbildību par iespējami neatļautām darbībām, kas veiktas, īstenojot to funkcijas.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:

Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 23. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka uz jurisdikcijas noteikšanas klauzulu, kas ir ietverta starp divām sabiedrībām noslēgtā līgumā, nevar atsaukties vienas no tām pārstāvji, lai apstrīdētu kādas tiesas kompetenci izskatīt prasību par kaitējuma atlīdzību, kuras mērķis ir noteikt to solidāru atbildību par iespējami neatļautām darbībām, kas veiktas, īstenojot to funkcijas.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – grieķu.