CELEX: 62017CJ0057
Преюдициално запитване
Социална политика
Закрила на работниците и служителите в случай на несъстоятелност на работодателя
Директива 2008/94/ЕО
Член 3, първа алинея
Плащане, осигурено от гарантиращата институция
Обезщетения при прекратяване на трудовото правоотношение
Смяна на местоработата, налагаща промяна на местоживеенето на работника
Изменение на съществен елемент от трудовия договор
Прекратяване на трудовия договор от работника
Принцип на равнопоставеност и недопускане на дискриминация

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 3, първа алинея от Директива 2008/94/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2008 година относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател (
ОВ L 283, 2008 г., стр. 36
).
Запитването е отправено в рамките на спор между г‑жа Eva Soraya Checa Honrado и Fondo de Garantía Salarial (Фонд за гарантиране на възнагражденията, наричан по-нататък „Fogasa“) по повод отказа на последния да осигури плащане на обезщетения, дължими при прекратяване на трудовия ѝ договор поради неплатежоспособност на нейния работодател.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 2008/94 извършва кодификация на Директива 80/987/ЕИО на Съвета от 20 октомври 1980 година относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател (
ОВ L 283, 1980 г., стр. 23
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 197), последно изменена с Директива 2002/74/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 септември 2002 г. (
ОВ L 270, 2002 г., стр. 10
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 149), и я отменя.
Съображение 3 от Директива 2008/94 гласи:
„Необходими са разпоредби за закрила на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на работодателя и за да им се осигури минимално ниво на защита, в частност за да се гарантира изплащането на дължимите им вземания, като се отчита необходимостта от балансирано икономическо и социално развитие в [Европейския съюз]“. За тази цел държавите членки следва да създадат орган, който да осигури изплащането на неплатените вземания на засегнатите работници и служители“.
Съгласно член 1, параграфи 1 и 2 от Директива 2008/94:
„1.   Настоящата директива се прилага спрямо вземанията на работници и служители, произтичащи от трудови договори или от трудови правоотношения и съществуващи по отношение на работодатели, които са в състояние на неплатежоспособност по смисъла на член 2, параграф 1.
2.   Държавите членки могат чрез изключения да изключат вземанията на някои категории работници и служители от обхвата на настоящата директива тогава, когато съществуват други форми на гаранция, ако се установи, че те дават на засегнатите лица закрила, съответстваща на тази, която се осигурява от настоящата директива“.
Член 2, параграф 2, първа алинея от Директива 2008/94 предвижда:
„Настоящата директива не накърнява националното законодателство по отношение на понятията „работник и служител“, „работодател“, „възнаграждение“, „придобито право“ и „евентуално право“.
Член 3 от Директива 2008/94 гласи:
„Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да осигурят, че гарантиращият орган гарантира, при спазване на член 4, изплащането на дължимите вземания, произтичащи от трудови договори или трудови правоотношения, включително тогава, когато се предвижда от националното законодателство, от обезщетения при прекратяване на трудовото правоотношение.
Вземанията, които се погасяват от гарантиращия орган, представляват плащания по дължими вземания, отнасящи се към период преди и/или когато е приложимо, след определена от държавите членки дата“.
Член 4, параграф 1 от Директива 2008/94 предоставя на държавите членки възможност да ограничат задължението за плащане на гарантиращите органи, посочени в член 3 от Директива 2008/94. Съгласно параграфи 2 и 3 от член 4 ограничаването на това задължение може да се отнася както до продължителността на периода, в който се изплащат неизплатените вземания от гарантиращия орган, така и до тавана на плащанията, извършени от този орган.
Съгласно член 12 от Директива 2008/94:
„Настоящата директива не засяга правото на избор на държавите членки:
а)
да вземат мерки за предотвратяване на злоупотреби;
[…]“.
Испанското право
Член 33 от Real Decreto Legislativo 1/1995, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores (Кралски законодателен декрет 1/1995 за одобряване на преработения текст на Закона за Статута на работниците) от 24 март 1995 г. в редакцията му, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „Статутът на работниците“), гласи следното:
„1.   [Fogasa] […] изплаща на заетите лица възнагражденията, които не са били изплатени поради неплатежоспособност на техния работодател […]
2.   В посочените в предходния параграф случаи [Fogasa] изплаща обезщетенията, признати със съдебно решение, съдебно определение, съдебна спогодба или административно решение в полза на работниците или служителите поради уволнение или прекратяване на договора им в съответствие с членове 50, 51 и 52 от настоящия закон […].
[…]“.
Член 40 от Статута на работниците предвижда:
„1.   Преместването на работници и служители, които не са били наети с изричната уговорка да полагат труд в предприятия с променливо местоположение или свързани с пътувания към различна месторабота към същото предприятие, налагащо промяна на местоживеенето, се извършва по икономически, технически, организационни или производствени съображения. За такива съображения се считат свързаните с конкурентоспособността, производствения, организационен или трудов капацитет на предприятието, както и с договорености във връзка с дейността на предприятието.
[…]
След съобщаване на решението за прехвърляне работникът или служителят има право да избере между преместването, получаване на обезщетение за транспортните разходи или прекратяването на договора му, като в този случай има право на обезщетение в размер на трудовото възнаграждение за 20 дни за всяка прослужена година, като периодите, които са по-кратки от една година, се изчисляват пропорционално на прослужените месеци и общият размер не може да надвишава 12 месечни заплати.
[…]“.
Член 41 от Статута предвижда в параграф 3, че при определени обстоятелства, посочени в параграф 1 от този член, ако работникът е увреден от решението на работодателя, той има право да прекрати трудовия си договор и да получи обезщетение в размер на 20‑дневно трудово възнаграждение за всяка прослужена година.
Член 50 от Статута на работниците урежда прекратяването на трудовия договор по искане на работника или служителя и излага различните основания за прекратяване. Параграф 1, буква a) от този член се отнася до съществените изменения на условията на труд, осъществени от работодателя, без да се спази член 41 от Статута, и които водят до накърняване на достойнството на работника. Букви b) и c) от параграф 1 се отнасят съответно до неплащане или системни закъснения при плащането на договореното трудово възнаграждение и всяко друго тежко неизпълнение на задълженията на работодателя освен в случай на непреодолима сила. Член 50, параграф 2 предвижда, че в такива случаи работникът или служителят има право на обезщетенията, предвидени в случай на незаконно уволнение.
Член 51 от Статута урежда колективното уволнение, като под това понятие се разбира прекратяването на трудовите договори по икономически, технически, организационни или производствени причини, когато е засегнат определен минимален брой работници или служители за даден период от време.
Член 52 от Статута на работниците урежда прекратяването на трудовия договор на обективни основания, като посочва сред тях: непригодност на работника или служителя, невъзможността за приспособяване на работника или служителя към технически промени, свързани с длъжността му, индивидуални уволнения по обективни причини (икономически, технически, организационни и производствени), както и при периодични, макар и оправдани отсъствия от работа, когато същите достигнат 20 % от работните дни за два последователни месеца при определени условия.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
От 1 ноември 2000 г. г‑жа Checa Honrado е работила като хигиенистка в тематичен парк Terra Mítica, Бенидорм (провинция Аликанте, Испания). Тя е наета на работа от Cespa SA до 1 март 2010 г., впоследствие от Soroma patrimonial SL (наричано по-нататък „Soroma“). Назначена е с трудов договор на пълно работно време.
От акта за преюдициално запитване е видно, че Soroma е уведомило писмено г‑жа Checa Honrado заедно с още пет работнички за намерението си да премести, считано от 15 май 2011 г., местоработата им в друг тематичен парк, намиращ се в Сан Мартин де ла Вега (община Мадрид, Испания).
Според фактите, изложени от запитващата юрисдикция, това преместване предполага за г‑жа Checa Honrado промяна на местоживеенето ѝ, тъй като разстоянието между старото и новото място на работа е повече от 450 km. Г‑жа Checa Honrado избира да прекрати трудовия си договор на основание член 40 от Статута на работниците. Този избор е приет от Soroma.
Тъй като дружеството обаче не плаща доброволно дължимото по закон обезщетение поради прекратяването на трудовото правоотношение, г‑жа Checa Honrado предявява иск пред Juzgado de lo Social n
o
1 de Benidorm (Съд по трудови и осигурителни спорове № 1, Бенидорм, Испания). С решение от 16 септември 2011 г. този съд осъжда Soroma да заплати сума в размер на 7453,77 EUR на основание член 40 от Статута на работниците.
Тъй като Soroma изпълнява само частично това решение, г‑жа Checa Honrado подава молба за образуване на изпълнително производство. В рамките на това производство на 11 юни 2013 г. Soroma е обявено в несъстоятелност. Решението за обявяване в несъстоятелност е съобщено на Fogasa. При това положение г‑жа Checa Honrado подава молба до Fogasa да поеме неизплатената от Soroma част от обезщетението поради несъстоятелност. Fogasa отхвърля молбата, с мотива че обезщетенията, дължими поради прекратяване на трудовия договор по инициатива на работника, засегнат от решението на своя работодател за промяна на местоработата, не са гарантирани от член 33, параграф 2 от Статута на работниците.
Г‑жа Checa Honrado подава жалба срещу това решение за отказ пред Juzgado de lo Social n
o
2 de Alicante (Съд по трудови и осигурителни спорове № 2, Аликанте, Испания), който отхвърля жалбата.
Сезиран с въззивна жалба, Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana (Върховен съд на област Валенсия, Испания), запитващата юрисдикция, посочва, че има съмнения по отношение на съответствието с правото на Съюза на член 33, параграф 2 от Статута на работниците, тъй като тази разпоредба ограничава гаранцията за поемане на обезщетения от Fogasa до хипотезите на уволнение или прекратяване на трудовия договор, предвидени в членове 50—52 от посочения статут. Тази юрисдикция посочва, че по този начин от механизма на гаранции се изключват вземанията, произтичащи от други законови форми на прекратяване на трудовото правоотношение, пораждащи право на обезщетение като предвидените в член 40 от Статута, който под формата на избор в действителност прикрива същинско прекратяване на трудовия договор по обективни причини.
Като се позовава на решение от 11 ноември 2015 г., Pujante Rivera (
C‑422/14
,
EU:C:2015:743
), запитващата юрисдикция счита, че член 33, параграф 2 от Статута на работниците е трябвало да включва всички хипотези на прекратяване на трудовия договор, които не са свързани с личността на работника. Следователно тази разпоредба от Статута, като не предвижда законни форми на прекратяване на трудовото правоотношение, пораждащи право на законово определени обезщетения като предвидените в член 40 от същия акт, според посочената юрисдикция представлява изключение, което не е обосновано и не е разрешено с Директива 2008/94.
Освен това запитващата юрисдикция отбелязва, че в случая се налага Fogasa да „третира по дискриминационен начин различните засегнатите работнички“ поради неправилно транспониране на Директива 2008/94 в испанското право.
При тези обстоятелства Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana (Върховен съд на област Валенсия, Испания) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Може ли понятието „обезщетение, дължимо при прекратяване на трудовото правоотношение“ съгласно член 3, първа алинея от [Директива 2008/94], да се тълкува в смисъл, че обхваща законното обезщетение, дължимо от предприятието на работник поради прекратяване на трудовото му правоотношение на основание съществено изменение на главните елементи на трудовия договор, каквото е промяната в географското местоположение, задължаващо работника да промени местоживеенето си?“.
По преюдициалния въпрос
С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 3, първа алинея от Директива 2008/94 трябва да се тълкува в смисъл, че когато съгласно съответната национална правна уредба определени законови обезщетения, дължими при прекратяване на трудовия договор по инициатива на работника, както и обезщетенията, дължими при уволнение по обективни причини, като посочените от запитващата юрисдикция, попадат в обхвата на понятието „обезщетения при прекратяване на трудовото правоотношение“ по смисъла на посочената разпоредба, то и законовите обезщетения, дължими при прекратяване на трудовия договор по инициатива на работника поради промяна на местоработата от работодателя, задължаващо работника да смени местоживеенето си, трябва също да попаднат в обхвата на същото понятие.
В това отношение следва да се припомни, че член 1, параграф 1 от Директива 2008/94 предвижда, че тя се прилага спрямо вземанията на работници и служители, произтичащи от трудови договори или от трудови правоотношения и съществуващи по отношение на работодатели, които са в състояние на неплатежоспособност.
Член 3, първа алинея от Директива 2008/94 предвижда, че държавите членки предприемат необходимите мерки, за да осигурят, че гарантиращата институция гарантира, при спазване на член 4 от същата директива, изплащането на дължимите вземания, произтичащи от трудови договори или трудови правоотношения, включително, когато националното законодателство предвижда това, обезщетения при прекратяване на трудовото правоотношение. Втората алинея на този член уточнява, че вземанията, които се погасяват от гарантиращата институция, представляват неизплатените възнаграждения, съответстващи на даден период, определен от държавите членки.
Член 2, параграф 2 от Директива 2008/94 уточнява, че тази директива не накърнява националното законодателство по отношение на определението на понятието „възнаграждение“.
Следователно от тълкуването на тези разпоредби в тяхната връзка следва, че националното право следва да уточни обезщетенията, които попадат в приложното поле на член 3, първа алинея от Директива 2008/94 (вж. в този смисъл решение от 2 март 2017 г., Eschenbrenner,
C‑496/15
,
EU:C:2017:152
, т.
и цитираната съдебна практика).
Съдът все пак многократно е постановявал, че признатата от същата директива възможност националното право да уточни плащанията, които се поемат от гарантиращата институция, се подчинява на изискванията, произтичащи от общия принцип на равенство и на забрана на дискриминацията (решение от 21 февруари 2008 г., Robledillo Núñez,
C‑498/06
,
EU:C:2008:109
, т.
и цитираната съдебна практика).
Последният принцип изисква да не се третират по различен начин сходни положения, освен ако разграничаването им не е обективно обосновано (решения от 12 декември 2002 г., Rodríguez Caballero,
C‑442/00
,
EU:C:2002:752
, т.
, от 7 септември 2006 г., Cordero Alonso,
C‑81/05
,
EU:C:2006:529
, т.
и от 17 януари 2008 г., Velasco Navarro,
C‑246/06
,
EU:C:2008:19
, т.
).
В случая от акта за преюдициално запитване е видно, че член 33, параграф 2 от Статута на работниците изрично предвижда гарантиране на плащането на обезщетенията, извършвано от Fogasa в хипотезите на уволнение или прекратяване на трудовия договор, предвидени в членове 50—52 от Статута, но не се отнася до другите законови форми на прекратяване на трудовото правоотношение, пораждащи право на законови обезщетения, сред които по-специално предвидената в член 40 от Статута, съгласно която разглежданото в главното производство правоотношение е прекратено.
В това отношение запитващата юрисдикция уточнява, най-напред, че член 40 от Статута на работниците предвижда, че преместването на работника от работодателя на друга месторабота при същия работодател и налагаща промяна на местоживеенето, трябва да се основава на икономически, технически, организационни или производствени причини и че в такъв случай работникът има право да избере да прекрати трудовия си договор, като в този случай получава обезщетение в размер на 20‑дневното си трудово възнаграждение за всяка прослужена година.
Запитващата юрисдикция посочва по-нататък, че членове 50—52 от Статута на работниците, споменати в член 33, параграф 2 от Статута, уреждат съответно прекратяването на трудовото правоотношение по инициатива на работника, прекратяването на трудовото правоотношение поради колективно уволнение и прекратяването на трудовото правоотношение по обективни причини.
По-конкретно, от акта за преюдициално запитване е видно, че в член 50 от Статута на работниците са изброени основанията, които позволяват на работниците да поискат прекратяване на трудово правоотношение, като сред тях по-специално са съществените изменения на условията на труд от страна на работодателя, без да се спази член 41 от посочения статут, накърняващи достойнството на работника, както и всяко тежко нарушение на задълженията на работодателя, и че в такива случаи работник има право на обезщетенията, предвидени при незаконно уволнение.
Член 51 от Статута урежда колективното уволнение, като под това понятие се разбира прекратяването на трудовия договор по икономически, технически, организационни или производствени причини, когато е засегнат минимален брой работници или служители за определен период. Член 52 от Статута урежда, от своя страна, прекратяването на договора по обективни причини, които включват по-специално непригодност на работника, липса на адаптиране на работника към въведени технически промени на работното място и индивидуалните уволнения по обективни причини, а именно икономически, технически, организационни или производствени.
На последно място, запитващата юрисдикция посочва, че прекратяването на трудовото правоотношение, предвидено в член 40 от Статута на работниците, представлява същинско прекратяване на трудовия договор поради обективни причини, тъй като тази разпоредба изисква икономически, технически, организационни или производствени причини, обосноваващи съществени промени в условията на труд, а изборът, предоставен на работника, дали да прекрати трудовото си правоотношение, е свързан с очевидната вреда, която му причинява промяната на местоработата, задължаваща го да промени местоживеенето си.
При тези условия следва да се приеме, че работниците, които избират да прекратят трудовото си правоотношение съгласно член 40 от Статута на работниците, се намират в положение, сходно с това, в което се намират работниците, които избират да прекратят трудовото си правоотношение на основание член 50 от Статута на работниците, тъй като избират това прекратяване поради обстоятелството, че работодателят извършва съществени промени в условията им на труд, за които испанският законодател е счел, че не могат да бъдат налагани, поради което в двата случая е предвидил, че работникът може да избере да прекрати трудовото си правоотношение и при това има право на обезщетение.
Следва да се подчертае също, че работниците, чието трудово правоотношение е прекратено на основание член 40 от Статута на работниците, се намират в положение, сходно с това, в което се намират работници, уволнени по обективни причини, предвидени в членове 50—52 от Статута, доколкото от акта за преюдициално запитване е видно, че прекратяването на трудовото правоотношение на основание посочения член 40 също се счита за прекратяване на трудов договор поради обективни причини.
По силата на член 33, параграф 2 от Статута на работниците обаче единствено работниците, които попадат в приложното поле на членове 50—52 от този статут, а не тези, които попадат в приложното поле на член 40 от Статута, имат право на плащане от Fogasa на дължимите им вземания, произтичащи от обезщетения при прекратяване на трудовото правоотношение.
Разликата в третирането, което е установено в член 33, параграф 2 от посочения акт, за работниците, чиито вземания произтичат от обезщетения при прекратяване на трудовото правоотношение на основание член 40 от Статута на работниците съгласно съдебната практика, припомнена в точка 32 от настоящото решение, може да бъде приета само ако е обективно обоснована (вж. също в този смисъл, решение от 16 декември 2004 г., Olaso Valero,
C‑520/03
,
EU:C:2004:826
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение не може да бъде приет доводът на испанското правителство, че по същество свободата на преценка, предоставена на държавите членки съгласно Директива 2008/94, дава възможност на испанския законодател да реши гарантиращата институция да поеме само „обезщетенията при прекратяване на трудовото правоотношение по причини, независещи от волята на работника“, и следователно да не гарантира вземанията, произтичащи от съзнателен избор на съответния работник.
В действителност този довод е насочен всъщност към оспорване на сходството в положенията на работниците, избрали да прекратят трудовите си договори съгласно член 40 от Статута на работниците, от една страна, и работниците, чийто трудов договор е прекратен на основание на членове 50—52 от Статута, от друга страна. От акта за преюдициално запитване е видно, че прекратяването на трудовия договор по силата на член 40 не може да се разглежда като резултат от волята на работника, тъй като е следствие от обстоятелството, че работодателят планира толкова съществено изменение на трудовия му договор, каквото е преместването на местоработата на разстояние, задължаващо работника да смени местоживеенето си, и че законът предвижда изплащането на обезщетение от работодателя, ако работникът откаже да приеме преместването и избере да прекрати трудово правоотношение.
Освен това следва да се отбележи, че запитано по този въпрос от Съда, испанското правителство не е представило други данни, които да могат да обосноват различното третиране на плащанията от Fogasa на вземания, произтичащи от обезщетенията, предвидени в член 40 от Статута на работниците, и на вземанията, произтичащи от обезщетенията, предвидени в член 50—52 от Статута.
Тълкуването на член 3, първа алинея от Директива 2008/94, застъпено от испанското правителство, към настоящия момент не би било в съответствие със социалната цел на посочената директива, която, както следва от член 1, параграф 1 във връзка със съображение 3, се състои в това да гарантира на всички работници и служители минимална закрила на равнището на Съюза в случай на неплатежоспособност на работодателя чрез изплащането на дължимите вземания, които произтичат от трудови договори или от трудови правоотношения (вж. в този смисъл решение от 2 март 2017 г., Eschenbrenner,
C‑496/15
,
EU:C:2017:152
, т.
и цитираната съдебна практика).
Впрочем следа да се припомни, от една страна, че член 1, параграф 2 от Директива 2008/94 предвижда, че държавите членки могат чрез изключения да изключат вземанията на някои категории работници и служители от обхвата на настоящата директива тогава, когато съществуват други форми на гаранция, ако се установи, че те дават на засегнатите лица закрила, съответстваща на тази, която се осигурява от настоящата директива. От друга страна, член 12, буква а) от посочената директива позволява на държавите членки да вземат необходимите мерки за предотвратяване на злоупотреби.
Въпреки това следва да се посочи, че от представената на Съда преписка, и по-специално от становището на испанското правителство, не е видно, че обстоятелства като разглежданите в главното производство биха се считали за извънредни по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 2008/94 или представляващи злоупотреба за целите на прилагането на член 12, буква a) от посочената директива.
Поради това на поставения въпрос следва да се отговори, че член 3, първа алинея от Директива 2008/94 трябва да се тълкува в смисъл, че когато съгласно съответната национална правна уредба определени законови обезщетения, дължими при прекратяване на трудовия договор по инициатива на работника, както и обезщетенията, дължими при уволнение по обективни причини, като посочените от запитващата юрисдикция, попадат в обхвата на понятието „обезщетения при прекратяване на трудовото правоотношение“ по смисъла на посочената разпоредба, то и законовите обезщетения, дължими при прекратяване на трудовия договор по инициатива на работника поради промяна на местоработата от работодателя, задължаващо работника да смени местоживеенето си, трябва също да попаднат в обхвата на същото понятие.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (седми състав) реши:

Член 3, първа алинея от Директива 2008/94/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2008 година относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател трябва да се тълкува в смисъл, че когато съгласно съответната национална правна уредба определени законови обезщетения, дължими при прекратяване на трудовия договор по инициатива на работника, както и обезщетенията, дължими при уволнение по обективни причини, като посочените от запитващата юрисдикция, попадат в обхвата на понятието „обезщетения при прекратяване на трудовото правоотношение“ по смисъла на посочената разпоредба, то и законовите обезщетения, дължими при прекратяване на трудовия договор по инициатива на работника поради промяна на местоработата от работодателя, задължаващо работника да смени местоживеенето си, трябва също да попаднат в обхвата на същото понятие.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: испански.