CELEX: 62020CJ0614
Begäran om förhandsavgörande
Förordning nr (EG) 1370/2007
Kollektivtrafik på järnväg och väg
Allmänna bestämmelser som föreskriver en skyldighet att transportera vissa grupper av passagerare gratis
Skyldighet för den behöriga myndigheten att bevilja kollektivtrafikföretaget ersättning för allmän trafikplikt
Beräkningsmetod

Begäran  om  förhandsavgörande  avser  tolkningen  av  artikel 108  FEUF  samt  artiklarna 2  e, 3.2,  3.3  och 4.1 b  i)  i  Europaparlamentets  och  rådets  förordning  (EG) nr 1370/2007  av  den  23 oktober 2007  om  kollektivtrafik  på  järnväg  och  väg  och  om  upphävande  av  rådets  förordning  (EEG) nr 1191/69  och  (EEG) nr 1107/70  (EUT L 315,  2007, s. 1),  i  dess  lydelse  enligt  Europaparlamentets  och  rådets  förordning  (EU)  2016/2338  av  den  14 december 2016  (EUT L 354,  2016, s. 22)  (nedan  kallad  förordning nr 1370/2007).
Begäran  har  framställts  i  ett  mål mellan  Lux  Express  Estonia  AS  och  Majandus-  ja  Kommunikatsiooniministeerium  (ekonomi-  och  kommunikationsministeriet,  Estland)  angående  ministeriets  beslut  att  inte  ersätta  den  skada  som  bolaget  påstår  sig  ha  lidit  på  grund  av  att  ha  fullgjort  skyldigheten  enligt  estnisk  rätt  att  kostnadsfritt  och  utan  kompensation  från  den  estniska  staten  transportera  vissa  kategorier  av  passagerare.

Tillämpliga bestämmelser

Unionsrätt

Beslut 65/271/EEG
Första,  andra  och  tredje skälen i  rådets  beslut 65/271/EEG  av  den  13 maj 1965  om  harmonisering  av  vissa  bestämmelser  som  inverkar  på  konkurrensen  vad  gäller  transporter  på  järnväg,  väg  och  inre  vattenvägar  (EGT 88,  1965,  s. 1500;  svensk  specialutgåva,  område 7, volym 1, s. 40)  hade  följande  lydelse:
”Ett  av  målen  med  den  gemensamma  transportpolitiken  skall  vara  att  undanröja  skillnader  som  riskerar  att  orsaka  en  betydande  snedvridning  av  konkurrensen  inom  transportsektorn.  …
Skillnader  är  särskilt  vanliga  i  fråga  om  beskattning,  statliga  ingrepp  i  transportsektorn  och  social  lagstiftning.
Följande  åtgärder  bör  därför  vidtas:
…
–        Beträffande  statliga  ingrepp  inom  transportsektorn:  en  så  långtgående  nedskärning  som  möjligt  av  de  förpliktelser  som  omfattas  av  den  allmänna  trafikplikten,  tillhandahållande  av  en  rimlig  ersättning  för  de  ekonomiska  bördor  som  följer  av  denna  förpliktelse  i  de  delar  den  skall  upprätthållas  eller  där  den  medför  avgiftssänkningar  motiverade  av  sociala  hänsynstaganden,  en  normalisering  av  järnvägsföretagens  redovisning  och  ett  förverkligande  av  dessa  företags  ekonomiska  självständighet,  samt  fastställande  av  stödordningar  som  tar  hänsyn  till  transportsektorns  särdrag.
…”
I  artikel 6  i  nämnda  beslut  angavs  följande:
”Från  och  med  den  1 juli 1967  skall  en  ersättning  som  fastställs  enligt  ett  gemensamt  förfarande  betalas  ut  för  de  ekonomiska  bördor  som  för  transportföretagen  är  en  följd  av  att  en  medlemsstat  tillämpar  transportpriser  och  transportvillkor  inom  persontransporter  till  förmån  för  en  eller  flera  särskilda  befolkningsgrupper.”

Förordning nr (EEG) 1191/69
Första,  andra,  tredje  och  trettonde skälen i  rådets  förordning  (EEG) nr 1191/69  av  den  26 juni 1969  om  medlemsstaternas  åtgärder  i  fråga  om  allmän  trafikplikt  på  järnväg,  väg  och  inre  vattenvägar  (EGT L 156,  1969, s. 1;  svensk  specialutgåva,  område 7, volym 1, s. 64)  hade  följande  lydelse:
”Ett  av  målen  för  den  gemensamma  transportpolitiken  är  att  undanröja  sådana  skillnader  som  kan  orsaka  avsevärd  snedvridning  av  de  grundläggande  transportvillkor  som  är  utmärkande  för  ett  system  där  medlemsstaterna  ålägger  transportföretag  att  utföra  tjänster  åt  allmänheten.
Därför  är  det  nödvändigt  att  upphäva  sådan  allmän  trafikplikt  som  avses  i  denna  förordning;  det  är  dock  i  vissa  fall  väsentligt  att  bibehålla  en  sådan  skyldighet  för  att  trygga  tillgången  till  nödvändiga  transporter;  transportkapaciteten  skall  därvid  bedömas  mot  bakgrund  av  tillgång  och  efterfrågan  inom  transportbranschen  och  mot  bakgrund  av  de  samhälleliga  behoven.
Avvecklingsåtgärderna  skall  inte  omfatta  taxor  och  villkor  som  i  en  eller  flera  resandekategoriers  intresse  har  fastställts  för  företag  som  bedriver  persontransporter.
…
Vidare  föreskrivs  i  artikel 6  i  [beslut 65/271]  att  medlemsstaterna  skall  utbetala  ersättning  för  kostnader  som  drabbar  persontransporter  på  grund  av  taxor  och  villkor  som  beslutats  i  en  eller  flera  resandekategoriers  intresse:  …”
Artikel 1  i  denna  förordning  hade  följande  lydelse:
”1.      Medlemsstaterna  skall  upphäva  alla  skyldigheter  som  innefattas  i  begreppet  ’allmän  trafikplikt’  som  det  definieras  i  denna  förordning  och  som  gällt  för  transporter  på  järnväg,  väg  och  inre  vattenvägar.
2.      Skyldigheterna  får  dock  bibehållas  i  den  utsträckning  de  är  nödvändiga  för  att  säkerställa  en  tillfredsställande  trafikförsörjning.
3.      Punkt 1  skall,  såvitt  avses  persontransporter,  inte  tillämpas  på  taxor  och  villkor  som  har  beslutats  av  en  medlemsstat  i  en  eller  flera  resandekategoriers  intresse.
4.      Transportföretag,  som  drabbas  av  kostnader  med  anledning  av  att  i punkt 2  nämnda  skyldigheter  bibehålls  eller  med  anledning  av  att  sådana  taxor  och  villkor  som  avses  i punkt 3  gäller,  skall  kompenseras  härför  genom  ersättning  i  enlighet  med  gemensamma,  i  denna  förordning  fastställda  rutiner.”
Artikel 9  i  nämnda  förordning  hade  följande  lydelse:
”1.      Ersättning  för  ekonomisk  nackdel  som  drabbat  ett  företag  på  grund  av  skyldigheten  att  tillämpa  taxor  för  persontransporter  med  hänsyn  till  vissa  resandekategorier  skall  framräknas  i  enlighet  med  de  i  artikel 11–13  fastställda  gemensamma  metoderna.
2.      Ersättning  skall  utgå  från  och  med  den  1 januari 1971.
…”

Förordning nr 1370/2007
Skälen 2–4,  34  och  35  i  förordning nr 1370/2007  har  följande  lydelse:
”(2)      Enligt  artikel 86.2  i  fördraget  ska  företag  som  anförtrotts  att  tillhandahålla  tjänster  av  allmänt  ekonomiskt  intresse  vara  underkastade  reglerna  i  fördraget,  särskilt  konkurrensreglerna,  i  den  mån  tillämpningen  av  dessa  regler  inte  rättsligt  eller  i  praktiken  hindrar  att  de  särskilda  uppgifter  som  tilldelats  dem  fullgörs.
(3)      Artikel 73  i  fördraget  är
lex  specialis
i  förhållande  till  artikel 86.2.  Artikeln  innehåller  bestämmelser  om  ersättning  för  allmän  trafikplikt  inom  sektorn  för  landtransporter.
(4)      De  viktigaste  målen  enligt  kommissionens  vitbok  av  den  12 september 2001,  ’Den  gemensamma  transportpolitiken  fram  till  2010:  Vägval  inför  framtiden’,  är  att  sörja  för  säkra,  effektiva  och  högkvalitativa  persontransporter  tack  vare  en  reglerad  konkurrens,  och  samtidigt  garantera  insyn  och  effektivitet  när  det  gäller  kollektivtrafiken,  med  beaktande  av  sociala  faktorer,  miljöfaktorer  och  faktorer  som  rör  regional  utveckling  eller  att  erbjuda  specialtaxor  för  vissa  grupper  av  passagerare,  som  t.ex.  pensionärer,  och  att  undanröja  sådana  skillnader  mellan  olika  medlemsstaters  transportföretag  som  kan  medföra  betydande  snedvridning  av  konkurrensen.
…
(34)      Ersättning  för  allmännyttiga  tjänster  inom  sektorn  för  landbaserad  kollektivtrafik  kan  vara  nödvändig  för  att  de  berörda  företagen  ska  kunna  bedriva  trafiken  på  grundval  av  principer  och  villkor  som  gör  det  möjligt  för  dem  att  fullgöra  sina  uppgifter.  Sådan  ersättning  kan  enligt  artikel 73  i  fördraget  på  vissa  villkor  vara  förenlig  med  fördraget.  För  det  första  måste  ersättningen  syfta  till  att  säkerställa  tillhandahållandet  av  tjänster  som  verkligen  är  tjänster  av  allmänt  intresse  i  den  mening  som  avses  i  fördraget.  För  det  andra,  för  att  undvika  en  oskälig  snedvridning  av  konkurrensen,  får  ersättningen  inte  överstiga  det  belopp  som  krävs  för  att  täcka  nettokostnaderna  för  fullgörandet  av  den  allmänna  trafikplikten,  med  hänsyn  till  företagets  inkomster  i  samband  med  detta  och  en  rimlig  vinst.
(35)      Den  ersättning  som  de  behöriga  myndigheterna  beviljar  i  enlighet  med  bestämmelserna  i  förordningen  kan  därför  undantas  från  kravet  på  förhandsanmälan  enligt  artikel 88.3  i  fördraget.”
Artikel 1  i  denna  förordning  har  följande  lydelse:
”1.      Syftet  med  denna  förordning  är  att  fastställa  hur  de  behöriga  myndigheterna,  i  enlighet  med  gemenskapslagstiftningen,  kan  ingripa  på  området  för  kollektivtrafik  för  att  se  till  att  det  tillhandahålls  tjänster  av  allmänt  intresse  som  bland  annat  är  tätare,  säkrare,  av  bättre  kvalitet  eller  billigare  än  vad  den  fria  marknaden  skulle  kunna  erbjuda.
I  denna  förordning  fastställs  därför  på  vilka  villkor  de  behöriga  myndigheterna,  när  de  ålägger  eller  ingår  avtal  om  allmän  trafikplikt,  ger  kollektivtrafikföretagen  ersättning  för  ådragna  kostnader  och/eller  beviljar  ensamrätt  som  motprestation  för  fullgörande  av  allmän  trafikplikt.
2.      Denna  förordning  är  tillämplig  på  nationell  och  internationell  kollektivtrafik  på  järnväg  och  andra  spårburna  transportsätt,  och  på  väg,  utom  trafik  som  i  första  hand  bedrivs  på  grund  av  sitt  historiska  intresse  eller  sitt  turistvärde.  Medlemsstaterna  får  tillämpa  denna  förordning  på  kollektivtrafik  på  inre  vattenvägar  och  nationella  marina  vatten,  utan  att  det  påverkar  tillämpningen  av  rådets  förordning  (EEG) nr 3577/92  av  den  7 december 1992  om  tillämpning  av  principen  om  frihet  att  tillhandahålla  tjänster  på  sjötransportområdet  inom  medlemsstaterna  (cabotage)  [(EGT L 364,  1992, s. 1:  svensk  specialutgåva,  område 6, volym 3, s. 203)].
…”
I  artikel 2  i  förordning nr 1370/2007  föreskrivs  följande:
”I  denna  förordning  gäller  följande  definitioner:
a)
kollektivtrafik
:  persontransporttjänster  av  allmänt  ekonomiskt  intresse  som  erbjuds  allmänheten  fortlöpande  och  utan  diskriminering.
b)
behörig  myndighet
:  en  eller  flera  medlemsstaters  offentliga  organ,  eller  grupp  av  offentliga  organ,  med  befogenhet  att  ingripa  på  kollektivtrafikmarknaden  inom  ett  givet  geografiskt  område,  eller  ett  organ  som  tillerkänts  sådan  behörighet.
…
e)
allmän  trafikplikt
:  krav  som  en  behörig  myndighet  definierar  eller  fastställer  för  att  sörja  för  kollektivtrafik  av  allmänt  intresse  som  ett  kollektivtrafikföretag  inte  skulle  ha  något  eget  kommersiellt  intresse  av  att  bedriva  utan  att  få  ersättning,  eller  åtminstone  inte  i  samma  omfattning  eller  på  samma  villkor.
…
l)
allmän  bestämmelse
:  åtgärd  som  utan  diskriminering  tillämpas  på  alla  kollektivtrafiktjänster  av  samma  slag  inom  ett  givet  geografiskt  område  som  en  behörig  myndighet  ansvarar  för.
…”
I  artikel 2a.2  i  denna  förordning  föreskrivs  följande:
”Specifikationerna  för  den  allmänna  trafikplikten  och  den  dithörande  ersättningen  för  den  ekonomiska  nettoeffekten  av  den  allmänna  trafikplikten  ska  medföra
a)      att  målen  med  politiken  på  kollektivtrafikområdet  uppnås  på  ett  kostnadseffektivt  sätt,  och
b)      att  tillhandahållandet  av  kollektivtrafiken  understöds  ekonomiskt  i  enlighet  med  de  krav  som  fastställts  i  politiken  på  kollektivtrafikområdet  på  lång  sikt.”
Artikel 3  i  förordningen  har  följande  lydelse:
”1.      När  en  behörig  myndighet  beslutar  att  bevilja  ett  företag  som  den  själv  valt  ensamrätt  och/eller  någon  typ  av  ersättning  som  motprestation  för  fullgörande  av  allmän  trafikplikt  ska  detta  ske  inom  ramen  för  ett  avtal  om  allmän  trafik.
2.      Om  den  allmänna  trafikplikten  avser  att  fastställa  högsta  taxa  för  samtliga  passagerare  eller  för  vissa  grupper  av  passagerare  kan  den  också,  genom  avvikelse  från punkt 1,  omfattas  av  allmänna  bestämmelser.  Den  behöriga  myndigheten  ska  i  enlighet  med  principerna  i  artiklarna 4  och  6  och  i  bilagan  ersätta  kollektivtrafikföretagen  för  den  ekonomiska  nettoeffekten,  positiv  eller  negativ,  på  de  kostnader  och  intäkter  som  följer  av  uppfyllandet  av  taxevillkor  vilka  fastställts  i  allmänna  bestämmelser,  på  ett  sådant  sätt  att  alltför  höga  ersättningar  undviks.  Detta  ska  gälla  oaktat  behöriga  myndigheters  rätt  att  i  avtal  om  allmän  trafik  integrera  allmän  trafikplikt  med  fastställda  högsta  taxor.
3.      Utan  att  det  påverkar  tillämpningen  av  bestämmelserna  i  artiklarna 73,  86,  87  och  88  i  fördraget  får  medlemsstaterna  från  denna  förordnings  tillämpningsområde  undanta  allmänna  bestämmelser  om  ekonomisk  ersättning  för  allmän  trafikplikt  som  fastställer  högsta  tillåtna  taxor  för  elever,  studenter  och  personer  med  nedsatt  rörlighet.  Underrättelse  om  dessa  allmänna  bestämmelser  ska  ske  i  enlighet  med  artikel 88  i  fördraget.  Varje  sådan  underrättelse  ska  innehålla  fullständiga  upplysningar  om  åtgärden  och  särskilt  uppgifter  om  beräkningsmetoden.”
I  artikel 4.1  i  samma  förordning  föreskrivs  följande:
”I  avtal  om  allmän  trafik  och  i  allmänna  bestämmelser  ska
…
b)      i  förväg  och  på  ett  objektivt  och  öppet  sätt  fastställas
i      de  parametrar  som  ska  användas  för  att  beräkna  den  eventuella  ersättningen,  och
ii      den  eventuella  ensamrättens  art  och  omfattning  på  ett  sätt  som  förhindrar  alltför  höga  ersättningar.
…”
Artikel 6.1  i  förordning nr 1370/2007  har  följande  lydelse:
”Oberoende  av  hur  avtalet  har  tilldelats  ska  all  ersättning  enligt  en  allmän  bestämmelse  eller  enligt  ett  avtal  om  allmän  trafik  överensstämma  med  bestämmelserna  i  artikel 4.  Dessutom  ska  all  slags  ersättning  knuten  till  ett  avtal  om  allmän  trafik  som  inte  har  tilldelats  i  enlighet  med  artikel 5.1,  5.3  eller  5.3b  eller  knuten  till  en  allmän  bestämmelse  också  överensstämma  med  bestämmelserna  i  bilagan.”
I  artikel 9.1  i  nämnda  förordning  föreskrivs  följande:
”Ersättning  för  allmän  trafik  som  utbetalas  i  enlighet  med  denna  förordning  för  drift  av  kollektivtrafik  eller  uppfyllande  av  taxevillkor  som  fastställts  i  allmänna  bestämmelser,  ska  vara  förenlig  med  den  gemensamma  marknaden.  Sådan  ersättning  ska  vara  undantagen  från  kravet  på  förhandsanmälan  enligt  artikel 88.3  i  fördraget.”
Artikel 10.1  i  förordningen  stadgar  följande:
”Förordning  [nr  1191/69]  ska  upphöra  att  gälla.  …”
I  bilagan  till  förordning nr 1370/2007,  med  rubriken  ”Regler  tillämpliga  på  ersättning  i  de  fall  som  anges  i  artikel 6.1”,  föreskrivs  följande  i punkt 2:
”Ersättningen  får  inte  överstiga  ett  belopp  som  motsvarar  den  ekonomiska  nettoeffekten  som  motsvarar  summan  av  de  verkningar,  positiva  som  negativa,  som  fullgörandet  av  den  allmänna  trafikplikten  får  för  kollektivtrafikföretagets  kostnader  och  inkomster.  Verkningarna  ska  bedömas  genom  att  man  jämför  situationen  med  uppfylld  trafikplikt  med  den  situation  som  skulle  ha  förelegat  om  trafikplikten  inte  hade  varit  uppfylld.  …”

Estnisk

rätt
I  artikel 34  i  ühistranspordiseadus  (lagen  om  kollektivtrafik)  av  den  1 oktober 2015  (RT  I 2015,  2),  i  den  lydelse  som  är  tillämplig  i  det  nationella  målet  (nedan  kallad  ÜTS),  föreskrivs  följande:
”Alla  transportörer  som  inom  landet  bedriver  reguljär  linjetrafik  på  väg,  vattenväg  och  järnväg  ska  utan  kostnad  transportera  barn  som  den  1 oktober under  innevarande  läsår  ännu  inte  fyllt  sju  år samt  barn  vilkas  skolplikt  har  senarelagts,  personer  upp  till  16 års ålder  med  funktionshinder,  personer  från  16 års ålder  och  uppåt  med  gravt  funktionshinder  samt  personer  med  betydande  synnedsättning  liksom  ledsagare  för  en  person  med  grav  eller  betydande  synnedsättning  och  ledarhund  eller  assistanshund  för  en  person  med  funktionshinder.  För  kostnadsfri  transport  av  dessa  personkategorier  erhåller  transportören  inte  någon  ersättning.”

Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Eesti  Buss  OÜ  och  Lux  Express  Estonia  är  privata  företag  som  tillhandahåller  kommersiell  linjetrafik  på  väg  i  Estland.  Den  5 juni 2019  begärde  de  ersättning  hos  ekonomi-  och  infrastrukturministern  (Estland)  med  ett  belopp  på  sammanlagt  537 219 euro  för  utebliven  vinst  som  de  påstod  sig  ha  lidit  under år 2018  på  grund  av  skyldigheten  enligt  artikel 34  ÜTS  att  kostnadsfritt,  utan  ersättning  från  staten,  transportera  vissa  passagerarkategorier  inom  ramen  för  tillhandahållandet  av  kommersiell  linjetrafik  i  Estland.
Ekonomi-  och  infrastrukturministern  avslog  begäran  den  10 juli 2019  med  motiveringen  att  enligt  artikel 34  ÜTS  erhåller  transportören  inte  någon  ersättning  för  kostnadsfri  transport  av  passagerare.
Den  29 juli 2019  slogs  Eesti  Buss  samman  med  Lux  Express  Estonia  och  avregistrerades  från  handelsregistret.
Den  12 augusti 2019  väckte  Lux  Express  Estonia  talan  vid  den  hänskjutande  domstolen,  Tallinna  Halduskohus  (Förvaltningsdomstolen  i  Tallinn,  Estland),  och  yrkade  att  Republiken  Estland  skulle  förpliktas  att  betala  851 960 euro  i  ersättning,  vilket  motsvarade  värdet  av  den  uteblivna  vinst  som  bolaget  ansåg  sig  ha  lidit  till  följd  av  tillämpningen  av  artikel 34  ÜTS  under  perioden  från  den  1 januari 2018  till  den  31 juli 2019,  jämte  dröjsmålsränta.  Lux  Express  Estonia  utvidgade  sin  talan  till  att  även  omfatta  den  uteblivna  vinst  som  bolaget  påstod  sig  ha  lidit  under  perioden  från  den  1 januari 2016  till  den  31 januari 2020,  det  vill  säga  2 061 781 euro,  jämte  dröjsmålsränta.
Lux  Express  Estonia  gjorde  bland  annat  gällande  att  den  skyldighet  som  föreskrivs  i  artikel 34  ÜTS  utgör  en  allmän  trafikplikt  i  den  mening  som  avses  i  artikel 2 e  i  förordning nr 1370/2007.  Det  följer  emellertid  av  artikel 1.1  i  denna  förordning  att  medlemsstaterna  ska  bevilja  kollektivtrafikföretagen  ersättning  för  ådragna  kostnader  som  motprestation  för  fullgörandet  av  allmän  trafikplikt.  Eftersom  artikel 34  ÜTS  förbjuder  betalning  av  ersättning  för  fullgörandet  av  en  sådan  skyldighet,  strider  den  mot  nämnda  förordning.  Den  omständigheten  att  Republiken  Estland  inte  i  förväg  har  anmält  denna  bestämmelse  till  kommissionen  i  enlighet  med  artikel 3.3  i  förordning nr 1370/2007  och  artikel 108  FEUF  utesluter  inte  att  en  ersättning  beviljas.  Lux  Express  Estonia  har  även  gjort  gällande  att  om  förordning nr 1370/2007  inte  skulle  anses  tillämplig  i  det  nationella  målet,  ska  bolaget  beviljas  ersättning  med  stöd  av  proportionalitetsprincipen  och  artiklarna 16,  17,  41  och  51  i  Europeiska  unionens  stadga  om  de  grundläggande  rättigheterna  (nedan  kallad  stadgan).
Ekonomi-  och  kommunikationsministeriet  har  gjort  gällande  att  förordning nr 1370/2007  inte  är  tillämplig  i  det  nationella  målet,  eftersom  Lux  Express  Estonia  inte  har  ingått  avtal  om  allmän  trafikplikt  med  en  behörig  myndighet  utan  driver  kommersiella  linjer.  Enligt  artikel 3.3  i  förordning nr 1370/2007  är  det  dessutom  möjligt  att  från  förordningens  tillämpningsområde  utesluta  situationer  där  det  i  en  allmän  bestämmelse  fastställs  den  högsta  taxan  för  vissa  grupper  av  passagerare.  Eftersom  ingen  ersättning  har  beviljats  finns  det  inte  heller  någon  anledning  att  informera  kommissionen  om  detta.  Ekonomi-  och  kommunikationsministeriet  har  vidare  anfört  att  även  om  det  antas  att  den  skyldighet  som  anges  i  artikel 34  i  ÜTS  utgör  en  allmän  trafikplikt  i  den  mening  som  avses  i  förordningen,  medför  förordningen  inte  någon  skyldighet  att  bevilja  transportören  ersättning.  Bestämmelserna  i  EUF-fördraget  föreskriver  inte  heller  något  krav  på  att  bevilja  statligt  stöd.  De  tjänster  som  Lux  Express  Estonia  tillhandahåller  är  ekonomiskt  lönsamma  även  utan  ersättning.
Den  hänskjutande  domstolen  har  angett  att  Lux  Express  Estonia  bedriver  verksamhet  i  form  av  kommersiella  transporttjänster  med  buss  med  stöd  av  en  gemenskapslicens  och  att  bolaget  inte  har  ingått  något  avtal  om  allmän  trafikplikt  med  nationella  eller  lokala  myndigheter.  Detta  bolag  erhåller  inte  någon  ersättning  från  allmänna  medel  för  driftskostnader  som  dessa  tjänster  föranleder.
Den  hänskjutande  domstolen  vill  för  det  första  få  klarhet  i  huruvida  de  faktiska  omständigheterna  i  det  nationella  målet  omfattas  av  förordning nr 1370/2007.  Nämnda  domstol  har  i  detta  avseende  påpekat  att  Lux  Express  Estonia  tillhandahåller  en  persontransporttjänst  av  allmänt  ekonomiskt  intresse  i  den  mening  som  avses  i  artikel 2 a  i  denna  förordning,  eftersom  det  föreligger  ett  allmänintresse  av  att  en  reguljär  linjetrafik  med  buss  säkerställs  mellan  olika  städer  i  Estland  och  att  denna  tjänst  säkerställer  den  fria  rörligheten  för  personer.  När  en  behörig  myndighet,  i  den  mening  som  avses  i  artikel 2 b  i  nämnda  förordning,  inte  har  ingått  något  avtal  om  allmän  trafikplikt  med  ett  transportföretag  utan  genom  lag  har  infört  en  skyldighet  för  transportföretag  som  bedriver  linjetrafik  på  det  nationella  territoriet  att  kostnadsfritt  transportera  vissa  kategorier  av  passagerare,  uppkommer  under  dessa  omständigheter  frågan  huruvida  nämnda  skyldighet  kan  kvalificeras  som  ”allmän  trafikplikt”  i  den  mening  som  avses  i  artikel 2 e  i  samma  förordning.
Enligt  den  hänskjutande  domstolen  kan  ÜTS  anses  vara  en  allmän  bestämmelse  i  den  mening  som  avses  i  artikel 2  l  och  artikel 3.2  i  förordning nr 1370/2007  och  förordningen  är  följaktligen  tillämplig  i  det  nationella  målet.  I  artikel 34  ÜTS  föreskrivs  nämligen  en  högsta  avgift  (kostnadsfri  transport)  för  vissa  kategorier  av  passagerare.  Att  en  sådan  högsta  taxa  fastställs  i  en  allmän  bestämmelse  skulle,  enligt  artikel 3.2  i  förordningen,  kunna  utgöra  en  allmän  trafikplikt.  Genom  att  ge  vissa  kategorier  av  passagerare  rätt  till  gratis  transport  syftar  artikel 34  ÜTS  till  att  resenärerna  ska  få  tillgång  till  en  sådan  billigare  tjänst  som  avses  i  artikel 1.1  i  samma  förordning.  Det  är  för  övrigt  inte  troligt  att  ett  företag  som  tar  hänsyn  till  sitt  eget  kommersiella  intresse  skulle  tillhandahålla  dessa  resenärer  gratis  transporttjänster  utan  ingripande  av  offentliga  myndigheter.
För  det  fall  förordning nr 1370/2007  är  tillämplig  i  det  nationella  målet,  vill  den  hänskjutande  domstolen  för  det  andra  få  klarhet  i  huruvida  en  medlemsstat  kan  neka  att  bevilja  ersättning  till  transportföretaget  för  de  kostnader  som  följer  av  allmän  trafikplikt.  Det  följer  av  artikel 3.2  andra  meningen  i  denna  förordning  att  den  behöriga  myndigheten  ska  ersätta  transportören  för  uppfyllandet  av  taxevillkor  vilka  fastställts  i  allmänna  bestämmelser.  Det  är  även  möjligt  att  av  artikel 1.1  andra  stycket  och  artikel 4.1 b  i)  i  nämnda  förordning  sluta  sig  till  att  den  behöriga  myndigheten,  när  den  ålägger  transportören  allmän  trafikplikt,  ska  föreskriva  en  ersättning  för  fullgörandet  av  denna  skyldighet.  I  sistnämnda  bestämmelse  hänvisas  emellertid  även  till  möjligheten  att  inte  bevilja  någon  ersättning.
Den  hänskjutande  domstolen  vill  för  det  tredje  få  klarhet  i  huruvida  artikel 3.3  i  förordning nr 1370/2007  gör  det  möjligt  att  från  förordningens  tillämpningsområde  utesluta  inte  bara  allmänna  bestämmelser  om  ekonomisk  ersättning  för  allmän  trafikplikt  som  fastställer  högsta  taxa  för  elever,  studerande,  lärlingar  och  personer  med  nedsatt  rörlighet,  utan  även  allmänna  bestämmelser  om  fastställande  av  högsta  taxa  för  andra  personkategorier  än  dem  som  avses  i  denna  bestämmelse,  såsom  barn  i  förskoleåldern,  personer  upp  till  16 års ålder  med  funktionshinder,  personer  från  16 års ålder  och  uppåt  med  gravt  funktionshinder  samt  personer  med  betydande  synnedsättning  liksom  ledsagare  för  en  person  med  grav  eller  betydande  synnedsättning  och  ledarhund  eller  assistanshund  för  en  person  med  funktionshinder  vilka  avses  i  artikel 34  ÜTS.  Den  hänskjutande  domstolen  vill  även  få  klarhet  i  huruvida  den  anmälningsskyldighet  som  avses  i  artiklarna    3.3  och  108  FEUF  är  tillämplig  i  situationer  där  det  i  de  allmänna  bestämmelserna  om  fastställande  av  högsta  taxa  inte  föreskrivs  att  ersättning  ska  beviljas  transportföretag  som  ålagts  allmän  trafikplikt,  eftersom  det  i  dessa  situationer  inte  finns  någon  risk  för  att  statligt  stöd  beviljas.
För  det  fall  domstolen  skulle  anse  att  förordning nr 1370/2007  inte  är  tillämplig  i  det  nationella  målet,  vill  den  hänskjutande  domstolen  för  det  fjärde  få  klarhet  i  huruvida  en  skyldighet  att  ge  transportföretagen  ersättning  som  motprestation  för  fullgörande  av  den  skyldighet  som  föreskrivs  i  artikel 34  i  ÜTS  följer  av  en  annan  unionsrättsakt,  såsom  stadgan.
För  det  fall  nämnda  domstol  beslutar  att  bevilja  Lux  Express  Estonia  en  sådan  ersättning  vill  samma  domstol  för  det  femte  få  klarhet  i  vilka  villkor  den  ska  uppfylla  vid  fastställandet  av  ersättningsbeloppet  för  att  ersättningen  inte  ska  strida  mot  bestämmelserna  om  statligt  stöd.  Den  hänskjutande  domstolen  anser  att  eftersom  det  står  Lux  Express  Estonia  fritt  att  fastställa  biljettpriset  och  de  linjer  som  trafikeras  i  Estland  är  föga  konkurrenskraftiga,  kan  utebliven  vinst  på  biljettförsäljningen  eventuellt  inte  anses  utgöra  en  lämplig  grund  för  att  beräkna  kostnaderna  för  att  fullgöra  den  skyldighet  som  föreskrivs  i  artikel 34  i  ÜTS.  Den  hänskjutande  domstolen  vill  få  klarhet  i  huruvida  den,  för  att  undvika  alltför  höga  ersättningar  vid  denna  beräkning,  skulle  kunna  tillämpa  bestämmelserna  i  bilagan  till  denna  förordning  analogt  även  om  förordning nr 1370/2007  inte  är  tillämplig  i  det  nationella  målet.
Mot  denna  bakgrund  beslutade  Tallinna  Halduskohus  (Förvaltningsdomstolen  i  Tallinn)  att  vilandeförklara  målet  och  ställa  följande  frågor  till  domstolen:
”1)      Ska  den omständigheten  att  alla  privata  företag,  som  inom  landet  i  kommersiellt  syfte  bedriver  persontransporter  i  linjetrafik  på  väg,  vattenväg  och  järnväg,  åläggs  samma  skyldighet  att  kostnadsfritt  transportera  passagerare  inom  en  viss  grupp  (barn  i  förskoleåldern,  personer  upp  till  16 års ålder  med  funktionshinder,  personer  från  16 års ålder  och  uppåt  med  gravt  funktionshinder  samt  personer  med  betydande  synnedsättning  liksom  ledsagare  för  en  person  med  grav  eller  betydande  synnedsättning  och  ledarhund  eller  assistanshund  för  en  person  med  funktionshinder)  behandlas  som  åläggande  av  en  allmän  trafikplikt  i  den  mening  som  avses  i  artiklarna 2 e  och  3.2  i  förordning  … nr 1370/2007
2)      För det  fall  att  detta  utgör  en  allmän  trafikplikt  i  den  mening  som  avses  i  förordning nr 1370/2007  har då en  medlemsstat  i  enlighet  med  artikel 4.1 b  i)  i  förordning nr 1370/2007  rätt  att  genom  nationell  lag  utesluta  ersättning  till  transportören  för  uppfyllandet  av  en  sådan  skyldighet?
Vilka  kriterier  är  tillämpliga  för  det  fall  en  medlemsstat  har  rätt  att  utesluta  ersättning  till  transportören?
3)      Är  det  enligt  artikel 3.3  i  förordning nr 1370/2007  tillåtet  att  undanta  allmänna  bestämmelser  om  fastställande  av  högsta  tillåtna  taxor  för  andra  grupper  än  de  som  anges  i  denna  bestämmelse  från  tillämpningsområdet  för  förordningen?
Gäller  skyldigheten  att  underrätta  Europeiska  kommissionen  enligt  artikel 108  i  fördraget  om  Europeiska  unionens  funktionssätt  även  om  det  inte  i  de  allmänna  bestämmelserna  om  fastställande  av  högsta  tillåtna  taxor  stadgas  om  en  ersättning  till  transportören?
4)      Kan  beviljandet  av  en  ersättning  grundas  på  en  annan  unionsrättsakt  (såsom  stadgan),  om  förordning nr 1370/2007  inte  är  tillämplig  i  förevarande  fall?
5)      Vilka  kriterier  måste  vara  uppfyllda  för  att  den  ersättning  som  i  så  fall  ska  beviljas  transportören  ska  vara  förenlig  med  bestämmelserna  om  statligt  stöd?”

Prövning av tolkningsfrågorna

Den

första

frågan
Den  hänskjutande  domstolen  har  ställt  den  första  frågan  för  att  få  klarhet  i  huruvida  artikel 2 e  i  förordning nr 1370/2007  ska  tolkas  så,  att  begreppet  allmän  trafikplikt  i  denna  bestämmelse  omfattar  den  skyldighet  som  åligger  de  trafikföretag  som  i  den  berörda  medlemsstaten  bedriver  reguljär  linjetrafik  på  väg,  vattenväg  och  järnväg,  och  som  föreskrivs  i  artikel 34  ÜTS,  att  utan  ersättning  från  staten  transportera  vissa  grupper  av  passagerare  gratis,  bland  annat  barn  i  förskoleåldern  och  vissa  kategorier  av  personer  med  funktionshinder.
Det  ska  erinras  om  att  enligt  artikel 1.1  första  stycket  i  förordning nr 1370/2007  är  syftet  med  förordningen  att  fastställa  hur  de  behöriga  myndigheterna,  i  enlighet  med  gemenskapslagstiftningen,  kan  ingripa  på  området  för  kollektivtrafik  för  att  se  till  att  det  tillhandahålls  tjänster  av  allmänt  intresse  som  bland  annat  är  tätare,  säkrare,  av  bättre  kvalitet  eller  billigare  än  vad  den  fria  marknaden  skulle  kunna  erbjuda.  Det  följer  vidare  av  artikel 1.2  i  denna  förordning  att  förordningen  är  tillämplig  på  nationell  och  internationell  kollektivtrafik  på  järnväg  och  andra  spårburna  transportsätt,  och  på  väg,  utom  trafik  som  i  första  hand  bedrivs  på  grund  av  sitt  historiska  intresse  eller  sitt  turistvärde.  Från  förordningens  tillämpningsområde  undantas  bland  annat  kollektivtrafik  på  inre  vattenvägar  och  nationella  marina  vatten.  Medlemsstaterna  får  emellertid  tillämpa  samma  förordning  på  sistnämnda  transportsätt.  Det  framgår  inte  av  de  handlingar  som  ingetts  till  domstolen  att  Republiken  Estland  ska  ha  utnyttjat  denna  möjlighet.
Begreppet  allmän  trafikplikt  definieras  i  artikel 2 e  i  förordning nr 1370/2007  såsom  ”krav  som  en  behörig  myndighet  definierar  eller  fastställer  för  att  sörja  för  kollektivtrafik  av  allmänt  intresse  som  ett  kollektivtrafikföretag  inte  skulle  ha  något  eget  kommersiellt  intresse  av  att  bedriva  utan  att  få  ersättning,  eller  åtminstone  inte  i  samma  omfattning  eller  på  samma  villkor”.
Enligt  artikel 2 b  i  förordning nr 1370/2007  är  en  ”behörig  myndighet”,  i  den  mening  som  avses  i  denna  förordning,  ”en  eller  flera  medlemsstaters  offentliga  organ,  eller  grupp  av  offentliga  organ,  med  befogenhet  att  ingripa  på  kollektivtrafikmarknaden  inom  ett  givet  geografiskt  område,  eller  ett  organ  som  tillerkänts  sådan  behörighet”.
Det  följer  vidare  av  artikel 3  i  denna  förordning  att  allmän  trafikplikt  kan  komma  till  uttryck  i  antingen  ett  avtal  om  allmän  trafik  eller  en  allmän  bestämmelse  i  den  mening  som  avses  i  artikel 2  l  i  nämnda  förordning,  det  vill  säga  en  åtgärd  som  utan  diskriminering  tillämpas  på  alla  kollektivtrafiktjänster  av  samma  slag  inom  ett  givet  geografiskt  område.
I  förevarande  fall  ankommer  det  på  den  hänskjutande  domstolen,  som  ensam  är  behörig  att  bedöma  de  faktiska  omständigheterna,  att  avgöra  huruvida  den  skyldighet  som  föreskrivs  i  artikel 34  ÜTS  uppfyller  villkoren  i  artikel 2 e  i  förordning nr 1370/2007.
Det  framgår  emellertid  av  de  uppgifter  som  domstolen  förfogar  över  att  denna  skyldighet  följer  av  en  lagbestämmelse.  Det  kan  följaktligen  anses  dels  att  nämnda  skyldighet  har  definierats  eller  fastställts  av  en  myndighet  i  en  medlemsstat  med  befogenhet  att  ingripa  på  kollektivtrafikmarknaden,  det  vill  säga  av  en  ”behörig  myndighet”  i  den  mening  som  avses  i  artikel 2 b  och  e  i  förordning nr 1370/2007,  dels  att  samma  skyldighet  har  fastställts  genom  en  ”allmän  bestämmelse”  i  den  mening  som  avses  i  artikel 2  l  i  denna  förordning.
Det  följer  vidare  av  artikel 34  ÜTS  att  alla  transportörer  som  inom  landet  bedriver  reguljär  linjetrafik  på  väg,  vattenväg  och  järnväg  ska  transportera  vissa  grupper  av  passagerare  gratis,  bland  annat  barn  i  förskoleåldern  och  vissa  kategorier  av  personer  med  funktionshinder.  Den  estniska  regeringen  har  i  sitt  skriftliga  yttrande  preciserat  att  den  skyldighet  som  föreskrivs  i  denna  bestämmelse  har  införts  i  syfte  att  göra  det  möjligt  för  familjer  med  små  barn  och  för  personer  med  funktionshinder  att  använda  kollektivtrafiken  genom  att  göra  den  mer  överkomlig  och  tillgänglig  för  dem.  Artikel 34  ÜTS  återspeglar  nämligen  den  särskilda  omtanke  som  det  estniska  samhället  visa  dessa  personer.
Detta  syfte  ingår  bland  de  huvudsakliga  målen  i  kommissionens  vitbok  av  den  12 september 2001,  som  särskilt  avses  i skäl 4  i  förordning nr 1370/2007,  däribland  målet  att  erbjuda  specialtaxor  för  vissa  grupper  av  passagerare,  såsom  pensionärer.  Skyldigheten  i  denna  bestämmelse  förefaller  således  ha  definierats  för  att  sörja  för  kollektivtrafik  av  allmänt  intresse.
Slutligen  har  den  hänskjutande  domstolen  preciserat  att  det  är  föga  troligt  att  ett  företag  skulle  ha  något  eget  kommersiellt  intresse  av  att  åta  sig  denna  skyldighet.
Under  dessa  omständigheter  finner  domstolen,  med  förbehåll  för  den  hänskjutande  domstolens  slutliga  bedömning  mot  bakgrund  av  samtliga  relevanta  omständigheter,  att  i  den  mån  det  i  artikel 34  ÜTS  föreskrivs  en  skyldighet  för  alla  trafikföretag  som  i  den  berörda  medlemsstaten  bedriver  reguljär  linjetrafik  på  väg  och  järnväg  att  transportera  vissa  grupper  av  passagerare  gratis,  bland  annat  barn  i  förskoleåldern  och  vissa  kategorier  av  personer  med  funktionshinder,  innebär  detta  en  allmän  trafikplikt  i  den  mening  som  avses  i  artikel 2 b  i  förordning nr 1370/2007.
Denna  slutsats  påverkas  inte  av  den  estniska  regeringens  argument  att  denna  förordning  inte  är  tillämplig  på  linjetrafik  som  inte  drivs  inom  ramen  för  avtal  om  allmän  trafik.
Det  räcker  nämligen  att  påpeka  att  det  i  artikel 1.1  andra  stycket  i  förordning nr 1370/2007  inte  görs  någon  åtskillnad  mellan  olika  typer  av  allmän  trafikplikt  beroende  på  hur  de  definieras.
För  det  andra  framgår  det,  såsom  har  påpekats  i punkt 37  ovan,  av  artikel 3  i  förordning nr 1370/2007  att  denna  förordning  är  tillämplig  såväl  på  allmän  trafikplikt  enligt  ett  avtal  om  allmän  trafik  som  på  allmän  trafikplikt  som  föreskrivs  i  allmänna  bestämmelser.  Nämnda  artikel 3  avser  till  och  med  uttryckligen,  i punkt 2,  nationella  åtgärder  som  föreskrivs  i  allmänna  bestämmelser  och  som  fastställer  högsta  taxa  för  vissa  grupper  av  passagerare.  Sådana  åtgärder  innefattar  skyldigheter  att  transportera  passagerare  gratis,  såsom  den  som  föreskrivs  i  artikel 34  i  ÜTS.
Mot  denna  bakgrund  ska  den  första  frågan  besvaras  på  följande  sätt.  Artikel 2 e  i  förordning nr 1370/2007  ska  tolkas  så,  att  begreppet  allmän  trafikplikt  i  denna  bestämmelse  omfattar  den  skyldighet  som  åligger  de  trafikföretag  som  i  den  berörda  medlemsstaten  bedriver  offentlig  linjetrafik  på  väg  och  järnväg,  och  som  föreskrivs  i  en  nationell  lagbestämmelse,  att  utan  ersättning  från  staten  transportera  vissa  grupper  av  passagerare  gratis,  bland  annat  barn  i  förskoleåldern  och  vissa  kategorier  av  personer  med  funktionshinder.

Den

andra

frågan
Den  hänskjutande  domstolen  har  ställt  den  andra  frågan  för  det  fall  den  första  frågan  besvaras  jakande.  Genom  denna  fråga  önskar  nämnda  domstol  för  det  första  få  klarhet  i  huruvida  artikel 4.1 b  i)  i  förordning nr 1370/2007  ska  tolkas  så,  att  den  ger  de  behöriga  myndigheterna  rätt  att  inte  bevilja  de  trafikföretag  som  i  den  berörda  medlemsstaten  bedriver  offentlig  linjetrafik  på  väg  och  järnväg  ersättning  för  ådragna  kostnader  som  motprestation  för  fullgörandet  av  allmän  trafikplikt.  För  det  fall  dessa  myndigheter  kan  neka  beviljande  av  en  sådan  kompensation,  önskar  den  hänskjutande  domstolen,  för  det  andra,  att  EU-domstolen  preciserar  under  vilka  omständigheter  de  kan  använda  sig  av  denna  möjlighet.
Det  framgår  av skälen till  beslutet  om  hänskjutande  att  den  första  delen  av  frågan  grundar  sig  på  antagandet  att  förordning nr 1370/2007  ålägger  de  behöriga  myndigheterna  att  bevilja  ersättning  för  kostnader  som  följer  av  fullgörandet  av  allmän  trafikplikt.
För  att  kunna  ge  den  hänskjutande  domstolen  ett  användbart  svar  ska  EU‑domstolen  först  pröva  huruvida  detta  antagande  är  korrekt.
I  detta  avseende  föreskrivs  i  artikel 3.1  i  förordningen  att  när  en  behörig  myndighet  beslutar  att  bevilja  ett  företag  som  den  själv  valt  ensamrätt  och/eller  någon  typ  av  ersättning  som  motprestation  för  fullgörande  av  allmän  trafikplikt  ska  detta  ske  inom  ramen  för  ett  avtal  om  allmän  trafik.
I  denna  bestämmelse  uppställs  således  principen  att  allmän  trafikplikt  och  därmed  sammanhängande  ersättningar  ska  fastställas  inom  ramen  för  ett  avtal  om  allmän  trafik.
Om  den  allmänna  trafikplikten  avser  att  fastställa  högsta  taxa  för  samtliga  passagerare  eller  för  vissa  grupper  av  passagerare  kan  den  enligt  första  meningen  i  artikel 3.2  i  förordningen,  genom  avvikelse  från punkt 1,  omfattas  av  allmänna  bestämmelser.
Enligt  artikel 3.2  andra  meningen  i  förordning nr 1370/2007  ska  den  behöriga  myndigheten  ersätta  kollektivtrafikföretagen  för  den  ekonomiska  nettoeffekten,  positiv  eller  negativ,  på  de  kostnader  och  intäkter  som  följer  av  uppfyllandet  av  taxevillkor  vilka  fastställts  i  allmänna  bestämmelser,  på  ett  sådant  sätt  att  alltför  höga  ersättningar  undviks.  Beviljandet  av  sådan  ersättning  ska  ske  i  enlighet  med  principerna  i  artikel 4,  artikel 6  och  bilagan  till  denna  förordning.
Det  följer  av  användningen  av  den  tvingande  formuleringen  ”den  behöriga  myndigheten  ska”  att  det  i  denna  bestämmelse  föreskrivs  en  skyldighet  för  de  behöriga  myndigheterna  och  inte  bara  en  möjlighet.
Denna  tolkning  stöds  av  det  sammanhang  i  vilket  bestämmelsen  ingår.  Artikel 1.1  andra  stycket  i  förordning nr 1370/2007  avser  nämligen  ”på  vilka  villkor  de  behöriga  myndigheterna,  när  de  ålägger  …  allmän  trafikplikt,  ger  kollektivtrafikföretagen  ersättning  för  ådragna  kostnader”.  Artikel 2a.2  i  denna  förordning  rör  specifikationerna  för  den  allmänna  trafikplikten  och  den  dithörande  ”ersättningen  för  den  ekonomiska  nettoeffekten”.
Det  framgår  dessutom  av  utvecklingen  av  unionens  bestämmelser  på  området  att  skyldigheten  att  bevilja  ersättning  för  kostnader  som  följer  av  allmän  trafikplikt  kan  härledas  ända  till  beslut 65/271,  i  vilket  det  i  artikel 6  föreskrevs  att  från  och  med  den  1 juli 1967  ska  en  ersättning  som  fastställs  enligt  ett  gemensamt  förfarande  betalas  ut  för  de  ekonomiska  bördor  som  för  transportföretagen  är  en  följd  av  att  en  medlemsstat  tillämpar  transportpriser  och  transportvillkor  inom  persontransporter  till  förmån  för  en  eller  flera  särskilda  befolkningsgrupper.
Denna  skyldighet  återgavs  sedan  i  allt  väsentligt  i  artikel 1.4  i  förordning nr 1191/69,  vilken  har  upphävts  och  ersatts  av  förordning nr 1370/2007.
Innehållet  i  den  förstnämnda  bestämmelsen  har  visserligen  ändrats  genom  rådets  förordning  (EEG) nr 1893/91  av  den  20 juni 1991  om  ändring  av  [förordning nr 1196/69]  (EGT L 169,  1991, s. 1;  svensk  specialutgåva,  område 7, volym 4, s. 17).  Domstolen  har  emellertid  slagit  fast  att  det  i  förordning nr 1191/69,  i  dess  ändrade  lydelse,  föreskrivs  att  ersättning  ska  beviljas  i  enlighet  med  bestämmelserna  i  denna  förordning  för  kostnader  som  uppkommer  till  följd  av  sådan  allmän  trafikplikt  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  7 maj 2009,  Antrop  m.fl.,  C‑504/07,  EU:C:2009:290, punkt 21).
Såsom  kommissionen  har  betonat  i  sitt  skriftliga  yttrande  har  unionslagstiftaren  inte  ändrat  artikel 9  i  förordning nr 1191/69,  av  vilken  det  framgår  att  ersättning  för  ekonomisk  nackdel  som  drabbat  ett  företag  på  grund  av  skyldigheten  att  tillämpa  taxor  för  persontransporter  med  hänsyn  till  vissa  resandekategorier,  på  begäran,  ska  utgå  från  och  med  den  1 januari 1971.
Målen  med  unionslagstiftningen  på  området  ger  även  stöd  för  en  tolkning  enligt  vilken  artikel 3.2  i  förordning nr 1370/2007  inte  endast  innebär  en  möjlighet  utan  en  skyldighet  för  de  behöriga  myndigheterna  att  bevilja  ersättning  för  kostnader  som  har  föranletts  av  fullgörandet  av  den  allmänna  trafikplikten  som  avses  i  denna  bestämmelse.
Det  framgår  nämligen  för  det  första  av  första,  andra  och  tredje skälen i  beslut 65/271  att  syftet  med  detta  beslut  var  att  uppnå  målet  med  den  gemensamma  transportpolitiken  att  undanröja  skillnader  som  visar  sig  genom  att  medlemsstaterna  ålägger  transportföretag  skyldigheter  som  är  kopplade  till  begreppet  allmän  trafikplikt  och  som  väsentligen  kan  snedvrida  konkurrensvillkoren.  Detta  ska  ske  bland  annat  genom  att  åtgärder  vidtas  för  att  tillhandahålla  en  rimlig  ersättning  för  de  ekonomiska  bördor  som  följer  av  den  allmänna  trafikplikten  där  den  medför  avgiftssänkningar  motiverade  av  sociala  hänsynstaganden.
I  första,  andra,  tredje  och  trettonde skälen i  förordning nr 1191/69  anges  i  huvudsak  att  syftet  med  förordningen  var  att  uppnå  samma  mål.
Även  förordning nr 1370/2007,  som  i  likhet  med  förordning nr 1191/69  antogs  på  grundval  av  såväl  fördragets  bestämmelser  om  den  gemensamma  transportpolitiken  som  bestämmelserna  om  statligt  stöd  (dom  av  den  24 juli 2003,  Altmark  Trans  och  Regierungspräsidium  Magdeburg,  C‑280/00,  EU:C:2003:415, punkt 35),  eftersträvar  detta  mål.
I skälen 2  och  3  i  förordning nr 1370/2007  erinras  nämligen  om  att,  med  förbehåll  för  de  undantag  som  föreskrivs  i  artikel 73 EG  (nu  artikel 93  FEUF),  ska  företag  som  anförtrotts  att  tillhandahålla  tjänster  av  allmänt  ekonomiskt  intresse  enligt  artikel 86.2 EG  (nu  artikel 106.2  FEUF)  vara  underkastade  reglerna  i  fördraget,  särskilt  konkurrensreglerna,  i  den  mån  tillämpningen  av  dessa  regler  inte  rättsligt  eller  i  praktiken  hindrar  att  de  särskilda  uppgifter  som  tilldelats  dem  fullgörs.
I skäl 4  i  denna  förordning  nämns  även  bland  annat  målet  att  undanröja  skillnader  mellan  olika  medlemsstaters  transportföretag,  vilket  eftersträvas  i  kommissionens  vitbok  av  den  12 september 2001,  med  rubriken  ”Den  gemensamma  transportpolitiken  fram  till år 2010:  Vägval  inför  framtiden”.
Härav  följer  att  målet  att  undanröja  dessa  skillnader  alltid  har  eftersträvats  av  unionslagstiftaren.
För  att  uppnå  detta  mål krävs  emellertid  en  skyldighet  för  samtliga  behöriga  myndigheter  att  ersätta  de  kostnader  som  uppkommer  i  samband  med  fullgörandet  av  allmän  trafikplikt  som  syftar  till  att  fastställa  högsta  taxa  för  vissa  kategorier  av  passagerare,  och  inte  bara  en  möjlighet  att  bevilja  en  sådan  ersättning,  vilken  skulle  kunna  ge  upphov  till  olika  villkor  för  hur  marknaden  för  kollektivtrafik  fungerar  inom  unionen.
För  det  andra  tillkommer,  såsom  framgår  av  artikel 1.1  första  stycket  och skäl 4  i  förordning nr 1370/2007,  utöver  nämnda  syfte  målsättningen  att  tack  vare  en  reglerad  konkurrens  se  till  att  det  tillhandahålls  tjänster  av  allmänt  intresse  som  bland  annat  är  tätare,  säkrare,  av  bättre  kvalitet  eller  billigare  än  vad  den  fria  marknaden  skulle  kunna  erbjuda.
Unionslagstiftaren  har  emellertid  medgett  i skäl 34  i  samma  förordning  att  ersättning  för  allmännyttiga  tjänster  inom  sektorn  för  landbaserad  kollektivtrafik  kan  vara  nödvändig  för  att  de  berörda  företagen  ska  kunna  bedriva  trafiken  på  grundval  av  principer  och  villkor  som  gör  det  möjligt  för  dem  att  fullgöra  sina  uppgifter.
Av  det  ovan  anförda  följer  att  förordning nr 1370/2007  ålägger  de  behöriga  myndigheterna  att  bevilja  ersättning  för  kostnader  som  följer  av  allmän  trafikplikt.
Vad  därefter  gäller  artikel 4.1 b  i)  i  förordning nr 1370/2007  föreskrivs  i  denna  bestämmelse  att  avtal  om  allmän  trafik  och  allmänna  bestämmelser  i  förväg  och  på  ett  objektivt  och  öppet  sätt  ska  fastställa  de  parametrar  som  ska  användas  för  att  beräkna  ”den  eventuella”  ersättningen.
Det  finns  inget  som  tyder  på  att  unionslagstiftaren  genom  denna  bestämmelse  har  haft  för  avsikt  att  tillåta  de  behöriga  myndigheterna  att  avvika  från  principen  i  artikel 3.2  i  förordningen  om  att  utge  kompensation  för  den  ekonomiska  effekt  som  följer  av  uppfyllandet  av  taxevillkor  vilka  fastställts  i  allmänna  bestämmelser.
När  det  gäller  uttrycket  ”den  eventuella”  i  artikel 4.1 b  i)  i  nämnda  förordning,  framgår  det  av  det  sammanhang  i  vilket  denna  bestämmelse  ingår  att  uttrycket  hänför  sig  till  möjligheten  för  de  behöriga  myndigheterna,  som  föreskrivs  i  artikel 1.1  andra  stycket  och  artikel 3.1  i  samma  förordning,  att  inom  ramen  för  ett  avtal  om  allmän  trafik  välja  att,  utöver  eller  i  stället  för  ensamrätt,  bevilja  företag  ersättning  som  motprestation  för  fullgörande  av  allmän  trafikplikt.
Mot  denna  bakgrund  ska  den  första  delen  av  den  andra  frågan  besvaras  på  följande  sätt.  Artikel 3.2  och  artikel 4.1 b  i)  i  förordning nr 1370/2007  ska  tolkas  så,  att  de  behöriga  myndigheterna  är  skyldiga  att  bevilja  de  trafikföretag  som  i  den  berörda  medlemsstaten  bedriver  offentlig  linjetrafik  på  väg  och  järnväg  ersättning  för  den  ekonomiska  nettoeffekten,  positiv  eller  negativ,  på  de  kostnader  och  intäkter  som  följer  av  en  skyldighet  för  dessa  företag,  vilken  fastställts  i  en  allmän  bestämmelse,  att  transportera  vissa  kategorier  av  personer –  bland  annat  barn  i  förskoleåldern  och  vissa  kategorier  av  personer  med  funktionshinder –  gratis.
Med  hänsyn  till  svaret  på  den  första  delen  av  den  andra  frågan  saknas  anledning  att  besvara  den  andra  delen  av  denna  fråga.

Den

tredje

frågan
Den  hänskjutande  domstolen  har  ställt  den  tredje  frågan  för  att  få  klarhet  i  huruvida  artikel 3.3  i  förordning nr 1370/2007  ska  tolkas  så,  att  den  tillåter  medlemsstaterna  att  från  förordningens  tillämpningsområde  undanta  allmänna  bestämmelser  om  fastställande  av  högsta  tillåtna  taxor  för  andra  grupper  av  passagerare  än  dem  som  avses  i  denna  bestämmelse.  För  det  fall  denna  fråga  besvaras  jakande  vill  den  hänskjutande  domstolen  för  det  andra  få  klarhet  i  huruvida  den  anmälningsskyldighet  som  föreskrivs  i  nämnda  bestämmelse  och  i  artikel 108  FEUF  även  är  tillämplig  på  allmänna  bestämmelser  som  inte  omfattas  av  förordningens  tillämpningsområde  och  som  inte  föreskriver  någon  ersättning  för  allmän  trafikplikt.
Det  ska  härvidlag  erinras  om  att  det  enligt  EU-domstolens  fasta  praxis  uteslutande  ankommer  på  den  nationella  domstolen,  vid  vilken  målet  anhängiggjorts  och  vilken  har  ansvaret  för  det  rättsliga  avgörandet,  att  mot  bakgrund  av  de  särskilda  omständigheterna  i  målet  bedöma  såväl  om  ett  förhandsavgörande  är  nödvändigt  för  att  döma  i  saken  som  relevansen  av  de  frågor  som  ställs  till  EU-domstolen,  vilka  presumeras  vara  relevanta.  EU-domstolen  är  följaktligen  i  princip  skyldig  att  meddela  ett  förhandsavgörande  när  de  frågor  som  ställts  avser  tolkningen  eller  giltigheten  av  en  unionsrättslig  regel,  såvida  det  inte  är  uppenbart  att  den  begärda  tolkningen  inte  har  något  samband  med  de  verkliga  omständigheterna  eller  saken  i  det  nationella  målet  eller  då  frågorna  är  hypotetiska  eller  EU-domstolen  inte  har  tillgång  till  sådana  uppgifter  om  de  faktiska  eller  rättsliga  omständigheterna  som  är  nödvändiga  för  att  kunna  ge  ett  användbart  svar  på  de  frågor  som  ställts  (dom  av  den  5 maj 2022,  Zagrebačka  banka,  C‑567/20,  EU:C:2022:352, punkt 43  och  där  angiven  rättspraxis).
Det  ska  påpekas  att  enligt  artikel 3.3  i  förordning nr 1370/2007  får  medlemsstaterna  från  denna  förordnings  tillämpningsområde  undanta  allmänna  bestämmelser  om  ekonomisk  ersättning  för  allmän  trafikplikt  som  fastställer  högsta  tillåtna  taxor  för  elever,  studenter  och  personer  med  nedsatt  rörlighet.  Ett  sådant  undantag  är  således  inte  automatiskt  utan  förutsätter  en  aktiv  åtgärd  från  medlemsstaternas  sida.
I  förevarande  fall  framgår  det  av  handlingarna  i  målet  att  Republiken  Estland  inte  har  vidtagit  någon  åtgärd  för  att  utnyttja  möjligheten  enligt  denna  bestämmelse  att  utesluta  vissa  allmänna  bestämmelser  om  ekonomisk  ersättning  som  beviljas  för  allmän  trafikplikt  från  tillämpningsområdet  för  förordning nr 1370/2007.
Den  tredje  frågan  är  således  uppenbart  hypotetisk.  Denna  fråga  kan  följaktligen  inte  tas  upp  till  sakprövning.

Den

fjärde

frågan
Det  framgår  av  själva  lydelsen  av  den  fjärde  frågan  att  den  endast  har  ställts  för  det  fall  förordning nr 1370/2007  inte  är  tillämplig  i  det  nationella  målet.
Med  hänsyn  till  svaret  på  de  två  första  frågorna  saknas  anledning  att  besvara  den  fjärde  frågan.

Den

femte

frågan
Den  hänskjutande  domstolen  har  ställt  den  femte  frågan  för  att  få  klarhet  i  vilka  villkor  som  ska  vara  uppfyllda  för  att  beviljande  av  ersättning  för  allmän  trafikplikt  ska  vara  förenlig  med  unionsbestämmelserna  om  statligt  stöd.  Det  framgår  av skälen till  beslutet  om  hänskjutande  att  den  hänskjutande  domstolen  särskilt  önskar  få  klarhet  i  huruvida  utebliven  vinst  på  biljettförsäljningen  som  transportören  har  utstått  på  grund  av  fullgörandet  av  en  allmän  trafikplikt,  utgör  en  lämplig  grund  för  att  beräkna  kostnaderna  för  att  fullgöra  denna  skyldighet,  vilka  ska  beaktas  vid  fastställandet  av  storleken  på  ersättningen.
Enligt  artikel 1.1  första  stycket  i  förordning nr 1370/2007  är  syftet  med  denna  förordning  att  fastställa  hur  de  behöriga  myndigheterna,  i  enlighet  med  unionslagstiftningen,  kan  ingripa  på  området  för  kollektivtrafik  .
Av  detta  följer  att  förordning nr 1370/2007  –  i  likhet  med  förordning nr 1191/69  som  den  förstnämnda  förordningen  har  upphävt  och  ersatt  –  inrättar  ett  system  som  medlemsstaterna  är  skyldiga  att  iaktta  när  de  avser  att  ålägga  företag  som  bedriver  kollektivtrafik  på  väg  en  allmän  trafikplikt  (se  analogt  dom  av  den  24 juli 2003,  Altmark  Trans  och  Regierungspräsidium  Magdeburg,  C‑280/00,  EU:C:2003:415, punkterna 43–53).
Såsom  framgår  av  artikel 9.1  och skäl 35  i  förordning nr 1370/2007  ska  ersättning  för  allmän  trafikplikt  som  utbetalas  för  drift  av  kollektivtrafik  eller  uppfyllande  av  taxevillkor  som  fastställts  i  allmänna  bestämmelser  anses  vara  förenlig  med  den  gemensamma  marknaden.  Sådan  ersättning  är  undantagen  från  kravet  på  förhandsanmälan  enligt  artikel 108.3  FEUF.
Vad  gäller  kompensation  för  den  ekonomiska  nettoeffekten,  positiv  eller  negativ,  på  de  kostnader  och  intäkter  som  följer  av  uppfyllandet  av  taxevillkor  vilka  fastställts  i  allmänna  bestämmelser  och  som  avser  att  fastställa  högsta  taxa  för  vissa  grupper  av  passagerare,  föreskrivs  i  artikel 3.2  i  förordning nr 1370/2007  att  sådan  kompensation  ska  beviljas  i  enlighet  med  principerna  i  artikel 4,  artikel 6  och  bilagan  till  denna  förordning,  på  ett  sådant  sätt  att  alltför  höga  ersättningar  undviks.
Enligt punkt 2  i  bilagan  till  denna  förordning  får  ersättningen  inte  överstiga  ett  belopp  som  motsvarar  den  ekonomiska  nettoeffekten  som  motsvarar  summan  av  de  verkningar,  positiva  som  negativa,  som  fullgörandet  av  den  allmänna  trafikplikten  får  för  kollektivtrafikföretagets  kostnader  och  inkomster.  Verkningarna  ska  bedömas  genom  att  man  jämför  situationen  med  uppfylld  trafikplikt  med  den  situation  som  skulle  ha  förelegat  om  trafikplikten  inte  hade  varit  uppfylld.
Såsom  kommissionen  har  påpekat  i  sitt  skriftliga  yttrande  motsvarar  den  uteblivna  vinsten  på  biljettförsäljningen  inte  nödvändigtvis  den  verkan  som  fullgörandet  av  skyldigheten  att  transportera  vissa  passagerare  gratis  får  för  kollektivtrafikföretagets  kostnader  och  inkomster.  Transporten  av  dessa  passagerare  fråntar  nämligen  endast  det  berörda  transportföretaget  möjligheten  att  transportera  betalande  passagerare  i  de  fall  då  det  inte  längre  finns  någon  plats  kvar  för  de  sistnämnda  passagerarna.  De  extra  kostnader  som  ett  företag  åsamkas  till  följd  av  att  det  finns  passagerare  ombord  på  en  buss  som  ska  transporteras  gratis  kan  dessutom  visa  sig  vara  försumbara.
Det  ankommer  på  den  hänskjutande  domstolen,  som  ensam  är  behörig  att  bedöma  de  faktiska  omständigheterna,  att  kontrollera  det  belopp  som  motsvarar  den  ekonomiska  nettoeffekten  av  att  skyldigheten  enligt  artikel 34  ÜTS  iakttas  för  sökandens  kostnader  och  inkomster  och  att  försäkra  sig  om  att  ersättningen  inte  överstiger  detta  belopp.
Mot  bakgrund  av  det  ovan  anförda  ska  den  femte  frågan  besvaras  på  följande  sätt.  Artikel 3.2  och punkt 2  i  bilagan  till  förordning nr 1370/2007  ska  tolkas  så,  att  ersättning  för  den  ekonomiska  nettoeffekten,  positiv  eller  negativ,  på  de  kostnader  och  intäkter  som  följer  av  uppfyllandet  av  taxevillkor  vilka  fastställts  i  allmänna  bestämmelser  och  som  avser  att  fastställa  högsta  taxa  för  vissa  grupper  av  passagerare,  ska  beviljas  i  enlighet  med  principerna  i  artikel 4,  artikel 6  och  bilagan  till  denna  förordning  på  ett  sådant  sätt  att  alltför  höga  ersättningar  undviks.  Ersättningen  får  inte  överstiga  ett  belopp  som  motsvarar  den  ekonomiska  nettoeffekten,  som  motsvarar  summan  av  de  verkningar,  positiva  som  negativa,  som  fullgörandet  av  den  allmänna  trafikplikten  får  för  kollektivtrafikföretagets  kostnader  och  inkomster.  Verkningarna  ska  bedömas  genom  att  man  jämför  situationen  med  uppfylld  trafikplikt  med  den  situation  som  skulle  ha  förelegat  om  trafikplikten  inte  hade  varit  uppfylld.

Rättegångskostnader
Eftersom  förfarandet  i  förhållande  till  parterna  i  det  nationella  målet  utgör  ett  led  i  beredningen  av  samma  mål,  ankommer  det  på  den  hänskjutande  domstolen  att  besluta  om  rättegångskostnaderna.  De  kostnader  för  att  avge  yttrande  till  domstolen  som  andra  än  nämnda  parter  har  haft  är  inte  ersättningsgilla.
Mot  denna  bakgrund  beslutar  domstolen  (första  avdelningen)  följande:
1)
Artikel 2 e i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1370/2007 av den 23 oktober 2007 om kollektivtrafik på järnväg och väg och om upphävande av rådets förordning (EEG) nr 1191/69 och (EEG) nr 1107/70 (EUT L 315, 2007, s. 1), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 2016/2338 av den 14 december 2016
ska tolkas på följande sätt:
Begreppet allmän trafikplikt i denna bestämmelse omfattar den skyldighet som åligger de trafikföretag som i den berörda medlemsstaten bedriver offentlig linjetrafik på väg och järnväg, och som föreskrivs i en nationell lagbestämmelse, att utan ersättning från staten transportera vissa grupper av passagerare gratis, bland annat barn i förskoleåldern och vissa kategorier av personer med funktionshinder.
2)
Artiklarna 3.2 och 4.1 b i) i förordning nr 1370/2007, i dess lydelse enligt förordning nr 2016/2338,
ska tolkas på följande sätt:
De behöriga myndigheterna är skyldiga att bevilja de trafikföretag som i den berörda medlemsstaten bedriver offentlig linjetrafik på väg och järnväg ersättning för den ekonomiska nettoeffekten, positiv eller negativ, på de kostnader och intäkter som följer av en skyldighet för dessa företag, vilken fastställts i en allmän bestämmelse, att transportera vissa kategorier av personer – bland annat barn i förskoleåldern och vissa kategorier av personer med funktionshinder – gratis.
3)
Artikel 3.2 och punkt 2 i bilagan till förordning nr 1370/2007, i dess lydelse enligt förordning nr 2016/2338,
ska tolkas på följande sätt:
Ersättning för den ekonomiska nettoeffekten, positiv eller negativ, på de kostnader och intäkter som följer av uppfyllandet av taxevillkor vilka fastställts i allmänna bestämmelser och som avser att fastställa högsta taxa för vissa grupper av passagerare, ska beviljas i enlighet med principerna i artikel 4, artikel 6 och bilagan till denna förordning på ett sådant sätt att alltför höga ersättningar undviks. Ersättningen får inte överstiga ett belopp som motsvarar den ekonomiska nettoeffekten, som motsvarar summan av de verkningar, positiva som negativa, som fullgörandet av den allmänna trafikplikten får för kollektivtrafikföretagets kostnader och inkomster. Verkningarna ska bedömas genom att man jämför situationen med uppfylld trafikplikt med den situation som skulle ha förelegat om trafikplikten inte hade varit uppfylld.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk:  estniska.