CELEX: 62023CJ0001
Trimitere preliminară
Procedură preliminară de urgență
Controale la frontiere, azil și imigrare
Politica privind imigrarea
Directiva 2003/86/CE
Dreptul la reîntregirea familiei
Articolul 5 alineatul (1)
Depunerea unei cereri de intrare și de ședere în scopul exercitării dreptului la reîntregirea familiei
Reglementare a unui stat membru care prevede obligația membrilor familiei susținătorului reîntregirii de a depune personal cererea la postul diplomatic competent al acestui stat membru
Imposibilitate sau dificultate excesivă de a se deplasa la postul respectiv
Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene
Articolele 7 și 24

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 5 alineatul (1) din Directiva 2003/86/CE a Consiliului din 22 septembrie 2003 privind dreptul la reîntregirea familiei (
JO 2003, L 251, p. 12
, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 164), a articolelor 23 și 24 din Directiva 2011/95/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 decembrie 2011 privind standardele referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de protecție internațională, la un statut uniform pentru refugiați sau pentru persoanele eligibile pentru obținerea de protecție subsidiară și la conținutul protecției acordate (
JO 2011, L 337, p. 9
), precum și a articolelor 7 și 24 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna X și domnul Y, precum și copiii lor minori A și B (denumiți în continuare, împreună, „reclamanții din litigiul principal”), pe de o parte, și État belge (statul belgian), pe de altă parte, în legătură cu refuzul acestuia din urmă de a înregistra cererea de intrare și de ședere în scopul reîntregirii familiei formulată de doamna X, precum și de copiii A și B.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 2003/86
Considerentele (2) și (8) ale Directivei 2003/86 au următorul cuprins:
„(2)
Măsurile privind reîntregirea familiei ar trebui adoptate în conformitate cu obligația de protecție a familiei și de respectare a vieții de familie, care este consacrată în numeroase instrumente de drept internațional. Prezenta directivă respectă drepturile fundamentale și respectă principiile recunoscute în special de articolul 8 din Convenția europeană [pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950,] și de [cartă].
[…]
(8)
O atenție deosebită ar trebui acordată situației refugiaților, ca urmare a motivelor care i‑au constrâns să își părăsească țara și care îi împiedică să ducă o viață în familie normală în țara lor. Prin urmare, ar trebui prevăzute condiții mai favorabile pentru exercitarea dreptului acestora la reîntregirea familiei.”
Potrivit articolului 2 din această directivă:
„În sensul prezentei directive:
[…]
(b)
«refugiat» înseamnă orice resortisant al unei țări terțe sau apatrid care beneficiază de statutul de refugiat în sensul Convenției privind statutul refugiaților din 28 iulie 1951, astfel cum a fost modificată prin protocolul semnat la New York la 31 ianuarie 1967;
(c)
«susținător al reîntregirii» înseamnă un resortisant al unei țări terțe care are reședința în mod legal într‑un stat membru și care solicită reîntregirea familiei sau ai cărui membri de familie solicită reîntregirea;
(d)
«reîntregirea familiei» înseamnă intrarea și șederea într‑un stat membru a membrilor familiei unui resortisant al unei țări terțe care are reședința în mod legal în respectivul stat membru, în scopul menținerii unității familiale, indiferent dacă legăturile de familie sunt anterioare sau posterioare intrării susținătorului reîntregirii;
[…]”
Articolul 4 din directiva menționată, dispoziție unică ce figurează în capitolul II din aceasta, intitulat „Membrii familiei”, prevede:
„(1)   Statele membre autorizează intrarea și șederea, în conformitate cu prezenta directivă și sub rezerva respectării condițiilor prevăzute de capitolul IV, precum și la articolul 16, a următorilor membri ai familiei:
(a)
soțul susținătorului reîntregirii;
(b)
copiii minori ai susținătorului reîntregirii și ai soțului acestuia […]
[…]”
Articolul 5 din aceeași directivă, care figurează în capitolul III din aceasta, intitulat „Depunerea și examinarea cererii”, prevede:
„(1)   Statele membre stabilesc dacă, în scopul exercitării dreptului la reîntregirea familiei, o cerere de intrare și de ședere trebuie depusă pe lângă autoritățile competente ale statului membru în cauză fie de către susținătorul reîntregirii, fie de către membrii familiei.
[…]
(4)   De îndată ce este posibil și, în orice caz, nu mai târziu de nouă luni de la data depunerii cererii, autoritățile competente ale statului membru notifică în scris persoanei care a depus o cerere decizia în legătură cu aceasta.
[…]
(5)   În timpul examinării cererii, statele membre se asigură că acordă atenția cuvenită interesului superior al copilului minor.”
Articolul 7 din Directiva 2003/86, care figurează în capitolul IV din aceasta, intitulat „Condiții necesare pentru exercitarea dreptului la reîntregirea familiei”, prevede la alineatul (1):
„La depunerea cererii de reîntregire a familiei, statul membru în cauză poate cere persoanei care a depus cererea să furnizeze dovada că susținătorul reîntregirii dispune:
(a)
de o locuință considerată normală pentru o familie de dimensiuni comparabile în aceeași regiune și care corespunde standardelor generale de sănătate și de siguranță în vigoare în statul membru în cauză;
(b)
de o asigurare de sănătate care acoperă toate riscurile acoperite în mod normal pentru propriii resortisanți în statul membru în cauză, atât pentru susținătorul reîntregirii, cât și pentru membrii familiei;
(c)
de resurse stabile, constante și suficiente pentru a se întreține pe sine și pe ceilalți membri ai familiei fără a recurge la sistemul de asistență socială al statului membru în cauză. Statele membre evaluează aceste resurse în raport cu natura și caracterul lor constant și pot ține seama de nivelul salariilor și pensiilor minime naționale, precum și de numărul membrilor familiei.”
Articolul 12 din această directivă figurează în capitolul V din aceasta, intitulat „Reîntregirea familiei refugiaților”. Acest articol prevede, la alineatul (1), următoarele:
„Prin derogare de la articolul 7, statele membre nu pot impune refugiatului și/sau membrilor familiei să furnizeze, în ceea ce privește cererile privind membrii familiei menționați la articolul 4 alineatul (1), elemente justificative care să ateste că îndeplinește condițiile prevăzute la articolul 7.
[…]
Statele membre pot solicita refugiatului să îndeplinească condițiile prevăzute la articolul 7 alineatul (1), în cazul în care cererea de reîntregire a familiei nu este depusă în termen de trei luni de la data acordării statutului de refugiat.”
Directiva 2011/95
Articolul 2 din Directiva 2011/95 prevede:
„În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
[…]
(j)
«membri de familie» înseamnă, în măsura în care familia exista deja în țara de origine, următorii membri ai familiei beneficiarului de protecție internațională care sunt prezenți în același stat membru ca urmare a cererii de protecție internațională:
–
soțul/soția beneficiarului de protecție internațională […]
–
copiii cuplurilor menționate la prima liniuță […]
[…]”
Dreptul belgian
Articolul 10 din loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (Legea din 15 decembrie 1980 privind accesul pe teritoriu, șederea, stabilirea și îndepărtarea străinilor) (
Moniteur belge
din 31 decembrie 1980, p. 14584), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „Legea din 15 decembrie 1980”), transpune în ordinea juridică belgiană în special articolul 12 alineatul (1) din Directiva 2003/86. Acest articol 10 are următorul cuprins:
„§ 1.   Sub rezerva dispozițiilor articolelor 9 și 12, se permite de drept șederea în Regat pentru mai mult de trei luni:
[…]
4° următorilor membri ai familiei unui străin căruia i s‑a permis șederea sau care a fost autorizat, de cel puțin 12 luni, să locuiască în Regat pentru o perioadă nelimitată ori care a fost autorizat, de cel puțin 12 luni, să se stabilească acolo. Acest termen de 12 luni este eliminat dacă legătura conjugală sau parteneriatul înregistrat exista anterior sosirii în Regat a străinului căruia i se alătură un membru de familie sau dacă aceștia au împreună un copil minor. Aceste condiții legate de natura și de durata șederii nu se aplică dacă este vorba despre membrul de familie al unui străin căruia i s‑a acordat dreptul de ședere în Regat în calitate de beneficiar al protecției internaționale în conformitate cu articolul 49 alineatul 1 paragraful 2 sau 3 sau cu articolul 49/2 alineatul 2 sau 3:
–
soțul său străin […], care vine să locuiască împreună cu el, cu condiția ca cele două persoane în cauză să aibă mai mult de 21 de ani. Această vârstă minimă este totuși redusă la 18 ani atunci când legătura conjugală sau acest parteneriat înregistrat, după caz, este preexistent sosirii străinului căruia i se alătură un membru de familie în Regat;
–
copiii lor, care vin să locuiască împreună cu ei înainte de împlinirea vârstei de 18 ani și care sunt necăsătoriți;
[…]
§ 2   […]
Străinii menționați la alineatul 1 paragraful 1 punctele 4-6 trebuie să facă dovada că străinul căruia i se alătură un membru de familie dispune de o locuință suficientă pentru a putea primi membrul sau membrii familiei sale care solicită să i se alăture […], precum și de o asigurare de sănătate care acoperă riscurile în Belgia pentru el însuși și pentru membrii familiei sale. […]
[…]
Străinul menționat la alineatul 1 paragraful 1 punctele 4 și 5 trebuie totodată să facă dovada că străinul căruia i se alătură un membru de familie dispune de mijloace de subzistență stabile, regulate și suficiente, astfel cum sunt prevăzute la alineatul 5, pentru a se întreține pe sine și pe ceilalți membri ai familiei și pentru a evita ca aceștia să devină o povară pentru autoritățile publice. Această condiție nu este aplicabilă dacă străinului nu i se alătură decât membrii familiei sale menționați la alineatul 1 paragraful 1 punctul 4 a doua și a treia liniuță.
[…]
Paragrafele 2, 3 și 4 nu sunt aplicabile membrilor de familie ai unui străin recunoscut ca refugiat și ai unui străin care beneficiază de protecție subsidiară menționați la alineatul 1 paragraful 1 punctele 1-6, atunci când legăturile de rudenie sau de alianță ori parteneriatul înregistrat sunt anterioare intrării acestui străin în Regat și în măsura în care cererea de ședere în temeiul articolului respectiv a fost depusă în termen de un an de la data deciziei de recunoaștere a statutului de refugiat sau de acordare a protecției subsidiare străinului căruia i se alătură un membru de familie.
[…]”
Articolul 12bis alineatul 1 din Legea din 15 decembrie 1980, care a transpus în ordinea juridică belgiană articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2003/86, prevede:
„Străinul care declară că se află în unul dintre cazurile prevăzute la articolul 10 trebuie să depună cererea la reprezentantul diplomatic sau consular belgian competent pentru locul său de reședință sau de ședere în străinătate.”
Litigiul principal și întrebarea preliminară
Doamna X și domnul Y, resortisanți sirieni, s‑au căsătorit în cursul anului 2016 în Siria. Aceștia au avut doi copii, născuți în cursul anilor 2016 și, respectiv, 2018.
În cursul anului 2019, domnul Y a părăsit Siria, via Turcia, pentru a se deplasa în Belgia, în timp ce doamna X și cei doi copii ai lor au rămas în orașul Afrin, situat în nord‑vestul Siriei, unde se află încă în prezent. La 25 august 2022, administrația belgiană competentă i‑a recunoscut domnului Y statutul de refugiat în Belgia. Această decizie a fost notificată avocatului domnului Y prin e‑mail la 29 august 2022.
Printr‑un e‑mail din 28 septembrie 2022 și prin scrisoarea din 29 septembrie 2022, adresate Office des étrangers (Oficiul pentru Străini, Belgia) (denumit în continuare „Oficiul”), avocatul reclamanților din litigiul principal a introdus o cerere de intrare și de ședere în scopul reîntregirii familiei în numele doamnei X, precum și al copiilor A și B pentru ca aceștia să se poată alătura domnului Y în Belgia (denumită în continuare „cererea din luna septembrie 2022”). În această corespondență, reclamanții din litigiul principal au arătat că cererea menționată era depusă prin intermediul avocatului lor la Oficiu, doamna X și copiii săi aflându‑se în „condiții excepționale care îi împiedică efectiv să se deplaseze la un post diplomatic belgian pentru a depune la acesta o cerere de reîntregire a familiei”, astfel cum impune legislația belgiană.
La 29 septembrie 2022, Oficiul a răspuns că, potrivit acestei legislații, nu era posibilă depunerea unei cereri de intrare și de ședere în scopul reîntregirii familiei prin e‑mail și i‑a invitat pe reclamanții din litigiul principal să contacteze ambasada belgiană competentă.
Prin citația în procedura măsurilor provizorii din 9 noiembrie 2022, reclamanții din litigiul principal au chemat în judecată État belge în fața tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Tribunalul de Primă Instanță francofon din Bruxelles), instanța de trimitere, pentru a obține înregistrarea de către acest stat membru a cererii din luna septembrie 2022.
În această privință, ei au arătat că, ținând seama de imposibilitatea doamnei X și a copiilor săi de a se deplasa la un post diplomatic belgian competent, o cerere depusă la Oficiu ar trebui să fie acceptată în lumina dreptului Uniunii. Astfel, legislația belgiană, care nu ar permite membrilor familiei unui refugiat să depună o cerere de intrare și de ședere decât personal și la un astfel de post diplomatic, chiar și în cazul în care acești membri de familie se află în imposibilitatea de a se deplasa la postul respectiv, nu ar fi conformă cu acest drept.
Instanța de trimitere confirmă că, în temeiul dreptului belgian, soțul și copiii minori ai susținătorului reîntregirii trebuie să depună cererea de reîntregire a familiei la reprezentantul diplomatic sau consular belgian competent pentru locul lor de reședință sau de ședere în străinătate și nicio derogare de la această obligație de prezență fizică la începutul procedurii nu este prevăzută într‑o situație precum cea din litigiul principal. În temeiul acestui drept, doamna X și copiii săi nu ar putea, așadar, să introducă o astfel de cerere în Belgia.
Totuși, instanța menționată observă că regiunea Afrin se află în prezent sub controlul efectiv al Turciei și că doamna X și copiii săi nu dispun de nicio posibilitate reală de a părăsi acest oraș pentru a se deplasa la un post diplomatic belgian competent în scopul depunerii la acesta a unei cereri de reîntregire a familiei. Astfel, pe de o parte, doamna X și copiii săi nu s‑ar putea deplasa, contrar celor sugerate de État belge, la postul diplomatic belgian de la Ankara (Turcia) sau de la Istanbul (Turcia), dat fiind că Turcia nu ar fi sigură pentru persoanele care fug din Siria și că, în plus, frontierele turce ar fi închise acestor persoane. Pe de altă parte, ar fi de asemenea exclusă o plecare către sudul Siriei în direcția Liban sau Iordania, o astfel de deplasare implicând trecerea unei linii de front.
Instanța de trimitere arată că, în măsura în care articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2003/86 lasă statelor membre sarcina de a stabili cine dintre susținătorul reîntregirii sau unul dintre membrii familiei poate depune cererea de reîntregire a familiei, alegerea efectuată de legiuitorul belgian pare, în principiu, conformă cu această dispoziție. Totuși, în speță, această alegere ar însemna să se refuze soțului și copiilor minori ai susținătorului reîntregirii orice posibilitate de a depune o cerere de reîntregire a familiei. Prin urmare, ar trebui să se examineze dacă, într‑o asemenea situație, refuzul de a permite acestui soț și acestor copii să introducă o asemenea cerere în Belgia compromite efectul util al directivei menționate sau chiar încalcă drepturile fundamentale pe care aceasta urmărește să le protejeze, și anume dreptul la respectarea vieții private și de familie, garantat la articolul 7 din cartă, și dreptul la luarea în considerare a interesului superior al copilului, precum și dreptul acestuia din urmă de a întreține cu regularitate relații personale cu ambii părinți, consacrate la articolul 24 din aceasta.
Instanța de trimitere adaugă că, pentru a justifica acest refuz, État belge susține că prezența doamnei X și a copiilor săi la un post diplomatic belgian în Turcia, în Liban sau în Iordania ar fi indispensabilă pentru verificarea în acel loc a identității lor prin prelevarea elementelor de identificare biometrică. Deși acest scop de identificare a solicitanților reîntregirii familiei pare legitim, ar fi totuși necesar ca mijlocul pus în aplicare de statul belgian, și anume impunerea prezenței solicitanților la un post diplomatic încă de la începutul procedurii, să respecte principiul proporționalității.
În aceste condiții, tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Tribunalul de Primă Instanță francofon din Bruxelles) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Legislația unui stat membru care permite numai membrilor familiei unui refugiat căruia i s‑a recunoscut acest statut depunerea unei cereri de intrare și de ședere la un post diplomatic din acest stat, chiar și în cazul în care acești membri se află în imposibilitate de a se deplasa la postul respectiv, este compatibilă cu articolul 5 [alineatul (1)] din [Directiva 2003/86] coroborat eventual cu obiectivul urmărit de aceeași directivă de a favoriza reîntregirea familiei, cu articolele 23 și 24 din [Directiva 2011/95], cu articolele 7 și 24 din [cartă] și cu obligația de a garanta efectul util al dreptului Uniunii?”
Cu privire la cererea de aplicare a procedurii preliminare de urgență
Instanța de trimitere a solicitat ca prezenta trimitere preliminară să fie judecată potrivit procedurii preliminare de urgență prevăzute la articolul 107 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții.
În susținerea cererii sale, această instanță a invocat motive care țin de situația de securitate din Siria, precum și de împrejurarea că o decizie tardivă privind înregistrarea cererii de intrare și de ședere în scopul reîntregirii familiei ar putea face această reîntregire mai dificilă, dreptul belgian prevăzând cerințe sporite atunci când cererea de reîntregire a familiei este depusă după curgerea unui an de la recunoașterea statutului de refugiat susținătorului reîntregirii.
În această privință, în primul rând, trebuie să se constate că prezenta cerere de decizie preliminară privește interpretarea în special a dispozițiilor Directivei 2003/86, care a fost adoptată în temeiul articolului 63 primul paragraf punctul 3 litera (a) CE, devenit articolul 79 TFUE. Astfel, acest act intră sub incidența titlului V din partea a treia din Tratatul FUE, referitor la spațiul de libertate, securitate și justiție. În conformitate cu articolul 107 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, această cerere poate fi, așadar, judecată potrivit procedurii preliminare de urgență.
În ceea ce privește, în al doilea rând, condiția privind urgența, din decizia de trimitere reiese, printre altele, că copiii minori A și B sunt separați de tatăl lor de mai mult de trei ani și că prelungirea acestei situații, care ar decurge din neînregistrarea cererii din luna septembrie 2022, ar putea dăuna serios relației viitoare a acestor copii cu tatăl lor [a se vedea prin analogie Hotărârea din 16 februarie 2023, Rzecznik Praw Dziecka și alții (Suspendarea hotărârii de înapoiere),
C‑638/22 PPU
,
EU:C:2023:103
, punctul
].
În aceste condiții, Camera a treia a Curții a decis, la 11 ianuarie 2023, la propunerea judecătorului raportor, după ascultarea avocatului general, să admită cererea instanței de trimitere privind judecarea prezentei trimiteri preliminare potrivit procedurii preliminare de urgență.
Cu privire la întrebarea preliminară
Cu privire la existența în continuare a obiectului întrebării preliminare
Din observațiile scrise prezentate de reclamanții din litigiul principal și de guvernul belgian reiese că Oficiul i‑a informat pe reclamanții din litigiul principal, prin e‑mailul din 3 februarie 2023, că îi autoriza, având în vedere situația lor și cu titlu excepțional, să depună cererea lor de intrare și de ședere în scopul reîntregirii familiei la un post diplomatic sau consular belgian, la alegerea lor, fără a trebui, la momentul depunerii, să se prezinte personal.
În lumina acestui e‑mail, guvernul belgian arată, cu titlu principal, că cererea de decizie preliminară a rămas fără obiect, din moment ce nu se mai impune ca reclamanții din litigiul principal să se prezinte personal, pentru a depune cererea lor de intrare și de ședere în scopul reîntregirii familiei, la postul diplomatic sau consular competent.
În această privință, trebuie amintit că procedura instituită la articolul 267 TFUE este un instrument de cooperare între Curte și instanțele naționale cu ajutorul căruia Curtea furnizează acestora din urmă elementele de interpretare a dreptului Uniunii care le sunt necesare pentru soluționarea litigiilor asupra cărora urmează să se pronunțe (Hotărârea din 30 iunie 2022, Valstybės sienos apsaugos tarnyba și alții,
C‑72/22 PPU
,
EU:C:2022:505
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Justificarea trimiterii preliminare nu este formularea unor opinii consultative cu privire la chestiuni generale sau ipotetice, ci nevoia inerentă soluționării efective a unui litigiu. Prin urmare, în cazul în care se constată că întrebările adresate sunt în mod vădit lipsite de pertinență pentru soluționarea acestui litigiu, Curtea trebuie să declare că nu este necesar să se pronunțe asupra fondului (Hotărârea din 30 iunie 2022, Valstybės sienos apsaugos tarnyba și alții,
C‑72/22 PPU
,
EU:C:2022:505
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În speță, la originea litigiului principal se află citația în procedura măsurilor provizorii din 9 noiembrie 2022, prin care s‑a solicitat înregistrarea cererii din luna septembrie 2022, și ca orice întârziere în această înregistrare să fie însoțită de o penalitate cu titlu cominatoriu zilnică. Așa cum au arătat reclamanții din litigiul principal în observațiile lor scrise și în ședința în fața Curții, aceștia au în continuare un interes cert ca cererea menționată să fie înregistrată.
Într‑adevăr, din articolul 5 alineatul (4) din Directiva 2003/86 reiese că autoritățile naționale competente notifică decizia lor în legătură cu cererea de intrare și de ședere în scopul reîntregirii familiei de îndată ce este posibil și, în orice caz, nu mai târziu de nouă luni de la data depunerii cererii respective. Astfel, după cum a arătat domnul avocat general la punctul 28 din concluzii, având în vedere situația de securitate în care se află doamna X și copiii A și B, precum și împrejurarea că sunt separați de domnul Y de mai mult de trei ani, data la care această cerere este considerată ca fiind depusă în mod valabil are o importanță certă pentru aceștia din urmă. Reclamanții din litigiul principal au astfel în continuare interesul ca termenul, prevăzut la articolul 5 alineatul (4) din această directivă, de care dispun autoritățile naționale competente pentru a lua o decizie cu privire la cererea lor, să înceapă să curgă cât mai curând posibil.
Or, trebuie arătat că e‑mailul din 3 februarie 2023 nu constituie o acceptare din partea Oficiului de a înregistra cererea din luna septembrie 2022, ci o simplă invitație de a depune o nouă cerere de intrare și de ședere în scopul reîntregirii familiei fără a trebui să se deplaseze personal, la data depunerii acestei noi cereri, la postul diplomatic sau consular ales.
În aceste condiții, trebuie să se constate că răspunsul Curții la întrebarea preliminară adresată de instanța de trimitere rămâne necesar pentru soluționarea litigiului principal.
Prin urmare, este necesară pronunțarea cu privire la cererea de decizie preliminară.
Cu privire la fond
Cu titlu introductiv, trebuie să se constate că, prin intermediul întrebării unice, instanța de trimitere solicită Curții să se pronunțe atât cu privire la articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2003/86, cât și cu privire la articolele 23 și 24 din Directiva 2011/95 referitoare la menținerea unității familiei și la permisul de ședere. Or, astfel cum a arătat domnul avocat general la punctul 31 din concluzii, aceste din urmă dispoziții nu sunt relevante în raport cu situația în discuție în litigiul principal, având în vedere că, în conformitate cu articolul 2 litera (j) din această directivă, dispozițiile menționate nu se aplică membrilor de familie ai unui refugiat care nu se află pe teritoriul statului membru în cauză, ci întotdeauna pe teritoriul unei țări terțe.
În aceste condiții, este necesar să se considere că, prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2003/86 coroborat cu articolul 7, precum și cu articolul 24 alineatele (2) și (3) din cartă trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care impune, în vederea depunerii unei cereri de intrare și de ședere în scopul reîntregirii familiei, ca membrii de familie ai susținătorului reîntregirii, în special ai unui refugiat căruia i s‑a recunoscut acest statut, să se deplaseze personal la postul diplomatic sau consular al unui stat membru competent pentru locul lor de reședință sau de ședere în străinătate, inclusiv într‑o situație în care le este imposibil sau excesiv de dificil să se deplaseze la acest post.
Articolul 5 din această directivă prevede la alineatul (1) că statele membre stabilesc dacă, în scopul exercitării dreptului la reîntregirea familiei, o cerere de intrare și de ședere trebuie depusă la autoritățile competente ale statului membru în cauză fie de către susținătorul reîntregirii, fie de către membrii familiei.
Din această dispoziție rezultă că revine statelor membre sarcina de a stabili, pe de o parte, persoana care este autorizată să depună o cerere de intrare și de ședere, în scopul exercitării dreptului la reîntregirea familiei, și, pe de altă parte, autoritățile care sunt competente să înregistreze o astfel de cerere.
Cu toate acestea, este important să se amintească, în primul rând, că, deși articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2003/86 lasă statelor membre o marjă de apreciere în această privință, marja respectivă nu trebuie să fie utilizată de acestea într‑un mod ce ar aduce atingere obiectivului directivei menționate și efectului util al acesteia [a se vedea prin analogie Hotărârea din 13 martie 2019, E.,
C‑635/17
,
EU:C:2019:192
, punctul
, precum și Hotărârea din 12 decembrie 2019, G. S. și V. G. (Amenințare la adresa ordinii publice),
C‑381/18 și C‑382/18
,
EU:C:2019:1072
, punctul
, precum și jurisprudența citată].
Or, în ceea ce privește obiectivul urmărit de Directiva 2003/86, Curtea a statuat în mod repetat că această directivă urmărește să favorizeze reîntregirea familiei și să acorde o protecție resortisanților țărilor terțe, în special minorilor. În vederea realizării acestui obiectiv, articolul 4 alineatul (1) din directiva menționată impune statelor membre obligații pozitive precise, cărora le corespund drepturi subiective clar definite. Acesta le impune astfel obligația de a autoriza reîntregirea familiei anumitor membri ai familiei susținătorului reîntregirii fără a putea exercita marja lor de apreciere, în măsura în care condițiile prevăzute în capitolul IV din aceeași directivă sunt îndeplinite [Hotărârea din 12 decembrie 2019, G. S. și V. G. (Amenințare la adresa ordinii publice),
C‑381/18 și C‑382/18
,
EU:C:2019:1072
, punctele
și
, precum și jurisprudența citată].
Pe de altă parte, Directiva 2003/86 urmărește să acorde, astfel cum reiese din considerentul (8) al acesteia, o protecție sporită resortisanților țărilor terțe care au obținut statutul de refugiat, în sensul că prevede condiții mai favorabile pentru exercitarea dreptului lor la reîntregirea familiei, din moment ce situația lor necesită o atenție deosebită din cauza motivelor care i‑au constrâns să își părăsească țara și care îi împiedică să ducă o viață de familie normală în țara lor.
În al doilea rând, așa cum reiese din considerentul (2) al Directivei 2003/86, aceasta recunoaște drepturile fundamentale și respectă principiile consacrate de cartă. Astfel, statelor membre le revine obligația nu numai de a interpreta dreptul lor național într‑un mod conform dreptului Uniunii, ci și de a se asigura că nu se vor întemeia pe o interpretare a unui text de drept derivat care ar intra în conflict cu drepturile fundamentale protejate de ordinea juridică a Uniunii (Hotărârea din 13 martie 2019, E.,
C‑635/17
,
EU:C:2019:192
, punctele
și
, precum și jurisprudența citată).
În această privință, trebuie arătat că articolul 7 din cartă, care cuprinde drepturi ce corespund celor garantate de articolul 8 paragraful 1 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, menționat expres în acest considerent (2) al directivei amintite, recunoaște dreptul la respectarea vieții private sau de familie. Această dispoziție din cartă trebuie să fie coroborată cu articolul 24 alineatul (2) din aceasta, privind obligația de a lua în considerare interesul superior al copilului, și cu alineatul (3) al aceluiași articol, privind nevoia copilului de a întreține cu regularitate relații personale cu ambii părinți [Hotărârea din 16 iulie 2020, État belge (Reîntregirea familiei – Copil minor),
C‑133/19, C‑136/19 și C‑137/19
,
EU:C:2020:577
, punctul
, precum și jurisprudența citată].
Rezultă că dispozițiile Directivei 2003/86 trebuie interpretate și aplicate în lumina articolului 7 și a articolului 24 alineatele (2) și (3) din cartă, astfel cum reiese, de altfel, din cuprinsul considerentului (2) și al articolului 5 alineatul (5) din această directivă, care impun statelor membre să examineze cererile de reîntregire în cauză în interesul copiilor vizați și acordând atenția cuvenită favorizării vieții de familie [Hotărârea din 16 iulie 2020, État belge (Reîntregirea familiei – Copil minor),
C‑133/19, C‑136/19 și C‑137/19
,
EU:C:2020:577
, punctul
și jurisprudența citată].
Astfel, autorităților naționale competente le revine sarcina să efectueze o evaluare echilibrată și rațională a tuturor intereselor aflate în joc, ținând seama în special de cele ale copiilor în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 martie 2019, E.,
C‑635/17
,
EU:C:2019:192
, punctul
și jurisprudența citată).
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se examineze dacă articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2003/86, interpretat în lumina articolului 7, precum și a articolului 24 alineatele (2) și (3) din cartă, se opune ca un stat membru să impună înfățișarea personală a membrilor familiei susținătorului reîntregirii la postul diplomatic sau consular competent din acest stat membru la momentul depunerii cererii de reîntregire a familiei chiar și atunci când, din cauza situației lor concrete, o astfel de înfățișare este imposibilă sau excesiv de dificilă.
În această privință, în primul rând, trebuie amintit că articolul 12 bis alineatul 1 primul paragraf din Legea din 15 decembrie 1980, care transpune în dreptul belgian articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2003/86, prevede că membrilor de familie ai susținătorului reîntregirii, iar nu susținătorului reîntregirii însuși, le revine sarcina de a depune o cerere de intrare și de ședere în scopul reîntregirii familiei și că acești membri de familie trebuie să depună o asemenea cerere prezentându‑se la reprezentantul diplomatic sau consular belgian competent pentru locul lor de reședință sau de ședere în străinătate.
Astfel cum subliniază instanța de trimitere, dreptul belgian nu prevede derogări de la această cerință privind înfățișarea personală la depunerea cererii de reîntregire a familiei pentru situații în care o asemenea înfățișare este imposibilă sau excesiv de dificilă, în special cele în care membrii familiei susținătorului reîntregirii trăiesc într‑o zonă de conflict și riscă, deplasându‑se, să se expună unor tratamente inumane sau degradante sau chiar să își pună viața în pericol.
Or, trebuie arătat că, pentru a atinge obiectivul Directivei 2003/86 de a favoriza reîntregirea familiei, așa cum se amintește la punctul 42 din prezenta hotărâre, este indispensabil ca statele membre să dea dovadă, în asemenea situații, de flexibilitatea necesară pentru a permite persoanelor interesate să își poată depune efectiv cererea de reîntregire a familiei în timp util, facilitând introducerea acestei cereri și admițând în special recurgerea la mijloacele de comunicare la distanță.
Astfel, în lipsa unei asemenea flexibilități, cerința, fără excepție, de înfățișare personală la momentul introducerii cererii, precum cea prevăzută de reglementarea națională în discuție în litigiul principal, nu permite luarea în considerare a eventualelor obstacole care ar putea împiedica introducerea efectivă a unei asemenea cereri și, prin urmare, ar face imposibilă exercitarea dreptului la reîntregirea familiei, perpetuând în acest mod separarea susținătorului reîntregirii de membrii familiei sale și situația adesea precară a acestora din urmă. În special, atunci când aceștia se află într‑o țară marcată de un conflict armat, posibilitățile de a se deplasa la posturi diplomatice sau consulare competente pot fi limitate în mod considerabil, așa încât, pentru a se conforma cerinței înfățișării personale, aceste persoane, care, în plus, pot fi minori, ar fi constrânse să aștepte ca situația de securitate să le permită să se deplaseze, în caz contrat expunându‑se unor tratamente inumane sau degradante sau chiar punerii în pericol a vieții lor.
Trebuie să se adauge, în ceea ce privește situația specială a refugiaților, precum domnul Y în cauza principală, că lipsa oricărei flexibilități din partea statului membru în cauză, care îi împiedică pe membrii familiei lor să depună cererea de reîntregire a familiei indiferent de împrejurări, poate avea drept consecință faptul că persoanele interesate nu vor reuși să respecte termenul prevăzut la articolul 12 alineatul (1) al treilea paragraf din Directiva 2003/86 sau de dispoziția de drept național de transpunere a acestuia și că reîntregirea familiei ar putea fi supusă, așadar, unor condiții suplimentare mai dificil de îndeplinit, prevăzute la articolul 7 alineatul (1) din această directivă, cu încălcarea obiectivului, amintit la punctul 43 din prezenta hotărâre, de a se acorda o atenție deosebită situației refugiaților.
Având în vedere aceste considerații, trebuie să se constate că cerința înfățișării personale la momentul depunerii unei cereri de reîntregire, fără a fi admise derogări de la această cerință pentru a ține seama de situația concretă în care se află membrii familiei susținătorului reîntregirii și în special de faptul că le este imposibil sau excesiv de dificil să se conformeze cerinței menționate, conduce la a face imposibilă în practică exercitarea dreptului la reîntregirea familiei, astfel încât o astfel de reglementare, aplicată fără flexibilitatea necesară, aduce atingere obiectivului urmărit de Directiva 2003/86 și o lipsește de efectul său util.
În al doilea rând, astfel cum s‑a amintit la punctul 44 din prezenta hotărâre, Directiva 2003/86 recunoaște drepturile fundamentale și respectă principiile consacrate de cartă.
În această privință, trebuie să se arate că o dispoziție națională care impune, fără excepții, înfățișarea personală a membrilor familiei susținătorului reîntregirii pentru depunerea unei cereri de reîntregire a familiei, chiar și atunci când această înfățișare este imposibilă sau excesiv de dificilă, încalcă dreptul la respectarea unității familiei enunțat la articolul 7 din cartă coroborat, după caz, cu articolul 24 alineatele (2) și (3) din aceasta.
Astfel, după cum a arătat domnul avocat general la punctul 65 din concluzii, o asemenea obligație constituie o ingerință disproporționată în dreptul la respectarea unității familiei în raport cu scopul, desigur legitim, invocat de guvernul belgian, de combatere a fraudelor legate de reîntregirea familiei, cu încălcarea articolului 52 alineatul (1) din cartă.
Considerațiile exprimate la punctele 56 și 57 din prezenta hotărâre sunt susținute de împrejurarea că procedura cererii de reîntregire a familiei se desfășoară pe etape, așa cum reiese din structura articolului 5 din Directiva 2003/86. Astfel, statele membre pot impune înfățișarea personală a membrilor familiei susținătorului reîntregirii într‑o etapă ulterioară a acestei proceduri, în special pentru a verifica legăturile de familie și identitatea persoanelor interesate, fără a fi necesar să se impună, în vederea examinării cererii de reîntregire a familiei, o asemenea înfățișare din momentul depunerii cererii.
Cu toate acestea, pentru a nu se aduce atingere obiectivului urmărit de Directiva 2003/86 de a favoriza reîntregirea familiei și drepturilor fundamentale pe care aceasta urmărește să le protejeze, atunci când statul membru impune înfățișarea personală a membrilor familiei susținătorului reîntregirii într‑o etapă ulterioară a procedurii, acest stat membru trebuie să faciliteze o asemenea înfățișare, în special prin emiterea de documente consulare sau de permise de liberă trecere, și să reducă numărul înfățișărilor la strictul necesar. Astfel, acestuia îi revine sarcina de a prevedea posibilitatea de a efectua verificările legăturilor de familie și ale identității care necesită prezența membrilor de familie respectivi la încheierea procedurii și, dacă este posibil, în același moment în care, dacă este cazul, le sunt eliberate documentele care autorizează intrarea pe teritoriul statului membru în cauză.
Având în vedere motivele care precedă, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2003/86 coroborat cu articolul 7, precum și cu articolul 24 alineatele (2) și (3) din cartă trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care impune, în vederea depunerii unei cereri de intrare și de ședere în scopul reîntregirii familiei, ca membrii de familie ai susținătorului reîntregirii, în special ai unui refugiat căruia i s‑a recunoscut acest statut, să se deplaseze personal la postul diplomatic sau consular al unui stat membru competent pentru locul lor de reședință sau de ședere în străinătate, inclusiv într‑o situație în care le este imposibil sau excesiv de dificil să se deplaseze la acest post, fără a aduce atingere posibilității statului membru respectiv de a impune înfățișarea personală a acestor membri într‑o etapă ulterioară a procedurii de solicitare a reîntregirii familiei.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

Articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2003/86/CE a Consiliului din 22 septembrie 2003 privind dreptul la reîntregirea familiei coroborat cu articolul 7, precum și cu articolul 24 alineatele (2) și (3) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene

trebuie interpretat în sensul că

se opune unei reglementări naționale care impune, în vederea depunerii unei cereri de intrare și de ședere în scopul reîntregirii familiei, ca membrii de familie ai susținătorului reîntregirii, în special ai unui refugiat căruia i s‑a recunoscut acest statut, să se deplaseze personal la postul diplomatic sau consular al unui stat membru competent pentru locul lor de reședință sau de ședere în străinătate, inclusiv într‑o situație în care le este imposibil sau excesiv de dificil să se deplaseze la acest post, fără a aduce atingere posibilității statului membru respectiv de a impune înfățișarea personală a acestor membri într‑o etapă ulterioară a procedurii de solicitare a reîntregirii familiei.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.