CELEX: 62018TJ0151
Обща външна политика и политика на сигурност
Ограничителни мерки, приети с оглед на положението в Тунис
Мерки, приети срещу лица, отговорни за присвояване на публични средства, и свързани с тях лица и образувания
Списък на лицата, образуванията и органите, чиито финансови средства се замразяват
Оставяне на името на жалбоподателя в списъка
Право на защита
Право на ефективна съдебна защита
Разумен срок за решаване на делото
Достатъчно факти
Срокове за обжалване
Правна помощ
Суспензивно действие
Допустимост
Условия

I.

Предхождащи спора обстоятелства и фактическа обстановка
Вследствие на политическите събития в Тунис през декември 2010 г. и януари 2011 г., на 31 януари 2011 г. Съветът на Европейския съюз приема на основание член 29 ДЕС Решение 2011/72/ОВППС относно ограничителни мерки, насочени срещу определени лица и образувания с оглед на положението в Тунис (
ОВ L 28, 2011 г., стр. 62
).
В съображения 1 и 2 от Решение 2011/72 се посочва:
„(1)
На 31 януари 2011 г. Съветът потвърди пълната си солидарност и подкрепа за Тунис и народа на Тунис в неговите усилия за установяване на стабилна демокрация, правова държава, демократичен плурализъм и пълно зачитане на правата на човека и основните свободи.
(2)
Съветът също реши да приеме ограничителни мерки срещу лицата, отговорни за присвояване на държавни средства на Тунис, които по този начин лишават народа на Тунис от ползите на устойчивото развитие на икономиката и обществото и възпрепятстват развитието на демокрацията в страната“.
Член 1, параграф 1 от Решение 2011/72 гласи:
„Замразяват се всички финансови средства и икономически ресурси, принадлежащи на, притежавани, държани или контролирани от лица, отговорни за присвояване на държавни средства на Тунис, и свързани с тях физически или юридически лица и образувания, изброени в приложението“.
Член 2 от Решение 2011/72 гласи:
„1.   По предложение на държава членка или на върховния представител на Съюза по въпросите на външните работи и политиката на сигурност Съветът съставя и изменя списъка в приложението.
2.   Съветът уведомява засегнатото лице или образувание за решението си, включително за основанията за включването му в списъка, или пряко, ако адресът е известен, или чрез публикуване на известие, за да предостави възможност на това лице или образувание да представи възражения.
3.   Когато са представени възражения или когато са представени нови съществени доказателства, Съветът преразглежда решението си и съответно информира засегнатото лице или образувание“.
Член 3, параграф 1 от Решение 2011/72 гласи:
„В приложението се съдържат основанията за включването [в списъка] на лицата и образуванията“.
В първоначалната си редакция член 5 от Решение 2011/72 гласи:
„Настоящото решение се прилага за срок от 12 месеца. То подлежи на постоянно преразглеждане. Решението се подновява или изменя при необходимост, ако Съветът прецени, че целите му не са били постигнати“.
В първоначално приложения към Решение 2011/72 списък са фигурирали само имената на бившия президент на Република Тунис, изпълнявал тази длъжност при настъпването на събитията, посочени в точка 1 по-горе, и на неговата съпруга.
На 4 февруари 2011 г., на основание член 2, параграф 1 от Решение 2011/72 и член 31, параграф 2 ДЕС, Съветът приема Решение за изпълнение 2011/79/ОВППС за изпълнение на Решение 2011/72 (
ОВ L 31, 2011 г., стр. 40
). Член 1 от това решение за изпълнение предвижда, че приложението към Решение 2011/72 се заменя с текста на приложението към решението за изпълнение. В това приложение фигурират имената на 48 физически лица, сред които на първи и втори ред — имената на двете лица, споменати в точка 7 по-горе, а на четиридесет и седми ред — името на жалбоподателя Slim Ben Tijani Ben Haj Hamda Ben Ali. На четиридесет и седмия ред от това приложение са посочени и „идентификационни данни“ за тунизийското гражданство на последния, гражданското му състояние и местожителството му в Тунис, както и основанията за включването му в това приложение, които са следните:
„Спрямо лицето се провежда съдебно разследване от властите в Тунис във връзка с присвояване на недвижимо и движимо имущество, откриване на банкови сметки и притежаване на активи в няколко страни, като част от действия за изпиране на пари“.
На основание член 215, параграф 2 ДФЕС и Решение 2011/72 Съветът приема Регламент (ЕС) № 101/2011 от 4 февруари 2011 година относно ограничителни мерки, насочени срещу определени лица, образувания и органи с оглед на положението в Тунис (
ОВ L 31, 2011 г., стр. 1
). По същество този регламент възпроизвежда разпоредбите на Решение 2011/72, а списъкът в приложение I към него е идентичен на списъка, приложен към това решение и изменен с Решение за изпълнение 2011/79.
В съответствие с член 5 от Решение 2011/72 Съветът многократно продължава срока на действие на посоченото решение с по една година, като последователно приема Решение 2012/50/ОВППС от 27 януари 2012 г. (
ОВ L 27, 2012 г., стр. 11
), Решение 2013/72/ОВППС от 31 януари 2013 г. (
ОВ L 32, 2013 г., стр. 20
), Решение 2014/49/ОВППС от 30 януари 2014 г. (
ОВ L 28, 2014 г., стр. 38
), Решение (ОВППС) 2015/157 от 30 януари 2015 г. (
ОВ L 26, 2015 г., стр. 29
), Решение (ОВППС) 2016/119 от 28 януари 2016 г. (
ОВ L 23, 2016 г., стр. 65
), Решение (ОВППС) 2017/153 от 27 януари 2017 г. (
ОВ L 23, 2017 г., стр. 19
), Решение (ОВППС) 2018/141 от 29 януари 2018 г. (
ОВ L 25, 2018 г., стр. 38
), Решение (ОВППС) 2019/135 от 28 януари 2019 г. (
ОВ L 25, 2019 г., стр. 23
) и Решение (ОВППС) 2020/117 от 27 януари 2020 г. (
ОВ L 22, 2020 г., стр. 31
).
При тези последователни продължавания на срока на действие на Решение 2011/72 жалбоподателят е оставен в списъка, приложен към това решение (наричан по-нататък „спорният списък“), а оттам и в списъка, съдържащ се в приложение I към Регламент № 101/2011. Освен това с Решение 2016/119 се допълват идентификационните данни за жалбоподателя, като се посочва френското му гражданство и местожителството му във Франция.
След решения от 28 май 2013 г., Trabelsi и др./Съвет (
T‑187/11
,
EU:T:2013:273
), от 28 май 2013 г., Chiboub/Съвет (
T‑188/11
, непубликувано,
EU:T:2013:274
), и от 28 май 2013 г., Al Matri/Съвет (
T‑200/11
, непубликувано,
EU:T:2013:275
), основанията за посочването на жалбоподателя са изменени с Решение 2014/49, както следва:
„Лице, срещу което тунизийските власти водят съдебни разследвания във връзка със съучастие в присвояване на публични средства от лице на публична длъжност, съучастие в злоупотреба със служебно положение от лице на публична длъжност с цел извличане на облаги за трето лице и причиняване на вреди на администрацията и съучастие в оказване на неправомерно влияние върху лице на публична длъжност с цел пряко или косвено получаване на облаги за друго лице“.
С Решение 2016/119 тези основания отново са изменени, както следва:
„Лице, срещу което тунизийските власти водят съдебни разследвания във връзка със съучастие в присвояване на публични средства от лице на публична длъжност, съучастие в злоупотреба със служебно положение от лице на публична длъжност с цел извличане на облаги за трето лице и причиняване на вреди на администрацията, както и оказване на неправомерно влияние върху лице на публична длъжност с цел пряко или косвено получаване на облаги за друго лице“.
Решение 2020/117 заменя приложението към Решение 2011/72 с текста в приложението си, който съдържа част A, отнасяща се до списъка на лицата и образуванията, предвиден в член 1 от Решение 2011/72, и част Б, озаглавена „Право на защита и право на ефективна съдебна защита съгласно правото на Тунис“. В част А от това ново приложение основанията за посочването на жалбоподателя отново са изменени, както следва: „Лице, срещу което се води съдебно производство или тече процес по отнемане на имущество след окончателно съдебно решение на тунизийските власти във връзка със съучастие в присвояване на публични средства от лице на публична длъжност, съучастие в злоупотреба със служебно положение от лице на публична длъжност с цел извличане на облаги за трето лице и причиняване на вреди на администрацията, както и оказване на неправомерно влияние върху лице на публична длъжност с цел пряко или косвено получаване на облаги за друго лице“. В част Б от това приложение по отношение на жалбоподателя се посочва следното:
„Разследването или съдебният процес във връзка с присвояването на публични средства или активи продължава. Съветът не откри признаци за незачитане на правото на защита или правото на ефективна съдебна защита на г‑н Slim Ben Tijani Ben Haj Hamda Ben Ali“.
Същите изменения като посочените в точки 11—14 по-горе са направени в приложение I към Регламент № 101/2011.
II.

Производство и искания на страните
С писмена молба, подадена в секретариата на Общия съд на 5 март 2018 г., жалбоподателят иска да му бъде предоставена правна помощ. На 26 април 2018 г. Съветът представя становище. С определения съответно от 14 септември 2018 г. и 3 май 2019 г. председателят на пети състав на Общия съд, от една страна, уважава тази молба, и от друга страна, назначава адвокат.
На 24 юни 2019 г. жалбоподателят подава настоящата жалба, както и искане Общият съд да разгледа делото по реда на бързото производство на основание член 151 от Процедурния правилник. Общият съд отхвърля това искане с решение от 18 юли 2019 г.
На 10 септември 2019 г. Съветът представя писмена защита.
Поради промяна в съставите на Общия съд, на основание член 27, параграф 5 от Процедурния правилник делото е преразпределено на девети състав с решение от 16 октомври 2019 г.
Репликата и дупликата са подадени съответно на 24 октомври и на 6 декември 2019 г.
На 13 декември 2019 г. като процесуално-организационно действие Общият съд приканва страните да вземат отношение по евентуалните последици, които трябва да се изведат за настоящото дело от решения от 19 декември 2018 г., Azarov/Съвет (
C‑530/17 P
,
EU:C:2018:1031
, т.
и
), от 11 юли 2019 г., Azarov/Съвет (
C‑416/18 P
, непубликувано,
EU:C:2019:602
, т.
и
), и от определение от 22 октомври 2019 г., Azarov/Съвет (
C‑58/19 P
, непубликувано,
EU:C:2019:890
, т.
,
и
), и по-специално да посочат с оглед на тези решения и това определение дали и доколко в Решения 2018/141 и 2019/135 е изпълнено задължението за мотивиране. Жалбоподателят и Съветът представят писмените си отговори съответно на 27 декември 2019 г. и на 16 януари 2020 г.
На 7 февруари 2020 г. по предложение на девети състав Общият съд решава на основание член 28 от Процедурния правилник делото да бъде преразпределено на разширен съдебен състав.
Като процесуално-организационно действие от 28 февруари 2020 г. Общият съд приканва жалбоподателя да отговори писмено на въпрос, а Съветът да представи някои допълнителни документи. Страните изпълняват тези искания съответно на 9 и на 16 март 2020 г. Освен това Общият съд приканва страните да вземат в съдебното заседание отношение по въпроса дали спирането на сроковете за обжалване в резултат на молбата за правна помощ на жалбоподателя важи и за Решение 2019/135.
Съдебното заседание за изслушване на устните състезания се провежда на 22 юни 2020 г. На основание член 85, параграф 3 от Процедурния правилник Съветът иска да представи документи относно съобщаването на Решение 2019/135.
На 24 юни 2020 г. жалбоподателят подава изявление за изменение на жалбата, така че съдържащите се в същата искания и основания за отмяна да обхванат и Решение 2020/117 в частта, която се отнася до него.
На 25 юни 2020 г. Съветът представя документи относно съобщаването на Решение 2019/135. На 8 юли 2020 г. жалбоподателят представя становище по тези документи.
На 24 юли 2020 г. Съветът представя становище по изявлението за изменение на жалбата.
На 3 август 2020 г. устната фаза на производството е приключена.
Жалбоподателят моли Общия съд:
–
да отмени Решения 2018/141, 2019/135 и 2020/117 в частите, които се отнасят до него,
–
да осъди Съвета да заплати съдебните разноски.
Съветът моли Общия съд:
–
да отхвърли изцяло жалбата,
–
при условията на евентуалност, в случай че отмени обжалваните решения, да запази правните им последици по отношение на жалбоподателя до изтичането на срока за обжалване или, ако бъде подадена жалба — до отхвърлянето ѝ,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
III.

От правна страна
А.

По допустимостта на исканията за отмяна на Решения 2019/135 и 2020/117
1.

По допустимостта на искането за отмяна на Решение 2019/135
Съгласно постоянната съдебна практика подаването на жалба след изтичането на срока, предвиден в член 263, шеста алинея ДФЕС, е абсолютна процесуална пречка, за която Общият съд следи служебно (вж. определение от 25 ноември 2008 г., S.A.BA.R./Комисия,
C‑501/07 P
, непубликувано,
EU:C:2008:652
, т.
и цитираната съдебна практика).
Съгласно член 147, параграф 7 от Процедурния правилник подаването на молба за правна помощ спира спрямо молителя срока за подаването на жалба до датата на връчване на определението по тази молба, или — в случаите по член 148, параграф 6 — на определението за определяне на адвоката, на когото се възлага да представлява молителя. Съгласно посочения член 148, параграф 6, без да се засяга действието на параграф 4, който предвижда, че с определението за предоставяне на правна помощ може да се определи адвокат, ако молителят е предложил в молбата за правна помощ този адвокат и последният е дал съгласието си да представлява молителя пред Общия съд, адвокатът, на когото се възлага да представлява молителя, се посочва с определение въз основа на предложенията на заинтересованото лице или на предложенията, изпратени от компетентния национален орган, в зависимост от случая.
В случая следва да се констатира, че молбата за правна помощ на жалбоподателя, подадена на 5 март 2018 г., се отнася само до Решение 2018/141. Всъщност към тази дата именно това решение е в сила, а последвалото го Решение 2019/135 е прието едва на 28 януари 2019 г. и влиза в сила съгласно член 2 от него едва на 30 януари 2019 г. С настоящата жалба обаче, подадена на 24 юни 2019 г., жалбоподателят иска отмяната на тези две решения.
Следователно възниква въпросът трябва ли при преценката дали е спазен срокът за обжалване да се провери дали молбата за правна помощ спира този срок не само по отношение на Решение 2018/141, а и по отношение на Решение 2019/135. Тъй като самите страни не се спират на този въпрос в писмената фаза на производството, Общият съд ги приканва да вземат отношение по него в съдебното заседание.
В съдебното заседание жалбоподателят поддържа, че молбата за правна помощ спира сроковете за обжалване на Решение 2019/135. Всъщност, първо, той изтъква, че между Решение 2018/141 и това последващо го решение е налице тъждественост на предмета, страните и основанията за отмяна. Второ, според него изтъкнатите основания за отмяна на тези две решения също са тъждествени, така че като иска отмяната на второто той само изменя жалбата си, която първоначално е насочена срещу първото. Трето, предвид принципа на ефективна съдебна защита достъпът на жалбоподателя до съда на Европейския съюз не трябвало да се обвързва с прекомерни процесуални изисквания с оглед по-специално на положението му на получател на правна помощ и на значителната продължителност на производството по предоставяне на правна помощ.
От своя страна Съветът твърди, че тъй като в молбата за правна помощ не се посочва Решение 2019/135, тя не може да води като последица до спиране на сроковете за обжалване на това решение. В това отношение той се позовава на решение от 18 юни 2015 г., Ipatau/Съвет (
C‑535/14 P
,
EU:C:2015:407
), и по-специално на точки 15—18 от него. Освен това твърди, че разполага с документи, от които е видно, че Решение 2019/135 е било съобщено на жалбоподателя на 4 февруари 2019 г., поради което жалбата била просрочена, и иска от Общия съд да допусне представянето на тези доказателства на основание член 85, параграф 3 от Процедурния правилник. Съветът добавя, че в светлината на съдебната практика сроковете за обжалване трябва да се прилагат стриктно. Той подчертава, че жалбоподателят е запознат с механизма за подновяване на ограничителните мерки и че е имал възможност да подаде нова молба за правна помощ или да посочи накратко в представената от него молба, че възнамерява да оспори и последващото подновяване на решението, посочено в тази молба. Затова според него в случая не е налице непреодолима сила. Освен това на 25 юни 2020 г. на основание член 85, параграф 3 от посочения правилник той представя документи, отнасящи се до датата, на която Решение 2019/135 е съобщено на жалбоподателя.
Що се отнася до документите, представени от Съвета, следва да се припомни, че съгласно член 85, параграф 3 от Процедурния правилник по изключение главните страни могат да представят доказателства и да правят доказателствени искания преди приключване на устната фаза на производството или преди решението на Общия съд да се произнесе, без да провежда устна фаза на производството, при условие че късното им представяне и поискване бъде мотивирано.
В случая следва да се отбележи, че целта на въпросните документи е да представят на Общия съд пояснения в отговор от отправената от него до страните покана да обсъдят в съдебното заседание въпроса за спирането на сроковете за обжалване по отношение на Решение 2019/135. От това следва, че късното представяне на тези документи трябва да се счита за мотивирано (вж. в този смисъл и по аналогия решение от 24 октомври 2018 г., Epsilon International/Комисия,
T‑477/16
, непубликувано,
EU:T:2018:714
, т.
).
В случая тези документи съдържат, от една страна, извлечение от данните за движението на електронно писмо, в което извлечение се посочва, че това писмо е доставено на жалбоподателя на 4 февруари 2019 г., и от друга страна, обратна разписка за писмото, изпратено от Съвета до жалбоподателя на 30 януари 2019 г. и получено на 5 февруари същата година. В това отношение жалбоподателят отрича Съветът да е доказал съобщаването на Решение 2019/135, тъй като в обратната разписка се посочва адрес, който не е неговият. Следва обаче да се отбележи, че макар да е вярно, че във втория документ се споменава адрес, различен от посочения от жалбоподателя в жалбата му, като впрочем в полето „получателят е непознат на този адрес“ е поставена отметка, жалбоподателят не оспорва отбелязаното в първия документ, в който ясно се споменава посоченият от него в жалбата адрес и че писмото е доставено на 4 февруари 2019 г. Ето защо следва да се приеме, че на тази дата той се е запознал с писмото на Съвета.
Що се отнася до въпроса дали молбата за правна помощ на жалбоподателя може да важи и за жалбата срещу Решение 2019/135 и дали е довела до спиране на сроковете за обжалването му, на първо място, следва да се припомни, че съгласно член 147, параграф 4 от Процедурния правилник, когато молбата за правна помощ е подадена преди подаването на жалбата, молителят следва да изложи накратко предмета на жалбата, която възнамерява да подаде, фактите по случая и доводите в подкрепа на жалбата.
От текста на член 147, параграф 4 от Процедурния правилник, и по-специално от израза „предмета на жалбата, която възнамерява да подаде“, следва да се направи извод, че в конкретния случай жалбоподателят е трябвало да посочи акта, чиято отмяна възнамерява да поиска с бъдещата си жалба. Посоченият акт обаче е трябвало задължително да бъде вече приет, тъй като съгласно постоянната съдебна практика Общият съд може да бъде надлежно сезиран само с искане за отмяна на съществуващ увреждащ акт и не може да извършва спекулативен контрол за законосъобразност на все още неприети хипотетични актове (вж. решение от 5 октомври 2017 г., Ben Ali/Съвет,
T‑149/15
, непубликувано,
EU:T:2017:693
, т.
и цитираната съдебна практика). Следователно в съответствие с член 146, параграф 2 от посочения правилник молба за правна помощ, в която се посочва такъв хипотетичен акт като предмет на бъдещата жалба, може само да бъде отхвърлена, щом като въпросната жалба е явно недопустима.
Това важи в още по-голяма степен за настоящия случай, тъй като, както следва от член 5 от Решение 2011/72 в първоначалната му редакция (вж. т. 6 по-горе), Съветът преценява на всеки дванадесет месеца дали да поднови или дори да измени това решение. Следователно към момента, в който жалбоподателят е подал молбата за правна помощ, няма никакво основание да се предполага, че Решение 2018/141 ще бъде последвано от ново решение, с което се продължава срока на действие на Решение 2011/72 за още една година. Поради това той не може да бъде упрекван, че не е посочил предварително това ново решение в молбата си за правна помощ.
За сметка на това, член 147, параграф 4 от Процедурния правилник не е пречка жалбоподателят да измени жалбата на основание член 86, параграф 1 от посочения правилник, в случай че решението, представляващо „предмета на жалбата, която възнамерява да подаде“, е заменено или изменено с друго решение, което има същия предмет.
От това следва, че макар към момента, в който жалбоподателят подава молбата за правна помощ, по дефиниция да не е можел да посочи все още несъществуващо решение, което ще замени или измени Решение 2018/141, това обстоятелство не може да бъде пречка след подаването на жалбата срещу посоченото Решение 2018/141, той да измени същата, за да вземе предвид приемането на Решение 2019/135. Всъщност, както посочва жалбоподателят в съдебното заседание, исканията във връзка с Решения 2018/141 и 2019/135 по същество имат същия предмет, тъй като са за отмяна на включването на жалбоподателя в спорния списък и почиват на същите основания. Освен това такова изменение на жалбата не може да влече задължение за жалбоподателя да подаде нова молба за правна помощ, при положение че е направено с изявление за изменение на жалбата, подадено в съответствие с член 86, параграф 1 от Процедурния правилник в производството по обжалване, във връзка с което е получил посочената помощ, а не в отделно производство.
В особения случай, какъвто е настоящият, актът, заменящ или изменящ решението, посочено в молбата за правна помощ, обаче е приет преди приключването на производството по разглеждане на тази молба и преди жалбоподателят да е подал жалбата. При това положение, както по същество жалбоподателят изтъква в съдебното заседание, той не е имал друг избор, освен да „измени“ предмета на първоначалната жалба, като представи в рамките на самата тази жалба искания за отмяна както на Решение 2018/141, така и на Решение 2019/135.
На второ място, следва да се отбележи, че разпоредбите на Процедурния правилник, отнасящи се до правната помощ, трябва да се тълкуват с оглед на член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), който в трета алинея изрично предвижда предоставянето на такава помощ в случаите, когато тя е необходима, за да се осигури реален достъп до правосъдие. По-специално следва да се гарантира, че тълкуването на тези разпоредби не представлява непропорционално ограничение на правото на достъп до правосъдие, което накърнява самата му същност (вж. в този смисъл решение от 22 декември 2010 г., DEB,
C‑279/09
,
EU:C:2010:811
, т.
).
Несъмнено в това отношение сроковете за обжалване се прилагат стриктно (вж. решение от 13 декември 2016 г., Al-Ghabra/Комисия,
T‑248/13
,
EU:T:2016:721
, т.
и цитираната съдебна практика). Тълкуването обаче на разпоредбите на член 147 от Процедурния правилник, и в частност на параграф 7 от него, който се отнася до спирането на тези срокове, не трябва да води до по-неблагоприятно третиране на жалбоподателя в сравнение с друг получател на правна помощ, който е можел да подаде жалбата си срещу решението, посочено в молбата за правна помощ, преди да бъде приет актът, заменящ или изменящ това решение.
На трето място, трябва да се констатира, че обстоятелствата, при които на 24 юни 2019 г. жалбоподателят е подал жалбата, са особени.
Първо, както се установява от документите, представени в подкрепа на молбата на жалбоподателя за правна помощ, той е получил писмото на Съвета, с което му е съобщено Решение 2018/141, на 10 февруари 2018 г. Той подава тази молба на 5 март 2018 г. Освен това от съдържанието на молбата е видно, че жалбоподателят не е посочил адвокат. От това следва, че съгласно член 147, параграф 7 от Процедурния правилник срокът за подаване на жалбата спира да тече, считано от 5 март 2018 г., до връчването на определението за определяне на адвоката, който да представлява молителя, а именно, както е видно от материалите по делото, до 29 май 2019 г. Следователно подаването на жалбата на 24 юни същата година е в съответствие с разпоредбите на член 263, шеста алинея ДФЕС и на член 60 от посочения правилник, доколкото същата се отнася до Решение 2018/141, обстоятелство, което впрочем Съветът не оспорва.
Второ, от констатациите, направени в точка 49 по-горе, следва, че към датата, на която Решение 2019/135 е било съобщено на жалбоподателя, а именно, съгласно информацията на Съвета, 4 февруари 2019 г., срокът за подаване на жалба срещу Решение 2018/141 е бил спрян. Освен това следва да се отбележи, че този срок продължава да бъде спрян към момента, в който жалбоподателят е трябвало най-късно да подаде жалба срещу Решение 2019/135, а именно 15 април 2019 г., в случай че молбата му за правна помощ не води до спиране на посочения срок за обжалване, що се отнася до това второ решение. Следователно в този случай жалбоподателят не би имал друга възможност, освен да подаде втора молба за правна помощ, отнасяща се до второто решение, за да може и към жалбата срещу това решение да важи спирането на сроковете за обжалване до определянето на неговия адвокат.
От една страна обаче, както бе посочено в точка 44 по-горе, от тълкуването на член 147, параграф 4 във връзка с член 86, параграф 1 от Процедурния правилник следва, че получателят на правна помощ не може да бъде задължен да подаде втора молба за такава помощ, за да обжалва с изявление за изменение на жалбата акта, заменящ или изменящ акта, за който първоначално се отнася жалбата му. Следователно Общият съд не може да третира жалбоподателя по-неблагоприятно, като го задължи да подаде такава втора молба. Всъщност Решение 2019/135 представлява заменящ Решение 2018/141 акт, който можеше да бъде обжалван с такова изявление за изменение, ако жалбоподателят беше имал възможност да подаде жалбата преди приемането на това ново решение.
От друга страна, втората молба за правна помощ не би имала друг предмет, освен спирането на сроковете за обжалване по отношение на Решение 2019/135. Всъщност към момента на приемането на това решение жалбоподателят вече е бил получил правна помощ и е имал възможност да поиска отмяната на това решение с изменението на жалбата срещу Решение 2018/141, за която е получил тази помощ. При тези обстоятелства задължението за подаване на втора молба би представлявало излишна формалност, лишена от връзка с целта на правната помощ, която съгласно член 146 от Процедурния правилник е да се позволи на лицата, които не могат да заплатят разходите за производството, да бъдат представлявани пред Общия съд и по този начин да имат достъп до съда на Съюза.
Трето, следва да се отбележи, че между определението от 14 септември 2018 г., с което на жалбоподателя се предоставя правна помощ, и определението от 3 май 2019 г., с което се определя адвокат, е изтекъл период от близо осем месеца, през който жалбоподателят не е можел да подаде жалбата, във връзка с която е поискал правна помощ. От материалите по делото обаче е видно, че за по-голямата част от този период той няма вина за неспазването на този срок.
Всъщност след постановяването на определението от 14 септември 2018 г. едва на 14 ноември същата година жалбоподателят уведомява Общия съд, че не е могъл да определи адвокат, който да го представлява, и иска от Общия съд да му определи такъв. В съответствие с член 148, параграф 5 от Процедурния правилник въз основа на това писмо на 28 ноември 2018 г. секретариатът на Общия съд изпраща на компетентния национален орган копие от молбата на жалбоподателя за правна помощ и от горепосоченото определение, за да може този орган да определи адвокат. Националният орган обаче отговаря на секретариата на Общия съд едва на 23 април 2019 г., тоест около пет месеца след изпращането на въпросните копия, като посочва имената на няколко адвоката, които приемат да представляват жалбоподателя. В това отношение следва да се отбележи, че именно през този последен период от около пет месеца е прието Решение 2019/135 и че срокът за подаване на жалба срещу това решение, в случай че не е бил спрян, e щял да изтече.
От това следва, че ако сроковете за обжалване не са спрени по отношение на Решение 2019/135, допустимостта на искането на жалбоподателя за отмяна на това решение в конкретния случай би била поставена под въпрос поради продължителността на процедурата по определяне на адвокат, въпреки че жалбоподателят няма вина за продължителността на тази процедура в по-голямата ѝ част. Както обаче по същество посочва жалбоподателят в съдебното заседание, с оглед на целта на правната помощ, посочена в член 47, трета алинея от Хартата, не може да се приеме, че сроковете за разглеждане на молбата на жалбоподателя за правна помощ, взети в тяхната цялост, водят до лишаването му от достъп до съда на Съюза или най-малкото до ограничаване на този достъп, което предвиденото в член 147, параграф 7 от Процедурния правилник спиране на сроковете за обжалване цели именно да избегне.
Действително към датата на подаване на жалбата жалбоподателят запазва правния си интерес да иска отмяната на Решение 2018/141 (вж. в този смисъл решение от 28 май 2013 г., Abdulrahim/Съвет и Комисия,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
, т.
и
). Доколкото обаче към тази дата той е оставен в спорния списък с Решение 2019/135, именно това последно решение поражда последици за положението му и има значително негативно отражение върху неговите свободи и права (вж. в този смисъл и по аналогия решение от 27 септември 2018 г., Ezz и др./Съвет,
T‑288/15
,
EU:T:2018:619
, т.
и цитираната съдебна практика). Така невъзможността да посочи това решение в производството по жалбата му срещу Решение 2018/141 води до това, че към датата, на която е подадена жалбата, това производство загубва значителна част от полезността си.
С оглед на особените обстоятелства по случая жалбоподателят следователно има основание да твърди, че предвиденото в член 147, параграф 7 от Процедурния правилник спиране на сроковете за обжалване важи по отношение на искането за отмяна Решение 2019/135, тъй като, както той посочва в съдебното заседание, искането за отмяна на това решение, и искането за отмяна на Решение 2018/141, по същество имат същия предмет и продължителността на разглеждането на молбата му за правна помощ като цяло не може да доведе до прекомерно ограничаване на достъпа до съда на Съюза. Следователно, тъй като жалбата е подадена на 24 юни 2019 г. при спазване на сроковете за обжалване по отношение на Решение 2018/141 — предвид обстоятелството, че тези срокове спират да текат от 5 март 2018 г. до 29 май 2019 г. (вж. т. 49 по-горе) — тези срокове съответно трябва да се приемат за спазени и по отношение на Решение 2019/135. Ето защо и исканията за отмяна на тези две решения са допустими.
Доводите на Съвета не могат да поставят под въпрос този извод.
На първо място, следва да се отбележи, че обстоятелствата по делото, по което е постановено решение от 18 юни 2015 г., Ipatau/Съвет (
C‑535/14 P
,
EU:C:2015:407
), на което се позовава Съветът, са различни от тези в настоящия случай.
Всъщност по това дело жалбоподателят поддържа, че Общият съд е нарушил правото му на ефективна съдебна защита, отхвърляйки като недопустима жалбата в частта ѝ против писмото на Съвета от 14 ноември 2011 г. Съдът обаче констатира, че Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че посоченото писмо не е било споменато от жалбоподателя в молбата му за правна помощ като акт, срещу който той смята да насочи бъдещата си жалба, и следователно като част от предмета на въпросната жалба. Така, за разлика от Решение 2019/135 в настоящия случай, в случая по това дело разглежданото писмо е било изготвено преди подаването на молбата за правна помощ и е било споменато от жалбоподателя в тази молба. От направения от Общия съд анализ на ясния и точен текст на молбата обаче е видно, че жалбоподателят не е изразил намерението си да поиска отмяната на писмото, а по-скоро на актовете, които са предмет на отхвърленото с него искане за преразглеждане, и на съдържащите се в него последващи актове (вж. в този смисъл решение от 18 юни 2015 г., Ipatau/Съвет,
C‑535/14 P
,
EU:C:2015:407
, т.
—
).
Напротив, в случая по дефиниция жалбоподателят не е могъл да изрази намерението си да обжалва Решение 2019/135, което още не е било прието, поради което не може предварително да се изключи възможността предметът на жалбата да бъде разширен, така че да обхване и това решение. Следователно цитираното от Съвета съдебно решение не е релевантно.
На второ място, що се отнася до довода на Съвета, че сроковете за обжалване се прилагат стриктно, в точка 47 по-горе бе отбелязано, че този принцип, който впрочем се основава на съображения за правна сигурност и равенство между правните субекти, не може да доведе до поставянето на жалбоподателя в по-неблагоприятно положение от това на получателя на правна помощ, който е можел да подаде жалба срещу решението, посочено в молбата за правна помощ, преди да бъде приет актът, заменящ или изменящ това решение, и който следователно е можел с изявление за изменение на жалбата да представи искане за отмяна на последния акт.
На трето място, що се отнася до доводите на Съвета, че жалбоподателят е запознат с механизма за подновяване на ограничителните мерки и че е имал възможност да подаде нова молба за правна помощ или да посочи накратко в представената от него молба, че възнамерява да оспори и последващото подновяване на тези мерки, достатъчно е да се припомни, че поради причините, посочени в точки 41 и 42 по-горе, жалбоподателят не е можел да посочи в молбата за правна помощ намерението си да обжалва все още неприет акт, още повече че към датата на подаване на молбата няма никакво основание да се предполага, че този акт ще бъде приет.
На четвърто място, що се отнася до довода на Съвета, че не е налице непреодолима сила, достатъчно е да се припомни, че съдебната практика във връзка с понятието „непреодолима сила“ се прилага само при съвсем изключителни обстоятелства, при които е възможно отклонение от процесуалните срокове (вж. определение от 11 юни 2020 г., GMPO/Комисия,
C‑575/19 P
, непубликувано,
EU:C:2020:448
, т.
и цитираната съдебна практика). В случая обаче в точка 57 по-горе бе направен изводът, че предвиденото в член 147, параграф 7 от Процедурния правилник спиране на сроковете за обжалване важи за искането в жалбата, насочено срещу Решение 2019/135, и че съответно тези срокове са спазени. Следователно посочената по-горе съдебна практика не е приложима, поради което този довод е неотносим.
От всичко гореизложено следва, че жалбата е допустима в частта ѝ срещу Решение 2019/135.
2.

По допустимостта на искането за отмяна на Решение 2020/117
Жалбоподателят поддържа, че съдебната практика му позволява да подаде изявление за изменение на жалбата, така че и Решение 2020/117 да бъде обхванато от същата, и да се позове на основанията за отмяна и доводите, изложени в жалбата. Той твърди, че това решение не му е съобщено в неговата цялост и с посочване на способите и сроковете за обжалване.
Съветът поддържа, че както се установява от подписаната от жалбоподателя обратна разписка, Решение 2020/117 му е било съобщено на 4 февруари 2020 г. и че съответно искането за отмяна на това решение е явно просрочено. По-нататък той посочва, че този анализ не може да се постави под въпрос по съображения, свързани с прилагането на принципа на ефективна съдебна защита. На последно място, изтъква, че намерението му да поднови ограничителните мерки по отношение на жалбоподателя е изрично изразено в писмото му от 28 януари 2020 г. и че в него е посочено точно Решение 2020/117.
В самото начало следва да се припомни, че както вече бе отбелязано в точки 47 и 56 по-горе, сроковете за обжалване се прилагат стриктно, което отговаря на изискването за правна сигурност и на необходимостта да се избегне всякаква дискриминация или всякакво произволно третиране при правораздаването.
Освен това съгласно съдебната практика срокът за обжалване на акт, с който се налагат ограничителни мерки, винаги започва да тече от датата, на която този акт е съобщен на заинтересованото лице, ако адресът му е известен, а не от датата на публикуването на акта, като се има предвид обстоятелството, че той представлява съвкупност от индивидуални решения (вж. в този смисъл и по аналогия решение от 5 октомври 2017 г., Ben Ali/Съвет,
T‑149/15
, непубликувано,
EU:T:2017:693
, т.
и
и цитираната съдебна практика). Посочената съдебна практика е приложима към изявление за изменение на жалбата, направено срещу последващото спрямо оспорения в жалбата акт подновяване на тези ограничителни мерки (вж. в този смисъл решение от 18 октомври 2016 г., Sina Bank/Съвет,
T‑418/14
,
EU:T:2016:619
, т.
,
и
и цитираната съдебна практика).
В случая следва да се отбележи, че за разлика от срока за обжалване на Решения 2018/141 и 2019/135, срокът за обжалване на Решение 2020/117 не е бил спрян с подаването на молба за правна помощ. Ето защо е необходимо да се изясни, от една страна, дали този срок е можел да започне да тече от момента, в който на жалбоподателя е съобщено последното решение, и от друга страна, дали изявлението за изменение на жалбата е подадено при спазване на този срок, който съгласно член 263, шеста алинея ДФЕС и член 60 от Процедурния правилник изтича след два месеца и десет дни.
Що се отнася до въпроса дали срокът за обжалване на Решение 2020/117 е започнал да тече от извършеното от Съвета съобщаване, от материалите по преписката е видно, че писмото на Съвета от 28 януари 2020 г. е връчено на жалбоподателя на 1 февруари 2020 г. Жалбоподателят не оспорва факта на съобщаването, а по-скоро редовността на същото с мотива, че посоченото решение не му е било съобщено в неговата цялост и че във въпросното писмо на Съвета не са посочени способите и сроковете за обжалване.
Що се отнася до оплакването на жалбоподателя, че Решение 2020/117 не е било съобщено в неговата цялост, следва да се отбележи, че както посочва Съветът, в писмото му от 28 януари 2020 г. изрично се споменават приемането на това решение и запазването в резултат на същото на ограничителните мерки спрямо жалбоподателя. Освен това в писмото се съдържат референциите на Официалния вестник на Европейския съюз и интернет адресът, на който може да се намери въпросното решение. В писмото освен това се излагат причините, поради които Съветът е решил да запази тези мерки спрямо жалбоподателя. Следователно, макар едновременно с посоченото писмо да не е изпратил копие от въпросното решение, Съветът все пак е предоставил достатъчно информация, за да може жалбоподателят да се запознае с решението в неговата цялост, както и с основанията за него. Ето защо, независимо че такова копие не е изпратено, не може да се счита, че това решение не е било надлежно съобщено на жалбоподателя. Следователно това обстоятелство не е пречка сроковете за обжалване на това решение да започнат да текат.
Що се отнася до оплакването на жалбоподателя, че не са посочени способите и сроковете за обжалване, достатъчно е да се отбележи, че независимо дали непосочването им може да опорочи редовността на съобщаването на Решение 2020/117, жалбоподателят, който впрочем към датата на съобщаването на това решение е представляван от адвокат, не може да не е знаел за способите и сроковете за обжалването му, тъй като вече е обжалвал пред Общия съд аналогични предходни решения. Следователно непосочването на способите и сроковете за обжалване във всички случаи не може да е пречка сроковете за обжалване да започнат да текат и не може да обоснове по смисъла на съдебната практика извинима грешка от страна на жалбоподателя, която да е основание за отклонение от тези срокове (вж. в този смисъл и по аналогия определение от 10 декември 2015 г., NICO/Съвет,
C‑153/15 P
, непубликувано,
EU:C:2015:811
, т.
—
).
Следва да се добави, че изложените от жалбоподателя в становището му от 8 юли 2020 г. твърдения, че Съветът е съобщил за Решение 2020/117 на погрешен адрес, не може да бъдат приети, тъй като от представените от тази институция документи е видно, че тя е изпратила съобщение за това решение на адреса, който е посочен като адрес по местоживеене на жалбоподателя във всички представени от него в секретариата на Общия съд процесуални документи, включително в споменатото становище.
Следователно трябва да се приеме, че сроковете за обжалване на Решение 2020/117 са започнали да текат по отношение на жалбоподателя от момента, в който Съветът му е съобщил за това решение на 1 февруари 2020 г.
Що се отнася до спазването на срока за обжалване, следва да се отбележи, че този срок от два месеца и десет дни е изтекъл на 13 април 2020 г. Следователно подаденото на 24 юни 2020 г. изявление за изменение на жалбата, с което същата да обхване и Решение 2020/117, е просрочено и съответно искането за отмяна на това решение е недопустимо. Поради това жалбата трябва да се отхвърли в частта ѝ, в която се иска отмяна на посоченото решение.
Б.

По същество
В подкрепа на искането си за отмяна на Решения 2018/141 и 2019/135 жалбоподателят изтъква формално три основания. Първото основание за отмяна е нарушение на Конвенцията на Организацията на обединените нации срещу корупцията, приета от Общото събрание на Организацията на обединените нации на 31 октомври 2003 г. в Ню Йорк. Второто основание за отмяна е „явни“ грешки в преценката и се състои от три части, отнасящи се, на първо място, до нарушение на принципа на пропорционалност, на второ място, до нарушение на правото на жалбоподателя делото му да бъде разгледано в разумен срок от тунизийските власти, и на трето място, до липсата на допълнителни проверки от страна на Съвета. Третото основание за отмяна е злоупотреба с власт, доколкото наказателното производство, на което се основава запазването на посочването му в спорния списък, всъщност имало за цел да обоснове a posteriori конфискацията на имуществото и активите му в Тунис.
Следва да се започне с разглеждането на второто основание за отмяна.
1.

По второто основание за отмяна, а именно „явни“ грешки в преценката
а)

Предварителни съображения
В самото начало, от една страна, следва да се отбележи, че по втората и третата му част на настоящото основание за отмяна, въпреки различната формулировка в жалбата и репликата, се твърди грешка в преценката, а не явна грешка в преценката. Всъщност Съветът не е разполагал с никакво право на преценка, що се отнася до това дали разполага с достатъчно сведения, за да установи спазили ли са тунизийските власти правото на жалбоподателя делото му да бъде разгледано в разумен срок, и дали тези сведения може да породят основателни съмнения относно спазването на това право (вж. в този смисъл и по аналогия решение от 27 септември 2018 г., Ezz и др./Съвет,
T‑288/15
,
EU:T:2018:619
, т.
).
От друга страна, във връзка с настоящото основание за отмяна изглежда необходимо да се разгледат евентуалните последици от решения от 19 декември 2018 г., Azarov/Съвет (
C‑530/17 P
,
EU:C:2018:1031
) и от 11 юли 2019 г., Azarov/Съвет (
C‑416/18 P
, непубликувано,
EU:C:2019:602
) и от определение от 22 октомври 2019 г., Azarov/Съвет (
C‑58/19 P
, непубликувано,
EU:C:2019:890
). Като процесуално-организационно действие от 13 декември 2019 г. Общият съд приканва страните да представят становище по този въпрос, и по-специално да посочат дали и доколко считат, че в Решения 2018/141 и 2019/135 е изпълнено задължението за мотивиране с оглед в частност на тези решения и на това определение.
В писмения си отговор от 27 декември 2019 г. жалбоподателят отбелязва по същество, че изискванията, посочени в решения от 19 декември 2018 г., Azarov/Съвет (
C‑530/17 P
,
EU:C:2018:1031
) и от 11 юли 2019 г., Azarov/Съвет (
C‑416/18 P
, непубликувано,
EU:C:2019:602
) и в определение от 22 октомври 2019 г., Azarov/Съвет (
C‑58/19 P
, непубликувано,
EU:C:2019:890
), са приложими в случая. Той твърди, че тези изисквания са свързани със задължението на Съвета да извърши проверки във връзка с представените от тунизийските власти сведения, което е изтъкнал в рамките на посочените от него по същество основания за отмяна. Поддържа, че Решения 2018/141 и 2019/135 не съдържат никакви мотиви относно причините, поради които Съветът счита, че решението на тунизийската държава, на което се основават тези решения, е прието при спазване на правото на защита и на правото на ефективна съдебна защита. Затова жалбоподателят посочва, при условията на евентуалност, липсата на такива мотиви като основание за отмяната на тези решения.
В писмения си отговор от 16 януари 2020 г., на първо място, Съветът изтъква, че от прочита на решения от 18 февруари 2016 г., Съвет/Bank Mellat (
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
) и от 21 април 2016 г., Съвет/Bank Saderat Iran (
C‑200/13 P
,
EU:C:2016:284
), във връзка с решение от 19 декември 2018 г., Azarov/Съвет (
C‑530/17 P
,
EU:C:2018:1031
), е видно, че в някои случаи той има задължение да провери дали правото на защита и правото на ефективна съдебна защита са били спазени и съответно задължение да отчете установеното при тази проверка в мотивите на приетите от него актове, а в други случаи няма такива задължения. Според него разликата между дела C‑176/13 P и C‑200/13 P, от една страна, и дело C‑530/17 P, от друга страна, се състои в това, че по първите две дела съответните образувания не са представили възражения в това отношение пред Съвета, докато по третото дело съответното лице се е позовало на горепосочените задължения преди приемането на обжалваното решение. В случая обаче жалбоподателят не е представил такива възражения. На второ място, Съветът поддържа, че мотивите на Решения 2018/141 и 2019/135 съдържат достатъчно информация, така че да се провери тяхната правилност и съдът на Съюза да упражни контрол за законосъобразност на тези решения в съответствие със съдебната практика. Освен това тези решения били приети в познат на жалбоподателя контекст. На трето място, Съветът поддържа, че членове 27, 29 и 108 от Конституцията на Тунис и членове 13, 47, 50, 59, 66 и 175 от тунизийския наказателен кодекс предоставят гаранции във връзка с правото на жалбоподателя на справедлив съдебен процес в разумен срок и относно спазването на правото му на защита. Тези разпоредби показвали, че Република Тунис разполага с правна уредба, която защитава тези права, и били включени в мотивите на посочените решения, така че жалбоподателят знаел или най-малкото не може да не е знаел за тях.
Най-напред следва да се припомни, че в производство по обжалване на решение, с което Общият съд се е произнесъл по законосъобразността на оставянето на дадено образувание в списъка по член 2, параграф 3 от Регламент (ЕО) № 2580/2001 на Съвета от 27 декември 2001 година относно специалните ограничителни мерки за борба с тероризма, насочени срещу определени лица и образувания (
ОВ L 344, 2001 г.
), Съдът е приел, че преди да се основе на решение на орган на трета държава, Съветът е длъжен да провери дали това решение е взето при спазване на правото на защита и на правото на ефективна съдебна защита (решение от 26 юли 2017 г., Съвет/LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, т.
).
В това отношение Съдът припомня, че многократно е посочвал, че при приемането на ограничителни мерки Съветът е длъжен да спазва основните права, които са неделима част от правния ред на Съюза и включват по-специално правото на защита и правото на ефективна съдебна защита (вж. решение от 26 юли 2017 г., Съвет/LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, т.
и цитираната съдебна практика).
Освен това Съдът посочва, че необходимостта от извършване на такава проверка произтича по-специално от факта, че целта да бъдат защитени съответните лица или образувания, като се гарантира, че първоначалното им включване във въпросния списък ще се извърши само въз основа на достатъчно солидни факти, може да бъде постигната само ако решенията на третите държави, на които Съветът се основава при първоначалното включване в списъка, са приети при спазване на правото на защита и на правото на ефективна съдебна защита (вж. в този смисъл решение от 26 юли 2017 г., Съвет/LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, т.
и цитираната съдебна практика).
Въз основа на това Съдът стига до извода, че гаранцията, че решението на органа на третата държава е взето при спазване на правото на защита и на правото на ефективна съдебна защита, е от съществено значение за смисъла на това включване и на последващите решения за замразяване на средства и че следователно изложенията на мотивите към тези решения трябва да сочат, че Съветът е проверил дали тези права са спазени (вж. в този смисъл решение от 26 юли 2017 г., Съвет/LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, т.
).
Накрая, Съдът отговаря на довода на Съвета, който изтъква, че доколкото третата държава можела да приеме за намеса във вътрешните ѝ работи направен в изложенията на мотивите към въпросните решения за замразяване на активи коментар, че правото на защита и правото на ефективна съдебна защита се спазват или не се спазват, излагането на мотиви, каквито изисква Общият съд, щяло да е пречка за Съвета да се основава на решенията на трети държави. В това отношение Съдът приема, че за целта е достатъчно в изложението на мотивите към решение за замразяване на средства Съветът да изложи накратко причините, поради които счита, че решението на третата държава, на което възнамерява да се основе, е взето при спазване на правото на защита и на правото на ефективна съдебна защита (вж. в този смисъл решение от 26 юли 2017 г., Съвет/LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, т.
,
и
).
По-нататък следва да се припомни, че в решение от 19 декември 2018 г., Azarov/Съвет (
C‑530/17 P
,
EU:C:2018:1031
) Съдът е разгледал аналогичен въпрос в производство по обжалване на решение, с което Общият съд се е произнесъл по законосъобразността на оставянето на физическо лице в съответните списъци в приложението към Решение 2014/119/ОВППС на Съвета от 5 март 2014 година относно ограничителни мерки, насочени срещу определени лица, образувания и органи с оглед на ситуацията в Украйна (
ОВ L 66, 2014 г., стр. 26
), изменено с Решение (ОВППС) 2015/143 на Съвета от 29 януари 2015 г. (
ОВ L 24, 2015 г., стр. 16
), и в приложение I към Регламент (ЕС) № 208/2014 на Съвета от 5 март 2014 година относно ограничителни мерки, насочени срещу определени лица, образувания и органи с оглед на положението в Украйна (
ОВ L 66, 2014 г., стр. 1
), изменен с Регламент (ЕС) 2015/138 на Съвета от 29 януари 2015 година (
ОВ L 24, 2015 г., стр. 1
).
В решение от 19 декември 2018 г., Azarov/Съвет (
C‑530/17 P
,
EU:C:2018:1031
), Съдът приема, че припомнените в точки 83—87 по-горе принципи са приложими в случая на жалбоподателя по разглежданото дело, тъй като приетите спрямо него ограничителни мерки се основават на решение на орган на трета държава, който е компетентен да започне и да проведе наказателно разследване по подозрение за извършено престъпление присвояване на публични средства. В това отношение той отбелязва, че е ирелевантно обстоятелството, посочено в обжалваното съдебно решение, че наличието на такова решение на орган на трета държава не е критерият за включване в списъците, установен в член 1, параграф 1 от Решение 2014/119, а фактът, на който се основават разглежданите в случая ограничителни мерки (вж. в този смисъл решение от 19 декември 2018 г., Azarov/Съвет,
C‑530/17 P
,
EU:C:2018:1031
, т.
—
).
Съдът стига до извода, че съображението, въз основа на което Общият съд е приел, че подходът, възприет в решение от 16 октомври 2014 г., LTTE/Съвет (
T‑208/11 и T‑508/11
,
EU:T:2014:885
), не е приложим в разглеждания случай, е опорочено поради грешка при прилагане на правото (вж. в този смисъл решение от 19 декември 2018 г., Azarov/Съвет,
C‑530/17 P
,
EU:C:2018:1031
, т.
—
).
По-специално, от една страна, според Съда Съветът би могъл да приеме, че решението за включване в списъците се основава на достатъчно солидни факти единствено след като сам се увери, че правото на защита и правото на ефективна съдебна защита са спазени при приемането на решението на съответната трета държава, въз основа на което той възнамерява да наложи ограничителни мерки (решение от 19 декември 2018 г., Azarov/Съвет,
C‑530/17 P
,
EU:C:2018:1031
, т.
).
От друга страна, Съдът приема, че установените от Общия съд разлики от гледна точка на текста, духа и целите между, от една страна, вида ограничителни мерки, предвидени в рамките на борбата с тероризма, и от друга страна, вида ограничителни мерки, приети с оглед на положението в Украйна, не биха могли да доведат до това гаранциите, произтичащи от подхода, възприет в решение от 16 октомври 2014 г., LTTE/Съвет (
T‑208/11 и T‑508/11
,
EU:T:2014:885
), да се прилагат само за ограничителните мерки от първия вид, но не и за ограничителните мерки, приети в рамките на сътрудничеството с трета държава, каквото Съветът е взел политическо решение да оказва (вж. в този смисъл решение от 19 декември 2018 г., Azarov/Съвет,
C‑530/17 P
,
EU:C:2018:1031
, т.
).
В това отношение се налага изводът, че съображенията в решение от 19 декември 2018 г., Azarov/Съвет (
C‑530/17 P
,
EU:C:2018:1031
), припомнени в точки 89—92 по-горе, са относими към обстоятелствата по настоящия случай, независимо от различния контекст. Всъщност като вид ограничителните мерки, наложени с оглед на положението в Тунис, безспорно са аналогични на ограничителните мерки, приети с оглед на положението в Украйна. Така замразяването на активите на лицата, посочени в спорния списък, по-специално жалбоподателят, се основава и на решение на органите на трета държава — в случая на органите на Република Тунис — които са компетентни да започнат и да проведат съдебно разследване по подозрение за престъпление, което попада в обхвата на понятието „присвояване на публични средства“.
Следователно в случая от това трябва да се направи извод за наличието по отношение на Съвета, от една страна, на задължение да провери дали в провежданите в Тунис съдебни производства срещу жалбоподателя са спазени правото му на защита и правото му на ефективна съдебна защита, и от друга страна, на задължение да изложи мотиви относно причините, поради които счита, че тези права са спазени.
Освен това тези задължения изглеждат още по-наложителни, тъй като, както следва от съображение 1 от него, Решение 2011/72 и последващите решения са приети в рамките на политика в подкрепа за Тунис, основана по-специално на целите за насърчаване зачитането на правата на човека и на принципите на правовата държава, които се съдържат в член 21, параграф 2, буква б) ДЕС. Следователно предметът на тези решения, който е да се улесни установяването от властите в Тунис на случаи на присвояване на публични средства и да се запази възможността тези власти да си върнат присвоените средства, не е релевантен с оглед на посочените цели, ако установяването на такова присвояване е опорочено поради отказ от правосъдие и дори произвол (вж. в този смисъл и по аналогия решения от 5 октомври 2017 г., Mabrouk/Съвет,
T‑175/15
,
EU:T:2017:694
, т.
и от 27 септември 2018 г., Ezz и др./Съвет,
T‑288/15
,
EU:T:2018:619
, т.
).
Вярно е, че в точки 65 и 72 от решение от 5 октомври 2017 г., Mabrouk/Съвет (
T‑175/15
,
EU:T:2017:694
), което се отнася до спор относно оставянето на дадено лице в спорния списък, Общият съд по-специално отбелязва, че за да остави съответното лице в този списък, Съветът е длъжен само да се сдобие с доказателства за наличието на висящо съдебно производство по отношение на жалбоподателя във връзка с деянието, което се квалифицира като присвояване на публични средства, и да прави необходимите проверки единствено ако са налице обективни, надеждни, ясни и непротиворечиви доказателства, които могат да породят основателни съмнения относно спазването на правото на жалбоподателя за постановяване на решение в разумен срок в рамките на провежданото по отношение на него съдебно разследване, което служи като основание за замразяване на неговите активи в Съюза.
Общият съд излага аналогични мотиви във връзка с проверката дали египетските власти са спазили правото на справедлив съдебен процес и презумпцията за невиновност на лицата, които са били оставени в списъка, съдържащ се в приложението към Решение 2011/172/ОВППС на Съвета от 21 март 2011 година относно ограничителни мерки, насочени срещу определени лица, образувания и органи с оглед на положението в Египет (
ОВ L 76, 2011 г., стр. 63
и поправка в
ОВ L 203, 2014 г., стр. 113
) (вж. в този смисъл решение от 27 септември 2018 г., Ezz и др./Съвет,
T‑288/15
,
EU:T:2018:619
, т.
,
и
).
При постановяването на решенията, цитирани в точки 96 и 97 по-горе, решение от 19 декември 2018 г., Azarov/Съвет (
C‑530/17 P
,
EU:C:2018:1031
), обаче все още не е било обявено. Следователно Съдът все още не се е бил произнесъл по въпроса дали подходът, възприет в решение от 16 октомври 2014 г., LTTE/Съвет (
T‑208/11 и T‑508/11
,
EU:T:2014:885
), е приложим без промяна към ограничителните мерки, приемани в рамките на сътрудничеството с трета държава с цел подпомагането ѝ в борбата с присвояването на публични средства и с оглед на наличието на съдебни производства, започнати от органите на тази държава във връзка с престъпления, които могат да получат подобна квалификация.
Освен това в решенията, цитирани в точки 96 и 97 по-горе, Общият съд се произнася по основания за отмяна или оплаквания, почиващи на твърдението, че Съветът не е извършил допълнителни проверки, след като жалбоподателите са му предоставили сведения, които според тях са от естество да разкрият нарушения на правата, защитени с принципа на ефективна съдебна защита, залегнал в член 47 от Хартата. Следователно тези основания за отмяна или оплаквания не повдигат въпроса дали Съветът е трябвало служебно да извърши проверки в това отношение, без да изчаква съответните лица да представят възражения, които да оправдаят тези проверки, още по-малко въпроса дали той е трябвало изрично да мотивира изводите, които е направил в резултат от тези проверки.
Направеният от Съвета в писмения му отговор от 16 януари 2020 г. анализ на съдебната практика не поставя под съмнение тези съображения.
Всъщност, на първо място, направеното от Съвета сравнение между съдебната практика, установена с решение от 19 декември 2018 г., Azarov/Съвет (
C‑530/17 P
,
EU:C:2018:1031
), и съдебната практика, произтичаща от решения от 18 февруари 2016 г., Съвет/Bank Mellat (
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
), и от 21 април 2016 г., Съвет/Bank Saderat Iran (
C‑200/13 P
,
EU:C:2016:284
), не е убедително.
В това отношение е достатъчно да се отбележи, от една страна, че точки 88—91 от решение от 18 февруари 2016 г., Съвет/Bank Mellat (
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
), и точки 81—84 от решение от 21 април 2016 г., Съвет/Bank Saderat Iran (
C‑200/13 P
,
EU:C:2016:284
), посочени от Съвета, се отнасят до въпроса дали той е длъжен да провери релевантността и достоверността на доказателствата, отнасящи се до съответното образувание, преди да приеме актовете, с които налага на същото ограничителни мерки, и да посочи в мотивите към тези актове, че е извършил тези проверки. За сметка на това, за разлика от точки 25—37 от решение от 19 декември 2018 г., Azarov/Съвет (
C‑530/17 P
,
EU:C:2018:1031
), тези точки не се отнасят до въпроса за наличието на задължение за Съвета да провери преди приемането на такива актове дали правото на защита и правото на ефективна съдебна защита на жалбоподателя са били спазени в производствата, на които се основават тези актове, и съответно да посочи резултата от тези проверки в мотивите на въпросните актове. Аналогично, следва да се отбележи, че в решение от 19 декември 2018 г., Azarov/Съвет (
C‑530/17 P
,
EU:C:2018:1031
), Съдът преценява, че преди да приеме съответните актове Съветът съвсем не е длъжен винаги да проверява релевантността и основателността на образуваните от органите на трети държави производства, на които той се основава, и да отчита установеното при тази проверка в мотивите към тези актове.
От друга страна, следва да се отбележи, че по делата, по които са постановени решения от 18 февруари 2016 г., Съвет/Bank Mellat (
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
), и от 21 април 2016 г., Съвет/Bank Saderat Iran (
C‑200/13 P
,
EU:C:2016:284
), ограничителните мерки, чиято законосъобразност е била разгледана от Общия съд в обжалваните по съответните дела решения, се основават на предоставени от държавите членки сведения за това, че съответните образувания подкрепят чувствителните от гледна точка на разпространението на ядрено оръжие дейности на Иран, които сведения са предназначени да подкрепят предложението на държавите членки за включване на тези образувания в списъка на лицата, образуванията и органите, срещу които тези мерки са насочени. Следователно посочените мерки не се основават на административни или съдебни решения, като например за започването на наказателни производства, за разлика от случая, по който е постановено решение от 19 декември 2018 г., Azarov/Съвет (
C‑530/17 P
,
EU:C:2018:1031
).
На второ място, противно на твърдяното от Съвета, от решение от 19 декември 2018 г., Azarov/Съвет (
C‑530/17 P
,
EU:C:2018:1031
), не следва, че задължението да се провери дали правото на защита и правото на ефективна съдебна защита на съответното лице са били спазени в образуваното срещу него съдебно производство в трета държава, съществува само при наличието на възражения, представени от жалбоподателя преди приемането на спорните мерки. Видно от точки 25—37 от посоченото решение, обобщени в точки 89—92 по-горе, намерението на Съда е било по-скоро да придаде на това задължение безусловен характер. Всъщност, както следва по-специално от точка 28 от посоченото решение, Съдът е приел по същество, че спазването на правото на защита и на правото на ефективна съдебна защита в съдебните производства, които служат като основание за приетите от Съвета ограничителни мерки, е част от фактите, на които се основават тези мерки. От припомнената в същата тази точка постоянна съдебна практика обаче следва, че Съветът трябва предварително винаги да проверява дали тези факти са достатъчно солидни.
Това тълкуване на решение от 19 декември 2018 г., Azarov/Съвет (
C‑530/17 P
,
EU:C:2018:1031
), не се поставя под въпрос от цитираната от Съвета точка 39 от посоченото решение, в която се припомня постоянната съдебна практика, съгласно която в случай на оспорване компетентният орган на Съюза следва да докаже правилността на мотивите си по отношение на съответното лице, и не е нужно това лице да доказва отрицателен факт, а именно че тези мотиви са неправилни (решения от 18 юли 2013 г., Комисия и др./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, т.
и от 28 ноември 2013 г., Съвет/Fulmen и Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, т.
).
Всъщност, от една страна, в съображенията, изложени в точка 39 от решение от 19 декември 2018 г., Azarov/Съвет (
C‑530/17 P
,
EU:C:2018:1031
), се съдържа допълнително основание, но те не са решаващи за мотивите на Съда, за разлика от съображенията, посочени в точки 25—37 от това решение. От друга страна, следва да се напомни, че принципът, припомнен в случая от Съда, е прогласен за първи път в контекст, в който при оспорване от лицето, на което са наложени ограничителни мерки, в рамките на производството по жалба пред Общия съд, Съдът е постановил, че Съветът следва да представи данни или доказателства, които да позволят на Общия съд да провери дали основанията за тези мерки се подкрепят от фактите (вж. в този смисъл решение от 18 юли 2013 г., Комисия и др./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, т.
и
). Следователно от тази съдебна практика в никакъв случай не може да се направи изводът, че така определен, принципът относно доказателствената тежест и за събирането на доказателствата пред съда на Съюза се прилага само когато в рамките на административното производство жалбоподателят е представил възражения срещу фактите, на които се основават обжалваните от него мерки, преди същите да бъдат приети.
В настоящия случай, макар жалбоподателят да не изтъква основание за отмяна, свързано с нарушение на задължението за мотивиране, що се отнася до Решения 2018/141 и 2019/135, за сметка на това с втората и третата част на второто основание за отмяна той повдига въпроса, от една страна, за преценката от страна на Съвета дали е спазено правото на жалбоподателя делото му да бъде разгледано в разумен срок, което е част от правото на ефективна съдебна защита, и от друга страна, въпроса за извършените от тази институция проверки в това отношение. Ето защо понастоящем тези части следва да се разгледат с оглед на принципите, изложени в точки 83—106 по-горе.
б)

По втората част на второто основание за отмяна: грешка в преценката на Съвета относно спазването от страна на тунизийските власти на правото на жалбоподателя делото му да бъде разгледано в разумен срок
Жалбоподателят поддържа, че след 2011 г. не са били извършвани никакви процесуални действия по провежданото срещу него съдебно производство, въпреки че местожителството му е било известно на тунизийските власти и той е бил на тяхно разположение. Той твърди, че никога не е бил изслушван, призоваван или обект на каквито и да е действия по разследване. Жалбоподателят изтъква, че поради този факт във връзка с точка 172 от решение от 30 юни 2016 г., CW/Съвет (
T‑516/13
, непубликувано,
EU:T:2016:377
), и с точки 64, 65, 71, 222 и 223 от решение от 5 октомври 2017 г., Mabrouk/Съвет (
T‑175/15
,
EU:T:2017:694
), Общият съд трябва да приеме, че Съветът е допуснал грешка при преценката, що се отнася до спазването на правото делото му да бъде разгледано в разумен срок. Освен това в репликата той поддържа, че истинността и достоверността на документите, които тунизийските власти са предоставили на Съвета на 1 август 2019 г., са спорни. В заключение изтъква, че след 2011 г. Съветът не е извършил необходимите проверки, макар от своя страна той да е представял редовно на тази институция възражения, с които е поставял под въпрос основанията за провежданите спрямо него съдебни производства.
Съветът твърди, че при приемането на Решения 2018/141 и 2019/135 не са били налице обективни, надеждни, ясни и непротиворечиви доказателства, които могат да породят основателни съмнения по смисъла на точки 64 и 65 от решение от 5 октомври 2017 г., Mabrouk/Съвет (
T‑175/15
,
EU:T:2017:694
), относно това дали тунизийските съдебни власти са спазили в образуваните срещу жалбоподателя съдебни производства неговото право делото му да бъде разгледано в разумен срок. По-специално Съветът изтъква, че преди приемането на посочените решения жалбоподателят не е представил такива доказателства относно пълната липса на процесуални действия по провежданото срещу него съдебно разследване. Освен това той посочва, че доводът на жалбоподателя относно тази липса на процесуални действия сам по себе си не би могъл да е основание да се направи извод за допусната от Съвета грешка при преценката дали тунизийските власти са спазили правото му на процес в разумен срок с оглед на обстоятелствата, които могат да обосноват продължителността на разследването, посочени в точки 221 и 222 от решение от 5 октомври 2017 г., Mabrouk/Съвет (
T‑175/15
,
EU:T:2017:694
), и в точка 52 от решение от 15 ноември 2018 г., Mabrouk/Съвет (
T‑216/17
,
EU:T:2018:779
). Добавя, че от доклада за предприетите действия от 1 август 2019 г., изпратен от тунизийските власти, е видно, че тунизийският Декрет-закон № 2011‑13 от 14 март 2011 г. за конфискация на активи и движимо и недвижимо имущество продължава да е приложим към жалбоподателя и че последният е участвал в няколко престъпления.
В дупликата Съветът отговаря на твърденията на жалбоподателя във връзка с достоверността на документите, предоставени от тунизийските власти. По-специално той представя като приложение към нея таблица с международните съдебни поръчки, за да илюстрира сложността на това производство, и отбелязва, че като се има предвид таблицата с висящите дела, която също е приложена, се приема, че жалбоподателят се укрива от правосъдието.
Като начало следва да се припомни, че принципът за решаване на делото в разумен срок е част от правото на ефективна съдебна защита, която се гарантира с член 47, втора алинея от Хартата и с разпоредбите на редица правнообвързващи актове на международното право, които закрилят правото на справедлив съдебен процес и които по същество са аналогични. Такава разпоредба например е член 14, параграф 3, буква с) от Международния пакт за граждански и политически права, приет на 16 декември 1966 г. от Общото събрание на ООН, по който е страна и Република Тунис (вж. в този смисъл решение от 5 октомври 2017 г., Mabrouk/Съвет,
T‑175/15
,
EU:T:2017:694
, т.
).
В това отношение следва да се уточни също, че в светлината на практиката на Европейския съд по правата на човека спазването на правото на разглеждане на делото в разумен срок, както то е установено в международното право, трябва да се прецени с оглед на обстоятелствата в конкретния случай, които изискват обща преценка, основана по-специално на критерии като сложността на делото, поведението на жалбоподателя и това на компетентните органи. В практиката на съдилищата на Съюза аналогични принципи уреждат преценката за спазването на правото на разглеждане на делото в разумен срок, както то е установено в член 47 от Хартата (вж. решение от 5 октомври 2017 г., Mabrouk/Съвет,
T‑175/15
,
EU:C:2017:694
, т.
и цитираната съдебна практика).
Освен това, както бе констатирано в точка 104 по-горе, точки 25—37 от решение от 19 декември 2018 г., Azarov/Съвет (
C‑530/17 P
,
EU:C:2018:1031
), чието съдържание е възпроизведено в точки 89—92 по-горе, трябва да се тълкуват в смисъл, че задължението на институцията да се увери, че правото на защита и правото на ефективна съдебна защита на жалбоподателя са спазени в рамките на провежданото по отношение на него съдебно разследване, е безусловно. Следователно Съветът може да поднови включването на дадено лице в спорния списък само ако преди това е могъл да се увери в спазването на тези права, и по-специално на правото на разглеждане на делото в разумен срок, включително служебно и без да изчаква съответното лице да представи обективни, надеждни, ясни и непротиворечиви доказателства, които могат да породят основателни съмнения относно спазването на тези права.
Освен това, що се отнася в частност до проверката дали е спазено правото делото да бъде разгледано в разумен срок, може да се отбележи, че колкото по-голяма е продължителността на съдебните производства, използвани като фактическо основание на дадена ограничителна мярка, толкова по-вероятно е тази проверка да се окаже необходима за решението на Съвета дали да продължи още веднъж действието на тази мярка (вж. в този смисъл и по аналогия решение от 30 януари 2019 г., Stavytskyi/Съвет,
T‑290/17
,
EU:T:2019:37
, т.
).
В случая по-специално следва да се припомни охранителният характер на замразяването на активите на жалбоподателя и неговата цел, а именно да се улеснят властите в Тунис при установяването в образуваните от тях съдебни производства на случаите на присвояване на публични средства и да се запази възможността на тези власти в крайна сметка да си върнат присвоените средства (вж. в този смисъл решение от 5 октомври 2017 г., Mabrouk/Съвет,
T‑175/15
,
EU:T:2017:694
, т.
и цитираната съдебна практика). Следователно Съветът не бива — само защото съдебното производство, на което тази мярка се основава, се проточва до безкрай без това да е действително оправдано — ненужно да продължава действието ѝ в ущърб на правата и свободите на жалбоподателя, върху които тя има значително негативно отражение (вж. в този смисъл решения от 5 октомври 2017 г., Mabrouk/Съвет,
T‑175/15
,
EU:T:2017:694
, т.
и от 27 септември 2018 г., Ezz и др./Съвет,
T‑288/15
,
EU:T:2018:619
, т.
).
Несъмнено Съветът не може да бъде задължен да прекрати замразяването на активите на жалбоподателя само поради това че са налице сведения, които могат да породят основателни съмнения относно спазването от страна на тунизийските власти на правото делото му да бъде разгледано в разумен срок, и по-специално сведения относно евентуалната обоснованост на продължителността на наказателното производство (вж. в този смисъл решение от 5 октомври 2017 г., Mabrouk/Съвет,
T‑175/15
,
EU:T:2017:694
, т.
—
). Преди да поднови обаче замразяването на активите, той трябва най-малкото, от една страна, да се увери, че разполага с достатъчно сведения относно етапа и движението на това производство, за да прецени риска от нарушаване на посоченото право, и от друга страна, да извърши такава преценка грижливо и безпристрастно, за да направи евентуално съответните изводи от нея (вж. в този смисъл и по аналогия решение от 27 септември 2018 г., Ezz и др./Съвет,
T‑288/15
,
EU:T:2018:619
, т.
и
).
Следователно настоящата част на второто основание за отмяна трябва да се разгледа в светлината на тези принципи.
На първо място, веднага следва да се отбележи, че издадените от тунизийските власти документи, които Съветът е приложил към писмената защита и към дупликата, не могат да бъдат взети предвид от Общия съд за целите на преценката дали тази институция е изпълнила задължението си да направи проверка за спазването от страна на тунизийските власти на правото делото да бъде разгледано в разумен срок.
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика в производството по жалба за отмяна законосъобразността на обжалвания акт трябва да се преценява въз основа на фактическите и правните обстоятелства, които са съществували към датата на приемане на акта (вж. решение от 10 септември 2019 г., HTTS/Съвет,
C‑123/18 P
,
EU:C:2019:694
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая от материалите по делото не се установява Съветът да е знаел за въпросните документи преди приемането на Решение 2018/141 или на Решение 2019/135.
Всъщност, от една страна, що се отнася до приложените към писмената защита документи, от писмото на посолството на Република Тунис в Брюксел (Белгия) от 10 август 2019 г. се установява, че те са изпратени като приложение към това писмо. От друга страна, що се отнася до приложените към дупликата документи, от заглавната им страница се установява, че става дума за документи, изпратени от Европейската служба за външна дейност (ЕСВД) в периода от октомври до декември 2019 г.
От друга страна, Съветът не твърди, че на по-ранна дата е знаел, дори отчасти, за информацията, съдържаща се в тези документи.
В това отношение от писмения отговор на Съвета от 16 март 2020 г. е видно, че през октомври 2017 г. и октомври 2018 г. той е получил от тунизийските власти информация за движението на дело номер 19592/1, по което се провежда съдебното разследване, чийто обект е жалбоподателят. Тази информация е изложена във формуляр, в който се посочва името на жалбоподателя и се съдържа таблица, в която са изброени по-специално производствата и приетите мерки. Информацията се допълва от бележки, с които в частност се уточнява, че са били отправени няколко международни съдебни поръчки, че е било необходимо да се вземат редица мерки по отношение на другите обвиняеми по делото и че разследванията все още са в ход. Споменатите в тези формуляри процесуални действия действително се отнасят до лица, които са обект на същото разследване, но нито едно от тях не се отнася конкретно до жалбоподателя.
Освен това в съдебното заседание Съветът потвърждава, че е получил информация за процесуални действия, отнасящи се конкретно до жалбоподателя, едва с документите, изпратени от тунизийските власти след приемането на Решение 2019/135, в отговор на поставените им в това отношение въпроси.
Следователно, тъй като Съветът се е запознал със съдържащата се в тези документи информация след приемането на Решения 2018/141 и 2019/135, както неговите доводи, така и доводите на жалбоподателя във връзка с посочените документи трябва да се отхвърлят.
На второ място, следва да се отбележи, че в подкрепа на настоящата част на второто основание за отмяна жалбоподателят твърди, че след 2011 г. не са били извършвани никакви процесуални действия по провежданото срещу него съдебно производство и че по-специално никога не е бил изслушван, нито призоваван и никога не е бил обект на каквото и да било действие по разследване.
Съветът обаче не оспорва тези твърдения, а само поддържа, че при приемането на Решения 2018/141 и 2019/135 не са били налице обективни, надеждни, ясни и непротиворечиви доказателства, които могат да породят основателни съмнения относно спазването от страна на тунизийските власти на правото на жалбоподателя делото му да бъде разгледано в разумен срок, тъй като в това отношение той не е представил такива доказателства.
В това отношение, от една страна, следва да се припомни, че както вече бе констатирано в точка 113 по-горе, задължението на Съвета, преди да поднови включването на жалбоподателя в спорния списък, да се увери в спазването от страна на тунизийските власти на правото на жалбоподателя делото му да бъде разгледано в разумен срок, е безусловно и при необходимост трябва да се изпълнява и служебно, без да се изчаква съответното лице да представи обективни, надеждни, ясни и непротиворечиви доказателства, които могат да породят основателни съмнения относно спазването на това право. Следователно на твърденията на жалбоподателя Съветът не може да противопостави обстоятелството, че в нито един момент преди приемането на Решения 2018/141 и 2019/135 той не му е представил такива доказателства.
От друга страна, доказателствата, на които се е основал Съветът, за да остави жалбоподателя в спорния списък от 2011 г. досега, не му позволяват да избегне всякакъв риск от нарушаване на правото на жалбоподателя делото му да бъде разгледано в разумен срок.
В това отношение следва да се отбележи, че за да остави жалбоподателя в спорния списък, Съветът се основава по-специално на удостоверенията от тунизийските власти от 4 ноември 2013 г., 19 декември 2014 г., 20 октомври 2015 г., 2 септември 2016 г., 18 октомври 2017 г. и 13 септември 2018 г., за които е уведомил жалбоподателя при последователното приемане на Решения 2014/49, 2015/157, 2016/119, 2017/153, 2018/141 и 2019/135.
В тези удостоверения обаче само се потвърждава, че отнасящото се до жалбоподателя разследване по дело номер 19592/1 все още е в ход, и се изброяват престъпленията, за които той е разследван. Следователно тази информация очевидно не е достатъчна, за да може Съветът да прецени риска от нарушение на спазването на правото на жалбоподателя делото му да бъде разгледано в разумен срок и поради този факт не може да обоснове твърдението на тази институция, че не са налице обективни, надеждни, ясни и непротиворечиви доказателства, които могат да породят основателни съмнения в това отношение.
Във всички случаи трябва да се отбележи, че дори ако решение от 19 декември 2018 г., Azarov/Съвет (
C‑530/17 P
,
EU:C:2018:1031
), трябва да се тълкува в смисъл, че задължението на Съвета да се увери в спазването на правото на защита и на правото на ефективна съдебна защита на жалбоподателя не е безусловно, към момента на приемане на Решения 2018/141 и 2019/135 Съветът е разполагал с обективни, надеждни, ясни и непротиворечиви доказателства, които могат да породят основателни съмнения дали продължителността на провежданото в Тунис съдебно разследване срещу жалбоподателя е оправдана. Продължителността на съдебното производство обаче е основен, макар и не единствен елемент при преценката дали е спазено правото делото да бъде разгледано в разумен срок.
В това отношение, от една страна, както впрочем жалбоподателят подчертава в писмото си от 20 декември 2018 г., изпратено до Съвета, съдебното разследване на тунизийските власти срещу него, на което се основава посочването му в спорния списък, тече от 2011 г. и досега не е довело до съдебно решение. Впрочем следва да се отбележи, че дори само това обстоятелство може да породи въпроси относно причините, поради които за седем или осем години това разследване не е приключило, що се отнася до жалбоподателя.
От друга страна, както вече бе констатирано в точка 123 по-горе, от писмения отговор на Съвета от 16 март 2020 г. е видно, че през октомври 2017 г. и октомври 2018 г. той е получил от тунизийските власти информация относно движението на дело номер 19592/1, по което се провежда съдебното разследване, чийто обект е жалбоподателят.
Въпреки това, както вече бе посочено в същата точка 123 по-горе, процесуалните действия, споменати в изпратения от тунизийските власти формуляр, действително се отнасят до лица, които са обект на същото разследване, но нито едно от тях не се отнася конкретно до жалбоподателя. Следователно тази информация, която според изявленията на самия Съвет не е била предоставена на жалбоподателя, може да породи съмнения дали след 2011 г. конкретно спрямо жалбоподателя са извършвани някакви процесуални действия и ако не, евентуално поради какви причини.
Следователно във всички случаи Съветът е разполагал с доказателства, които са могли да породят у него основателни въпроси във връзка с продължителността на разследването и наличието на ефективни процесуални действия от страна на тунизийските власти, що се отнася конкретно до жалбоподателя, и съответно да му дадат основание да извърши необходимите проверки.
На трето място, както бе припомнено в точка 105 по-горе, съгласно постоянната съдебна практика в областта на ограничителните мерки в случай на оспорване компетентният орган на Съюза следва да докаже правилността на мотивите си по отношение на съответното лице, и не е нужно това лице да доказва отрицателен факт, а именно че тези мотиви са неправилни.
В случая, безспорно, както изтъква Съветът, доводът на жалбоподателя за липсата след 2011 г. на процесуални действия спрямо него от страна на тунизийските съдебни власти сам по себе си не позволява да се констатира нарушение от тяхна страна на правото делото му да бъде разгледано в разумен срок.
Следва да се отбележи обаче, че нито един от документите относно етапа на производството в Тунис, които са били предоставени на Съвета преди приемането на Решения 2018/141 и 2019/135, не показва наличието на процесуални действия, отнасящи се конкретно до жалбоподателя. Липсата на такива действия в продължение на седем или осем последователни години обаче изисква да бъде обоснована с особени обстоятелства, свързани с провежданото по отношение на жалбоподателя производство или дори със самия него. По-специално, необходимо е да се провери дали, както твърди жалбоподателят, той никога не е бил изслушван, нито дори призоваван, и никога не е бил обект на каквото и да било действие по разследване, и ако е така, поради какви причини досега това не се е случило. Всъщност без такава обосновка тази толкова продължителна липса на движение по съдебното дело, що се отнася до жалбоподателя, не може, както вече бе посочено в точка 133 по-горе, да не породи основателни съмнения относно спазването на правото делото му да бъде разгледано в разумен срок.
Ето защо, тъй като Съветът не е доказал, че при приемането на Решения 2018/141 и 2019/135 е разполагал с информация от естеството на описаната в точка 139 по-горе, следва да се приеме, че в случая той не е можел да извърши точна преценка дали тунизийските власти са спазили правото на жалбоподателя делото му да бъде разгледано в разумен срок. Следователно, като е приел, че към момента, когато тези решения съответно са били приети, не са били налице обективни, надеждни, ясни и непротиворечиви доказателства, които могат да породят основателни съмнения в това отношение, Съветът е допуснал грешка в преценката, която може да доведе до отмяната на посочените решения.
Несъмнено в отговора си на третата част на второто основание за отмяна Съветът се позовава на констатациите в точка 224 от решение от 5 октомври 2017 г., Mabrouk/Съвет (
T‑175/15
,
EU:T:2017:694
), и в точка 55 от решение от 15 ноември 2018 г., Mabrouk/Съвет (
T‑216/17
, непубликувано,
EU:T:2018:779
), основани на документи за етапа и движението на съдебното производство по дело номер 19592/1, което се отнася до голям брой лица, сред които жалбоподателят по делата, по които са постановени тези решения, и жалбоподателят по настоящото дело.
В това отношение следва да се отбележи, че въпросните констатации, съгласно които Съветът е извършил задълбочена проверка на етапа, на който се намира провежданото по отношение на жалбоподателя по тези дела съдебно разследване, преди да поднови включването му в спорния списък, се основават по-специално на представените от тази институция и издадени от тунизийските власти документи, които доказват, че сравнително неотдавна, с оглед на датата на спорните решения по тези дела, тези власти са извършили процесуални действия, които се отнасят конкретно до това лице.
Така в точка 204 от решение от 5 октомври 2017 г., Mabrouk/Съвет (
T‑175/15
,
EU:T:2017:694
), Общият съд констатира, че в документите, издадени от тунизийските власти, се посочва, че жалбоподателят по това дело е разпитан от компетентния съдия-следовател на 15 и 21 февруари 2012 г. и на 14 май 2014 г.
Също така в точка 54 от решение от 15 ноември 2018 г., Mabrouk/Съвет (
T‑216/17
, непубликувано,
EU:T:2018:779
), Общият съд констатира, че от документите, с които Съветът е разполагал преди приемането на спорните решения по това дело, е видно, че на 27 септември 2016 г. жалбоподателят по посоченото дело е бил разпитан от компетентния тунизийски разследващ магистрат, след като на 23 май 2016 г. френските власти са предали документите за извършените от тях в рамките на съдебни поръчки процесуални действия, в отговор на исканията на тунизийските власти от 19 януари 2011 г. и 10 януари 2012 г.
В случая обаче Съветът не поддържа, че преди приемането на Решения 2018/141 и 2019/135 е успял да се запознае с документи, в които се посочват аналогични процесуални действия, що се отнася конкретно до жалбоподателя. По-специално, както бе констатирано неколкократно (вж. т. 123, 135 и 139 по-горе), в документите, изпратени от тунизийските власти през октомври 2017 г. и октомври 2018 г. и приложени към преписката по делото от Съвета с писмения му отговор от 16 март 2020 г., не се посочва нито едно конкретно процесуално действие, що се отнася до това лице.
Вярно е, че констатациите в точка 224 от решение от 5 октомври 2017 г., Mabrouk/Съвет (
T‑175/15
,
EU:T:2017:694
), и в точка 55 от решение от 15 ноември 2018 г., Mabrouk/Съвет (
T‑216/17
, непубликувано,
EU:T:2018:779
), на които се позовава Съветът, са направени и въз основа на процесуалните действия, извършени общо в рамките на съдебното разследване по отношение на жалбоподателя по това дело, което се отнася и до голям брой други лица, а не само въз основа на процесуалните действия конкретно спрямо посочения жалбоподател. Затова Общият съд по-специално прави извода, че с предоставените на Съвета документи тунизийските власти целят да подчертаят наличието на ефективни процесуални действия в рамките на разследването по делото, водено и срещу въпросния жалбоподател, както и сложността на това дело предвид броя на лицата, за които се отнася то, и необходимите следствени действия, по-специално международните съдебни поръчки (вж. в този смисъл решения от 5 октомври 2017 г., Mabrouk/Съвет,
T‑175/15
,
EU:T:2017:694
, т.
и
, и от 15 ноември 2018 г., Mabrouk/Съвет,
T‑216/17
, непубликувано,
EU:T:2018:779
, т.
).
При това положение Общия съд е могъл да направи извод за наличието на ефективни процесуални действия именно защото са били налице и конкретни процесуални действия спрямо жалбоподателя по разглежданите дела, а не само общи процесуални действия на тунизийските власти. В настоящия случай обаче поради вече неколкократно изложените по-горе причини, след като не са посочени такива конкретни процесуални действия, не може да се направи аналогичен извод.
Налага се съответно изводът, че Съветът е допуснал грешка в преценката по въпроса дали е било спазено правото на жалбоподателя делото му да бъде разгледано в разумен срок, която може да доведе до отмяна на Решения 2018/141 и 2019/135. Трябва същевременно да се разгледа и третата част на второто основание за отмяна.
в)

По третата част на второто основание за отмяна: липса на допълнителни проверки от страна на Съвета
Жалбоподателят твърди, че последователните решения за подновяване на включването му в спорния списък се основават на кратки и оскъдни на информация, понякога неподписани, удостоверения от тунизийските власти. Той изтъква, че въпреки възраженията му, че провежданото срещу него съдебно производство формално не е било висящо, Съветът не е извършил проверка относно етапа на разследването, нито е поискал допълнителна информация след 2011 г. Според него обаче при това положение е налице риск от безкрайно продължаване на ограничителните мерки. Освен това повтарянето всяка година на една и съща информация от страна на тунизийските власти, без нови данни относно протичането на въпросното съдебно производство, отслабвало надеждността на тази информация. По-конкретно според жалбоподателя Съветът е трябвало да поиска информация относно причините за спирането на това производство и за неговата продължителност. Той прави извод, че Съветът е допуснал явна грешка в преценката, като е приел, че не е длъжен да извършва допълнителни проверки. В репликата си той се основава на същите доводи като тези, изложени в подкрепа на втората част на третото основание за отмяна.
Съветът счита, че е извършил необходимите проверки, по-специално що се отнася до наличието на текущо съдебно разследване, образувано срещу жалбоподателя за деяния, които може да се квалифицират като присвояване на публични средства на Тунис по смисъла на член 1, параграф 1 от Решение 2011/72. Той изтъква, че жалбоподателят не оспорва наличието на такова разследване. Освен това поддържа, че при приемането на Решения 2018/141 и 2019/135 се е основал на удостоверения от тунизийските власти относно такива разследвания. Освен това Съветът посочва, че в точка 224 от решение от 5 октомври 2017 г., Mabrouk/Съвет (
T‑175/15
,
EU:T:2017:694
), и в точка 55 от решение от 15 ноември 2018 г., Mabrouk/Съвет (
T‑216/17
, непубликувано,
EU:T:2018:779
), Общият съд установява, че той е направил задълбочена проверка във връзка с етапа, на който се намира провежданото и по отношение на жалбоподателя разследване по дело номер 19592/1. Накрая, повтаря доводите, вече изложени в отговора по втората част на третото основание за отмяна.
В самото начало следва да се отбележи, че втората и третата част на третото основание за отмяна са обсъдени като едно цяло в репликата на жалбоподателя и съответно в дупликата на Съвета, но те все пак се отнасят до две различни грешки в преценката, първата от които се отнася до преценката дали тунизийските власти са спазили правото на жалбоподателя делото му да бъде разгледано в разумен срок, а втората — по същество относно това дали към момента на приемане на Решения 2018/141 и 2019/135 Съветът е разполагал с достатъчно факти, за да остави жалбоподателя в спорния списък.
При това положение с оглед по-специално на припомнените в точка 113 по-горе съображения, съдържащи се в точки 25—30, 34 и 37 от решение от 19 декември 2018 г., Azarov/Съвет (
C‑530/17 P
,
EU:C:2018:1031
), тези два въпроса са тясно свързани и по същите причини като изложените в точки 118—147 по-горе, в настоящата му част второто основание за отмяна е налице.
В това отношение е достатъчно да се отбележи, че както следва в частност от точка 28 от решение от 19 декември 2018 г., Azarov/Съвет (
C‑530/17 P
,
EU:C:2018:1031
), за да се увери, че оставянето на жалбоподателя в спорния списък се основава на достатъчно факти, Съветът трябва да провери не само дали е налице висящо съдебно производство по отношение на жалбоподателя във връзка с деяние, което се квалифицира като присвояване на публични средства, а също и дали в рамките на това производство са спазени правото на защита и правото на ефективна съдебна защита на жалбоподателя.
По-специално, що се отнася до правото делото да бъде разгледано в разумен срок, в точка 116 по-горе бе отбелязано, че Съветът трябва да се увери, че разполага с достатъчно сведения относно етапа и движението на съдебното дело срещу жалбоподателя, за да прецени риска от евентуално нарушаване на това право.
Във връзка с настоящата част на второто основание за отмяна обаче жалбоподателят упреква Съвета именно, че не е извършил проверки относно етапа и движението на съдебното дело срещу него, въпреки че, както твърди, по това производство спрямо него не се извършват действия и че същото продължавало от 2011 г.
Ето защо в отговор на твърденията на жалбоподателя Съветът не може в случая просто да твърди, че е длъжен да провери само дали по отношение на жалбоподателя тече съдебно разследване за деяния, които може да се квалифицират като присвояване на публични средства по смисъла на член 1, параграф 1 от Решение 2011/72, и всеки подобен довод трябва поначало да се отхвърли.
Що се отнася до позоваването на констатациите в точка 224 от решение от 5 октомври 2017 г., Mabrouk/Съвет (
T‑175/15
,
EU:T:2017:694
), и в точка 55 от решение от 15 ноември 2018 г., Mabrouk/Съвет (
T‑216/17
, непубликувано,
EU:T:2018:779
), достатъчно е да се отбележи, че по същите причини като изложените в точки 142—147 по-горе не може по този начин да се докаже, че Съветът е извършил достатъчно проверки във връзка с етапа и движението на съдебното дело срещу жалбоподателя.
Поради това от изложеното по-горе следва, че Съветът не е доказал, че към момента на приемането на Решения 2018/141 и 2019/135 е разполагал с достатъчно факти, за да поднови включването на жалбоподателя, при липсата на сведения относно етапа и движението на съдебното дело конкретно срещу жалбоподателя. Следователно трябва да се направи изводът, че Съветът е допуснал явна грешка в преценката, като е приел, че не е длъжен да извърши допълнителни проверки в това отношение. Ето защо в третата му част второто основание за отмяна е налице.
Разглеждането на втората и третата част на второто основание за отмяна води до извода, че в тези му части то е налице както по отношение на Решение 2018/141, така и по отношение на Решение 2019/135. Следователно, без да е необходимо да се разглежда първата част на второто основание за отмяна, както и първото и третото основание за отмяна, или служебно да се проверява с оглед на принципите, изложени в точки 83—106 по-горе, дали задължението за мотивиране е изпълнено по отношение на тези решения, те следва да бъдат отменени в частта, в която се отнасят до жалбоподателя.
По-нататък следва да се разгледа искането на Съвета за запазване на правните последици на обжалваните решения, най-малкото в частта му, която се отнася до Решения 2018/141 и 2019/135, като то освен това е безпредметно, що се отнася до Решение 2020/117, тъй като в точка 76 по-горе Общият съд констатира, че жалбата следва да се отхвърли в частта ѝ, в която се иска отмяна на последното решение.
2.

По искането на Съвета Общият съд да запази правните последици на обжалваните решения по отношение на жалбоподателя до изтичането на срока за обжалване пред Съда или, при подаване на жалба пред Съда — до отхвърлянето ѝ, доколкото искането се отнася до Решения 2018/141 и 2019/135
Съветът поддържа, че в случай на отмяна на Решения 2018/141 и 2019/135 незабавното ѝ действие би могло необратимо да засегне ефикасността на всяко евентуално последващо замразяване на активи на жалбоподателя, позволявайки му да прехвърли всичките или част от тях извън Съюза. Освен това според него не е изключено да има основание в бъдеще жалбоподателят отново да бъде посочен в спорния списък. В дупликата той поддържа, че е налице риск от засягане на правната сигурност поради разлика между датата на частичната отмяна на Решения 2018/141 и 2019/135 и тази на частичната отмяна на Регламент № 101/2011.
Жалбоподателят възразява срещу това Общият съд да ограничи във времето последиците от отмяната на Решения 2018/141 и 2019/135 в поискания от Съвета смисъл. Той изтъква, че от 2011 г. оспорва замразяването на активите си и че е поискал разглеждане по реда на бързото производство с оглед на продължителността на същото и несигурното си материално положение. Запазването на правните последици на посочените решения в случай на отмяна би представлявало нарушение на правото делото му да бъде разгледано в разумен срок и неоправдано продължаване на мерки, сами по себе си необосновани. Освен това той твърди, че няма активи за прехвърляне и че самият той не може да напусне Съюза.
В това отношение възниква въпросът дали, както поддържа Съветът, последиците от отмяната на Решения 2018/141 и 2019/135 може да засегнат необратимо ефикасността на евентуално последващо замразяване на активите на жалбоподателя, ако тази институция сметне за обосновано отново да приеме такава мярка.
Следва да се припомни, че решенията, с които Общият съд отменя решение на институция или орган на Съюза, по принцип пораждат незабавно действие, освен ако на основание член 264, втора алинея ДФЕС Общият съд реши да запази временно правните последици на отмененото решение. В този смисъл, ако не бъдат приложени тези разпоредби, отмененото решение се заличава с обратна сила от правния ред и се счита, че никога не е съществувало (решение от 2 април 2014 г., Ben Ali/Съвет,
T‑133/12
, непубликувано,
EU:T:2014:176
, т.
).
В случая обаче само Решения 2018/141 и 2019/135 трябва да се отменят и жалбата да се отхвърли като недопустима в частта ѝ, която се отнася до Решение 2020/117, по съображенията, посочени в точки 68—76 по-горе, поради което последното решение ще остане в сила след постановяването на настоящото съдебно решение.
Решение 2020/117 обаче не само подновява включването на жалбоподателя в спорния списък, а както бе посочено в точка 14 по-горе, заменя с ново приложение това към Решение 2011/72, а следователно и посочения списък. Поради това следва да се приеме, че отмяната на Решения 2018/141 и 2019/135 не би имала като незабавен, още с постановяване на съдебното решение, резултат заличаването на името на жалбоподателя от включения в част А от новото приложение списък на лицата и образуванията по член 1 от Решение 2011/72.
Несъмнено, с оглед на изложените в точки 111—158 по-горе мотиви на настоящото решение, които представляват необходимата обосновка за отмяната на Решения 2018/141 и 2019/135, към датата на обявяване на същото Съветът трябва в съответствие с член 266 ДФЕС да предприеме необходимите мерки, за да гарантира изпълнението му, тоест в случая да преразгледа в светлината на тези мотиви включването на жалбоподателя в списъка, съдържащ се в приложението към Решение 2011/72. Така след това преразглеждане Съветът може да отмени включването в списъка, в случай че все още не е отстранил пропуските, констатирани от Общия съд в тези мотиви.
От една страна, такава отмяна обаче не може автоматично да произтече от настоящото решение, а евентуално трябва Съветът да я извърши. От друга страна, ако преди приемането на Решение 2020/117 вече е отстранил констатираните в мотивите на настоящото решение пропуски, след преразглеждането той може да реши да остави жалбоподателя в списъка, съдържащ се в приложението към Решение 2011/72. Вярно е, че такова решение, което впрочем Съветът трябва да съобщи на жалбоподателя и надлежно да мотивира, не съставлява акт с чисто потвърдителен характер и следователно подлежи на обжалване (вж. в този смисъл решение от 5 октомври 2017 г., Mabrouk/Съвет,
T‑175/15
,
EU:T:2017:694
, т.
и цитираната съдебна практика). При това положение заличаването на жалбоподателя от посочения списък е възможно едва в рамките на евентуално ново обжалване на решението.
От изложеното по-горе следва, че Съветът не е доказал, че отмяната с незабавно действие на Решения 2018/141 и 2019/135 може да засегне необратимо ефикасността на замразяването на активите на жалбоподателя. Следователно запазването на правните последици на посочените решения не изглежда обосновано. Ето защо не следва да се уважи искането на Съвета в това отношение.
По съдебните разноски
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
Тъй като в случая Съветът по същество е загубил делото, той следва да бъде осъден да заплати съдебните разноски в съответствие с искането на жалбоподателя.

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (девети разширен състав)
реши:

1)
Отменя Решение (ОВППС) 2018/141 на Съвета от 29 януари 2018 година за изменение на Решение 2011/72/ОВППС относно ограничителни мерки, насочени срещу определени лица и образувания с оглед на положението в Тунис, и Решение (ОВППС) 2019/135 на Съвета от 28 януари 2019 година за изменение на Решение 2011/72/ОВППС относно ограничителни мерки, насочени срещу определени лица и образувания с оглед на положението в Тунис, в частта, в която тези решения се отнасят до г‑н Slim Ben Tijani Ben Haj Hamda Ben Ali.

2)
Отхвърля жалбата в останалата ѝ част.

3)
Осъжда Съвета на Европейския съюз да понесе, наред с направените от него съдебни разноски, и тези на г‑н Ben Ali.

Costeira
Gratsias
Кънчева
Berke
Perišin
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 28 октомври 2020 година.
Секретар
E. Coulon
Председател
M. J. Costeira
Съдържание

I. Предхождащи спора обстоятелства и фактическа обстановка

II. Производство и искания на страните

III. От правна страна

А. По допустимостта на исканията за отмяна на Решения 2019/135 и 2020/117

1. По допустимостта на искането за отмяна на Решение 2019/135

2. По допустимостта на искането за отмяна на Решение 2020/117

Б. По същество

1. По второто основание за отмяна, а именно „явни“ грешки в преценката

а) Предварителни съображения

б) По втората част на второто основание за отмяна: грешка в преценката на Съвета относно спазването от страна на тунизийските власти на правото на жалбоподателя делото му да бъде разгледано в разумен срок

в) По третата част на второто основание за отмяна: липса на допълнителни проверки от страна на Съвета

2. По искането на Съвета Общият съд да запази правните последици на обжалваните решения по отношение на жалбоподателя до изтичането на срока за обжалване пред Съда или, при подаване на жалба пред Съда — до отхвърлянето ѝ, доколкото искането се отнася до Решения 2018/141 и 2019/135

По съдебните разноски
(
*1
)	Език на производството: френски.