CELEX: 62020CJ0531
Predhodno odločanje
Pravice intelektualne lastnine
Direktiva 2004/48/ES
Člen 3
Splošna obveznost v zvezi z ukrepi, postopki in pravnimi sredstvi, potrebnimi za zagotovitev uveljavitve pravic intelektualne lastnine
Člen 14
Pojem ,razumni in sorazmerni pravni stroški‘
Patentni zastopnik
Neobstoj možnosti, da nacionalno sodišče presodi razumnost in sorazmernost stroškov, naloženih stranki, ki je pravdo izgubila

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3(1) in člena 14 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/48/ES z dne 29. aprila 2004 o uveljavljanju pravic intelektualne lastnine (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 2, str. 32).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo NovaText GmbH in Ruprecht‑Karls‑Universität Heidelberg (v nadaljevanju: univerza v Heidelbergu) zaradi odmere stroškov, nastalih zaradi sodelovanja odvetnika in patentnega zastopnika (
Patentanwalt
) v sodnem postopku na področju kršitev znamk Evropske unije, katerih imetnica je ta univerza.
Pravni okvir
Pravo Unije
V uvodnih izjavah 10 in 17 Direktive 2004/48 je navedeno:
„(10)
Cilj te direktive je približevanje zakonodajnih sistemov, da bi zagotovili visoko, enakovredno in homogeno raven varstva na notranjem trgu.
[…]
(17)
Ukrepe, postopke in pravna sredstva, predvidene v tej direktivi, je treba v vsakem primeru določiti na tak način, da se upoštevajo posebne značilnosti navedenega primera, vključno s posebnimi značilnostmi vsake pravice intelektualne lastnine in, če je primerno, namerni ali nenamerni značaj kršitve.“
Člen 1 te direktive, naslovljen „Predmet“, določa:
„Ta direktiva se nanaša na ukrepe, postopke in pravna sredstva, ki so potrebna za zagotovitev uveljavitve pravic intelektualne lastnine. V tej direktivi izraz ,pravice intelektualne lastnine‘ vključuje pravice industrijske lastnine.“
Člen 2 navedene direktive, naslovljen „Področje uporabe“, v odstavku 1 določa:
„Brez poseganja v sredstva, ki jih ali jih lahko predvideva zakonodaja Skupnosti ali nacionalna zakonodaja, če so lahko ta sredstva ugodnejša za imetnike pravic, se ukrepi, postopki in pravna sredstva, predvideni v tej direktivi, uporabljajo v skladu s členom 3 za katero koli kršitev pravic intelektualne lastnine, kot je predvidena v pravu Skupnosti in/ali nacionalnem pravu zadevne države članice.“
Poglavje II te direktive vsebuje člene od 3 do 15 te direktive, ki se nanašajo na ukrepe, postopke in pravna sredstva, ki jih ureja Direktiva 2004/48.
Člen 3 Direktive 2004/48, naslovljen „Splošne obveznosti“, določa:
„1.   Države članice predvidijo ukrepe, postopke in pravna sredstva, potrebne za zagotovitev uveljavitve pravic intelektualne lastnine, ki jih zajema ta direktiva. Ti ukrepi, postopki in pravna sredstva so pošteni in pravični in niso po nepotrebnem zapleteni ali dragi in ne vsebujejo nerazumnih časovnih rokov ali neupravičenih zamud.
2.   Ti ukrepi, postopki in pravna sredstva so tudi dejanski, sorazmerni in odvračilni in se uporabljajo na tak način, da se izogibajo ustvarjanju ovir za zakonito trgovino in zagotavljajo zaščito pred zlorabo.“
Člen 14 te direktive, naslovljen „Stroški“, določa:
„Države članice zagotovijo, da razumne in sorazmerne pravne stroške in druge izdatke stranke, ki dobi pravdo, praviloma plača stranka, ki pravdo izgubi, razen če to ne bi bilo pravično.“
Nemško pravo
Člen 140 Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen – Markengesetz (zakon o varstvu znamk in drugih razlikovalnih znakov) z dne 25. oktobra 1994 (BGBl. 1994 I, str. 3082) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: MarkenG), naslovljen „Spori v zvezi z razlikovalnimi znaki“, v odstavku 3 določa:
„Od stroškov, ki nastanejo zaradi sodelovanja patentnega zastopnika v sporu, ki se nanaša na razlikovalne znake, se povrnejo nagrade na podlagi člena 13 (Rechtsanwaltsvergütungsgesetz (zakon o plačilu odvetnikov) z dne 5. maja 2004 (BGBl. 2004 I, str. 718), in nujni stroški tega zastopnika.“
V skladu s členom 125e(5) MarkenG se člen 140(3) MarkenG
mutatis mutandis
uporablja za postopke pred pristojnim sodiščem za znamke Evropske unije.
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
Univerza v Heidelbergu je zoper družbo NovaText vložila opustitveno tožbo zaradi kršitve njenih znamk Evropske unije, in zoper njo uveljavljala nadaljnje zahtevke na podlagi prava znamk. Spor je bil končan s sodno poravnavo. Landgericht Mannheim (deželno sodišče v Mannheimu, Nemčija) je kot prvostopenjsko sodišče za znamke Evropske unije s sklepom z dne 23. maja 2017 družbi NovaText naložilo plačilo stroškov in vrednost spora določilo na 50.000 EUR. Pritožba, ki jo je slednja vložila, je bila zavrnjena.
Odvetnik univerze v Heidelbergu se je v tožbi skliceval na sodelovanje patentnega zastopnika in je v okviru postopka odmere stroškov zagotovil, da je ta patentni zastopnik dejansko sodeloval v postopku. Navedel je, da je bila vsaka vloga v postopku usklajena s tem patentnim zastopnikom in da je slednji na ta način sodeloval tudi pri pogajanjih o poravnavi, čeprav so telefonski pogovori potekali samo med odvetniki strank.
Landgericht Mannheim (deželno sodišče v Mannheimu) je s sklepom z dne 8. decembra 2017 znesek stroškov, ki jih je treba povrniti univerzi v Heidelbergu, določilo na 10.528,95 EUR, od tega 4867,70 EUR za stroške patentnega zastopnika v okviru postopka na prvi stopnji in 325,46 EUR iz naslova sodelovanja tega patentnega zastopnika v pritožbenem postopku.
Oberlandesgericht Karlsruhe (višje deželno sodišče v Karlsruheju, Nemčija), pri katerem je družba NovaText zoper ta sklep vložila pritožbo, je pritožbo družbe NovaText zavrnilo. To sodišče je menilo, da mu je bil predložen spor, ki se nanaša na znamke in razlikovalne znake v smislu člena 140(3) MarkenG, tako da drugače kakor v primeru splošne ureditve povračila stroškov v okviru civilnega spora ni treba preizkusiti, ali je bilo sodelovanje patentnega zastopnika „nujno za ciljno uveljavljanje pravic“ oziroma ali je to sodelovanje pomenilo „dodatno vrednost“ v primerjavi s storitvijo odvetnika, ki ga je pooblastila univerza v Heidelbergu. Po mnenju navedenega sodišča je bilo treba šteti, da je ta določba nacionalnega prava v skladu z Direktivo 2004/48 in da bi bila razlaga navedene določbe, v skladu s katero bi bilo treba preučiti, ali je bila vključitev patentnega zastopnika nujna, očitno v nasprotju s ciljem nacionalnega zakonodajalca, kar naj bi izključevalo možnost skladne razlage člena 140(3) MarkenG.
Družba NovaText s pritožbo pri predložitvenem sodišču, Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče, Nemčija), predlaga razveljavitev sklepa o odmeri stroškov v delu, v katerem so ji bili naloženi stroški patentnega zastopnika.
Predložitveno sodišče navaja, da je uspeh pritožbe v bistvu odvisen od razlage člena 3(1) in člena 14 Direktive 2004/48. V zvezi s tem pojasnjuje, da je Oberlandesgericht Karlsruhe (višje deželno sodišče v Karlsruheju) – ob upoštevanju tega, da je treba stroške patentnega zastopnika v skladu s členom 140(3) MarkenG povrniti – sledilo ustaljeni sodni praksi Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče) in zelo prevladujočemu stališču v nacionalni pravni teoriji.
Vendar predložitveno sodišče glede na sodbo z dne 28. julija 2016, United Video Properties (
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
), dvomi glede skladnosti člena 140(3) MarkenG s členom 3(1) in členom 14 Direktive 2004/48. Meni, najprej, da bi se samodejno povračilo stroškov, ki se nanašajo na delo patentnega zastopnika, čigar sodelovanje naj dejansko ne bi bilo „nujno za ciljno uveljavljanje pravic“, lahko izkazalo za nepotrebno drago, zlasti če bi lahko nalogo, ki jo je opravil ta patentni zastopnik, na enak način izvedel odvetnik, specializiran za industrijsko lastnino, ki ga je že pooblastila zadevna stranka. Predložitveno sodišče v zvezi s tem pojasnjuje, da je glede izvensodnega uveljavljanja pravic in zlasti glede sodelovanja patentnega zastopnika pri opominu na podlagi prava o znamkah že presodilo, da uporaba člena 140(3) MarkenG po analogiji ni možna in se lahko zato stroški sodelovanja tega patentnega zastopnika povrnejo samo, če je bilo to sodelovanje nujno.
Dalje, glede na to, da je namen Direktive 2004/48, kot je razvidno iz njene uvodne izjave 10, zagotoviti visoko raven varstva intelektualne lastnine na notranjem trgu in da morajo biti v skladu s členom 3(2) te direktive postopki in pravna sredstva, ki jih določa, odvračilni, bi bilo upravičeno, da se iz povračila izključijo prekomerni stroški, če gre za nagrade, ki so neobičajno visoke in o katerih sta se dogovorila stranka, ki je pravdo dobila, in njen odvetnik, ali če je odvetnik opravljal storitve, za katere se ne šteje, da so nujne za zagotovitev uveljavitve zadevne pravice intelektualne lastnine.
Nazadnje, povračilo stroškov v zvezi z dejavnostjo patentnega zastopnika, čigar sodelovanje ni bilo „nujno za ciljno uveljavljanje pravic“, morda ne bi bilo sorazmerno v smislu člena 14 Direktive 2004/48, saj v povračilu teh stroškov niso zadostno upoštevane posebne značilnosti obravnavanega primera.
V teh okoliščinah je Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba člen 3(1) in člen 14 Direktive [2004/48] razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni določbi, ki stranki, ki je pravdo izgubila, nalaga povračilo stroškov, ki so stranki, ki je pravdo dobila, nastali zaradi sodelovanja patentnega zastopnika v sodnem postopku na podlagi zakonodaje o znamkah, ne glede na to, ali je bilo njegovo sodelovanje nujno za ciljno uveljavljanje pravic?“
Vprašanje za predhodno odločanje
Najprej je treba spomniti, da mora Sodišče v okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, vzpostavljenim v členu 267 PDEU, nacionalnemu sodišču podati koristen odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. V ta namen mora Sodišče po potrebi preoblikovati predložena mu vprašanja. Naloga Sodišča je namreč razložiti vse določbe prava Unije, ki jih nacionalna sodišča potrebujejo za odločanje o sporih, ki so jim predloženi, tudi če te določbe niso izrecno navedene v vprašanjih, ki mu jih ta sodišča postavijo (sodba z dne 17. junija 2021, M. I. C. M.,
C‑597/19
,
EU:C:2021:492
, točka
in navedena sodna praksa).
Sodišče lahko zato iz vseh elementov, ki jih je predložilo nacionalno sodišče, zlasti iz obrazložitve predložitvene odločbe, izlušči elemente navedenega prava, ki jih je treba razložiti ob upoštevanju predmeta spora v glavni stvari (sodba z dne 17. junija 2021, M. I. C. M.,
C‑597/19
,
EU:C:2021:492
, točka
in navedena sodna praksa).
Na prvem mestu, predložitveno sodišče se s svojim vprašanjem poleg člena 14 Direktive 2004/48 sklicuje na njen člen 3(1). Poudariti pa je treba, da v zvezi s splošno obveznostjo, ki jo imajo države članice na podlagi tega člena 3 glede meril, ki jih morajo izpolnjevati ukrepi, postopki in pravna sredstva, ki so potrebna za zagotovitev uveljavitve pravic intelektualne lastnine, odstavek 2 tega člena vsebuje tudi upoštevne elemente za analizo postavljenega vprašanja. Kot je poleg tega razvidno iz točke 18 te sodbe, se nanj sklicuje tudi predložitveno sodišče.
V zvezi s tem morajo biti po eni strani v skladu s členom 3(1) Direktive 2004/48 ti ukrepi, postopki in pravna sredstva med drugim pošteni in pravični ter ne smejo biti po nepotrebnem dragi. Po drugi strani, v skladu z odstavkom 2 istega člena morajo biti ti ukrepi, postopki in pravna sredstva učinkoviti, sorazmerni in odvračilni in se uporabljati na tak način, da zagotavljajo zaščito pred njihovo zlorabo.
Na drugem mestu, v zvezi s tem, da so stroški, ki jih je priglasila stranka, ki je pravdo dobila, „nujni za ciljno uveljavljanje pravic“, na kar se sklicuje predložitveno sodišče, je treba ugotoviti, da člen 14 Direktive 2004/48 takega merila ne pozna. V skladu s tem členom 14 morajo biti namreč pravni stroški in drugi izdatki, ki se lahko povrnejo, „razumni in sorazmerni“.
Ker pa pojem „razumni in sorazmerni pravni stroški“ iz te določbe ne vsebuje nobene izrecne napotitve na pravo držav članic za določitev njegovega pomena in obsega, ga je treba običajno v celotni Evropski uniji razlagati avtonomno in enotno, ne glede na opredelitve, ki se uporabljajo v državah članicah, ob upoštevanju besedila zadevne določbe ter njenega sobesedila in ciljev, ki se uresničujejo z ureditvijo, katere del je (glej po analogiji sodbo z dne 30. novembra 2021, LR Ģenerālprokuratūra,
C‑3/20
,
EU:C:2021:969
, točka
in navedena sodna praksa).
Na tretjem mestu, kot je razvidno iz predložitvene odločbe, je Oberlandesgericht Karlsruhe (višje deželno sodišče v Karlsruheju) razsodilo, da v obravnavanem primeru člena 140(3) MarkenG ni treba razlagati tako, da mora nacionalno sodišče preučiti, ali je vključitev patentnega zastopnika nujna, zlasti če bi bila taka razlaga te določbe nacionalnega prava jasno v nasprotju s ciljem nacionalnega zakonodajalca.
Vendar je mogoče okoliščino, da je bil ta predlog za sprejetje predhodne odločbe vložen, enako kot molk predložitvenega sodišča v zvezi s tem, razumeti tako, da morebitna nezdružljivost zadevne določbe nacionalnega prava, zlasti glede na merila, ki izhajajo iz člena 14 Direktive 2004/48, kot so navedena v točkah 25 in 26 te sodbe, ne more izhajati iz te določbe, ampak iz razlage, ki jo ima na splošno v nacionalnem pravnem redu.
Na četrtem in zadnjem mestu, kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točki 27 sklepnih predlogov, se dvomi predložitvenega sodišča torej ne nanašajo toliko na samo opredelitev stroškov, povezanih s sodelovanjem patentnega zastopnika, kot na to, da se brezpogojno in samodejno naložijo stranki, ki pravdo izgubi. Zaradi te samodejnosti pa se izognejo sodnemu nadzoru v zvezi z njihovo razumnostjo in sorazmernostjo.
Glede na te preudarke je treba postavljeno vprašanje preoblikovati tako, da predložitveno sodišče z njim v bistvu sprašuje, ali je treba člena 3 in 14 Direktive 2004/48 razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi oziroma njeni razlagi, ki sodišču, ki mu je predložen spor, ki spada na področje te direktive, ne omogoča, da bi v vsakem primeru, ki mu je predložen, ustrezno upoštevalo njegove posebne značilnosti, da bi presodilo, ali so pravni stroški, ki so nastali stranki, ki je pravdo dobila, razumni in sorazmerni.
Kot je navedeno v uvodni izjavi 10 Direktive 2004/48, je cilj te direktive približevanje zakonodajnih sistemov držav članic glede sredstev uveljavljanja pravic intelektualne lastnine, da bi se zagotovila visoka, enakovredna in homogena raven varstva intelektualne lastnine na notranjem trgu.
Direktiva 2004/48 se v skladu s členom 1 nanaša na vse ukrepe, postopke in pravna sredstva, ki so potrebna za zagotovitev uveljavitve pravic intelektualne lastnine. Člen 2(1) te direktive podrobno določa, da se ti ukrepi, postopki in pravna sredstva uporabljajo za katero koli kršitev teh pravic, ki je predvidena v pravu Unije in/ali nacionalnem pravu zadevne države članice.
Vendar določbe Direktive 2004/48 niso namenjene temu, da urejajo vse vidike pravic intelektualne lastnine, ampak le tiste, ki se nanašajo, na eni strani, na uveljavljanje teh pravic in, na drugi strani, poseg v te pravice, tako da se določijo učinkovita pravna sredstva za preprečevanje, odpravo ali popravo kakršnih koli kršitev obstoječih pravic intelektualne lastnine (sodba z dne 16. julija 2015, Diageo Brands,
C‑681/13
,
EU:C:2015:471
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega se je zakonodajalec Unije ob sprejetju te direktive odločil za minimalno harmonizacijo glede uveljavljanja pravic intelektualne lastnine na splošno (sodba z dne 9. julija 2020, Constantin Film Verleih,
C‑264/19
,
EU:C:2020:542
, točka
in navedena sodna praksa).
Pravila o pravnih stroških iz člena 14 Direktive 2004/48 pa so del pravil v zvezi z ukrepi, postopki in pravnimi sredstvi, potrebnimi za zagotovitev uveljavitve pravic intelektualne lastnine, določenih v poglavju II te direktive.
Natančneje, člen 14 Direktive 2004/48 po eni strani določa načelo, v skladu s katerim razumne in sorazmerne pravne stroške in druge izdatke stranke, ki pravdo dobi, praviloma plača stranka, ki pravdo izgubi.
Namen te določbe je tako okrepiti raven varstva intelektualne lastnine, s čimer bi se preprečilo to, da bi bila oškodovana stranka odvrnjena od tega, da bi začela sodni postopek za zaščito svojih pravic (sodba z dne 16. julija 2015, Diageo Brands,
C‑681/13
,
EU:C:2015:471
, točka
in navedena sodna praksa).
To je poleg tega v skladu tako s splošnim ciljem Direktive 2004/48, ki se nanaša na približevanje zakonodajnih sistemov držav članic, da bi se zagotovila visoka, enakovredna in homogena raven varstva intelektualne lastnine, kot s posebnim ciljem te določbe, ki je preprečiti to, da bi bila oškodovana stranka odvrnjena od tega, da začne sodni postopek za zaščito svojih pravic intelektualne lastnine. V skladu s tema ciljema mora kršitelj pravic intelektualne lastnine na splošno v celoti nositi finančne posledice svojega ravnanja (sodba z dne 18. oktobra 2011, Realchemie Nederland,
C‑406/09
,
EU:C:2011:668
, točka
).
Po drugi strani se v skladu s členom 14 Direktive 2004/48 pravilo o razdelitvi stroškov, ki ga določa, ne uporablja, če pravičnost prepoveduje, da se stranki, ki je pravdo izgubila, naloži povračilo stroškov, ki jih je priglasila stranka, ki je pravdo dobila, tudi če so razumni in sorazmerni.
Prvič, glede obsega pojma „pravni stroški“, ki jih mora povrniti stranka, ki pravdo izgubi, iz člena 14 Direktive 2004/48 je Sodišče že presodilo, da ta pojem med drugim zajema odvetniške nagrade, saj ta direktiva ne vsebuje nobenega elementa, na podlagi katerega bi bilo mogoče sklepati, da so ti stroški, ki na splošno tvorijo bistven del stroškov, ki nastanejo v okviru postopka, v katerem se uveljavlja pravica intelektualne lastnine, izključeni iz področja uporabe tega člena (sodba z dne 28. julija 2016, United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, točka
).
Prav tako nič v Direktivi 2004/48 ne nasprotuje temu, da se stroški zastopnika, kot je patentni zastopnik, ki ga je imetnik pravic vključil posamično ali skupaj z odvetnikom, načeloma štejejo za stroške, ki so lahko zajeti s pojmom „pravni stroški“, če imajo ti stroški neposreden izvor v postopku, kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točki 26 sklepnih predlogov.
Tak izvor se lahko prizna stroškom zastopnika, ki je v skladu z nacionalnim pravom pooblaščen za zastopanje imetnikov pravic intelektualne lastnine v postopkih pred pristojnimi sodišči, na katere se nanaša Direktiva 2004/48, zlasti v zvezi s pripravo procesnih vlog takega zastopnika ali njegovo udeležbo na obravnavah, ki so, če je to potrebno, opravljene v okviru teh postopkov. Prav tako ni izključeno, da se tak izvor lahko prizna tudi stroškom, povezanim s sodelovanjem takega svetovalca pri prizadevanjih za sporazumno rešitev spora, o katerem sodišče že odloča.
Sicer je Sodišče v točkah 39 in 40 sodbe z dne 28. julija 2016, United Video Properties (
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
), v bistvu razsodilo tudi, da so storitve tehničnega svetovalca neposredno in tesno povezane s sodnim postopkom, katerega namen je zagotoviti uveljavitev pravice intelektualne lastnine, zato stroški, povezani s pomočjo tega svetovalca, spadajo med „druge izdatke“ v smislu člena 14 Direktive 2004/48.
Vendar ta opredelitev spada v poseben dejanski okvir zadeve, v kateri je bila izdana ta sodba in v kateri ni bilo preprosto ugotoviti, ali se je spor o glavni stvari nanašal na „stroške za prepoznavanje in raziskavo“, ki pogosto nastanejo pred sodnim postopkom, in tako ne spadajo nujno na področje uporabe člena 14 navedene direktive, ampak bolj na področje uporabe člena 13 te direktive, ki se nanaša na odškodnino za škodo, ki jo je utrpel imetnik pravice, ali na storitve, ki so nujne za to, da se učinkovito vloži tožba.
Dalje, na eni strani člen 14 Direktive 2004/48 državam članicam nalaga, da zagotovijo povračilo zgolj „razumnih“ pravnih stroškov. Ta zahteva, ki se uporablja tako za „pravne stroške“ kot za „druge izdatke“ v smislu te določbe, odraža splošno obveznost iz člena 3(1) Direktive 2004/48, v skladu s katero morajo države članice med drugim zagotoviti, da ukrepi, postopki in pravna sredstva, ki so potrebni za zagotovitev uveljavitve pravic intelektualne lastnine, ki jih zajema ta direktiva, niso po nepotrebnem dragi (glej v tem smislu sodbo z dne 28. julija 2016, United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, točka
).
Tako je Sodišče razsodilo, da niso razumni prekomerni stroški, če gre za nagrade, ki so neobičajno visoke in o katerih sta se dogovorila stranka, ki je pravdo dobila, in njen odvetnik, ali če je odvetnik opravljal storitve, za katere se ne šteje, da so potrebne za zagotovitev uveljavljanja zadevne pravice intelektualne lastnine (glej v tem smislu sodbo z dne 28. julija 2016, United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, točka
).
Po drugi strani člen 14 Direktive 2004/48 določa, da morajo biti pravni stroški in drugi izdatki, ki jih mora kriti stranka, ki pravdo izgubi, „sorazmerni“.
Glede tega je Sodišče razsodilo, da vprašanja, ali so ti stroški sorazmerni, ni mogoče presojati neodvisno od stroškov, ki jih je stranka, ki je pravdo dobila, dejansko imela zaradi pomoči odvetnika, če so ti „razumni“ v smislu točke 45 te sodbe. Čeprav zahteva po sorazmernosti ne pomeni, da mora stranka, ki pravdo izgubi, nujno povrniti vse stroške, ki so nastali drugi stranki, pa vsekakor zahteva, da ima zadnja pravico do povračila vsaj znatnega in primernega dela razumnih stroškov, ki jih je dejansko imela stranka, ki je pravdo dobila (glej v tem smislu sodbo z dne 28. julija 2016, United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, točka
).
Nazadnje, v skladu s členom 14 Direktive 2004/48 v povezavi z njeno uvodno izjavo 17 mora biti pristojno sodišče sposobno v vseh primerih opraviti nadzor nad razumnostjo in sorazmernostjo pravnih stroškov, ki jih je stranka, ki je pravdo dobila, imela zaradi sodelovanja zastopnika, kot je patentni zastopnik, in to ne glede na primere, v katerih je tak nadzor v skladu s tem členom 14 nujen zaradi pravičnosti.
Sodišče je sicer presodilo, da je nacionalna ureditev, ki določa pavšalne tarife, načeloma v skladu s členom 14 Direktive 2004/48. Vendar je Sodišče pojasnilo, da morajo te tarife tudi v takem primeru zagotoviti, da so stroški, ki jih je v skladu s to nacionalno ureditvijo mogoče naložiti stranki, ki pravdo izgubi, razumni, in da najvišji zneski, ki jih je mogoče zahtevati na podlagi teh stroškov, tudi niso prenizki glede na veljavne tarife odvetnikov na področju intelektualne lastnine (glej v tem smislu sodbo z dne 28. julija 2016, United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, točke 25, 26, 30 in 32).
Tako iz te sodne prakse ni mogoče sklepati, da lahko države članice pri izvajanju te diskrecijske pravice neko kategorijo pravnih stroškov ali drugih izdatkov izključijo iz kakršnega koli sodnega nadzora nad njihovo razumnostjo in sorazmernostjo.
Glede na navedeno, prvič, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 39 sklepnih predlogov, lahko samodejna uporaba nacionalne določbe, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, pomeni, da v nekaterih primerih pride do kršitve splošne obveznosti iz člena 3(1) Direktive 2004/48, na podlagi katere zlasti postopki, ki jih uvedejo države članice, ne smejo biti po nepotrebnem dragi.
Drugič, taka uporaba tovrstne določbe lahko domnevnega imetnika pravic odvrne od vložitve pravnega sredstva za zagotovitev spoštovanja njegove pravice zaradi bojazni, da bi moral, če ne bi uspel, nositi precej visoke pravne stroške, kar je v nasprotju s ciljem Direktive 2004/48, ki je zlasti zagotoviti visoko raven varstva intelektualne lastnine na notranjem trgu.
Tretjič, kot je tudi generalni pravobranilec v bistvu navedel v točki 49 sklepnih predlogov, bi okoliščina, da se stroški brezpogojno in samodejno priznajo s preprosto zapriseženo izjavo zastopnika stranke v sporu, ne da bi sodišče imelo možnost preučiti, ali so bili ti stroški glede na zadevni spor razumni in sorazmerni, omogočila zlorabo take določbe v nasprotju s splošno obveznostjo iz člena 3(2) Direktive 2004/48.
Glede na vse zgornje preudarke je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člena 3 in 14 Direktive 2004/48 razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi oziroma njeni razlagi, ki sodišču, ki mu je predložen spor, ki spada na področje te direktive, ne omogoča, da bi v vsakem posameznem primeru, ki mu je predložen, ustrezno upoštevalo njegove posebne značilnosti pri presoji, ali so pravni stroški, ki so nastali stranki, ki je pravdo dobila, razumni in sorazmerni.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (deseti senat) razsodilo:

Člena 3 in 14 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/48/ES z dne 29. aprila 2004 o uveljavljanju pravic intelektualne lastnine je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi oziroma njeni razlagi, ki sodišču, ki mu je predložen spor, ki spada na področje te direktive, ne omogoča, da bi v vsakem posameznem primeru, ki mu je predložen, ustrezno upoštevalo njegove posebne značilnosti pri presoji, ali so pravni stroški, ki so nastali stranki, ki je pravdo dobila, razumni in sorazmerni.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.