CELEX: 62019CJ0866
Ennakkoratkaisupyyntö
Siirtotyöläisten sosiaaliturva
Asetus (EY) N:o 883/2004
52 artiklan 1 kohdan b alakohta
Työntekijä, joka on ollut palkkatyössä kahdessa jäsenvaltiossa
Vähimmäiskausi, jonka täyttymistä oikeuden saavuttaminen vanhuuseläkkeeseen edellyttää kansallisen lainsäädännön mukaan
Toisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan täyttyneen maksukauden huomioon ottaminen
Yhteenlaskeminen
Maksettavan eläke-etuuden määrän laskeminen

Ennakkoratkaisupyyntö koskee sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 883/2004 (
EUVL 2004, L 166, s. 1
ja oikaisu
EUVL 2004, L 200, s. 1
) 52 artiklan 1 kohdan b alakohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat SC ja Zakład Ubezpieczeń Społecznych I Oddział w Warszawie (sosiaalivakuutuslaitos, Varsovan toimipiste I, Puola) (jäljempänä eläkelaitos) ja jossa on kyse sen suhteutetun vanhuuseläkkeen määrän määrittämisestä, joka kyseisen laitoksen on maksettava SC:lle.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Sosiaaliturvajärjestelmän soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 (
EYVL 1997, L 28, s. 1
) (jäljempänä asetus N:o 1408/71), on kumottu 1.5.2010, jolloin alettiin soveltaa asetusta N:o 883/2004.
Asetus N:o 1408/71
Asetuksen N:o 1408/71 1 artiklan r alakohdan mukaan ”vakuutuskausilla” tarkoitettiin ”maksukausia tai työskentelykausia tai itsenäisen ammatinharjoittamisen kausia, sen mukaan kuin ne on määritelty tai tunnustettu vakuutuskausiksi siinä lainsäädännössä, jonka mukaan ne on täytetty tai niitä pidetään täytettyinä, ja kaikkia kausia, joita käsitellään sellaisina, jos niitä pidetään sanotun lainsäädännön mukaan vakuutuskausia vastaavina”.
Asetuksen N:o 1408/71 45 artiklan, jonka otsikko oli ”Sellaisten lainsäädäntöjen mukaan täyttyneiden vakuutus- tai asumiskausien huomioon ottaminen etuuksia koskevien oikeuksien saavuttamiseksi, säilyttämiseksi tai takaisinsaamiseksi, joiden alainen palkattu työntekijä tai itsenäinen ammatinharjoittaja on ollut”, 1 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Jos jäsenvaltion lainsäädännön mukaan etuuksia koskevan oikeuden saavuttamiseksi, säilyttämiseksi tai takaisinsaamiseksi järjestelmässä, joka ei ole 2 tai 3 kohdan mukainen erityisjärjestelmä, edellytetään vakuutus- tai asumiskausien täyttymistä, tämän jäsenvaltion toimivaltainen vakuutuslaitos ottaa huomioon tarpeellisessa määrin muiden jäsenvaltioiden lainsäädännön mukaan täyttyneet vakuutus- tai asumiskaudet, olivatpa ne täyttyneet yleisessä järjestelmässä tai erityisjärjestelmässä ja joko palkattuna työntekijänä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana. Nämä kaudet otetaan huomioon ikään kuin ne olisivat sovellettavan lainsäädännön mukaisesti täyttyneitä kausia.”
Kyseisen asetuksen 46 artiklan, jonka otsikko oli ”Etuuksien myöntäminen”, 1 ja 2 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”1.   Jos jäsenvaltion lainsäädännön mukaan vaaditut edellytykset etuuksia koskevan oikeuden saamiseksi ovat täyttyneet ilman, että 45 artiklan tai 40 artiklan 3 kohdan säännösten soveltaminen on välttämätöntä, sovelletaan seuraavia sääntöjä:
a)
toimivaltainen laitos laskee sille kuuluvan etuuden määrän:
i)
yhtäältä ainoastaan sen soveltaman lainsäädännön säännösten mukaan;
ii)
toisaalta soveltaen 2 kohdan säännöksiä;
– –
2.   Jos jäsenvaltion lainsäädännön vaatimat edellytykset oikeudesta etuuksiin eivät täyty, ellei oteta huomioon 45 artiklan ja/tai 40 artiklan 3 kohdan säännöksiä, sovelletaan seuraavia sääntöjä:
a)
toimivaltainen laitos laskee sen etuuden teoreettisen määrän, jota kysymyksessä oleva henkilö voisi hakea, jos kaikki vakuutus- tai asumiskaudet, jotka ovat täyttyneet niiden jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen mukaan, joiden alainen palkattu työntekijä tai itsenäinen ammatinharjoittaja on, olisivat täyttyneet kyseisessä jäsenvaltiossa ja sen soveltaman lainsäädännön mukaan etuuden myöntämispäivänä. – –
b)
toimivaltainen laitos määrää sen jälkeen etuuden todellisen määrän a alakohdassa tarkoitetun teoreettisen määrän perusteella ja tämän laitoksen soveltaman lainsäädännön mukaan ennen riskin toteutumista täyttyneiden vakuutus- tai asumiskausien keston suhteessa niiden vakuutus- tai asumiskausien kokonaispituuteen, jotka ovat täyttyneet kaikissa kyseessä olevissa jäsenvaltioissa ennen riskin toteutumista.”
Asetus N:o 883/2004
Asetuksen N:o 883/2004 1 artiklan t alakohdan mukaan ”vakuutuskaudella” tarkoitetaan ”maksukausia, työskentelykausia tai itsenäisen ammatinharjoittamisen kausia, jotka on määritelty tai tunnustettu vakuutuskausiksi siinä lainsäädännössä, jonka mukaan ne ovat täyttyneet tai ne katsotaan täyttyneiksi, ja kaikkia sellaisina käsiteltäviä kausia, jos niiden katsotaan kyseisessä lainsäädännössä vastaavan vakuutuskausia”.
Asetuksen N:o 883/2004 6 artikla, jonka otsikko on ”Kausien yhteenlaskeminen”, on seurannut asetuksen N:o 1408/71 45 artiklan 1 kohtaa, ja siinä säädetään seuraavaa:
”Jollei tässä asetuksessa toisin säädetä, sen jäsenvaltion toimivaltaisen laitoksen, jonka lainsäädännön mukaan
–
etuuksia koskevan oikeuden saavuttamiseksi, säilyttämiseksi, keston määrittämiseksi tai takaisinsaamiseksi,
– –
edellytetään vakuutuskausien, työskentelykausien, itsenäisen ammatinharjoittamisen kausien tai asumiskausien täyttymistä, on otettava tarpeellisessa määrin huomioon toisten jäsenvaltioiden lainsäädännön mukaan täyttyneet vakuutuskaudet, työskentelykaudet, itsenäisen ammatinharjoittamisen kaudet tai asumiskaudet, ikään kuin nämä kaudet olisivat täyttyneet kyseisen laitoksen soveltaman lainsäädännön mukaan.”
Asetuksen N:o 883/2004 III osaston 5 lukuun, jonka otsikko on ”Vanhuuseläkkeet ja perhe-eläkkeet”, sisältyy muun muassa kyseisen asetuksen 52 artikla, jonka otsikko on ”Etuuksien myöntäminen”. Kyseisen 52 artiklan 1 kohdassa, jossa toistetaan pääosin asetuksen N:o 1408/71 46 artiklan 2 kohdan säännökset, säädetään seuraavaa:
”Toimivaltainen laitos laskee maksettavan etuuden määrän:
a)
soveltamansa lainsäädännön mukaisesti ainoastaan, jos etuuksiin oikeuttavat edellytykset ovat täyttyneet yksinomaan kansallisen lainsäädännön mukaan (itsenäinen etuus);
b)
laskemalla teoreettisen määrän ja sen jälkeen tosiasiallisen määrän (
pro rata
‑etuus) seuraavasti:
i)
etuuden teoreettinen määrä vastaa etuutta, jota asianomainen henkilö voisi vaatia, jos kaikki muiden jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen mukaisesti täyttyneet vakuutus- ja/tai asumiskaudet olisivat täyttyneet kyseisen laitoksen soveltaman lainsäädännön mukaan etuuden myöntämispäivänä. Jos tämän lainsäädännön mukaan etuuden määrä ei riipu täyttyneiden kausien kestosta, kyseistä määrää pidetään teoreettisena määränä;
ii)
toimivaltainen laitos määrittää sen jälkeen
pro rata
‑etuuden tosiasiallisen määrän soveltamalla teoreettiseen määrään tämän laitoksen soveltaman lainsäädännön mukaan ennen riskin toteutumista täyttyneiden kausien pituuden ja kaikkien kyseessä olevien jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen mukaan ennen riskin toteutumista täyttyneiden kausien kokonaispituuden suhdetta.”
Puolan oikeus
Sosiaaliturvarahastosta maksettavista vanhuus- ja muista eläkkeistä 17.12.1998 annetun lain (ustawa o emeryturach i rentach z Funduszu Ubezpieczeń Społecznych), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa (Dz. U. 2018, järjestysnumero 1270), 5 §:n 1 momentin 2 kohdan mukaan määritettäessä oikeutta vanhuuseläkkeeseen ja laskettaessa eläkkeen määrää maksuihin perustumattomat vakuutuskaudet otetaan huomioon eläkkeen määrän laskemiseksi yksinomaan osoitettujen vakuutusmaksukausien kolmasosaan asti.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Eläkelaitoksen 24.2.2014 tekemällä päätöksellä pääasian valittajalle myönnettiin vanhuuseläke 5.11.2013 alkaen.
Määrittääkseen oikeuden vanhuuseläkkeeseen eläkelaitos otti huomioon pääasian valittajan eri vakuutuskaudet. Eläkelaitos määritti aluksi Puolan tasavallan lainsäädännön mukaan täyttyneiden vakuutusmaksukausien pituuden ja otti tämän jälkeen kyseisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan täyttyneet maksuihin perustumattomat vakuutuskaudet huomioon näiden vakuutusmaksukausien kolmasosaan asti. Koska vakuutettu ei osoittanut täyttäneensä yksinomaan Puolan tasavallan lainsäädännön mukaan täyttyneiden vakuutuskausien perusteella sitä vähimmäisvakuutuskautta, jota oikeuden saavuttaminen vanhuuseläkkeeseen edellyttää, Puolan tasavallan lainsäädännön mukaan täyttyneiden vakuutuskausien kestoon lisättiin toisen jäsenvaltion, tässä tapauksessa Alankomaiden kuningaskunnan, lainsäädännön mukaan täyttyneet vakuutuskaudet.
Kun vakuutuskausien pituus oli määritetty, eläkelaitos laski asetuksen N:o 883/2004 52 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaisesti samalla tavalla etuuden teoreettisen määrän laskemalla yhteen kansalliset vakuutusmaksukaudet ja kansalliset maksuihin perustumattomat vakuutuskaudet kansallisten vakuutusmaksukausien kolmasosaan asti, minkä jälkeen se lisäsi toisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan täyttyneet vakuutuskaudet. Pro rata ‑etuuden tosiasiallinen määrä laskettiin soveltamalla teoreettiseen määrään Puolan tasavallan lainsäädännön mukaan täyttyneiden vakuutusmaksukausien ja maksuihin perustumattomien vakuutuskausien – viimeksi mainitut otettiin huomioon kansallisten vakuutusmaksukausien kolmasosaan asti – pituuden ja niin Puolan tasavallan kuin toisenkin jäsenvaltion lainsäädännön mukaan täyttyneiden vakuutuskausien kokonaispituuden suhdetta.
Pääasian valittaja nosti kanteen eläkelaitoksen 24.2.2014 tekemästä päätöksestä ja vaati muun muassa, että Puolan tasavallan lainsäädännön mukaan täyttyneet maksuihin perustumattomat vakuutuskaudet otetaan huomioon laajemmin vanhuuseläkkeen määrää laskettaessa, koska eläkelaitos oli tehnyt virheen, kun se ei ollut ottanut huomioon unionin tuomioistuimen 3.3.2011 annetussa tuomiossa Tomaszewska (
C‑440/09
,
EU:C:2011:114
; jäljempänä Tomaszewska-tuomio) omaksumaa päättelyä, jonka mukaan määritettäessä niitä kausia, joita oikeuden saavuttaminen vanhuuseläkkeeseen edellyttää, on määritettäessä sitä rajaa, jota maksuihin perustumattomat kaudet eivät voi ylittää, otettava huomioon kaikki siirtotyöläisen työuran aikana täyttyneet vakuutuskaudet, muissa jäsenvaltioissa täyttyneet kaudet mukaan lukien.
Sąd Okręgowy w Warszawie (Varsovan alueellinen tuomioistuin, Puola) katsoi, että eläkelaitoksen soveltama laskentamenetelmä oli oikea, ja hylkäsi kyseisen kanteen 19.11.2015 antamallaan tuomiolla.
Pääasian valittajan tekemän valituksen johdosta Sąd Apelacyjny w Warszawie (Varsovan ylioikeus, Puola) muutti 9.8.2017 antamallaan tuomiolla tätä ratkaisua ja eläkelaitoksen 24.2.2014 tekemää päätöstä. Kyseinen tuomioistuin täsmensi, että Tomaszewska-tuomiossa omaksuttu asetuksen N:o 1408/71 45 artiklan soveltamista koskeva tulkinta pätee paitsi määritettäessä vanhuuseläkeoikeuden saamisen edellyttämää kestoa myös laskettaessa maksettavan etuuden määrää.
Eläkelaitos teki kyseisestä tuomiosta kassaatiovalituksen Sąd Najwyższylle (ylin tuomioistuin, Puola). Eläkelaitos väittää valituksensa tueksi ensinnäkin, että Tomaszewska-tuomio koski asetuksen N:o 1408/71 45 artiklan 1 kohdan, joka vastaa asetuksen N:o 883/2004 6 artiklaa, tulkintaa eikä asetuksen N:o 1408/71 46 artiklan 2 kohtaa, joka vastaa pääasiassa kyseessä olevaa asetuksen N:o 883/2004 52 artiklan 1 kohtaa. Toiseksi kyseistä tuomiota voidaan soveltaa vain sellaisiin tosiseikkoihin, jotka vastaavat mainittuun tuomioon johtaneen asian tosiseikkoja. Kolmanneksi Tomaszewska-tuomiossa omaksutun asetuksen N:o 1408/71 45 artiklaa koskevan tulkinnan soveltaminen pääasiassa merkitsisi sitä, että Puolan tasavallan lainsäädännön mukaan täyttyneet maksuihin perustumattomat vakuutuskaudet otettaisiin huomioon laajemmin kuin mistä Puolan oikeudessa säädetään, mikä johtaisi siihen, että Puolan sosiaaliturvajärjestelmän osuus vakuutetulle maksettavasta etuudesta kasvaisi. Neljänneksi asetuksen (EY) N:o 883/2004 6 artiklan mukaisen kausien yhteenlaskemista koskevien tiettyjen periaatteiden soveltamisesta sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamiseen 16.12.2010 tehdyn päätöksen N:o H6 (
EUVL 2011, C 45, s. 5
) 2 kohdasta ilmenee, että vastaanottavan jäsenvaltion on laskettava yhteen muiden jäsenvaltioiden ilmoittamat vakuutuskaudet kyseenalaistamatta niiden arvoa, joten Puolan sosiaaliturvalaitosta ei voida pakottaa ottamaan huomioon kansallisia vakuutuskausia laajemmin kuin mistä kansallisessa oikeudessa säädetään.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan asetuksen N:o 883/2004 52 artiklan 1 kohdan b alakohtaa voidaan tulkita kolmella eri tavalla.
Ensimmäisen mahdollisen tulkinnan on omaksunut Sąd Apelacyjny w Warszawie, joka tukeutuu asetuksen N:o 1408/71 45 artiklan 1 kohdan tulkintaan, sellaisena kuin se ilmenee Tomaszewska-tuomiosta, jonka mukaan asianomaisen jäsenvaltion toimivaltaisen laitoksen on määritettäessä sitä rajaa, jota maksuihin perustumattomat vakuutuskaudet eivät voi ylittää suhteessa vakuutusmaksukausiin, otettava huomioon kaikki täyttyneet vakuutuskaudet, muissa jäsenvaltioissa täyttyneet kaudet mukaan lukien. Tätä oikeudellista fiktiota ei sovelleta tämän tulkinnan mukaan ainoastaan etuutta koskevan oikeuden saavuttamiseen vaan myös tämän etuuden niin teoreettisen ja kuin tosiasiallisenkin määrän laskemiseen.
Toisen tulkinnan mukaan Tomaszewska-tuomio vaikuttaa vain osittain asetuksen N:o 883/2004 52 artiklan tulkintaan siinä mielessä, että pelkästään kyseisen artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdassa säädetään nimenomaisesti, että teoreettinen määrä on laskettava käyttämällä oikeudellista fiktiota, jonka mukaan vakuutettu on täyttänyt kaikki vakuutuskaudet, muissa jäsenvaltioissa täyttyneet vakuutuskaudet mukaan lukien, siinä jäsenvaltiossa, jossa etuus myönnetään. Mainitun artiklan 1 kohdan b alakohdan ii alakohdassa tarkoitettu tosiasiallinen määrä lasketaan kyseisen tulkinnan mukaan tätä fiktiota järjestelmällisesti soveltamatta.
Kolmas tulkinta merkitsisi sitä, että Tomaszewska-tuomiota sovelletaan ainoastaan vanhuuseläkettä koskevan oikeuden saavuttamiseen eikä kyseisen eläkkeen määrän laskemiseen.
Tässä tilanteessa Sąd Najwyższy päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko [asetuksen N:o 883/2004] 52 artiklan 1 kohdan b alakohtaa tulkittava siten, että toimivaltainen laitos
a)
ottaa kansallisen lainsäädännön mukaan huomioon maksuihin perustumattomat kaudet kaikkien niiden maksukausien kolmasosaan asti, jotka ovat täyttyneet kansallisen lainsäädännön ja toisten jäsenvaltioiden lainsäädännön mukaan, määritettäessä sekä etuuden teoreettista määrää (i alakohta) että tosiasiallista määrää (ii alakohta); vai
b)
ottaa kansallisen lainsäädännön mukaan huomioon maksuihin perustumattomat kaudet kaikkien niiden maksukausien kolmasosaan asti, jotka ovat täyttyneet kansallisen lainsäädännön ja toisten jäsenvaltioiden lainsäädännön mukaan, ainoastaan määritettäessä etuuden teoreettista määrää (i alakohta), mutta ei määritettäessä tosiasiallista määrää (ii alakohta); vai
c)
ei ota määritettäessä etuuden teoreettista määrää (i alakohta) ja tosiasiallista määrää (ii alakohta) huomioon toisessa jäsenvaltiossa täyttyneitä vakuutuskausia laskettaessa kansallisessa oikeudessa säädettyä maksuihin perustumattomien kausien enimmäisrajaa?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään lähinnä, onko asetuksen N:o 883/2004 52 artiklan 1 kohdan b alakohtaa tulkittava siten, että asianomaisen jäsenvaltion toimivaltaisen laitoksen on sen rajan määrittämiseksi, jota maksuihin perustumattomat vakuutuskaudet eivät kyseisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan voi ylittää suhteessa vakuutusmaksukausiin, otettava huomioon eri vakuutuskaudet, muiden jäsenvaltioiden lainsäädännön mukaan täyttyneet vakuutuskaudet mukaan lukien, laskettaessa kyseisen säännöksen i alakohdassa tarkoitettua etuuden teoreettista määrää ja mainitun säännöksen ii alakohdassa tarkoitettua etuuden tosiasiallista määrää.
Aluksi on huomautettava, että vaikka asetus N:o 1408/71 on korvattu 1.5.2010 lähtien asetuksella N:o 883/2004, asetuksen N:o 1408/71 45 ja 46 artiklan säännökset on otettu pääosin asetuksen N:o 883/2004 6 ja 52 artiklaan. Näin ollen kyseisiä asetuksen N:o 1408/71 säännöksiä koskeva unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö on, kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 28 kohdassa todennut, edelleen täysin merkityksellinen asetuksen N:o 883/2004 kyseessä olevia säännöksiä tulkittaessa.
On muistutettava, että asetuksen N:o 1408/71 ja asetuksen N:o 883/2004 säännöksillä ei luoda yhteistä sosiaaliturvajärjestelmää, vaan niiden tarkoituksena on ainoastaan varmistaa edelleen voimassa olevien eri kansallisten järjestelmien yhteensovittaminen. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jäsenvaltiot siis säilyttävät toimivaltansa sosiaaliturvajärjestelmiensä sisällön määrittämisen osalta (ks. vastaavasti mm. tuomio 21.2.2013, Salgado González,
C‑282/11
,
EU:C:2013:86
,
kohta ja tuomio 7.12.2017, Zaniewicz-Dybeck,
C‑189/16
,
EU:C:2017:946
,
kohta).
Koska asetuksissa N:o 1408/71 ja N:o 883/2004 ei määritetä, mitkä edellytykset työskentely‑ tai vakuutuskausien on täytettävä, nämä edellytykset määritellään – kuten sekä asetuksen N:o 1408/71 1 artiklan r alakohdasta että asetuksen N:o 883/2004 1 artiklan t alakohdasta ilmenee – yksinomaan sen jäsenvaltion lainsäädännössä, jonka mukaan kyseessä olevat kaudet ovat täyttyneet (ks. vastaavasti tuomio 20.1.2005, Salgado Alonso,
C‑306/03
,
EU:C:2005:44
,
kohta).
Vaikka kunkin jäsenvaltion lainsäädännössä on määritettävä muun muassa ne edellytykset, joiden täyttyessä oikeus etuuksiin syntyy, jäsenvaltioiden on kuitenkin noudatettava unionin oikeutta ja erityisesti niitä EUT-sopimuksen määräyksiä, jotka koskevat jokaiselle unionin kansalaiselle tunnustettua vapautta liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella (ks. vastaavasti mm. tuomio 21.2.2013, Salgado González,
C‑282/11
,
EU:C:2013:86
,
ja
kohta sekä tuomio 23.1.2020, Bundesagentur für Arbeit,
C‑29/19
,
EU:C:2020:36
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämän noudattamisen takaamiseksi asetuksen N:o 1408/71 45 artiklassa, sellaisena kuin se on otettu pääosin asetuksen N:o 883/2004 6 artiklaan, säädetään, että jos jäsenvaltion lainsäädännön mukaan etuuksia koskevan oikeuden saavuttamiseksi, säilyttämiseksi tai takaisinsaamiseksi edellytetään vakuutuskausien täyttymistä, kyseisen jäsenvaltion toimivaltaisen vakuutuslaitoksen on otettava huomioon muiden jäsenvaltioiden lainsäädännön mukaan täyttyneet vakuutuskaudet ikään kuin ne olisivat sovellettavan lainsäädännön mukaisesti täyttyneitä kausia. Eri jäsenvaltioiden lainsäädännön mukaan täyttyneet vakuutuskaudet on toisin sanoen laskettava yhteen (tuomio 7.12.2017, Zaniewicz-Dybeck,
C‑189/16
,
EU:C:2017:946
,
kohta).
Asetuksen N:o 1408/71 45 artiklalla, kuten myös asetuksen N:o 883/2004 6 artiklalla, pannaan siten täytäntöön vakuutus‑, asumis‑ tai työskentelykausien yhteen laskemisen periaate, josta määrätään SEUT 48 artiklassa. Kyse on yhdestä niistä perusperiaatteista, jotka koskevat jäsenvaltioiden sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamista unionissa ja joilla pyritään takaamaan se, että vapaata liikkuvuutta koskevan oikeuden käyttämisen seurauksena työntekijältä ei viedä oikeutta niihin sosiaaliturvan etuihin, joita hän olisi voinut vaatia, jos hän olisi ollut koko uransa yhdessä ainoassa jäsenvaltiossa. Tällainen seuraus voisi näet saada unionin työntekijän luopumaan käyttämästä oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen ja muodostaisi näin ollen esteen tälle vapaudelle (ks. vastaavasti Tomaszewska-tuomio, 30 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kun kansallisessa lainsäädännössä säädetään sen vähimmäisvakuutuskauden määrittämiseksi, jonka täyttyminen on asetettu edellytykseksi oikeuden saavuttamiselle vanhuuseläkkeeseen, rajasta, jota maksuihin perustumattomat vakuutuskaudet eivät voi ylittää suhteessa vakuutusmaksukausiin, asianomaisen jäsenvaltion toimivaltaisen laitoksen on siis otettava vakuutusmaksukausia määritettäessä huomioon kaikki siirtotyöläisen työuran aikana täyttyneet vakuutuskaudet, muiden jäsenvaltioiden lainsäädännön mukaan täyttyneet kaudet mukaan lukien (ks. vastaavasti Tomaszewska-tuomio, 37 ja 39 kohta).
Tältä osin on täsmennettävä, että tätä yhteen laskemisen periaatetta sovelletaan kaikissa tilanteissa, joissa oikeuden saavuttaminen vanhuuseläkkeeseen edellyttää muiden jäsenvaltioiden lainsäädännön mukaan täyttyneiden kausien huomioon ottamista, eikä sen soveltaminen näin ollen voi rajoittua ainoastaan sellaiseen Tomaszewska-tuomion taustalla olevaan tapaukseen, jossa kynnysarvoa ei saavuteta sellaisen ensimmäisen laskennan perusteella, jossa kansallisten säännösten mukaisesti määritettyihin vakuutusmaksukausiin ja maksuihin perustumattomiin vakuutuskausiin vain lisättäisiin jonkin toisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan täyttyneet vakuutusmaksukaudet, ottamatta niitä huomioon tätä rajaa laskettaessa.
Pääasiassa ei kuitenkaan ole kyse oikeuden saavuttamisesta eläkkeeseen, mitä koskevat säännöt on vahvistettu asetuksen N:o 1408/71 45 artiklan 1 kohdassa, jota asetuksen N:o 883/2004 6 artikla on seurannut, vaan vanhuuseläkkeen määrän laskemisesta.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että SEUT 48 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdassa määrätään työntekijöiden vapaan liikkuvuuden toteuttamiseksi, että Euroopan parlamentti ja neuvosto toteuttavat toimenpiteet, jotka ovat tarpeen sen turvaamiseksi, että kaikkien eri maiden lainsäädännön mukaan täyttyneet vakuutuskaudet lasketaan yhteen paitsi oikeuden saamiseksi etuuteen ja sen säilyttämiseksi myös etuuden määrän laskemiseksi.
Asetuksen N:o 883/2004 52 artiklan 1 kohdan b alakohdan, jossa toistetaan pääosin etenkin asetuksen N:o 1408/71 46 artiklassa vahvistetut laskentasäännöt (ks. vastaavasti Tomaszewska-tuomio, 22 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), sanamuodosta ilmenee, että vanhuuseläkkeen määrä lasketaan kahdessa vaiheessa siten, että ensin lasketaan teoreettinen määrä ja sen jälkeen tosiasiallinen määrä.
Kyseisen asetuksen 52 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdassa tarkoitetussa ensimmäisessä vaiheessa toimivaltaisen laitoksen on laskettava sen etuuden teoreettinen määrä, jota vakuutettu voisi vaatia, jos kaikki vakuutus- ja/tai asumiskaudet, jotka hän on täyttänyt muiden jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen mukaan, olisivat täyttyneet sen lainsäädännön mukaan, jota kyseinen laitos soveltaa (ks. asetuksen N:o 1408/71 46 artiklan 2 kohdan a alakohdan osalta tuomio 26.6.1980, Menzies,
793/79
,
EU:C:1980:172
,
kohta ja tuomio 7.12.2017, Zaniewicz-Dybeck,
C‑189/16
,
EU:C:2017:946
,
kohta).
Mainitun säännöksen mukaan etuuden teoreettinen määrä on siis laskettava ikään kuin vakuutettu henkilö olisi työskennellyt yksinomaan kyseessä olevassa jäsenvaltiossa (ks. vastaavasti tuomio 26.6.1980, Menzies,
793/79
,
EU:C:1980:172
,
kohta; tuomio 21.7.2005, Koschitzki,
C‑30/04
,
EU:C:2005:492
,
kohta ja tuomio 21.2.2013, Salgado González,
C‑282/11
,
EU:C:2013:86
,
kohta).
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 53 kohdassa todennut, tämä merkitsee nyt käsiteltävässä asiassa sitä, että laskettaessa etuuden teoreettista määrää Puolan tasavallan lainsäädännön ja Alankomaiden kuningaskunnan lainsäädännön mukaan täyttyneet maksukaudet on otettava huomioon sen kolmasosasta muodostuvan rajan määrittämiseksi, jota maksuihin perustumattomat vakuutuskaudet eivät Puolan tasavallan lainsäädännön mukaan voi ylittää suhteessa vakuutusmaksukausiin. Etuuden teoreettisen määrän laskemiseksi eri jäsenvaltioiden lainsäädännön mukaan täyttyneet vakuutuskaudet lasketaan siis yhteen.
Tämä asetuksen N:o 883/2004 52 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdan tulkinta on kyseisen säännöksen tarkoituksen mukainen, koska kyseisen säännöksen nojalla suoritettavalla laskelmalla pyritään – asetuksen N:o 1408/71 46 artiklan 2 kohdan a alakohdan nojalla suoritettavan laskelman tavoin – varmistamaan työntekijälle se teoreettinen enimmäismäärä, jota hän voisi vaatia, jos kaikki hänen vakuutuskautensa olisivat täyttyneet kyseessä olevan jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti (tuomio 26.6.1980, Menzies,
793/79
,
EU:C:1980:172
,
kohta ja tuomio 21.7.2005, Koschitzki,
C‑30/04
,
EU:C:2005:492
,
kohta).
Kuten julkisasiamies on lisäksi ratkaisuehdotuksensa 56 kohdassa huomauttanut, teoreettisen määrän laskemisen kannalta merkityksellisten seikkojen maksimointi on sopusoinnussa sen vakiintuneen oikeuskäytännön kanssa, jonka mukaan asetuksen N:o 1408/71 46 artiklan 2 kohtaa, jota asetuksen N:o 883/2004 52 artiklan 1 kohta on seurannut, on tulkittava sen SEUT 48 artiklassa vahvistetun tavoitteen valossa, jona on edistää muun muassa vakuutus-, asumis- tai työskentelykausien yhteen laskemisella työntekijöiden vapaan liikkuvuuden toteuttamista, mikä merkitsee sitä, että siirtotyöläiset eivät saa menettää oikeuksiaan sosiaaliturvaetuuksiin eikä niiden määrää saa alentaa sillä perusteella, että he ovat käyttäneet oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen (ks. vastaavasti tuomio 9.8.1994, Reichling,
C‑406/93
,
EU:C:1994:320
,
ja
kohta; tuomio 17.12.1998, Lustig,
C‑244/97
,
EU:C:1998:619
,
ja
kohta sekä tuomio 21.2.2013, Salgado González,
C‑282/11
,
EU:C:2013:86
,
kohta).
Asetuksen N:o 883/2004 52 artiklan 1 kohdan b alakohdan ii alakohdassa tarkoitetussa toisessa vaiheessa toimivaltainen laitos vahvistaa sitä vastoin pro rata ‑etuuden tosiasiallisen määrän soveltamalla teoreettiseen määrään kyseisen laitoksen soveltaman lainsäädännön mukaan täyttyneiden vakuutus- tai asumiskausien pituuden ja kaikkien kyseessä olevien lainsäädäntöjen mukaan täyttyneiden vakuutus- tai asumiskausien kokonaispituuden suhdetta (ks. asetuksen N:o 1408/71 46 artiklan 2 kohdan b alakohdan osalta tuomio 26.6.1980, Menzies,
793/79
,
EU:C:1980:172
,
kohta ja tuomio 7.12.2017, Zaniewicz-Dybeck,
C‑189/16
,
EU:C:2017:946
,
kohta).
Asetuksen N:o 883/2004 52 artiklan 1 kohdan b alakohdan ii alakohdalla pyritään siten ainoastaan jakamaan etuuksien kustannukset asianomaisten jäsenvaltioiden laitosten välillä suhteessa kunkin mainitun jäsenvaltion lainsäädännön mukaan täyttyneiden vakuutuskausien pituuteen. Se, että tosiasiallista määrää laskettaessa sovelletaan tällä tavalla pro rata ‑periaatetta eikä yhteen laskemisen periaatetta, on perusteltua, koska yhteistä sosiaaliturvajärjestelmää ei ole, mikä merkitsee sitä, että jäsenvaltioiden sosiaaliturvajärjestelmien taloudellinen koskemattomuus on säilytettävä samalla kun huolehditaan siitä, ettei oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen käyttäville työntekijöille aiheudu haittoja. Se, että pro rata ‑laskennassa otettaisiin huomioon kausi, joka ei vastaa mitään vakuutuskautta tai edes tosiasiallista asumista kyseessä olevassa jäsenvaltiossa, olisi kuitenkin omiaan horjuttamaan yksipuolisesti ja keinotekoisesti jäsenvaltioiden välistä tasapainoa etuuksista aiheutuvien kustannuksien osalta tavalla, joka on ristiriidassa kyseisessä artiklassa käyttöön otetun mekanismin kanssa (ks. vastaavasti asetuksen N:o 1408/71 46 artiklan 2 kohdan b alakohdan osalta tuomio 26.6.1980, Menzies,
793/79
,
EU:C:1980:172
,
kohta).
Kuten myös julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 55 ja 58 kohdassa pääosin todennut, pro rata ‑periaatteen mukaan kunkin toimivaltaisen laitoksen on maksettava vain se osa etuudesta, joka liittyy sen soveltaman lainsäädännön mukaan täyttyneisiin merkityksellisiin kausiin. Näin ollen maksettavan etuuden tosiasiallinen määrä on sellainen osuus teoreettisesta määrästä, joka vastaa kaikkia kysymyksessä olevan jäsenvaltion lainsäädännön mukaan tosiasiallisesti täyttyneitä kokonaisvakuutus- tai asumiskausia.
Etuuden tosiasiallinen määrä on näin ollen laskettava ottamalla huomioon kaikki tosiasialliset maksukaudet tai niihin toimivaltaisen laitoksen soveltaman lainsäädännön mukaan rinnastettavat kaudet (ks. vastaavasti tuomio 3.10.2002, Barreira Pérez,
C‑347/00
,
EU:C:2002:560
,
kohta) asianomaisen jäsenvaltion ulkopuolella täyttyneitä vakuutuskausia lukuun ottamatta.
Nyt käsiteltävässä asiassa etuuden tosiasiallinen määrä on siis laskettava Puolan lainsäädännön mukaisesti ottamalla huomioon Puolan tasavallan lainsäädännön mukaan täyttyneet vakuutusmaksukaudet ja kyseisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan täyttyneet maksuihin perustumattomat vakuutuskaudet näiden vakuutusmaksukausien kolmasosaan asti, kuten kyseisessä lainsäädännössä edellytetään, mutta jättämällä pois toisessa jäsenvaltiossa täyttyneet vakuutuskaudet.
Kaiken edellä esitetyn perusteella esitettyyn kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 883/2004 52 artiklan 1 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että sen rajan määrittämiseksi, jota maksuihin perustumattomat vakuutuskaudet eivät kansallisen lainsäädännön mukaan voi ylittää suhteessa vakuutusmaksukausiin, asianomaisen jäsenvaltion toimivaltaisen laitoksen on laskettaessa kyseisen säännöksen i alakohdassa tarkoitettua etuuden teoreettista määrää otettava huomioon kaikki vakuutuskaudet, muiden jäsenvaltioiden lainsäädännön mukaan täyttyneet kaudet mukaan lukien, kun taas mainitun säännöksen ii alakohdassa tarkoitettu etuuden tosiasiallinen määrä lasketaan pelkästään asianomaisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan täyttyneiden vakuutuskausien perusteella.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 883/2004 52 artiklan 1 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että sen rajan määrittämiseksi, jota maksuihin perustumattomat vakuutuskaudet eivät kansallisen lainsäädännön mukaan voi ylittää suhteessa vakuutusmaksukausiin, asianomaisen jäsenvaltion toimivaltaisen laitoksen on laskettaessa kyseisen säännöksen i alakohdassa tarkoitettua etuuden teoreettista määrää otettava huomioon kaikki vakuutuskaudet, muiden jäsenvaltioiden lainsäädännön mukaan täyttyneet kaudet mukaan lukien, kun taas mainitun säännöksen ii alakohdassa tarkoitettu etuuden tosiasiallinen määrä lasketaan pelkästään asianomaisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan täyttyneiden vakuutuskausien perusteella.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: puola.