CELEX: 62017CJ0109
Predhodno odločanje
Direktiva 2005/29/ES
Nepoštene poslovne prakse podjetij v razmerju do potrošnikov
Pogodba o hipotekarnem kreditu
Postopek izvršbe na podlagi hipoteke
Ponovna ocena vrednosti nepremičnine pred prodajo na dražbi
Veljavnost izvršilnega naslova
Člen 11
Ustrezna in učinkovita sredstva proti nepoštenim poslovnim praksam
Prepoved nacionalnemu sodišču, da presoja obstoj nepoštenih poslovnih praks
Nemožnost prekinitve postopka izvršbe na podlagi hipoteke
Člena 2 in 10
Kodeks dobrega ravnanja
Pravno nezavezujoča narava tega kodeksa

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 11 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (
UL 2005, L 149, str. 22
).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Bankia SA ter Juanom Carlosom Maríjem Merinom, Juanom Pérezom Gavilánom in Marío de la Concepción Marí Merino v zvezi s postopkom izvršbe na podlagi hipoteke.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 93/13/EGS
Člen 4(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288) določa:
„Brez poseganja v člen 7 je treba nedovoljenost [nepoštenost] pogodbenega pogoja oceniti ob upoštevanju narave blaga ali storitev, za katero je bila sklenjena pogodba, in s sklicevanjem na vse okoliščine, ki so obstajale v času sklepanja pogodbe ter na vse druge pogoje te pogodbe ali druge pogodbe, od katere je pogoj odvisen.“
Člen 6(1) te direktive določa:
„Države članice določijo, da nedovoljeni [nepošteni] pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik, kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi teh pogojev, če je nadaljnji obstoj mogoč brez nedovoljenih pogojev.“
Člen 7(1) navedene direktive določa:
„Države članice zagotovijo, da v interesu potrošnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nedovoljenih [nepoštenih] pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki.“
Direktiva 2005/29
V uvodnih izjavah 9, 20 in 22 Direktive 2005/29 je navedeno:
„(9)
Ta direktiva ne posega v individualne tožbe posameznikov, oškodovanih zaradi nepoštene poslovne prakse. Prav tako ne posega v pravila Skupnosti in nacionalna pravila o pogodbenem pravu […]
[…]
(20)
Primerno je opredeliti vlogo kodeksov ravnanja, ki trgovcem omogočajo, da dejansko uporabljajo načela te direktive na posameznih gospodarskih področjih. V sektorjih, za katere veljajo posebne obvezne zahteve, ki urejajo ravnanje trgovcev, je primerno, da iz teh obveznih zahtev izhajajo tudi dokazi o izpolnjevanju zahtev poklicne skrbnosti za ta sektor. Nadzor, ki ga na nacionalni ravni ali na ravni Skupnosti izvajajo tvorci kodeksov z namenom odstraniti nepoštene poslovne prakse, lahko omogoči, da se ni treba zateči k upravnim ali sodnim postopkom in ga je zato treba spodbujati. S sestavo kodeksov ravnanja bi se lahko seznanilo organizacije potrošnikov in se jih pritegnilo k sodelovanju, z namenom doseči visoko raven varstva potrošnikov.
[…]
(22)
Države članice morajo določiti kazni za kršitve določb te direktive in zagotoviti, da se te kazni izvršujejo. Te kazni morajo biti učinkovite, sorazmerne in odvračilne.“
Člen 2 te direktive določa:
„V tej direktivi:
[…]
(d)
‚poslovne prakse podjetji v razmerju do potrošnikov‘ (v nadaljevanju: tudi ‚poslovne prakse‘) pomenijo vsako dejanje, opustitev, ravnanje, razlag[o] ali tržne komunikacije, vključno z oglaševanjem in trženjem, s strani trgovca, neposredno povezano s promocijo, prodajo ali dobavo izdelka potrošnikom;
[…]
(f)
‚kodeks ravnanja‘ pomeni sporazum ali zbirko pravil, ki jih ne določa zakon ali drug predpis države članice in ki določa ravnanje trgovcev, ki se zavežejo, da bodo upoštevali kodeks v zvezi z eno ali več poslovnimi praksami ali poslovnimi sektorji;
[…]“
Člen 3(2) navedene direktive določa:
„Ta direktiva ne posega v pogodbeno pravo in zlasti ne posega v predpise o veljavnosti, sklenitvi ali učinkih pogodb.“
Člen 5(1) in (2) te direktive določa:
„1.   Nepoštene poslovne prakse so prepovedane.
2.   Poslovna praksa je nepoštena, če:
(a)
nasprotuje zahtevam poklicne skrbnosti
in
(b)
v zvezi z izdelkom bistveno izkrivlja ali bi lahko izkrivljala ekonomsko obnašanje povprečnega potrošnika, ki ga izdelek doseže ali je nanj usmerjen, ali obnašanje povprečnega člana skupine, če je poslovna praksa usmerjena na določeno skupino potrošnikov.“
Člen 10 Direktive 2005/29 določa:
„Ta direktiva ne izključuje nadzora nad nepoštenimi poslovnimi praksami s strani tvorcev kodeksov, niti ne izključuje možnosti, da se osebe ali organizacije iz člena 11 obrnejo na taka telesa, če so postopki pred njimi na voljo poleg sodnih ali upravnih postopkov iz navedenega člena.
Obrnitev na taka nadzorna telesa se nikakor ne šteje za odpoved pravici sprožiti sodne ali upravne postopke, kakor so predvideni v členu 11 te direktive.“
Člen 11 te direktive določa:
„1.   Države članice zagotovijo, da so v interesu potrošnikov z namenom uveljavitve skladnosti z določbami te direktive na voljo ustrezna in učinkovita sredstva za boj proti nepoštenim poslovnim praksam.
Taka sredstva vključujejo predpise, po katerih osebe ali organizacije, ki imajo po nacionalnem pravu upravičen interes za boj proti nepoštenim poslovnim praksam, vključno s konkurenti, lahko:
(a)
sprožijo sodni postopek proti takim nepoštenim poslovnim praksam;
in/ali
(b)
prijavijo take nepoštene poslovne prakse upravnemu organu, ki odloča o pritožbah ali sproži ustrezne sodne postopke.
Odločitev za eno od teh možnosti in odločitev o tem, ali sodiščem oz. upravnim organom dopustiti, da zahtevajo predhodno zatekanje k drugim predvidenim načinom obravnavanja pritožb, vključno s tistimi iz člena 10, je prepuščena državam članicam. Te možnosti so na razpolago ne glede na to, ali so prizadeti potrošniki na ozemlju države članice, v kateri se nahaja trgovec, ali v drugi državi članici.
Državam članicam je prepuščena odločitev:
(a)
ali je te postopke mogoče sprožiti ločeno ali skupaj proti več trgovcem iz istega gospodarskega sektorja;
in
(b)
ali je te postopke mogoče sprožiti proti tvorcem kodeksov ravnanja, v kolikor zadevni kodeks spodbuja nespoštovanje pravnih zahtev.
2.   V skladu s predpisi iz odstavka 1 države članice prenesejo na sodišča ali upravne organe pooblastila, ki jim v primerih, kjer ocenijo take ukrepe za potrebne, ob upoštevanju vseh interesov in zlasti javnega interesa omogočajo:
(a)
odreditev prenehanja ali uvedbo ustreznih sodnih postopkov za odreditev prenehanja nepoštenih poslovnih praks;
ali
(b)
če se nepoštene poslovne prakse še ne izvajajo, vendar so tik pred izvedbo, odreditev prepovedi prakse ali uvedbo ustreznih sodnih postopkov, s katerimi se odredi prepoved take prakse,
tudi če ni dokazov o dejanski izgubi ali škodi ali o naklepu ali malomarnosti trgovca.
[…]“
Člen 13 navedene direktive določa:
„Države članice določijo kazni za kršitve nacionalnih predpisov, sprejetih za uporabo te direktive, in sprejmejo vse ukrepe, potrebne za zagotovitev, da se izvršujejo. Te kazni morajo biti učinkovite, sorazmerne in odvračilne.“
Špansko pravo
Zakonik o civilnem postopku
Člen 695 Ley de Enjuiciamiento Civil (zakonik o civilnem postopku) v odstavku 1 določa:
„Dolžnik lahko v postopku, ki je določen v tem poglavju, vloži ugovor zoper izvršbo samo iz teh razlogov:
1.   če preneha zavarovanje ali zavarovana terjatev […],
2.   če gre za napako pri določitvi dolgovanega zneska, kadar je zavarovana terjatev enaka saldu ob zaprtju računa med upnikom v postopku izvršbe in dolžnikom v postopku izvršbe […],
3.   če so v primeru izvršbe na premičninah, ki so zavarovane s hipoteko ali ki so predmet neposestne zastavne pravice, te premičnine predmet druge zastavne pravice, hipoteke na premičnini ali nepremičnini ali zavarovanja, vpisanih pred zastavitvijo, ki je predmet postopka […],
4.   če pogodbeni pogoj, ki predstavlja temelj izvršbe ali s katerim je bilo mogoče določiti dolgovani znesek, ni pošten.“
Člen 698(1) zakonika o civilnem postopku določa:
„O vsakem ugovoru, ki ga lahko vloži dolžnik, tretji, ki je imetnik stvari, ali drug udeleženec in ki ni zajet s predhodnimi členi, vključno z ugovori ničnosti pravnega naslova, zapadlosti, določenosti, prenehanja terjatve ali višine terjatve, se odloči v ustreznem postopku, vendar se sodni izvršilni postopek, določen v tem poglavju, zaradi tega ne prekine ali ovira.“
Kraljeva uredba‑zakon 6/2012
Člen 1 Real Decreto-ley 6/2012 de medidas urgentes de protección de deudores hipotecarios sin recursos (kraljeva uredba-zakon 6/2012 o nujnih ukrepih za varstvo hipotekarnih dolžnikov brez sredstev) z dne 9. marca 2012 določa, da je njen cilj določiti ukrepe, s katerimi bo mogoče spodbuditi prestrukturiranje hipotekarnega dolga dolžnikov, ki se med odplačevanjem dolga znajdejo v izredno težkih razmerah, in mehanizme za večjo prožnost postopkov izvršbe na podlagi hipoteke.
Člen 5 te kraljeve uredbe-zakona določa:
„1.   Pristop kreditnih ustanov ali katerega koli drugega subjekta, ki poklicno opravlja dejavnost dajanja posojil ali hipotekarnih kreditov, h kodeksu dobrih praks, ki je vključen v to prilogo, je prostovoljen.
[…]
4.   Določbe kodeksa dobrih praks zavezujejo vse kreditne ustanove, ki so pristopile k njemu, če je dolžnik dokazal, da je pod pragom za izključitev. […]
[…]
9.   Ustanove, ki so pristopile h kodeksu dobrih praks, svoje stranke ustrezno obvestijo o možnosti sklicevanja na določbe kodeksa. […]“
Člen 6 te kraljeve uredbe-zakona določa:
„1.   To, ali ustanove, ki so pristopile h kodeksu dobrih praks, ta kodeks spoštujejo, nadzoruje v ta namen ustanovljena nadzorna komisija.
[…]
4.   Nadzorna komisija prejema in preučuje informacije, ki ji jih posreduje španska centralna banka v skladu z odstavkoma 5 in 6, ter vsakih šest mesecev objavlja poročilo o ravni spoštovanja kodeksa dobrih praks.
[…]
6.   Pritožbe zaradi nespoštovanja kodeksa dobrih praks s strani kreditnih ustanov se vložijo pri španski centralni banki. Te pritožbe se obravnavajo enako kot druge pritožbe, za katere je pristojna španska centralna banka.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
J. C. Marí Merino, J. P. Gavilán in M. C. Marí Merino so 30. januarja 2006 z družbo Bankia sklenili s hipoteko zavarovano pogodbo o kreditu za glavnico 166.000 EUR z dobo odplačevanja 25 let. V tej pogodbi je bila „izhodiščna vrednost“ s hipoteko zavarovane nepremičnine, torej izklicna cena v primeru, da bi bila ta prodana na dražbi v skladu s španskim pravom, določena na 195.900 EUR.
Glede navedene pogodbe je bila po prvi prenovitvi z dne 29. januarja 2009 sklenjena še druga prenovitev v obliki notarskega zapisa z dne 18. oktobra 2013. V okviru te druge prenovitve je bila izhodiščna vrednost zadevne nepremičnine znižana na 57.689 EUR, obdobje za vračilo glavnice, od katere je ostalo še 102.750 EUR, pa je bilo podaljšano na 40 let. Poleg tega je bila odobrena izvensodna prodaja nepremičnine, v pogodbi pa je od takrat dalje določeno, da je ta nepremičnina običajno prebivališče J. C. Maríja Merine, J. P. Gavilána in M. C. Marí Merino.
Tako prenovljena pogodba o kreditu, zavarovanem s hipoteko, je pomenila izvršilni naslov, zato je družba Bankia začela postopek izvršbe na podlagi hipoteke. J. C. Marí Merino, J. P. Gavilán in M. C. Marí Merino so 8. marca 2016 vložili ugovor zoper ta postopek, ker naj bi ta pogodba vsebovala nepoštene pogoje. Prvič, izhodiščna vrednost naj bi bila znižana v njihovo škodo, s podaljšanjem ročnosti pa naj bi se kreditojemalce zgolj želelo spodbuditi k sprejetju prenovitve navedene pogodbe. Družba Bankia naj bi tako ravnala v nasprotju s poklicno skrbnostjo, ker je izkoristila prestrukturiranje dolga za spremembo ocene vrednosti zadevne nepremičnine. Drugič, v skladu s kodeksom dobrih bančnih praks naj bi bili pogoji, na podlagi katerih bi se kreditojemalci lahko izognili izvršbi in se osvobodili dolga tako, da bi izročili nepremično namesto plačila, hkrati pa ostali v njej kot najemniki, izpolnjeni, zato naj bi družba Bankia, ker je ta kodeks zavezujoč, morala sprejeti izročitev namesto plačila, ki so jo predlagale tožene stranke iz postopka v glavni stvari.
Predložitveno sodišče se sprašuje, ali ravnanja družbe Bankia pomenijo nepoštene poslovne prakse v smislu Direktive 2005/29.
Navedeno sodišče glede tega pojasnjuje, da je na podlagi nacionalnega prava ugovor zoper izvršbo na podlagi hipoteke lahko utemeljen samo na katerem od razlogov, ki so izčrpno določeni v členu 695 zakonika o civilnem postopku. Obstoj nepoštenega pogoja v pogodbi, ki je izvršilni naslov, sicer je tak razlog, vendar naj to ne bi držalo za obstoj nepoštenih poslovnih praks, glede katerih je možen samo nadzor z vložitvijo neposredne tožbe. Z vložitvijo te tožbe pa se postopek izvršbe na podlagi hipoteke ne bi prekinil, saj sodišče, ki odloča o vsebini, v skladu s členom 698 zakonika o civilnem postopku nima pristojnosti za prekinitev tega postopka.
Predložitveno sodišče v tem okviru meni, da če bi mu bilo na podlagi prava Unije dovoljeno, da v postopku izvršbe na podlagi hipoteke opravi nadzor glede nepoštenega ravnanja trgovca, kot mu to omogoča Direktiva 93/13 glede nepoštenih pogojev, bi lahko presojalo o veljavnosti prenovitve pogodbe o kreditu, zavarovanem s hipoteko, z dne 18. oktobra 2013. Poleg tega bi tožene stranke iz postopka v glavni stvari, če bi bil kodeks dobrih bančnih praks za kreditne ustanove, ki so k njemu pristopile, zavezujoč, dejansko lahko zahtevale, naj se sprejme izročitev namesto plačila, s čimer bi se izvršba na podlagi hipoteke končala, prenehala pa bi tudi njihova osebna odgovornost.
V teh okoliščinah je Juzgado de Primera Instancia n
o
5 de Cartagena (prvostopenjsko sodišče št. 5 v Cartageni, Španija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba Direktivo 2005/29 razlagati tako, da je zaradi oteževanja ali onemogočanja sodnega nadzora pri pogodbah in aktih, ki bi lahko vključevali nepoštene poslovne prakse, nacionalna zakonodaja, kot so v Španiji veljavni predpisi o izvršbah na podlagi hipoteke – člen 695 in naslednji v povezavi s členom 552(1) zakonika o civilnem postopku – v katerih ni predviden nadzor, niti po uradni dolžnosti niti na zahtevo stranke, nepoštenih poslovnih praks, v nasprotju s členom 11 te direktive?
2.
Ali je treba Direktivo 2005/29 razlagati tako, da je nacionalna zakonodaja, kot so španski predpisi, ki ne zagotavljajo dejanskega spoštovanja kodeksa ravnanja, če se upnik v izvršbi odloči, da ga ne uporabi, in sicer člena 5 in 6 [kraljeve uredbe-zakona 6/2012] v povezavi z njenim členom 15, v nasprotju s členom 11 te direktive?
3.
Ali je treba člen 11 Direktive 2005/29 razlagati tako, da nasprotuje španski nacionalni zakonodaji, ki potrošniku ne omogoča, da bi med postopkom izvršbe na podlagi hipoteke pozval k spoštovanju kodeksa ravnanja, natančneje v zvezi z izročitvijo nepremičnine namesto plačila in prenehanjem dolga – odstavek 3 priloge h [kraljevi uredbi-zakonu 6/2012]?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba člen 11 Direktive 2005/29 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz zadeve v glavni stvari, s katero je sodišču, ki vodi postopek izvršbe na podlagi hipoteke, prepovedano, da po uradni dolžnosti ali na predlog strank opravi nadzor nad veljavnostjo izvršilnega naslova z vidika obstoja nepoštenih poslovnih praks, sodišču, ki je pristojno za vsebinsko odločanje o obstoju teh praks, pa vsekakor, da sprejme začasne ukrepe, kot je prekinitev postopka izvršbe na podlagi hipoteke.
Najprej je treba navesti, da po mnenju družbe Bankia znižanja ocene vrednosti nepremičnine pod hipoteko, ki je bilo opravljeno v zadevi v glavni stvari, ni mogoče šteti za „poslovno prakso“ v smislu člena 2(d) Direktive 2005/29, ker naj ne bi bilo „neposredno povezano“ s promocijo, prodajo ali dobavo blaga ali storitve potrošniku. To znižanje naj nikakor ne bi bilo „nepošteno“ v smislu člena 5(2) te direktive. V teh okoliščinah naj se Direktiva 2005/29 ne bi uporabljala za obravnavano zadevo, zato naj na prvo vprašanje ne bi bilo treba odgovoriti.
Glede tega zadošča ugotovitev, da bi predložitveno sodišče moralo preveriti, ali se navedena direktiva uporablja za dejansko stanje iz zadeve v glavni stvari, le če bi lahko opravilo nadzor nad veljavnostjo izvršilnega naslova glede na Direktivo 2005/29 oziroma če bi to moralo storiti, kar je odvisno prav od odgovora na prvo vprašanje, ki ga je postavilo navedeno sodišče.
Zato je na prvo vprašanje za predhodno odločanje treba odgovoriti.
Glede tega je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso cilj Direktive 2005/29 zagotoviti visoko raven varstva potrošnikov s popolno harmonizacijo pravil o nepoštenih poslovnih praksah (glej v tem smislu sodbo z dne 16. aprila 2015, UPC Magyarország,
C‑388/13
,
EU:C:2015:225
, točka
in navedena sodna praksa).
Ravno za zagotovitev te visoke ravni varstva potrošnikov ta direktiva določa splošno prepoved nepoštenih poslovnih praks, ki izkrivljajo ekonomsko obnašanje potrošnikov (glej v tem smislu sodbo z dne 19. decembra 2013, Trento Sviluppo in Centrale Adriatica,
C‑281/12
,
EU:C:2013:859
, točki
in
).
Vendar iz ustaljene sodne prakse izhaja tudi, da navedena direktiva v členu 5(1) določa zgolj, da so nepoštene poslovne prakse „prepovedane“, in da torej državam članicam pušča polje proste presoje glede izbire nacionalnih ukrepov za boj proti tem praksam v skladu s členoma 11 in 13 te direktive, če so ti ukrepi ustrezni in učinkoviti ter če so tako določene kazni učinkovite, sorazmerne in odvračilne (glej v tem smislu sodbo z dne 16. aprila 2015, UPC Magyarország,
C‑388/13
,
EU:C:2015:225
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
Poleg tega v skladu z uvodno izjavo 9 Direktive 2005/29 ta direktiva ne posega v individualne tožbe posameznikov, oškodovanih zaradi nepoštene poslovne prakse, niti v pravila Unije in nacionalna pravila o pogodbenem pravu, vključno s, kot izrecno izhaja iz člena 3(2) te direktive, predpisi o veljavnosti, sklenitvi ali učinkih pogodb.
Zato pogodbe, ki pomeni izvršilni naslov, ni mogoče razglasiti za neveljavno zgolj zato, ker vsebuje pogoje, ki so v nasprotju s splošno prepovedjo nepoštenih poslovnih praks, določeno v členu 5(1) navedene direktive.
Na podlagi tega je mogoče ugotoviti, da se za zagotovitev polnega učinka Direktive 2005/29 ne zahteva, da države članice dovolijo sodišču, ki vodi postopek izvršbe na podlagi hipoteke, da bodisi po uradni dolžnosti bodisi na predlog strank opravi nadzor nad veljavnostjo izvršilnega naslova z vidika obstoja nepoštenih poslovnih praks.
V tem okviru se predložitveno sodišče, ki se sklicuje zlasti na sodbo z dne 14. marca 2013, Aziz (
C‑415/11
,
EU:C:2013:164
), sprašuje tudi, ali člen 11 te direktive, ki zlasti zahteva, da so nacionalni ukrepi za boj proti nepoštenim poslovnim praksam ustrezni in učinkoviti, nasprotuje nacionalni ureditvi, kot sta člena 695 in 698 zakonika o civilnem postopku, v skladu s katero potrošnik ne samo ne more ugovarjati postopku izvršbe na podlagi hipoteke s sklicevanjem na obstoj nepoštenih poslovnih praks, ki so podlaga izvršilnega naslova, saj sodišče, ki vodi izvršbo, ni pristojno opraviti tega nadzora, ampak mora v ta namen tudi vložiti tožbo glede glavnega zahtevka pri drugem sodišču, ki ne more prekiniti navedenega postopka izvršbe na podlagi hipoteke.
Vendar v nasprotju s tem, kar trdi zlasti Evropska komisija, ugotovitve, ki jo je Sodišče podalo v navedeni sodbi, izdani v okviru Direktive 93/13, ni mogoče razširiti na Direktivo 2005/29, ker ti direktivi, čeprav je cilj obeh zagotoviti visoko raven varstva potrošnikov, ta cilj uresničujeta na drugačen način.
V členu 6(1) Direktive 93/13 je namreč izrecno določeno, da nepošteni pogoji za potrošnika niso zavezujoči.
Ker je namen te prisilne določbe, da se formalno ravnotežje, ki je v pogodbi določeno med pravicami in obveznostmi sopogodbenikov, nadomesti z dejanskim ravnotežjem, s katerim se lahko znova vzpostavi enakopravnost med njima, mora nacionalno sodišče celo po uradni dolžnosti presoditi nepoštenost pogodbenega pogoja, ki spada na področje uporabe Direktive 93/13, ter s tem odpraviti neravnotežje, ki obstaja med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom (glej v tem smislu sodbo z dne 14. junija 2012, Banco Español de Crédito,
C‑618/10
,
EU:C:2012:349
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
Sodišče je v točki 59 sodbe z dne 14. marca 2013, Aziz (
C‑415/11
,
EU:C:2013:164
), ob upoštevanju te sodne prakse ugotovilo, da bi procesna ureditev, kakršna v bistvu izhaja iz členov 695 in 698 zakonika o civilnem postopku, če bi bilo z njo sodišču, ki odloča o vsebini in pri katerem je potrošnik vložil zahtevek, s katerim je zatrjeval, da je pogodbeni pogoj, ki je pomenil podlago za izvršilni naslov, nepošten glede na Direktivo 93/13, onemogočeno, da sprejme začasne ukrepe, s katerimi bi lahko prekinilo ali ustavilo postopek izvršbe na podlagi hipoteke, kadar bi bilo sprejetje teh ukrepov nujno za zagotovitev polnega učinka njegove končne odločbe, lahko posegala v učinkovitost varstva, ki se želi zagotoviti s to direktivo.
V zvezi z Direktivo 2005/29 je drugače.
Kot je bilo navedeno v točkah 32 in 33 te sodbe, so namreč s to direktivo nepoštene poslovne prakse zgolj prepovedane.
Poleg tega, prvič, člen 11 Direktive 2005/29 od držav zahteva zgolj to, da zagotovijo, da so na voljo ustrezna in učinkovita sredstva za boj proti nepoštenim poslovnim praksam, pri čemer so ta sredstva lahko sodni postopek proti takim praksam ali upravna pritožba z možnostjo sodnega nadzora, cilj obeh pa je prenehanje teh praks. Drugič, na podlagi člena 13 te direktive morajo države članice določiti ustrezen sistem kazni za trgovce, ki uporabljajo nepoštene poslovne prakse.
Zato zgolj na podlagi določb navedene direktive pogodbenega pogoja ni mogoče razglasiti za neveljavnega, čeprav je bil med pogodbenima strankama dogovorjen na podlagi nepoštene poslovne prakse.
V teh okoliščinah se z Direktivo 2005/29 ne zahteva, naj sodišče, pri katerem je vložena tožba, ki se nanaša na obstoj teh praks, sprejme začasne ukrepe, kot je prekinitev postopka izvršbe na podlagi hipoteke, da bi bil zagotovljen polni učinek njegove končne odločbe. Ta odločba namreč na podlagi zgolj te direktive ne bi mogla nikakor vplivati na veljavnost zadevne pogodbe in,
a fortiori
, na veljavnost izvršilnega naslova.
Iz istega razloga to, da nacionalna ureditev, v kateri ni določena možnost prekinitve postopka izvršbe na podlagi hipoteke, tako da je v vseh primerih, v katerih je izvršba na nepremičnini pod hipoteko opravljena, preden sodišče, ki odloča o vsebini, sprejme odločbo, s katero sta razglašena nepoštenost pogodbenega pogoja, ki je podlaga za hipoteko, in torej ničnost izvršilnega postopka, s to odločbo potrošniku mogoče zagotoviti zgolj naknadno varstvo povsem odškodninske narave, ne izpolnjuje zahtev iz člena 7(1) Direktive 93/13 (sodba z dne 14. marca 2013, Aziz,
C‑415/11
,
EU:C:2013:164
, točka
), še ne pomeni, da enako velja tudi za zahteve iz člena 11 Direktive 2005/29.
Ker namreč ta direktiva, kot je bilo opozorjeno v točki 32 te sodbe, ne posega v individualne tožbe posameznikov, oškodovanih zaradi nepoštene poslovne prakse, ter v pravila Unije in nacionalna pravila o pogodbenem pravu, je odškodninsko varstvo mogoče šteti za eno od ustreznih in učinkovitih sredstev za boj proti nepoštenim poslovnim praksam, ki se zahtevajo z navedeno določbo.
Zato ureditev, kakršna je ta iz zadeve v glavni stvari, ne more poseči v učinkovitost varstva, ki se želi zagotoviti z Direktivo 2005/29.
Po tem pojasnilu je treba še poudariti, da bo sodišče, ki bo vodilo postopek izvršbe na podlagi hipoteke, ob tem, ko bo bodisi po uradni dolžnosti bodisi na predlog strank – kar bi se verjetno lahko zgodilo v obravnavani zadevi – opravilo nadzor nad veljavnostjo izvršilnega naslova glede na Direktivo 93/13, v okviru tega nadzora lahko presojalo nepoštenost poslovne prakse, ki je podlaga za ta izvršilni naslov.
Zgolj ugotovitev, da je neka poslovna praksa nepoštena, sicer ne more samodejno pomeniti dokaza za to, da je nek pogodbeni pogoj nepošten, vseeno pa je eden od elementov, na katerih lahko pristojno sodišče opre svojo presojo glede nepoštenosti pogojev dane pogodbe, pri kateri je v skladu s členom 4(1) Direktive 93/13 treba upoštevati vse okoliščine obravnavane zadeve (glej v tem smislu sodbo z dne 15. marca 2012, Pereničová in Perenič,
C‑453/10
,
EU:C:2012:144
, točki
in
).
Ugotovitev, da je neka poslovna praksa nepoštena, seveda nima neposrednega vpliva na vprašanje, ali je pogodba veljavna glede na člen 6(1) Direktive 93/13 (sodba z dne 15. marca 2012, Pereničová in Perenič,
C‑453/10
,
EU:C:2012:144
, točka
).
Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 11 Direktive 2005/29 razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz zadeve v glavni stvari, s katero je sodišču, ki vodi postopek izvršbe na podlagi hipoteke, prepovedano, da po uradni dolžnosti ali na predlog strank opravi nadzor nad veljavnostjo izvršilnega naslova z vidika obstoja nepoštenih poslovnih praks, sodišču, ki je pristojno za vsebinsko odločanje o obstoju teh praks, pa vsekakor, da sprejme začasne ukrepe, kot je prekinitev postopka izvršbe na podlagi hipoteke.
Drugo in tretje vprašanje
Predložitveno sodišče želi z drugim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba preučiti skupaj, v bistvu izvedeti, ali je treba člen 11 Direktive 2005/29 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, v kateri kodeksom ravnanja, kakršni so tisti iz člena 10 te direktive, ni priznana pravno zavezujoča narava.
Družba Bankia in španska vlada menita, da na ti vprašanji ni treba odgovoriti, ker kodeks dobrih bančnih praks, na katerega se nanaša zadeva v glavni stvari, nikakor ni kodeks ravnanja v smislu člena 10 Direktive 2005/29.
V zvezi s tem je treba navesti, da Sodišče ni pristojno za ugotavljanje, ali navedeni kodeks dobrih bančnih praks spada pod opredelitev kodeksa ravnanja iz člena 2(f) te direktive.
Ker dvomi, ki so izraženi v zvezi s tem, poleg tega ne morejo izpodbiti domneve, da je vsako vprašanje za predhodno odločanje upoštevno (sodba z dne 20. septembra 2017, Andriciuc in drugi,
C‑186/16
,
EU:C:2017:703
, točka
), je treba na ti vprašanji odgovoriti.
Zato je treba opozoriti, da je v navedenem členu 2(f) „kodeks ravnanja“ opredeljen kot „sporazum ali zbirk[a] pravil, ki jih ne določa zakon ali drug predpis države članice in ki določa ravnanje trgovcev“.
Kot pa je razvidno iz uvodne izjave 20 Direktive 2005/29, ta direktiva navedenim kodeksom pripisuje vlogo, da se trgovcem omogoči, da dejansko uporabljajo načela te direktive na posameznih gospodarskih področjih, da se spoštujejo zahteve na področju pokline skrbnosti in da se je mogoče izogniti uporabi upravnih ali sodnih postopkov.
Člen 6(2)(b) Direktive 2005/29 sicer res določa, da to, da trgovec ne spoštuje kodeksa ravnanja, lahko pomeni nepošteno poslovno prakso. Vendar s to direktivo državam članicam ni naloženo, naj določijo neposredne posledice zoper trgovce zgolj zato, ker niso ravnali v skladu s kodeksom ravnanja, potem ko so k njemu pristopili.
V teh okoliščinah je treba na drugo in tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 11 Direktive 2005/29 razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, v kateri kodeksom ravnanja, kakršni so tisti iz člena 10 te direktive, ni priznana pravno zavezujoča narava.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

1.
Člen 11 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz zadeve v glavni stvari, s katero je sodišču, ki vodi postopek izvršbe na podlagi hipoteke, prepovedano, da po uradni dolžnosti ali na predlog strank opravi nadzor nad veljavnostjo izvršilnega naslova z vidika obstoja nepoštenih poslovnih praks, sodišču, ki je pristojno za vsebinsko odločanje o obstoju teh praks, pa vsekakor, da sprejme začasne ukrepe, kot je prekinitev postopka izvršbe na podlagi hipoteke.

2.
Člen 11 Direktive 2005/29 je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, v kateri kodeksom ravnanja, kakršni so tisti iz člena 10 te direktive, ni priznana pravno zavezujoča narava.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: španščina.