CELEX: 62015CJ0577
Žalba
Zahtjev za pokretanje istrage protiv estonskog i finskog nadzornog tijela
Odluka Europskog nadzornog tijela za bankarstvo (EBA)
Odluka Odbora za žalbe europskih nadzornih tijela
Uredba (EU) br. 1093/2010
Članci 17. i 60.
Odbor za žalbe
Rok za tužbu
Ispričiva zabluda

SV Capital OÜ u svojoj žalbi zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 9. rujna 2015., SV Capital/EBA (T‑660/14, u daljnjem tekstu: pobijana presuda,
EU:T:2015:608
), s obzirom na to da:
—
je Opći sud kao nedopuštenu odbacio njegovu tužbu za poništenje odluke C 2013 002 Europskog nadzornog tijela za bankarstvo (EBA) od 21. veljače 2014., kojom se odbija pokretanje istrage protiv finskog i estonskog tijela za nadzor financijskog sektora na temelju članka 17. stavka 2. Uredbe (EU) br. 1093/2010 Europskog parlamenta i Vijeća od 24. studenoga 2010. o osnivanju europskog nadzornog tijela (Europskog nadzornog tijela za bankarstvo), kojom se izmjenjuje Odluka br. 716/2009/EZ i stavlja izvan snage Odluka Komisije 2009/78/EZ (
SL 2010., L 331, str. 12
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 12., str. 80., u daljnjem tekstu: odluka EBA‑e od 21. veljače 2014.), zbog povrede prava Unije, i
—
iako je Opći sud proglasio djelomično nedopuštenom njegovu tužbu za poništenje odluke 2014-C1-02 Odbora za žalbe europskih nadzornih tijela od 14. srpnja 2014., kojom je odbijena žalba podnesena protiv odluke EBA‑e od 21. veljače 2014. (u daljnjem tekstu: odluka Odbora za žalbe od 14. srpnja 2014.), on je poništio potonju odluku.
Pravni okvir
Direktiva 2006/48/EZ
Direktiva 2006/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2006. o osnivanju i obavljanju djelatnosti kreditnih institucija (
SL 2006., L 177, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 8., str. 58.), kako je izmijenjena Direktivom 2010/76/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 24. studenoga 2010. (
SL 2010., L 329, str. 3
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 11., str. 126.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2006/48), u članku 11. propisuje:
„1.   Nadležna tijela izdaju odobrenje za rad kreditnoj instituciji samo ako postoje barem dvije osobe koje učinkovito vode poslovanje kreditne institucije.
Ona ne izdaju odobrenje ako te osobe nemaju dovoljno dobar ugled ili ako im nedostaje iskustvo za izvršavanje takvih dužnosti.
[…]
2.   Svaka država članica zahtijeva:
(a)
da svaka kreditna institucija koja je pravna osoba i koja ima registrirano sjedište prema svom nacionalnom pravu, ima svoju središnju upravu u istoj državi članici gdje je i njezino registrirano sjedište; i
(b)
da svaka druga kreditna institucija ima svoju središnju upravu u državi članici koja joj je izdala odobrenje za rad i u kojoj ona stvarno posluje.“
Članak 22. Direktive 2006/48 propisuje:
„1.   Nadležna tijela matičnih država članica moraju zahtijevati od svih kreditnih institucija da imaju snažne upravljačke sustave koji uključuju jasnu organizacijsku strukturu, s dobro definiranim, transparentnim i dosljednim linijama odgovornosti, učinkovite procese za utvrđivanje, upravljanje, praćenje i izvješćivanje o rizicima kojima su ili kojima mogu biti izložene, kao i primjerene mehanizme unutarnje kontrole, uključujući zdrave administrativne i računovodstvene postupke i politike i prakse nagrađivanja koje su konzistentne i promiču zdravo i učinkovito upravljanje rizikom.
2.   Uređenje, procesi i mehanizmi navedeni u stavku 1. su sveobuhvatni i razmjerni vrsti, opsegu i složenosti poslova kreditne institucije. Tehnički kriteriji koji su propisani u Prilogu V. uzimaju se u obzir.“
Članak 40. te direktive glasi kako slijedi:
„1.   Za bonitetni nadzor kreditne institucije, uključujući poslove koje obavlja u skladu s člancima 23. i 24., odgovorna su nadležna tijela matične države članice ne dovodeći u pitanje one odredbe ove Direktive koje dodjeljuju odgovornost nadležnim tijelima države članice domaćina.
2.   Stavak 1. ne sprečava nadzor na konsolidiranoj osnovi u skladu s ovom Direktivom.“
U skladu s člankom 42. navedene direktive:
„Nadležna tijela dotičnih država članica blisko surađuju kako bi nadzirali poslove kreditnih institucija koje posluju, posebno preko podružnica, u jednoj ili više država članica u kojima nemaju smješteno svoje sjedište. Ona dostavljaju jedno drugom sve informacije koje se odnose na upravljanje i vlasništvo nad takvim kreditnim institucijama za koje je vjerojatno da olakšavaju njihov nadzor i kontrolu uvjeta za njihovo dobivanje odobrenja za rad, kao i sve informacije za koje je vjerojatno da olakšavaju praćenje takvih institucija, posebno s obzirom na likvidnost, solventnost, garancije za depozite, ograničavanje velikih izloženosti, administrativne i računovodstvene postupke te mehanizme unutarnje kontrole.“
Uredba br. 1093/2010
U uvodnoj izjavi 58. Uredbe br. 1093/2010, kako je izmijenjena Direktivom 2014/17/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 4. veljače 2014. (
SL 2014., L 60, str. 34
.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 1093/2010), navodi se:
„Potrebno je osigurati da se stranke na koje se odnose odluke koje donosi [EBA] mogu poslužiti potrebnim pravnim lijekovima. Radi efektivne zaštite prava stranaka i radi ekonomičnosti postupka, kada [EBA] ima ovlast donošenja odluka, strankama treba biti dano pravo žalbe Odboru za žalbe. Radi učinkovitosti i dosljednosti, Odbor za žalbe bi trebao biti zajedničko tijelo europskih nadzornih tijela, neovisno o njihovim administrativnim i regulatornim strukturama. Na odluke Odbora za žalbe može se podnijeti žalba Sudu Europske unije.“
Članak 1. stavak 2. te uredbe određuje:
„[EBA] djeluje u okviru ovlasti koje su mu dodijeljene ovom Uredbom te u okviru opsega Direktive 94/19/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 1994. o sustavima osiguranja depozita (
SL 1994., L 135, str. 5
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 12., str. 33.)], Direktive 2002/87/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2002. o dodatnom nadzoru kreditnih institucija, društava za osiguranje i investicijskih društava u financijskom konglomeratu i o izmjeni direktiva Vijeća 73/239/EEZ, 79/267/EEZ, 92/49/EEZ, 92/96/EEZ, 93/6/EEZ i 93/22/EEZ i direktiva 98/78/EZ i 2000/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (
SL 2003., L 35, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 8., str. 31.)], Uredbe (EU) br. 575/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o bonitetnim zahtjevima za kreditne institucije i investicijska društva [i o izmjeni Uredbe (EU) br. 648/2012 (
SL 2013., L 176, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 13., str. 3.)], Direktive 2013/36/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o pristupanju djelatnosti kreditnih institucija i bonitetnom nadzoru nad kreditnim institucijama i investicijskim društvima[, izmjeni Direktive 2002/87/EZ te stavljanju izvan snage direktiva 2006/48/EZ i 2006/49/EZ (
SL 2013., L 176, str. 338
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 14., str. 105.)] te, u mjeri u kojoj se ti akti primjenjuju na kreditne i financijske institucije i nadležna tijela koja ih nadziru, u okviru relevantnih dijelova Direktive 2002/65/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 23. rujna 2002. o trgovanju na daljinu financijskim uslugama koje su namijenjene potrošačima i o izmjeni Direktive Vijeća 90/619/EEZ i direktiva 97/7/EZ i 98/27/EZ (
SL 2002., L 271, str. 16
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 102.)], Direktive 2005/60/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 26. listopada 2005. o sprečavanju korištenja financijskog sustava u svrhu pranja novca i financiranja terorizma (
SL 2005., L 309, str. 15
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9, svezak 2., str. 116.)], Direktive 2007/64/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 13. studenoga 2007. o platnim uslugama na unutarnjem tržištu i o izmjeni direktiva 97/7/EZ, 2002/65/EZ, 2005/60/EZ i 2006/48/EZ te stavljanju izvan snage Direktive 97/5/EZ (
SL 2007., L 319, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 10., svezak 2., str. 172.)] i Direktive 2009/110/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o osnivanju, obavljanju djelatnosti i bonitetnom nadzoru poslovanja institucija za elektronički novac te o izmjeni direktiva 2005/60/EZ i 2006/48/EZ i stavljanju izvan snage Direktive 2000/46/EZ (
SL 2009., L 267, str. 7
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 11., str. 94.)], uključujući sve direktive, uredbe i odluke koje se temelje na tim aktima te u okviru bilo kojeg drugog pravno obvezujućeg akta Unije koji povjerava zadaće [EBA‑i]. [EBA] također djeluje u skladu s Uredbom Vijeća (EU) br. 1024/2013 [od 15. listopada 2013. o dodjeli određenih zadaća Europskoj središnjoj banci u vezi s politikama bonitetnog nadzora kreditnih institucija (
SL 2013., L 287., str. 63
.)].“
U članku 17. Uredbe br. 1093/2010 propisano je:
„1.   Ako nadležno tijelo ne primjenjuje akte iz članka 1. stavka 2., ili ih primjenjuje na način za koji se čini da predstavlja kršenje prava Unije, uključujući regulatorne tehničke standarde i provedbene tehničke standarde utvrđene u skladu s člancima od 10. do 15., a posebno ako nije osiguralo da financijska institucija zadovoljava zahtjeve propisane tim aktima, [EBA] djeluje u skladu s ovlastima iz stavaka 2., 3. i 6. ovog članka.
2.   Na zahtjev jednog nadležnog tijela ili više njih, Europskog parlamenta, Vijeća, Komisije ili Interesne skupine za bankarstvo ili na vlastitu inicijativu, a nakon što je izvijestilo dotično nadležno tijelo, [EBA] može istražiti navodno kršenje ili neprimjenjivanje prava Unije.
Ne dovodeći u pitanje ovlasti utvrđene u članku 35., nadležno tijelo, bez odgode, pruža [EBA‑i] sve informacije koje [EBA] smatra neophodnim za istragu, uključujući i kako se akti navedeni u članku 1. stavku 2. primjenjuju u skladu s pravom Unije.
3.   Najkasnije dva mjeseca od početka istrage, [EBA] može uputiti preporuku dotičnom nadležnom tijelu te navesti mjeru koja je potrebna za usklađivanje s pravom Unije.
Nadležno tijelo izvješćuje u roku deset radnih dana od primitka preporuke [EBA‑e] o mjerama koje je poduzelo ili koje namjerava poduzeti kako bi se osigurala usklađenost s pravom Unije.
4.   Ako se nadležno tijelo nije uskladilo s pravom Unije u roku mjesec dana od primitka preporuke [EBA‑e], Komisija može, nakon što ju je [EBA] o tome obavijestil[a] ili na vlastitu inicijativu, izdati formalno mišljenje u kojemu od nadležnog tijela zahtijeva da poduzme mjere potrebne za usklađivanje s pravom Unije. Formalno mišljenje Komisije uzima u obzir preporuku [EBA‑e].
Komisija mora izdati takvo formalno mišljenje najkasnije tri mjeseca od donošenja preporuke. Komisija može produljiti to razdoblje za mjesec dana.
[EBA] i nadležna tijela moraju osigurati Komisiji sve potrebne informacije.
5.   Nadležno tijelo dužno je u roku deset radnih dana od primitka formalnog mišljenja iz stavka 4. izvijestiti Komisiju i [EBA‑u] o mjerama koje je poduzelo ili koje namjerava poduzeti radi usklađivanja s tim formalnim mišljenjem.
6.   Ne dovodeći u pitanje ovlasti Komisije iz članka 258. UFEU‑a, ako se nadležno tijelo ne uskladi s formalnim mišljenjem iz stavka 4. u razdoblju koje je u njemu navedeno te ako je potrebno pravodobno ispraviti takvu neusklađenost kako bi se održali ili ponovno uspostavili neutralni uvjeti tržišnog natjecanja ili osiguralo uredno funkcioniranje i cjelovitost financijskog sustava, [EBA] može, ako su relevantni zahtjevi iz akata navedenih u članku 1. stavku 2. izravno primjenjivi na financijske institucije, donijeti pojedinačnu odluku upućenu financijskoj instituciji kojom zahtijeva da provede potrebne mjere kako bi ispuni[la] svoje obveze prema pravu Unije, uključujući prestanak bilo kakve prakse.
Odluka [EBA‑e] mora biti u skladu s formalnim mišljenjem koje je izdala Komisija u skladu sa stavkom 4.
7.   Odluke koje su donesene u skladu sa stavkom 6. imaju prednost nad svim prethodnim odlukama koje su o istom pitanju donijela nadležna tijela.
Kada se poduzimaju mjere u vezi s pitanjima koja su predmet formalnog mišljenja u skladu sa stavkom 4. ili donose odluke u skladu sa stavkom 6., nadležna tijela moraju se uskladiti s formalnim mišljenjem ili odlukom, ovisno o slučaju.
8.   U izvješću iz članka 43. stavka 5. [EBA] mora navesti koja se nadležna tijela i financijske institucije nisu uskladili s formalnim mišljenjem ili odlukama iz stavaka 4. i 6. ovog članka.“
Članak 18. te uredbe odnosi se na mjere koje EBA poduzima u izvanrednim situacijama.
Članak 19. spomenute uredbe sadrži odredbe koje se odnose na rješavanje sporova među nadležnim tijelima u prekograničnim pitanjima.
U članku 39. Uredbe br. 1093/2010 propisano je:
„1.   Prije donošenja odluka predviđenih ovom Uredbom [EBA] mora obavijestiti sve adresate o svojoj namjeri da donese odluku, utvrđujući rok u kojem adresat može izraziti svoje stajalište o tom pitanju, uzimajući u potpunosti u obzir žurnost, složenost i potencijalne posljedice tog pitanja. To se primjenjuje
mutatis mutandis
na preporuke, kao što je navedeno u članku 17. stavku 3.
2.   U odlukama [EBA‑e] moraju biti navedeni razlozi na kojima se one temelje.
3.   Adresati odluka [EBA‑a] moraju biti obaviješteni o pravnom lijeku koji im je na raspolaganju prema ovoj Uredbi.
4.   Ako [EBA] donese odluku na temelju članka 18. stavka 3. ili 4., ono mora preispitivati tu odluku u odgovarajućim razmacima.
5.   Odluke koje [EBA] donosi na temelju članka 17., 18. ili 19. objavljuju se i u njima mora biti naveden identitet dotičnog nadležnog tijela ili financijske institucije, kao i glavni sadržaj odluke, osim ako je takvo objavljivanje u suprotnosti s legitimnim interesima financijskih institucija u zaštiti njihovih poslovnih tajni ili ako bi to moglo ozbiljno ugroziti uredno funkcioniranje i cjelovitost financijskih tržišta ili stabilnost cijelog financijskog sustava Unije ili njegova dijela.“
Prema članku 58. stavkom 1. te uredbe, Odbor za žalbe je zajedničko tijelo europskih nadzornih tijela.
Članak 60. spomenute uredbe propisuje:
„1.   Svaka fizička ili pravna osoba, uključujući nadležna tijela, može se žaliti protiv odluke [EBA‑e] iz članaka 17., 18. i 19. i protiv svake druge odluke koju je [EBA] donijel[a] u skladu s aktima Unije iz članka 1. stavka 2. koja je naslovljena na tu osobu, ili protiv odluke koja se, iako je u obliku odluke naslovljene na drugu osobu, od izravnog i osobnog interesa za tu osobu.
2.   Žalba se zajedno s obrazloženjem podnosi [EBA‑i] u pisanom obliku u roku dva mjeseca od datuma kada je dotična osoba primila obavijest o odluci ili, ako nema takve obavijesti, od dana kada je [EBA] objavil[a] svoju odluku.
Odbor za žalbe odlučuje o žalbi u roku dva mjeseca od podnošenja žalbe.
3.   Žalba podnesena u skladu sa stavkom 1. nema suspenzivni učinak.
Međutim, Odbor za žalbe može suspendirati primjenu osporavane odluke ako smatra da to okolnosti zahtijevaju.
4.   Ako je žalba dopuštena, Odbor za žalbe ispituje je li osnovana. On poziva stranke u žalbenom postupku da u određenom roku podnesu primjedbe na njegove obavijesti ili na priopćenja drugih stranaka u žalbenom postupku. Stranke u žalbenom postupku imaju pravo dati usmene izjave.
5.   Odbor za žalbe može potvrditi odluku koju je donijelo nadležno tijelo [EBA‑e] ili može proslijediti slučaj nadležnom tijelu [EBA‑e]. To tijelo obvezuje odluka Odbora za žalbe te ono donosi izmijenjenu odluku o dotičnom slučaju.
6.   Odbor za žalbe donosi i objavljuje svoj poslovnik.
7.   Odluke koje donosi Odbor za žalbe moraju biti obrazložene, a [EBA] ih mora objaviti.“
Članak 61. Uredbe br. 1093/2010 glasi kako slijedi:
„1.   U skladu s člankom 263. UFEU‑a, može se pokrenuti postupak pred Sudom Europske unije, koj[im] se osporava odluka koju je donio Odbor za žalbe ili [EBA] u slučajevima kada ne postoji pravo žalbe Odboru za žalbe.
2.   Države članice i institucije Unije, kao i sve fizičke ili pravne osobe, mogu pokrenuti postupak pred Sudom Europske unije protiv odluka [EBA‑e] u skladu s člankom 263. UFEU‑a.
3.   U slučaju da [EBA] ima obvezu djelovati, a ne donese odluku, postupak zbog propuštanja djelovanja može se pokrenuti pred Sudom Europske unije u skladu s člankom 265. UFEU‑a.
4.   Od [EBA‑e] se zahtijeva poduzimanje potrebnih mjera kako bi se postupilo u skladu s presudom Suda Europske unije.“
Okolnosti spora
Opći sud je u pobijanoj presudi činjenično stanje iz kojeg proizlazi spor o kojem je odlučivao sažeo na sljedeći način:
„1.
Dopisom od 24. listopada 2012. tužitelj [SV Capital] podnio je [EBA‑i] zahtjev za pokretanje istrage na temelju članka 17. Uredbe br. 1093/2010 […] protiv nadzornih tijela estonskog i finskog financijskog sektora (u daljnjem tekstu: pritužba).
U prilog pritužbi tužitelj je navodio povredu članaka 40. i 42. Direktive 2006/48 […] jer predmetna nadzorna tijela nisu razriješila dva direktora poslovnice finske banke sa sjedištem u Estoniji koji nisu ispunjavali zahtjeve ‚dovoljno dobrog ugleda i dovoljnog iskustva’ da vode poslovanje predmetne kreditne institucije u smislu članka 11. stavka 1. te direktive. U tom pogledu tužitelj je isticao da su predmetni direktori davali lažne izjave u okviru parničnog postupka pokrenutog u Estoniji protiv te podružnice.
[…]
4.
EBA je dopisom od 25. siječnja 2013. odbacila pritužbu kao nedopuštenu zbog nenadležnosti te ju je proslijedila nadzornim tijelima estonskog i finskog financijskog sektora […].
5.
Tužitelj je 14. veljače 2013. Odboru za žalbe europskih nadzornih tijela (u daljnjem tekstu: Odbor za žalbe) podnio žalbu protiv [spomenutog] dopisa od 25. siječnja 2013. na temelju članka 60. stavka 1. Uredbe br. 1093/2010.
6.
Odlukom 2013‑008 od 24. lipnja 2013. Odbor za žalbe je, s jedne strane, proglasio žalbu dopuštenom na temelju članka 22. Direktive 2006/48 s obzirom na EBA‑ine Smjernice od 22. studenoga 2012. za procjenu prikladnosti članova upravnog tijela i nositelja ključnih funkcija i, s druge strane, proslijedio slučaj nadležnom tijelu EBA‑e kako bi ono odlučilo o meritumu u skladu s člankom 60. stavkom 5. Uredbe br. 1093/2010.
7.
Odlukom DC 2013 03 od 15. listopada 2013. EBA je primila na znanje dopuštenost pritužbe na temelju točaka 2.5. i 2.6. svojih unutarnjih pravila o istragama zbog povreda prava Europske unije […], ne dovodeći u pitanje članak 17. stavak 2. Uredbe br. 1093/2010.
8.
Odlukom […] od 21. veljače 2014. […] EBA je odbila pritužbu kao nedovoljno osnovanu za pokretanje istrage na temelju članka 17. Uredbe br. 1093/2010.
9.
Tužitelj je 31. ožujka 2014. Odboru za žalbe podnio žalbu protiv odluke EBA‑e [od 21. veljače 2014.].
10.
Odlukom […] od 14. srpnja 2014. Odbor za žalbe odbio je žalbu podnesenu protiv odluke EBA‑e [od 21. veljače 2014.]. Navedenom odlukom Odbor za žalbe u bitnome je, prije svega, proglasio žalbu protiv odluke EBA‑e [od 21. veljače 2014.] dopuštenom. Potom ju je u cijelosti odbio kao neosnovanu.
11.
U tom pogledu, što se najprije tiče ispitivanja dopuštenosti žalbe, Odbor za žalbe zaključio je da u posebnim okolnostima slučaja odluka EBA‑e [od 21. veljače 2014.] predstavlja akt koji se može pobijati na temelju članka 60. Uredbe br. 1093/2010, koji omogućuje svakoj fizičkoj ili pravnoj osobi da podnese žalbu protiv odluke EBA‑e koje je adresat.
12.
Što se potom tiče ispitivanja osnovanosti žalbe, Odbor za žalbe najprije je zaključio da EBA‑ina ocjena prema kojoj dva direktora koja je tužitelj pritužbom doveo u pitanje nisu bila na ključnim funkcijama unutar dotične financijske institucije nije pogrešna i da navodi u vezi s trećim direktorom nisu dokazani. Drugo, Odbor za žalbe istaknuo je da se, s obzirom na činjenicu da tužitelj nije jedan od subjekata koji mogu podnijeti zahtjev za pokretanje EBA‑ine istrage zbog povrede prava Unije, predmetni slučaj odnosi na odbijanje tog tijela da na vlastitu inicijativu pokrene istragu. On je, osim toga, utvrdio da, s obzirom na dokaze koje je podnio u potporu postojanju navodne povrede prava Unije i unutarnjih pravila [o istragama zbog povreda prava Europske unije], tužitelj nije dokazao da je EBA počinila pogrešku u okviru izvršavanja svoje diskrecijske ovlasti. Treće, Odbor za žalbe istaknuo je da EBA‑in propust da sasluša tužitelja prije donošenja odluke na temelju članka 39. stavka 1. Uredbe br. 1093/2010 ne predstavlja formalni nedostatak zbog kojeg bi se mogla poništiti navedena odluka. Četvrto, tužitelj nije dokazao da nije proveden postupak predviđen prije donošenja odluke EBA‑e [od 21. veljače 2014.]. Naposljetku, peto, Odbor za žalbe utvrdio je da nije dokazana nijedna EBA‑ina povreda članka 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.“
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
SV Capital u svojoj je tužbi zahtijevao poništenje, s jedne strane, odluke EBA‑e od 21. veljače 2014. i, s druge strane, odluke Odbora za žalbe od 14. srpnja 2014. SV Capital također je zahtijevao da se predmet uputi nadležnom tijelu EBA‑e u svrhu ispitivanja merituma njegove pritužbe.
U prilog svojoj tužbi žalitelj je iznio pet tužbenih razloga. EBA je istaknula, u čemu ju je poduprla Komisija, da je tužba u cijelosti nedopuštena tvrdeći da njezino odbijanje pokretanja istrage na vlastitu inicijativu na temelju članka 17. Uredbe br. 1093/2010 nije imalo pravnih učinaka u odnosu na tužitelja.
Kao prvo, što se tiče dopuštenosti spomenute tužbe u dijelu u kojem se njome zahtijevalo poništenje odluke EBA‑e od 21. veljače 2014., Opći sud je smatrao da žalitelj na dan podnošenja te tužbe više nije ima pravo osporavati tu odluku EBA‑e, uz posljedicu da je taj dio njegove tužbe bio nedopušten.
Nadalje, što se tiče dopuštenosti te tužbe u dijelu u kojem se njome zahtijevalo poništenje odluke Odbora za žalbe od 14. srpnja 2014., Opći sud je smatrao da ta odluka predstavlja akt koji se može pobijati, zbog čega je taj dio spomenute tužbe bio dopušten.
Naposljetku, u vezi s dopuštenosti tužbe društva SV Capital u dijelu u kojem se njome zahtijevalo upućivanje predmeta nadležnom tijelu EBA‑e u svrhu ispitivanja merituma njegove pritužbe, Opći sud je istaknuo da nadležnost dodijeljena sudovima Unije u okviru tužbe za poništenje ne omogućava izdavanje naloga EBA‑i. Taj dio tužbenog zahtjeva stoga je proglasio nedopuštenim.
Kada je riječ o meritumu, Opći sud je po službenoj dužnosti razmotrio pitanje je li Odbor za žalbe na temelju članka 60. stavaka 1. i 2. Uredbe br. 1093/2010 bio nadležan odlučiti o žalbi koja mu je podnesena protiv odluke EBA‑e od 21. veljače 2014., te je utvrdio da takva nadležnost nije postojala.
U tim okolnostima i bez ispitivanja osnovanosti tužbenih razloga koje je žalitelj istaknuo, Opći sud prihvatio je tužbu u dijelu u kojom se njome zahtijevalo poništenje odluke Odbora za žalbe od 14. srpnja 2014. zbog nenadležnosti. Slijedom navedenog, Opći sud poništio je odluku Odbora za žalbe od 14. srpnja 2014. i odbio tužbu u preostalom dijelu tužbenog zahtjeva.
Postupak pred Sudom
SV Capital od Suda zahtijeva da:
—
ukine pobijanu presudu, kao prvo, u dijelu u kojem je njome tužba za poništenje odluke EBA‑e od 21. veljače 2014. proglašena nedopuštenom, kao drugo, u dijelu u kojem je njome tužba za poništenje odluke Odbora za žalbe od 14. srpnja 2014. proglašena djelomično nedopuštenom i, kao treće, u dijelu u kojem je odlučeno o troškovima;
—
predmet vrati Općem sudu na ponovno suđenje, i
—
naloži tuženiku u prvostupanjskom postupku snošenje troškova, a intervenijentu snošenje vlastitih troškova.
EBA od Suda zahtijeva da:
—
primarno:
—
ukine točku 1. izreke pobijane presude i odbaci tužbu protiv odluke Odbora za žalbe od 14. srpnja 2014. kao nedopuštenu, i
—
odbije žalbu u dijelu u kojem se odnosi na točku 2. izreke pobijane presude;
—
podredno, odbije žalbu u njezinoj cijelosti, i
—
naloži žalitelju snošenje troškova postupka pred Općim sudom i Sudom.
Komisija od Suda zahtijeva da:
—
ukine točku 1. izreke pobijane presude;
—
odbaci žalbu koju je SV Capital podnio protiv odluke Odbora za žalbe od 14. srpnja 2014. kao nedopuštenu;
—
odbije žalbu u dijelu koji se odnosi na točku 2. izreke pobijane presude kao neosnovanu, i
—
naloži žalitelju snošenje svih troškova postupka pred Općim sudom i Sudom.
O žalbi
Budući da se pobijana presuda odnosi, s jedne strane, na zahtjev za poništenje odluke EBA‑e od 21. veljače 2014. i, s druge strane, na zahtjev za poništenje odluke Odbora za žalbe od 14. srpnja 2014., različite žalbene razloge treba ispitati s obzirom na to odnose li se na jednu ili na drugu od tih dviju odluka.
Prvi i treći žalbeni razlog, koji se odnose na to da je Opći sud odbio kao neosnovan zahtjev za poništenje odluke Odbora za žalbe od 14. srpnja 2014.
Argumentacija stranaka
SV Capital svojim prvim žalbenim razlogom tvrdi da je u tužbi koju je podnio Općem sudu precizirao da se ona odnosi samo na onaj dio odluke Odbora za žalbe od 14. srpnja 2014. u kojem je odbijena osnovanost njegove žalbe. Suprotno tomu, on nije osporavao tu odluku u dijelu koji se odnosio na dopuštenost te žalbe i troškove. Međutim, Opći je sud po službenoj dužnosti odlučio o nadležnosti Odbora za žalbe i stoga presudio
ultra petita
.
U okviru svojeg drugog žalbenog razloga SV Capital također smatra da je Opći sud počinio grešku koja se tiče prava jer je povrijedio članak 60. stavak 1. Uredbe br. 1093/2010, tumačen u vezi s njezinom uvodnom izjavom 58. Naime, žalitelj smatra da je sukladno članku 17. stavku 2. spomenute uredbe, u vezi s njezinim člankom 1., Odbor za žalbe imao ovlast odlučivati o žalbi protiv odluke EBA‑e od 21. veljače 2014.
Svojim trećim žalbenim razlogom SV Capital tvrdi da je Opći sud povrijedio članak 48. stavak 2. svojeg Poslovnika, u verziji koja je bila na snazi do 31. prosinca 2014., jer je smatrao da je argumentacija prema kojoj je Odbor za žalbe bio nadležan za odlučivanje o njegovoj žalbi, istaknuta tijekom postupka pred Općim sudom, nedopuštena. Naime, sam Opći sud pozvao je stranke da se izjasne o pitanju nadležnosti Odbora za žalbe, a žalitelj je samo odgovorio na postavljeno pitanje.
EBA i Komisija tvrde da spomenute razloge treba odbiti.
Ocjena Suda
Što se tiče prvog žalbenog razloga, kojim žalitelj tvrdi da je Opći sud odlučio
ultra petita
, dovoljno je napomenuti da je sud Unije nadležan po službenoj dužnosti razmotriti pitanje nadležnosti tijela čiji se akt pred njim pobija, čak i ako ni jedna od stranaka nije postavila zahtjev u tom smislu, s obzirom na to da nenadležnost autora akta koji negativno utječe predstavlja razlog koji se odnosi na javni poredak, koji ne samo da se može, nego se mora, istaknuti po službenoj dužnosti.
Naime, u skladu sa sudskom praksom Suda, pitanje nadležnosti autora akta sud mora ispitati po službenoj dužnosti, iako to od njega nije zatražila nijedna od stranaka (vidjeti u tom smislu presude od 30. rujna 1982., Amylum/Vijeće,
108/81
,
EU:C:1982:322
, t.
28.
, kao i od 13. srpnja 2000., Salzgitter/Komisija,
C‑210/98 P
,
EU:C:2000:397
, t.
56.
i navedenu sudsku praksu).
Slijedom navedenog, taj prvi žalbeni razlog valja odbiti.
Što se tiče drugog žalbenog razloga, treba istaknuti da sukladno članku 60. Uredbe br. 1093/2010 žalbu protiv odluke EBA‑e mogu podnijeti fizičke ili pravne osobe, uključujući nadležna tijela, koji su adresati te odluke ili, čak i ako to nisu, na koje se ona izravno i osobno odnosi.
Međutim, kao što je to Opći sud utvrdio u točki 66. pobijane presude, kako bi se protiv odluke EBA‑e mogla podnijeti žaba Odboru za žalbe, ona mora biti jedna od odluka iz članaka 17. do 19. Uredbe br. 1093/2010 ili odluka donesena u skladu s aktima Unije iz članka 1. stavka 2. te uredbe.
Kao što je Opći sud pravilno utvrdio u točkama 67. do 71. pobijane presude, nijedan od tih uvjeta nije ispunjen u predmetnom slučaju.
Kao prvo, odluka EBA‑e od 21. veljače 2014. nije utemeljena na članku 1. stavku 2. Uredbe br. 1093/2010. Naime, kao što je to s pravom naveo Opći sud u točki 67. pobijane presude, unatoč tomu što je žalitelj u prilog svojoj pritužbi istaknuo povredu određenih odredbi Direktive 2006/48, EBA se u toj odluci nije izjasnila o povredi ili nepostojanju povrede te direktive od nadležnih tijela ili predmetne kreditne institucije.
Kao drugo, nesporno je da spomenuta odluka nije jedna od onih navedenih u člancima 18. i 19. te uredbe, kojima EBA može nacionalnim nadzornim tijelima naložiti poduzimanje posebnih mjera, odnosno mjera za rješavanje izvanrednih situacija ili sporova koji mogu nastati među tim tijelima u prekograničnim pitanjima.
Kao treće, suprotno onomu što se zahtijeva člankom 17. stavkom 1. spomenute uredbe, u prilog spomenutoj pritužbi nije istaknuta ni jedna povreda regulatornih i provedbenih tehničkih standarda utvrđenih u skladu s člancima 10. do 15. iste uredbe.
Kao četvrto, žalitelj nije jedan od subjekata izričito navedenih u članku 17. stavku 2. te uredbe, koji EBA‑i mogu podnijeti zahtjev za pokretanje istrage zbog povrede ili neprimjenjivanja prava Unije. Žalitelj osobito ne tvrdi da pripada interesnoj skupini za bankarstvo osnovanoj u skladu s člankom 37. Uredbe br. 1093/2010.
Osim toga, zaključak da žalitelj nije jedan od subjekata koji su izričito navedeni u članku 17. stavku 2. te uredbe ne mijenja – nasuprot onom što se čini da tvrdi žalitelj – činjenica da EBA može na vlastitu inicijativu pokrenuti istrage.
Slijedom navedenog, s obzirom na to da utvrđenja iz pobijane presude ne sadržavaju pogrešku koja se tiče prava, drugi žalbeni razlog također treba odbiti.
Što se tiče trećeg žalbenog razloga, treba podsjetiti da je žalitelj u odgovoru na zahtjev Općeg suda tom sudu iznio argumentaciju koja je prelazila predmet pitanja koje je on postavio.
Naime, žalitelj je tvrdio da je tužba za poništenje Općem sudu podnesena u propisanom roku s obzirom na to da je upravni postupak trajao do 14. srpnja 2014. i da podnošenje te tužbe za poništenje potpada pod nepredvidive okolnosti u smislu članka 45. Statuta Suda Europske unije.
U tom pogledu treba utvrditi da žaliteljeva tvrdnja da se on samo očitovao na pitanje koje mu je postavio Opći sud ne nalazi uporište u činjenicama. Naime, kao što je to Opći sud s pravom istaknuo u točki 42. pobijane presude, žaliteljev odgovor zapravo je sadržavao dva nova tužbena razloga.
Slijedi da je Opći sud s pravom utvrdio da je ta argumentacija nedopuštena.
Treći žalbeni razlog stoga treba također odbiti.
Četvrti do šestog žalbenog razloga, koji se odnose na to da je Opći sud odbacio kao nedopušten zahtjev za poništenje odluke EBA‑e od 21. veljače 2014.
Argumentacija stranaka
SV Capital svojim četvrtim žalbenim razlogom tvrdi da je njegova tužba, u dijelu u kojem je njome zahtijevao poništenje odluke EBA‑e od 21. veljače 2014., podnesena unutar roka iz članka 263. UFEU‑a s obzirom na to da se upravni postupak pred Odborom za žalbe vodio do 14. srpnja 2014. u ime EBA‑e i europskih nadzornih tijela. Nenadležnost Odbora za žalbe mogla bi dovesti do poništenja odluke koju je on donio, ali ne može utjecati na rok predviđen člankom 263. UFEU‑a. Slijedom toga, tvrdnja iz točke 44. pobijane presude, o mogućnosti podnošenja tužbe protiv odluke EBA‑e od21. veljače 2014. usporedno i istovremeno s podnošenjem žalbe Odboru za žalbu potpuno je neosnovana. Naime, takva bi tužba Općem sudu, u nedostatku konačnog upravnog akta, bila nedopuštena na temelju članka 263. UFEU‑a.
Svojim petim žalbenim razlogom SV Capital tvrdi da je Opći sud povrijedio članak 45. Statuta Suda Europske unije jer podnošenje tužbe u roku od dva mjeseca od primitka odluke od 21. veljače 2014. nije bilo moguće zbog ispričive zablude. Činjenica da je Odbor za žalbe proglasio njegovu tužbu dopuštenom i ispitao njezin meritum mogla je dovesti do „opravdane zablude“. Čak i ako Odbor za žalbe nije bio nadležan za odlučivanje o žalbi kojom se zahtijevalo poništenje odluke EBA‑e od 21. veljače 2014., potonja nikad nije iznijela argument prema kojem je Opći sud, a ne Odbor za žalbe, trebao razmotriti tu žalbu. Taj odbor odlučio je o žalbi koja mu je podnesena, čime je ostavio dojam da je on nadležno žalbeno tijelo. Stoga treba smatrati da je podnošenje tužbe Općem sudu nakon isteka roka od dva mjeseca nakon primitka odluke EBA‑e od 21. veljače 2014. posljedica ispričive zablude.
Svojim šestim žalbenim razlogom SV Capital tvrdi da je Opći sud, utvrdivši u točki 45. pobijane presude da je tužba za poništenje odluke EBA‑e u svakom slučaju nedopuštena jer nije riječ o aktu koji se može pobijati, pogrešno primijenio članak 263. UFEU‑a, kao i članak 60. stavak 1. i članak 61. stavak 1. Uredbe br. 1093/2010. Žalitelj smatra da je tužba protiv spomenute odluke bila dopuštena jer je on bio adresat te odluke i jer se ona izravno i osobno odnosila na njega.
EBA i Komisija ističu da spomenute žalbene razloga treba odbiti.
Ocjena Suda
Budući da se četvrti žalbeni razlog odnosi na utvrđenja iz točke 36. i sljedećih pobijane presude, treba podsjetiti da je u skladu s ustaljenom sudskom praksom rok za tužbu obvezne naravi i da sud Unije mora po službenoj dužnosti provjeriti je li on poštovan (vidjeti u tom smislu rješenje od 5. rujna 2013., ClientEarth/Vijeće,
C‑573/11 P
, neobjavljeno,
EU:C:2013:564
, t.
20.
i navedenu sudsku praksu).
Kao što proizlazi iz članka 263. šestog stavka UFEU‑a, postupci za poništenje moraju se pokrenuti u roku od dva mjeseca, ovisno o slučaju, od objavljivanja akta ili obavješćivanja tužitelja o njemu ili, ako takva objava ili obavijest izostanu, od dana kada je tužitelj saznao za akt. U predmetnom slučaju tužitelj je 21. veljače 2014. obaviješten o odluci EBA‑e. Slijedom navedenog, u skladu s pravilima o računanju rokova, predviđenima u člancima 58. i 60 Poslovnika Općeg suda, koji odgovaraju člancima 49. i 51. Poslovnika Suda, SV Capital na dan podnošenja tužbe Općem sudu, 12. rujna 2014., više nije imao pravo osporavati spomenutu odluku EBA‑e, kao što je to Opći sud utvrdio u točki 41. pobijane presude.
Opći sud je u točki 43. te presude također smatrao da se žalitelj nije mogao osnovano pozivati ni na slučaj više sile na temelju članka 45. drugog stavka Statuta Suda Europske unije ni na postojanje ispričive zablude.
Ta utvrđenja ne sadržavaju nijednu očitu pogrešku koja se tiče prava.
Naime, Sud je opetovano presudio da se od primjene propisa Unije o postupovnim rokovima može odstupiti samo u iznimnim okolnostima, u smislu nepredvidivih okolnostima ili u slučaju više sile, sukladno članku 45. drugom stavku Statuta Suda Europske unije, s obzirom na to da se stroga primjena tih pravila zahtijeva u skladu s načelom pravne sigurnosti i potrebom izbjegavanja diskriminacije ili proizvoljnog postupanja pri vođenju sudskih postupaka (rješenje od 16. studenoga 2010., Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert/Komisija,
C‑73/10 P
,
EU:C:2010:684
, t.
41.
i navedena sudska praksa).
Protivno tvrdnjama žalitelja, postupak se nije „nastavio“ nakon što je EBA donijela svoju odluku od 21. veljače 2014., a podnošenje žalbe Odboru za žalbe nije utjecalo na izračun roka za podnošenje tužbe u vezi s odlukom koju je prethodno donijela EBA, uzimajući u obzir njegovu nenadležnost.
Četvrti žalbeni razlog stoga treba odbiti.
Što se tiče petog tužbenog razloga, koji se temelji na postojanju ispričive zablude društva SV Capita, iz sudske prakse Suda proizlazi da se u kontekstu propisa Unije o rokovima za tužbu pojam ispričive zablude, koji je osnova za odstupanje od tih rokova, odnosi samo na iznimne okolnosti u kojima je, osobito, postupanje predmetne institucije bilo takvo da je samo po sebi ili u odlučujućoj mjeri izazvalo opravdanu zabludu kod stranke koja je postupala u dobroj vjeri i s pažnjom koja se traži od uobičajeno obaviještenoga subjekta (vidjeti rješenje od 16. studenoga 2010., Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert/Komisija,
C‑73/10 P
,
EU:C:2010:684
, t.
42.
i navedenu sudsku praksu).
U predmetnom slučaju, kao što je to Opći su utvrdio u točki 44. pobijane presude, žalitelju nije dano nikakvo konkretno jamstvo u pogledu nadležnosti Odbora za žalbe za odlučivanje o žalbi protiv odluke EBA‑e koja će potom biti donesena.
Protivno onome što tvrdi žalitelj, ni propust EBA‑e da istakne prigovor u vezi s nadležnosti Odbora za žalbe da preispituje njezinu odluku ni pogrešan zaključak tog odbora da ima takvu nadležnost ne mogu se smatrati postupanjem koje može izazvati opravdanu zabludu kod stranke.
Slijedi da je Opći sud s pravom utvrdio nepostojanje bilo kakve ispričive zablude na temelju koje bi se moglo odstupiti od obveze poštovanja propisanog roka za tužbu.
Peti žalbeni razlog stoga treba odbiti.
Svojim šestim žalbenim razlogom tužitelj tvrdi da je Opći sud u pobijanoj presudi povrijedio članak 263. UFEU‑a kao i članak 60. stavak 1. i članak 61. stavak 1. Uredbe br. 1093/2010. S tim u vezi, dovoljno je utvrditi, kao što to proizlazi iz točke 45. pobijane presude, da se Opći sud samo radi potpunosti izjasnio o nedopuštenosti tužbe zbog nepostojanja akta koji se može pobijati.
Međutim, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, prigovori koji se odnose na dio obrazloženja koji je u odluci Općeg suda iznesen samo radi potpunosti ne mogu dovesti do ukidanja te odluke i stoga su bespredmetni (vidjeti presude od 2. rujna 2010., Komisija/Deutsche Post,
C‑399/08 P
,
EU:C:2010:481
, t.
75.
, kao i od 29. ožujka 2011., Anheuser‑Busch/Budějovický Budvar,
C‑96/09 P
,
EU:C:2011:189
, t.
211.
i navedenu sudsku praksu)
Slijedom navedenog, šesti žalbeni razlog treba odbiti kao bespredmetan.
Sedmi do jedanaesti žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
SV Capital ponovno ističe dolje navedene razloge, koji su potkrijepljeni argumentima iznesenima u okviru tužbe podnesene Općem sudu, s obzirom na to da potonji nije odlučio o meritumu njegove tužbe:
—
odluka EBA‑e od 21. veljače 2014. sadržava pogrešku koja se tiče prava;
—
EBA nije izvršila svoju diskrecijsku ovlast u skladu s mjerodavnim pravom i granicama te ovlasti;
—
EBA je povrijedila članak 39. stavak 1. Uredbe br. 1093/2010 i članak 16. svojeg Kodeksa dobrog upravnog ponašanja;
—
EBA je povrijedila točke 3.3 do 3.5 svojih internih pravila, i
—
pri ispitivanju žaliteljeve pritužbe i donošenju odluke EBA je zlouporabila svoje ovlasti i postupila nerazumno.
EBA i Komisija tvrde da su spomenuti razlozi nedopušteni.
Ocjena Suda
Valja podsjetiti da, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, iz članka 256. UFEU‑a, članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije kao i članka 168. stavka 1. točke (d) i članka 169. Poslovnika Suda proizlazi da se u žalbi moraju točno navesti osporavani elemente pobijane presude čije se ukidanje zahtijeva, kao i pravni argumenti koji konkretno podržavaju taj zahtjev; u protivnome će žalba ili odnosni žalbeni razlog biti nedopušteni (vidjeti osobito presudu od 10. srpnja 2014., Telefónica i Telefónica de España/Komisija,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, t.
29.
, kao i rješenje od 12. veljače 2015., Meister/Komisija,
C‑327/14 P
, neobjavljena,
EU:C:2015:99
, t.
12.
). Međutim, sedmi do jedanaestog žalbenog razloga uopće se ne odnose na pobijanu presudu, nego na odluku EBA‑e od 21. veljače 2014. Stoga ih već na temelju tog razloga treba odbaciti kao nedopuštene.
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da žalbu treba odbiti u cijelosti.
Troškovi
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. Članak 138. navedenog poslovnika, koji se na žalbeni postupak primjenjuje na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika, određuje da je stranka koja ne uspije u postupku dužna, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da je EBA podnijela zahtjev da se društvu SV Capital naloži snošenje troškova i da ono nije uspjelo u svojem žalbenom zahtjevu, treba mu naložiti snošenje troškova.
Članak 140. stavak 1. Poslovnika Suda, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, predviđa da države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove.
Stoga Komisija, koja je intervenirala u postupak, snosi vlastite troškove.

Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Žalba se odbija.

2.
Društvu SV Capital OÜ nalaže se snošenje vlastitih troškova i onih Europskog nadzornog tijela za bankarstvo (EBA).

3.
Europska komisija snosi vlastite troškove.

Potpisi
(
*1
)	* Jezik postupka: engleski