CELEX: 62014TJ0487
Dumpning
Import av ferrokisel med ursprung i Ryssland
Slutgiltig antidumpningstull
Översyn vid giltighetstidens utgång
Fastställande av exportpriset
Ekonomisk enhet
Huruvida antidumpningstullen återspeglas i återförsäljningspriserna i unionen
En annan metod än den som användes vid en tidigare undersökning har tillämpats
Dumpningen och skadan fortsätter eller återkommer
Artikel 2.9, artikel 3 och artikel 11.9 och 11.10 i förordning (EG) nr 1225/2009 (nu artikel 2.9, artikel 3 och artikel 11.9 och 11.10 i förordning (EU) 2016/1036)

(
)

Bakgrund till tvisten
Sökandena, Chelyabinsk electrometallurgical integrated plant OAO (CHEMK) och Kuzneckie Ferrosplavy OAO (KF), är bolag med hemvist i Ryssland. De producerar ferrokisel, en legering som används vid framställning av stål och järn. RFA International LP (nedan kallat RFAI) är ett närstående företag till sökandena. RFAI har sin hemvist i Kanada och har en verksamhetsgren i Schweiz och det ansvarar för sökandenas exportförsäljning bland annat i Europeiska unionen.
[utelämnas]

Rättslig bedömning
Sökandena har till stöd för sin talan anfört tre grunder. Sökandena har för det första gjort gällande att kommissionen har åsidosatt bestämmelserna i artikel 2.9 i grundförordningen vid fastställandet av exportpriset på deras produkt genom att underlåta att beakta att sökandena utgjorde en ekonomisk enhet tillsammans med RFAI. Kommissionen har för det andra dessutom vid fastställandet av exportpriset på deras produkt även åsidosatt bestämmelserna i artikel 11.9 och 11.10 i grundförordningen (nu artikel 11.9 och 11.10 i förordning 2016/1036), genom att den vid beräkningen av det konstruerade exportpriset gjorde avdrag för den antidumpningstull som betalats under perioden för undersökning av dumpning avseende år 2012 från det pris, till vilket produkten för första gången såldes vidare till en oberoende köpare i unionen. Kommissionen borde i detta hänseende ha använt en annan metod än den som användes vid interimsöversynen för att motbevisa sökandenas påstående om att antidumpningstullen till fullo återspeglas i återförsäljningspriset till en oberoende köpare i unionen. Tillämpningen av samma metod borde ha lett till att antidumpningstullen inte drogs av från det priset för att beräkna det konstruerade exportpriset. Kommissionen gjorde sig för det tredje skyldig till flera uppenbart oriktiga bedömningar i sin analys av risken för att en skada återkommer om antidumpningsåtgärderna avseende ryska produkter skulle upphöra.
Innan de grunder som sammanfattas ovan prövas ska det erinras om att kommissionen förfogar över ett stort utrymme för skönsmässig bedömning inom området för handelspolitiska skyddsåtgärder med hänsyn till de komplicerade ekonomiska, politiska och juridiska situationer som den ska bedöma (dom av den 27 september 2007, Ikea Wholesale, C‑351/04, REG, EU:C:2007:547, punkt 40). Härav följer att unionsdomstolens prövning av bedömningen av dessa fall – utöver en kontroll av att rättstillämpningen inte är felaktig – endast ska avse en kontroll av att handläggningsreglerna har följts, att de faktiska omständigheter som lagts till grund för det omtvistade valet är materiellt riktiga, att bedömningen av dessa omständigheter inte är uppenbart oriktig och att det inte förekommit maktmissbruk (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 maj 1987, NTN Toyo Bearing m.fl./rådet, 240/84, EU:C:1987:202, punkt 19, dom av den 14 mars 1990, Gestetner Holdings/rådet och kommissionen, C‑156/87, EU:C:1990:116, punkt 63, och dom av den 17 mars, RFA International/kommissionen, T‑466/12, EU:T:2015:151, punkt 37).

Grunden om åsidosättande av artikel 2.9 i grundförordningen vid konstruktionen av exportpriset
Sökandena har gjort gällande att kommissionen gjorde en felaktig rättstillämpning och en uppenbart oriktig bedömning genom att inte göra en riktig bedömning av följderna av att sökandena utgör en ekonomisk enhet tillsammans med RFAI. Sökandena har hänvisat till skälen 61–69 i den angripna förordningen, av vilka det framgår att kommissionen har beaktat att RFAI var en närstående importör till sökandena och att kommissionen därför tillämpade bestämmelserna i artikel 2.9 i grundförordningen. Det bör erinras om att dessa bestämmelser, i ett sådant fall, gör det möjligt att konstruera ett tillförlitligt exportpris vid unionens gräns på grundval av de priser till vilka de importerade produkterna första gången såldes vidare till en oberoende köpare i unionen, genom att göra nödvändiga justeringar därtill.
Sökandena har angett att kommissionen emellertid från det pris till vilket produkten för första gången såldes vidare till en oberoende köpare i unionen drog av samtliga RFAI:s kostnader samt den tillämpliga vinstmarginalen trots att kommissionen endast borde ha dragit av dessa i den mån de hänförde sig till fasen efter import till unionen. RFAI ansvarar nämligen – för sökandenas räkning – för all handel som är kopplad till export av sökandenas produkt, inklusive den del av handelsförfarandet som avser att produkten lämnar Ryssland och transporten fram till unionens gräns, vilken inte borde ha beaktats.
[utelämnas]
Det bör inledningsvis betonas att det förhållandet att en exporterande tillverkare i tredje land och den enhet som ansvarar för importverksamheten och den första försäljningen av nämnda tillverkares produkter i unionen utgör en ekonomisk enhet inte utgör hinder för att artikel 2.9 i grundförordningen tillämpas för att fastställa ett tillförlitligt exportpris vid unionens gräns. Det är snarare tvärtom. En sådan situation motsvarar nämligen det mest närstående förhållande som en exportör och importör kan ha. Ett sådant förhållande motiverar enligt ordalydelsen i nämnda bestämmelse att exportpriset vid unionens gräns konstrueras utifrån det pris till vilket produkten för första gången såldes vidare till en oberoende köpare i EU-medlemsstaterna med tillämpning av de relevanta justeringar som anges i andra och tredje stycket i den bestämmelsen. Det saknar därför betydelse för tillämpningen av artikel 2.9 i grundförordningen att kommissionen i den angripna förordningen inte tog ställning till huruvida RFAI tillsammans med sökandena utgör en ekonomisk enhet, eftersom den i skäl 61 konstaterade att de var närstående i den mening som avses i den bestämmelsen. Sökandena har för övrigt inte bestritt att den bestämmelsen är tillämplig i deras fall men de har kritiserat det sätt på vilket kommissionen gjorde justeringarna, eftersom den inte på ett lämpligt sätt beaktade att de utgjorde en ekonomisk enhet tillsammans med RFAI och de funktioner som RFAI tillhandahåller, utöver sin roll som importör av sökandenas produkter, under den fas som infaller efter det att produkterna har nått unionens gräns.
Sökandena har emellertid inte förebringat någon bevisning som kan styrka de definitioner som de har gjort gällande.
När det gäller justeringar för försäljningskostnader, administrationskostnader och allmänna kostnader, är det visserligen riktigt att det i artikel 2.9 i grundförordningen på grund av bestämmelsens karaktär – såsom även uttryckligen bekräftas i andra stycket i nämnda artikel – anges att justeringar endast ska göras för de transaktioner som har genomförts efter det att produkterna passerade unionens gräns fram till det att produkterna säljs vidare för första gången till en oberoende köpare i EU-medlemsstaterna, eftersom bestämmelsen syftar till att genom att räkna bakåt fastställa ett tillförlitligt exportpris vid unionens gräns. Kostnader som avser transaktioner som har genomförts före det att produkterna passerade unionens gräns eller export och import till tredje land ska därför inte tas med i beräkningsunderlaget för justeringarna.
Även om de uppgifter i resultaträkningen som rör perioden för undersökning av dumpning avseende år 2012 som sökandena och RFAI har inkommit med som svar på kommissionens frågeformulär eller mer detaljerade uppgifter som tillhandahållits senare under undersökningen, som nämns … ovan, faktiskt är detaljerade i den mån det däri identifieras ett visst antal poster (till exempel omsättning, kostnader för produkter, transport vid export, försäkring vid export, löner och bonus) beroende på typen av produkt (det ferrokisel som omfattas av undersökningen och andra produkter) och produkternas destination (oberoende kunder i unionen, närstående kunder i unionen, oberoende köpare av produkter som exporteras utanför unionen, närstående köpare av produkter som exporteras utanför unionen), gör dessa uppgifter det emellertid inte möjligt när det gäller det ferrokisel som omfattas av utredningen och som har sålts till oberoende kunder i unionen att med säkerhet urskilja de utgifter som inte omfattas av de transaktioner som genomförts efter det att produkterna passerade unionens gräns fram till det att produkterna säljs vidare för första gången till en oberoende köpare i EU-medlemsstaterna. Vad i synnerhet gäller ett antal utgiftsposter som nämns i repliken, finns det ingenting som anger i vilken omfattning dessa poster även omfattar transaktioner som genomförts före det att produkterna passerade unionens gräns (till exempel provision, löner och bonus, kostnader eller ekonomiska intäkter). Sökandena har för övrigt medgett, såsom även anges … ovan, att fördelningen mellan de olika transaktionskostnaderna inte framgår av de uppgifter som lämnats in under undersökningen. Sökandena har dock gjort gällande att kommissionen själv borde ha bett dem inkomma med uppgifter om denna fördelning, eftersom det inte ålåg sökandena att inkomma med sådana uppgifter självmant. Domstolen och tribunalen har emellertid fastställt, såsom framgår av domen av den 4 maj 2017, RFA International/kommissionen (C‑239/15 P, ej publicerad, EU:C:2017:337, punkterna 34–44) och domen av den 17 mars 2015, RFA International/kommissionen (T‑466/12, EU:T:2015:151, punkterna 44 och 57–64 och där angiven rättspraxis), att det i ett fall som det förevarande där det finns ett förhållande mellan exportören och importören ankommer på den berörda part som avser bestrida omfattningen av de justeringar som gjorts på grundval av artikel 2.9 i grundförordningen, med hänvisning till att de justeringar som fastställts för försäljningskostnader, administrationskostnader och allmänna kostnader för import till unionen är orimliga, att själv inkomma med bevisning och konkreta beräkningar för att styrka sina påståenden och särskilt den sats som den med hänsyn till omsättningen föreslår ska representera den del av dessa kostnader som den anser vara lämplig. Detta är särskilt relevant om den berörda parten hävdar att kommissionen endast har fullständiga uppgifter som inte endast omfattar de transaktioner som genomförs efter det att produkterna passerade unionens gräns fram till det att produkterna säljs vidare för första gången till en oberoende köpare i EU-medlemsstaterna utan även de transaktioner som genomförts innan de passerar unionens gräns.
Under dessa omständigheter kan sökandena inte kritisera kommissionen för att ha beaktat de uppgifter som lämnades in under undersökningen avseende perioden för undersökning av dumpning avseende år 2012, bland annat uppgifterna i resultaträkningen, vid fastställandet av de justeringar som ska göras för försäljningskostnader, administrationskostnader och allmänna kostnader för import till unionen för att konstruera exportpriset utifrån det pris till vilket produkten för första gången såldes vidare till en oberoende köpare utan att från det priset dra av den del som är resultatet av transaktioner som genomförts innan det att produkten passerade unionens gräns. Det ska i detta hänseende påpekas att den sats av omsättningen som representerade försäljningskostnader, administrationskostnader och allmänna kostnader, vilken kommissionen avsåg att tillämpa angavs i den slutliga upplysningshandlingen som föregick antagandet av den angripna förordningen, såsom även kommissionen har påpekat i sitt skriftliga svar på en skriftlig fråga från tribunalen. Även om sökandena i sitt svar på upplysningshandlingen i vissa synpunkter berörde de uppgifter som utgör dessa kostnader och som har lett till vissa justeringar som anges i skälen 84–87 i den angripna förordningen, vilka bland annat avser låneräntor eller skatt som betalats i Schweiz (vilka lett till att satsen av RFAI:s nettoomsättning, vilken tillämpats för att representera dessa kostnader har sänkts) kan det konstateras att dessa synpunkter inte innehöll några exakta uppgifter om hur dessa skulle fördelas mellan transaktioner som genomförts innan det att produkterna passerade unionens gräns och de transaktioner som genomfördes efter det att unionens gräns passerats fram till det att produkterna såldes vidare för första gången till en oberoende köpare i EU-medlemsstaterna, trots att sökandena skulle ha kunnat tillhandahålla sådana uppgifter. Det ska för övrigt betonas att även om den nya satsen av omsättning som representerar försäljningskostnader, administrationskostnader och allmänna kostnader, vilken tillämpats efter det att sökandena hade lämnat sina synpunkter inte anges i den angripna förordningen på grund av sekretess har sökandena informerats om den och fått den förklarad för sig två dagar efter det att den angripna förordningen antogs, vilket även kommissionen har påpekat i sitt svar på tribunalens fråga. När det dessutom gäller fördelning av de kostnader som gjorts gällande av sökandena, även om det antas att detta har gjorts i god tid, är det påstående som görs i repliken om att mer än hälften av summan av de kostnader som beaktats av kommissionen ska hänföras till transaktioner som genomförts innan det att produkterna passerade unionens gräns alldeles för vagt och ogrundat för att kunna godtas. De exempel på den typ av kostnader som har angetts av sökandena och som avser de två typerna av transaktioner, det vill säga transaktioner som genomförs innan respektive efter det att unionens gräns passeras, är nämligen otillräckliga för att fastställa fördelningen av kostnaderna mellan dessa transaktioner.
Vad därefter gäller den vinstmarginal på 6 procent av RFAI:s nettoomsättning som beaktats av kommissionen, vilken motsvarar vinstmarginalen för oberoende importörer, som representerar den vinst för RFAI som det också ska tas hänsyn till vid de justeringar som görs för att konstruera exportpriset utifrån det pris till vilket produkten för första gången såldes vidare till en oberoende köpare i unionen, kan sökandenas argument om att endast en del av den vinstmarginalen ska beaktas, eftersom det endast är en del som ska hänföras till transaktioner som genomförts efter det att unionens gräns passerades, inte vinna framgång. Även om det är riktigt, såsom även sökandena har påpekat, att det i artikel 2.9 andra stycket i grundförordningen generellt hänvisas till ”förväntad vinst” i samband med de justeringar som ska göras för att konstruera ett tillförlitligt exportpris utan att det på förhand fastställs att en viss metod ska användas för att fastställa vinsten och även om sökandena, som svar på den slutliga upplysningshandlingen som föregick antagandet av den angripna förordningen, har gjort gällande att endast cirka hälften av RFAI:s totala vinst ska hänföras till transaktioner som genomförts efter det att produkterna passerade unionens gräns, kan dessa uppgifter inte leda till en sänkning av den sats på 6 procent som tillämpats för att värdera den del av RFAI:s vinst som ska hänföras till dessa transaktioner, och som beräknas utifrån RFAI:s nettoomsättning.
Den åtskillnad som sökandena har gjort gällande kan nämligen rent principiellt i princip inte motiveras när det gäller en vinstmarginal som i förevarande fall baseras på en iakttagelse av oberoende importörers verksamhet, vilka – förutom i särskilda fall – tar på sig ansvaret för produkterna vid unionens gräns.
Även om man vidare utgår från RFAI:s vinstmarginal så har det nyckeltal som är tillämpligt, vilket motsvarar cirka hälften av den vinstmarginalen, och som sökandena har föreslagit förklarats på ett sätt av dem som inte är övertygande. Förklaringen utgår från en extrapolering som grundas på ett konstaterande av att kostnaden för deras exportprodukter representerar 90 procent av deras omsättning för exportprodukter. Enligt sökandena representerar den kostnaden och den omsättningen den del av transaktionerna som ska hänföras till export till unionen respektive den del av transaktionerna som genomförts efter det att produkterna passerade unionens gräns. Denna metod leder nämligen till att samma uppgifter räknas in i båda transaktionstyperna, eftersom den omsättning som uppnås genom återförsäljning till oberoende köpare i unionen nödvändigtvis inkluderar kostnaden för den exporterade produkten, vilken den i princip ska täcka.
Under dessa omständigheter var det riktigt av kommissionen att i skäl 69 i den angripna förordningen konstatera att det saknades bevis för att i förevarande fall tillämpa en lägre vinstmarginal i RFAI:s fall. Det var således helt befogat av kommissionen att vid justeringen för att konstruera exportpriset tillämpa vinstmarginalen för oberoende importörer, vilket även har slagits fast i domen av den 5 oktober 1988, Canon m.fl./rådet (277/85 och 300/85, EU:C:1988:467, punkt 32), i den mån uppgifter från närstående enheter, vilka bland annat ansvarar för import till unionen, kan vara påverkade av detta samarbete, vilket även bland annat har betonats i domen av den 17 mars 2015, RFA International/kommissionen (T‑466/12, EU:T:2015:151, punkt 68 och där angiven rättspraxis). Härav följer att det var riktigt av kommissionen att bibehålla den vinstmarginal på 6 procent som tillämpats vid den ursprungliga undersökningen med hänsyn till att de oberoende importörerna inte hade samarbetat i översynsundersökningen, vilket även har angetts i skälen 15 och 62 i den angripna förordningen.
Domen av den 16 februari 2012, rådet och kommissionen/Interpipe Niko Tube och Interpipe NTRP (C‑191/09 P och C‑200/09 P, EU:C:2012:78), och domen av den 10 mars 2009, Interpipe Niko Tube och Interpipe NTRP/rådet (T‑249/06, EU:T:2009:62), vilka sökandena har åberopat till stöd för sin första grund, påverkar inte på något sätt varken den metod som valts av kommissionen för att utvärdera försäljningskostnaderna, administrationskostnaderna och de allmänna kostnaderna eller vinstmarginalen. Domstolen och tribunalen har i dessa domar konstaterat i punkterna 51–56 respektive punkterna 177 och 178 att det när det rör sig om en ekonomisk enhet bestående av en producent och en enhet som emellertid rättsligt sett är en separat enhet – som kontrolleras av producenten och som ansvarar för försäljningen till oberoende köpare – ska det vid fastställandet av både normalvärdet och exportpriset tas hänsyn till det pris som den första oberoende köparen har betalat men även till de kostnader som vanligtvis täcks av producentens interna försäljningsavdelning om producenten inte använder sig av en rättsligt sett separat enhet vid försäljningen, för att undvika att dessa kostnader utesluts vid fastställandet av dessa olika priser. Dessa grundläggande överväganden gör sig även gällande i fråga om exportpriset både i samband med en konstruktion av detsamma enligt artikel 2.9 i grundförordningen och i samband med de justeringar av exportpriset som kan göras för att det ska kunna göras en rättvis jämförelse med normalvärdet enligt artikel 2.10 i samma förordning. Dessa överväganden har angetts i ett sådant sammanhang i de ovannämnda domarna. Härav följer att det inte strider mot dessa domar att dra av försäljningskostnaderna, administrationskostnaderna och de allmänna kostnaderna, samt en vinstmarginal som motsvarar den som en importör av de aktuella produkterna i unionen har inom sin verksamhet, från det pris till vilket produkterna för första gången såldes vidare till en oberoende köpare i EU-medlemsstaterna, för att räkna ut ett tillförlitligt exportpris när importen, som i förvarande fall, sköts av en enhet som rättsligt sett är separat från producenten men som, såsom sökandena gör gällande, tillsammans med producenten utgör en ekonomisk enhet. Denna bedömning påverkar inte frågan om vem som har bevisbördan när det gäller huruvida de justeringarna som ska göras enligt artikel 2.9 respektive artikel 2.10 i grundförordningen är relevanta, vilken övervägdes i domen av den 4 maj 2017, RFA International/kommissionen (C‑239/15 P, ej publicerad, EU:C:2017:337, punkterna 40–44).
[utelämnas]

Grunden avseende åsidosättande av artikel 11.9 och 11.10 i grundförordningen vid konstruktionen av exportpriset
Sökandena har hävdat att kommissionen vid beräkningen av det konstruerade exportpriset inte borde ha dragit av den antidumpningstull som betalats av RFAI under perioden för undersökning av dumpning avseende år 2012, eftersom den till fullo återspeglades i återförsäljningspriserna i unionen. Kommissionen har således åsidosatt bestämmelserna i artikel 11.10 i grundförordningen, enligt vilka följande gäller. Om det i samband med en översynsundersökning beslutas att exportpriset ska konstrueras enligt artikel 2.9 ska detta beräknas utan avdrag för den antidumpningstull som betalats, om avgörande bevis framläggs för att tullen i fråga återspeglas korrekt i återförsäljningspriser och i påföljande försäljningspriser i unionen. Kommissionen borde dessutom vid bedömningen av huruvida antidumpningstullen faktiskt återspeglades i försäljningspriserna inte ha bedömt detta utifrån det försäljningspris som identifierades i samband med den undersökning som ledde till den ursprungliga förordningen utan utifrån de löpande kostnaderna för produktionen i Ryssland. Härav följer att kommissionen utan att motivera anledningen därtill, inte använde samma metod som den som användes vid översynsundersökningen, vilken ledde till interimsförordningen. Kommissionen åsidosatte således även bestämmelserna i artikel 11.9 i grundförordningen enligt vilka följande gäller. Vid varje undersökning avseende översyn som utförs enligt denna artikel ska kommissionen, med beaktande av artikel 2 i samma förordning, under förutsättning att omständigheterna är oförändrade, tillämpa samma metoder som vid den undersökning som ledde till införandet av tullen i fråga.
Sökandena har påpekat att kommissionen i skäl 25 i rådets genomförandeförordning (EU) nr 60/2012 av den 16 januari 2012 om avslutande av den partiella interimsöversynen enligt artikel 11.3 i [grundförordningen] av de antidumpningsåtgärder som tillämpas på import av ferrokisel med ursprung i bland annat Ryssland (EUT L 22, 2012, s. 1) angav följande:
”[U]ndersökningen [har] visat att de vägda genomsnittliga återförsäljningspriserna på ferrokisel i Europa har ökat jämfört med priserna i den ursprungliga undersökningen och att de nuvarande återförsäljningspriserna för exporten är betydligt mer än 22,7 % [antidumpningstullsatsen] högre än priserna i den ursprungliga undersökningen. Antidumpningstullen återspeglas därför korrekt i sökandens återförsäljningspriser. ... därför ... exportpriserna som konstruerats i enlighet med artikel 2.9 i grundförordningen har beräknats utan avdrag för antidumpningstullarna.”
I förevarande fall inkom sökandena, i sina synpunkter på den slutliga upplysningshandlingen som föregick antagandet av den angripna förordningen, till kommissionen med avgörande bevis som visade att återförsäljningspriserna på deras produkter i unionen hade gått upp till en nivå som var högre än antidumpningstullen på 22,7 procent under perioden mellan den undersökning som ledde till den ursprungliga förordningen och perioden för undersökning av dumpning avseende år 2012 som ledde till den angripna förordningen. Försäljningspriserna ökade med över 100 procent mellan de två perioderna.
Sökandena har som svar på de argument som kommissionen anförde i sitt svaromål dessutom gjort gällande att bestämmelserna i artikel 11.10 i grundförordningen endast kräver att återförsäljningspriserna till den första oberoende köparen i unionen även inkluderar antidumpningstullen så att den inte dras av vid beräkningen av det konstruerade exportpriset. Detta skulle annars vara fallet när det inte finns något kompensationsarrangemang med nämnda köpare och det faktiska återförsäljningspriset överstiger det återförsäljningspris som använts vid den undersökning som lett till den ursprungliga förordningen och det faktiska återförsäljningspriset är högre än antidumpningstullen. När det gäller ändringen av metoden för att konstruera exportpriset har sökandena även invänt att skillnaden mellan produktionskostnaderna inte innebär att omständigheterna har förändrats i den mening som avses i artikel 11.9 i grundförordningen, vilket motiverar att en ny metod ska användas för att beräkna det priset.
[utelämnas]
Det ska påpekas att den angripna förordningen är följden av en översyn av åtgärder som snart kommer att upphöra att gälla, vilken utförts enligt artikel 11.2 i grundförordningen (nu artikel 11.2 i förordning nr 2016/1036). I punkt 10 i samma artikel preciseras följande: Om kommissionen i detta sammanhang beslutar att exportpriset ska konstrueras enligt artikel 2.9 ska detta beräknas utan avdrag för den antidumpningstull som betalats, om avgörande bevis framläggs för att tullen i fråga återspeglas korrekt i återförsäljningspriser och i påföljande försäljningspriser i unionen. Sökandena har anfört att detta är fallet. Vidare föreskrivs i artikel 11.9 i grundförordningen bland annat följande: Vid varje undersökning avseende översyn som utförs enligt artikel 11 ska kommissionen, med beaktande av artikel 2, under förutsättning att omständigheterna är oförändrade, tillämpa samma metoder som vid den undersökning som ledde till införandet av tullen i fråga. Sökandena har i förevarande fall även gjort gällande att omständigheterna inte har förändrats.
Det ska i detta hänseende påpekas att det har fastställts att undantaget från regeln att samma metod används både vid översynsundersökningen och vid den ursprungliga undersökningen ska tolkas restriktivt med hänsyn till ordalydelsen och syftet med den bestämmelse, i vilken undantaget medges (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 september 2014, Valimar, C‑374/12, EU:C:2014:2231, punkterna 40–43 och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall begär emellertid inte sökandena att samma metod som användes vid den ursprungliga undersökningen ska användas vid undersökningen avseende översyn av de åtgärder som snart kommer att upphöra att gälla utan att samma metod som användes vid den översynsundersökning som ledde till interimsförordningen ska användas. Frågan i detta fall rör nämligen återspeglingen av antidumpningstullen, vilken per definition inte var gällande under den period då den ursprungliga undersökningen genomfördes.
Det kan, utan att det finns anledning att uttala sig om huruvida artikel 11.9 i grundförordningen som sådan är tillämplig i det aktuella fallet, konstateras att – det inom ramen för tillämpningen av artikel 11.10 i samma förordning, bland annat för att fastställa huruvida antidumpningstullen ska dras av från det pris till vilket produkten för första gången såldes vidare till en oberoende köpare i unionen för att beräkna det konstruerade exportpriset – samma principer som är relevanta inom ramen för tillämpningen av artikel 11.9 kan tillämpas. Det gäller nämligen att i dessa olika fall säkerställa att analysen vid jämförelsen av komplicerade ekonomiska fall är tillförlitlig, inte bara för att kunna motivera att de åtgärder som antagits med stöd av antidumpningsförordningen är välgrundade utan även för att kunna säkerställa iakttagandet av en allmän rättsprincip inom unionsrätten, nämligen principen om likabehandling, i förhållande till de aktörer som kan komma att omfattas av sådana åtgärder.
En betydande förändring av kostnaderna för att producera de produkter som omfattas av en översyn av de antidumpningsåtgärder som snart kommer att upphöra att gälla, från tidpunkten för den ursprungliga undersökningen eller interimsöversynen till tidpunkten för undersökningen avseende översyn av de åtgärder som snart kommer att upphöra att gälla, innebär i detta sammanhang att omständigheterna har förändrats. Det är således i förevarande fall motiverat att använda en annan metod för att konstruera exportpriset efter det att antidumpningstullen för den aktuella produkten har börjat tillämpas, vilket uppfyller det ändamål som anges i punkt 62 ovan. Med hänsyn till att det måste kunna säkerställas att den ekonomiska analysen är tillförlitlig vid jämförelsen av situationerna vid de två olika tidpunkterna är det i princip motiverat att tillämpa samma metod med undantag för de fall då de relevanta parametrarna har ändrats i sådan omfattning att den metod som tidigare användes inte längre är lämplig att använda då den inte längre kan ge ett tillförlitligt resultat. I förevarande fall rör det sig om ett resultat som ska användas för att bedöma huruvida antidumpningstullen återspeglas korrekt i återförsäljningspriserna och i påföljande försäljningspriser i unionen (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 18 september 2014, Valimar, C‑374/12, EU:C:2014:2231, punkterna 50 och 59). Även om produktionskostnaderna har ökat avsevärt mellan de två perioder som jämförs innebär emellertid inte nödvändigtvis en höjning av återförsäljningspriserna i unionen, även om den är betydande – vilket kommissionen har gjort gällande – att det kan garanteras att antidumpningstullen återspeglas korrekt, det vill säga att den till fullo återspeglas i prissättningen. Produktionskostnaderna kan ha ökat mer än priserna. Även om de nya priserna är högre än de tidigare priserna, jämte antidumpningstullen innebär inte det, i detta fall, att de berörda aktörerna har valt att återspegla antidumpningstullen korrekt med hänsyn till att deras produktionskostnader har förändrats.
Artikel 11.10 i grundförordningen medför inte på något sätt – i den mån den rör frågan huruvida ”tullen i fråga återspeglas korrekt i återförsäljningspriser” – att endast det belopp som motsvarar antidumpningstullen ska inkluderas i de nya försäljningspriserna utöver det tidigare tillämpade återförsäljningspriset för att den frågan ska kunna besvaras jakande. En tilläggstull ”återspeglas [enbart] korrekt” i förhållande till andra vanligtvis uppburna kostnader om den läggs ihop med dessa andra kostnader. Även om dessa andra kostnader ökar men återförsäljningspriset ökar i mindre mån läggs tullen i praktiken emellertid endast delvis eller inte alls ihop med de andra kostnaderna trots att ett belopp som motsvarar tullen har lagts på det tidigare tillämpade återförsäljningspriset. Kommissionens tillkännagivande om återbetalning av antidumpningstullar (EUT C 164, 2014, s. 9), som sökandena har åberopat vid förhandlingen, är inte på något sätt oförenlig med denna bedömning. Detsamma gäller den dom av den 18 november 2015, Einhell Germany m.fl./kommissionen (T‑73/12, EU:T:2015:865), vilken också har åberopats av sökandena vid förhandlingen. Det anges i synnerhet i punkt 155 i den domen, läst i sitt sammanhang, att en annan metod än en jämförelse av de återförsäljningspriser som tillämpas i unionen före och efter införandet av en antidumpningstull kan vara lämplig för att fastställa huruvida en sådan tull återspeglas i de nya återförsäljningspriserna i unionen.
Det ska preciseras att beaktandet av förändringen av produktionskostnaderna – för att fastställa huruvida antidumpningstullen återspeglas korrekt i återförsäljningspriserna – i förekommande fall kan ske inom ramen för en interimsöversyn, en undersökning avseende översyn av åtgärder som snart kommer att upphöra att gälla eller en undersökning avseende återbetalning, och inte enbart i samband med en ”absorptionsundersökning” enligt artikel 12 i grundförordningen (nu artikel 12 i förordning 2016/1036), såsom sökandena har gjort gällande. Dessa olika typer av undersökningar utgör visserligen en del av olika processuella förfaranden och kan visserligen leda till olika åtgärder, men när det gäller sakfrågan, det vill säga huruvida antidumpningstullen återspeglas i återförsäljningspriserna är de parametrar som ska ingå i analysen identiska.
Kommissionen har i förevarande fall, inom ramen för interimsförordningen, inte noterat någon förändring i produktionskostnaderna mellan den undersökningsperiod som ledde till den ursprungliga förordningen och den som användes för interimsöversynen. Kommissionen kunde därför med hänsyn till sitt utrymme för skönsmässig bedömning, begränsa sig till att fastställa att de nya återförsäljningspriserna som tillämpats av RFAI i unionen för sökandenas räkning var betydligt högre än antidumpningstullen på 22,7 procent och de återförsäljningspriser som använts under den första av dessa perioder, för att härav dra slutsatsen att tullen återspeglades korrekt i de nya priserna och för att inte göra avdrag för den vid konstruktionen av exportpriset.
Kommissionen konstaterade däremot i samband med den undersökning som ledde till den angripna förordningen och i skäl 83 i den förordningen att produktionskostnaderna hade ökat kraftigt, vilket, bland annat i förevarande mål, inte i sak har bestritts av sökandena. Det var under dessa omständigheter riktigt av kommissionen att vid fastställandet av huruvida antidumpningstullen återspeglades korrekt i de återförsäljningspriser som tillämpats i unionen av RFAI för sökandenas räkning under perioden för undersökning av dumpning avseende år 2012, inte som grund för analysen använda de återförsäljningspriser som använts i den undersökning som ledde till den ursprungliga förordningen utan att använda de produktionskostnader som konstaterats år 2012, även om detta innebar att en annan metod tillämpades, vilket även framgår av skäl 83 i den angripna förordningen.
I en situation där, såsom kommissionen konstaterade i skäl 83 i den angripna förordningen, återförsäljningspriserna i unionen endast i 1 procent av fallen täcker produktionskostnaden, inklusive antidumpningstullen, är det emellertid långt ifrån styrkt att tullen faktiskt återspeglas korrekt.
Även återförsäljningsprisernas ökning på 100 procent i unionen mellan den undersökningsperiod som ledde till den ursprungliga förordningen och perioden för undersökning av dumpning avseende år 2012, som åberopats av sökandena, är i detta sammanhang otillräcklig för att styrka att antidumpningstullen till fullo återspeglas i återförsäljningspriserna under den andra av dessa två perioder. Det räcker nämligen, såsom anges i punkt 63 ovan, att produktionskostnaderna har ökat med mer än 100 procent, det vill säga att de har mer än fördubblats, för att de priser som tillämpas – med beaktande av förändringen i produktionskostnaderna – inte ska anses återspegla antidumpningstullen korrekt. Detta har i princip fastställts av den omständigheten, som åberopats av kommissionen, att produktionskostnaden, inklusive antidumpningstullen, i 99 procent av fallen inte täcks av återförsäljningspriserna i unionen år 2012.
Det var således riktigt av kommissionen att göra avdrag för antidumpningstullen från det pris till vilket produkten för första gången såldes vidare till en oberoende köpare i unionen för att beräkna det konstruerade exportpriset för perioden för undersökning av dumpning avseende år 2012, eftersom det inte hade styrkts att antidumpningstullen återspeglades korrekt i det första av dessa två priser.
[utelämnas]


Rättegångskostnader
Enligt artikel 134.1 i rättegångsreglerna ska tappande rättegångsdeltagare förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att sökandena ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom sökandena har tappat målet, ska kommissionens yrkande bifallas.
Enligt artikel 138.3 i tribunalens rättegångsregler får tribunalen besluta att även andra intervenienter än dem som anges i punkterna 1 och 2 i denna artikel ska bära sina rättegångskostnader. I förevarande fall beslutar tribunalen att Euroalliages ska bära sina rättegångskostnader.
Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (nionde avdelningen)
följande:
1)
Talan ogillas.
2)
Chelyabinsk electrometallurgical integrated plant OAO (CHEMK) och Kuzneckie Ferrosplavy OAO (KF) ska bära sina rättegångskostnader och ersätta de kostnader som uppkommit för Europeiska kommissionen.
3)
Euroalliages ska bära sina rättegångskostnader.
Gervasoni
Madise
da Silva Passos
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 15 november 2018.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: engelska.
Nedan återges endast de punkter i denna dom som tribunalen anser bör publiceras.