CELEX: 62020CJ0306
Преюдициално запитване
Конкуренция
Картели
Член 101, параграфи 1 и 3 ДФЕС
Вертикални споразумения
Ограничение „с оглед на целта“ или „с оглед на резултата“
Освобождаване
Регистриране от дистрибутора на потенциалната сделка с крайния потребител
Клауза, която за период от шест месеца, считано от регистрацията, предоставя на дистрибутора „предимство за осъществяването на продажбата“
Изключение
Възражение на потребителя
Компетентност на Съда
Изцяло вътрешно положение
Национално законодателство, съобразено с възприетото в правото на Съюза

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 101, параграфи 1 и 3 ДФЕС и член 2 и член 4, буква б) от Регламент (ЕС) № 330/2010 на Комисията от 20 април 2010 година за прилагането на член 101, параграф 3 от Договора за функционирането на Европейския съюз относно категориите вертикални споразумения и съгласувани практики (
ОВ L 102, 2010 г., стр. 1
).
Запитването е отправено във връзка със спор между „Visma Enterprise“ SIA (по-рано „FMS Software“ SIA и „FMS“ SIA) и Konkurences padome (Съвет по конкуренцията, Латвия) по повод на решението на последния да наложи на Visma Enterprise глоба, тъй като приема, че това дружество е нарушило латвийското конкурентно право.
Правна уредба
Правото на Съюза
Член 2, параграф 1 от Регламент № 330/2010 гласи:
„В съответствие с член 101, параграф 3 от Договора и съгласно разпоредбите на настоящия регламент се постановява, че член 101, параграф 1 от Договора няма да се прилага към вертикалните споразумения.
[…]“.
Латвийското право
Съгласно член 11, параграф 1 от Konkurences likums (Закон за конкуренцията):
„Забраняват се и се считат за нищожни, от момента на сключването им между участниците на пазара, споразумения, които имат за цел или резултат предотвратяване, ограничаване или нарушаване на конкуренцията на територията на Латвия, като споразуменията:
1)
за пряко или косвено определяне на цени или тарифи, независимо под каква форма, или на условията за формирането им, както и за обмен на съответната информация, свързана с продажбените цени или условия;
2)
за ограничаване или контролиране на обема на производството или продажбите, на пазара, на техническото развитие или на инвестициите;
3)
за разпределяне на пазари по територия, клиенти, доставчици или други критерии;
4)
за поставяне на сключването, изменението или прекратяването на договор с трето лице в зависимост от поемането от негова страна на задължения, които съгласно обичайната търговска практика нямат връзка с този договор;
5)
за участие или въздържане от участие в конкурси и търгове, или за определяне на условия, свързани с такива действия (или бездействия), с изключение на случаите, когато участниците са оповестили публично съвместната си оферта и целта на същата не е да предотврати, ограничи или наруши конкуренцията;
6)
за прилагане на различни условия при еквивалентни сделки с трети лица, при което същите се поставят в неравноправно положение от гледна точка на конкуренцията;
7)
за действия (или бездействия), в резултат на които даден участник на пазара е принуден да напусне конкретен пазар или потенциален участник на пазара е възпрепятстван да навлезе на конкретен пазар“.
Член 11, параграф 2 от този закон предвижда, че споразуменията, които допринасят за подобряване на производството или продажбата на стоки или за икономическото развитие, като създават ползи за потребителите, се признават за действителни и по отношение на тях не се прилага установената в параграф 1 от този член забрана, ако не налагат на съответните участници на пазара ограничения, които не са необходими за постигане на посочените цели, и не създават възможност за премахване на конкуренцията на съществена част от съответния пазар.
Член 11, параграф 4 от посочения закон предвижда, че Ministru kabinets (Министерски съвет) определя кои споразумения между участници на пазара не засягат съществено конкуренцията, както и съобразно какви критерии забраните по параграф 1 от този член не се прилагат по отношение на определени споразумения между участници на пазара.
Le Ministru kabineta noteikumi Nr.797 „Noteikumi par atsevišķu vertikālo vienošanos nepakļaušanu Konkurences likuma 11.panta pirmajā daļā noteiktajam vienošanās aizliegumam“ (Постановление № 797 на Министерски съвет от 29 септември 2008 г.„Правила за освобождаването на определени вертикални споразумения от установената в член 11, параграф 1 от Закона за конкуренцията забрана на картелите“ (наричано по-нататък „Постановление № 797/2008“), прието на основание член 11, параграф 4 от Закона за конкуренцията, се прилага по отношение на някои видове вертикални споразумения и предвижда съответни хипотези на освобождаване.
Точка 8.2.1 от Постановление № 797/2008 допуска по изключение ограничаването на активните продажби (действията на дистрибуторите, изразяващи се в активно търсене на клиенти в рамките на неограничена територия или по отношение на неограничена клиентела), но забранява ограничаването на пасивните продажби (хипотезите, при които към дистрибутора се обръща клиент, който не принадлежи към територията или клиентелата, запазена единствено за дистрибутора).
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
С решение от 9 декември 2013 г., отнасящо се до прилагането на член 11, параграф 1 от Закона за конкуренцията към някои практики на „FMS Software“ SIA, „RGP“ SIA, „Zemgales IT centrs“ SIA, „PC Konsultants“ SIA, „Guno M“ SIA, „Softserviss“ SIA, „I. R. Finanses“ SIA, „FMS“ SIA, „FOX“ SIA (наричано по-нататък „спорното решение“), Съветът по конкуренция осъжда FMS Software и FMS солидарно да заплатят глоба в размер на 45000 латвийски лата (LVL) (около 64000 EUR).
С това решение Съветът по конкуренция установява, че FMS Software, което е притежател на авторските права върху счетоводните компютърни програми Horizon и Horizon Start, е сключило с няколко дистрибутора споразумение за разпространението на тези програми, което предвижда в полза на някои дистрибутори предимство при осъществяването на продажбата, което води до ограничаване на конкуренцията между тези дистрибутори. FMS е поело една от стопанските дейности на FMS Software, във връзка с която е констатирано нарушението на конкурентното право.
След като преглежда договорите за сътрудничество, сключени между FMS Software и неговите дистрибутори за разпространението на счетоводните програми Horizon и Horizon Start, както и копие на стандартния договор за сътрудничество между това дружество и въпросните дистрибутори за 2011 г., Съветът по конкуренция констатира, че клауза 4.1 от последния договор предвижда, че започвайки процеса по сключване на договор за продажба с определен краен потребител, дистрибуторът регистрира потенциалната сделка в създадена от FMS Software база данни, като изпраща електронен формуляр образец, попълнен с данни за този потребител. Съгласно тази клауза дистрибуторът, който пръв е регистрирал потенциалната сделка с краен потребител, се ползва с предимство за осъществяването на продажбата, освен ако този потребител не възрази. Посочената клауза предвижда също, че това предимство се предоставя за период от шест месеца, считано от датата на регистрацията на потенциалната сделка (наричано по-нататък „разглежданото споразумение“).
Съветът по конкуренцията приема, че създаването на база данни за потенциалните клиенти на дистрибуторите на FMS Software не е забранено, но преимуществото, което благодарение на „предимството за осъществяване на продажбата“ получава дистрибуторът, регистрирал потенциалния клиент, е белег за такъв режим на отношенията между дистрибуторите, при който за определен период от време единствено дистрибуторът, пръв уведомил FMS Software, може да осъществи продажбената сделка с този клиент, стига последният да не възрази. Разглежданото споразумение имало за цел да ограничи конкуренцията между дистрибуторите при търгуването със счетоводните програми Horizon и Horizon Start. Като се има предвид, че регистрацията важала за потенциални клиенти, на които въпросният продукт все още не бил продаван, за дистрибуторите било невъзможно да се конкурират, предлагайки счетоводни програми при по-изгодни условия. Всъщност това ограничавало извличаната от клиентите полза от конкуренцията между дистрибуторите, така че предоставянето на предвиденото с разглежданото споразумение преимущество, което може да се приравни на подялба на пазара според клиентелата, имало за цел да ограничи конкуренцията между дистрибуторите на счетоводни програми. Това споразумение имало за цел да ограничи конкуренцията и следователно не било нужно да се проверява или доказва, че то има ограничаващ ефект върху нея, нито пък че е прилагано или действително изпълнявано.
Освен това Съветът по конкуренция преценява, че разглежданото споразумение не е освободено по силата на точка 8.2.1 от Постановление № 797/2008 от забраната по член 11, параграф 1 от Закона за конкуренцията, тъй като ограничава клиентелата, на която дистрибуторите могат да продават счетоводните програми Horizon и Horizon Start.
Според Съвета по конкуренция така установеното нарушение е продължило повече от пет години и е преустановено по почин на FMS Software. Освен това този орган приема, че не е нито уместно, нито необходимо да се държат отговорни за това нарушение другите страни по разглежданото споразумение, а именно дистрибуторите на FMS Software, тъй като те не са били активни при сключването му и съответната им пазарна мощ, сравнена с тази на това дружество, е била незначителна.
Visma Enterprise сезира Administratīvā apgabaltiesa (Окръжен административен съд, Латвия) с жалба за отмяна на спорното решение, като изтъква по-специално, че то е опорочено от материалноправни грешки при преценката на разглежданото споразумение, при тълкуването на целта му и при тълкуването на критериите за проверка дали определени вертикални споразумения са освободени от забраната на картелите, предвидена в член 11, параграф 1 от Закона за конкуренцията.
Според Visma Enterprise разглежданото споразумение не премахва конкуренцията между дистрибуторите, тъй като не е пречка те да представят офертите си на вече регистриран клиент. Никакво външно за това споразумение обстоятелство не сочело обща цел на страните да си поделят пазара според клиентелата. Всъщност дистрибуторите не били информирани за запазването на клиентите.
Visma Enterprise твърди също, че за да установи наличието на картел, Съветът по конкуренция е трябвало да посочи двама или повече извършители на нарушението. Изключвайки отговорността на дистрибуторите на Visma Enterprise за установеното нарушение, този орган всъщност потвърждавал, че няма нарушение. Освен това фактът, че дистрибуторите не са били активни при сключването на разглежданото споразумение и че пазарната им мощ в сравнение с тази на FMS Software е незначителна, не бил основание да се изключи отговорността им за нарушаване на забраната по член 11, параграф 1 от Закона за конкуренцията. От друга страна, Съветът по конкуренция трябвало да прецени най-напред дали условията за сътрудничество между FMS Software и дистрибуторите му са попадали в някоя от хипотезите на освобождаване и едва след това дали член 11, параграф 1 от Закона за конкуренцията е бил приложим или не.
Съветът по конкуренция поддържа, че с разглежданото споразумение се цели за период от шест месеца, считано от регистрацията, да се разпределят клиентите между дистрибуторите и да се премахне конкуренцията между последните. Целта на това споразумение била да се ограничи конкуренцията, доколкото Visma Enterprise не посочило нито едно съображение за необходимостта да се ограничи правото на един дистрибутор да предлага услугите си на клиент, запазен от друг дистрибутор.
С решение от 8 май 2015 г. Administratīvā apgabaltiesa (Окръжен административен съд) уважава частично жалбата на Visma Enterprise и отменя спорното решение в частта, която се отнася до солидарната отговорност за заплащането на глобата. Този съд задължава Съвета по конкуренция да приеме нов административен акт, с който да наложи глоба на FMS Software, и при изчисляването на глобата да изключи нетния оборот на FMS Software за последната стопанска година, предхождаща приемането на спорното решение. В останалата ѝ част жалбата е отхвърлена.
Visma Enterprise и Съветът по конкуренция подават касационни жалби срещу постановеното съдебно решение.
С решение от 16 юни 2017 г. Senāta Administratīvo lietu departaments (Върховен съд, административно отделение, Латвия) отменя решението на Administratīvā apgabaltiesa (Окръжен административен съд) от 8 май 2015 г. и връща делото на този съд за ново разглеждане.
Страните в главното производство представят допълнителни становища.
Visma Enterprise изтъква по-специално, че предимството, предоставено на дистрибутора, който пръв е подал заявлението си, се състои в подкрепата, която той получава от Visma Enterprise при изготвянето на офертата и на техническите решения. Това споразумение не съдържало никакво обещание от страна на Visma Enterprise, че регистрацията ще гарантира, че другите дистрибутори няма да правят оферти на определен клиент или че Visma Enterprise няма да се допитва до други дистрибутори по повод на конкретен клиент. Освен това споразумението не предвиждало никакви принудителни или санкционни мерки. Visma Enterprise по никакъв начин не възпрепятствало другите дистрибутори да извършват продажбени сделки с клиенти, на които някой от дистрибуторите на Visma Enterprise вече е предоставял услуги. Отношението към дистрибуторите било на принципа „пръв пристигнал, пръв обслужен“, което гарантирало равно третиране. Освен това сътрудничеството с конкретен дистрибутор не лишавало клиента от възможността за следващ период да получи от друг дистрибутор лицензия за счетоводната програма. Нито Visma Enterprise, нито дистрибуторите биха попречили на клиента да смени своя дистрибутор. Клиентът можел също така да сключи договор с дистрибутор, който не е първият регистрирал го, което изключвало възможността за подялба на пазара.
Разглежданото споразумение насърчавало дистрибуторите да бъдат активни при разпространението на счетоводните програми, като активно извършват продажбената си дейност в конкуренция помежду си. Необходимостта от това споразумение произтичала от особеностите на сектора и на продукта и от своеобразието на дистрибуторската система, предполагаща едновременните действия на няколко дистрибутори с равностойна функция на пазара. Регистрационната система имала за цел да гарантира, че на клиента се доставят ефикасни и качествени продукти и услуги, както и че работата на дистрибуторите е обект на контрол, тъй като същите не били в състояние сами да се справят със спецификите на предоставяните на клиентите услуги.
В този смисъл, тъй като регистрацията гарантирала своевременното уведомяване на Visma Enterprise и възможността на това дружество да запълни празнотите в познанията на дистрибутора, целта ѝ била да не се допусне накърняване на репутацията на продукта или въвеждане на клиента в заблуждение програмата и нейните функции. С предоставянето на качествена услуга от компетентен дистрибутор се пестели ресурсите на Visma Enterprise.
Следователно целта на разглежданото споразумение била да се насърчи дейността на дистрибуторите, които искат сделки с Visma Enterprise, за да може това дружество — с оглед на очакваните постъпления, сектора на дейност и интересите на потенциалните клиенти — да планира приходите си, да идентифицира потенциалните клиенти, да взема решения за инвестиции в разработването на продукта си и да предоставя на клиента поисканата от дистрибутора отстъпка от производителя. Следователно това споразумение преследвало легитимна цел, тъй като позволявало да се организира сътрудничеството с дистрибутора, да се оцени съответствието на продукта с нуждите на купувача, да се въведат справедливи условия за сътрудничество с дистрибуторите и да се използват разумно ресурсите.
Съветът по конкуренцията отговаря, че Visma Enterprise извършва съгласувана подялба на клиентите между дистрибуторите. Нямало разумно и икономически приемливо обяснение за задействането на регистрационния процес още преди дори потенциалният клиент да e потвърдил желанието си да започне да използва разработената от Visma Enterprise програма. Преценката кои са потенциалните клиенти и каква е необходимата за разработването на продукта инвестиция, ставала възможна едва когато крайният потребител се е съгласил да започне да използва предлаганата програма.
Visma Enterprise не контролирало дейностите и уменията на дистрибуторите при препродажбата на програмата. То проверявало познанията на дистрибуторите, преди да започне да си сътрудничи с тях, и редовно им устройвало семинари, за да допълват познанията си и да развиват уменията си. Изразът „освен ако крайният потребител не възрази“, съдържащ се в разглежданото споразумение, нямал особено значение при преценката за степента на доказаност на ограничаващите конкуренцията последици. Да се преценява вероятното поведение на даден клиент, означавало да се изследва дали спорната клауза действително е била прилагана. Прилагането на тази клауза обаче не било меродавно, тъй като в противен случай наличието на ограничение на конкуренцията би зависело от волеизявлението на трето лице.
Съветът по конкуренцията освен това поддържа, че с прилагането на разглежданото споразумение не се въвежда нито изключителна, нито селективна дистрибуторска система. Затова не следвало да се преценява наличието на евентуални ограничения на пасивните продажби.
С решение от 13 септември 2018 г. Administratīvā apgabaltiesa (Окръжен административен съд) отхвърля жалбата, като обявява спорното решение за законосъобразно и правилно. Този съд разглежда въпроса дали е от значение включването в разглежданото споразумение на израза „освен ако крайният потребител не възрази“, и отговаря отрицателно, с мотива че този израз е формален и крайният потребител не знае за споразумението за подялба на клиентелата. Според посочения съд установяването на картел не може да зависи от поведението на клиентите, освен в случаите на хоризонтални споразумения, при които наличието на картел може да се установи само ако клиентите купуват продукти на съответната съгласувана цена.
Visma Enterprise подава касационна жалба срещу това съдебно решение.
С решение от 26 ноември 2019 г. Senāta Administratīvo lietu departaments (Върховен съд, административно отделение) отменя решението на Administratīvā apgabaltiesa (Окръжен административен съд) от 13 септември 2018 г.
Senāta Administratīvo lietu departaments (Върховен съд, административно отделение) приема, че Administratīvā apgabaltiesa (Окръжен административен съд) не е преценил правилно правния и икономическия контекст на разглежданото споразумение. За определянето на естеството, обхвата и границите на това споразумение било важно да се провери как участниците в картела са искали да го изпълняват, включително как са щели да бъдат възприемани евентуалните възражения на клиентите и какви са щели да бъдат съответно пределите на действие на продавача. Освен това било без значение дали клиентът знае за съществуването на уговорката, позволяваща му да възрази срещу предимството на дистрибутора, който пръв го е регистрирал, и дали е запознат със съдържанието на разглежданото споразумение.
За сметка на това значение имал начинът, по който е било предвидено да действат дистрибуторите в продажбения процес, ако бъдат получени такива възражения. Този въпрос можел да се изясни, като се държи сметка едновременно за текста на това споразумение и за неговото прилагане. Необходимостта тази уговорка да се разглежда като отразяваща съдържанието на разглежданото споразумение, не била равнозначна на доказване на действителното му прилагане като предпоставка за установяването на нарушение. Нужно било съдържанието на споразумението да се преценява с оглед както на текста му, така и на представените от страните в производството доказателства, въз основа на които може да се установи истинското естество на споразумението.
Запитващата юрисдикция отбелязва, че в случая по главното производство е безспорно, че разглежданото споразумение не може да засегне търговията между държавите членки. Следователно настоящият спор според нея трябва да се разреши чрез прилагането на латвийското право, а именно на Закона за конкуренцията и на Постановление № 797/2008.
Същевременно в решение от 14 март 2013 г., Allianz Hungária Biztosító и др. (
С‑32/11
,
EU:C:2013:160
) Съдът вече постановил, че е компетентен да се произнесе по преюдициални запитвания относно разпоредби на правото на Съюза в случаи, в които фактите по главното производство не попадат в прякото приложно поле на правото на Съюза, но въпросните разпоредби са станали приложими по силата на националното право, в което възприетите за чисто вътрешни положения разрешения са в съответствие с тези в правото на Съюза. Всъщност в подобни случаи бил налице несъмнен интерес на Европейския съюз от еднакво тълкуване на възприетите въз основа на правото на Съюза разпоредби или понятия, независимо от изискванията за прилагането им, за да се избегнат последващи различия в тълкуването.
Освен това от практиката на Senāta Administratīvo lietu departaments (Върховен съд, административно отделение) следвало, че що се отнася до вероятните последици, които споразуменията могат да имат за конкуренцията, член 101, параграф 1 ДФЕС и член 11, параграф 1 от Закона за конкуренцията установяват една и съща правна уредба. Това означавало, че член 11, параграф 1 от Закона за конкуренцията не би трябвало да се прилага по различен начин от член 101, параграф 1 ДФЕС. От съществено значение било да се избегне допускането в Латвия на различни от предвидените в правото на Съюза критерии за констатирането на забранени вертикални споразумения. Правната сигурност, която произтичала от предвидимостта на практиката на съдилищата и институциите, съответствала на основните принципи на правото както на Република Латвия, така и на Съюза.
Освен това коренно различният подход при определянето на нарушенията на конкурентното право можел да създаде такива различия между държавите членки, които евентуално да препятстват функционирането на вътрешния пазар.
В случая по главното производство било важно да се определи дали в хипотезата на споразумение — което предвижда, че в продължение на шест месеца след регистрацията дистрибуторът, който пръв е регистрирал сделката, има предимство за осъществяването на продажбата със съответния краен потребител, освен ако последният не възрази — естеството на това споразумение само по себе си е достатъчно, за да се заключи, че става въпрос за споразумение, имащо за цел предотврати, ограничи или наруши конкуренцията на пазара.
При тези обстоятелства Administratīvā apgabaltiesa (Окръжен административен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Може ли разглежданото в настоящия случай споразумение между производител и дистрибутори (съгласно което за период от 6 (шест) месеца, считано от регистрацията на потенциална сделка, дистрибуторът, който пръв е регистрирал потенциалната сделка, има предимство за осъществяването на продажбата със съответния краен потребител, освен ако последният не възрази) да се счита при правилно тълкуване на Договора за функционирането на [ЕС] за споразумение между предприятия, което има за цел предотвратяването, ограничаването или нарушаването на конкуренцията по смисъла на член 101, параграф 1 [ДФЕС]?
2)
Съдържа ли разглежданото в настоящия случай споразумение между производител и дистрибутори, тълкувано в съответствие с разпоредбите на Договора за функционирането на [ЕС], индиции, позволяващи да се прецени дали за това споразумение е приложима общата забрана на картелите?
3)
Може ли да се приеме, че разглежданото в настоящия случай споразумение между производител и дистрибутори, тълкувано в съответствие с разпоредбите на Договора за функционирането на [ЕС], представлява изключение? Само за изключителните дистрибуторски системи ли се прилага изключението, което допуска сключването на вертикални споразумения, предвиждащи ограничаване на активните продажби към изключителната територия или изключителните клиенти, които доставчикът е запазил за себе си или е предоставил на друг купувач, когато такова ограничение не се отнася до продажбите от страна на клиентите на купувача и когато пазарният дял на доставчика (жалбоподателя) не надвишава 30 %?
4)
Може ли съставомерен признак на разглежданото в настоящия случай споразумение между производител и дистрибутори, тълкувано в съответствие с Договора за функционирането на [ЕС], да е единствено неправомерното поведение на само един икономически оператор? При обстоятелствата в настоящия случай, тълкувани в съответствие с разпоредбите на Договора за функционирането на [ЕС], налице ли са улики за участие на само един икономически оператор в картел?
5)
При обстоятелствата в настоящия случай, тълкувани в съответствие с разпоредбите на Договора за функционирането на [ЕС], налице ли са улики за намаляване (нарушаване) на конкуренцията в рамките на дистрибуторската система, за преимущество в полза на [Visma Enterprise] или за отрицателна последица за конкуренцията?
6)
При обстоятелствата в настоящия случай, тълкувани в съответствие с разпоредбите на Договора за функционирането на [ЕС], ако пазарният дял на дистрибуторската мрежа не надвишава 30 % ([Visma Enterprise] е производител, поради което неговият пазарен дял включва и обема на продажбите на дистрибуторите му), налице ли са улики за отрицателни последици за конкуренцията в дистрибуторската система и/или извън нея и прилага ли се забраната на картелите по отношение на това споразумение?
7)
Съгласно член 101, параграф 3 [ДФЕС] и член 2 от Регламент № 330/2010 във връзка с член 4, буква б) от него:
–
освобождаването прилага ли се за дистрибуторска система, при която: i) самият дистрибутор (търговец) избира потенциалния клиент, с когото ще си сътрудничи; ii) доставчикът не е определил предварително въз основа на обективни, добре известни и проверими критерии конкретна клиентска група, за да може всеки дистрибутор да предлага услугите си; iii) по искане на дистрибутора (търговеца) доставчикът запазва потенциални клиенти за него; iv) останалите дистрибутори не знаят или не са информирани предварително за запазването на потенциалния клиент; или при която v) единственият критерий за запазването на потенциален клиент и за установяването на съответната изключителна дистрибуторска система в полза на конкретен дистрибутор е искането на последния, а не някакво решение на доставчика; или при която iv) периодът на запазване е 6 (шест) месеца, считано от регистрацията на потенциалната сделка (след изтичането на които изключителната дистрибуция се прекратява),
–
може ли да се приеме, че пасивните продажби не са ограничени, ако сключеното между доставчика и дистрибутора споразумение съдържа уговорка, че купувачът (крайният потребител) може да възрази срещу посоченото запазване, но същият не е информиран за такава уговорка? Може ли поведението на купувача (крайния потребител) да окаже влияние върху (да обоснове) условията на споразумението между доставчика и дистрибутора?“.
Относно компетентността на Съда
Запитващата юрисдикция отбелязва, че разглежданото споразумение се отнася до чисто вътрешно положение и не се отразява на търговията между държавите членки. Следователно според тази юрисдикция спорът трябва да се реши чрез прилагането на латвийското право. Посочената юрисдикция обаче уточнява, че съгласно практиката на латвийския Върховен съд член 101, параграф 1 ДФЕС и член 11, параграф 1 от Закона за конкуренцията установяват една и съща правна уредба, що се отнася до вероятните последици, които споразуменията могат да имат за конкуренцията, и че тези две разпоредби не би трябвало да се прилагат по различен начин. Според запитващата юрисдикция е от съществено значение да се избегне допускането в Латвия на различни от предвидените в конкурентното право на Съюза критерии за констатирането на забранени вертикални споразумения.
Съгласно постоянната съдебна практика в рамките на сътрудничеството между Съда и националните юрисдикции, въведено с член 267 ДФЕС, само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно, щом като отправените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе (решения от 18 октомври 1990 г., Dzodzi,
C‑297/88 и C‑197/89
,
EU:C:1990:360
, т.
и
и от 10 декември 2020 г., J & S Service,
C‑620/19
,
EU:C:2020:1011
, т.
и цитираната съдебна практика).
В постоянната съдебна практика обаче се приема и че Съдът следва да разгледа условията, при които е сезиран от националния съд, за да провери собствената си компетентност (решение от 10 декември 2020 г., J & S Service,
C‑620/19
,
EU:C:2020:1011
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение следва да се припомни, че Съдът многократно е постановявал, че е компетентен да се произнася по преюдициални запитвания относно разпоредби на правото на Съюза в случаи, в които фактите по главното производство не попадат в прякото приложно поле на правото на Съюза, стига въпросните разпоредби да са станали приложими по силата на националното право, в което възприетите за чисто вътрешни положения разрешения са в съответствие с тези в правото на Съюза (решение от 21 юли 2016 г., VM Remonts и др.,
C‑542/14
,
EU:C:2016:578
, т.
и цитираната съдебна практика).
Подобна компетентност е оправдана поради явния интерес за правния ред на Съюза от еднообразно тълкуване на заимстваните от правото на Съюза разпоредби, за да се избегнат последващи различия в тълкуването (вж. в този смисъл решения от 18 октомври 1990 г., Dzodzi,
C‑297/88 и C‑197/89
,
EU:C:1990:360
, т.
и от 10 декември 2020 г., J & S Service,
C‑620/19
,
EU:C:2020:1011
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая от акта за преюдициално запитване е видно, че по същество член 11, параграф 1 от Закона за конкуренцията съдържа правна уредба, еднаква с тази по член 101, параграф 1 ДФЕС, и че споменатият член 11, параграф 1 се тълкува по същия начин, както член 101, параграф 1 ДФЕС.
Освен това този факт вече е накарал Съда да обяви, че е компетентен да се произнася по преюдициални запитвания относно тълкуването на член 101, параграф 1 ДФЕС в чисто вътрешни положения, които не се отразяват на търговията между държавите членки и в които е бил приложим член 11, параграф 1 от Закона за конкуренцията (вж. в този смисъл решения от 26 ноември 2015 г., Maxima Latvija,
C‑345/14
,
EU:C:2015:784
, т.
—
и от 21 юли 2016 г., VM Remonts и др.,
C‑542/14
,
EU:C:2016:578
, т.
—
).
При това положение следва да се заключи, че Съдът е компетентен да отговори на поставените въпроси в частта, в която се иска тълкуване на член 101, параграф 1 ДФЕС, както и на член 101, параграф 3 ДФЕС, чието основно съдържание е възпроизведено в член 11, параграф 2 от Закона за конкуренцията.
Съдът обаче не разполага с компетентност, по смисъла на съдебната практика, припомнена в точка 44 от настоящото решение, да отговори на поставените въпроси в частта, в която се иска тълкуване на Регламент № 330/2010. Всъщност от член 2, параграф 1 от този регламент е видно, че същият има за предмет да определи условията, при които в съответствие с член 101, параграф 3 ДФЕС се постановява, че член 101, параграф 1 ДФЕС не е приложим към вертикалните споразумения. От акта за преюдициално запитване обаче не следва, че по силата на латвийското законодателство възприетото в Регламент № 330/2010 е приложимо към положения като разглежданите в главното производство, които не попадат в приложното поле на член 101 ДФЕС, а следователно и в приложното поле на посочения регламент.
По преюдициалните въпроси
По първия, петия и шестия въпрос
С първия, петия и шестия въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали член 101, параграф 1 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че споразумението, сключено между доставчик и дистрибутор, по силата на което дистрибуторът, който пръв е регистрирал потенциалната сделка с крайния потребител, се ползва в продължение на шест месеца, считано от регистрацията на тази сделка, с „предимство за осъществяването на продажбата“, освен ако този потребител не възрази, може да бъде квалифицирано като „споразумение, което има за цел“ или „резултат“ предотвратяването, ограничаването или нарушаването на конкуренцията по смисъла на тази разпоредба.
В това отношение следва да се припомни, че в рамките на производство по член 267 ДФЕС, основаващо се на ясно разделение на правомощията между националните юрисдикции и Съда, ролята на последния се свежда до тълкуването на разпоредбите от правото на Съюза, във връзка с които е отправено запитването, в случая член 101, параграф 1 ДФЕС. Затова не Съдът, а запитващата юрисдикция следва да направи окончателна преценка дали с оглед на всички релевантни обстоятелства, характеризиращи случая, разглеждан в главното производство, както и на икономическия и правен контекст, в който той се вписва, разглежданото споразумение има за своя цел ограничаването на конкуренцията (вж. в този смисъл решения от 14 март 2013 г., Allianz Hungária Biztosító и др.,
C‑32/11
,
EU:C:2013:160
; т. 29 и от 2 април 2020 г., Budapest Bank и др.,
C‑228/18
,
EU:C:2020:265
, т.
).
Когато се произнася по преюдициално запитване обаче, Съдът може, въз основа на материали по преписката, с която разполага, да даде пояснения, които да насочат запитващата юрисдикция при тълкуването и да ѝ помогнат да разреши спора (вж. в този смисъл решение от 2 април 2020 г., Budapest Bank и др.,
C‑228/18
,
EU:C:2020:265
, т.
и цитираната съдебна практика).
Съгласно член 101, параграф 1 ДФЕС се забраняват като несъвместими с вътрешния пазар всички споразумения между предприятия, решения на сдружения на предприятия и съгласувани практики, които биха могли да засегнат търговията между държавите членки и които имат за своя цел или резултат предотвратяването, ограничаването или нарушаването на конкуренцията в рамките на вътрешния пазар.
За да попадне в обхвата на тази забрана, споразумението трябва да има „за своя цел или резултат“ предотвратяването, ограничаването или нарушаването, по съществен начин, на конкуренцията на вътрешния пазар (вж. в този смисъл решения от 13 декември 2012 г., Expedia,
C‑226/11
,
EU:C:2012:795
; т. 16, 17 и 20 и цитираната съдебна практика и от 30 януари 2020 г. т., Generics (UK) и др.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
, т.
).
Съгласно постоянната практика на Съда, установена още с решение от 30 юни 1966 г., LTM (
56/65
,
EU:C:1966:38
), поради алтернативния характер на това условие, означен със съюза „или“, най-напред е необходимо да се разгледа самата цел на споразумението (вж. в този смисъл решение от 2 април 2020 г., Budapest Bank и др.,
C‑228/18
,
EU:C:2020:265
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следователно в тази разпоредба, както е тълкувана от Съда, се прави ясно разграничение между понятието „ограничение с оглед на целта“ и понятието „ограничение с оглед на резултата“, като за всяко от тези понятия се прилагат различни правила на доказване (решение от 30 януари 2020 г. т., Generics (UK) и др.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
, т.
).
Всъщност от практиката на Съда следва, че определени видове съгласуване между предприятия имат достатъчна степен на вредност за конкуренцията и съответно могат да бъдат квалифицирани като „ограничение с оглед на целта“, без да е необходимо да се преценяват последиците от тях. В основата на тази съдебна практика е обстоятелството, че определени форми на съгласуване между предприятия могат по самото си естество да бъдат разглеждани като вредни за доброто функциониране на конкуренцията (решение от 2 април 2020 г., Budapest Bank и др.,
C‑228/18
,
EU:C:2020:265
, т.
и цитираната съдебна практика).
Така, не е необходимо нито да се изследва, нито a fortiori да се доказва какви последици имат за конкуренцията споразуменията, определени като „ограничения с оглед на целта“, за да бъдат квалифицирани като „ограничаване на конкуренцията“ по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС, тъй като опитът показва, че подобни споразумения водят до намаляване на производството и увеличаване на цените, при което се стига до лошо разпределяне на ресурсите в ущърб по-специално на потребителите (решение от 30 януари 2020 г., Generics (UK) и др.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
, т.
). За да е налице антиконкурентна цел, е достатъчно споразумението да бъде в състояние конкретно да предотврати, ограничи или наруши конкуренцията в рамките на вътрешния пазар (вж. в този смисъл решение от 14 март 2013 г., Allianz Hungária Biztosító и др.,
C‑32/11
,
EU:C:2013:160
, т.
).
Основният правен критерий, за да се определи дали дадено споразумение ограничава конкуренцията „с оглед на целта“ му, е следователно констатацията, че такова споразумение има само по себе си достатъчна степен на вредност за конкуренцията, така че не е необходимо да се установява какъв е резултатът от него (решение от 2 април 2020 г., Budapest Bank и др.,
C‑228/18
,
EU:C:2020:265
, т.
и цитираната съдебна практика).
Освен това понятието за ограничаване на конкуренцията „с оглед на целта“ трябва да се тълкува ограничително. Всъщност това понятие е приложимо само към някои видове съгласувания между предприятия, отличаващи се с достатъчна степен на вредност по отношение на конкуренцията, за да се приеме, че не е необходимо разглеждане на техните резултати (вж. в този смисъл решение от 2 април 2020 г., Budapest Bank и др.,
C‑228/18
,
EU:C:2020:265
, т.
и цитираната съдебна практика).
При все това обстоятелството, че дадено споразумение е вертикално споразумение, не изключва възможността то „с оглед на целта“ си да представлява ограничение на конкуренцията. Всъщност по естеството си вертикалните споразумения действително често увреждат в по-малка степен конкуренцията отколкото хоризонталните, но все пак при определени обстоятелства те също могат да се отличават с особено висок ограничителен потенциал (вж. в този смисъл решения от 14 март 2013 г., Allianz Hungária Biztosító и др.,
C‑32/11
,
EU:C:2013:160
; т. 43 и от 26 ноември 2015 г., Maxima Latvija,
C‑345/14
,
EU:C:2015:784
, т.
).
За да се прецени дали определено споразумение между предприятия или решение на сдружение на предприятия има достатъчна степен на вредност — така че да се счете за ограничаване на конкуренцията „с оглед на целта“ по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС — следва да се разгледат съдържанието на неговите разпоредби, преследваните с него цели и икономическият и правен контекст, в който то се вписва. При преценката на този контекст следва също така да се вземат под внимание естеството на засегнатите стоки или услуги и реалните условия на функционирането и структурата на въпросния пазар или пазари (решение от 2 април 2020 г., Budapest Bank и др.,
C‑228/18
,
EU:C:2020:265
, т.
и цитираната съдебна практика).
Фактът, че дадена мярка се счита за преследваща легитимна цел, не изключва възможността тази мярка — поради съществуването на преследвана с нея друга цел, която следва да се счита от своя страна за нелегитимна, предвид също съдържанието на разпоредбите на тази мярка и контекста, в който тя се вписва — да се разглежда като имаща за цел ограничаване на конкуренцията (вж. в този смисъл решение от 2 април 2020 г., Budapest Bank и др.,
C‑228/18
,
EU:C:2020:265
, т.
и цитираната съдебна практика).
Що се отнася, най-напред, до съдържанието на разглежданото споразумение, от акта за преюдициално запитване е видно, че съгласно клауза 4.1 от сключения между Visma Enterprise и дистрибуторите му стандартен договор за сътрудничество дистрибуторът, който пръв е регистрирал потенциалната сделка с крайния потребител, се ползва в продължение на шест месеца, считано от регистрацията на потенциалната сделка, с „предимство за осъществяването на продажбата“, освен ако този потребител не възрази.
В това отношение следва да се отбележи, че от текста на посочената клауза, така както е възпроизведен в акта за преюдициално запитване, не личи в какво се състои това предимство. В спорното решение Съветът по конкуренция приема, че единствено дистрибуторът, който пръв е регистрирал потенциалния клиент, може да осъществи продажбата с него — извод, който Visma Enterprise оспорва.
Както изтъква Европейската комисия в представеното пред Съда писмено становище, сама по себе си тази клауза не забранява изрично на дистрибуторите на Visma Enterprise да се обръщат активно към потенциален клиент или да отговарят на неговите искания. Следователно задача на запитващата юрисдикция е да определи точното съдържание на разглежданото споразумение.
По-нататък е важно да се отбележи, че страните в главното производство спорят и относно целта на въпросното споразумение, тъй като Visma Enterprise твърди, че то е насочено към това да се организира сътрудничеството с дистрибуторите, да се оцени съответствието на продукта с нуждите на купувача, да се въведат справедливи условия за сътрудничество с дистрибуторите и да се използват разумно ресурсите.
В съответствие със съдебната практика, припомнена в точка 51 от настоящото решение, задача на запитващата юрисдикция е да прецени какви са целите, преследвани със разглежданото споразумение.
В това отношение следва да се припомни, че макар и намерението на страните да не представлява необходим елемент за установяване на ограничителния характер на дадено споразумение между предприятия, няма забрана органите в областта на конкуренцията или националните юрисдикции и тези на Съюза да го вземат предвид (решение от 2 април 2020 г., Budapest Bank и др.,
C‑228/18
,
EU:C:2020:265
, т.
и цитираната съдебна практика).
Накрая, запитващата юрисдикция следва да разгледа икономическия и правен контекст, в който се вписва разглежданото споразумение.
Ако това споразумение не би могло да се квалифицира като „ограничение с оглед на целта“, запитващата юрисдикция ще трябва да провери последиците му и за да го квалифицира като „ограничаване на конкуренцията“ по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС — да констатира, че са налице обстоятелства, сочещи, че всъщност конкуренцията е била в значителна степен или предотвратена, или ограничена, или нарушена (вж. в този смисъл решение от 2 април 2020 г., Budapest Bank и др.,
C‑228/18
,
EU:C:2020:265
, т.
и цитираната съдебна практика).
За тази цел следва да се вземат предвид конкретните рамки на споразумението, и по-специално икономическият и правният контекст на дейността на съответните предприятия, естеството на съответните стоки или услуги, както и реалните условия на функционирането и структурата на разглеждания пазар или разглежданите пазари (решение от 30 януари 2020 г., Generics (UK) и др./Комисия,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
, т.
и цитираната съдебна практика).
Съгласно постоянната съдебна практика ограничаващите конкуренцията последици могат да бъдат както реални, така и потенциални, но при всички положения трябва да бъдат достатъчно съществени (решение от 30 януари 2020 г., Generics (UK) и др./Комисия,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
, т.
и цитираната съдебна практика).
За да се преценят последиците от дадено споразумение от гледна точка на член 101 ДФЕС, конкуренцията следва да се разгледа в реалния контекст, в който би се проявила при липсата на съответното споразумение (вж. в този смисъл решение от 30 януари 2020 г., Generics (UK) и др.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
, т.
и цитираната съдебна практика).
За тази цел следва да се има предвид в частност какво е естеството на продуктите, предмет на споразумението, дали същите са в ограничено или неограничено количество, какво положение и значение имат страните на пазара на съответните продукти, изолирано ли е това споразумение, или, напротив, е част от съвкупност от споразумения. В това отношение наличието на сходни договори, без да е непременно определящо, е обстоятелство, което наред с други може да представлява икономически и правен контекст, в който да се преценява споразумението (вж. в този смисъл решение от 11 декември 1980 г., L’Oréal,
31/80
,
EU:C:1980:289
, т.
).
Целта на условния сценарий е да се установят реалистичните възможности за поведение на стопанските субекти при липсата на съответното споразумение и така да се определи вероятното поведение на пазара, както и неговата структура при липсата на това споразумение (вж. в този смисъл решение от 30 януари 2020 г. т., Generics (UK) и др.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
, т.
).
Задача на националния съд е да определи въз основа на всички релевантни данни дали разглежданото споразумение всъщност отговаря на условията, за да попадне в обхвата на забраната по член 101, параграф 1 ДФЕС (решение от 11 декември 1980 г., L’Oréal,
31/80
,
EU:C:1980:289
, т.
).
Освен това, както по същество изтъква Комисията, вертикалните споразумения по принцип могат да бъдат по-малко вредни за конкуренцията, отколкото хоризонталните споразумения. В този смисъл ограничаването на конкуренцията между дистрибуторите на една и съща марка
(intra-brand competition)
по принцип е проблематично само когато действителната конкуренция между различните марки на разглеждания пазар
(inter-brand competition)
е отслабена (вж. по аналогия решение от 25 октомври 1977 г., Metro SB-Großmärkte/Комисия,
26/76
,
EU:C:1977:167
, т.
).
От изложените по-горе съображения следва, че запитващата юрисдикция ще трябва да определи в частност характеристиките на съответния пазар и положението на страните на този пазар.
В това отношение от текста на преюдициалните въпроси се вижда, че пазарният дял на Visma Enterprise не надвишава 30 %. Заедно с други фактори това обстоятелство би трябвало да се вземе предвид при определянето на структурата на съответния пазар, включително на положението на Visma Enterprise на същия, което може да е част от икономическия контекст, в който трябва да се преценява разглежданото споразумение.
По-нататък запитващата юрисдикция ще трябва да разгледа последиците, които има за конкуренцията „запазването“ на потенциалния клиент от дистрибутора, с оглед по-специално на доказания, предвид текста на преюдициалните въпроси, факт, че дистрибуторите не са били предварително информирани за „запазването“ на потенциалния клиент, а крайният клиент — за възможността да възрази на това запазване, както и с оглед на продължителността на същото.
С оглед на всички изложени по-горе съображения на първия, петия и шестия въпрос следва да се отговори, че член 101, параграф 1 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че споразумението, сключено между доставчик и дистрибутор, по силата на което дистрибуторът, който пръв е регистрирал потенциалната сделка с крайния потребител, се ползва в продължение на шест месеца, считано от регистрацията на тази сделка, с „предимство за осъществяването на продажбата“, освен ако този потребител не възрази, не може да бъде квалифицирано като „споразумение, което има за цел“ предотвратяването, ограничаването или нарушаването на конкуренцията по смисъла на тази разпоредба, освен когато предвид неговия текст, цели и контекст може да се счита за имащо достатъчната степен на вредност за конкуренцията, за да бъде квалифицирано по този начин. Ако такова споразумение не представлява ограничение на конкуренцията „с оглед на целта“ по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС, националният съд трябва да провери дали с оглед на всички релевантни обстоятелства по случая в главното производство, а именно икономическия и правен контекст на дейност на съответните предприятия, естеството на засегнатите стоки или услуги, както и реалните условия на функционирането и структурата на въпросния пазар, би могло да се приеме, че това споразумение ограничава конкуренцията по достатъчно съществен начин поради действителните си или потенциални последици.
По втория, третия и седмия въпрос
С втория, третия и седмия въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали член 101, параграф 3 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че споразумението, сключено между доставчик и дистрибутор, по силата на което дистрибуторът, който пръв е регистрирал потенциалната сделка с крайния потребител, се ползва в продължение на шест месеца, считано от регистрацията на тази сделка, с „предимство за осъществяването на продажбата“, освен ако този потребител не възрази, може — в случай че представлява споразумение, което има „за своя цел“ или „резултат“ предотвратяването, ограничаването или нарушаването на конкуренцията по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС — да се ползва от освобождаването по параграф 3 от този член.
В това отношение трябва да се припомни, че което и да е споразумение, което се е оказало противоречащо на разпоредбите на член 101, параграф 1 ДФЕС, може да бъде освободено по параграф 3 от този член само ако отговаря на посочените в него кумулативни условия, включително на условието да допринася за подобряване на производството или разпространението на стоки или за развитието на техническия или икономическия прогрес (решение от 11 септември 2014 г., MasterCard и др./Комисия,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, т.
и цитираната съдебна практика).
Също съгласно постоянната съдебна практика не всяко предимство, което партньорите извличат от споразумението във връзка с дейността им по производство или разпространение, може да се счита за подобряване по смисъла на първото условие на член 101, параграф 3 ДФЕС. Това подобряване трябва да се изразява по-специално в значителни обективни предимства, които могат да компенсират отрицателните последици от споразумението за конкуренцията (решение от 11 септември 2014 г., MasterCard и др./Комисия,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, т.
и цитираната съдебна практика).
За да се определи дали дадено споразумение допринася за подобряване на производството или разпространението на стоки или за развитието на техническия или икономическия прогрес и дали води до значителни обективни ползи, то трябва да се прецени с оглед на фактическите доводи и доказателствата, представени от предприятията (решение от 11 септември 2014 г., MasterCard и др./Комисия,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, т.
и цитираната съдебна практика).
При такава преценка може да се окаже необходимо да се вземат предвид характеристиките и евентуалните особености на засегнатия от споразумението сектор, ако тези характеристики и особености са от решаващо значение за резултата от преценката. От друга страна, благоприятното въздействие върху всички потребители на съответните пазари е това, което трябва да се вземе предвид с оглед на член 101, параграф 3 ДФЕС (решение от 11 септември 2014 г., MasterCard и др./Комисия,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, т.
и цитираната съдебна практика).
От предоставената от запитващата юрисдикция информация е видно, че според Visma Enterprise разглежданото споразумение има за резултат по-специално подобряването на разпространението на продукта му, доставянето на продукт с по-високо качество и постигането на икономии.
При това положение запитващата юрисдикция следва да прецени дали това споразумение допринася за подобряването на производството или разпространението на процесните продукти и дали отговаря на другите условия по член 101, параграф 3 ДФЕС.
С оглед на изложените по-горе съображения на втория, третия и седмия въпрос следва да се отговори, че член 101, параграф 3 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че споразумението, сключено между доставчик и дистрибутор, по силата на което дистрибуторът, който пръв е регистрирал потенциалната сделка с крайния потребител, се ползва в продължение на шест месеца, считано от регистрацията на тази сделка, с „предимство за осъществяването на продажбата“, освен ако този потребител не възрази, може — в случай че представлява споразумение, което има „за своя цел“ или „резултат“ предотвратяването, ограничаването или нарушаването на конкуренцията по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС — да се ползва от освобождаването по параграф 3 от този член само ако отговаря на съдържащите се в него кумулативни условия.
По четвъртия въпрос
От акта за преюдициално запитване е видно, че Administratīvā apgabaltiesa (Окръжен административен съд) поставя четвъртия въпрос във връзка с оплакването на Visma Enterprise срещу частта от спорното решение, в която Съветът по конкуренция приема, че не е нито уместно, нито нужно дистрибуторите на FMS Software да бъдат държани отговорни за констатираното нарушение. С това оплакване Visma Enterprise твърди по същество, че доколкото член 11, параграф 1 от Закона за конкуренцията, който по същество възпроизвежда член 101, параграф 1 ДФЕС, се отнася до споразуменията между предприятията, Съветът по конкуренция не може да санкционира само едната страна по разглежданото споразумение, тъй като противното би означавало да признае, че липсва нарушение на тези разпоредби.
Ето защо четвъртият въпрос следва да се разбира в смисъл, че с него запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали член 101, параграф 1 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че не е налице споразумение, нарушаващо тази разпоредба, когато органът, натоварен с прилагането на посочената разпоредба, е извършил диференцирана преценка при определяне/налагане на отговорността за нарушението.
В това отношение, както бе припомнено в точка 53 от настоящото решение, съгласно член 101, параграф 1 ДФЕС се забраняват като несъвместими с вътрешния пазар всички споразумения между предприятия, решения на сдружения на предприятия и съгласувани практики, които биха могли да засегнат търговията между държавите членки и които имат за своя цел или резултат предотвратяването, ограничаването или нарушаването на конкуренцията в рамките на вътрешния пазар.
Съгласно постоянната практика на Съда, за да има „споразумение“ по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС, е достатъчно съответните предприятия да са изразили своята обща воля да възприемат определено пазарно поведение (решение от 14 януари 2021 г., Kilpailu- ja kuluttajavirasto,
C‑450/19
,
EU:C:2021:10
, т.
и цитираната съдебна практика).
Констатацията за нарушение на член 101 ДФЕС трябва съответно да се основава на преценка, извършена с оглед на посочените в тази разпоредба условия.
Следователно въпросът за съществуването на забранено по силата на член 101, параграф 1 ДФЕС споразумение по принцип е отделен от въпроса за носенето на отговорността за нарушението и за санкционирането на страна по това споразумение, въпреки че е възможно някои фактически обстоятелства да се окажат меродавни за преценката на тези два проблема.
Всъщност първият въпрос е свързан с условията за прилагането на член 101, параграф 1 ДФЕС, докато вторият — с последиците от нарушаването на тази разпоредба, като последният въпрос по принцип се поставя само когато вече е установено нарушение на посочената разпоредба.
Затова, доколкото наличието на споразумение, нарушаващо член 101, параграф 1 ДФЕС, е установено в съответствие с посочените в тази разпоредба критерии, направеният от органа, натоварен с прилагането ѝ, извод, що се отнася до отговорността на страните по това споразумение за нарушението, по принцип няма отношение към констатацията за това нарушение.
Освен това въпросът относно условията за прилагането на член 101, параграф 1 ДФЕС е отделен от въпроса — който не се поставя в случая по главното производство — дали органът, натоварен с прилагането на тази разпоредба, може да държи отговорна за споразумението, с което се нарушава тази разпоредба, само една от страните по него.
При това положение на четвъртия въпрос следва да се отговори, че член 101, параграф 1 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че не може наличието на забранено от тази разпоредба споразумение да се изключи с единственото съображение, че органът, натоварен с прилагането на посочената разпоредба, е направил диференцирана преценка, що се отнася до отговорността на страните по това споразумение за нарушението.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (седми състав) реши:

1)
Член 101, параграф 1 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че споразумението, сключено между доставчик и дистрибутор, по силата на което дистрибуторът, който пръв е регистрирал потенциалната сделка с крайния потребител, се ползва в продължение на шест месеца, считано от регистрацията на тази сделка, с „предимство за осъществяването на продажбата“, освен ако този потребител не възрази, не може да бъде квалифицирано като „споразумение, което има за цел“ предотвратяването, ограничаването или нарушаването на конкуренцията по смисъла на тази разпоредба, освен когато предвид неговия текст, цели и контекст може да се счита за имащо достатъчната степен на вредност за конкуренцията, за да бъде квалифицирано по този начин.
Ако такова споразумение не представлява ограничение на конкуренцията „с оглед на целта“ по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС, националният съд трябва да провери дали с оглед на всички релевантни обстоятелства по случая в главното производство, а именно икономическия и правен контекст на дейност на съответните предприятия, естеството на засегнатите стоки или услуги, както и реалните условия на функционирането и структурата на въпросния пазар, би могло да се приеме, че това споразумение ограничава конкуренцията по достатъчно съществен начин поради действителните си или потенциални последици.

2)
Член 101, параграф 3 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че споразумението, сключено между доставчик и дистрибутор, по силата на което дистрибуторът, който пръв е регистрирал потенциалната сделка с крайния потребител, се ползва в продължение на шест месеца, считано от регистрацията на тази сделка, с „предимство за осъществяването на продажбата“, освен ако този потребител не възрази, може — в случай че представлява споразумение, което има „за своя цел“ или „резултат“ предотвратяването, ограничаването или нарушаването на конкуренцията по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС — да се ползва от освобождаването по параграф 3 от този член само ако отговаря на съдържащите се в него кумулативни условия.

3)
Член 101, параграф 1 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че не може наличието на забранено от тази разпоредба споразумение да се изключи с единственото съображение, че органът, натоварен с прилагането на посочената разпоредба, е направил диференцирана преценка, що се отнася до отговорността на страните по това споразумение за нарушението.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: латвийски.