CELEX: 62019CJ0311
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Pakalpojumu sniegšanas brīvība
Ierobežojumi
Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru ir aizliegta azartspēļu rīkošana noteiktās vietās
LESD 56. panta piemērojamība
Pārrobežu elementa pastāvēšana

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par LESD 56. panta interpretāciju.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
BONVER WIN a.s
. un
Ministerstvo financí ČR
(Čehijas Republikas Finanšu ministrija) par lēmuma, ar kuru tiek atsaukta šīs sabiedrības licence derību rīkošanai Dečīnas pilsētā (Čehijas Republika), likumību.
Atbilstošās tiesību normas
Zákon č. 202/1990 Sb., o loteriích a jiných podobných hrách
(Likums Nr. 202/1990 par loterijām un citām līdzīgām spēlēm) 50. panta 4. punktā ir noteikts:
“Ar vispārpiemērojamu dekrētu pašvaldība var ierobežot derību [..], loteriju un citu līdzīgu spēļu [..] rīkošanu tikai ar šajā rīkojumā uzskaitītiem laikposmiem un vietām, noteikt laikposmus un vietas, kurās loteriju un citu līdzīgu spēļu rīkošana ir aizliegta, vai pilnībā aizliegt to rīkošanu visā pašvaldības teritorijā.”
Obecně závazná vyhláška města Děčín č. 3/2013, o regulaci provozování sázkových her, loterií a jiných podobných her
(Dečīnas pilsētas vispārpiemērojams dekrēts Nr. 3/2013 par derību, loteriju un citu līdzīgu spēļu rīkošanas regulējumu, turpmāk tekstā – “vispārpiemērojams dekrēts Nr. 3/2013”), ko, pamatojoties uz Likuma Nr. 202/1990 par loterijām un citām līdzīgām spēlēm 50. panta 4. punktu, ir pieņēmusi Dečīnas pilsētas dome, 1. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Visā Dečīnas pilsētas teritorijā, izņemot kazino, kas atrodas šī dekrēta 1. pielikumā uzskaitītajās vietās, ir aizliegts rīkot:
a)
derības, kas minētas Likuma par loterijām 2. panta i), l), m) un n) punktā,
b)
loterijas un citas līdzīgas spēles, kas minētas Likuma par loterijām 2. panta j) punktā,
c)
loterijas un citas līdzīgas spēles, kas minētas Likuma par loterijām 50. panta 3. punktā.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
BONVER WIN
ir Čehijas Republikā reģistrēta komercsabiedrība, kas rīko derības.
Ar 2013. gada 22. oktobra lēmumu Finanšu ministrija saskaņā ar vispārpiemērojamu dekrētu Nr. 3/2013 atsauca
BONVER WIN
licenci, kas tai līdz šim brīdim bija bijusi derību rīkošanai uzņēmuma telpās Dečīnas pilsētas teritorijā, pamatojoties uz to, ka rīkošanas vieta nebija starp tām, kas uzskaitītas šī dekrēta 1. pielikumā.
BONVER WIN
iesniedza par šo lēmumu sūdzību, ko finanšu ministrs 2014. gada 22. jūlijā noraidīja.
Pēc tam
BONVER WIN
iesniedza apelācijas sūdzību
Městský soud v Praze
(Pilsētas tiesa Prāgā, Čehijas Republika), kura to noraidīja. Attiecībā uz argumentu par valsts tiesiskā regulējuma nesaderību ar Savienības tiesībām šī tiesa norādīja, ka Savienības tiesības neesot piemērojamas attiecībā uz
BONVER WIN
situāciju, jo šī sabiedrība nav izmantojusi tiesības uz pakalpojumu sniegšanas brīvību.
BONVER WIN
iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā, apgalvojot, ka
Městský Soud v Praze
(Pilsētas tiesa Prāgā) ir kļūdījusies, secinot, ka Savienības tiesības šajā lietā nav piemērojamas. Tā apgalvo, ka fakts, ko apstiprina liecinieka liecība, ka daļa klientu tās uzņēmuma telpās Dečīnā, aptuveni 25 km attālumā no Vācijas robežas esošā pilsētā, bija citu dalībvalstu valstspiederīgie, nozīmē, ka ir piemērojams LESD 56. pants.
Iesniedzējtiesa, kas savā judikatūrā norāda uz atšķirību pastāvēšanu attiecībā uz LESD noteikumu par pakalpojumu sniegšanas brīvību piemērojamību situācijās, kuras ir pielīdzināmas pamatlietā apskatītajai, uzsver, ka tāds tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais var radīt pakalpojumu saņēmēju brīvības ierobežojumu. Šī tiesa norāda, no vienas puses, kā tas izriet no Tiesas judikatūras, ka pakalpojumi, kurus dalībvalstī reģistrēts pakalpojumu sniedzējs bez ceļošanas sniedz citā dalībvalstī reģistrētam saņēmējam, nozīmē pārrobežu pakalpojumu sniegšanu un ka šādi saņēmēji var būt arī tūristi vai cilvēki, kas ceļo mācību brauciena ietvaros.
No otras puses, tā uzskata, ka uz šādu tiesisko regulējumu, kas ir vienādi piemērojams gan attiecībā uz valsts, gan citu dalībvalstu valstspiederīgajiem, parasti var attiekties noteikumi par LESD garantētajām brīvībām tikai, ciktāl tas ir piemērojams situācijām, kas ir saistītas ar tirdzniecību starp dalībvalstīm.
Tomēr iesniedzējtiesa uzskata, ka, lai gan Tiesa ir precizējusi LESD 56. panta piemērojamību situācijās, kad pakalpojumu sniedzējs piedāvā pakalpojumus pa tālruni vai internetā, kā arī situācijās, kad pakalpojumu saņēmēji ir tūristu grupas, tā nav skaidri norādījusi, vai šis pants ir piemērojams tikai tāpēc, ka citas dalībvalsts valstspiederīgo grupa attiecīgajā dalībvalstī var izmantot vai izmanto pakalpojumu, ko sniedz galvenokārt tās valstspiederīgajiem. Šajā ziņā iesniedzējtiesa šaubās, vai viena citas dalībvalsts valstspiederīgā gadījuma rakstura apmeklējums uzņēmumā, kas sniedz noteiktus pakalpojumus, LESD 56. pantu automātiski padara piemērojamu visiem valsts tiesību aktiem, kuri kopumā reglamentē šo valsts pakalpojumu nozari.
Turklāt iesniedzējtiesa jautā, pirmkārt, vai pakalpojumu sniegšanas brīvības jomā nebūtu pareizi ieviest
de minimis
noteikumu – līdzīgi kā tas ir preču brīvas aprites jomā –, kura pamatā ir pietiekama saikne starp attiecīgo tiesisko regulējumu un pakalpojumu sniegšanas brīvību. Ja šāds noteikums tiktu ieviests, tiesiskais regulējums, kas ir vienādi piemērojams attiecībā uz visiem pakalpojumu sniedzējiem, kuri veic savu darbību attiecīgās dalībvalsts teritorijā un kuriem ir nenozīmīga ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm, neietilptu LESD 56. panta darbības jomā. Otrkārt, šī tiesa jautā, vai pakalpojumu sniegšanas brīvības ietvaros ir jātransponē 1993. gada 24. novembra sprieduma lietā Keck un Mithouard (
C‑267/91 un C‑268/91
,
EU:C:1993:905
) atziņas un no LESD 56. panta piemērošanas jomas jāizslēdz vienādi piemērojamie pasākumi, kas gan juridiski, gan faktiski vienādi ietekmē visus pakalpojumu sniedzējus, kuri veic darbību valsts teritorijā.
Šādos apstākļos
Nejvyšší správní soud
(Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [LESD] 56. [un nākamie] panti ir piemērojami valsts tiesību aktiem (vispārpiemērojams pašvaldības dekrēts), kuros ir aizliegts konkrēts pakalpojums vienā pašvaldības daļā, tikai tādēļ, ka daži no pakalpojuma sniedzēja klientiem, uz kuriem attiecas šie tiesību akti, var būt vai ir no citas dalībvalsts?
Ja tā – vai vienkāršs apgalvojums par klientu no citas dalībvalsts iespējamo esamību ir pietiekams, lai varētu piemērot LESD 56. pantu, vai arī pakalpojuma sniedzējam ir jāpierāda faktiskā pakalpojuma sniegšana klientiem, kuri ir no citas dalībvalsts?
2)
Vai, atbildot uz pirmo jautājumu, ir nozīme, ka:
a)
iespējamais pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums gan ģeogrāfiski, gan pēc būtības ir būtiski ierobežots (
de minimis
izņēmuma iespējama piemērošana);
b)
nešķiet, ka valsts tiesību akti juridiski vai faktiski atšķirīgi reglamentē to pakalpojumu sniedzēju situāciju, kuri sniedz pakalpojumus galvenokārt citu Savienības dalībvalstu valstspiederīgajiem, no vienas puses, un to pakalpojumu sniedzēju situāciju, kas koncentrējas uz vietējo klientu loku, no otras puses?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ar prejudiciālajiem jautājumiem, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai un, attiecīgā gadījumā, ar kādiem nosacījumiem LESD 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams tādas dalībvalstī reģistrētas sabiedrības situācijai, kas ir zaudējusi licenci azartspēļu rīkošanai pēc tam, kad šajā dalībvalstī ir stājies spēkā tiesiskais regulējums, kurā ir noteiktas vietas, kurās ir atļauts organizēt šādas spēles, šim regulējumam esot vienādi piemērojamam visiem tiem pakalpojumu sniedzējiem, kas veic darbību šīs dalībvalsts teritorijā, neatkarīgi no tā, vai šie pakalpojumi tiek sniegti šīs dalībvalsts vai citu dalībvalstu valstspiederīgajiem, ja šī sabiedrība apgalvo, ka daļa tās klientu ir no citas dalībvalsts, nevis tās, kurā tā ir reģistrēta.
Atbildot uz šiem jautājumiem, ir jāatgādina, ka uz tādiem valsts tiesību aktiem, kādi ir pamatlietā aplūkojamie, – kas ir vienādi piemērojami dažādu dalībvalstu valstspiederīgajiem – noteikumi par LESD garantētajām pamatbrīvībām parasti attiecas tikai, ciktāl tie ir piemērojami situācijām, kurām ir saikne ar tirdzniecību starp dalībvalstīm (spriedums, 2015. gada 11. jūnijs, Berlington Hungary u.c.,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
,
24.
punkts, un rīkojums, 2019. gada 4. jūnijs, Pólus Vegas,
C‑665/18
, nav publicēts,
EU:C:2019:477
,
17.
punkts).
LESD noteikumi pakalpojumu sniegšanas brīvības jomā nav piemērojami situācijā, kurā visi fakti ir radušies tikai vienā dalībvalstī (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 15. novembris, Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
,
47.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Ņemot to vērā, ir jāatgādina, ka LESD 56. pantā ir pieprasīts novērst jebkādu pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu, pat ja šis ierobežojums vienādi tiek piemērots valsts un citu dalībvalstu pakalpojumu sniedzējiem, ja tas ir tāds, kas aizliedz, traucē vai padara mazāk pievilcīgas darbības, ko veic pakalpojumu sniedzējs, kurš reģistrēts citā dalībvalstī, kurā tas likumīgi sniedz analogus pakalpojumus. Turklāt no pakalpojumu sniegšanas brīvības ieguvējs ir kā pakalpojumu sniedzējs, tā arī to saņēmējs (spriedums, 2009. gada 8. septembris, Portuguesa de Futebol Profissional et Bwin International,
C‑42/07
,
EU:C:2009:519
,
51.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Pakalpojumu sniegšanas brīvība ietver pakalpojuma saņēmēju tiesības doties uz citu dalībvalsti, lai tur saņemtu pakalpojumu, nesastopoties ar ierobežojumiem, un tūristi ir jāuzskata par pakalpojumu saņēmējiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1984. gada 31. janvāris, Luisi un Carbone,
286/82 un 26/83
,
EU:C:1984:35
,
16.
punkts; 1989. gada 2. februāris, Cowan,
186/87
,
EU:C:1989:47
,
15.
punkts, kā arī 2020. gada 2. aprīlis, Ruska Federacija,
C‑897/19 PPU
,
EU:C:2020:262
,
52.
punkts).
Šajā ziņā, no vienas puses, Tiesa jau ir nospriedusi, ka pakalpojumi, kurus vienā dalībvalstī reģistrēts pakalpojumu sniedzējs, neatstājot savu reģistrācijas dalībvalsti, sniedz citā dalībvalstī reģistrētam pakalpojumu saņēmējam, ir uzskatāmi par pārrobežu pakalpojumu sniegšanu LESD 56. panta izpratnē (spriedums, 2015. gada 11. jūnijs, Berlington Hungary u.c.,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
,
26.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Otrkārt, nav nozīmes tam, ka ierobežojumu pakalpojumu sniedzējam nosaka tā izcelsmes dalībvalsts. No Tiesas judikatūras izriet, ka pakalpojumu sniegšanas brīvība attiecas ne tikai uz uzņemošās dalībvalsts noteiktajiem ierobežojumiem, bet arī uz tiem ierobežojumiem, ko noteikusi izcelsmes valsts (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1995. gada 10. maijs, Alpine Investments,
C‑384/93
,
EU:C:1995:126
,
30.
punkts).
Jānorāda, kā ģenerāladvokāts ir uzsvēris secinājumu 50. punktā, ka līgums vienādi attiecas uz pakalpojumu sniedzējiem un pakalpojumu saņēmējiem uzliktajiem ierobežojumiem. Tāpēc, tiklīdz situācija ietilpst LESD 56. panta piemērošanas jomā, gan pakalpojumu saņēmējs, gan pakalpojumu sniedzējs var paļauties uz šo pantu.
Tādējādi, kā Tiesa jau ir atzinusi, uzņēmums var atsaukties uz tiesībām uz pakalpojumu sniegšanas brīvību attiecībā uz valsti, kurā tas ir reģistrēts, ja pakalpojumi tiek sniegti saņēmējiem, kuri ir reģistrēti citā dalībvalstī (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1995. gada 10. maijs, Alpine Investments,
C‑384/93
,
EU:C:1995:126
,
30.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr ir jāatgādina, ka šajā ziņā Tiesa, kurā valsts tiesa vēršas saistībā ar situāciju, kuras visi elementi atrodas vienas vienīgas dalībvalsts iekšienē, nevar uzskatīt – ja šī tiesa ir norādījusi tikai to, ka attiecīgais tiesiskais regulējums bez atšķirības ir piemērojams attiecīgās dalībvalsts valstspiederīgajiem un citu dalībvalstu valstspiederīgajiem, – ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecībā uz LESD normām par pamatbrīvībām tai ir nepieciešams, lai atrisinātu strīdu, ko tā izskata. Konkrētajiem elementiem, kas ļautu konstatēt saikni starp strīdus objektu vai strīdus apstākļiem, kura visi elementi ir saistīti ar vienu vienīgu dalībvalsti, un LESD 56. pantu, ir jāizriet no iesniedzējtiesas nolēmuma (spriedums, 2016. gada 15. novembris, Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
,
54.
punkts, un rīkojums, 2019. gada 4. jūnijs, Pólus Vegas,
C‑665/18
, nav publicēts,
EU:C:2019:477
,
21.
punkts).
Tāpat no Tiesas judikatūras arī izriet, ka pārrobežu situācijas esamību nevar prezumēt tikai tādēļ, ka Savienības pilsoņi no citām dalībvalstīm varētu izmantot šādi piedāvātās pakalpojumu iespējas (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2019. gada 4. jūnijs, Pólus Vegas,
C‑665/18
, nav publicēts,
EU:C:2019:477
,
24.
punkts).
Šajā gadījumā no tā izriet, ka tikai ar pakalpojuma sniedzēja apgalvojumu, ka daļa no klientiem ir no citas dalībvalsts, nevis no tās, kurā pakalpojumu sniedzējs ir reģistrēts, nepietiek, lai pierādītu tādas pārrobežu situācijas esamību, kas, iespējams, ietilpst LESD 56. panta piemērošanas jomā. Lai iesniegtu Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par šī pakalpojumu sniedzēja situāciju, valsts tiesai lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jāapliecina šī apgalvojuma pamatotība.
Runājot par klientu skaita no citas dalībvalsts iespējamo nozīmīgumu, ir jānoraida, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 82. punktā, ideja par
de minimis
noteikuma ieviešanu pakalpojumu sniegšanas brīvības jomā.
Jāatzīmē, ka tādi apstākļi kā ārvalstu klientu skaits, kuri ir izmantojuši pakalpojumus, sniegto pakalpojumu skaits vai iespējamā pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojuma ierobežotā darbības joma tādējādi neietekmē LESD 56. panta piemērošanu ģeogrāfiski vai pēc būtības.
It īpaši no pastāvīgās judikatūras izriet, ka uz šajā pantā paredzēto brīvību var atsaukties gan situācijās, kurās pastāv tikai viens pakalpojumu saņēmējs (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1989. gada 2. februāris, Cowan,
186/87
,
EU:C:1989:47
,
15.
un
20.
punkts), gan arī situācijās, kurās ir nenoteikts pakalpojumu saņēmēju skaits, kas izmanto nenoteiktu to pakalpojumu skaitu, ko sniedz citā dalībvalstī reģistrēts pakalpojumu sniedzējs (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1995. gada 10. maijs, Alpine Investments,
C‑384/93
,
EU:C:1995:126
,
22.
punkts, kā arī 2003. gada 6. novembris, Gambelli u.c.,
C‑243/01
,
EU:C:2003:597
,
54.
un
55.
punkts).
Kā ģenerāladvokāts būtībā ir norādījis secinājumu 80. punktā, ja LESD 56. panta piemērojamība būtu atkarīga no kvantitatīvā kritērija, tad tiktu apdraudēta šī panta vienāda piemērošana Savienībā, tāpēc šādu kritēriju nevar atbalstīt.
Turklāt nevar piekrist iesniedzējtiesas viedoklim, ka vispārpiemērojams pasākums, kas, ievērojot tajā paredzētos izņēmumus, aizliedz azartspēļu organizēšanu kādas dalībvalsts pašvaldībā un kas juridiski vai faktiski vienādi ietekmē visus pakalpojumu sniedzējus, kuri reģistrēti šīs dalībvalsts teritorijā, neatkarīgi no tā, vai šie pakalpojumu sniedzēji sniedz pakalpojumus šīs valsts valstspiederīgajiem vai citu dalībvalstu valstspiederīgajiem, neietilpst LESD 56. panta materiālajā piemērošanas jomā.
Tiesa jau ir nospriedusi, ka valsts tiesību akti, kas ierobežo tiesības rīkot azartspēles noteiktās vietās, var radīt šķērsli pakalpojumu sniegšanas brīvībai, uz kuru attiecas LESD 56. pants (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2003. gada 11. septembris, Anomar u.c.,
C‑6/01
,
EU:C:2003:446
,
65.
un
66.
punkts).
Šajā lietā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Dečīnas pilsēta, kas atrodas aptuveni 25 km attālumā no Vācijas robežas, ir iecienīta vieta Vācijas pilsoņiem, un ka
BONVER WIN
valsts tiesvedības ietvaros iesniedza pierādījumus, ka daļa tās klientu bija no citām dalībvalstīm, tāpēc nevar apgalvot, ka ārvalstu klientu esamība ir tīri hipotētiska.
Tādējādi, ar nosacījumu, ka iesniedzējtiesa pārbauda
BONVER WIN
iesniegtos pierādījumus, no visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka LESD 56. pants ir piemērojams tādā situācijā, kāda ir pamatlietā.
Tomēr šis konstatējums neietekmē jautājumu par to, vai pamatlietā apskatāmais valsts tiesiskais regulējums ir saderīgs ar šo pantu. Tiesai netika uzdots jautājums par to, vai šis pants nepieļauj šādu tiesisko regulējumu, un vai tai nav attiecīgas informācijas, kas tai ļautu sniegt iesniedzējtiesai lietderīgus norādījumus šajā ziņā.
Ņemot vērā šos apsvērumus, uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka LESD 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams tādas dalībvalstī reģistrētas sabiedrības situācijai, kas ir zaudējusi licenci azartspēļu rīkošanai pēc tam, kad šajā dalībvalstī ir stājies spēkā tiesiskais regulējums, kurā ir noteiktas vietas, kurās ir atļauts organizēt šādas spēles, šim regulējumam esot vienādi piemērojamam visiem tiem pakalpojumu sniedzējiem, kas veic darbību šīs dalībvalsts teritorijā, neatkarīgi no tā, vai šie pakalpojumi tiek sniegti šīs dalībvalsts vai citu dalībvalstu valstspiederīgajiem, ja daļa tās klientu ir no citas dalībvalsts, nevis tās, kurā tā ir reģistrēta.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

LESD 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams tādas dalībvalstī reģistrētas sabiedrības situācijai, kas ir zaudējusi licenci azartspēļu rīkošanai pēc tam, kad šajā dalībvalstī ir stājies spēkā tiesiskais regulējums, kurā ir noteiktas vietas, kurās ir atļauts organizēt šādas spēles, šim regulējumam esot vienādi piemērojamam visiem tiem pakalpojumu sniedzējiem, kas veic darbību šīs dalībvalsts teritorijā, neatkarīgi no tā, vai šie pakalpojumi tiek sniegti šīs dalībvalsts vai citu dalībvalstu valstspiederīgajiem, ja daļa tās klientu ir no citas dalībvalsts, nevis tās, kurā šī sabiedrība ir reģistrēta.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – čehu.