CELEX: 62016TJ0827
Публична служба
Персонал на ЕЦБ
Атестационна процедура
Атестационен доклад за кариерно развитие [за 2015 г.]
Възможност за явяване на събеседването за атестиране заедно със синдикален представител
Нарушение на правилата за обективност и безпристрастност на атестиращия
Възнаграждение
Решение, с което се отказва увеличаване на възнаграждението
Допустимост на доказателства
Размяна на електронни писма между служител и неговия „коуч“ по служебна поща
Отговорност

Обстоятелства, предхождащи спора
Жалбоподателката QB постъпва в Европейската централна банка (ЕЦБ) на 1 март 2001 г. От назначаването си тя заема там множество различни длъжности.
Между 1 януари 2014 г. и 31 януари 2017 г. е назначена като [
поверително
](
) в звено [
поверително
] (наричано по-нататък „DIV/[
поверително
]“ към дирекция [
поверително
] при Генерална дирекция (ГД) „[
поверително
]“.
Видно от преписката по делото, жалбоподателката прави множество постъпки, за да не бъде назначавана в DIV/[
поверително
] или да бъде преназначена, след като вече е била назначена в това звено. Така например в атестационния доклад на жалбоподателката за атестационния период 1 септември 2013 г. — 31 август 2014 г. (наричан по-нататък „атестационният доклад за 2014 г.“) се посочва, че тя не възнамерява да остане в DIV/[
поверително
] и че тя и ръководителите и' ще проучат възможностите за вътрешна мобилност. Освен това от посочения доклад е видно, че ръководството на DIV/[
поверително
] първоначално приема да я освободи от част от работното и' натоварване, за да улесни опитите и' за преместване. Тъй като тези опити се оказват неуспешни, постепенно и' се възлагат нови задачи, с което се цели пълното и' включване в работата на DIV/[
поверително
]. На 5 февруари 2015 г. жалбоподателката подава възражение по административен ред срещу атестационния доклад за 2014 г. и оспорва решението относно процедурата за годишно преразглеждане на заплатите и премиите (Annual Salary and Bonus Review, наричано по-нататък „ASBR“) за 2014 г., в частта, която се отнася до нея, като прибягва до вътрешни средства за защита (възражение по административен ред, а впоследствие и жалба по административен ред).
Настоящата жалба се отнася до периода, през който жалбоподателката работи в DIV/[
поверително
], и по-специално до атестационния период 1 септември 2014 г. — 31 август 2015 г. (наричан по-нататък „атестационният период 2015 г.“), който е предмет на атестационния доклад за 2015 г. (наричан по-нататък „спорният атестационен доклад“). През атестационния период 2015 г. преки ръководители на жалбоподателката в DIV/[
поверително
] са г‑н [
поверително
], заместник-ръководител на звеното (наричан по-нататък „атестиращ 1“), и г‑жа [
поверително
], ръководител на звеното (наричана по-нататък „атестираща 2“). Жалбоподателката работи под надзора на тези две лица до 15 април 2015 г. Между 15 април и 15 юли 2015 г. жалбоподателката е преместена временно в звено „[
поверително
]“ към ГД „[
поверително
]“ (наричана по-нататък „ГД-[
поверително
]“) и работи под ръководството на г‑н [
поверително
] и г‑жа [
поверително
], ръководител на това звено (наричана по-нататък „атестираща 3“). Впоследствие тя е върната в DIV/[
поверително
].
Междинното атестиране (наричано по-нататък „междинният диалог“) се провежда на 10 април 2015 г. между атестиращ 1 в качеството му на първи атестиращ и жалбоподателката. Видно от протокола от тази среща, атестиращ 1 счита, че жалбоподателката не влага една и съща енергия в изпълнението на различните си задачи, като той отбелязва нежелание и забавяне на работата по портфейла относно [
поверително
], както и допълнително време, посветено на ad hoc задача в областта на [
поверително
], без това да е било поискано. От своя страна жалбоподателката отново изразява желание да напусне DIV/[
поверително
] и счита, че някои от възложените и' задачи не съответстват на нейния профил или не подпомагат перспективите ѝ за кариерно развитие, както и че не прави разграничение между задачите, които предпочита, и останалите. В посочения протокол не става дума за каквото и да било напрежение. Според атестиращ 1 дискусията е протекла гладко, през ноември 2015 г. обаче жалбоподателката посочва, че за нея междинният диалог бил източник на голям стрес.
На 28 септември 2015 г. жалбоподателката първоначално приема поканата за събеседване за атестиране за атестационния период 2015 г., което атестиращ 1 предлага да се насрочи за 7 октомври 2015 г. Впоследствие тя уведомява атестиращ 1 за желанието си на събеседването за атестиране да ползва помощта на г‑н L., синдикален представител и тогавашен председател на International and European Public Services Organisation (IPSO). В отговор на това искане атестиращ 1 уточнява, че предвид липсата на правно основание за допускане на трето лице не може да разреши присъствието на г‑н L. на събеседването за атестиране.
На 6 октомври 2015 г. жалбоподателката изразява несъгласието си с отговора на атестиращ 1. Тя счита, че процедурата по обжалване, която е започнала няколко месеца по-рано, доказва наличие на конфликтна ситуация. Жалбоподателката счита за приложими разпоредбите на Условията за работа на персонала на ЕЦБ и на Меморандума за разбирателство между ЕЦБ и IPSO.
Въпреки указанията на атестиращ 1 на 7 октомври 2015 г. жалбоподателката се явява на събеседването за атестиране заедно с г‑н L., но тъй като атестиращ 1 възразява срещу неговото присъствие, в крайна сметка решава да не участва в това събеседване.
Същата вечер жалбоподателката изпраща на атестираща 3 своите коментари по оценката, която последната е дала за времето на преместването и', като посочва, че според нея тази оценка била повлияна от неуместния обмен на информация между атестираща 3 и атестираща 2 от времето преди преместването. В точка 3.3.1 от спорния атестационен доклад атестираща 3 посочва, че е имало различни схващания за задачите, възложени на жалбоподателката в периода на преместването и', както и че това преместване не е донесло очакваните ползи.
Насрочва се второ събеседване за атестиране за 15 октомври 2015 г.
На 12 октомври 2015 г. жалбоподателката отново изразява желанието си да се яви на събеседването за атестиране заедно с г‑н L. и посочва, че ръководството на DIV/[
поверително
] очевидно е повлияло на преценката на атестираща 3.
На 13 октомври 2015 г. атестиращ 1 повтаря, че събеседването за атестиране е замислено като двустранно между атестиращия и атестираното лице. Той уточнява, че г‑н L. ще се информира дали присъствието му е в съответствие с „насоките“ и че е договорено да го уведоми в случай на положителен отговор. Ако това не се изясни, атестиращ 1 очаква събеседването за атестиране на 15 октомври 2015 г. да се проведе в строго двустранен формат.
На 15 октомври 2015 г. — деня, за който е насрочено събеседването за атестиране — жалбоподателката иска от атестиращ 1 да го отложи до получаването на отговора на г‑н P., член на Изпълнителния съвет на ЕЦБ, отговарящ за въпросите, отнасящи се до персонала, с когото г‑н L. се е свързал във връзка с участието си в събеседването за атестиране. Жалбоподателката посочва, че за нея междинният диалог се е превърнал в източник на голям стрес и че не би приела да преживее отново подобно нещо.
На 22 октомври 2015 г. атестиращ 1 съобщава намерението си да изчака изясняване на въпроса, като същевременно припомня, че в атестационната процедура е предвиден срок за записване в електронната система на становищата на всички страни, включително това на втория атестиращ — срок, който изтича на 15 ноември.
На 3 ноември 2015 г. с електронно писмо, адресирано до атестиращ 1 с копие до представителка на ГД „Човешки ресурси“ (наричана по-нататък „ГД-Ч“) и до г‑н L., жалбоподателката отново заявява, че междинният диалог и' е причинил стрес. Тя коментира упреците, които атестиращ 1 и' отправил във връзка с нейната работа. Жалбоподателката отново заявява, че оспорва тези упреци и обвинения, и посочва, че се чувства тормозена и жертва на „организирано преследване“ и че ръководството на DIV/[
поверително
] се опитва да състави досие срещу нея в отговор на оплакванията, които е подавала в миналото, и вследствие на искането и' да ползва помощта на представител на персонала по време на събеседването за атестиране.
На 4 ноември 2015 г. атестиращ 1 моли представителката на ГД-Ч да анализира случая от гледна точка на човешките ресурси.
На 6 ноември 2015 г. атестиращ 1 напомня на жалбоподателката, че не остава много време до изтичането на предвидените в атестационната процедура срокове. Тъй като исканото разяснение не е получено и жалбоподателката не желае да участва в събеседване за атестиране в двустранен формат, той я информира, че ще запише оценката си в електронната система на 10 ноември 2015 г. вечерта, без да е разговарял с нея, и че тя ще има възможност да му изпрати своите коментари по фактическите аспекти на 11 ноември 2015 г., след което той ще изпрати проекта на атестационния доклад на атестираща 2.
На 10 ноември 2015 г. със съгласието на жалбоподателката и на нейните преки ръководители ГД-Ч започва неформална процедура за разглеждане на посочените като проблемни отношения и поведения (наричана по-нататък „процедурата, отнасяща се до достойнството на работното място“). От електронното писмо, с което атестиращ 1 и жалбоподателката се приканват да участват в посочената процедура, става ясна, че тя не води до спиране на атестационната процедура. Следва да се отбележи, че в заключенията, направени на 15 февруари 2016 г. след тази процедура, не се посочва нито един обективен факт, който може да се тълкува в смисъл, че е налице посегателство срещу достойнството на работното място.
На 11 ноември 2015 г. атестиращ 1 приканва жалбоподателката да представи своите коментари по записаната от него в електронната система оценка, преди той да я предаде на атестираща 2, което е предвидено за вечерта на 12 ноември 2015 г.
На 12 ноември 2015 г. жалбоподателката представя своите коментари по направената от атестиращ 1 оценка, като оспорва известен брой точки. Тя отново заявява, че има усещането, че е тормозена, повтаря, че е обект на „организирано преследване“, и пак споделя впечатлението си, че ръководството се опитва да състави досие срещу нея.
С електронно писмо от 13 ноември 2015 г. атестиращ 1 отговаря на жалбоподателката, че не споделя становището и'. Формулярът е изпратен на атестираща 2, за да добави своята оценка, което тя прави още същия ден, като напомня на жалбоподателката, че до 15 декември 2015 г. трябва да изпрати заключителните си коментари и да приключи атестационната процедура за 2015 г.
По същество в точка 5.1 от спорния атестационен доклад атестиращ 1 посочва, че количеството и качеството на извършената работа са под равнището, което може да се очаква от един [
поверително
]. По отношение на ключовата компетентност „анализ“ той съобщава, че демонстрираните от жалбоподателката умения варират в зависимост от различните задачи, които са и' възлагани, и посочва, че се надява тя да прояви повече самостоятелност и ангажираност. Що се отнася до компетентността „инициативност/ангажираност“, атестиращ 1 отбелязва, че жалбоподателката не проявява ангажираност при изпълнението на една от основните категории задачи и че това е в основата на пропуските в нейната работа от гледна точка на количество, качество и целесъобразност. Относно компетентността „работа в екип“ атестиращ 1 установява нарушен баланс от гледна точка на реципрочността на подкрепата. Изразените от него в атестационната процедура за 2014 г. очаквания за пълно интегриране на жалбоподателката в DIV/[
поверително
] не били осъществени. За следващата атестационна процедура атестиращ 1 отбелязва, че очаква жалбоподателката да положи повече усилия, да се ангажира с цялостната работа на DIV/[
поверително
] и да допринася за работата на звеното на равнище, съответстващо на нейните функции. Уточнява се също така, че задачите и целите на жалбоподателката като цяло не се променят.
Атестираща 2 добавя своята оценка в точка 5.2 от спорния атестационен доклад. Тя посочва, че споделя оценката на атестиращ 1. Счита, че жалбоподателката трябвало да съсредоточи вниманието си върху портфейла относно [
поверително
], а не върху задача, свързана с [
поверително
]. Отбелязва, че жалбоподателката предложила по собствена инициатива да допринесе за проект в областта на [
поверително
], при положение че ръководителите ѝ изрично я уведомили, че няма нужда от повече действия по този въпрос. По-нататък атестираща 2 установява пропуски по отношение на гъвкавостта, инициативността, интеграцията в екипа и качеството на работата. Тя уточнява, че очаква жалбоподателката да подобри резултатите си, да допринася за работата на звеното на равнище, съответстващо на нейните функции, и да изпълнява работата си по изготвяне на модели в рамките на задачите, които са и' поверени. Накрая, атестираща 2 подчертава, че жалбоподателката трябва да поработи върху своята ефективност и ефикасност и че би могла да бъде по-почтена предвид факта, че често поема инициативи, без да се консултира с ръководството.
На 8 декември 2015 г. жалбоподателката представя в точка 5.3 коментарите си по спорния атестационен доклад, като възразява срещу отправените и' упреци.
Спорният атестационен доклад е приет окончателно на 3 февруари 2016 г.
На 6 януари 2016 г. жалбоподателката оповестява решението си да не се среща с ръководството за връчването на отнасящата се до нея част на решението на ЕЦБ относно процедурата за ASBR за 2015 г. (наричано по-нататък „решението за ASBR за 2015 г.“). Предвид този отказ решението за ASBR за 2015 г. и' е връчено по пощата. В посоченото решение се отбелязва, че тъй като резултатите на жалбоподателката са оценени като незадоволителни, възнаграждението и' няма да бъде увеличено. С електронно писмо от 7 януари 2016 г. ръководството я уведомява, че подобно на събеседването за атестиране, връчването на решението за ASBR за 2015 г. е част от редовните отношения между служителите и ръководството и че участието на IPSO в тях е неуместно. Ръководството на жалбоподателката заявява готовността си да се срещне с нея и да и' обясни контекста на посоченото решение.
На 4 март 2016 г. жалбоподателката оспорва спорния атестационен доклад и решението за ASBR за 2015 г. с подадено по административен ред възражение, което е отхвърлено с решение от 2 май 2016 г.
На 28 юни 2016 г. жалбоподателката подава жалба по административен ред срещу отхвърлянето на възражението си. Тази жалба е отхвърлена с решение на председателя на ЕЦБ от 15 септември 2016 г.

Производство и искания на страните
На 24 ноември 2016 г. жалбоподателката подава настоящата жалба в секретариата на Общия съд.
Сезиран от жалбоподателката с искане с правно основание член 66 от Процедурния правилник на Общия съд, с решение от 17 януари 2017 г. последният уважава искането за запазване на анонимността и взема решение за заличаване на името на жалбоподателката в неповерителния вариант на настоящото съдебно решение.
Тъй като страните не са поискали провеждането на съдебно заседание за изслушване на устните състезания на основание член 106, параграф 1 от Процедурния правилник и като счита, че делото е достатъчно изяснено от доказателствата по преписката, Общият съд (девети състав) решава съгласно член 106, параграф 3 от Процедурния правилник да се произнесе, без да провежда устна фаза на производството.
Жалбоподателката иска от Общия съд:
–        да обяви настоящата жалба за допустима и основателна,
–        и съответно:
–        да отмени спорния атестационен доклад и решението за ASBR за 2015 г.,
–        при необходимост, да отмени решенията от 2 май и 15 септември 2016 г., с които се отхвърлят съответно подадените от нея по административен ред възражение и жалба,
–        да осъди ЕЦБ да поправи неимуществените вреди, които да оцени по справедливост на 15 000 EUR,
–        да осъди ЕЦБ да заплати всички съдебни разноски.
ЕЦБ иска от Общия съд:
–        да отхвърли жалбата,
–        да осъди жалбоподателката да заплати съдебните разноски.

От правна страна
В подкрепа на искането си за отмяна на спорния атестационен доклад жалбоподателката изтъква три основания, а именно, първо, нарушение на Насоките на ЕЦБ относно атестирането (Guide to the ECB appraisal), на правото на защита и на задължението за полагане на грижа, по-специално доколкото ЕЦБ отказала да и' даде възможност да се яви на събеседването за атестиране заедно със синдикален представител, второ, нарушение на правилата относно обективността и безпристрастността и на член 41 от Хартата на основните права на Европейския съюз, по-специално доколкото изказванията на атестираща 2 по неин адрес показвали, че тя не успява да изпълни функциите си на атестиращ обективно и безпристрастно, и трето, явни грешки в преценката.
В подкрепа на искането си за отмяна на решението за ASBR за 2015 г. жалбоподателката изтъква две основания, първото от които е незаконосъобразността на спорния атестационен доклад, на който се основава решението за ASBR за 2015 г., а второто е нарушение на Насоките относно ASBR, включени в документ на ЕЦБ, озаглавен „Annual Salary and Bonus Review“, и на член 41 от Хартата на основните права, тъй като решението за ASBR за 2015 г. не е мотивирано и жалбоподателката не е изслушана предварително.
Жалбоподателката не изтъква конкретни основания във връзка с искането за отмяна на решенията от 2 май и от 15 септември 2016 г., с които съответно се отхвърлят подадените от нея по административен ред възражение и жалба.

По искането за отмяна на решенията от 2 май и от 15 септември 2016 г., с които съответно се отхвърлят подадените по административен ред възражение и жалба
Следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика, когато искането към Общия съд формално е за отмяна на решение, с което се отхвърля подадена по административен ред жалба, и само по себе си няма самостоятелно съдържание, този съд трябва да се произнесе по обжалвания по административен ред акт (вж. в този смисъл решения от 17 януари 1989 г., Vainker/Парламент, 293/87, EU:C:1989:8, т. 8 и от 6 април 2006 г., Camós Grau/Комисия, T‑309/03, EU:T:2006:110, т. 43).
В случая, тъй като решенията от 2 май и от 15 септември 2016 г., с които съответно се отхвърлят подадените по административен ред възражение и жалба, само потвърждават спорния атестационен доклад и решението за ASBR за 2015 г., следва да се приеме, че исканията за отмяна на решенията от 2 май и от 15 септември 2016 г. нямат самостоятелно съдържание и поради това няма основание за отделно произнасяне по тях, макар че при разглеждането на законосъобразността на спорния атестационен доклад ще трябва да се вземат под внимание мотивите в посочените решения (вж. в този смисъл решение от 9 декември 2009 г., Комисия/Birkhoff, T‑377/08 P, EU:T:2009:485, т. 58 и 59 и цитираната съдебна практика).

По искането за отмяна на спорния атестационен доклад
По първото основание, а именно нарушение на Насоките на ЕЦБ относно атестирането, на правото на защита и на задължението за полагане на грижа
Жалбоподателката поддържа, че Насоките на ЕЦБ относно атестирането били нарушени в три отношения, първо, тъй като липсвал диалог предвид непровеждането на събеседване за атестиране и това нарушавало правото ѝ на защита, второ, тъй като в спорния атестационен доклад не се посочвали начини за подобряване и не се определяли цели, с което се нарушавало задължението за полагане на грижа, и трето, тъй като в спорния атестационен доклад липсвало становище на трето лице от ръководството.
Що се отнася до първата част от първото основание, а именно нарушение на Насоките на ЕЦБ относно атестирането, липса на диалог и нарушение на правото на защита, жалбоподателката поддържа по същество, че съгласно Насоките на ЕЦБ относно атестирането на събеседването за атестиране служителите на ЕЦБ имат възможността да ползват помощта на синдикален представител и че като не е допуснал такова лице на тази среща, атестиращ 1 на практика я е лишил от предвиденото в посочените насоки събеседване за атестиране и е нарушил правото и' на защита.
ЕЦБ оспорва тези доводи.
В това отношение, на първо място, следва да се отбележи, що се отнася до правното естество на Насоките на ЕЦБ относно атестирането, че съгласно съдебната практика, макар да не може да бъдат окачествени като правни норми, които администрацията е длъжна да спазва, насоките съдържат правила за поведение, които указват практиката, която трябва да се следва, и от които администрацията не може да се отклони в конкретен случай, без да посочи за това причини, съвместими с принципа на равно третиране. Всъщност, като приема такива правила за поведение и като обявява чрез публикуването им, че ще ги прилага в случаите, за които се отнасят, съответната институция сама ограничава упражняването на правото си на преценка и не може да се отклонява от тези правила, за да не бъде санкционирана евентуално за нарушаване на общите принципи на правото, като равното третиране или защитата на оправданите правни очаквания. Затова не е изключено при определени условия и в зависимост от съдържанието им подобни правила за поведение с общо приложение да могат да пораждат правни последици (вж. в този смисъл решения от 18 септември 2015 г., Wahlström/Frontex, T‑653/13 P, EU:T:2015:652, т. 61 и цитираната съдебна практика и от 19 октомври 2017 г., Possanzini/Frontex, T‑686/16 P, непубликувано, EU:T:2017:734, т. 43).
В случая, от една страна, следва да се отбележи, че жалбоподателката отказва да участва в събеседването за атестиране, въпреки че съгласно Насоките на ЕЦБ относно атестирането е длъжна да направи това. Действително съгласно посочените насоки „атестираните лица са длъжни да участват в събеседването за атестиране и да получат обратна информация от ръководството“.
От друга страна, следва да се отбележи, както е видно от текста на Насоките на ЕЦБ относно атестирането, че на събеседването за атестиране трябва да присъстват само атестираното лице и атестиращият. Действително в тези насоки се посочва следното:
„[С]ъбеседванията за атестиране по принцип следва да се провеждат двустранно между първия атестиращ и атестираното лице. Когато организацията на работа е такава, че атестираното лице отговаря пред повече от един пряк ръководител, първият атестиращ събира становищата на другите преки ръководители и ги добавя във формуляра. Ако е необходимо, може да се проведат допълнителни атестационни срещи между атестираното лице и други преки ръководители“.
Както изтъква ЕЦБ, изразът „по принцип“ позволява да се направи разграничение между общото правило и изключението. Така, въпреки че като правило събеседването за атестиране трябва да е двустранно, не е изключено в него да може да участва трето лице. Противно на поддържаното от жалбоподателката обаче, това ни най-малко не предполага, че присъствието на представител на IPSO е допустимо. В това отношение, както изтъква ЕЦБ, случаите, в които служителите могат да ползват помощта на синдикален представител, са само предвидените в някои специални разпоредби на вътрешните правила на ЕЦБ, като всички те се отнасят до конфликтни (спор от личностно естество, процедура за административен контрол или процедура по жалба или възражение по административен ред, административно разследване) или чувствителни ситуации (неформална процедура за разрешаване на спорове, свързана с политиката за защита на достойнството на работното място). Тези разпоредби са обобщени в точка 3, буква d) от Меморандума за разбирателство между ЕЦБ и IPSO, озаглавена „Оказване на помощ на служителите“. Събеседването за атестиране не спада към тези случаи. В случая е безспорно, че жалбоподателката е можела да се яви заедно с г‑н L. на срещите, свързани с процедурата, отнасяща се до достойнството на работното място, която е посочена изрично в точка 3, буква d) от Меморандума за разбирателство между ЕЦБ и IPSO. Впрочем от преписката по делото е видно, че жалбоподателката и атестиращ 1 действително са се възползвали от възможностите, които Насоките на ЕЦБ относно атестирането предвиждат „в случай на сериозни опасения или проблеми“, а именно от съветите на ГД-Ч и на представител на служителите.
Доводът на жалбоподателката, че явяването заедно с доверено лице било практика, следвана от други институции, без да е уредена в конкретен текст, по никакъв начин не оборва този анализ. От една страна, жалбоподателката не представя нито едно доказателство в този смисъл. От друга страна, не е доказано, че тази практика се прилага извън конфликтни ситуации като тези, които могат да възникнат по време на производства за професионална некомпетентност или на дисциплинарни производства. Също така обстоятелството, че през януари 2017 г. ЕЦБ предложила на жалбоподателката да се яви заедно с безпристрастен наблюдател, какъвто е медицинският или социалният съветник, предвид нейното [
поверително
], по никакъв начин не оборва този анализ.
На второ място, следва да се отбележи, че съгласно постоянната съдебна практика атестационният доклад не може да бъде приет окончателно, ако на съответното длъжностно лице не е предоставена възможност да бъде надлежно изслушано, и че нередовността на процедурата по изготвяне на атестационния доклад, изразяваща се в непровеждане на диалога с длъжностното лице, съставлява също и нарушение на правото на изслушване (вж. решение от 30 юни 2015 г., Z/Съд на Европейския съюз, F‑64/13, EU:F:2015:72, т. 89 и цитираната съдебна практика).
Всъщност съгласно съдебната практика прекият контакт между атестираното лице и атестиращия може да създаде условия за открит и задълбочен диалог, позволяващ на заинтересованите лица, от една страна, да преценят правилно естеството, причините и обхвата на евентуалните си разногласия, и от друга страна, да постигнат по-добро взаимно разбиране, още повече когато е необходимо да се оправят твърде влошените им лични отношения (вж. решение от 30 юни 2015 г., Z/Съд на Европейския съюз, F‑64/13, EU:F:2015:72, т. 93 и цитираната съдебна практика). Без пряк обмен на информация между атестиращия и атестираното лице атестирането не би могло да изпълни напълно своята функция на средство за управление на човешките ресурси и на способ за проследяване на професионалното развитие на заинтересованото лице (вж. в този смисъл решение от 18 септември 2015 г., Wahlström/Frontex, T‑653/13 P, EU:T:2015:652, т. 25 и цитираната съдебна практика).
Следва обаче да се констатира, че в случая жалбоподателката на два пъти е канена да се яви на събеседване за атестиране. Впоследствие на два пъти и' е напомнян срокът, предвиден в Насоките на ЕЦБ относно атестирането. ГД-Ч я е уведомила, че процедурата, отнасяща се до достойнството на работното място, не спира атестационната процедура. От преписката по делото не личи жалбоподателката да е правила постъпки да ускори получаването на евентуален отговор относно присъствието на синдикален представител на събеседването за атестиране от члена на Изпълнителния съвет на ЕЦБ, отговарящ за въпросите, свързани с персонала. От преписката по делото не личи и жалбоподателката да е предложила компромисен вариант без участието на представител на IPSO, за да се улесни провеждането на пряк разговор с атестиращ 1 в рамките на срока, указан в Насоките на ЕЦБ относно атестирането.
Следователно трябва да се приеме, че на жалбоподателката е предоставена възможност да бъде надлежно изслушана преди окончателното приключване на спорния атестационен доклад и че тя се е отказала от това.
При тези обстоятелства жалбоподателката не може да се позове на факта, че не се е явила на това събеседване под претекст, че се страхувала от него поради обтегнатите си отношения с атестиращия, нито на създадено от самата нея положение, за да оспори в това отношение редовността на спорния атестационен доклад или на атестационната процедура (вж. в този смисъл решение от 9 февруари 1988 г., Picciolo/Комисия, 1/87, EU:C:1988:67, т. 24).
С оглед на обстоятелствата по случая и на всички съображения, изложени в точки 42—51 по-горе, следва да се приеме, че ЕЦБ не е лишила жалбоподателката от предвиденото в разпоредбите на Насоките на ЕЦБ относно атестирането събеседване за атестиране, като е отказала на него да присъства синдикален представител, и съответно не е нарушила правото ѝ на защита.
От това следва, че твърденията по първата част от първото основание трябва се отхвърлят като неоснователни.
По-нататък Общият съд счита за уместно да разгледа второто основание, а именно нарушение на правилата относно обективността и безпристрастността, както и на член 41 от Хартата на основните права.
По второто основание, а именно нарушение на правилата относно обективността и безпристрастността, както и на член 41 от Хартата на основните права
Жалбоподателката поддържа по същество, че в спорния атестационен доклад са допуснати нарушения, тъй като атестираща 2 не била безпристрастна. В това отношение тя се позовава на забележките на същата в четири електронни писма, поместени в документи  XVII, XXV и XXXVI в приложение А.12 и в приложение А.19 към жалбата (наричани по-нататък „оспорваните документи“), които доказвали, че атестираща 2 вече не можела да изпълнява функциите си обективно и безпристрастно.
По-накратко, жалбоподателката поддържа също, че — предвид изявленията на атестираща 3, неин пряк ръководител в периода на преместването и', както са предадени от атестираща 2 — атестираща 3, която също и' изготвя отрицателна оценка, не е била в състояние да я оцени обективно.
Накрая, жалбоподателката посочва напрежението с атестиращ 1, както и процедурата, отнасяща се до достойнството на работното място, и отбелязва, че ако безпристрастността на атестиращ 1 била гарантирана, спорният атестационен доклад можел да бъде различен.
ЕЦБ оспорва допустимостта на оспорваните документи, както и основателността на твърденията по това второ основание.
–       По допустимостта на оспорваните документи
ЕЦБ поставя въпроса за допустимостта на оспорваните документи и за средствата, които жалбоподателката е използвала, за да си ги набави. Тя обаче не прави изрично искане за изключване на тези документи от преписката по делото.
Според ЕЦБ електронните писма, поместени в документи  XVII и XXV в приложение A.12, са част от редовна кореспонденция между членове на ръководството, свързана с упражняването на управленските им функции, и не били публични. Електронното писмо, поместено в документ XXXVI в приложение A.12, представлявало поверителна кореспонденция между атестираща 2 и съпруга ѝ в рамките на лични отношения. Накрая, електронното писмо, поместено в приложение A.19, представлявало лична и поверителна кореспонденция между атестираща 2 и нейния „коуч“ в рамките на основани на доверие отношения, необходими за правилното функциониране на тази служба, за която жалбоподателката нямало причина да знае и която нямала право да използва. Според ЕЦБ евентуалното анонимно оставяне на електронното писмо, поместено в приложение A.19, на бюрото на жалбоподателката — което според ЕЦБ изглежда малко вероятно — не променя присъщата на посочения документ поверителност и не дава право на жалбоподателката да го използва пред Общия съд.
Жалбоподателката посочва, че в рамките на досъдебната процедура вече е изпратила на ЕЦБ другите документи, извън приложение A.19, без последната да е повдигнала възражения. Тя твърди, че „не е използвала никакви средства и че не си е присвоявала […] тези електронни писма“, които просто били оставени анонимно на бюрото и' или в личното и' шкафче. Тя счита, че оспорваните документи са от съществено значение, за да докаже, че атестираща 2 не притежава необходимите за изпълнението на функциите си по отношение на нея безпристрастност и обективност, и че са решаващи, доколкото са необходими за доказването на основателността на повдигнатото оплакване.
Съмненията на ЕЦБ относно допустимостта на оспорваните документи почиват на три основания, а именно, най-напред, вътрешноведомственото естество на електронните писма, поместени в документи  XVII и XXV в приложение A.12, по-нататък, поверителното и лично естество на електронните писма, поместени в документ XXXVI в приложение А.12 и в приложение А.19, и накрая, обстоятелството, че тези четири документа са получени неправомерно.
В това отношение следва да се отбележи, че нито евентуалната поверителност на въпросните документи, нито обстоятелството, че може да са получени неправомерно, са пречка те да останат в преписката. Всъщност, от една страна, няма разпоредба, която изрично да забранява да се вземат предвид незаконно получени доказателства (вж. в този смисъл решение от 12 май 2015 г., Dalli/Комисия, T‑562/12, EU:T:2015:270, т. 47; вж. също в контекста на конкурентното право решение от 8 септември 2016 г., Goldfish и др./Комисия, T‑54/14, EU:T:2016:455, т. 44 и 76).
Така в някои случаи не е необходимо жалбоподателят да доказва, че е получил законно поверителен документ, на който се позовава в подкрепа на жалбата си. При претегляне на интересите, които трябва да бъдат защитени, Общият съд е приел, че следва да се прецени дали особени обстоятелства, например това, че представянето на документа е от решаващо значение за целите на контрола върху редовността на процедурата по приемане на оспорвания акт (вж. в този смисъл решение от 6 март 2001 г., Dunnett и др./ЕИБ, T‑192/99, EU:T:2001:72, т. 33 и 34) или на установяването на наличието на злоупотреба с власт (вж. в този смисъл решение от 29 февруари 1996 г., Lopes/Съд, T‑280/94, EU:T:1996:28, т. 59), дават основание съответният документ да не се изключва от доказателствата по делото (решения от 8 юли 2008 г., Franchet и Byk/Комисия, T‑48/05, EU:T:2008:257, т. 79, от 2 октомври 2009 г., Естония/Комисия, T‑324/05, EU:T:2009:381, т. 54 и от 12 май 2015 г., Dalli/Комисия, T‑562/12, EU:T:2015:270, т. 48).
От друга страна, Съдът не изключва, че дори вътрешноведомствени документи могат в определени случаи да бъдат включени законно в преписката по дело (решения от 2 октомври 2009 г., Естония/Комисия, T‑324/05, EU:T:2009:381, т. 55 и от 12 май 2015 г., Dalli/Комисия, T‑562/12, EU:T:2015:270, т. 47).
Накрая, следва да се отбележи, че съгласно постоянната съдебна практика обстоятелствата, които допускат оставянето на вътрешноведомствени документи в преписката, са именно тези, които могат да се вземат предвид, за да се оставят в преписката по дело документи, евентуално са придобити чрез незаконни средства и които са посочени в точка 64 по-горе (вж. в този смисъл решения от 6 март 2001 г., Dunnett и др./ЕИБ, T‑192/99, EU:T:2001:72, т. 33 и от 2 октомври 2009 г., Естония/Комисия, T‑324/05, EU:T:2009:381, т. 56).
Що се отнася до претеглянето на интересите, които трябва да бъдат защитени, е необходимо да се вземат предвид доказателствената стойност на оспорваните документи, чиято автентичност не се поставя под въпрос, условията на тяхното получаване и вътрешноведомствения, поверителния или личния характер на тези документи.
Най-напред, следва да се отбележи, че в случая жалбоподателката твърди, че „не е използвала никакви средства и не си е присвоявала“ оспорваните документи, които просто били оставени „анонимно на бюрото и' или в личното и' шкафче“. Макар ЕЦБ да счита, че това изглежда малко вероятно, не е установено самата жалбоподателка да се е снабдила незаконно с електронните писма (вж. в този смисъл решение от 12 май 2015 г., Dalli/Комисия, T‑562/12, EU:T:2015:270, т. 49).
Впрочем Общият съд констатира, че ЕЦБ не е представила нито един довод или доказателство, че посочените документи са получени неправомерно или че жалбоподателката е знаела по какъв начин са получени оспорваните документи. Всъщност от преписката по делото не личи ЕЦБ да е предприела какво да е разследване, било на етапа на досъдебната процедура, било след подаването на настоящата жалба, за да установи как оспорваните документи са попаднали у жалбоподателката. Следователно обстоятелствата по случая се различават от тези по делото, приключило с решение от 8 май 2008 г., Suvikas/Съвет (F‑6/07, EU:F:2008:55). В случая по посоченото дело, което се отнася до процедура по подбор, е започнало разследване за сигурност в рамките на два дни от изпращането от жалбоподателя до Съвета на Европейския съюз на документи, част от които са защитени с тайната на разискванията на конкурсните комисии, в допълнение към искането му за преразглеждане. Установило се е, че колега на жалбоподателя е проникнал в офиса на един от членовете на комисията по подбор в негово отсъствие, копирал е без разрешение документите, които са се намирали на работната му маса, и ги е изпратил на жалбоподателя, както и че към датата на подаване на жалбата и приложенията към нея жалбоподателят е знаел по какъв начин посоченият колега е получил въпросните документи (решение от 8 май 2008 г., Suvikas/Съвет, F‑6/07, EU:F:2008:55, т. 25 и 67).
Общият съд отбелязва, че несъмнено при обстоятелства като тези в разглеждания случай жалбоподателката, подобно на всяко друго разумно лице, е можела да помисли, че оспорваните документи са получени неправомерно, и да се усъмни в приемливостта на професионалното поведение на лицето, което ги е присвоило (вж. в този смисъл и по аналогия решение от 8 май 2008 г., Suvikas/Съвет, F‑6/07, EU:F:2008:55, т. 67).
Това обаче не променя факта, че обстоятелствата, при които са получени оспорваните документи, не са установени.
По-нататък, следва да се отбележи, че оспорваните документи се посочват именно като улики, с които се цели да се установи, че оценителка 2 не е била в състояние да изпълнява функциите си обективно и безпристрастно, и според жалбоподателката са решаващи и необходими за доказването на основателността на повдигнатото оплакване.
В това отношение, първо, следва да се припомни, че вътрешноведомственото естество на електронните писма, поместени в документи  XVII и XXV в приложение A.12, не е пречка за допустимостта на тези документи (вж. т. 63, 65 и 66 по-горе). Що се отнася до електронните писма, поместени в документ XXXVI в приложение А.12 и в приложение А.19, макар тези документи да могат да се считат за лични и поверителни за атестираща 2, те се отнасят само до притеснения от служебно естество, изпратени са от служебната електронна поща, която ЕЦБ е предоставила на разположение на своите служители, и в полето „предмет“ не се съдържа никакво указание, че същите са от лично или частно естество.
Следва да се отбележи, че след влизането в сила на Договора от Лисабон трябва да се взема предвид Хартата на основните права, която съгласно член 6, параграф 1, първа алинея ДЕС има „същата юридическа сила като Договорите“. От друга страна, член 6, параграф 3 ДЕС потвърждава, че основните права, признати от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (наричана по-нататък „ЕКПЧ“), са част от правото на Европейския съюз в качеството им на общи принципи.
В член 52, параграф 3 от Хартата на основните права се уточнява, че доколкото тя съдържа права, съответстващи на тези, които са гарантирани от ЕКПЧ, техният смисъл и обхват са същите като дадените им в посочената конвенция. В съответствие с разясненията относно тази разпоредба смисълът и обхватът на гарантираните права се определят не само от текста на ЕКПЧ, но по-специално и от практиката на Европейския съд по правата на човека (решение от 22 декември 2010 г., DEB, C‑279/09, EU:C:2010:811, т. 35).
Вярно е, че Европейският съд по правата на човека наскоро имаше повод да припомни, че електронните писма, изпратени от работното място, биха могли да попаднат в обхвата на член 8 от ЕКПЧ (ЕСПЧ, решение от 22 февруари 2018 г., Libert с/у Франция, CE:ECHR:2018:0222JUD000058813, § 24) и следователно в този на понятието „личен живот“ и „кореспонденция“. Въпреки това от същото решение следва, че не всяка намеса в личния живот може да се счита за нарушение на член 8 от ЕКПЧ (вж. в този смисъл ЕСПЧ, решение от 22 февруари 2018 г., Libert с/у Франция, CE:ECHR:2018:0222JUD000058813, § 37, 46 и 53).
В конкретния случай, що се отнася до електронните писма, поместени в документ XXXVI в приложение А.12 и в приложение А.19, следва да се отбележи, че ЕЦБ не изтъква нито един довод, свързан с правото на зачитане на личния и семейния живот и на тайната на съобщенията, гарантирано с член 7 от Хартата на основните права, който съответства на член 8, параграф 1 от ЕКПЧ. Що се отнася до първото от тези електронни писма, тя се задоволява да изтъкне, че същото представлява поверителна кореспонденция, разменена между атестираща 2 и съпруга ѝ в рамките на лични отношения. Що се отнася до второто от тези електронни писма, тя се задоволява да изтъкне също толкова лаконично, от една страна, че то представлява лична и поверителна кореспонденция между атестираща 2 и нейния „коуч“ в рамките на основани на доверие отношение, необходими за правилното функциониране на службата, за която жалбоподателката нямала причина да знае и която нямала право да използва, и от друга страна, че анонимното оставяне на това писмо на бюрото на жалбоподателката не и' давало право да го използва пред Общия съд.
Освен това, както беше припомнено в точка 63 по-горе, няма разпоредба на правото на Съюза, която изрично да забранява в съдебно производство да се вземат предвид доказателства, получени незаконно (вж. в този смисъл решение от 8 септември 2016 г., Goldfish и др./Комисия, T‑54/14, EU:T:2016:455, т. 76).
Накрая, поверителното естество на електронните писма, поместени в документ XXXVI в приложение А.12 и в приложение А.19, също не е пречка за тяхната допустимост в рамките на настоящото производство по обжалване (вж. т. 63, 65 и 66 по-горе).
Второ, следва да се отбележи, че ЕЦБ отхвърля твърдението, изведено от липса на безпристрастност на атестираща 2. При това положение оспорваните документи могат да докажат фактите, за които се отнасят обвиненията на жалбоподателката, и са необходими за преценката на редовността на спорния атестационен доклад. Следователно и в това отношение обстоятелствата по настоящото дело се различават от тези по делото, приключило с решение от 8 май 2008 г., Suvikas/Съвет (F‑6/07, EU:F:2008:55). Всъщност в посоченото дело фактите, на които се позовава жалбоподателят в подкрепа на доводите си, че в процедурата по подбор е допуснатото нарушение, са изрично признати от Съвета. Ето защо Общият съд заключава, че някои документи не са необходими за преценката на редовността на разглежданата процедура по подбор (решение от 8 май 2008 г., Suvikas/Съвет, F‑6/07, EU:F:2008:55, т. 68).
Накрая, жалбоподателката поддържа без никой да и' възрази, че в рамките на досъдебната процедура вече е изпратила на ЕЦБ другите оспорвани документи, извън приложение A.19, без последната да е повдигнала възражения. В това отношение следва да се констатира, че решението от 2 май 2016 г., с което се отхвърля подаденото по административен ред възражение, не съдържа изрично позоваване на посочените документи. В решението от 15 септември 2016 г., с което се отхвърля подадената по административен ред жалба, се посочва, че според жалбоподателката в спорния атестационен доклад е допусната очевидна липса на обективност, неутралност и безпристрастност, и че същата представя документи, които според нея доказвали намерението на ръководството да упражни „репресивни мерки“ срещу нея. В посоченото решение се отбелязва, че съдържанието на спорния атестационен доклад по никакъв начин не сочело за намерение за репресивни мерки или злоупотреба с власт и че представените доказателства сами по себе си не позволявали да се направи извод за наличие на такава злоупотреба.
Предвид тези съображения и конкретните обстоятелства по настоящия спор, естеството на оспорваните документи и съдебната практика, посочена в точки 63—66 и 78 по-горе, оспорваните документи следва да бъдат обявени за допустими.
–       По наличието на второто основание, а именно нарушение на правилата относно обективността и безпристрастността и на член 41 от Хартата на основните права
На първо място, жалбоподателката изтъква, че атестираща 2 многократно е изказвала преценки по неин адрес, които надвишавали допустимото за един началник на звено и втори атестиращ, като демонстрирала предубеденост и субективност по отношение на нея. Следователно изискването за субективна безпристрастност не било гарантирано.
Жалбоподателката изтъква по-специално:
–        факта, че в адресираното до съпруга и' електронно писмо от 16 юли 2015 г. (документ XXXVI в приложение А.12) атестираща 2:
–        споделя намерението си да поиска от член на Изпълнителния съвет на ЕЦБ да „[я] освободи“, окачествявайки нейния случай като типичен пример за незадоволителни резултати,
–        посочва, че жалбоподателката оспорвала предходни нейни решения, както и решения на атестиращ 1, като счита това за нещо лошо,
–        твърди, че жалбоподателката се ползвала с толкова лошо име, че никоя служба не я искала, включително ГД-[
поверително
], в която била преместена, заради допуснатия там „гаф“ („mess“),
–        факта, че на 11 юни 2015 г. в електронното писмо, поместено в приложение A.19, атестираща 2 пише на „коуча“ си следното: „самата мисъл за нейното завръщане [в DIV/[
поверително
] след временното преместване] ме вбесява“ (the sheer thought of her coming back makes me angry); „ужасно ме разгневява“ (it just makes me very angry); „ще трябва да потърся начини да намаля въздействието и' върху нас и по-специално върху мен самата“ (I have to think of ways to limit her impact on us and myself, in particular),
–        факта, че в електронното писмо от 20 март 2015 г. (документ XVII в приложение А.12) атестираща 2 се изказва отрицателно по неин адрес и посочва, че атестираща 3 била заявила, че не желае нейното преместване,
–        факта, че на 9 февруари 2015 г. в електронното писмо, поместено в документ XXIV в приложение A.12, което изпраща до трима членове на висшето ръководство на ГД „[
поверително
]“, атестираща 2 изразява учудването си, че жалбоподателката е включена в списъците на служителите, ангажирани с проекта [
поверително
], „при положение че сте наясно с резултатите на [жалбоподателката] в рамките на ЕЦБ“ ([g]iven that you know about [the applicant’s] performance here in the Bank), и факта, че по този начин атестираща 2 съобщава на висшето ръководство на ЕЦБ извън каквато и да било организирана и прозрачна процедура, че резултатите на жалбоподателката са лоши, че включването и' в този проект може да бъде критикувано и че тя няма нито капацитета, нито правото да участва в него с оглед на уж незадоволителните и' резултати,
–        факта, че в електронно писмо от 14 април 2015 г. относно протокола от междинната и' оценка атестираща 2 казва, че предпочита да не провежда среща с нея, като посочва следното: „[С] цел икономия на време не виждам причина да настоявам за диалог, след като знаем, че нейното и нашето становище са напълно противоположни?“ (In the spirit of economising, why should I insist on talking to her when we know that her position and our position are orthogonal?).
Жалбоподателката счита, че съдържащите се в спорния атестационен доклад преценки следвало да се разглеждат именно в светлината на това нарушение на наложеното с член 41 от Хартата на основните права изискване за безпристрастност, и че те можело да бъдат различни, ако е била гарантирана безпристрастността както на атестираща 2, така и на атестиращ 1. В това отношение жалбоподателката подчертава някои коментари на атестираща 2 в точка 5.2 от спорния атестационен доклад, по-специално относно:
–        нейната твърдяна липса на почтеност, доколкото заобикаляла ръководството,
–        факта, че е оспорила атестационния доклад за 2014 г. и решението за ASBR за 2014 г., което атестираща 2 възприела като пречка за временно преместване в ГД-[
поверително
],
–        факта, че опитала да прехвърли отговорността върху ръководството,
–        факта, че временното и' преместване се „провалило“,
–        факта, че не била достатъчно ефективна, доколкото резултатите и' не отговаряли на това, което може да се очаква от един [
поверително
].
Според жалбоподателката чрез изпращаните до трети лица съобщения и тяхното съдържание атестираща 2 не просто разпространява сведения, накърняващи доброто и' име, но и клевети.
На второ място, жалбоподателката твърди, че атестираща 3 не е в състояние да я оцени обективно, тъй като съгласно един от оспорваните документи — електронното писмо от 20 март 2015 г. (документ XVII в приложение А.12) — същата заявила, че не желае преместването, като се позовала на „случай“, който следила по времето, когато работела в ГД-[
поверително
], а именно подадено от жалбоподателката оплакване за тормоз, което в крайна сметка не било уважено.
На трето място, жалбоподателката поддържа, че спорният атестационен доклад можел да бъде различен, ако е била гарантирана безпристрастността на атестиращ 1.
ЕЦБ поддържа, че твърденията по второто основание са неоснователни. Най-напред, жалбоподателката не представяла доказателства за твърдяната липса на обективност и безпристрастност на атестираща 2. Макар от някои материали по преписката да следвало, че жалбоподателката може да е предизвикала разочарование у атестираща 2, а може би и у атестираща 3, това разочарование не било резултат на лично отношение, а на умора и загуба на вяра в ефективността и резултатите на жалбоподателката в служебен план, което не говорело за липса на безпристрастност и обективност. Според ЕЦБ атестираща 2 действала в рамките на функциите си на началник на звено, ръководител на екип и лице, загрижено за правилното функциониране на институцията. В рамките на упражняването в пълен обем на отговорностите си на пряк ръководител тя изразявала както своето мнение, така и загрижеността си за влошеното положение в ръководената от нея служба. По-нататък, ЕЦБ поддържа, че дори отношението на атестираща 2 да можело да създаде проблем, което в случая не било така, нейната намеса не оказала въздействие върху цялостната оценка на жалбоподателката, тъй като атестираща 2, в качеството си на втори атестиращ, само потвърдила критиките на атестиращ 1, чиято твърдяна липса на безпристрастност не била доказана. Накрая, според ЕЦБ твърдението на жалбоподателката, че спорният атестационен доклад можел да бъде различен, ако е имала обективен и безпристрастен втори атестиращ, почивало на презумпцията за липса на безпристрастност и било чисто спекулативно.
В самото начало следва да се отбележи, първо, че оплакването, изведено от твърдението, че електронното писмо от 16 юли 2015 г., адресирано от атестираща 2 до нейния съпруг (документ XXXVI в приложение А.12), разпространявало клеветнически слухове по адрес на жалбоподателката, не може да бъде прието. То не е придружено с нито едно уточнение, позволяващо да се прецени неговата основателност. Впрочем във въпросното електронно писмо жалбоподателката не е посочена по име. Освен това от преписката по делото не личи атестираща 2 да го е изпращала на други лица, различни от адресата, който е неин съпруг, като самата жалбоподателка е тази, която го прилага към преписката на етапа на досъдебното производство и го представя в настоящото производство.
Второ, що се отнася до твърдяната липса на безпристрастност на атестиращ 1 и на атестираща 3, следва да се отбележи, че жалбоподателката не представя нито едно косвено доказателство за това, нито подробни доводи в подкрепа на тези оплаквания. По отношение на атестиращ 1 жалбоподателката само се позовава на евентуално напрежение, на разногласия и на процедурата, отнасяща се до достойнството на работното място. По отношение на атестираща 3 тя се задоволява да изведе общо заключение от преразказани изявления, включени в приложен към преписката документ. Тези фактически твърдения не са придружени с нито една достатъчно точна, обективна и непротиворечива улика, която може да подкрепи тяхната истинност или правдоподобност, нито с каквито и да било уточнения или доводи, позволяващи да се прецени тяхната основателност (вж. в този смисъл решение от 6 март 2001 г., Connolly/Комисия, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, т. 113). От това следва, че двете оплаквания на жалбоподателката трябва да бъдат отхвърлени като неоснователни.
Освен това следва да се отбележи, че присъща на всяка атестационна процедура е възможността да се стигне до заключения, които не отговарят на очакванията на заинтересованото лице. Присъщо на всяка дейност за управление на екип или служба е и да се обменя неформална или формална информация, било устно, било писмено, в рамките на ръководството и с отдел „Човешки ресурси“, относно функционирането на екипа или на службата, както и относно постигнатите резултати и срещнатите трудности. При това положение подобни заключения и подобен обмен не могат да бъдат клеветнически сами по себе си.
Що се отнася до оплакването, изведено от липса на безпристрастност и обективност на атестираща 2, следва да се припомни, че съгласно член 41, параграф 1 от Хартата на основните права всеки има право засягащите го въпроси да бъдат разглеждани безпристрастно от институциите на Съюза. Това изискване за безпристрастност обхваща по-специално субективната безпристрастност, която изисква от членовете на комисия за предварителен подбор да не демонстрират предубеденост или субективно отношение, като личната безпристрастност се предполага до доказване на противното (решение от 5 декември 2017 г., Spadafora/Комисия, T‑250/16 P, непубликувано, EU:T:2017:866, т. 74 и 75; вж. също така по аналогия решение от 13 декември 2012 г., Комисия/Strack, T‑197/11 P и T‑198/11 P, EU:T:2012:690, т. 113).
В допълнение, както припомниха страните, съгласно постоянната съдебна практика, макар да не може да се изключи възможността разногласията между длъжностно лице и неговия ръководител да породят известно раздразнение у посочения ръководител, това само по себе си не означава, че последният вече не е в състояние да преценява обективно заслугите на заинтересованото лице. Освен това е постановено, че дори фактът, че служителят е подал оплакване за тормоз от страна на длъжностното лице, което трябва да прецени работата му, сам по себе си не би могъл, ако няма други обстоятелства, да постави под съмнение безпристрастността на лицето, срещу което е оплакването (вж. решение от 30 юни 2015 г., Z/Съд на Европейския съюз, F‑64/13, EU:F:2015:72, т. 71 и цитираната съдебна практика).
Впрочем от съдебната практика следва, че само участието на преките ръководители в служебните дейности на техните подчинени може да им позволи да преценят възможно най-адекватно работата на лицата, действащи под тяхно ръководство (вж. в този смисъл решение от 30 юни 2015 г., Z/Съд на Европейския съюз, F‑64/13, EU:F:2015:72, т. 72 и цитираната съдебна практика). Да се приеме доводът, че в атестационната процедура не трябва да участва нито началникът на отдела, нито друг член на ръководството на службата, в която е назначен даден служител, би довело до положение, при което не може да се гарантира адекватна преценка на работата на служителя и на поведението му в службата (вж. в този смисъл решение от 30 юни 2015 г., Z/Съд на Европейския съюз, F‑64/13, EU:F:2015:72, т. 72).
Накрая, съгласно постоянната съдебна практика атестационният доклад е израз на свободното мнение на атестиращите лица. От това следва, че на преценките в посочения доклад, както на всяко лично мнение, е присъща известна субективност (вж. в този смисъл решение от 5 декември 2006 г., Angelidis/Парламент, T‑416/03, EU:T:2006:375, т. 107 и цитираната съдебна практика).
В разглеждания случай жалбоподателката твърди, че с оглед на оспорваните документи безпристрастността на включените в спорния атестационен доклад преценки на атестираща 2 е компрометирана. Следва да се отбележи, че оспорваните документи обхващат периода февруари — юли 2015 г., като последното електронно писмо е от 16 юли 2015 г. и е написано четири месеца преди атестираща 2 да добави своята оценка към спорния атестационен доклад.
Несъмнено от цитираната в точка 94 по-горе съдебна практика следва, че наличието на разногласия между атестираното лице и атестиращия и на известно раздразнение у последния само по себе си не означава, че атестиращият вече не е в състояние да преценява обективно заслугите на заинтересованото лице. Следва да се отбележи също така, че съдържащите се в спорния атестационен доклад оценки, дори да са отрицателни, не могат сами по себе си да се разглеждат като косвени доказателства за липса на безпристрастност и обективност при изготвянето на доклада.
Следва обаче да се констатира, че оспорваните документи, които бяха обявени за допустими (вж. т. 82 по-горе), представляват достатъчно точни, обективни и непротиворечиви косвени доказателства, които могат да подкрепят верността или правдоподобността на твърдението на жалбоподателката за липса на субективна безпристрастност на атестираща 2 (вж. в този смисъл решение от 6 март 2001 г., Connolly/Комисия, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, т. 113). Доводът на ЕЦБ, че дори отношението на атестираща 2 да можело да създаде проблем, което в случая не било така, нейната намеса не оказала въздействие върху цялостната оценка на жалбоподателката, тъй като атестираща 2 само потвърдила критиките на атестиращ 1, не оборва това заключение. В това отношение е важно да се отбележи, че безпристрастността на атестиращ 1 не пречи да се приеме, че втората оценка е незаконосъобразна поради липсата на безпристрастност на атестиращ 2. Поведението на един-единствен атестиращ може да доведе до незаконосъобразност на целия атестационен доклад (вж. по аналогия решение от 8 май 2008 г., Suvikas/Съвет, F‑6/07, EU:F:2008:55, т. 97). Действително в установената от ЕЦБ атестационна процедура атестирането от втори атестиращ, който е пряк ръководител на първия, е гаранция за съответния служител, който трябва да може да разчита на опита и безпристрастността на този ръководител.
В случая, макар че коментарите по адрес на жалбоподателката в спорния атестационен доклад, колкото и да са отрицателни, остават в рамките на широкото право на преценка на атестиращия, и по-специално не преминават границата на обидната или нараняваща лична критика срещу заинтересованото лице, няма как да не се констатира, че жалбоподателката представя доказателства, че на няколко пъти в рамките на атестационната процедура за 2015 г. атестираща 2 е изразявала много силни отрицателни становища по неин адрес.
Така в електронното си писмо от 9 февруари 2015 г., адресирано до трима членове на висшето ръководство на ЕЦБ и отнасящо се до проекта [
поверително
] (документ XXV в приложение А.12), атестираща 2 пита дали са информирани за участието на жалбоподателката в посочения проект предвид информацията, с която разполагат за нейните резултати в рамките на ЕЦБ, изразява съмнение във връзка с това участие, като уточнява, че „не вижда основанията за тази номинация“ (I don’t see the rationale behind this nomination), и изглежда желае да изрази становище по темата, питайки ги „към кого да се обърн[е] по този въпрос“ (Could you […] let me know whom to approach in this matter?).
Освен това в електронното писмо от 20 март 2015 г., което атестираща 2 изпраща до г‑жа O. с копие до атестиращ 1 и което се отнася до проекта за [
поверително
] (документ XVII в приложение А.12), може да се прочетат забележки на атестираща 2, направени с леко ироничен тон, а именно: „за съжаление [атестираща 3] познава [жалбоподателката] по-добре от нас, тъй като е работила по случая не само когато е била в ГД-[
поверително
], но и в ГД-[
поверително
]“ ([appraiser 3] unfortunately knows more about [the applicant] than we do because she has been involved in the case not only when she was in DG-[
confidential
] but also in DG-[
confidential
]); „на практика [атестираща 3] действително не иска [жалбоподателката] в екипа си (каква изненада)“ [de facto, [appraiser 3] does not really want to have [the applicant] in her team (surprise, surprise)].
Коментарите в електронното писмо от 11 юни 2015 г., което атестираща 2 адресира до своя „коуч“ (приложение A.19), са още по-отрицателни, като същата посочва, че се вбесява при мисълта за завръщането на жалбоподателката в DIV/[
поверително
] след временното и' преместване, говори за времето и енергията, които жалбоподателката „крадяла“ от нея, както и че в периода на преместването е изпитала временно облекчение и си е отдъхнала („тя е временно преместена и това ни даде толкова допълнително време и енергия, че самата мисъл за нейното завръщане не ме плаши, а ме вбесява […] ужасно ме разгневява и ме кара да се чувствам разочарована заради времето и енергията, които тя „краде“ от нас“) (she is on secondment and this has given us so much more additional time and energy that the sheer thought of her coming back makes me angry not scared […] it just makes me very angry and frustrated how much time and energy she  “steals” from us).
Накрая, следва да се отбележи, че в електронното писмо от 16 юли 2015 г., което атестираща 2 адресира до своя съпруг, са изброени пет причини, поради които тя желае да се срещне с член на Изпълнителния съвет на ЕЦБ, засяга се „въпрос, свързан с персонала“ (документ XXXVI в приложение А.12) и се посочва случай на типичен пример за незадоволителни резултати в нейното звено, който би могъл да помогне за установяването и в крайна сметка за справянето с капаните, заложени в сегашната процедура за професионална некомпетентност. Атестираща 2 отбелязва, че лицето, за което става дума, е подало жалба по административен ред срещу нея и срещу атестиращ 1 и че е замесено в други конфликти, като дело, образувано пред Съда на публичната служба на Европейския съюз и възражения по административен ред. Атестираща 2 отбелязва, че с оглед на конфликтите, в които е било замесено в миналото, въпросното лице било местено в няколко други генерални дирекции, които за съжаление не са пожелали да го задържат, и че репутацията на посоченото лице била такава, че не можело да бъде прехвърлено на друго място. Накрая, атестираща 2 отбелязва, че отделяла непропорционално много време и енергия (20 % от времето си) на въпросното лице, че една от причините за добрата работа на DIV/[
поверително
] през последните три месеца била временното преместване на това лице и че тъй като допуснало „гаф“ по време на преместването си, то се върнало в DIV/[
поверително
].
От изложените в точки 100—104 по-горе изявления е видно, че оспорваните документи свидетелстват не само за умора и загуба на вяра в служебен план, както изтъква ЕЦБ, но и за много силно и отрицателно лично отношение на атестираща 2 към жалбоподателката.
При тези обстоятелства изказванията на атестираща 2 в оспорваните документи могат да докажат липсата на субективна безпристрастност или поне правдоподобността на липсата на такава безпристрастност. Това е в още по-голяма степен вярно, като се има предвид, че съгласно Насоките на ЕЦБ относно атестирането функцията на атестираща 2 в качеството и' на втори атестиращ е да допълни оценката на първия атестиращ, да преразгледа оценките на първите атестиращи, за да гарантира справедливо и равноправно третиране в рамките на звеното, и да посредничи в случаи на сериозно несъгласие между първия атестиращ и атестираното лице.
От това следва, че твърденията по второто основание на жалбата трябва да се уважат.
Това заключение е достатъчно, за да обоснове отмяната на спорния атестационен доклад, без да е необходимо да се разглеждат останалите доводи, изтъкнати от жалбоподателката по втората и третата част от първото основание и по третото основание.

По исканията за отмяна на решението за ASBR за 2015 г.
По същество жалбоподателката основава искането си за отмяна на решението за ASBR за 2015 г. на незаконосъобразността на спорния атестационен доклад, както и на факта, че не е имала възможност да се срещне с атестиращия при връчването на решението за ASBR за 2015 г., за да получи допълнителни разяснение по това решение съгласно Насоките относно ASBR.
ЕЦБ изтъква, че искането за отмяна на решението за ASBR за 2015 г. е явно неоснователно.
От точки 106—108 по-горе е видно, че изявленията на атестираща 2 в оспорваните документи могат да докажат липсата на субективна безпристрастност или поне правдоподобността на липсата на такава безпристрастност, поради което спорният атестационен доклад трябва да се отмени.
Предвид установената в точка 3 от Насоките относно ASBR „непряка връзка“ между атестационната процедура и процедурата за ASBR, между които трябва да има вътрешна съгласуваност, макар с тях да се преследват различни цели, решението за ASBR за 2015 г. също следва да се отмени.

По искането за обезщетение
От една страна, жалбоподателката твърди, че след отмяната на спорния атестационен доклад и на решението за ASBR за 2015 г. ЕЦБ ще трябва отново да я оцени и да вземе ново решение за ASBR и съответно да възстанови финансовите и' права, считано от 1 януари 2016 г., заедно с лихвите за забава, изчислени по основния лихвен процент на ЕЦБ плюс два пункта.
От друга страна, жалбоподателката иска ЕЦБ да бъде осъдена да заплати сумата от 15 000 EUR като обезщетение за нанесената и' неимуществена вреда. Жалбоподателката счита, че със самата отмяната на спорния атестационен доклад и на решението за ASBR за 2015 г. няма да се поправи напълно претърпяната от нея неимуществена вреда, която била отделна от незаконосъобразността, дала основание за отмяната на акта. Тъй като начинът, по който атестиращ 1 и атестираща 2 се отнесли към нея — както е отразен в спорния атестационен доклад — поставял под съмнение нейната почтеност и лоялността ѝ към ЕЦБ и тъй като същите изразявали неуместни и клеветнически преценки пред трети лица, без да зачитат личния и' живот, и разпространявали слухове за нея, това ѝ причинило сериозна вреда, накърнявайки публично доброто и' име и достойнството и'.
ЕЦБ изтъква, че доколкото не е налице незаконосъобразност, липсва каквото и да е основание за искане на обезщетение. Освен това ЕЦБ поддържа, че жалбоподателката трябва да докаже наличието на действително претърпени имуществени и неимуществени вреди вследствие на поведение, излизащо извън контекста на приемането на спорния атестационен доклад и на решението за ASBR за 2015 г., което в разглеждания случай не е направено.
Съгласно член 266, първа алинея ДФЕС институцията, органът, службата или агенцията, чийто акт е бил отменен, е длъжна да предприеме необходимите мерки за изпълнение на съдебното решение. При това положение ЕЦБ трябва да определи мерките за изпълнение на настоящото съдебно решение и произтичащите от това последици по отношение на атестационната процедура за 2015 г. и на процедурата за ASBR за 2015 г.
Що се отнася до искането за поправяне на неимуществената вреда, която жалбоподателката твърди, че е претърпяла, следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика в областта на публичната служба ангажирането на отговорността на Съюза е поставено в зависимост от изпълнението на съвкупност от условия, а именно: противоправност на действията, в които е упрекната институцията, наличие на действително претърпяна вреда и на причинно-следствена връзка между твърдените действия и посочената вреда (решение от 1 юни 1994 г., Комисия/Brazzelli Lualdi и др., C‑136/92 P, EU:C:1994:211, т. 42; вж. също решение от 16 декември 2010 г., Комисия/Petrilli, T‑143/09 P, EU:T:2010:531, т. 45 и цитираната съдебна практика). Тези три условия са кумулативни, което означава, че ако някое от тях не е изпълнено, не може да се приеме, че е налице отговорност на Съюза (вж. решения от 17 май 2017 г., PG/Frontex, T‑601/16, непубликувано, EU:T:2017:344, т. 97 и цитираната съдебна практика и от 26 октомври 2017 г., Paraskevaidis/Cedefop, T‑601/16, EU:T:2017:757, т. 78 и цитираната съдебна практика).
От това следва, че дори при установено нарушение от страна на институция, орган, служба или агенция на Съюза отговорността на последния се ангажира реално само ако ищецът или жалбоподателят успее по-специално да докаже наличието на действително претърпени от него вреди (вж. в този смисъл решение от 26 октомври 2017 г., Paraskevaidis/Cedefop, T‑601/16, EU:T:2017:757, т. 79 и цитираната съдебна практика).
Следва също така да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика е възможно със самата отмяна на незаконосъобразен акт да се поправи по подходящ начин и по принцип в достатъчна степен всяка неимуществена вреда, която може да е настъпила вследствие на този акт (решение от 9 ноември 2004 г., Montalto/Съвет, T‑116/03, EU:T:2004:325, т. 127; вж. също в този смисъл решение от 9 юли 1987 г., Hochbaum и Rawes/Комисия, 44/85, 77/85, 294/85 и 295/85, EU:C:1987:348, т. 22).
При все това отмяната на незаконосъобразния акт не може сама по себе си да е подходящо средство за поправяне на вредата, когато обжалваният акт съдържа изрична отрицателна оценка за способностите на жалбоподателя, която може да го оскърби (вж. в този смисъл решения от 7 февруари 1990 г., Culin/Комисия, C‑343/87, EU:C:1990:49, т. 27—29, от 23 март 2000 г., Rudolph/Комисия, T‑197/98, EU:T:2000:86, т. 98 и от 13 декември 2005 г., Cwik/Комисия, T‑155/03, T‑157/03 и T‑331/03, EU:T:2005:447, т. 205 и 206), или когато жалбоподателят докаже, че е претърпял неимуществена вреда, която е отделна от незаконосъобразността, дала основание за отмяната, и не може да бъде напълно поправена с тази отмяна (решения от 6 юни 2006 г., Girardot/Комисия, T‑10/02, EU:T:2006:148, т. 131 и от 19 ноември 2009 г., Michail/Комисия, T‑49/08 P, EU:T:2009:456, т. 88).
В случая следва да се отбележи, че по никакъв начин не е доказано, че в преценката на атестиращ 1, която е включена в спорния атестационен доклад, е допусната каквато и да било грешка. Освен това жалбоподателката не е представила нито едно косвено доказателство за евентуална липса на безпристрастност на атестиращ 1.
От друга страна, всяка неимуществена вреда, която жалбоподателката е могла да претърпи вследствие на спорния атестационен доклад и на решението за ASBR за 2015 г., произтича пряко от липсата на субективна безпристрастност на атестираща 2 и съответно от установената незаконосъобразност. Освен това, както е посочено в точка 100 по-горе, колкото и да са отрицателни, коментарите по адрес на жалбоподателката в спорния атестационен доклад не са обидни.
Накрая, доколкото жалбоподателката иска да получи обезщетение за евентуална неимуществена вреда въз основа на оспорваните документи, следва да се отбележи, че видно от съдебната практика при жалбите на основание членове  90 и 91 от Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз, когато твърдяната вреда не произтича от акта, чиято отмяна се иска, а от противоправни действия или бездействия, които се твърдят от жалбоподателя, досъдебното производство задължително трябва да започне с искане до администрацията за поправяне на вредата (вж. в този смисъл решение от 22 септември 2015 г., Gioria/Комисия, F‑82/14, EU:F:2015:108, т. 74 и цитираната съдебна практика). Тази съдебна практика следва да се приложи по аналогия към жалбите на основание член 50а от Статута на Съда на Европейския съюз, член 36.2 от Устава на Европейската система на централните банки и на ЕЦБ и член 42 от Условията за работа на персонала на ЕЦБ. От това следва, че подобно искане за обезщетение пред Общия съд е недопустимо, тъй като до ЕЦБ не е отправяно каквото и да било искане за поправяне на евентуална неимуществена вреда, основана на оспорваните документи, преди подаването на жалбата по съдебен ред (вж. в този смисъл и по аналогия решение от 22 септември 2015 г., Gioria/Комисия, F‑82/14, EU:F:2015:108, т. 76).
От това следва, че отмяната на спорния атестационен доклад и на решението за ASBR за 2015 г. с възприетите мотиви е достатъчна за поправянето на евентуалната неимуществена вреда, претърпяна от жалбоподателката.
Поради това искането за обезщетение трябва да се отхвърли.

По съдебните разноски
По силата на член 134, параграф 1 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
Тъй като ЕЦБ е загубила делото в основната му част, тя следва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски в съответствие с искането на жалбоподателката.
По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (девети състав)
реши:
1)
Отменя атестационния доклад на QB, отнасящ се до атестационната процедура за 2015 г., и решението на Европейската централна банка (ЕЦБ) от 15 декември 2015 г., с което на QB се отказва увеличаване на възнаграждението.
2)
Отхвърля жалбата в останалата ѝ част.
3)
ЕЦБ понася направените от нея съдебни разноски, както и тези на QB.
Gervasoni
Kowalik-Bańczyk
Mac Eochaidh
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 8 ноември 2018 година.
Подписи
*
Език на производството: френски.
Заличени поверителни данни.