CELEX: 62021CJ0105
Előzetes döntéshozatal
Büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés
Az Európai Unió Alapjogi Chartája
6. és 47. cikk
A szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jog
A hatékony bírósági jogorvoslathoz való jog
Az egyenértékűség és a kölcsönös bizalom elve
2002/584/IB kerethatározat
2012/13/EU irányelv
Tájékoztatáshoz való jog a büntetőeljárás során
A jogokról szóló írásbeli tájékoztató a letartóztatáskor
A vádlottnak az ellene a nemzeti elfogatóparancs értelmében emelt váddal kapcsolatos tájékoztatáshoz való joga
Az ügy irataiba való betekintés joga
Európai elfogatóparancs végrehajtási tagállamban található vádlottal szembeni kibocsátásának feltételei
Az uniós jog elsőbbsége

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 6. és 47. cikkének, a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jognak, az egyenértékűség, a kölcsönös bizalom és az uniós jog elsőbbsége elvének, valamint a 2009. február 26‑i 2009/299/IB tanácsi kerethatározattal (
HL 2009. L 81., 24. o.
) módosított, az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, 2002. június 13‑i 2002/584/IB tanácsi kerethatározatnak (
HL 2002. L 190., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 34. o.; a továbbiakban: 2009/299 kerethatározat) az értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet az IR ellen dohánytermékek illegális kereskedelmének vétsége miatt indított büntetőeljárás keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
A nemzetközi jog
Az 1950. november 4‑én Rómában aláírt, az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény (kihirdette: az 1993. évi XXI. tv.; a továbbiakban: EJEE) 5. cikke a következőképpen rendelkezik:
„1.   Mindenkinek joga van a szabadságra és a személyi biztonságra. Szabadságától senkit sem lehet megfosztani, kivéve az alábbi esetekben és a törvényben meghatározott eljárás útján:
[…]
c)
törvényes letartóztatás vagy őrizetbe vétel abból a célból, hogy e bűncselekmény elkövetése alapos gyanúja miatt az illetékes hatóság elé állítsák vagy amikor ésszerű oknál fogva szükséges, hogy megakadályozzák bűncselekmény elkövetésében vagy annak elkövetése után a szökésben;
[…]
f)
törvényes letartóztatás vagy őrizetbe vétel az országba való jogtalan belépés megakadályozása céljából vagy olyan személy törvényes letartóztatása vagy őrizetbe vétele, aki ellen intézkedés van folyamatban kiutasítása vagy kiadatása céljából.
2.   Minden letartóztatott személyt haladéktalanul az általa értett nyelven tájékoztatni kell letartóztatása okairól és az ellene felhozott vádról.
[…]
4.   Szabadságától letartóztatás vagy őrizetbe vétel folytán megfosztott minden személynek joga van olyan eljáráshoz, melynek során őrizetbe vételének törvényességéről a bíróság rövid határidőn belül dönt, és törvényellenes őrizetbe vétele esetén szabadlábra helyezését rendeli el.
[…]”
Az uniós jog
A 2002/584 kerethatározat
A 2002/584 kerethatározat (5) preambulumbekezdése kimondja:
„[…] Emellett az elítéltek vagy gyanúsítottak – büntetőítélet végrehajtása vagy büntetőeljárás lefolytatása céljából történő – átadásának új, egyszerűsített rendszerének bevezetése lehetővé teszi a jelenlegi kiadatási eljárások bonyolultságának és a jelenlegi kiadatási eljárásokban rejlő késlekedés kockázatának a megszüntetését is. […]”
E kerethatározat 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Az európai elfogatóparancs egy tagállamban kibocsátott igazságügyi hatósági határozat, amely azt a célt szolgálja, hogy egy másik tagállam a büntetőeljárás lefolytatása, szabadságvesztés‑büntetés, illetve szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása végett a keresett személyt elfogja és átadja.
(2)   A tagállamok minden európai elfogatóparancsot a kölcsönös elismerés elve alapján és e kerethatározat rendelkezéseinek megfelelően hajtanak végre.
(3)   E kerethatározat nem érinti az [EUSZ 6. cikkben] biztosított alapvető jogok és alapvető jogelvek tiszteletben tartásának a kötelezettségét.”
Az említett kerethatározat 6. cikkének (1) bekezdése értelmében a kibocsátó igazságügyi hatóság a kibocsátó tagállamnak az az igazságügyi hatósága, amely ezen állam joga szerint az európai elfogatóparancs kibocsátására illetékes.
Ugyanezen kerethatározatnak „Az európai elfogatóparancs tartalma és formája” című 8. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Az európai elfogatóparancs, a mellékletben szereplő formanyomtatványnak megfelelően az alábbi információkat tartalmazza:
a)
a keresett személy személyazonossága és állampolgársága;
b)
a kibocsátó igazságügyi hatóság megnevezése, címe, telefon‑ és faxszáma, valamint e‑mail címe;
c)
annak tanúsítása, hogy az 1. és 2. cikk szerinti végrehajtható ítélet, elfogatóparancs vagy más, azonos joghatállyal bíró végrehajtható bírósági határozat áll rendelkezésre;
d)
a bűncselekmény jellege és jogi minősítése, különösen figyelemmel a 2. cikkre;
e)
a bűncselekmény elkövetése körülményeinek ismertetése, ezen belül az időpont, a hely és a keresett személy bűncselekményben való részvételének módja;
f)
jogerős ítélet esetén a kiszabott büntetés, illetve a bűncselekményre a kibocsátó tagállam joga szerint előírt büntetési tétel;
g)
ha lehetséges, a bűncselekmény egyéb következményei.
(2)   Az európai elfogatóparancsot le kell fordítani a végrehajtó tagállam hivatalos nyelvére vagy hivatalos nyelveinek egyikére. E kerethatározat elfogadásakor vagy egy későbbi időpontban a[z Európai Unió] Tanács[ának] Főtitkárságánál letétbe helyezett nyilatkozatban bármely tagállam kijelentheti, hogy elfogadja az Európai Közösségek intézményeinek egy vagy több más hivatalos nyelvén készült fordítást is.”
A 2002/584 kerethatározatnak „Az európai elfogatóparancs végrehajtására irányadó határidők és szabályok” című 17. cikke az (1) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
„Az európai elfogatóparancsot soron kívül intézik és hajtják végre.”
E kerethatározat mellékletében szerepel egy formanyomtatvány, amely részletezi az európai elfogatóparancsban feltüntetendő információkat.
A 2012/13/EU irányelv
A büntetőeljárás során a tájékoztatáshoz való jogról szóló, 2012. május 22‑i 2012/13/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (
HL 2012. L 142., 1. o.
) (14) preambulumbekezdése kimondja, hogy ez az irányelv meghatározza azokat a közös minimumkövetelményeket, amelyeket a bűncselekmény elkövetésével gyanúsított vagy megvádolt személy részére a jogaival és az ellene emelt váddal kapcsolatban adott tájékoztatásra kell alkalmazni, a tagállamok közötti kölcsönös bizalom erősítése céljából, és a Chartában, különösen annak 6., 47. és 48. cikkében megállapított jogokra épül, az EJEE 5. és 6. cikkének az Emberi Jogok Európai Bírósága általi értelmezésére támaszkodva.
Ezen irányelv 6. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A tagállamok biztosítják, hogy a gyanúsítottak és a vádlottak a bűncselekményről, amelynek elkövetésével gyanúsítják vagy vádolják őket, tájékoztatást kapjanak. Ezt a tájékoztatást haladéktalanul meg kell adni, és olyan részletességgel, amely az eljárás tisztességességének megóvásához és a védelemhez való jog eredményes gyakorlásához szükséges.
(2)   A tagállamok biztosítják, hogy az őrizetbe vett vagy fogva tartott gyanúsítottak és vádlottak tájékoztatást kapjanak az őrizetbe vételük vagy fogva tartásuk okairól, beleértve a bűncselekményt is, amelynek elkövetésével gyanúsítják vagy vádolják őket.
(3)   A tagállamok biztosítják, hogy legkésőbb a vád tartalmának bírósághoz való benyújtásakor a vádra vonatkozóan részletes tájékoztatást nyújtsanak, többek között a bűncselekmény jellegéről és jogi minősítéséről, valamint a vádlott szerepének jellegéről.
[…]”
A bolgár jog
A 2002/584 kerethatározatot a zakon za ekstraditsiata i evropeyskata zapoved za arest (a kiadatásról és az európai elfogatóparancsról szóló törvény; DV, 2005., 46. szám) hajtja végre. E törvény 37. cikke és a törvény mellékletében található formanyomtatvány megfelel az említett kerethatározat 8. cikkének és a mellékletében szereplő formanyomtatványnak.
A Nakazatelno‑protsesualen kodeks (a büntetőeljárásról szóló törvény, a továbbiakban: NPK) 55. cikke és a Zakon za Ministerstvoto na vatreshnite raboti (a belügyminisztériumról szóló törvény) 72‑74. cikke előírja, hogy a bolgár hatóságok által nemzeti elfogatóparancsot követően Bulgáriában őrizetbe vett személyt tájékoztatni kell az elfogatott személyként őt megillető jogokról, valamint a vádlottként őt megillető jogokról.
Az NPK 59. cikke (1) és (2) bekezdésének megfelelően a kényszerintézkedést, például előzetes letartóztatást elrendelő határozat tartalmazza annak indokait, és azt átadják a vádlottnak. A letartóztatásról szóló nemzeti határozat kötelezően tartalmazza az azzal szembeni jogorvoslati lehetőségeket.
Az NPK 65. cikke (3) bekezdésének második mondatával és 269. cikke (3) bekezdése 4. pontjának b) alpontjával nem ellentétes a jogorvoslati lehetőségek igénybevétele abban az esetben, ha a személyt a végrehajtó tagállamban letartóztatták.
Az NPK 65. és 270. cikke szerint a letartóztatott személyt tájékoztatni kell az elfogatóparancs elleni jogorvoslat lehetőségéről, valamint arról, hogy e jogorvoslat keretében betekinthet az ügy összes iratába. Ügyvédjével közvetlenül kapcsolatba léphet, akkor is, ha hivatalból kirendelt védőről van szó. Ezenkívül a bíróság hivatalból megküldi a letartóztatott személynek a vád tárgyává tett cselekményt részletesen leíró vádirat másolatát, valamint a tárgyalás időpontját meghatározó végzést, amely részletesen felsorolja a bírósági eljárásban őt megillető jogokat. A letartóztatott személy, akit a jogairól, illetve a letartóztatás jogi és ténybeli körülményeiről tájékoztattak, a letartóztatás ellen a bíróság előtt haladéktalanul jogorvoslattal élhet.
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
Az alapügy tényállása megegyezik a 2021. január 28‑iSpetsializirana prokuratura (Jogokról szóló írásbeli tájékoztató) ítélet (
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
) alapjául szolgáló ügy tényállásával.
A Spetsializirana prokuratura (szakosított ügyészség, Bulgária) IR‑rel szemben adózási bűncselekmények elkövetése céljából létrejött bűnszervezetben való részvétel miatt emelt vádat.
Az IR‑rel szemben indult büntetőeljárás bírósági szakaszának 2017. február 24‑i megindításakor IR elhagyta a lakóhelyét, és a tartózkodási helye nem volt megállapítható.
A kérdést előterjesztő bíróság 2017. április 10‑i végzésével IR‑rel szemben előzetes letartóztatás intézkedést rendelt el, amely nemzeti elfogatóparancsnak felel meg.
2017. május 25‑én IR‑rel szemben – akit továbbra sem találtak meg – európai elfogatóparancsot bocsátottak ki. A képviseletére hivatalból kirendelt ügyvédet egy új, szintén hivatalból kirendelt ügyvéd váltotta fel.
2019. augusztus 20‑án a kérdést előterjesztő bíróság megsemmisítette ezt az elfogatóparancsot, és mivel új európai elfogatóparancsot szándékozott kibocsátani IR‑rel szemben, és ezért pontosítást kívánt kapni az ezen új elfogatóparancshoz csatolandó információkról, előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesztett a Bíróság elé a C‑649/19. sz. Spetsializirana prokuratura (Jogokról szóló írásbeli tájékoztató) ügyben.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint a 2021. január 28‑iSpetsializirana prokuratura (Jogokról szóló írásbeli tájékoztató) ítélet (
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
), noha válaszolt az előzetes döntéshozatal iránti kérelmében feltett kérdésekre, nem oszlatta el minden kétségét. Ezenkívül az említett ítéletben adott válaszok fényében új kétségek merültek fel.
Így a kérdést előterjesztő bíróság szerint a jelen ügyben előterjesztett kérdések lényegében egyrészt annak tisztázására irányulnak, hogy miként kell megszövegeznie az IR‑rel szemben kibocsátandó új európai elfogatóparancsot a vádlott jogaira vonatkozó információk tekintetében, akit köteles átadni a végrehajtó igazságügyi hatóságnak, másrészt annak meghatározására, hogy hogyan kell eljárnia a nemzeti letartóztatási határozat megsemmisítése iránt e személy által benyújtott kérelem esetén.
A kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza, hogy a jelen ügy keretében a kérdések azon jogorvoslati lehetőségekkel összefüggésben merülnek fel, amelyek a keresett személy rendelkezésére állnak a letartóztatása ellen, különösen azon időpontok között, amikor e letartóztatásra sor kerül az európai elfogatóparancsot végrehajtó tagállamban, és amikor e személyt átadják az európai elfogatóparancsot kibocsátó tagállamnak.
A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a 2021. január 28‑iSpetsializirana prokuratura (Jogokról szóló írásbeli tájékoztató) ítéletből (
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
) az következik, hogy a 2012/13 irányelv 4., 6. és 7. cikkének rendelkezései nem alkalmazhatók azon információk vonatkozásában, amelyeket a kibocsátó tagállamnak való átadása előtt közölni kell a fogva tartott személlyel. Ebből az következik, hogy a kibocsátó igazságügyi hatóság ezen irányelv alapján nem köteles tájékoztatni e személyt az átadást megelőzően. Felmerül azonban a kérdés, hogy ezen értelmezés ellentétes‑e azokkal az elvekkel, amelyeken az uniós jog alapul.
Egyébiránt a 2021. január 28‑iSpetsializirana prokuratura (Jogokról szóló írásbeli tájékoztató) ítélet (
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
)
79.
és
80.
pontja értelmében tiszteletben tartják a hatékony bírói jogvédelemhez való jogot, ha az európai elfogatóparanccsal érintett személy a kibocsátó tagállamnak való átadását követően jogorvoslattal élhet a letartóztatásról szóló határozattal szemben. Így
a contrario
, a hatékony bírói jogvédelem szempontjából az ilyen jogorvoslat ezen átadás előtt nem szükséges. E körülmények között felmerül a kérdés, hogy sérti‑e az uniós jogot az a nemzeti rendelkezés, amely előírja, hogy az érintett személlyel a letartóztatásról szóló nemzeti határozatra, valamint az e határozattal szembeni jogorvoslathoz való jogra vonatkozó információkat akkor is közöljék, ha e személy nem a kibocsátó tagállamban tartózkodik.
Így az első kérdés keretében a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy a Chartának az EJEE 5. cikke (1) bekezdésének c) pontjával, valamint (2) és (4) bekezdésével összefüggésben értelmezett 6. cikkével, a Charta 47. cikkével, a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való joggal, az egyenértékűség elvével és a kölcsönös bizalom elvével ellentétes‑e, ha a 2002/584 kerethatározat 6. cikkének (1) bekezdése szerinti kibocsátó igazságügyi hatóság semmilyen erőfeszítést nem tesz annak érdekében, hogy az európai elfogatóparancs alapján letartóztatott személyt tájékoztassa őrizetbe vételének ténybeli és jogi indokairól.
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság először is rámutat, hogy az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy e bíróság nem fogadja el azt az elméletet, amely szerint az EJEE 5. cikke (1) bekezdésének c) pontjában előírt követelmény nem vonatkozik arra az időszakra, amelynek során a nemzeti letartóztatási határozat képezi az európai elfogatóparancs kibocsátásának alapját, hanem csak a keresett személy átadását követően alkalmazandó. Tehát a vádlott védelemhez való jogát biztosítani kell attól az időponttól kezdve, amikor e személyt az európai elfogatóparancsot végrehajtó tagállamban letartóztatták.
Másodszor, a Charta 47. cikke értelmében vett „hatékony jogorvoslathoz” vonatkozó követelmény tiszteletben tartását illetően a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az Emberi Jogok Európai Bíróságának az EJEE 5. cikkére vonatkozó ítélkezési gyakorlata alapján e 47. cikk elismeri az európai elfogatóparanccsal érintett személy azon jogát, hogy tájékoztatást kapjon az őrizetbe vételének ténybeli és jogi indokairól, valamint az ezzel szembeni jogorvoslati lehetőségekről még akkor is, ha e személyt a végrehajtó tagállam területén tartóztatták le.
Közelebbről, ha e személy a végrehajtó tagállamban történő letartóztatása időpontjában sikerrel vitatja e letartóztatást a kibocsátó tagállamban, az a letartóztatásról szóló határozat megsemmisítését, és így az európai elfogatóparancs visszavonását, valamint az érintett személy végrehajtó igazságügyi hatóság általi szabadon bocsátását eredményezi. Ez az oka annak, hogy a nemzeti letartóztatásról szóló határozat vitatásának lehetősége, amennyiben annak végrehajtása során a végrehajtó igazságügyi hatóság elfogta a keresett személyt, az európai elfogatóparanccsal kapcsolatos eljárás keretében hatékony jogorvoslati lehetőségnek minősül.
Márpedig a 2021. január 28‑iSpetsializirana prokuratura (Jogokról szóló írásbeli tájékoztató) ítéletből (
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
,
79.
és
80.
pont) eredő ítélkezési gyakorlat ellenére a kérdést előterjesztő bíróság a keresett személy számára nyitva álló olyan jogorvoslat hatékony jellegével kapcsolatban fogalmaz meg kérdést, amely csak az európai elfogatóparancsra vonatkozó eljárás lezárását követően fejt ki joghatásokat a keresett személynek a kibocsátó tagállamba történő átadása során. A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy nem képzelhető el, hogy a 2002/584 kerethatározat kizárja a letartóztatásról szóló nemzeti határozatnak a keresett személlyel való közlését. Ellenkezőleg: éppen a büntetőeljárás lefolytatása céljából kibocsátott európai elfogatóparancs keretében szükséges a vádlott átadását megelőző tájékoztatás.
Végül a kérdést előterjesztő bíróság szerint a hatékony bírói jogvédelem eléréséhez az európai elfogatóparanccsal érintett személy számára a Bíróság ítélkezési gyakorlata által elismert bírói védelem két szintjén, jelesül a nemzeti elfogó határozat elfogadásának és az európai elfogatóparancs kibocsátásának szintjén túl, egy harmadik védelmi szintet kell elismerni e személy számára, nevezetesen az európai elfogatóparancs végrehajtása keretében a kibocsátó hatóság előtti védelmet, amikor az említett személy a végrehajtó tagállamban tartózkodik. Ezenkívül az arányosság elvének tiszteletben tartása megköveteli, hogy ugyanezen személy a letartóztatásról szóló nemzeti határozattal szemben hatékony jogorvoslattal éljen, miközben a végrehajtó tagállamban tartózkodik.
Harmadszor, a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy egy tisztán nemzeti helyzettől eltérően az a tény, hogy a kibocsátó igazságügyi hatóság semmilyen erőfeszítést nem tanúsít annak érdekében, hogy a keresett személyt a végrehajtó tagállam területén való tartózkodása alatt tájékoztassa őrizetbe vételének ténybeli és jogi indokairól, közvetlenül sérti az EUSZ 3. cikk (2) bekezdésében, valamint az EUMSZ 20. és EUMSZ 21. cikkben előírt szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jog gyakorlását. Ilyen esetben ugyanis indokolatlan egyenlőtlen bánásmód valósul meg az ilyen jogot gyakorló személyekkel szemben.
Negyedszer, e bíróság úgy véli, hogy az egyenértékűség elvére tekintettel a letartóztatásról szóló nemzeti határozat hatálya alá tartozó személy jogi helyzete, amely alapján az európai elfogatóparancsot ezt követően kibocsátották, nem lehet kedvezőtlenebb a végrehajtó tagállam területén történő elfogás során, mint a belföldi letartóztatás esetén. Ugyanez vonatkozik az e határozatról történő értesítésre olyan esetben, ha azt a vádlott távollétében hozták.
Ötödször, a kölcsönös bizalom elve veszélybe kerülne az európai elfogatóparanccsal érintett személy azon megfelelő lehetőségének hiányában, hogy kifogást emeljen a kibocsátó igazságügyi hatóság előtt, még akkor is, ha a végrehajtó tagállamban tartózkodik. Ilyen lehetőség hiányában ugyanis a végrehajtó igazságügyi hatóságnak szembe kellene néznie a korábban fennálló, de immár nem bizonyosan fennálló indokok alapján kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtásának dilemmájával, amely elfogatóparancsot ekként anélkül kellene végrehajtania, hogy bizonyos lenne afelől, hogy a keresett személy alapvető jogait a kibocsátó tagállamban ténylegesen tiszteletben tartották.
A második kérdés keretében a kérdést előterjesztő bíróság arra keres választ, hogy ellentétes‑e az uniós joggal az olyan nemzeti szabályozás, amely megköveteli, hogy a vádlottat, függetlenül attól, hogy a nemzeti területen vagy egy másik tagállam területén tartózkodik, a letartóztatásról szóló nemzeti határozat egy példányának kézbesítése útján tájékoztassák őrizetbe vételének ténybeli és jogi indokairól, valamint e határozat vitatásának lehetőségéről. A 2021. január 28‑iSpetsializirana prokuratura (Jogokról szóló írásbeli tájékoztató) ítéletből (
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
) az következik ugyanis, hogy az európai elfogatóparancs végrehajtása keretében megvádolt és letartóztatott személyt a 2012/13 irányelv értelmében nem illetik meg azok a jogok, amely jogok tisztán nemzeti őrizetbe vétel esetén megilletnék, mivel az uniós jogalkotó szándékosan úgy döntött, hogy az ilyen személy számára nem biztosítja az ezen irányelv 3. és 4. cikkében előírt jogokat. Ebből az következik, hogy ha a nemzeti jog mégis biztosít számára ilyen jogokat, annak ellenére, hogy a letartóztatásra egy másik tagállamban kerül sor, az ellentétes lehet az említett irányelvvel. Ezenkívül felmerül a kérdés, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak, amikor a végrehajtó tagállamban tartózkodó vádlott által előterjesztett, a letartóztatásról szóló határozat megsemmisítése iránti kérelemmel fordulnak hozzá, tartózkodnia kell‑e e kérelem elbírálásától e személynek az európai elfogatóparancs végrehajtását követő átadásáig.
Végül, arra az esetre, ha az első kérdésre adott válaszból az következne, hogy az uniós jog megköveteli, hogy az európai elfogatóparanccsal érintett személyt tájékoztassák a letartóztatásról szóló nemzeti határozat ténybeli és jogi indokairól és az azzal szembeni jogorvoslati lehetőségekről, vagy ha a második kérdésre adott válaszból az következne, hogy az uniós joggal nem ellentétes az ilyen tájékoztatás, a kérdést előterjesztő bíróság a harmadik kérdésével arra keresi a választ, hogy milyen módon kell megadni ezt az információt.
E körülmények között a Spetsializiran nakazatelen sad (szakosított büntetőbíróság, Bulgária) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Összeegyeztethető lenne‑e a Charta 6. cikkével – az EJEE 5. cikkének (2) és (4) bekezdésével, valamint (1) bekezdésének c) pontjával összefüggésben értelmezve – és a Charta 47. cikkével, a szabad mozgáshoz való joggal, az egyenlőség elvével, valamint a kölcsönös bizalom elvével, ha a 2002/584 kerethatározat 6. cikkének (1) bekezdése szerinti kibocsátó igazságügyi hatóság semmilyen erőfeszítést nem tenne annak érdekében, hogy a keresett személyt a végrehajtó tagállam területén való tartózkodása alatt tájékoztassa őrizetbe vételének ténybeli és jogi indokairól és az elfogatóparancs elleni jogorvoslathoz való jogról?
2)
Amennyiben igen: Megköveteli‑e az uniós jog nemzeti joggal szembeni elsőbbségének elve a kibocsátó igazságügyi hatóságtól, hogy mellőzze e tájékoztatást, és ezenkívül azt, hogy ha a keresett személy e tájékoztatás elmaradása ellenére a nemzeti elfogatóparancs visszavonását kéri, e kérelmet érdemben csak a keresett személy átadását követően vizsgálja?
3)
Melyek az uniós jog azon jogi eszközei, amelyek e tájékoztatást lehetővé teszik?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első kérdésről
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a Charta 6. és 47. cikkét, a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogot, valamint az egyenértékűség és a kölcsönös bizalom elvét úgy kell‑e értelmezni, hogy a 2002/584 kerethatározat alapján elfogadott európai elfogatóparancsot kibocsátó igazságügyi hatóság akkor is köteles az ezen elfogatóparancs által érintett személlyel közölni az e személy letartóztatására vonatkozó nemzeti határozatot, valamint az e határozattal szembeni jogorvoslati lehetőségekkel kapcsolatos információkat, ha az említett személy az elfogatóparancs végrehajtási tagállamában tartózkodik, és nem adták át az elfogatóparancsot kibocsátó tagállam illetékes hatóságainak.
Ami először is a Charta 6. és 47. cikkét illeti, meg kell állapítani, hogy – amint azt a 2002/584 kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdése is megerősíti – e kerethatározat nem érinti az EUSZ 6. cikkben biztosított alapvető jogok és alapvető jogelvek tiszteletben tartásának a kötelezettségét.
E tekintetben a Bíróság rámutatott egyrészt arra, hogy a 2002/584 kerethatározat 8. cikke (1) bekezdésének d) és e) pontja előírja, hogy az európai elfogatóparancsnak tartalmaznia kell a bűncselekmény jellegére és jogi minősítésére, valamint a bűncselekmény elkövetése körülményeinek ismertetésére vonatkozó információkat, beleértve az elkövetés helyét és a keresett személy bűncselekményben való részvételének módját is. Márpedig ezek az információk lényegében megfelelnek a 2012/13 irányelv 6. cikkében említett információknak (2021. január 28‑iSpetsializirana prokuratura [Jogokról szóló írásbeli tájékoztató] ítélet,
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
,
78.
pont), amely irányelv – amint az (14) preambulumbekezdéséből kitűnik – meghatározza azokat a közös minimumkövetelményeket, amelyeket a bűncselekmény elkövetésével gyanúsított vagy megvádolt személy részére a jogaival és az ellene emelt váddal kapcsolatban adott tájékoztatásra kell alkalmazni, a tagállamok közötti kölcsönös bizalom erősítése céljából, és amely irányelv a Chartában, és különösen annak 6. és 47. cikkében megállapított jogokra épül, az EJEE 5. és 6. cikkének az Emberi Jogok Európai Bírósága általi értelmezésére támaszkodva.
Ebből az következik, hogy az európai elfogatóparancs alapján letartóztatott személyt az ezen elfogatóparancsot végrehajtó tagállamban és a kibocsátó tagállam illetékes hatóságainak történő átadását megelőzően tájékoztatják letartóztatásának okairól, ideértve azt a bűncselekményt, amelynek elkövetésével gyanúsítják vagy vádolják.
Másrészt a Bíróság rámutatott arra, hogy a Charta 47. cikke értelmében vett hatékony bírói jogvédelemhez való jog nem követeli meg, hogy a kibocsátó tagállam jogszabályai által a büntetőeljárás lefolytatása céljából kibocsátott európai elfogatóparancs kibocsátására vonatkozó határozattal szemben biztosított jogorvoslati jogot az érintett személy e tagállam illetékes hatóságainak történő átadása előtt gyakorolhassa. Ekként a Bíróság megállapította, hogy a hatékony bírói jogvédelemhez való jog megsértése nem következhet pusztán abból a körülményből, hogy a büntetőeljárás lefolytatása céljából kibocsátott európai elfogatóparanccsal érintett személyt nem tájékoztatják a kibocsátó tagállamban rendelkezésre álló jogorvoslati lehetőségekről, és csak a kibocsátó tagállam illetékes hatóságainak történő átadást követően kap betekintést az ügy irataiba (2021. január 28‑iSpetsializirana prokuratura [Jogokról szóló írásbeli tájékoztató] ítélet,
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
,
79.
és
80.
pont).
Így a 2021. január 28‑iSpetsializirana prokuratura (Jogokról szóló írásbeli tájékoztató) ítéletből (
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
) az következik, hogy a Charta 6. és 47. cikke nem követeli meg, hogy a 2002/584 kerethatározat értelmében a büntetőeljárás lefolytatása céljából kibocsátott európai elfogatóparanccsal érintett személy a kibocsátó tagállam illetékes hatóságainak történő átadása előtt hozzáférjen a nemzeti ügyiratokhoz, valamint az azon jogorvoslatokkal kapcsolatos információkhoz, amelyek útján az európai elfogatóparancsra vonatkozó határozatot vitathatja a kibocsátó igazságügyi hatóság előtt.
Márpedig meg kell állapítani, hogy ez az értelmezés szükségszerűen átültethető az európai elfogatóparancs alapjául szolgáló nemzeti elfogatóparancsnak minősülő nemzeti letartóztatási határozatra, valamint a kibocsátó tagállamban az e határozattal szemben rendelkezésre álló különböző jogorvoslati lehetőségekre. Ilyen helyzetben ugyanis a vádlottnak a Charta 6. és 47. cikkéből eredő jogai, és különösen az arra vonatkozó jog, hogy a büntetőeljárásban és az ellene felhozott váddal összefüggésben tájékoztassák őt jogairól, védelemben részesülnek, mivel egyrészt az európai elfogatóparancs a 2002/584 kerethatározat 8. cikkében előírt információkat tartalmazza, másrészt pedig a vádlott haladéktalanul megkapja a kibocsátó tagállam tájékoztatását a jogorvoslati lehetőségekről, és hozzáférést kap az ügyiratokhoz a 2012/13 irányelvnek megfelelően, amint átadják ezen állam illetékes hatóságainak.
Mindemellett a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy ez a helyzet nem kielégítő, és álláspontja szerint a kibocsátó igazságügyi hatóságnak tájékoztatnia kellene az európai elfogatóparanccsal keresett személyt az ezen elfogatóparancs alapjául szolgáló nemzeti határozatról, valamint az e határozattal szemben rendelkezésre álló jogorvoslati lehetőségekről a kibocsátó tagállamnak való átadása előtt. Ez az értelmezés megfelelne az Emberi Jogok Európai Bíróságának különösen az EJEE 5. cikke (1) bekezdésének az e cikk (2) és (4) bekezdésével összefüggésben értelmezett c) és f) pontjával kapcsolatos ítélkezési gyakorlatából eredő követelményeknek.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az európai elfogatóparancsnak a kerethatározattal létrehozott rendszere a kölcsönös elismerés elvén alapul, amely maga is a tagállamok közötti kölcsönös, aziránt fennálló bizalom elvén alapul, hogy nemzeti jogrendjeik képesek az uniós szinten és különösen az Európai Unió Alapjogi Chartájában elismert alapvető jogok tekintetében egyenértékű és tényleges védelmet nyújtani (2016. április 5‑iAranyosi és Căldăraru ítélet,
C‑404/15 és C‑659/15 PPU
,
EU:C:2016:198
,
77.
pont; 2021. január 28‑iSpetsializirana prokuratura [Jogokról szóló írásbeli tájékoztató] ítélet,
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
,
71.
pont).
Ennek keretében, amikor az európai elfogatóparancs kibocsátása azt a célt szolgálja, hogy egy másik tagállam büntetőeljárás lefolytatása végett a keresett személyt elfogja és átadja, e személy számára az eljárás kezdeti szakaszában már biztosítani kellett azon eljárási garanciákat és alapvető jogokat, amelyek védelmét a kibocsátó tagállam igazságügyi hatóságainak az alkalmazandó nemzeti jog alapján, többek között nemzeti elfogatóparancs kibocsátása céljából biztosítania kell (2016. június 1‑jei Bob‑Dogi ítélet,
C‑241/15
,
EU:C:2016:385
,
55.
pont; 2021. január 28‑iSpetsializirana prokuratura [Jogokról szóló írásbeli tájékoztató] ítélet,
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
,
72.
pont).
A Bíróság így már megállapította, hogy az európai elfogatóparancs rendszere a keresett személyt megillető eljárási jogok és alapvető jogok kétszintű védelmét tartalmazza, mivel a nemzeti határozat – mint amilyen egy nemzeti elfogatóparancs – meghozatala során első szinten biztosított bírósági védelemhez hozzájárul az a bírósági védelem, amelyet az európai elfogatóparancs kibocsátása során második szinten kell biztosítani, (2016. június 1‑jei Bob‑Dogi ítélet,
C‑241/15
,
EU:C:2016:385
,
56.
pont; 2021. január 28‑iSpetsializirana prokuratura [Jogokról szóló írásbeli tájékoztató] ítélet,
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
,
73.
pont).
Mivel az európai elfogatóparancs kibocsátása sértheti az érintett személynek a Charta 6. cikkében rögzített szabadsághoz való jogát, e védelem magában foglalja, hogy a hatékony bírói jogvédelemhez kapcsolódó követelményeknek megfelelő határozatot hozzanak, legalább az említett védelem egyik szintjén (2019. május 27‑iOG és PI [Lübecki és zwickaui ügyészség] ítélet,
C‑508/18 és C‑82/19 PPU
,
EU:C:2019:456
,
68.
pont; 2021. január 28‑iSpetsializirana prokuratura [Jogokról szóló írásbeli tájékoztató] ítélet,
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
,
74.
pont).
Az állandó ítélkezési gyakorlatból tehát az következik, hogy amennyiben az ilyen határozatot a nemzeti elfogatóparancs elfogadásának időpontjában vagy az európai elfogatóparancs kibocsátásának időpontjában fogadják el, a Charta 6. és 47. cikke által biztosított védelem egyáltalán nem követeli meg, hogy a keresett személy számára egy harmadik szintű bírói védelmet biztosítsanak, mint amelyet a kérdést előterjesztő bíróság felvázolt, és amelynek keretében e személynek joga van ahhoz, hogy az európai elfogatóparancsot kibocsátó tagállamnak történő átadását megelőzően megkaphassa az európai elfogatóparancsot megalapozó, letartóztatásról szóló nemzeti határozatot, valamint az e határozattal szembeni jogorvoslati lehetőségekkel kapcsolatos információkat.
A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy az alapeljárás keretében a nemzeti elfogatóparancsot bíróság bocsátotta ki, és ugyanez vonatkozik az európai elfogatóparancsra is, amikor a kérdést előterjesztő bíróság adott esetben kibocsátja azt. Következésképpen a keresett személy bírói védelmének mindkét szintjén olyan határozatokat fogadtak el, amelyek főszabály szerint megfelelnek a hatékony bírói jogvédelem követelményeinek.
Egyébiránt az EJEE‑nek a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott 5. cikke (1) bekezdésének c) és f) pontját illetően emlékeztetni kell arra, hogy mivel a Charta 6. cikkében előírt jogok, amely cikk szerint mindenkinek joga van a szabadsághoz és a személyi biztonsághoz, megfelelnek az EJEE 5. cikkében biztosított jogoknak, és a Charta 52. cikke (3) bekezdésének megfelelően az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatára kell hivatkozni.
Az EJEE 5. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy mindenkinek joga van a szabadsághoz és a személyi biztonsághoz, és senki sem fosztható meg szabadságától, kivéve különösen az (1) bekezdés c) és f) pontjában meghatározott eseteket. Az említett (1) bekezdés c) pontja arra az esetre vonatkozik, amikor az érintett személyt az illetékes igazságügyi hatóság előtti eljárás lefolytatása céljából őrizetbe vették és fogva tartják, ha alapos okkal feltételezhető, hogy bűncselekményt követett el, vagy alaposan feltehető, hogy meg kell akadályozni valamely bűncselekmény elkövetésében vagy annak elkövetése után elmenekülni. Ami ugyanezen (1) bekezdés f) pontját illeti, az valamely személy törvényes letartóztatására vagy őrizetbe vételére vonatkozik annak érdekében, hogy megakadályozzák az országba való jogtalan belépést, vagy akivel szemben kiutasítási vagy kiadatási eljárás van folyamatban.
E tekintetben elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a 2002/584 kerethatározat által bevezetett európai elfogatóparancs mechanizmusa az EJEE 5. cikke (1) bekezdésének f) pontjában említett helyzetnek felel meg (lásd ebben az értelemben: 2021. január 28‑iSpetsializirana prokuratura [Jogokról szóló írásbeli tájékoztató] ítélet,
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
,
55.
pont).
Amint arra a kérdést előterjesztő bíróság rámutat, az Emberi Jogok Európai Bírósága kimondta, hogy a kiadatási eljárás keretében, ha a kiadatási kérelem alapjául szolgáló nemzeti határozat érvénytelen, a megkereső állam felelős az érintett személynek a megkeresett államban való jogellenes elfogásáért. Ilyen helyzetben a megkereső államot terhelő felelősség az EJEE 5. cikke (1) bekezdésének c) pontjából, nem pedig ezen egyezmény 5. cikke (1) bekezdésének f) pontjából eredő felelősség (EJEB, 2017. május 2‑i Vasiliciuc kontra Cseh Köztársaság ítélet, CE:ECHR:2017:0502JUD001594411, 37. és 38. §).
Mindazonáltal hangsúlyozni kell, hogy az alapügy tárgyát képező kérdés egyáltalán nem hasonlítható a megkereső állam vagy a megkeresett állam felelősségének kérdéséhez egy olyan nemzeti letartóztatási határozat alapján elrendelt letartóztatás keretében, amelyet az érintett személy alapvető jogainak megsértésével bocsátottak ki. A jelen kérdés ugyanis kizárólag annak meghatározására irányul, hogy milyen információkat kell közölni a vádlottal az európai elfogatóparancsot végrehajtó tagállamban való letartóztatása során azt megelőzően, hogy átadják az európai elfogatóparancsot kibocsátó tagállamnak.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy azok az információk, amelyeknek szükségszerűen kísérniük kell az európai elfogatóparancsot, lehetővé teszik a vádlottnak az európai elfogatóparancsot végrehajtó tagállamban történő letartóztatása során, hogy kellő információt nyújtsanak e személy számára ahhoz, hogy az EJEE 5. cikkéből eredő kötelezettségek teljesüljenek. Amint ugyanis arra a jelen ítélet 42. pontja emlékeztet, egy európai elfogatóparancs alapján letartóztatott személynek rendelkeznie kell a többek között a 2002/584 kerethatározat 8. cikke (1) bekezdésének d) és e) pontjában előírt információkkal, amelyek lényegében a 2012/13 irányelv 6. cikkében előírt információknak felelnek meg, ami biztosítja e személy számára az említett 5. cikkből eredő követelmények tiszteletben tartását, amennyiben ezen információk lehetővé teszik számára többek között letartóztatása indokainak megértését és esetlegesen az ez iránti jogorvoslati jogának gyakorlását.
Következésképpen a Charta 6. és 47. cikke nem követeli meg, hogy a kibocsátó igazságügyi hatóság a 2002/584 kerethatározat értelmében vett európai elfogatóparanccsal érintett személlyel a kibocsátó tagállam illetékes hatóságainak történő átadását megelőzően közölje az e személy letartóztatásáról szóló nemzeti határozatot, valamint az e határozattal szembeni jogorvoslati lehetőségekkel kapcsolatos információkat. Az így értelmezett 6. és 47. cikk az említett személy jogainak olyan védelmét biztosítja, amely nem alacsonyabb, mint az EJEE 5. cikke által biztosított védelem.
Másodszor sem a kérdést előterjesztő bíróság által első kérdésében hivatkozott, a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jog, sem pedig az egyenértékűség és a kölcsönös bizalom elve nem módosíthatja ezt a megállapítást.
Ami mindenekelőtt a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogot illeti, a kérdést előterjesztő bíróság arra az esetlegesen eltérő bánásmódra hivatkozik, amely abból ered, hogy az európai elfogatóparanccsal érintett személy, akit a végrehajtó tagállamban letartóztatnak, a vele szemben indított nemzeti eljárásra vonatkozó valamennyi információt csak a kibocsátó tagállamban történő átadásakor kapja meg, ellentétben a kibocsátó tagállamban kibocsátott európai elfogatóparancs alapján elfogott személlyel.
Először is meg kell állapítani, hogy a Bíróságnak a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott ítélkezési gyakorlata nem ültethető át az ilyen eltérő bánásmód fennállásának megállapítására, mivel ez az ítélkezési gyakorlat olyan sajátos helyzetre vonatkozik, amikor a tagállam eltérő bánásmódot alkalmaz attól függően, hogy a kiadni kért személy e tagállam saját állampolgára, vagy valamely más tagállam állampolgára. Az említett ítélkezési gyakorlat tárgyát képező szabályok ugyanis ahhoz vezetnek, hogy a tagállam területén jogszerűen tartózkodó, más tagállambeli állampolgároknak nem biztosítja azt a kiadatás elleni védelmet, amely a saját állampolgárokat megilleti, és így kihatással lehetnek a más tagállambeli állampolgároknak a tagállamok területén történő szabad mozgására és tartózkodására (lásd ebben az értelemben: 2020. december 17‑iGeneralstaatsanwaltschaft Berlin [Ukrajnába történő kiadatás] ítélet,
C‑398/19
,
EU:C:2020:1032
,
39.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Amint arra az Európai Bizottság írásbeli észrevételeiben rámutat, meg kell állapítani, hogy figyelembe véve az európai elfogatóparancs mechanizmusának célját, amely a 2002/584 kerethatározat 1. cikke (1) bekezdésének megfelelően az, hogy lehetővé tegye egy keresett személy elfogását és átadását annak érdekében, hogy az említett kerethatározat által követett célra tekintettel az elkövetett bűncselekmény ne maradjon büntetlenül, és e személyt büntetőeljárás alá vonják, vagy e személy letöltse a vele szemben kiszabott szabadságvesztés‑büntetést (2021. január 13‑iMM ítélet,
C‑414/20 PPU
,
EU:C:2021:4
,
76.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), egy olyan, megvádolt és európai elfogatóparanccsal érintett személynek, aki az állítólagosan elkövetett bűncselekmény elkövetésének helyétől eltérő tagállamban található, a helyzete nem azonos az olyan, büntetőeljárás alá vont személy helyzetével, aki e tagállam területén maradt. A büntetlenség veszélyének elkerülése érdekében ugyanis az európai elfogatóparanccsal érintett személyt a kibocsátó tagállam illetékes hatóságai által vele szemben folytatott büntetőeljárás előtt főszabály szerint, a 2002/584 kerethatározattal összhangban át kell adni e hatóságoknak. Az állítólagosan elkövetett bűncselekmény elkövetésének helye szerinti tagállamban a vele szemben indított büntetőeljárásokban a tájékoztatáshoz való jogokra tekintettel a helyzete csak akkor hasonlítható össze azon személy helyzetével, aki ebben a tagállamban maradt, miután az említett hatóságoknak átadták.
Továbbá, ezzel analóg módon, az egyenértékűség elvét illetően, amelynek tiszteletben tartása feltételezi, hogy az érintett szabály, amely a jelen esetben a kibocsátó tagállam jogának szabálya, különbségtétel nélkül vonatkozik az uniós jog és a belső jog megsértésén alapuló, hasonló tárggyal és jogalappal rendelkező eljárásokra (2022. február 10‑iBezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld [Elévülési idő] ítélet,
C‑219/20
,
EU:C:2022:89
,
43.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), az kizárólag akkor alkalmazható, ha az európai elfogatóparancs értelmében letartóztatott személyt átadták e tagállam igazságügyi hatóságainak. E személynek ezen elvnek megfelelően – az uniós jog által elő nem írt eljárási szabályokat illetően – ebben az időpontban kell élveznie ugyanazon eljárási jogokat, mint amelyekkel az említett tagállamban kizárólag a nemzeti jog alapján fogva tartott személy részesül, mivel helyzetük az említett időpontban összehasonlítható.
Márpedig a Bírósághoz benyújtott ügyiratok egyike sem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy a fogva tartott személy a kibocsátó tagállam igazságügyi hatóságainak történő átadásakor kedvezőtlenebb bánásmódban részesülne annál, mint amelyben az e tagállamban fogva tartott személy kizárólag ezen állam nemzeti joga alapján részesül.
Végül, amint arra a Bizottság rámutat, az a tény, hogy a kiadatási eljárásoktól eltérően a 2002/584 kerethatározat által előírt eljárás nem követeli meg azon nemzeti határozat közlését, amelyen az európai elfogatóparancs alapul, nemcsak hogy nem ellentétes a kölcsönös bizalom elvével, hanem ezen elv kifejeződése.
A Bíróság ugyanis többször emlékeztett arra, hogy a 2002/584 kerethatározat célja az elítéltek vagy a bűncselekmény elkövetésével gyanúsítottak átadása egyszerűsített és hatékonyabb rendszerének bevezetése útján az igazságügyi együttműködés megkönnyítése és meggyorsítása annak érdekében, hogy elősegítse az Európai Unió azon célkitűzésének elérését, hogy a szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésének azon nagy fokú bizalomra épülő térségévé váljon, amelynek a tagállamok között fenn kell állnia (2021. február 22‑iOpenbaar Ministerie [A végrehajtó igazságügyi hatóság által történő meghallgatáshoz való jog] ítélet,
C‑428/21 PPU és C‑429/21 PPU
,
EU:C:2021:876
,
42.
pont).
A fenti megfontolásokból az következik, hogy az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a Charta 6. és 47. cikkét, a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogot, valamint az egyenértékűség és a kölcsönös bizalom elvét úgy kell értelmezni, hogy a 2002/584 kerethatározat alapján elfogadott európai elfogatóparancsot kibocsátó igazságügyi hatóság egyáltalán nem köteles az ezen elfogatóparancs által érintett személlyel közölni az e személy letartóztatására vonatkozó nemzeti határozatot, valamint az e határozattal szembeni jogorvoslati lehetőségekkel kapcsolatos információkat, ha az említett személy az elfogatóparancs végrehajtási tagállamában tartózkodik, és nem adták át az elfogatóparancsot kibocsátó tagállam illetékes hatóságainak.
A második kérdésről
Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy az uniós jog elsőbbségének elvét úgy kell‑e értelmezni, hogy az annak érdekében, hogy biztosítsa a 2002/584 kerethatározatnak való megfelelést, kötelezi a kibocsátó igazságügyi hatóságot egyrészt arra, hogy az európai elfogatóparanccsal érintett személlyel a kibocsátó tagállam igazságügyi hatóságai részére történő átadása előtt annak ellenére ne közölje a letartóztatására vonatkozó nemzeti határozatot és az e határozattal szembeni jogorvoslati lehetőségekkel kapcsolatos információkat, hogy nemzeti joga kötelezi őt annak közlésére, másrészt hogy, amennyiben – e tájékoztatás elmaradásának ellenére – e személy keresetet indít a letartóztatására vonatkozó nemzeti határozattal szemben, e keresetet csak e személy átadását követően vizsgálja.
Először is meg kell állapítani, hogy a második kérdés második része hipotetikus jellegű. A második kérdés e része azon a feltételezésen alapul, hogy az európai elfogatóparanccsal érintett és a végrehajtó tagállamban elfogott személy az átadása előtt jogorvoslattal él a kibocsátó tagállamban az európai elfogatóparancs alapjául szolgáló nemzeti elfogatóparancsról szóló határozattal szemben.
Márpedig, noha e személy alapvető jogainak biztosítása érdekében, amely arra vezethet valamely igazságügyi hatóságot, hogy európai elfogatóparancs kibocsátására vonatkozó határozatot hozzon, fontos, hogy az ilyen hatóság előzetes döntéshozatal céljából a Bírósághoz fordulhasson, és ez a lehetőség azon feltételhez van kötve, hogy a kérdést előterjesztő bíróság kérdése szükséges legyen ahhoz, hogy a 2002/584 kerethatározat alapján új európai elfogatóparancsot bocsáthasson ki a vádlottal szemben (lásd ebben az értelemben: 2021. január 28‑iSpetsializirana prokuratura [Jogokról szóló írásbeli tájékoztató] ítélet,
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
,
38.
és
39.
pont), ami a második kérdés második részére adandó válasz esetében nem valósul meg. Következésképpen a második kérdés e része elfogadhatatlan.
E kérdés első részét illetően először is meg kell vizsgálni, hogy a 2002/584 kerethatározattal ellentétes‑e az, hogy a nemzeti jog értelmében a kibocsátó igazságügyi hatóság az európai elfogatóparanccsal keresett személlyel annak a kibocsátó tagállam illetékes hatóságainak történő átadása előtt köteles közölni a letartóztatásáról szóló nemzeti határozatot és az e határozattal szembeni jogorvoslati lehetőségekkel kapcsolatos információkat.
Amint arra a jelen ítélet 64. pontja emlékeztet, a 2002/584 kerethatározat 1. cikke (1) bekezdésének megfelelően az európai elfogatóparancs mechanizmusának az a célja, hogy lehetővé tegye egy keresett személy letartóztatását és átadását annak érdekében, hogy az említett kerethatározat által követett célra tekintettel az elkövetett bűncselekmény ne maradjon büntetlenül, és e személyt büntetőeljárás alá vonják, vagy e személy letöltse a vele szemben kiszabott szabadságvesztés‑büntetést.
E tekintetben a 2002/584 kerethatározat az elítéltek vagy a bűncselekmény elkövetésével gyanúsítottak egyszerűsített és hatékonyabb igazságügyi hatóságok közötti átadási rendszerét hozta létre, amely lehetővé teszi – amint az e kerethatározat (5) preambulumbekezdéséből kitűnik – a kerethatározat elfogadását megelőzően létező kiadatási eljárások bonyolultságának és a jelenlegi kiadatási eljárásokban rejlő késlekedés kockázatának a megszüntetését (2018. január 23‑iPiotrowski ítélet,
C‑367/16
,
EU:C:2018:27
,
54.
pont).
Ezért, a 2002/584 kerethatározat 17. cikkében előírt határidők betartásával történő átadási eljárás egyszerűsítése és gyorsítása érdekében e kerethatározat melléklete tartalmaz egy külön formanyomtatványt, amelyet a kibocsátó igazságügyi hatóságoknak ki kell tölteniük, megadva a kifejezetten kért információkat. Az említett, e kerethatározat 8. cikkében felsorolt információk célja a minimális, alaki tájékoztatás nyújtása, mely ahhoz szükséges, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóságok késedelem nélkül végre tudják hajtani az európai elfogatóparancsot, sürgősséggel hozva meg az átadásra vonatkozó határozatukat (lásd ebben az értelemben: 2018. január 23‑iPiotrowski ítélet,
C‑367/16
,
EU:C:2018:27
,
57.
és
59.
pont).
Mivel az említett kerethatározat 17. cikke (1) bekezdésének megfelelően az európai elfogatóparancsot soron kívül kell intézni és végrehajtani, a kibocsátó tagállam jogának az említett hatóság általi, az e 2. cikk (2) bekezdésének alkalmazása keretében végrehajtandó vizsgálata szükségszerűen gyorsan kell, hogy történjen, következésképpen azt a magában az európai elfogatóparancsban rendelkezésre álló információk alapján kell végrehajtani. (2020. március 3‑iX [Európai elfogatóparancs – kettős büntethetőség] ítélet,
C‑717/18
,
EU:C:2020:142
,
37.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Márpedig a 2002/584 kerethatározat által követett, a tagállamok közötti átadási eljárás gyorsaságára és egyszerűsítésére vonatkozó követelmény sérülne, ha a kibocsátó igazságügyi hatóság az európai elfogatóparanccsal érintett személy számára annak a kibocsátó tagállam illetékes hatóságainak történő átadása előtt köteles lenne megküldeni az európai elfogásról szóló nemzeti határozatot, valamint az e határozattal szembeni jogorvoslati lehetőségekkel kapcsolatos információkat. Ezen információk és e határozat közlése ugyanis akadályozhatja a vádlott átadására vonatkozóan az említett kerethatározat által létrehozott egyszerűsített rendszer végrehajtó igazságügyi hatóság általi végrehajtását, mivel e hatóságnak a kibocsátó tagállam nemzeti eljárási szabályai megfelelő alkalmazásának biztosítása érdekében meg kell győződnie arról, hogy a vádlott megkapta az említett információkat.
Az előző pontban felvázolt esetben az átadási eljárást jelentősen bonyolítanák, és annak időtartama lényegesen meghosszabbodna a 2002/584 kerethatározat által követett és a jelen ítélet 64. és 74. pontjában felidézett cél veszélyeztetését, az átadni kért személy büntetlenségének elkerülése érdekében.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy a 2002/584 kerethatározattal ellentétes az, ha a kibocsátó igazságügyi hatóság a nemzeti jog értelmében köteles az európai elfogatóparanccsal keresett személlyel a kibocsátó tagállam illetékes hatóságainak történő átadása előtt közölni a letartóztatásáról szóló határozatot és az e határozattal szembeni jogorvoslati lehetőségekkel kapcsolatos információkat.
E megállapításra tekintettel másodszor emlékeztetni kell arra, hogy az uniós jog elsőbbségének elve rögzíti az uniós jog elsőbbségét a tagállamok jogával szemben, és ennélfogva arra kötelezi a tagállamok valamennyi szervét, hogy biztosítsák a különböző uniós normák teljes érvényesülését, mivel a tagállamok joga nem befolyásolhatja e különböző normáknak az említett államok területén elismert hatását (2019. június 24‑iPopławski ítélet,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
,
53.
és
54.
pont).
Bár a 2002/584 kerethatározatnak magának az EU‑szerződésnek az értelmében nincs közvetlen hatálya, kötelező jellege mindazonáltal arra kötelezi a nemzeti hatóságokat, hogy – az e kerethatározat átültetésére előírt határidő leteltét követően – a belső jogukat ezekkel összhangban állóan értelmezzék (lásd ebben az értelemben: 2019. június 24‑iPopławski ítélet,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
,
71.
és
72.
pont).
Noha az uniós joggal összhangban való értelmezés elve nem szolgálhat valamely tagállam belső joga
contra legem
értelmezésének alapjául, mindemellett ez az elv megköveteli, hogy a belső jog egészét figyelembe vegyék és a belső jogban elismert értelmezési módszereket alkalmazzák annak érdekében, hogy biztosítsák a szóban forgó kerethatározat teljes érvényesülését, és annak céljával összhangban álló eredményre jussanak (lásd ebben az értelemben: 2019. június 24‑Popławski ítélet,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
,
76.
és
77.
pont).
A fenti megfontolásokra tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az uniós jog elsőbbségének elvét úgy kell értelmezni, hogy az a kibocsátó igazságügyi hatóságot kötelezi arra, hogy nemzeti jogát lehetőség szerint az uniós joggal összhangban értelmezze, lehetővé téve a számára a 2002/584 kerethatározat által követett céllal összeegyeztethető eredmény elérését, amely kerethatározattal ellentétes, hogy a nemzeti jog értelmében e hatóságnak az európai elfogatóparanccsal érintett személlyel a kibocsátó tagállam igazságügyi hatóságai részére történő átadása előtt közölnie kell a letartóztatására vonatkozó nemzeti határozatot és az e határozattal szembeni jogorvoslati lehetőségekkel kapcsolatos információkat.
A harmadik kérdésről
A második kérdésre adott válaszra tekintettel a harmadik kérdésre nem szükséges válaszolni.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:

1)
Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 6. és 47. cikkét, a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogot, valamint az egyenértékűség és a kölcsönös bizalom elvét úgy kell értelmezni, hogy a 2009. február 26‑i 2009/299/IB tanácsi kerethatározattal módosított, az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, 2002. június 13‑i 2002/584/IB tanácsi kerethatározat alapján elfogadott európai elfogatóparancsot kibocsátó igazságügyi hatóság egyáltalán nem köteles az ezen elfogatóparancs által érintett személlyel közölni az e személy letartóztatására vonatkozó nemzeti határozatot, valamint az e határozattal szembeni jogorvoslati lehetőségekkel kapcsolatos információkat, ha az említett személy az elfogatóparancs végrehajtási tagállamában tartózkodik, és nem adták át az elfogatóparancsot kibocsátó tagállam illetékes hatóságainak.

2)
Az uniós jog elsőbbségének elvét úgy kell értelmezni, hogy az a kibocsátó igazságügyi hatóságot kötelezi arra, hogy nemzeti jogát lehetőség szerint az uniós joggal összhangban értelmezze, lehetővé téve a számára a 2009/299 kerethatározattal módosított 2002/584 kerethatározat által követett céllal összeegyeztethető eredmény elérését, amely kerethatározattal ellentétes, hogy a nemzeti jog értelmében e hatóságnak az európai elfogatóparanccsal érintett személlyel a kibocsátó tagállam igazságügyi hatóságai részére történő átadása előtt közölnie kell a letartóztatására vonatkozó nemzeti határozatot és az e határozattal szembeni jogorvoslat lehetőségekkel kapcsolatos információkat.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: bolgár.