CELEX: 62020CJ0619
Žalba
Razvojna suradnja
Izvršenje proračuna Unije u okviru neizravnog upravljanja od strane međunarodne organizacije
Odluka da se zadaće izvršenja proračuna više ne povjeravaju subjektu zbog sumnji u njegov status međunarodne organizacije
Tužba za poništenje
Izvršenje presude o poništenju
Pravomoćnost
Obveze i ovlasti autora poništenog akta
Pripremni akt
Dopuštenost
Zahtjev za naknadu štete
Pravno pravilo kojim se dodjeljuju prava pojedincima
Financijske uredbe Unije
Obveza dužne pažnje
Postojanje dovoljno ozbiljne povrede te obveze
Konkretno ispitivanje pojedinačnih slučajeva
Neimovinska šteta
Primjerena i dostatna naknada štete poništenjem nezakonitog akta
Imovinska šteta
Stanje postupka koje ne dopušta odlučivanje o sporu
Vraćanje predmeta Općem sudu na ponovno odlučivanje

Svojom žalbom u predmetu C‑619/20 P International Management Group (u daljnjem tekstu: IMG) traži ukidanje rješenja Općeg suda Europske unije od 9. rujna 2020., IMG/Komisija (T‑645/19, neobjavljeno, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje,
EU:T:2020:388
), kojim je Opći sud odbio njegovu tužbu za, s jedne strane, poništenje dopisa Europske komisije od 18. srpnja 2019. – kojim se od njega zahtijeva da podnese određene dokumente u okviru izvršenja presude od 31. siječnja 2019. (C‑183/17 P i C‑184/17 P, u daljnjem tekstu: presuda
C‑183/17 P i C‑184/17 P
,
EU:C:2019:78
) – i, s druge strane, naknadu štete prouzročene tim dopisom i odlukama poništenima tom presudom.
Svojom žalbom u predmetu C‑620/20 P IMG zahtijeva ukidanje presude Općeg suda od 9. rujna 2020., IMG/Komisija (T‑381/15 RENV, u daljnjem tekstu: pobijana presuda,
EU:T:2020:406
), kojom je Opći sud odbio njegovu tužbu za naknadu štete prouzročene Komisijinom odlukom, sadržanom u njezinu dopisu od 8. svibnja 2015., da s njim neće sklapati nove sporazume o delegiranju u okviru neizravnog upravljanja „dok se potpuno ne utvrdi [njegov] status međunarodne organizacije”.
I.

Pravni okvir
A.

Financijska pravila iz 2002.
1.

Financijska uredba iz 2002.
Uredba Vijeća (EZ, Euratom) br. 1605/2002 od 25. lipnja 2002. o Financijskoj uredbi koja se primjenjuje na opći proračun Europskih zajednica (
SL 2002., L 248, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 2., str. 145.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ, Euratom) br. 1995/2006 od 13. prosinca 2006. (
SL 2006., L 390, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 1., str. 267.) (u daljnjem tekstu: Financijska uredba iz 2002.), stavljena je izvan snage, s učinkom od 1. siječnja 2013., Uredbom (EU, Euratom) br. 966/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2012. o financijskim pravilima koja se primjenjuju na opći proračun Unije i o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 1605/2002 (
SL 2012., L 298, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 248.) (u daljnjem tekstu: Financijska uredba iz 2012.). Međutim, u članku 212. točki (a) Financijske uredbe iz 2012. predviđeno je, među ostalim, da se članci 53. i 53.d Financijske uredbe iz 2002. nastavljaju primjenjivati na sve obveze preuzete do 31. prosinca 2013.
Članak 53. Financijske uredbe iz 2002. navodio je:
„Komisija izvršava proračun u skladu s odredbama članaka 53.a do 53.d ove Uredbe na neki od sljedećih načina:
(a)
centralizirano;
(b)
podijeljenim ili decentraliziranim upravljanjem; ili
(c)
zajedničkim upravljanjem s međunarodnim organizacijama.”
U članku 53.d te uredbe se, među ostalim, navodilo:
„1.   Ako Komisija izvršava proračun putem zajedničkog upravljanja, određene provedbene zadaće povjeravaju se međunarodnim organizacijama […]
[…]
2.   Pojedinačni sporazumi s međunarodnim organizacijama o dodjeli financijskih sredstava sadržavaju detaljne odredbe za izvršavanje zadaća koje su povjerene takvoj međunarodnoj organizaciji.
[…]”
2.

Provedbena financijska uredba iz 2002.
Uredba Komisije (EZ, Euratom) br. 2342/2002 od 23. prosinca 2002. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe br. 1605/2002 (
SL 2002., L 357, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 3., str. 7.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije br. 478/2007 od 23. travnja 2007. (
SL 2007., L 111, str. 13
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 2., str. 264.) (u daljnjem tekstu: Provedbena financijska uredba iz 2002., i, zajedno s Financijskom uredbom iz 2002., Financijska pravila iz 2002.), stavljena je izvan snage, s učinkom od 1. siječnja 2013., Delegiranom uredbom Komisije (EU) br. 1268/2012 od 29. listopada 2012. o pravilima za primjenu Uredbe br. 966/2012 (
SL 2012., L 362, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 9., str. 183.) (u daljnjem tekstu: Delegirana financijska uredba iz 2012., i, zajedno s Financijskom uredbom iz 2012., Financijska pravila iz 2012.).
Članak 43. Financijske uredbe iz 2002., naslovljen „Zajedničko upravljanje”, među ostalim, obuhvaća stavak 2. prema kojem:
„Međunarodne organizacije iz članka 53.d Financijske uredbe [iz 2002.] su:
(a)
međunarodne organizacije javnog sektora osnovane na temelju međudržavnih sporazuma i specijalizirane agencije koje su osnovale takve organizacije;
[…]”
B.

Financijska pravila iz 2012.
1.

Financijska uredba iz 2012.
Financijska uredba iz 2012. stupila je na snagu 27. listopada 2012., u skladu sa svojim člankom 214. prvim stavkom. Primjenjivala se od 1. siječnja 2013., u skladu s drugim stavkom tog članka, ne dovodeći u pitanje posebne datume primjene predviđene u tom istom stavku za određene odredbe te uredbe.
Među tim odredbama nalazio se članak 58. te uredbe, naslovljen „Načini izvršenja proračuna”, koji je sadržavao stavak 1. i koji je glasio kako slijedi, a primjenjivao se samo na obveze preuzete od 1. siječnja 2014.:
„Komisija izvršava proračun na sljedeće načine:
(a)
izravno (,izravno upravljanje’) putem svojih službi […]
(b)
podijeljenim upravljanjem s državama članicama (,podijeljeno upravljanje’); ili
(c)
neizravno (,neizravno upravljanje’), […] povjeravanjem zadaća izvršenja proračuna:
[…]
ii.
međunarodnim organizacijama i njihovim agencijama;
[…]”
S druge strane, članci 84. do 86. navedene uredbe primjenjivali su se od 1. siječnja 2013.
U skladu s člankom 84. te uredbe, naslovljenim „Odluke o financiranju”:
„1.   Svaka stavka rashoda preuzima se kao obveza, potvrđuje, odobrava i plaća.
2.   Osim u slučaju odobrenih sredstava koja je moguće izvršiti bez temeljnog akta, […], institucija ili tijela kojima je institucija delegirala ovlasti donose odluku o financiranju prije preuzimanja obveze za rashode.
3.   U odluci o financiranju iz stavka 2. mora biti naveden cilj koji se želi postići, očekivani rezultati, način provedbe i ukupan iznos. Također sadrži opis aktivnosti koje treba financirati, iznose raspoređene za svaku aktivnost i indikativan raspored provedbe.
U slučaju neizravnog upravljanja, u odluci o financiranju navodi se i subjekt ili osoba kojoj su povjerene zadaće izvršenja proračuna u skladu s člankom 58. stavkom 1. točkom (c), kriterije korištene pri odabiru subjekta ili osobe te zadaće povjerene tom subjektu ili osobi.
[…]”
Članak 85. Financijske uredbe iz 2012., naslovljen „Vrste obveza”, u stavku 1. prvom i drugom podstavku određivao je:
„Preuzimanje proračunske obveze je postupak rezerviranja odobrenih sredstava potrebnih za pokrivanje naknadnih plaćanja kako bi se ispunile preuzete pravne obveze.
Preuzimanje pravne obveze je radnja koj[o]m dužnosnik za ovjeravanje preuzima ili uspostavlja obvezu koja rezultira terećenjem.”
Članak 86. te uredbe, naslovljen „Pravila koja se primjenjuju na obveze”, u stavku 1. predviđao je:
„S obzirom na mjere zbog kojih može nastati rashod na teret proračuna, odgovorni dužnosnik za ovjeravanje mora prvo preuzeti proračunsku obvezu prije nego što preuzme pravnu obvezu prema trećim stranama […]”
2.

Delegirana financijska uredba iz 2012.
Članak 43. Delegirane financijske uredbe iz 2012., naslovljen „Posebne odredbe za neizravno upravljanje s međunarodnim organizacijama […]”, u stavku 1. navodio je:
„Međunarodne organizacije iz podtočke ii. članka 58. stavka 1. točke (c) Financijske uredbe [iz 2012.] su:
(a)
međunarodne organizacije javnog sektora koje su osnovane na temelju međuvladinih sporazuma i specijalizirane agencije koje su osnovale takve organizacije;
[…]”
C.

Financijska pravila iz 2018.
Uredba (EU, Euratom) 2018/1046 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. srpnja 2018. o financijskim pravilima koja se primjenjuju na opći proračun Unije, o izmjeni uredaba (EU) br. 1296/2013, (EU) br. 1301/2013, (EU) br. 1303/2013, (EU) br. 1304/2013, (EU) br. 1309/2013, (EU) br. 1316/2013, (EU) br. 223/2014, (EU) br. 283/2014 i Odluke br. 541/2014/EU te o stavljanju izvan snage Uredbe (EU, Euratom) br. 966/2012 (
SL 2018., L 193, str. 1
. i ispravak
SL 2018., L 294, str. 45
., u daljnjem tekstu: Financijska uredba iz 2018.) stupila je na snagu 2. kolovoza 2018. i primjenjuje se od tog datuma, ne dovodeći u pitanje posebne datume primjene predviđene za određene odredbe te uredbe.
Članak 62. te uredbe, naslovljen „Načini izvršenja proračuna”, određuje u stavku 1., prvom podstavku:
„Komisija izvršava proračun na jedan od sljedećih načina:
(a)
izravno (,izravno upravljanje’) […];
(b)
u okviru podijeljenog upravljanja s državama članicama (,podijeljeno upravljanje’) […];
(c)
neizravno (,neizravno upravljanje’), kako je utvrđeno u člancima od 125. do 149. i člancima od 154. do 159., ako je to predviđeno temeljnim aktom ili u slučajevima iz članka 58. stavka 2. točkama od (a) do (d) povjeravanjem zadaća izvršenja proračuna:
[…]
ii.
međunarodnim organizacijama ili njihovim agencijama, u smislu članka 156.;
[…]”
Članak 156. navedene uredbe, naslovljen „Neizravno upravljanje s međunarodnim organizacijama”, glasi:
„1.   Komisija može, u skladu s člankom 62. stavkom 1. prvim podstavkom točkom (c) podtočkom ii., izvršavati proračun neizravno s međunarodnim organizacijama javnog sektora uspostavljenih međunarodnim sporazumima (,međunarodne organizacije’) i sa specijaliziranim agencijama koje takve organizacije osnuju. Ti se sporazumi prosljeđuju Komisiji kao dio procjene koju Komisija provodi u skladu s člankom 154. stavkom 3.
[…]
4.   Ako međunarodna organizacija izvršava sredstva u okviru neizravnog upravljanja, primjenjuju se sporazumi o provjeri koji su s njom sklopljeni.”
II.

Okolnosti sporova
A.

Žalitelj
Kao što to proizlazi iz točke 1. pobijane presude, IMG je, u skladu sa svojim statutom, osnovan 25. studenoga 1994. kao međunarodna organizacija pod nazivom „
International Management Group – Infrastructure for Bosnia and Herzegovina
” (Međunarodna skupina za upravljanje – Infrastruktura za Bosnu i Hercegovinu), sa sjedištem u Beogradu (Srbija), s ciljem da se državama koje sudjeluju u obnovi Bosne i Hercegovine omogući da za tu svrhu raspolažu određenim subjektom. Od tada je IMG postupno proširio područje svojeg djelovanja, te je 13. lipnja 2012. sklopio sporazum o sjedištu s Kraljevinom Belgijom.
B.

Prethodni upravni kontekst
Prethodni upravni kontekst ovih sporova, kako je prethodno prikazan u točkama 17. do 28. presude C‑183/17 P i C‑184/17 P, je, u biti, sljedeći.
1.

Odluka od 7. studenoga 2013.
Komisija je 7. studenoga 2013. donijela Provedbenu odluku C(2013) 7682
final
o godišnjem programu djelovanja za 2013. u korist Mjanmara/Burme koji se financira iz općeg proračuna Europske unije (u daljnjem tekstu: odluka od 7. studenoga 2013.), na temelju članka 84. Financijske uredbe iz 2012.
U članku 1. te odluke određivalo se da se odobrava program djelovanja za 2013. u korist Mjanmara/Burme, kako je pobliže određen u njezinim prilozima 1. i 2.
U članku 3. navedene odluke predviđalo se da se zadaće izvršenja proračuna u okviru zajedničkog upravljanja mogu povjeriti subjektima iz njezinih priloga 1. i 2., pod uvjetom sklapanja sporazuma o delegiranju.
U prilogu 2. istoj odluci opisivalo se drugo djelovanje koje čini program djelovanja za 2013. u korist Mjanmara/Burme. U odjeljcima 5. i 8. tog priloga navodilo se, u biti, da se to djelovanje sastoji od programa razvoja trgovine čiji će trošak, procijenjen na 10 milijuna eura, financirati Europska unija, a provedba će se osigurati u okviru zajedničkog upravljanja s IMG‑om. U točki 8.3.1. navedenog priloga IMG je bio prikazan kao međunarodna organizacija koja već ima sjedište u Mjanmaru/Burmi i koja surađuje u provedbi projekata koje Unija financira u toj državi.
2.

Odluka od 16. prosinca 2014.
Europski ured za borbu protiv prijevara (OLAF) obavijestio je 17. veljače 2014. Komisiju da je pokrenuo istragu o IMG‑ovu statusu.
Glavni tajnik Komisije proslijedio je 24. veljače 2014. tu informaciju glavnom direktoru za međunarodnu suradnju i razvoj te institucije, pri čemu mu je skrenuo pozornost na mogućnost donošenja zaštitnih mjera na temelju članka 7. stavka 6. Uredbe (EU, Euratom) br. 883/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. rujna 2013. o istragama koje provodi Europski ured za borbu protiv prijevara (OLAF) i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1073/1999 Europskog parlamenta i Vijeća te Uredbe Vijeća (Euratom) br. 1074/1999 (
SL 2013., L 248, str. 1
. i ispravak
SL 2020., L 426, str. 97
.).
Taj glavni direktor donio je 26. veljače 2014. zaštitne mjere na temelju te odredbe, opravdavši ih okolnošću da su iz OLAF‑ove prvotne analize proizišle sumnje u vezi s IMG‑ovim statusom. Te su se zaštitne mjere u bitnome sastojale od privremene zabrane, s jedne strane, sklapanja bilo kojeg novog sporazuma o delegiranju s IMG‑om u vezi s neizravnim upravljanjem proračunom Unije na temelju Financijske uredbe iz 2012. i, s druge strane, proširenja bilo kojeg sporazuma o delegiranju koji je već sklopljen s IMG‑om u vezi sa zajedničkim upravljanjem proračunom Unije na temelju Uredbe br. 1605/2002.
Glavni direktor Komisije za međunarodnu suradnju i razvoj uputio je 25. travnja 2014. IMG‑u dopis (u daljnjem tekstu: dopis od 25. travnja 2014.), u kojem ga je obavijestio o trima novim elementima u Komisijinu spisu, koji se odnose, kao prvo, na činjenicu da se pet država članica Unije za koje je IMG tvrdio da su njegove članice ne smatraju takvima, kao drugo, na činjenicu da je glavni tajnik Ujedinjenih naroda (UN) naveo da IMG nije specijalizirana agencija UN‑a i, kao treće, na činjenicu da postoje dvojbe oko ovlasti osoba koje su zastupale određene države koje su bile prisutne prilikom potpisivanja osnivačkog akta IMG‑a. Isti je glavni direktor naveo i da je, s obzirom na sumnje koje su ti elementi potaknuli u vezi s IMG‑ovim statusom, svojim službama dao uputu da u odnosu na njega privremeno suspendiraju primjenu postupaka uspostavljenih financijskim pravilima iz 2002. i 2012. kako bi se Komisiji omogućilo da izvršenje zadaća izvršenja proračuna povjeri međunarodnim organizacijama u okviru neizravnog ili zajedničkog upravljanja proračunom Unije.
Komisija je 15. prosinca 2014. primila OLAF‑ovo izvješće nakon njegove istrage (u daljnjem tekstu: OLAF‑ovo izvješće), zajedno s nizom preporuka. U tom je izvješću OLAF u biti smatrao da IMG nije međunarodna organizacija, u smislu financijskih pravila iz 2002. i 2012. te je Komisiji preporučio da IMG‑u nametne sankcije i provede povrat iznosa koji mu je na temelju tog statusa već bio isplaćen.
Komisija je 16. prosinca 2014. donijela Provedbenu odluku C(2014) 9787
final
na temelju članka 84. Financijske uredbe iz 2012. (u daljnjem tekstu: odluka od 16. prosinca 2014.). U skladu s člankom 1. te odluke, prilog 2. odluci od 7. studenoga 2013. zamijenjen je novim prilogom, u čijim se odjeljcima 1. i 4.3. u biti predviđalo da će se provedba programa razvoja trgovine, koji je predviđen potonjom odlukom, osigurati u okviru neizravnog upravljanja, ali ne više od strane IMG‑a.
3.

Odluka od 8. svibnja 2015.
Komisijina pravna služba sastavila je 16. siječnja 2015. bilješku naslovljenu „Pravna analiza [OLAF‑ova izvješća] u istrazi […] koja se odnosi na [IMG]”.
Komisija je 8. svibnja 2015. IMG‑u uputila dopis u kojem ga je obavijestila o postupanjima koja namjerava poduzeti povodom OLAF‑ova izvješća. Osobito je navela da je, iako nije postupila u skladu s većinom preporuka iz tog izvješća, koje nije priopćila IMG‑u, među ostalim odlučila da „sve dok ne postoji apsolutna sigurnost u pogledu [njegova] statusa međunarodne organizacije”, njezine službe s njim više neće sklapati novi sporazum o delegiranju na temelju odredaba kojima se zadaće izvršenja proračuna mogu povjeriti međunarodnim organizacijama na temelju neizravnog upravljanja proračunom Unije (u daljnjem tekstu: odluka od 8. svibnja 2015.).
C.

Prethodni sudski postupci
1.

Presuda T‑29/15
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 21. siječnja 2015. IMG je pokrenuo postupak za poništenje odluke od 16. prosinca 2014.
Komisija je istaknula prigovor nedopuštenosti protiv te tužbe, koji se temeljio na tome da se odluka od 16. prosinca 2014. ne može pobijati zbog toga što, s jedne strane, nema obvezujuće pravne učinke i, s druge strane, što ima isključivo potvrđujući karakter u odnosu na dopis od 25. travnja 2014., kojim je IMG obaviješten o postojanju zaštitnih mjera od 26. veljače 2014.
Rješenjem od 30. lipnja 2015. Opći sud spojio je odlučivanje o tom prigovoru s odlukom o meritumu.
Presudom od 2. veljače 2017., International Management Group/Komisija (T‑29/15, neobjavljena, u daljnjem tekstu: presuda
T‑29/15
,
EU:T:2017:56
), Opći je sud odbio IMG‑ovu tužbu. U točkama 28. do 78. te presude smatrao je da prigovor nedopuštenosti koji je Komisija istaknula nije osnovan s obzirom na to da je odluka od 16. prosinca 2014. proizvela obvezujuće pravne učinke jer je njome, s jedne strane, IMG‑u definitivno onemogućeno sklapanje sporazuma o delegiranju na koji se odnosila i jer, s druge strane, nije imala isključivo potvrđujući karakter u odnosu na dopis od 25. travnja 2014. Međutim, u točkama 79. do 169. i točki 174. navedene presude Opći sud odbio je sedam tužbenih razloga koje je istaknuo IMG i, slijedom toga, odbio tužbu kao neosnovanu.
2.

Presuda T‑381/15
IMG je tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 14. srpnja 2015. pokrenuo postupak za poništenje odluke od 8. svibnja 2015. i za naknadu njome prouzročene štete.
Komisija je istaknula prigovor nedopuštenosti protiv te tužbe, koji se temeljio na tome da se odluka od 8. svibnja 2015. ne može pobijati, među ostalim, zbog toga što nema obvezujuće pravne učinke.
Rješenjem od 29. siječnja 2016. Opći sud spojio je odlučivanje o tom prigovoru s odlukom o meritumu.
Presudom od 2. veljače 2017., IMG/Komisija (T‑381/15, neobjavljena, u daljnjem tekstu: presuda
T‑381/15
,
EU:T:2017:57
), Opći sud utvrdio je da treba obustaviti postupak o dijelu IMG‑ove tužbe, a u preostalom dijelu ju je odbio.
Opći je sud u točkama 41. do 53. i točki 75. te presude smatrao, najprije, da je odluka od 8. svibnja 2015. imala obvezujuće pravne učinke s obzirom na to da je njome IMG‑u onemogućeno da mu se povjere nove zadaće izvršenja proračuna u okviru neizravnog upravljanja od strane međunarodne organizacije, predviđenog u članku 58. stavku 1. Financijske uredbe iz 2012., tako da je tužba za poništenje u tom smislu bila dopuštena. Zatim je u točkama 76. do 160. navedene presude Opći sud odbio osam tužbenih razloga koje je IMG istaknuo i, slijedom toga, odbio tužbu kao neosnovanu. U tom je pogledu Opći sud, među ostalim, zaključio, u biti, da iako nije dovoljno precizno i detaljno obrazložena, odluku od 8. svibnja 2015. treba shvatiti i kontrolirati je s obzirom na tri činjenična i pravna pitanja navedena u točki 27. ove presude, o kojima je Komisija obavijestila IMG kako bi opravdala svoje sumnje u pogledu statusa međunarodne organizacije tog subjekta. Naposljetku je u točkama 170. do 173. iste presude Opći sud odbio IMG‑ov zahtjev za naknadu štete kao neosnovan.
3.

Presuda C‑183/17 P i C‑184/17 P
Dvjema žalbama podnesenima 11. travnja 2017. IMG je tražio od Suda da ukine presude T‑29/15 i T‑381/15 te da donese konačnu odluku o sporovima poništavanjem odluka od 16. prosinca 2014. i od 8. svibnja 2015., kao i da Uniji naloži da naknadi štetu uzrokovanu drugom od tih odluka.
Uz to što je zahtijevala da se te dvije žalbe u cijelosti odbiju, Komisija je istodobno podnijela dvije protužalbe, kojima je od Suda u bitnome zatražila da ukine presude T‑29/15 i T‑381/15 u dijelu u kojem su bili odbijeni njezini prigovori nedopuštenosti i da donese konačnu odluku o sporovima, odbacivši tužbe kao nedopuštene.
Presudom C‑183/17 P i C‑184/17 P Sud je, kao prvo, odbio dvije Komisijine protužalbe uz obrazloženje da Opći sud nije počinio nijednu pogrešku koja se tiče prava koju je ta institucija navela time što je smatrao da su dvije tužbe IMG‑a dopuštene jer se odnose na akte namijenjene stvaranju obvezujućih pravnih učinaka koji utječu na IMG‑ove interese, mijenjajući na bitan način njegov pravni položaj.
Naime, Sud je u točkama 55. do 60. presude C‑183/17 P i C‑184/17 P utvrdio da je odluka od 16. prosinca 2014. odluka o financiranju donesena na temelju članka 84. Financijske uredbe iz 2012. kojom se mijenja ranija odluka kako bi se trećem subjektu povjerila zadaća izvršenja proračuna koja je prethodno bila povjerena IMG‑u. Također je istaknuo da je učinak te odluke o financiranju bio oduzimanje IMG‑u pravnog statusa subjekta zaduženog za tu zadaću izvršenja proračuna i, posljedično, uskraćivanje zainteresiranoj stranci svake mogućnosti da s Unijom naknadno sklopi sporazum o delegiranju koji se na nju odnosi i kojim se uspostavlja pravna obveza u smislu članaka 85. i 86. te uredbe.
Usto, Sud je u točkama 61. do 63. navedene presude utvrdio da se odlukom od 8. svibnja 2015. zabranjivalo sklapanje bilo kojeg drugog sporazuma o delegiranju u okviru neizravnog upravljanja proračunom Unije s IMG‑om „sve dok ne postoji apsolutna sigurnost u pogledu [njegova] statusa međunarodne organizacije”, da je njome, na taj način, zainteresiranoj stranci uskraćena svaka stvarna prilika da joj se povjere zadaće izvršenja proračuna u tom svojstvu i da iz sudske prakse proizlazi da se taj učinak treba smatrati obvezujućim pravnim učinkom navedene odluke, kao što je Opći sud to pravilno utvrdio.
Kao drugo, Sud je u točkama 84. do 97. iste presude prihvatio žalbene razloge dviju žalbi kojima je IMG prigovarao Općem sudu da je utvrdio da Komisija nije počinila pogrešku koja se tiče prava i očitu pogrešku u ocjeni time što je odluke od 16. prosinca 2014. i 8. svibnja 2015. opravdala postojanjem sumnji koje se odnose na njegov status međunarodne organizacije u smislu financijskih propisa iz 2002. i 2012.
U tom je pogledu Sud utvrdio da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je samo tvrdio da argumenti i dokazi koje je podnio IMG ne dovode u pitanje Komisijine sumnje u pogledu njegova statusa međunarodne organizacije, umjesto da nadzire zakonitost odluka od 16. prosinca 2014. i od 8. svibnja 2015. s obzirom na pojam „međunarodna organizacija” u smislu financijskih pravila iz 2002. i 2012., koje u tom pogledu upućuju na „međunarodne organizacije osnovane međuvladinim sporazumima”.
U tom je kontekstu Sud osobito istaknuo da niti jedan od triju elemenata navedenih u točki 27. ove presude ne može biti zakonska osnova za sumnje u IMG‑ov status međunarodne organizacije s obzirom na to da se one odnose samo na pitanje statusa pet država koje je on prikazao kao svoje sadašnje ili bivše članove, kao i na ovlasti osoba koje su zastupale te države prilikom potpisivanja njegova osnivačkog akta, a ne na sve države članice IMG‑a ili na status samog IMG‑a.
Kao treće i posljednje, Sud je u točkama 98. do 106. presude C‑183/17 P i C‑184/17 P smatrao, prvo, da utvrđenje pogrešaka koje se tiču prava koje je počinio Opći sud podrazumijeva da se u cijelosti ukinu presude T‑29/15 i T‑381/15, drugo, da se o obama sporovima može odlučiti u dijelu u kojem je IMG tražio poništenje odluka od 16. prosinca 2014. i od 8. svibnja 2015., treće, da su te dvije odluke nezakonite po istoj osnovi kao i presude T‑29/15 i T‑381/15, tako da i njih treba u cijelosti poništiti, i, četvrto, da o zahtjevu za naknadu štete prouzročene IMG‑u odlukom od 8. svibnja 2015., s druge strane, nije moguće odlučiti i da ga stoga treba vratiti Općem sudu na ponovno odlučivanje.
4.

Rješenje C‑183/17 P‑INT
Tužbom podnesenom tajništvu Suda 10. siječnja 2020. IMG je od Suda zatražio tumačenje točaka 1. do 3. izreke presude C‑183/17 P i C‑184/17 P, u vezi s točkama 91. do 105. obrazloženja te presude, u smislu da Komisija nije imala pravo održavati sumnje u njegov status međunarodne organizacije u smislu financijskih pravila Unije.
Rješenjem od 9. lipnja 2020. International Management Group/Komisija (C‑183/17 P‑INT, u daljnjem tekstu: rješenje
C‑183/17 P‑INT
,
EU:C:2020:507
), Sud je odbacio taj zahtjev za tumačenje kao očito nedopušten zbog toga što se odnosi na pitanje koje nije riješeno navedenom presudom. Konkretno, u točkama 22. i 23. tog rješenja Sud je u biti naveo da, iako je utvrdio pogrešnost sumnji koje je Komisija izrazila u pogledu IMG‑ova statusa međunarodne organizacije na temelju niza elemenata koji ne mogu biti temelj takvih sumnji, on ni u kojem slučaju nije odlučivao o tome je li, na temelju analize koja nije zahvaćena pogreškom koja se tiče prava i uzimajući u obzir sve relevantne činjenične i pravne elemente, trebalo smatrati ili, suprotno tomu, isključiti to da je zainteresirana stranka imala taj status.
D.

Prvostupanjski predmeti
1.

Predmet T‑381/15 RENV
Nakon objave presude C‑183/17 P i C‑184/17 P, Opći sud pozvao je stranke da podnesu pisana očitovanja, prije nego što im je uputio pitanja za pisani odgovor, na koja su one odgovorile u roku određenom u tu svrhu. Saslušao ih je i na raspravi održanoj 12. ožujka 2020.
Opći je sud pobijanom presudom odbio zahtjev za naknadu štete iz točke 49. ove presude.
Kao prvo, Opći je sud u točkama 49. do 68. pobijane presude u biti smatrao da je taj zahtjev, kako ga je IMG pobliže odredio u svojim pisanim očitovanjima nakon što je Sud djelomično vratio predmet, nedopušten jer se njime nastoji ishoditi naknada niza šteta koje se ili pridodaju onima iz akta kojim se pokreće postupak ili su se promijenile u odnosu na njih. Konkretno, taj je sud odbacio kao nedopuštene dijelove navedenog zahtjeva kojima je IMG namjeravao ishoditi naknadu u naravi, posredstvom naloga za činjenje i javnih izjava popraćenih zateznim kamatama, različitih imovinskih šteta koje je navodno pretrpio zbog odluke od 8. svibnja 2015. K tomu, navedeni je sud odbacio kao nedopušten dio tužbenog zahtjeva kojim je IMG tražio naknadu neimovinske štete u iznosu od 10 milijuna eura, a ne više u simboličnom iznosu od jednog eura, kao što je to bio slučaj u toj tužbi.
Nasuprot tomu, zahtjev za naknadu štete proglašen je dopuštenim u dijelu u kojem se odnosi na određene imovinske štete i neimovinsku štetu u odnosu na koju je IMG naknadu zatražio u navedenoj tužbi.
Kao drugo, Opći je sud u točkama 75. do 93. pobijane presude smatrao da odlukom od 8. svibnja 2015., unatoč njezinoj nezakonitosti zbog razloga koji se navode u presudi C‑183/17 P i C‑184/17 P, nije povrijeđeno nikakvo pravno pravilo kojim se dodjeljuju prava pojedincima.
U tom je pogledu u točkama 76. do 88. te presude odbio kao neosnovanu IMG‑ovu argumentaciju prema kojoj treba smatrati da odredbe financijskih pravila iz 2002. i 2012., uz povredu kojih je ta odluka bila donesena, treba tumačiti, s obzirom na određena pravila međunarodnog javnog prava koja se odnose na pojam „međunarodna organizacija” iz tih odredbi, na način da imaju za cilj dodijeliti subjektima kojima je Komisija priznala status međunarodne organizacije, u smislu navedenih odredbi, pravo da i dalje budu priznate za takve.
Isto tako, u točkama 89. do 93. pobijane presude Opći sud odbio je kao neosnovanu IMG‑ovu argumentaciju prema kojoj nezakonitost odluke od 8. svibnja 2015., kako ju je Sud utvrdio u presudi C‑183/17 P i C‑184/17 P, treba kvalificirati kao povredu pravnog pravila koje proizlazi iz načela dobre uprave i čiji je cilj dodijeliti prava pojedincima, odnosno obveze na temelju koje je Komisija bila dužna pažljivo i nepristrano ispitati njegov položaj i eventualni status međunarodne organizacije s obzirom na relevantne odredbe financijskih pravila iz 2002. i 2012.
Da bi došao do tog zaključka, Opći se sud oslonio na tri niza razmatranja. Najprije je istaknuo da iz njegove ustaljene sudske prakse proizlazi da načelo dobre uprave, koje je sada sadržano u članku 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), samo po sebi ne daje prava pojedincima, osim ako ne predstavlja izraz posebnih prava, poput onog za pojedinca da uprava Unije u njegovim predmetima postupa nepristrano, pravično i u razumnom roku. Zatim je podsjetio na to da iz pravnih ocjena provedenih u pobijanoj presudi proizlazi da je Komisija mogla zakonito dovesti u pitanje IMG‑ov status međunarodne organizacije, u smislu financijskih pravila iz 2002. i 2012., tako da se toj instituciji ne može valjano prigovoriti da s tim subjektom nije sklopila nove sporazume o delegiranju u obliku neizravnog upravljanja. Naposljetku, Opći sud naveo je da IMG, osim tog argumenta, nije dokazao na koji način nezakonitost zbog koje je Sud poništio odluku od 8. svibnja 2015. čini povredu Komisijine obveze da nepristrano ispita njegov položaj, s obzirom na sve korisne informacije.
Kao treće i posljednje, u točkama 94. do 97. pobijane presude, Opći sud je u biti utvrdio da povreda financijskih pravila iz 2002. i 2012. na koju se poziva IMG u svakom slučaju nije dovoljno ozbiljna jer zainteresirana stranka nije dokazala da Komisija nije raspolagala nikakvom marginom prosudbe za provedbu tih propisa.
Na temelju tih razloga Opći sud je u točkama 98. do 101. pobijane presude smatrao da IMG‑ov zahtjev za naknadu štete treba odbiti u cijelosti.
2.

Predmet T‑645/19
Usporedno s odvijanjem postupka u predmetu T‑381/15 RENV, Komisija i IMG razmijenili su dopise o izvršenju presude C‑183/17 P i C‑184/17 P. Iz njih proizlazi da je Komisija prvotno smatrala da se poništenje odluka od 16. prosinca 2014. i od 8. svibnja 2015. temeljilo na nepostojanju obrazloženja tih odluka, dok je IMG smatrao da je njihovo meritorno poništenje imalo za posljedicu obvezu Komisije da mu prizna status međunarodne organizacije u smislu financijskih pravila iz 2002. i 2012.
U okviru te razmjene dopisa, Komisija je 18. srpnja 2019. IMG‑u uputila dopis koji je u točki 31. pobijanog rješenja, koja se pred Sudom ne dovodi u pitanje, bio opisan na sljedeći način:
„Dopisom od 18. srpnja 2019. […] Komisija je najprije tvrdila da u presudi [C‑183/17 P i C‑184/17 P] Sud nije zaključio [da je IMG] međunarodna organizacija, tako da izvršenje navedene presude ne zahtijeva ,automatsko priznavanje IMG‑a kao međunarodne organizacije, već ponovnu ocjenu njegova pravnog statusa s obzirom na raspoložive informacije i financijska pravila koja se primjenjuju’. Nadalje, Komisija je [IMG‑u] ponovila svoj zahtjev da dostavi dokumente navedene u [njegovu] dopisu od 6. svibnja 2019. […] i pojasnila da će se, ako [IMG] to ne učini, obratiti izravno državama koje IMG smatra svojim članicama […]. Naposljetku, Komisija je ponovno potvrdila da je ocjena [IMG‑ova] statusa međunarodne organizacije pitanje koje prethodi izvršenju presude [C‑183/17 P i C‑184/17 P] i zbog toga što je njome poništena odluka od 16. prosinca 2014.”
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 26. rujna 2019. IMG je pokrenuo postupak za, s jedne strane, poništenje dopisa od 18. srpnja 2019. jer Komisija nije imala osnove za provođenje nove ocjene njegova statusa međunarodne organizacije niti za to da se obrati njegovim članovima kako bi pribavila informacije o tom pitanju. S druge strane, IMG je zatražio naknadu, prvo, neimovinske štete za koju smatra da mu je prouzročena tim dopisom, drugo, različitih imovinskih šteta za koje tvrdi da su se, iako su posljedica odluke od 8. svibnja 2015., nastavile nanositi navedenim dopisom i, treće, šteta koje je pretrpio zbog odluke od 16. prosinca 2014., ali samo u dijelu u kojem su se one istim dopisom nastavile nanositi.
Opći je sud pobijanim rješenjem odbio navedenu tužbu. Kad je riječ o dijelu tužbenog zahtjeva za poništenje dopisa od 18. srpnja 2019., u točkama 45. do 76. tog rješenja ocijenio je da je taj dio tužbenog zahtjeva nedopušten jer je u biti taj dopis pripremna mjera za odluku koju je Komisija bila dužna donijeti kako bi postupila u skladu s presudom C‑183/17 P i C‑184/17 P.
Što se tiče dijela tužbenog zahtjeva kojim se traži naknada šteta uzrokovanih dopisom od 18. srpnja 2019., Opći sud smatrao je da je on očito nedopušten iz triju razloga, od kojih se prvi odnosi na usku vezu koja postoji između neimovinske štete na koju se poziva IMG i dijela tužbenog zahtjeva kojim se traži poništenje navedenog dopisa, koji je i sam nedopušten (točke 80. i 81. pobijanog rješenja), drugi, na postojanje litispendencije u pogledu odnosa koji povezuju određene imovinske štete na koje se poziva IMG i odnose o kojima je riječ u predmetu T‑381/15 RENV (točke 82. do 85. tog rješenja) i, treći, na nedostatak jasnoće i preciznosti IMG‑ovih podnesaka u pogledu drugih imovinskih šteta za koje je zatražena naknada (točke 86. do 93. navedenog rješenja).
III.

Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom
A.

Zahtjevi stranaka
Svojom žalbom u predmetu C‑619/20 P, IMG od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijano rješenje;
–
predmet T‑645/19 vrati Općem sudu na ponovno odlučivanje, i
–
naloži Komisiji snošenje troškova nastalih u prvostupanjskom i žalbenom postupku.
Svojom žalbom u predmetu C‑620/20 P, IMG od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu,
–
konačno odluči o sporu na način da naloži Uniji da naknadi štetu prouzročenu odlukom od 8. svibnja 2015., i
–
naloži Komisiji snošenje troškova nastalih u prvostupanjskom i žalbenom postupku.
U svakom pojedinom predmetu Komisija od Suda zahtijeva da odbije žalbu i da IMG‑u naloži snošenje troškova.
B.

Postupak pred Sudom
Komisija je 16. lipnja 2021., odnosno nakon zatvaranja pisanog dijela postupka u svakom od ovih dvaju predmeta, obavijestila Sud da je dopisom od 8. lipnja 2021. (u daljnjem tekstu: dopis od 8. lipnja 2021.) dostavila IMG‑u konačnu ocjenu njegova statusa, koju je ona provela u svrhu izvršenja presude C‑183/17 P i C‑184/17 P. Komisija je pojasnila da iz te ocjene, sadržane u dokumentu pod nazivom „Konačna ocjena [IMG‑ova] pravnog statusa u svrhu utvrđenja njegove podobnosti za neizravno upravljanje”, proizlazi da se IMG ne može smatrati međunarodnom organizacijom u smislu financijskih pravila iz 2002., 2012. i 2018. i da mu se, posljedično, ne mogu povjeriti zadaće izvršenja proračuna u tom svojstvu. Komisija je također navela, u biti, da treba smatrati da je navedena ocjena primjenjiva retroaktivno, počevši od odluka od 16. prosinca 2014. i od 8. svibnja 2015., tako da je ona imala ili mogla imati za učinak, kad je riječ o predmetu C‑619/20 P odnosno predmetu C‑620/20 P, da spor učini bespredmetnim ili da IMG ostane bez svojeg pravnog interesa.
U odgovoru na pitanje Suda Komisija je iznijela da je navođenjem te informacije namjeravala istaknuti, u svakom od tih predmeta, novi razlog u smislu članka 127. stavka 1. Poslovnika Suda, koji se primjenjuje na žalbe u skladu s člankom 190. stavkom 1. tog poslovnika.
U skladu s člankom 127. stavkom 2. navedenog poslovnika, IMG‑u je određen rok za zauzimanje stajališta o toj Komisijinoj argumentaciji, što je on pravodobno učinio.
IV.

O žalbama
S obzirom na povezanost ovih dvaju predmeta, a nakon što su saslušani sudac izvjestitelj, nezavisni odvjetnik i stranke, navedene predmete valja spojiti u svrhu donošenja presude u skladu s člankom 54. Poslovnika.
A.

Predmet sporova i pravni interes
1.

Argumenti stranaka
U prilog argumentima iznesenima u točkama 70. i 71. ove presude, Komisija je dostavila dopis od 8. lipnja 2021. kojemu je priložen dokument naslovljen „Konačna ocjena [IMG‑ova] pravnog statusa u svrhu utvrđenja njegove podobnosti za neizravno upravljanje”, o kojemu je riječ u točki 70. ove presude.
Iz tog dokumenta proizlazi, prvo, da su odredbe financijskih propisa iz 2002. i 2012. koje su navedene u presudi C‑183/17 P i C‑184/17 P bile zamijenjene, tijekom postupka u kojem je donesena ta presuda, novim odredbama iz Financijske uredbe iz 2018., koje, prema Komisijinu mišljenju, valja uzeti u obzir radi ponovne ocjene IMG‑ova pravnog položaja i njegova pravnog statusa, koju zahtijeva izvršenje navedene presude.
Drugo, Komisija u njemu izražava stajalište prema kojem odredbe Financijske uredbe iz 2018. koje predviđaju mogućnost povjeravanja zadaća izvršenja proračuna međunarodnim organizacijama osnovanima putem „međunarodnih sporazuma” treba tumačiti na način da, s jedne strane, imaju isto značenje kao i upućivanje na međunarodne organizacije uspostavljene „međuvladinim sporazumima”, koje se nalazilo u financijskim propisima iz 2002. i 2012., i, s druge strane, da ta dva izraza na istovjetan način upućuju na ugovore koje je formalno sklopilo više država, pri čemu su i njih same zastupale osobe koje su valjano ovlaštene izraziti njihovu suglasnost.
Treće, Komisija u njemu navodi da je, s ciljem izvršenja presude C‑183/17 P i C‑184/17 P, ispitala svaku od država koje je IMG naveo kao svoju sadašnju ili bivšu članicu o tome, s jedne strane, je li taj subjekt međunarodna organizacija čiji su sadašnji ili bivši članovi i, s druge strane, mogu li dati na uvid međunarodni sporazum kojim je osnovana takva međunarodna organizacija i bilo koji drugi relevantni dokument u tom pogledu.
Četvrto, Komisija u njemu u biti navodi da iz odgovora koje su joj uputile te države proizlazi da nijedna od njih ne priznaje da je, u traženom obliku, sklopila međunarodni sporazum o osnivanju IMG‑a kao međunarodne organizacije čiji bi bila član. Naime, ti odgovori pokazuju da su, zapravo, različite države – za koje je utvrđeno da su potpisale IMG‑ov osnivački akt ili statut, ili sudjelovale na sastanku prilikom kojeg je on osnovan, ili, pak, sudjelovale u njegovu upravljačkom odboru ili doprinijele njegovu financiranju – osnovale taj subjekt politički i pravno neobvezujućim dokumentom tijekom 1994. godine, a kao namjensko i privremeno međunarodni instrument za koordinaciju financiranja obnove infrastrukture Bosne i Hercegovine.
Peto, Komisija u njemu zaključuje da, s obzirom na te elemente, različita očitovanja koja joj je IMG podnio u tom pogledu i vlastite ocjene tih očitovanja, nije utvrđeno da je taj subjekt, kao organizacija međunarodnog javnog prava, stvoren sporazumom koji su sklopile najmanje dvije države koje su u tu svrhu valjano zastupane, iako postoji više od dvadeset godina i od svojega je osnivanja znatno proširio svoje područje djelovanja. Posljedično, navedenom tijelu ne mogu se povjeriti zadaće izvršenja proračuna na temelju odredbi financijskih propisa iz 2002., 2012. i 2018. koje omogućuju povjeravanje takvih zadaća međunarodnim organizacijama.
IMG ističe da Komisijina argumentacija nije osnovana.
2.

Ocjena Suda
Kao što to proizlazi iz ustaljene sudske prakse Suda, svaka fizička ili pravna osoba koja podnosi žalbu mora, kao i kada podnosi tužbu za poništenje, imati pravni interes čije se postojanje mora ocjenjivati, s jedne strane, s obzirom na predmet te žalbe ili te tužbe i, s druge strane, na dan njihova podnošenja. Nepoštovanje tog bitnog zahtjeva predstavlja apsolutnu zapreku vođenju postupka na koju se sud Unije u svakom trenutku može pozvati po službenoj dužnosti (vidjeti u tom smislu presude od 3. rujna 2009., Moser Baer India/Vijeće,
C‑535/06 P
,
EU:C:2009:498
, t.
24.
i od 21. siječnja 2021., Njemačka/Esso Raffinage,
C‑471/18 P
,
EU:C:2021:48
, t.
101.
i navedenu sudsku praksu).
Usto, taj pravni interes mora, kao i sam predmet spora, postojati sve do proglašenja sudske odluke. Posljedično, prestanak tog interesa ili tog predmeta tijekom postupka može navesti sud Unije da, po potrebi po službenoj dužnosti, utvrdi da postupak treba obustaviti (vidjeti u tom smislu presude od 19. listopada 1995., Rendo i dr./Komisija,
C‑19/93 P
,
EU:C:1995:339
, t.
13.
; od 3. rujna 2009., Moser Baer India/Vijeće,
C‑535/06 P
,
EU:C:2009:498
, t.
24.
, i od 4. rujna 2018., ClientEarth/Vijeće,
C‑57/16 P
,
EU:C:2018:660
, t.
43.
).
Naposljetku, i postojanje i očuvanje pravnog interesa pretpostavljaju da tužba ili žalba svojim ishodom može donijeti korist fizičkoj ili pravnoj osobi koja ju je podnijela (vidjeti u tom smislu presude od 28. svibnja 2013., Abdulrahim/Vijeće i Komisija,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
, t.
61.
do
64.
, i od 4. rujna 2018., ClientEarth/Komisija,
C‑57/16 P
,
EU:C:2018:660
, t.
43.
). U svakom slučaju, to pitanje treba konkretno ocijeniti (vidjeti u tom smislu presudu od 28. svibnja 2013., Abdulrahim/Vijeće i Komisija,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
, t.
65.
).
U ovom slučaju, kao prvo, nije sporno da su na dan podnošenja ovih žalbi one imale predmet i da je IMG imao pravni interes. Nasuprot tomu, Komisija tvrdi da su taj predmet i taj interes prestali postojati tijekom predmetnih postupaka zbog njezine odluke, sadržane u dopisu od 8. lipnja 2021., da IMG ne kvalificira kao međunarodnu organizaciju, u smislu financijskih pravila iz 2002., 2012. i 2018., s obzirom na konačnu ocjenu njegova statusa koju je provela u svrhu izvršenja presude C‑183/17 P i C‑184/17 P.
Kao drugo, ta je odluka točka završetka postupka ocjene čija je polazišna točka dopis od 18. srpnja 2019., naveden u točki 63. ove presude, čije poništenje traži IMG. Usto, navedena odluka temelji se, kao što to proizlazi iz Komisijinih argumenata sažetih u točkama 76. do 78. te presude, na nizu elemenata koje je ta institucija prikupila u okviru predmetnog postupka ocjene. Naposljetku, tužba u predmetu T‑645/19, koju je IMG podnio protiv tog dopisa, i žalba u predmetu C‑619/20 P, koju je potonji podnio nakon odbijanja te tužbe pobijanim rješenjem, imaju za cilj, među ostalim, osporiti samu mogućnost da Komisija provede takav postupak ocjene, kao što to proizlazi iz točke 64. navedene presude.
Međutim, te okolnosti, promatrane zajedno, ne dopuštaju zaključak da je ta žalba postala bespredmetna ili da je IMG izgubio svoj pravni interes jer mu navedena žalba ne može svojim ishodom donijeti korist. Naime, ako se nakon ispitivanja koje je Sud pozvan provesti pokaže da je žalba osnovana i da pobijano rješenje treba ukinuti, to bi ukidanje dovelo do nestanka dopisa od 18. srpnja 2019. iz pravnog poretka i moglo bi, s obzirom na veze koje postoje između tog dopisa i onog od 8. lipnja 2021., imati posljedice na zakonitost potonjeg dopisa, za koji obje stranke upućuju da ga IMG osporava u okviru tužbe koja je upisana u tajništvu Općeg suda pod brojem T‑509/21 i povodom koje se još vodio postupak pred tim sudom na dan podnošenja ovih žalbi.
Kao treće i posljednje, dopis od 8. lipnja 2021., kako ga je iznijela Komisija, ne može imati nikakav utjecaj na predmet žalbe u predmetu C‑620/20 P ili na IMG‑ov pravni interes u tom okviru.
Naime, predmet te žalbe i tužbe u predmetu T‑381/15 RENV, koja joj je prethodila, jest naknada neimovinske i imovinske štete za koju IMG smatra da ju je pretrpio zbog odluke od 8. svibnja 2015. kojom ga je Komisija, kao što je navedeno u točki 31. ove presude, obavijestila o svojoj odluci da s njim više ne sklapa novi sporazum o delegiranju na temelju odredbi financijskih propisa iz 2002. i 2012. kojima se zadaće izvršenja proračuna mogu povjeriti međunarodnim organizacijama, s obzirom na postojanje sumnji u pogledu njegova statusa međunarodne organizacije u smislu tih odredaba.
Međutim, budući da je, kao što to proizlazi iz točaka 46. do 49. i točke 51. ove presude, Sud utvrdio nezakonitost te odluke u presudi C‑183/17 P i C‑184/17 P, s obzirom na to da je pravno i činjenično neutemeljeno rasuđivanje na temelju kojeg Komisija ima takve sumnje, i da obrazloženje na kojemu se temelji to utvrđenje, u skladu s ustaljenom sudskom praksom (presude od 14. rujna 1999., Komisija/AssiDomän Kraft Products i dr.,
C‑310/97 P
,
EU:C:1999:407
, t.
54.
, i od 19. travnja 2012., Artegodan/Komisija,
C‑221/10 P
,
EU:C:2012:216
, t.
87.
), ima snagu pravomoćno presuđene stvari jer pruža nužnu potporu izreci te presude o poništenju, na pitanje o tome je li ta nezakonita odluka mogla uzrokovati neimovinsku i imovinsku štetu u odnosu na koju IMG ima interes tražiti naknadu ne može utjecati okolnost da je Komisija, u odluci donesenoj šest godina kasnije i na temelju drugačije pravne i činjenične ocjene, došla do zaključka da se IMG ne može smatrati međunarodnom organizacijom. Naime, u okviru tužbe za naknadu štete nezakonitost akta ili postupanja koje može dovesti do nastanka izvanugovorne odgovornosti Unije treba ocjenjivati ovisno o pravnim i činjeničnim elementima koji su postojali u trenutku donošenja navedenog akta ili u trenutku navedenog postupanja (presuda od 10. rujna 2019., HTTS/Vijeće,
C‑123/18 P
,
EU:C:2019:694
, t.
39.
).
Iz prethodno navedenog proizlazi da je neosnovana Komisijina argumentacija o tome da su ove žalbe postale bespredmetne odnosno da je IMG izgubio pravni interes.
B.

O žalbi C‑619/20 P
IMG u prilog svojem zahtjevu ističe dva žalbena razloga koji se temelje na pogreškama koje se tiču prava kojima su zahvaćeni odbacivanje njegova zahtjeva za poništenje dopisa od 18. srpnja 2019. kao nedopuštenog (točke 43. do 76. pobijanog rješenja), odnosno, odbacivanje kao očito nedopuštenog njegova zahtjeva za naknadu štete koja mu je navodno prouzročena tim dopisom (točke 77. do 93. istog rješenja).
1.

Prvi žalbeni razlog
a)

Argumenti stranaka
IMG tvrdi da rasuđivanje na temelju kojeg je Opći sud smatrao da dopis od 18. srpnja 2019. nije akt koji može biti predmet tužbe za poništenje sadržava više pogrešaka koje se tiču prava.
Naime, tvrdi da taj dopis sadržava konačnu odluku Komisije o izvršenju presude C‑183/17 P i C‑184/17 P provedbom novog ocjenjivanja IMG‑ova statusa s obzirom na odredbe financijskih propisa iz 2002. i 2012., a imajući u vidu dodatne elemente koje treba dostaviti zainteresirana stranka ili, ako to nije moguće, države koje je ona prikazala kao svoje sadašnje ili bivše članove. Takvoj se izričitoj odluci implicitno, ali nužno, pridodaje odluka da se ta presuda ne izvrši pri čemu se IMG stavlja u položaj međunarodne organizacije koju, među ostalim, priznaje Komisija, a koji je imao prije donošenja dvaju akata koje je poništio Sud.
Međutim, smatra da je time što nije priznao da se te odluke mogu pobijati, Opći sud, prije svega, počinio pogrešku koja se tiče prava koja se sastoji u tome što je odbio sankcionirati Komisijinu povredu članka 266. prvog stavka UFEU‑a, koji obvezuje institucije Unije da u slučaju poništenja akta koji su one donijele poduzmu potrebne mjere kako bi postupile u skladu s presudom kojom se to poništenje proglašava. Konkretnije, navodi da se u točkama 53. do 59., 61. do 66., 68. do 70. i 73. do 76. pobijanog rješenja ne poštuje pravomoćnost presude C‑183/17 P i C‑184/17 P, iz čijeg odlučujućeg dijela obrazloženja (točke 92. do 96. i 104.) proizlazi da je Komisija bila dužna IMG staviti u prijašnji položaj priznate međunarodne organizacije, u smislu financijskih propisa iz 2002. i 2012., koji je imala.
Nadalje, ne uzimajući u obzir činjenicu da je u odnosu na IMG to priznanje trebalo ostati stečeno, osim ako njegovi članovi ne promjene njegov status ili okončaju njegovo postojanje, Opći sud povrijedio je različita pravila međunarodnog javnog prava koja se odnose na pojam„međunarodna organizacija” iz tih propisa i čije je poštovanje, uzimajući u obzir njihovu nadređenost sekundarnom pravu Unije, obvezno kako za taj sud tako i Komisiju u okviru izvršenja presude C‑183/17 P i C‑184/17 P.
Naposljetku, navodi da je Opći sud pogrešno primijenio načela utvrđena u ustaljenoj sudskoj praksi Suda koja se odnosi na pojam „akt koji se može pobijati” time što dopis od 18. srpnja 2019. nije kvalificirao kao takav, unatoč njegovu tekstu, kontekstu u kojem je donesen i pravnim učincima izričitih i implicitnih odluka koje je on sadržavao.
Komisija navodi da taj žalbeni razlog nije osnovan.
b)

Ocjena Suda
Tužba za poništenje može se podnijeti, na temelju članka 263. prvog stavka UFEU‑a, protiv svake odredbe ili mjere koje donesu institucije, tijela, uredi i agencije Unije, neovisno o njihovu obliku, koji proizvode obvezujuće pravne učinke koji utječu na interese fizičke ili pravne osobe, mijenjajući na bitan način njezin pravni položaj (presuda od 31. siječnja 2019., International Management Group/Komisija,
C‑183/17 P i C‑184/17 P
,
EU:C:2019:78
, t.
51.
i navedena sudska praksa).
Kako bi se u određenom slučaju utvrdilo proizvodi li pobijani akt obvezujuće pravne učinke, valja, kao prvo i kao što to proizlazi iz ustaljene sudske prakse Suda, razmotriti njegovu bit i ocijeniti njegove učinke s obzirom na objektivne kriterije poput sadržaja navedenog akta, uzimajući u obzir, prema potrebi, kontekst njegova donošenja kao i ovlasti institucije, tijela, ureda ili agencije Unije koja ga je donijela. Same te ovlasti valja razumjeti ne na apstraktan način, nego kao elemente koji mogu pojasniti konkretnu analizu sadržaja navedenog akta, koja je od središnjeg i neophodnog značaja (presuda od 21. siječnja 2021., Njemačka/Esso Raffinage,
C‑471/18 P
,
EU:C:2021:48
, t.
64.
i navedena sudska praksa).
Kao drugo, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da u slučaju, kao što je to ovaj, u kojemu je pobijani akt donesen nakon poništenja ranijeg akta, valja uzeti u obzir pravne posebnosti koje su svojstvene takvom položaju.
U tom pogledu, iz članka 266. UFEU‑a proizlazi da je institucija, tijelo, ured ili agencija Unije čiji je akt proglašen ništavim dužna poduzeti potrebne mjere kako bi postupila sukladno presudi o poništenju tog akta i, kako bi postupila u skladu s tom presudom i u potpunosti je izvršila, poštovati ne samo njezinu izreku, nego i obrazloženje na kojem se ona temelji i koje joj predstavlja nužnu potporu, u smislu da je neophodno za određivanje točnog značenja onoga što je odlučeno u izreci (presuda od 14. lipnja 2016., Komisija/McBride i dr.,
C‑361/14 P
,
EU:C:2016:434
, t.
35.
i navedena sudska praksa).
Međutim, budući da se člankom 266. UFEU‑a ne određuje priroda mjera koje mora poduzeti autor akta koji je proglašen ništavim kako bi ispunio tu obvezu, na njemu je da utvrdi te mjere (vidjeti u tom smislu presudu od 14. lipnja 2016., Komisija/McBride i dr.,
C‑361/14 P
,
EU:C:2016:434
, t.
52.
i
53.
), pri čemu, u pogledu odabira tih mjera, ima široku marginu prosudbe, dok je god to u skladu s izrekom presude kojom je taj akt poništen i s obrazloženjem koje joj predstavlja nužnu potporu (vidjeti u tom smislu presudu od 15. ožujka 2018., Deichmann,
C‑256/16
,
EU:C:2018:187
, t.
87.
i navedenu sudsku praksu).
Kao treće i posljednje, ustaljena je sudska praksa da, u slučaju akata koji se donose u više pripremnih faza, akt koji može biti predmet tužbe za poništenje čini, načelno, samo mjera kojom se utvrđuje konačno stajalište nadležne institucije, tijela, ureda i agencije Unije, na kraju postupka, ali ne i međumjere čiji je cilj priprema te konačne mjere, osobito izražavanjem privremenog mišljenja (presude od 11. studenoga 1981., IBM/Komisija,
60/81
,
EU:C:1981:264
, t.
10.
i
20.
, i od 3. lipnja 2021., Hongrie/Parlament,
C‑650/18
,
EU:C:2021:426
, t.
43.
i
44.
).
Naime, tužba za poništenje podnesena protiv mjere kojom se izražava privremeno stajalište mogla bi sudove Unije navesti da iznesu ocjenu o pitanjima o kojima se nadležna institucija, tijelo, ured ili agencija Unije još nije imala priliku očitovati, što bi bilo nespojivo sa sustavom podjele nadležnosti i pravnih lijekova predviđenim UFEU‑om (vidjeti u tom smislu presude od 13. listopada 2011., Deutsche Post i Njemačka/Komisija,
C‑463/10 P i C‑475/10 P
,
EU:C:2011:656
, t.
51.
, i od 15. ožujka 2017., Stichting Woonlinie i dr./Komisija,
C‑414/15 P
,
EU:C:2017:215
, t.
45.
).
Usto, budući da se na nezakonitosti koje mogu zahvatiti međumjeru može pozvati povodom tužbe za poništenje, koja se može podnijeti protiv konačne mjere u čijoj pripremi ona sudjeluje, ta tužba omogućava da se dotičnim osobama osigura dostatna sudska zaštita (vidjeti u tom smislu presude od 13. listopada 2011., Deutsche Post i Njemačka/Komisija,
C‑463/10 P i C‑475/10 P
,
EU:C:2011:656
, t.
53.
i
54.
, i od 6. listopada 2021., Poggiolini/Parlament (
C‑408/20 P
,
EU:C:2021:806
, t.
43.
).
U ovom je slučaju Opći sud došao do zaključka da, s obzirom na njegov sadržaj, kako je naveden u točki 63. ove presude, dopis od 18. srpnja 2019. nije akt koji može biti predmet tužbe za poništenje jer čini pripremnu mjeru.
Konkretnije, taj je sud u točkama 51. i 52. pobijanog rješenja najprije smatrao da se taj dopis treba analizirati na način da se njime izražava Komisijino stajalište prema kojem je ta institucija smatrala potrebnim pribaviti elemente namijenjene tomu da joj omoguće da ocijeni IMG‑ov status međunarodne organizacije u smislu primjenjivih odredbi i da odredi svoje konačno stajalište u tom pogledu kako bi postupila u skladu sa svojom obvezom izvršenja presude C‑183/17 P i C‑184/17 P.
Nadalje, Opći je sud u točki 54. te u točkama 59. do 69. i 71. do 75. pobijanog rješenja u biti smatrao da je, uzimajući u obzir kontekst u kojem je do navedenog dopisa došlo, izreku i obrazloženje presude C‑183/17 P i C‑184/17 P, kao i diskrecijsku ovlast kojom Komisija raspolaže kako bi postupila u skladu sa svojom obvezom izvršenja te presude, ona imala mogućnost, čak i obvezu, provesti novu ocjenu IMG‑ova statusa međunarodne organizacije s obzirom na primjenjive odredbe i, u tu svrhu, ishoditi elemente koji su joj se činili potrebnima da joj omoguće odrediti svoje konačno stajalište u tom pogledu.
Naposljetku, Opći je sud iz toga u točki 76. pobijanog rješenja zaključio da je dopis od 18. srpnja 2019. pripremna mjera za odluku koju je Komisija bila dužna donijeti radi izvršenja presude C‑183/17 P i C‑184/17 P.
U tom pogledu valja istaknuti, kad je riječ, kao prvo, o IMG‑ovim argumentima koji su sažeti u točki 94. ove presude, da, uzimajući u obzir načela sudske prakse navedena u točkama 100. do 102. te presude, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je, na način sažeto prikazan u točki 108. navedene presude, odredio pravne posljedice koje je valjalo izvesti u okviru analize mogućnosti pobijanja dopisa od 18. srpnja 2019., prvo, iz postojanja presude C‑183/17 P i C‑184/17 P, drugo, iz diskrecijske ovlasti kojom je Komisija raspolagala za ispunjavanje svoje obveze poduzimanja mjera potrebnih za njezino izvršenje, i , treće, iz snage pravomoćno presuđene stvari koja se, kao što je to istaknuto u točki 89. ove presude, veže i uz izreku te poništavajuće presude i uz obrazloženje koje joj predstavlja nužnu potporu.
Posebno, kao što je to taj sud pravilno istaknuo, iz točaka 57. do 59., točke 61. i točaka 88. do 90. presude C‑183/17 P i C‑184/17 P, s jedne strane, jasno proizlazi da se Komisija dužna uvjeriti da tijela kojima je povjerila ili namjerava povjeriti zadaće izvršenja proračuna, na temelju odredbi financijskih propisa iz 2002. i 2012. o neizravnom upravljanju proračunom Unije od strane međunarodnih organizacija, imaju takav status u smislu tih odredbi. S druge strane, ta institucija ima obvezu da, u slučaju postojanja sumnji u tom pogledu, te sumnje otkloni, kao i da prikupi sve potrebne elemente kako bi pravno i činjenično opravdala svoju odluku, uzimajući u obzir pravne posljedice te odluke na dotični subjekt.
Usto, iz točaka 92. do 97. i točke 104. presude C‑183/17 P i C‑184/17 P, čiji je sadržaj bio naveden u točkama 22. i 23. rješenja C‑183/17 P‑INT, jasno proizlazi da u ovom slučaju odluke koje je Sud poništio nisu bile ni pravno ni činjenično opravdane.
S obzirom na te ocjene i utvrđenja, koja čine potporu izreci te presude, Komisija nije bila dužna staviti IMG u prijašnji položaj priznate međunarodne organizacije, u kojem on tvrdi da se nalazio, nego je mogla ispuniti svoju obvezu izvršenja presude C‑183/17 P i C‑184/17 P donošenjem postupovnih mjera kojima se nastoji ispraviti nepravilnost koju je utvrdio Sud i, potencijalno, donijeti novi akt, s ciljem zamjene odluka koje je Sud poništio, nakon što je pribavila elemente koje je smatrala potrebnima kako bi pravno i činjenično utemeljila taj novi akt.
Kad je riječ, kao drugo, o IMG‑ovim argumentima sažetima u točki 96. ove presude, valja istaknuti da, s obzirom na pravne posljedice koje je valjano izveo iz presude C‑183/17 P i C‑184/17 P, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče pravne kvalifikacije činjenica kada je u točki 76. pobijanog rješenja zaključio da dopis od 18. srpnja 2019. treba smatrati, s obzirom na njegov sadržaj, pripremnom mjerom kojom se izražava Komisijino privremeno stajalište u pogledu IMG‑ova statusa međunarodne organizacije u smislu primjenjivih odredaba.
Naime, budući da je nadležna institucija namjeravala provesti ocjenu tog statusa, takva se mjera mogla valjano kvalificirati kao pripremna mjera s obzirom na načela sudske prakse navedena u točkama 103. i 104. ove presude.
Što se tiče, kao treće, IMG‑ovih argumenata sažetih u točki 95. ove presude, valja utvrditi da se oni odnose na posljedice koje, prema njegovu mišljenju, treba izvesti iz određenih pravila međunarodnog javnog prava koja se odnose na pojam „međunarodna organizacija” u okviru ocjene njegova eventualnog statusa međunarodne organizacije u smislu primjenjivih odredbi, dakle na pitanje za koje je Komisija u dopisu od 18. srpnja 2019. navela da ga je htjela ocijeniti prije bilo kakvog zauzimanja konačnog stajališta. Međutim, uzimajući u obzir sudsku praksu navedenu u točkama 104. i 105. te presude, takvi argumenti, čak i pod pretpostavkom da su osnovani, ne mogu dovesti do priznavanja mogućnosti pobijanja tog dopisa.
Zbog svih prethodno navedenih razloga, ovaj žalbeni razlog nije osnovan i stoga ga treba odbiti.
2.

Drugi žalbeni razlog
a)

Argumenti stranaka
IMG najprije tvrdi da je, s obzirom na to da je dio tužbenog zahtjeva za poništenje dopisa od 18. srpnja 2019. bio dopušten, i dio zahtjeva za naknadu neimovinske štete prouzročene tim dopisom, u suprotnosti s onim što je Opći sud utvrdio u točkama 80. i 81. pobijanog rješenja, također bio dopušten.
Nadalje, smatra da se ni dio tužbenog zahtjeva kojim se traži naknada imovinskih šteta prouzročenih odlukom od 8. svibnja 2015. nije mogao odbaciti kao nedopušten zbog litispendencije u odnosu na predmet T‑381/15 RENV, kao što je to Opći sud pogrešno utvrdio u točkama 82. do 85. tog rješenja. Naime, iako je bila posljedica te odluke, na predmetne se štete posebno i isključivo pozivalo u mjeri u kojoj su se one nastavile nanositi tim dopisom.
Naposljetku i na isti način, tužbeni zahtjev za naknadu imovinskih šteta koje su posljedica odluke od 16. prosinca 2014. odnosio se posebno i isključivo na te štete u mjeri u kojoj su se one nastavile nanositi dopisom od 18. srpnja 2019., tako da je Opći sud također počinio pogrešku koja se tiče prava time što ga je u točkama 86. do 93. navedenog rješenja odbacio kao nedopušten.
Komisija smatra da je taj žalbeni razlog djelomično neosnovan i bespredmetan u preostalom dijelu.
b)

Ocjena Suda
U tom pogledu, kad je riječ, kao prvo, o IMG‑ovu argumentu koji se odnosi na ocjenu Općeg suda iz točaka 80. i 81. pobijanog rješenja, dovoljno je utvrditi da, iako IMG u biti samo tvrdi da se za tu ocjenu treba smatrati da je zahvaćena pogreškom koja se tiče prava ako se pokaže da je dio tužbenog zahtjeva za poništenje dopisa od 18. srpnja 2019. bio pogrešno odbačen kao nedopušten, iz točke 117. ove presude proizlazi da je Opći sud osnovano odbacio taj dio tužbenog razloga kao nedopušten.
Kad je riječ, kao drugo, o dijelu tužbenog zahtjeva koji se odnosi na naknadu imovinskih šteta koje su se, iako su posljedica odluke od 8. svibnja 2015., navodno nastavile nanositi dopisom od 18. srpnja 2019., valja primijetiti da, kao što je na to Opći sud pravilno podsjetio u točki 82. pobijanog rješenja, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da tužbu za poništenje ili za naknadu štete, koja je podnesena nakon druge tužbe koja suprotstavlja iste stranke, zahtijeva isto i temelji se na istim razlozima ili prigovorima, treba odbaciti kao nedopuštenu zbog litispendencije (rješenje od 1. travnja 1987., Ainsworth i dr./Komisija,
159/84, 267/84, 12/85 i 264/85
,
EU:C:1987:172
, t.
3.
i
4.
, i presuda od 5. travnja 2017., Changshu City Standard Parts Factory i Ningbo Jinding Fastener/Vijeće,
C‑376/15 P i C‑377/15 P
,
EU:C:2017:269
, t.
29.
).
Međutim, Opći sud pravilno je primijenio tu sudsku praksu u ovom slučaju, u točkama 83. do 85. pobijanog rješenja, s obzirom na to da je IMG‑ov zahtjev za naknadu štete bio podnesen nakon zahtjeva o kojem se odlučivalo u predmetu T‑381/15 RENV, u kojem se IMG suprotstavio istoj stranci, u kojem je taj zahtjev imao isti kompenzacijski cilj i u kojem se odnosio na imovinske štete koje su, iako ih se nastavilo nanositi dopisom od 18. srpnja 2019., prema mišljenju same zainteresirane stranke, bile posljedica odluke o kojoj je riječ u tom ranijem predmetu.
Kao treće i posljednje, što se tiče IMG‑ova sličnog argumenta koji se odnosi na dio njegova tužbenog zahtjeva za naknadu šteta koje su se, iako uzrokovane odlukom od 16. prosinca 2014., navodno nastavile nanositi dopisom od 18. srpnja 2019., dovoljno je istaknuti da je on bespredmetan. Naime, kako bi odbacio taj dio tužbenog zahtjeva kao nedopušten, Opći sud se u točkama 91. do 93. pobijanog rješenja nije oslonio na meritorna ili postupovna razmatranja povezana s prirodom ili podrijetlom šteta na koje se poziva, nego na nepoštovanje formalnih zahtjeva primjenjivih na tužbe kojima se pokreće postupak iz članka 76. točke (d) svojeg Poslovnika, smatrajući, u biti, da je argumentacija kojom se nastoji potkrijepiti navedeni dio tužbenog zahtjeva previše štura i neprecizna da bi mogao odlučivati.
Stoga, budući da ovaj žalbeni razlog nije ništa utemeljeniji od prvog, žalbu treba odbiti.
C.

O žalbi u predmetu C‑620/20 P
IMG u prilog svojem zahtjevu ističe dva žalbena razloga, koji se temelje na pogreškama koje se tiču prava kojima je zahvaćeno odbijanje dijela njegova zahtjeva koji se odnosi na naknadu štete kao neosnovanog (točke 69. do 100. pobijane presude), odnosno odbacivanje preostalog dijela tog zahtjeva kao nedopuštenog (točke 40. do 68. te presude).
1.

Prvi žalbeni razlog
a)

Argumenti stranaka
Što se tiče dijela zahtjeva koji se odnosi na naknadu štete i koji je meritorno odbijen u pobijanoj presudi, IMG tvrdi, prvo, da je Opći sud, time što nije izveo posljedice iz poništenja odluke od 8. svibnja 2015. presudom C‑183/17 P i C‑184/17 P, povrijedio načelo pravomoćnosti, kako je utvrđeno u članku 61. drugom stavku Statuta Suda Europske unije, prema kojem je u slučaju vraćanja predmeta Općem sudu, taj sud vezan odlukom Suda glede pravnih pitanja. Naime, iako je Sud zaključio da su Komisijine sumnje u pogledu IMG‑ova statusa međunarodne organizacije neopravdane, Opći sud je u točkama 82. do 86. pobijane presude odbio priznati da Komisija više nema pravo isticati sumnje u tom pogledu.
Drugo, IMG ističe da je Opći sud u točkama 86. do 88. pobijane presude počinio niz pogrešaka koje se tiču prava time što je odbio priznati da se nezakonitost koju je utvrdio Sud kvalificira – s obzirom na relevantne odredbe financijskih propisa iz 2002. i 2012. i na pravila međunarodnog javnog prava koja treba uzeti u obzir radi razumijevanja pojma „međunarodna organizacija”, na koji se te odredbe odnose – kao povredu pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava subjektima kojima je Unija povjerila zadaće izvršenja proračuna.
IMG u tom pogledu najprije navodi da jednom kad je subjekt priznat kao međunarodna organizacija, takav mu se status više ne može zanijekati zbog konačnosti i mogućnosti isticanja tog priznanja koje proizlazi iz međunarodnog javnog prava, sve dok države koje su njegove članice same nisu odlučile izmijeniti njegov status ili okončati njegovo postojanje. Posljedično, takav subjekt, na temelju tog prava i sve dok god postoji, ima pravo ostati priznat kao takav.
Nadalje, dovođenje u pitanje statusa međunarodne organizacije, koji je tako priznat određenom subjektu, ne može se opravdati posebnim ili autonomnim karakterom pojma „međunarodna organizacija” u smislu financijskih propisa iz 2002. i 2012., s obzirom na to da ih treba tumačiti u skladu s relevantnim pravilima međunarodnog javnog prava, uzimajući u obzir viši stupanj koji ta pravila zauzimaju u hijerarhiji pravnih pravila.
Naposljetku, IMG u biti ističe da je uzimanje u obzir svih pravnih i činjeničnih elemenata relevantnih u ovom slučaju trebalo navesti Opći sud na zaključak da njegov status međunarodne organizacije ne dovodi ni do kakve opravdane sumnje.
Treće, IMG prigovara Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava u točkama 89. do 93. pobijane presude time što je odbio utvrditi postojanje povrede prava na dobru upravu koja dovodi do odgovornosti Unije, uzimajući u obzir nezakonitost koju je Sud bio istaknuo u presudi C‑183/17 P i C‑184/17 P. Naime, s obzirom na neopravdanost sumnji koje su navele Komisiju da zamrzne svoje ugovorne odnose s IMG‑om, u odluci od 8. svibnja 2015., kao i na pogrešku koja se tiče prava i očitu pogrešku u ocjeni kojima je zahvaćena ta odluka, IMG smatra jasnim da ta nezakonitost čini povredu prava na dobru upravu, kako je utvrđena u članku 41. Povelje, i, konkretnije, obveze koju je na temelju tog članka imala ta institucija, da pri ispitivanju njegova položaja postupa s dužnom pažnjom, u skladu sa sudskom praksom koja proizlazi iz presude od 21. studenoga 1991., Technische Universität München (
C‑269/90
,
EU:C:1991:438
, t.
14.
).
Četvrto, navodi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točkama 96. i 97. pobijane presude zaključio da povreda financijskih pravila iz 2002. i 2012., na koju se poziva IMG, u svakom slučaju nije dovoljno ozbiljna.
Komisija u odgovoru smatra, prvo, da je prigovor prema kojem je Opći sud povrijedio članak 61. drugi stavak Statuta Suda Europske unije nedopušten, bespredmetan i neosnovan. Tvrdi, naime, da se on odnosi na ocjene Općeg suda o nepostojanju povrede pravnih pravila kojima se dodjeljuju prava pojedincima, koja se ne mogu dovesti u pitanje u okviru žalbe. Usto, smatra da je taj sud u svakom slučaju zaključio da takva povreda, pod pretpostavkom da se utvrdi, nije dovoljno ozbiljna. Naposljetku, navodi da iz presude C‑183/17 P i C‑184/17 P, kao i iz rješenja C‑183/17 P‑INT, proizlazi da Komisija nije bila dužna IMG‑u priznati status međunarodne organizacije u smislu financijskih pravila iz 2002. i 2012.
Drugo, Komisija navodi da je prigovor – prema kojem je nezakonitost koju je utvrdio Sud trebalo kvalificirati kao povredu pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava međunarodnim organizacijama kojima je Komisija povjerila zadaće izvršenja proračuna, uzimajući u obzir određena pravila međunarodnog javnog prava koja se odnose na pojam „međunarodna organizacija” iz odredbi financijskih propisa iz 2002. i 2012. – također bespredmetan i neosnovan.
Naime, pitanje koje treba riješiti u ovom slučaju nije može li Komisija provesti novu procjenu IMG‑ova statusa, nego jesu li odredbe financijskih propisa iz 2002. i 2012., na temelju kojih je ta institucija izrazila sumnje u tom pogledu, pravna pravila čiji je cilj dodijeliti prava subjektima koji se nalaze u IMG‑ovoj situaciji. Komisija, međutim, smatra da ocjene Općeg suda u tom pogledu nisu zahvaćene pogreškama koje se tiču prava.
Treće, prigovor koji se odnosi na povredu prava na dobru upravu može biti novi razlog i stoga nedopušten jer nije bio dovoljno uočljiv i razrađen u podnescima u prvostupanjskom postupku. U svakom slučaju, smatra da on nije osnovan. IMG naime nije ni pokušao dokazati da je Komisija, osim nezakonitosti koju je utvrdio Sud, pokazala nedostatak dužne pažnje, kao što je to Opći sud utvrdio u točki 92. pobijane presude. Usto, u točki 91. te presude Opći sud pravilno je iz presude C‑183/17 P i C‑184/17 P zaključio da se Komisiji ne može prigovoriti da je zamrznula svoje ugovorne odnose s IMG‑om s obzirom na to da je njegov status predmet sumnji.
Četvrto, IMG nije dokazao da je Opći sud pogrešno isključio postojanje dovoljno ozbiljne povrede financijskih pravila iz 2002. i 2012.
b)

Ocjena Suda
Kao što to proizlazi iz prethodno izložene argumentacije stranaka, ovaj žalbeni razlog dijeli se na četiri različita prigovora.
1)

Prvi prigovor, koji se temelji na povredi načela pravomoćnosti
Kad je riječ, kao prvo, o prigovoru sažetom u točki 128. ove presude, valja podsjetiti na to da je Sud, nakon što je u cijelosti ukinuo presude T‑29/15 i T‑381/15 i odlučio o dijelu tužbi na temelju kojih su donesene te presude, u točki 104. presude C‑183/17 P i C‑184/17 P doista naveo da tri elementa na koje se Komisija oslonila u svojim odlukama od 16. prosinca 2014. i 8. svibnja 2015., kako su analizirani u točkama 92. do 96. potonje presude, nisu takva da bi dovela u sumnju IMG‑ov status međunarodne organizacije u smislu financijskih pravila iz 2002. i 2012.
Ipak, taj se navod ne može tumačiti zanemarujući obrazloženje presude C‑183/17 P i C‑184/17 P, čiji je on logični nastavak i na čiji je smisao i doseg Sud podsjetio u rješenju C‑183/17 P‑INT, na način naveden u točki 51. ove presude. Međutim, iz tog obrazloženja jasno proizlazi da Komisiji nije bilo zabranjeno naknadno provesti novu ocjenu IMG‑ova statusa međunarodne organizacije, uzimajući u obzir sve relevantne činjenične i pravne elemente.
Stoga Opći sud u točkama 82. do 86. pobijane presude nije počinio nikakvu pogrešku koja se tiče prava u pogledu članka 61. drugog stavka Statuta Suda Europske unije.
2)

Drugi i četvrti prigovor, koji se temelje na postojanju dovoljno ozbiljne povrede financijskih pravila iz 2002. i 2012.
Što se tiče, kao drugo, prigovora sažetih u točkama 129. do 132. i točki 134. ove presude, prema kojima je Opći sud u točkama 86. do 88. i točki 96. do 97. pobijane presude počinio pogreške koje se tiču prava time što je odbio priznati da se nezakonitost koju je Sud utvrdio u presudi C‑183/17 P i C‑184/17 P može kvalificirati kao dovoljno ozbiljna povreda pravnog pravila čiji je cilj dodijeliti prava pojedincima, iako je za odredbe financijskih propisa iz 2002. i iz 2012., u odnosu na koje je ta ozbiljna nezakonitost utvrđena, trebalo smatrati da imaju takav predmet, s obzirom na pravila međunarodnog javnog prava relevantna u ovom slučaju, valja istaknuti sljedeće.
Prvo, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da je, kako bi mogla nastati izvanugovorna odgovornost Unije u određenom slučaju, potrebno, među ostalim uvjetima, da osoba koja traži naknadu štete ili štetâ za koje smatra da je pretrpjela zbog postupanja ili akta Unije dokaže postojanje povrede pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima (presude od 4. srpnja 2000., Bergaderm i Goupil/Komisija,
C‑352/98 P
,
EU:C:2000:361
, t.
41.
i
42.
, i od 4. travnja 2017., Europski ombudsman/Staelen,
C‑337/15 P
,
EU:C:2017:256
, t.
31.
).
Usto, ta povreda mora biti dovoljno ozbiljna, što je zahtjev koji sam po sebi ovisi o diskrecijskoj ovlasti kojom raspolažu institucija, tijelo, ured ili agencija Unije koja je povrijedila to pravilo i o tome jesu li očito i grubo povrijedili granice te ovlasti, osobito s obzirom na stupanj jasnoće i preciznosti navedenog pravila, na poteškoće u tumačenju ili primjeni koje iz toga mogu proizići te na složenost situacije koju treba riješiti (vidjeti u tom smislu presude od 4. srpnja 2000., Bergaderm i Goupil/Komisija,
C‑352/98 P
,
EU:C:2000:361
, t.
40.
,
43.
i
44.
, i od 30. svibnja 2017., Safa Nicu Sepahan/Vijeće,
C‑45/15 P
,
EU:C:2017:402
, t.
30.
).
Drugo, u ovom slučaju iz teksta i strukture relevantnih odredaba financijskih propisa iz 2002. i 2012., tumačenih u svjetlu ciljeva tih propisa, jasno proizlazi da se ne može smatrati da te odredbe same po sebi imaju za cilj dodijeliti prava subjektima u odnosu na koje se one mogu provoditi.
Naime, članak 53. točka (c) i članak 53.d Financijske uredbe iz 2002. te članak 58. stavak 1. točka (c) Financijske uredbe iz 2012. dodjeljuju Komisiji odgovornost za izvršenje proračuna Unije, predviđajući više načina izvršenja tog proračuna, među kojima jedan, nazvan „zajedničko upravljanje s međunarodnim organizacijama” u prvoj od tih uredbi, i „neizravno upravljanje” u drugoj, omogućuje toj instituciji da „povjeri zadaće izvršenja proračuna” takvim organizacijama, što je mogućnost u okviru koje ona ima široku diskrecijsku ovlast.
Usto, u stavcima 1. i 2. članka 53.d Financijske uredbe iz 2002. izričito se navodi da se, samo kada Komisija izvršava proračun putem zajedničkog upravljanja i, stoga, pod pretpostavkom da je odlučila upotrijebiti svoju mogućnost provedbe tog načina izvršenja proračuna, određene zadaće povjeravaju međunarodnoj organizaciji, u kojem slučaju pojedinačni sporazum koji je sklopljen s tom organizacijom mora sadržavati detaljne odredbe koje se odnose na te zadaće. Isto tako, članak 84. stavak 3. drugi podstavak Financijske uredbe iz 2012. precizira da, u slučaju kada je Komisija odlučila izvršiti proračun Unije koristeći način neizravnog upravljanja, u odluci o financiranju moraju se navesti, među ostalim, subjekt ili osoba kojoj su povjerene zadaće izvršenja proračuna, kriteriji korišteni pri njihovu odabiru te zadaće koje su im povjerene. Analogna je odredba, u tom pogledu, sada predviđena člankom 62. stavkom 1. točkom (c) i člankom 156. stavkom 1. Financijske uredbe iz 2018.
Naposljetku, te različite odredbe treba shvatiti, kao što je na to Opći sud pravilno podsjetio u točkama 79. i 80. pobijane presude i kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 51. svojeg mišljenja, s obzirom na načelo dobrog financijskog upravljanja iz članka 310. stavka 5. i članka 317. prvog stavka UFEU‑a.
Uzimajući u obzir ulogu i odgovornost koju te odredbe primarnog prava Unije i financijske uredbe dodjeljuju Komisiji u vezi s izvršenjem proračuna Unije, ta je institucija, naime, dužna osigurati poštovanje navedenog načela. Iz toga slijedi da je Komisija, u slučaju da odluči provesti način izvršenja proračuna koji podrazumijeva uključivanje treće strane, u svakom slučaju dužna osigurati, tijekom te provedbe, a zatim cijelo vrijeme izvršavanja predmetnih proračunskih zadaća, poštovanje primjenjivih uvjeta, osobito onih koji uređuju dodjelu odgovarajućih sredstava i njihovo naknadno korištenje (vidjeti u tom smislu presude od 28. veljače 2019., Alfamicro/Komisija,
C‑14/18 P
,
EU:C:2019:159
, t.
65.
i
66.
i od 16. srpnja 2020., ADR Center/Komisija,
C‑584/17 P
,
EU:C:2020:576
, t.
100.
i
101.
).
Posljedično, treba smatrati da odredbe o kojima je riječ imaju za cilj omogućiti Komisiji da, na temelju široke diskrecijske ovlasti i poštujući niz pravnih, administrativnih, tehničkih i financijskih uvjeta te načelo dobrog financijskog upravljanja, povjeri zadaće izvršenja proračuna međunarodnim organizacijama, a ne da im dodjeljuje prava poput toga da im se takve zadaće povjere ili da ih one zadrže.
Treće, kad je riječ o IMG‑ovoj argumentaciji prema kojoj povreda pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima proizlazi iz obveze suda Unije da u okviru svoje analize odredaba navedenih u točkama 148. i 149. ove presude uzme u obzir različita pravila međunarodnog javnog prava koja se odnose na priznanje međunarodnih organizacija kao i na mogućnost pozivanja na to priznanje, valja, s jedne strane, podsjetiti na to da, u slučaju da je Komisija povjerila zadaće izvršenja proračuna određenom subjektu, u svojstvu međunarodne organizacije, takvo se povjeravanje uvijek može naknadno preispitati s obzirom na primjenjive formalne i postupovne zahtjeve, ako je ta odluka o preispitivanju i pravno i činjenično opravdana, kao što to proizlazi iz točke 111. ove presude.
S druge strane, valja istaknuti da se, neovisno o bilo kakvoj analizi njihova mogućeg sadržaja i mogućnosti da se subjekt poput IMG‑a na njih pozove pred sudom, pravila na koja se potonji poziva ne mogu ni u kojem slučaju uzeti u obzir u svrhu odlučivanja o ovoj tužbi za naknadu štete koja se temelji na nezakonitosti odluke od 8. svibnja 2015., kako ju je Sud utvrdio u presudi C‑183/17 P i C‑184/17 P.
Naime, kao prvo, odluka od 8. svibnja 2015. temelji se upravo, kao što to osobito proizlazi iz točaka 31. i 46. ove presude, na postojanju sumnji u vezi s IMG‑ovim statusom međunarodne organizacije u smislu financijskih pravila iz 2002. i 2012., a ne na konačnoj ocjeni, u jednom ili drugom smislu, tog statusa.
Nadalje, iako je poništio te odluke zbog njihove pravne i činjenične neopravdanosti, u presudi C‑183/17 P i C‑184/17 P Sud ni u kojem slučaju nije odlučivao o pitanju – koje nije povezano sa sporovima koji su mu podneseni – o tome treba li, na temelju analize koja nije zahvaćena pogreškom koja se tiče prava i uzimajući u obzir sva relevantna činjenična i pravna pitanja, smatrati ili, naprotiv, isključiti da IMG ima takav status, kao što to proizlazi iz točaka 51. do 142. ove presude.
Naposljetku, o tom pitanju Opći sud sada može odlučiti u okviru tužbe za poništenje koja mu je podnesena protiv odluke od 8. lipnja 2021. u kojoj se Komisija konačno izjasnila o tom pitanju.
Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 57. svojeg mišljenja, IMG se ne može, kako bi se utvrdilo postojanje povrede pravnog pravila čiji je cilj dodijeliti prava pojedincima, osloniti na pravila čije uzimanje u obzir nužno pretpostavlja da se prethodno odlučivalo, u smislu koji on ima na umu, o pitanju koje istodobno nije bilo povezano sa sporovima čiji je ova žalba nastavak u pogledu nezakonitosti koju je Sud utvrdio u presudi C‑183/17 P i C‑184/17 P, a može ga se postaviti u okviru tužbe za poništenje koju je zainteresirana strana usporedno podnijela Općem sudu i po kojoj je postupak još uvijek bio u tijeku pred tim sudom na dan podnošenja te žalbe.
S obzirom na sve te elemente, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točkama 86. do 88. pobijane presude smatrao da se nezakonitost koju je Sud utvrdio u presudi C‑183/17 P i C‑184/17 P ne može kvalificirati kao povreda pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima, upućivanjem na odredbe financijskih propisa iz 2002. i 2012. u pogledu kojih je ta nezakonitost utvrđena. Stoga nije potrebno ispitati IMG‑ove argumente prema kojima je taj sud također počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točkama 96. i 97. pobijane presude podredno istaknuo da ta povreda u svakom slučaju nije bila dovoljno ozbiljna.
3)

Treći prigovor, koji se temelji na postojanju povrede obveze dužne pažnje
Kao treće i posljednje, kad je riječ o prigovoru sažeto prikazanom u točki 133. ove presude, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava koje je Opći sud navodno počinio u točkama 90. do 93. pobijane presude, odbijanjem da se u ovom slučaju utvrdi postojanje povrede obveze koju je imala Komisija, da postupa s dužnom pažnjom prilikom ispitivanja IMG‑ova položaja, valja istaknuti sljedeće.
Kad je riječ o dopuštenosti, iako je točno da se glavni prigovor koji IMG ističe protiv Komisije u okviru svojeg zahtjeva za naknadu štete odnosi na postojanje dovoljno ozbiljne povrede financijskih propisa iz 2002. i 2012., ipak je jasno da je IMG također prigovorio Komisiji da je istodobno počinila ozbiljnu povredu drugih načela i drugih pravnih pravila, među kojima su i ona koja se odnose na pravnu sigurnost, zaštitu legitimnih očekivanja, pravo na saslušanje i pravo na dobru upravu, kako su navedeni u članku 41. Povelje.
Konkretno, IMG se u svojim podnescima u prvostupanjskom postupku posebno pozvao na određene presude suda Unije u kojima je taj sud pojasnio opseg obveze dužne pažnje koju Unija ima na temelju tog članka Povelje, odnosno na presude Suda od 21. studenoga 1991., Technische Universität München (
C‑269/90
,
EU:C:1991:438
, t.
14.
), i od 16. prosinca 2008., Masdar (UK)/Komisija (
C‑47/07 P
,
EU:C:2008:726
, t.
92.
), te na presudu Općeg suda od 29. travnja 2015., Staelen/Ombudsman (
T‑217/11
,
EU:T:2015:238
, t.
88.
). Usto, opetovano je tvrdio, kako u prvotnom postupku tako i u postupku koji je uslijedio nakon djelomičnog vraćanja predmeta Općem sudu na ponovno suđenje, da su se sumnje koje je Komisija navela u odluci od 8. svibnja 2015. temeljile na očito pogrešnoj i nepotpunoj analizi pojma „međunarodna organizacija” iz financijskih propisa iz 2002. i 2012., njegova položaja s obzirom na taj pojam i brojnih činjeničnih elemenata, osobito dokumentirane prirode, koje je trebalo uzeti u obzir prilikom pravnog kvalificiranja toga položaja. Prigovori koji se temelje na povredi navedenih propisa i obveze dužne pažnje stoga su u ovom slučaju bili neraskidivo povezani, što opravdava da ih se razmotri zajedno (vidjeti u tom smislu presudu od 16. lipnja 2022., SGL Carbon i dr./Komisija,
C‑65/21 P i C‑73/21 P do C‑75/21 P
,
EU:C:2022:470
, t.
35.
).
Uostalom, Komisija je dobro shvatila doseg ovog prigovora tvrdeći, u svojem prvotnom odgovoru na tužbu i naknadnim očitovanjima u pogledu djelomičnog vraćanja predmeta Općem sudu, da, pod pretpostavkom da je odluka od 8. svibnja 2015. nezakonita, ta nezakonitost nije bila jedna od onih „koje uobičajeno oprezna i pažljiva uprava ne bi počinila u sličnim okolnostima”, s obzirom na to da je njezino postupanje, naprotiv, bilo „uobičajeno oprezno i pažljivo”.
Što se tiče merituma, valja podsjetiti, kao prvo, na to da je nezakonitost odluke od 8. svibnja 2015., koja čini akt Unije na temelju kojeg se u ovom slučaju traži njezina izvanugovorna odgovornost, Sud već utvrdio u točkama 92. do 96. i točki 104. presude C‑183/17 P i C‑184/17 P, koje su pravomoćne, kao što je to navedeno u točki 89. ove presude.
U tom pogledu, kao što je to istaknuto u točkama 22. i 23. rješenja C‑183/17 P‑INT i ponovljeno u točkama 46. i 49. ove presude, Sud je utvrdio da je Komisija učinila nezakonitom odluku od 8. svibnja 2015. time što je smatrala da postoje sumnje u pogledu IMG‑ova statusa međunarodne organizacije, u smislu financijskih pravila iz 2002. i 2012., na temelju rasuđivanja koje je zahvaćeno pogreškom koja se tiče prava i očitom pogreškom u ocjeni zato što se trima elementima koji je ta institucija uzela u obzir nisu mogle opravdati te sumnje.
Usto, iz predmetnih točaka presude C‑183/17 P i C‑184/17 P, kao i iz točaka 85. do 87. iste presude, s obzirom na koju te točke treba tumačiti, proizlazi da se ta Komisijina ocjena ne temelji – ni u samoj odluci od 8. svibnja 2015. ni u drugim dokumentima o kojima je ta institucija obavijestila IMG i koji su dio spisa prvostupanjskog sudskog postupka – ni na kakvoj analizi relevantnosti triju elemenata o kojima je riječ u pogledu kvalifikacije kao „međunarodna organizacija” u smislu financijskih pravila iz 2002. i 2012., odnosno analizi dosega samog tog pojma.
Naposljetku, iz toga proizlazi da je IMG podnio sve elemente kako bi se utvrdio njegov status međunarodne organizacije, koje je Komisija propustila ocijeniti.
Drugo, kad je riječ o tome čini li obveza dužne pažnje pravno pravilo kojim se dodjeljuju prava pojedincima i čija povreda može dovesti do izvanugovorne odgovornosti Unije u određenom slučaju, ako se utvrdi da je dovoljno ozbiljna, najprije valja istaknuti da se tom obvezom, koja je svojstvena pravu na dobru upravu iz članka 41. Povelje i koja se općenito primjenjuje na radnje Unije u odnosima s javnosti, od te uprave zahtijeva da postupa s pažnjom i oprezom (vidjeti u tom smislu presudu od 16. lipnja 2022., SGL Carbon i dr./Komisija,
C‑65/21 P i C‑73/21 P do C‑75/21 P
,
EU:C:2022:470
, t.
30.
i navedenu sudsku praksu).
Nadalje, iz sudske prakse Suda proizlazi da takva obveza dužne pažnje čini pravno pravilo kojim se dodjeljuju prava pojedincima i čija povreda može dovesti do izvanugovorne odgovornosti Unije u određenim okolnostima (vidjeti u tom smislu presude od 27. ožujka 1990., Grifoni/Komisija,
C‑308/87
,
EU:C:1990:134
, t.
6.
,
7.
i
14.
; od 16. prosinca 2008., Masdar (UK)/Komisija,
C‑47/07 P
,
EU:C:2008:726
, t.
91.
, i od 4. travnja 2017., Ombudsman/Staelen,
C‑337/15 P
,
EU:C:2017:256
, t.
38.
i
41.
), odnosno, ako se u određenom slučaju utvrdi da je ta povreda dovoljno ozbiljna, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 146. ove presude.
Naposljetku, poštovanje navedene obveze od temeljne je važnosti u slučaju kada institucija, tijelo, ured ili agencija Unije, čije je postupanje ili akt u pitanju u određenom slučaju, raspolaže širokom diskrecijskom ovlašću (presuda od 21. studenoga 1991., Technische Universität München,
C‑269/90
,
EU:C:1991:438
, t.
14.
), kao što je ona kojom je u ovom slučaju raspolagala Komisija, kako to proizlazi iz točaka 148. do 152. ove presude. Iz toga osobito slijedi da, kada se jedna stranka poziva na očitu pogrešku u ocjeni koju je počinila nadležna institucija, tijelo, ured ili agencija, sud Unije mora provjeriti jesu li oni pažljivo i nepristrano ispitali sve relevantne elemente predmetnog slučaja. Naime, samo se tako može provjeriti jesu li činjenični i pravni elementi o kojima ovisi izvršavanje predmetne ovlasti bili ispunjeni (presude od 21. studenoga 1991., Technische Universität München,
C‑269/90
,
EU:C:1991:438
, t.
14.
, i od 16. lipnja 2022., SGL Carbon i dr./Komisija,
C‑65/21 P i C‑73/21 P do C‑75/21 P
,
EU:C:2022:470
, t.
31.
).
Stoga, s obzirom na prirodu te obveze, koja je neraskidivo povezana s okvirom u kojem uprava Unije djeluje u određenom slučaju, dokaz o postojanju dovoljno ozbiljne povrede može proizići samo iz ispitivanja svih relevantnih činjeničnih i pravnih elemenata u svakom pojedinačnom slučaju, uzimajući u obzir područje, uvjete i kontekst u kojima navedena obveza postoji za instituciju, tijelo, ured ili agenciju o kojima je riječ, kao i konkretne okolnosti koje omogućavaju da se utvrdi nepoštovanje te obveze (vidjeti u tom smislu presudu od 4. travnja 2017., Ombudsman/Staelen,
C‑337/15 P
,
EU:C:2017:256
, t.
40.
i
41.
).
Treće, što se tiče pitanja je li u ovom slučaju utvrđeno postojanje povrede te obveze, koja je eventualno dovoljno ozbiljna, valja utvrditi da je rasuđivanje, koje je Opći sud dovelo do zaključka iz točaka 91. do 97. pobijane presude da to nije bio slučaj, pravno pogrešno.
Naime, kako bi se očitovao o IMG‑ovim argumentima, Opći je sud utvrdio da postojanje te povrede valja isključiti s obzirom na to da se, s jedne strane, „Komisiji […] ne može prigovoriti to što nije sklopila nove sporazume o delegiranju u okviru neizravnog upravljanja sa subjektom čiji se status međunarodne organizacije može preispitivati na temelju elemenata koji su u tom smislu dostavljeni toj instituciji”. Međutim, takav razlog nije bio relevantan, s obzirom na to da je u presudi C‑183/17 P i C‑184/17 P konačno utvrđeno da je odluka od 8. svibnja 2015. nezakonita jer se njome dovodi u pitanje status međunarodne organizacije IMG‑a nakon provođenja analize koja je zahvaćena pogreškom koja se tiče prava i očitom pogreškom u ocjeni nekoliko elemenata na koje se odnosila, i s obzirom na to da je eventualno postojanje povrede koja može dovesti do izvanugovorne odgovornosti Unije trebalo utvrditi u odnosu na tu prošlu odluku i na tu konkretnu nezakonitost, a ne u odnosu na Komisijinu opću ovlast da dovede u sumnju IMG‑ov status na temelju drugih elemenata o kojima može biti obaviještena u budućnosti.
S druge strane, Opći je sud istaknuo da IMG nije naveo zašto pogreška koja se tiče prava i očita pogreška u ocjeni zbog kojih je Sud poništio odluku od 8. svibnja 2015. čini povredu Komisijine obveze dužne pažnje. Međutim, u IMG‑ovoj argumentaciji jasno je, precizno i konkretno istaknuto postojanje takve povrede, koja se temeljila na tome da je ta institucija donijela odluku kojom se doveo u pitanje njezin status međunarodne organizacije u smislu financijskih pravila iz 2002. i 2012. na temelju fragmentarnih elemenata u odnosu na koje je Sud, nakon što ih je ispitao, došao do zaključka da se njima ne mogu opravdati te sumnje, ni s činjeničnog, ni s pravnog stajališta, i da je Komisija to uzela u obzir na način koji sadržava i pogrešku koja se tiče prava, i očitu pogrešku u ocjeni.
Opći je sud, dakle, počinio pogrešku koja se tiče prava time što nije utvrdio postojanje povrede obveze dužne pažnje koju je Komisija u ovom slučaju imala. Osim toga, budući da Opći sud nije zauzeo stajalište o tome je li ta povreda dovoljno ozbiljna u smislu sudske prakse Suda, ta pogreška koja se tiče prava dovodi do ukidanja pobijane presude jer je njome, u točki 100., odbijen IMG‑ov zahtjev za naknadu štete kao neosnovan.
2.

Drugi žalbeni razlog
a)

Argumenti stranaka
Kad je riječ o onim dijelovima zahtjeva za naknadu štete koje je Opći sud odbacio kao nedopuštene, IMG tvrdi, prvo, da taj sud nije ispunio svoju obvezu obrazlaganja i da je počinio niz pogrešaka koje se tiču prava time što je, u točkama 49. do 59. i točki 68. pobijane presude, kao nedopuštene odbacio njegove zahtjeve da se Komisiji naloži da restitucijom, putem obveza činjenja, popravi dio štete koja proizlazi iz odluke od 8. svibnja 2015. Naime, smatra da je, za osobu koja želi ishoditi naknadu štete koja joj je prouzročena aktom ili ponašanjem koje se može pripisati Uniji, dopušteno i osnovano zahtijevati da se ta šteta popravi restitucijom u slučajevima koji su za to prikladni, kao što je to u ovom slučaju. Nadalje, tvrdi da je IMG u svojim pisanim očitovanjima nakon djelomičnog vraćanja predmeta Općem sudu samo u tom smislu pojasnio – a u namjeri da ga ažurira – zahtjev za naknadu štete koji se već nalazio u aktu kojim se pokreće postupak. Naposljetku, Opći sud u pobijanoj presudi nije naveo ni jedan valjan razlog da se ne udovolji tom zahtjevu.
Drugo, smatra da je Opći sud također povrijedio svoju obvezu obrazlaganja i počinio niz pogrešaka koje se tiču prava, u točkama 60. i 68. pobijane presude, time što je smatrao da su određene imovinske štete na koje se poziva IMG nove i što je, zbog toga, odbio odgovarajuće dijelove tužbenog zahtjeva. Naime, ti dijelovi tužbenog zahtjeva čine samo preuzimanje, u valjano prilagođenom i razrađenom obliku, tužbenih zahtjeva koji su se već nalazili u aktu kojim se pokreće postupak.
Treće, navodi da je Opći sud povrijedio još i svoju obvezu obrazlaganja i počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točkama 63. i 68. pobijane presude kao nedopušten odbacio njegov zahtjev za naknadu neimovinske štete zbog povrede njegova ugleda, u iznosu od 10 milijuna eura, jer je taj zahtjev promijenio prirodu u odnosu na zahtjev za naknadu štete u visini simboličnog iznosa od jednog eura koji je bio podnesen u tužbi kojom je pokrenut postupak. Naime, s jedne strane, ta je tužba sadržavala napomenu prema kojoj je ta simbolična vrijednost istaknuta uz pridržaj prava prilagodbe iznosa, što je IMG učinio na obrazložen i detaljan način u svojim očitovanjima nakon što je Sud djelomično vratio predmet na ponovno suđenje. S druge strane, navodi da Opći sud ima neograničenu nadležnost u sporovima financijske prirode, koja mu navodno zabranjuje da utvrdi nedopuštenost zahtjeva poput onoga koji mu je bio podnesen u ovom slučaju.
Komisija osporava osnovanost svih tih argumenata.
b)

Ocjena Suda
Najprije valja istaknuti da je zahtjev za naknadu štete o kojem je Opći sud istodobno bio nadležan i dužan odlučiti u predmetu T‑381/15 RENV bio onaj koji mu je Sud vratio na odlučivanje u presudi C‑183/17 P i C‑184/17 P, uz isključenje svakog drugog zahtjeva.
Kao što to proizlazi iz točke 4. izreke te presude i njezinih točaka 1., 33., 39., 100. i 105., koje su nužna potpora toj izreci, zahtjev za naknadu štete koji je Sud na taj način vratio Općem sudu na odlučivanje odgovara zahtjevu koji je IMG podnio u svojem aktu kojom se pokreće postupak u predmetu T‑381/15, čiji je isključivi cilj bio naknada, s jedne strane, imovinske štete koju je IMG procijenio na iznos od 28 milijuna eura i, s druge strane, neimovinske štete koja se odnosi na povredu ugleda zainteresirane stranke, u odnosu na koju se zahtijevala naknada u simboličnom iznosu od jednog eura, kao što je to Opći sud naveo u točkama 22., 46. i 48. pobijane presude, koje se ne dovode u pitanje pred Sudom.
Međutim, kao što to proizlazi iz utvrđenja koja je Opći sud pravilno izvršio u točkama 40. do 42., 46., 48., 53., 54., 60. i 63. pobijane presude, zahtjev za naknadu štete, o kojemu ga je u očitovanjima koja mu je podnio nakon djelomičnog vraćanja predmeta na ponovno suđenje IMG pozvao da odluči, bio je na očit i znatan način proširen u odnosu na svoj prvotni predmet, s obzirom na to da su mu dodani svi dijelovi tužbenog zahtjeva koji su se odnosili, prvo, na izricanje širokog raspona nalogâ za činjenje, drugo, na naknadu imovinskih šteta koje su nove ili različite od one koja je jedina bila prvotno navedena i, treće, naknadu neimovinske štete koja sada više ne glasi na simboličan iznos od jednoga eura, nego na 10 milijuna eura.
Međutim, ne može se prihvatiti da, nakon što je Sud u cijelosti ili djelomično vratio predmet Općem sudu na ponovno suđenje, tužitelj svojim zahtjevima ili novim zahtjevima preinači predmet tog spora, kako je on prvobitno podnesen prvonavedenom sudu, s obzirom na to da je taj predmet, kao što to proizlazi iz ustaljene sudske prakse, određen samo tužbenim zahtjevima ili zahtjevima podnesenima u aktu kojim se pokreće postupak (presude od 25. rujna 1979., Komisija/Francuska,
232/78
,
EU:C:1979:215
, t.
3.
, i od 7. studenoga 2019., Rose Vision/Komisija,
C‑346/18 P
, neobjavljena,
EU:C:2019:939
, t.
43.
i
46.
), kako su oni eventualno prilagođeni ili pojašnjeni, u skladu s primjenjivim uvjetima ili zahtjevima, tijekom prvostupanjskog sudskog postupka.
IMG‑u stoga u ovom slučaju nije bilo dopušteno izmijeniti zahtjev za naknadu štete koji je podnio Općem sudu u predmetu T‑381/15 i o kojem je taj sud bio pozvan ponovno odlučiti nakon djelomičnog vraćanja predmeta na ponovno odlučivanje u presudi C‑183/17 P i C‑184/17 P, kao što je navedeni sud pravilno utvrdio u točki 49. pobijane presude.
Stoga, Opći sud ne samo da je u dostatnoj mjeri obrazložio, nego je i zakonito opravdao svoju odluku da u točki 68. pobijane presude odbaci kao nedopuštene dijelove tužbenog zahtjeva koji su mu bili podneseni u suprotnosti s tim pravilom.
Slijedom toga, ovaj žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan, pri čemu nije potrebno odlučiti o argumentima kojima IMG osporava sporedna obrazloženja pobijane presude koja se odnose na tužiteljevu mogućnost da u okviru zahtjeva za naknadu štete podnese zahtjeve za izdavanje naloga za činjenje.
V.

O tužbi u predmetu T‑381/15 RENV
A.

Odlučivanje o predmetu
Ako stanje postupka, u cijelosti ili djelomično, dopušta odlučivanje o sporu, Sud može, u skladu s člankom 61. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije, sam konačno odlučiti, ovisno o slučaju, o sporu ili dijelu spora u kojem stanje postupka to dopušta ili može, ako je potrebno, tamo gdje stanje postupka ne dopušta odlučivanje, vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu (vidjeti u tom smislu presudu C‑183/17 P i C‑184/17 P, t. 103., i presudu od 28. listopada 2021., Vialto Consulting/Komisija,
C‑650/19 P
,
EU:C:2021:879
, t.
139.
).
U konkretnom slučaju, s obzirom na to da su određeni aspekti zahtjeva za naknadu štete iz točke 181. ove presude bili predmet kontradiktorne rasprave pred Općim sudom i da ispitivanje tih aspekata ne zahtijeva donošenje nikakve dodatne mjere upravljanja postupkom ili razmatranja spisa, Sud smatra da se o njima može odlučiti i da o njima treba konačno odlučiti (vidjeti po analogiji presude od 8. rujna 2020., Komisija i Vijeće/Carreras Sequeros i dr.,
C‑119/19 P i C‑126/19 P
,
EU:C:2020:676
, t.
130.
, i od 2. prosinca 2021., Komisija i GMB Glasmanufaktur Brandenburg/Xinyi PV Products (Anhui) Holdings,
C‑884/19 P i C‑888/19 P
,
EU:C:2021:973
, t.
104.
), u sljedećim granicama.
B.

Postojanje dovoljno ozbiljne povrede obveze dužne pažnje koju je u ovom slučaju imala Komisija
Kao prvo, stanje postupka dopušta donošenje odluke u pogledu pitanja je li povreda obveze dužne pažnje koju je Komisija imala prema IMG‑u u trenutku kada je ta institucija donijela odluku od 8. svibnja 2015., kako je utvrđena u točkama 173. do 175. ove presude, dovoljno ozbiljna, u smislu sudske prakse navedene u točki 146. te presude, za nastanak izvanugovorne odgovornosti Unije.
U tom pogledu najprije valja istaknuti da je, kao što to Komisija pravilno tvrdi, pojam „međunarodna organizacija” na koji se upućuje u financijskim propisima iz 2002. i 2012. opći pojam čije tumačenje, za potrebe tih propisa, može dovesti do poteškoća, osobito zbog nedostatka sudske prakse u tom pogledu.
Nadalje, ta institucija također opravdano ističe da se primjena tog pojma u ovom slučaju također mogla pokazati složenom i dovesti do poteškoća u pravnoj kvalifikaciji činjenica, s obzirom na IMG‑ov specifičan položaj, kako je sažeto prikazan u točki 18. ove presude.
Međutim, iz sudske prakse Suda proizlazi da, iako navedene poteškoće pri tumačenju i primjeni mogu biti takve da objašnjavaju postupanje institucije, tijela, ureda ili agencije u slučaju da se pokaže da su postupali kao uobičajeno oprezno i pažljivo upravno tijelo u sličnim okolnostima (vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2019., HTTS/Vijeće (
C‑123/18 P
,
EU:C:2019:694
, t.
43.
), one, s druge strane, ne omogućavaju da se kao ispričiva kvalificira očita nepažnja u okviru ispitivanja čije se provođenje zahtijevalo od Komisije u pogledu IMG‑ova položaja (vidjeti u tom smislu presudu od 4. travnja 2017., Europski ombudsman/Staelen,
C‑337/15 P
,
EU:C:2017:256
, t.
41.
i navedenu sudsku praksu), osobito kada to pomanjkanje pažnje uključuje nerazjašnjavanje pitanja koja su u središtu toga ispitivanja ili izvođenje očito neprikladnih, manjkavih, nerazumnih ili neutemeljenih zaključaka (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 4. travnja 2017., Europski ombudsman/Staelen (
C‑337/15 P
,
EU:C:2017:256
, t.
104.
do
106.
,
109.
,
112.
,
114.
i
117.
).
Naime, u ovom slučaju moguće poteškoće pri tumačenju i primjeni navedene u točkama 190. i 191. ove presude ne mogu objasniti donošenje odluke koja je toliko očito pravno i činjenično neutemeljena kao odluka od 8. svibnja 2015., za koju je presudom C‑183/17 P i C‑184/17 P konačno utvrđeno da nije sadržavala nikakvu pravnu analizu pojma „međunarodna organizacija” u smislu financijskih propisa iz 2002. i 2012., s jedne strane, i da se elementima na koje se pozvalo u potporu toj odluci nije mogao dovesti u sumnju IMG‑ov status međunarodne organizacije, s druge strane.
Iz toga slijedi da je utvrđeno postojanje dovoljno ozbiljne povrede obveze dužne pažnje koju je u ovom slučaju imala Komisija.
C.

Štete na koje se poziva i uzročna veza s utvrđenom povredom
Kad je riječ, kao drugo, o uvjetima kojima podliježe postojanje izvanugovorne odgovornosti Unije u određenom slučaju, a koji nisu oni utvrđeni u prethodnoj točki, valja podsjetiti na to da se navedeni uvjeti, kao što to proizlazi iz ustaljene sudske prakse Suda, odnose, s jedne strane, na stvarno postojanje štete ili štetâ na koje se poziva i, s druge strane, na postojanje uzročne veze između postupanja Unije koje je predmet spora, na jednoj strani, i te štete ili štetâ, na drugoj (presuda od 28. listopada 2021., Vialto Consulting/Komisija,
C‑650/19 P
,
EU:C:2021:879
, t.
138.
i navedena sudska praksa).
IMG u ovom slučaju zahtijeva naknadu neimovinske i imovinske štete koja mu je navodno prouzročena odlukom od 8. svibnja 2015. Kao što to proizlazi iz točaka 55. i 185. ove presude, Opći je sud te zahtjeve za naknadu štete pravilno proglasio djelomično nedopuštenima. Stoga u ovoj fazi sudskog postupka preostaju samo oni od tih zahtjeva koji se odnose, s jedne strane, na neimovinsku štetu u vezi s povredom IMG‑ova ugleda, za simboličan iznos od jednog eura i, s druge strane, na imovinsku štetu koja se u biti sastoji od mogućeg gubitka prilike za zainteresiranu stranku da joj Komisija dodijeli nove sporazume o delegiranju, kao međunarodnoj organizaciji zaduženoj za zadaće izvršenja proračuna u okviru neizravnog upravljanja proračunom Unije i da, na toj osnovi, kao „paket neizravnih troškova”, dobije iznos koji odgovara paušalnom postotku općih administrativnih troškova koji se mogu smatrati stvarnim troškovima prihvatljivima za financiranje Unije.
U tom pogledu valja istaknuti, prvo, da iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se u određenim situacijama nematerijalna ili neimovinska šteta može smatrati popravljenom na primjeren i dostatan način time što je poništen nezakoniti akt koji ju je uzrokovao (presude od 9. srpnja 1987., Hochbaum i Rawes/Komisija,
44/85, 77/85, 294/85 i 295/85
,
EU:C:1987:348
, t.
22.
; od 28. veljače 2008., Neirinck/Komisija,
C‑17/07 P
,
EU:C:2008:134
, t.
98.
; od 28. svibnja 2013., Abdulrahim/Vijeće i Komisija,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
, t.
72.
, i od 30. svibnja 2017., Safa Nicu Sepahan/Vijeće,
C‑45/15 P
,
EU:C:2017:402
, t.
49.
).
Točno je da je u ovom slučaju utvrđeno da je Komisijina dovoljno ozbiljna povreda obveze dužne pažnje, koju je imala, IMG‑u prouzročila neimovinsku štetu u obliku povrede njegova ugleda, jer je navela tu instituciju na donošenje odluke u kojoj se navode sumnje u pogledu statusa međunarodne organizacije tog subjekta na temelju elemenata kojima se ni pravno ni činjenično ne mogu opravdati takve sumnje. Konkretno, IMG je pravodobno pred Općim sudom podnio određen broj dokumentiranih dokaza kojima se u dovoljnoj mjeri potvrđuje odjek koji je ta odluka imala u zainteresiranim institucionalnim i profesionalnim krugovima na europskoj i nacionalnoj razini.
Međutim, Sud je utvrdio nezakonitost navedene odluke te ju je poništio u presudi C‑183/17 P i C‑184/17 P. Usto, jasni izrazi kojima je uobličeno to utvrđenje mogu, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 197. ove presude, osigurati primjerenu i dostatnu naknadu neimovinske štete koju je pretrpio IMG, uzimajući u obzir kontekst u kojem se pojavljuju.
Stoga IMG‑ove zahtjeve za naknadu štete treba odbiti kao neosnovane u dijelu u kojem se odnose na neimovinsku štetu koja proizlazi iz nezakonitosti odluke od 8. svibnja 2015.
Drugo, suprotno tomu, u sporu se ne može konačno odlučiti u dijelu koji se odnosi na imovinsku štetu za koju je IMG‑u dopušteno zahtijevati naknadu.
Naime, iako je IMG‑ov zahtjev za naknadu štete bio u cijelosti predmet kontradiktorne i usmene rasprave pred Općim sudom, taj sud nije analizirao osnovanost zahtjeva zainteresirane stranke koji se odnose na tu imovinsku štetu. Usto, iz ispitivanja dokumenata spisa prvostupanjskog sudskog postupka proizlazi da Sud u ovom trenutku ne raspolaže svim činjeničnim elementima koji su potrebni kako bi mu se omogućilo da s dovoljnom razinom sigurnosti provede složene činjenične ocjene koje podrazumijeva ta analiza, osobito uzimajući u obzir okolnost, na koju se podsjeća kako u presudi C‑183/17 P i C‑184/17 P, tako i u točki 45. ove presude, da bi se navedena imovinska šteta mogla sastojati samo od eventualnog gubitka prilike za IMG da mu se povjere zadaće izvršenja proračuna u svojstvu međunarodne organizacije.
Slijedom toga, predmet valja vratiti Općem sudu kako bi on odlučio o postojanju i, po potrebi, o opsegu imovinske štete na koju se poziva, i, u slučaju da se šteta u dovoljnoj mjeri utvrdi, o postojanju uzročne veze između nje i dovoljno ozbiljne povrede obveze dužne pažnje koju je u ovom slučaju imala Komisija, kako ju je Sud konačno utvrdio u ovoj presudi.
VI.

Troškovi
U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika Suda, koji se primjenjuje na žalbeni postupak na temelju njegova članka 184. stavka 1., stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da, u ovom slučaju, IMG nije uspio u predmetu C‑619/20 P, valja mu naložiti snošenje troškova postupka u tom predmetu, u skladu s Komisijinim zahtjevom.
Kad je riječ o predmetima C‑620/20 P i T‑381/15 RENV, valja podsjetiti na to da IMG‑ov zahtjev za naknadu štete treba djelomično vratiti Općem sudu na ponovno odlučivanje, iako ni IMG ni Komisija nisu uspjeli u određenim dijelovima svojih zahtjeva. Posljedično, u tom predmetu o troškovima treba odlučiti naknadno, u skladu s člankom 137. navedenog poslovnika, koji se primjenjuje na žalbeni postupak na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika.

Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Predmeti C‑619/20 P i C‑620/20 P spajaju se u svrhu donošenja presude.

2.
Odbija se žalba u predmetu C‑619/20 P.

3.
Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 9. rujna 2020., IMG/Komisija (
T‑381/15 RENV
,
EU:T:2020:406
), u dijelu u kojem je njome kao neosnovan odbijen zahtjev za naknadu štete International Management Groupa (IMG) u vezi sa štetom koja mu je navodno prouzročena odlukom Europske komisije o tome da više neće s njim sklapati nove sporazume o delegiranju u okviru neizravnog upravljanja, sadržanom u dopisu te institucije od 8. svibnja 2015.

4.
Žalba u predmetu C‑620/20 P se u preostalom dijelu odbija.

5.
Tužba u predmetu T‑381/15 RENV odbija se u dijelu u kojem se odnosi na zahtjev za naknadu neimovinske štete koja je odlukom iz točke 3. ove izreke prouzročena International Management Groupu (IMG).

6.
Predmet T‑381/15 RENV vraća se Općem sudu Europske unije radi odlučivanja o zahtjevu iz točke 3. ove izreke, u dijelu u kojem se odnosi na imovinsku štetu na koju se poziva International Management Group (IMG).

7.
International Management Groupu (IMG) nalaže se snošenje troškova u predmetu C‑619/20 P.

8.
O troškovima će se odlučiti naknadno u predmetima C‑620/20 P i T‑381/15 RENV.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski