CELEX: 62018CJ0725
Ennakkoratkaisupyyntö
SEUT 56 artikla
Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen 36 artikla
Palvelujen tarjoamisen vapaus
Jäsenvaltiossa sovittuja tai toteutettuja pörssiliiketoimia koskeva vero
Erilainen kohtelu sellaisten palvelun vastaanottajien vahingoksi, jotka käyttävät ulkomailla asuvia ammattimaisia välittäjiä
Rajoitus
Oikeuttaminen

Ennakkoratkaisupyyntö koskee SEUT 56 ja SEUT 63 artiklan sekä Euroopan talousalueesta 2.5.1992 tehdyn sopimuksen (
EYVL 1994, L 1, s. 3
; jäljempänä ETA-sopimus) 36 ja 40 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Anton van Zantbeek VOF ja Ministerraad (ministerineuvosto, Belgia) ja joka koskee kumoamiskannetta, jonka kohteena ovat kansallisen oikeuden säännökset, joilla laajennetaan pörssiliiketoimiveron soveltamisalaa.
Belgian oikeus
25.12.2016 annetun ohjelmalain (Belgisch Staatsblad, 29.12.2016, s. 90879; jäljempänä ohjelmalaki) 122 ja 123 §:llä on muutettu eriveroista ja maksuista annettua lakia (Wetboek diverse rechten en taksen) lisäämällä kyseisen lain 120 ja 126/2 §:ään toinen momentti.
Veroista ja maksuista annetun lain (jäljempänä WDRT) 120 §:ssä, sellaisena kuin se on muutettuna ohjelmalailla, säädetään seuraavaa:
”Pörssiliiketoimiveroa kannetaan seuraavista pörssiliiketoimista, joista on sovittu tai jotka on toteutettu Belgiassa ja jotka koskevat belgialaisia tai ulkomaisia julkisia varoja:
1° myynti, osto ja yleisemmin kaikki vastikkeellisesti tapahtuva luovutus ja hankinta;
– –
3° sijoitusyhtiön suorittama kaikki sen omien yhtiöosuuksien ostaminen, kun liiketoimi koskee pääomitettavia osuuksia;
– –
Edellä 1 momentissa tarkoitetut liiketoimet katsotaan myös liiketoimiksi, joista on sovittu tai jotka on toteutettu Belgiassa, kun liiketoimia koskevan toimeksiannon antaa suoraan tai välillisesti ulkomaille sijoittautuneelle välittäjälle:
–
joko luonnollinen henkilö, jonka vakituinen asuinpaikka on Belgiassa
–
tai oikeushenkilö sen Belgiassa sijaitsevan kotipaikan tai toimipaikan lukuun.”
WDRT:n 125 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Vero on maksettava viimeistään:
1° sitä kuukautta, jonka aikana liiketoimesta on sovittu tai se on toteutettu, seuraavan toisen kuukauden viimeisenä arkipäivänä, kun toimeksiantajan on maksettava vero;
2° sitä kuukautta, jonka aikana liiketoimesta on sovittu tai se on toteutettu, seuraavan kuukauden viimeisenä arkipäivänä kaikissa muissa tapauksissa.
Vero maksetaan suorittamalla maksu tai tilisiirto toimivaltaisen toimiston pankkitilille.
Verovelvollinen tekee maksupäivänä tälle toimistolle ilmoituksen, jossa määritetään maksun peruste ja kaikki sen määrittämiseksi tarpeelliset seikat.”
WDRT:n 126/2 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Ammattimaisilla välittäjillä on henkilökohtainen vastuu veroista niiden joko kolmannen lukuun taikka omaan lukuunsa suorittamien liiketoimien osalta.
Kun ammattimainen välittäjä on sijoittautunut ulkomaille, toimeksiantaja on kuitenkin veronmaksuvelvollinen ja 125 §:ssä tarkoitettujen velvollisuuksien alainen, ellei hän voi osoittaa, että vero on maksettu.”
WDRT:n 126/3 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Muualle kuin Belgiaan sijoittautuneet ammattimaiset välittäjät voivat ennen pörssiliiketoimien toteuttamista tai siitä sopimista Belgiassa saada veroministeriltä taikka tämän valtuutetulta toimiluvan Belgiaan sijoittautuneelle vastuussa olevalle edustajalle. Tämä vastuussa oleva edustaja sitoutuu yhteisvastuullisesti maksamaan Belgian valtiolle ammattimaisen välittäjän joko kolmannen lukuun taikka omaan lukuunsa suorittamia liiketoimia koskevat verot ja hoitamaan kaikki ammattimaiselle välittäjälle tämän lain mukaan kuuluvat velvoitteet.
Jos vastuussa oleva edustaja kuolee, hänen toimilupansa peruutetaan tai hän tulee muuten kykenemättömäksi hoitamaan tehtäväänsä, on ryhdyttävä välittömästi toimenpiteisiin uuden edustajan hankkimiseksi hänen sijaansa.
Kuningas vahvistaa vastuussa olevan edustajan toimiluvan saannin edellytykset ja soveltamistavat.”
WDRT:n 127 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Välittäjällä on viimeistään liiketoimen toteuttamispäivää seuraavana arkipäivänä velvollisuus antaa kaikille toimeksiantajille lomake, joka sisältää palvelun vastaanottajan ja välittäjän nimet, erittelyn liiketoimista, niiden määrän tai arvon sekä maksettavan veron määrän.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Belgiaan sijoittautunut yhtiö Anton van Zantbeek toimitti 20.6.2017 päivätyllä kannekirjelmällään Grondwettelijk Hofille (perustuslakituomioistuin, Belgia) kanteen, jossa tätä vaaditaan kumoamaan ohjelmalain 122 ja 123 §, joilla lisättiin WDRT:n 120 ja 126/2 §:ään toinen momentti.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää, että näillä säännöksillä on laajennettu pörssiliiketoimista kannettavan veron (jäljempänä pörssiliiketoimivero) soveltamisalaa; tätä veroa on maksettava liiketoimista, joista on sovittu tai jotka on toteutettu Belgiassa ja jotka koskevat belgialaisia tai ulkomaisia julkisia varoja, jos liiketoimi on suoritettu ammattimaisen välittäjän avulla. Sama tuomioistuin täsmentää, että mainittujen säännösten nojalla nämä liiketoimet eivät enää ole ainoat, joista on maksettava kyseistä veroa, koska se koskee myös liiketoimia, jotka ”katsotaan” liiketoimiksi, joista on sovittu tai jotka on toteutettu Belgiassa, joten mainittu vero on maksettava myös, kun Belgiassa asuva toimeksiantaja – eli ”luonnollinen henkilö, jonka vakituinen asuinpaikka on Belgiassa” tai ”oikeushenkilö sen Belgiassa sijaitsevan kotipaikan tai toimipaikan lukuun” – antaa osto- tai myyntimääräyksen ulkomailla asuvalla ammattimaiselle välittäjälle. Mainittu tuomioistuin lisää, että viimeksi mainitussa tapauksessa ammattimaisen välittäjän sijaan toimeksiantaja on velvollinen maksamaan pörssiliiketoimiveron, koska ulkomailla asuvia ammattimaisia välittäjiä ei voida velvoittaa noudattamaan Belgian verosäännöksiä. Toimeksiantaja on velvollinen ilmoittamaan ja maksamaan tämän veron kyseessä olevaa liiketoimea seuraavan kahden kuukauden kuluessa, ellei hän voi osoittaa, että välittäjä taikka sen vastuussa oleva edustaja on jo maksanut veron.
Anton van Zantbeek väittää kanteensa tueksi, että koska ohjelmalain 122 ja 123 §:ssä kohdellaan eri tavoin belgialaisia toimeksiantajia sen mukaan, ovatko ne käyttäneet Belgiaan vai Belgian ulkopuolelle sijoittautunutta ammattimaista välittäjää, ne ovat ristiriidassa yhtäältä Belgian perustuslain 10, 11 ja 172 §:ssä taatun yhdenvertaisuusperiaatteen kanssa ja toisaalta näiden perustuslain säännösten kanssa, luettuina yhdessä SEUT 56 artiklan ja ETA-sopimuksen 36 artiklan kanssa, joissa taataan palvelujen tarjoamisen vapaus, tai pääomien vapaata liikkuvuutta koskevan SEUT 63 artiklan ja ETA-sopimuksen 40 artiklan kanssa.
Tältä osin Anton van Zantbeek väittää, että jos Belgiassa asuva toimeksiantaja käyttää ammattimaista välittäjää, joka ei ole sijoittautunut tähän jäsenvaltioon, kyseistä toimeksiantajaa käsitellään samoin kuin ammattimaista välittäjää, sillä yhtäältä toimeksiantajalla on pörssiliiketoimiveroa koskeva ilmoitus- ja maksuvelvollisuus ja toisaalta häneen voidaan kohdistaa hallinnollisia seuraamuksia, jotka ovat lähes samoja kuin belgialaisiin ammattimaisiin välittäjiin kohdistettavat. Tällaisen Belgiassa asuvan toimeksiantajan on siten paljon riskialttiimpaa, kalliimpaa ja hallinnollisesti raskaampaa käyttää ulkomailla asuvaa ammattimaista välittäjää, mikä merkitsee palvelujen tarjoamisen vapauden ja pääomien vapaan liikkuvuuden rajoitusta, jota ei voida oikeuttaa yleisen edun mukaisilla tavoitteilla.
Ministerineuvosto kiistää tämän väitteen ja täsmentää, että WDRT:n 120 ja 126/2 §:n mukaista verojärjestelmää sovelletaan erotuksetta kaikkiin pörssiliiketoimien tarjoajiin niiden asuinpaikasta riippumatta mutta vain Belgiaan sijoittautuneet ammattimaiset välittäjät ovat velvollisia pidättämään pörssiliiketoimiveron suoritetuista liiketoimista. Belgiassa asuvaa ammattimaista välittäjää käyttävän Belgiassa asuvan toimeksiantajan tilanne ei siis ole verrattavissa sellaisen vastaavan toimeksiantajan tilanteeseen, joka käyttää ulkomailla asuvaa ammattimaista välittäjää. Toissijaisesti esiin tuotu erilainen kohtelu perustuu objektiiviseen kriteeriin, jolla on legitiimi tavoite ja joka ei ole suhteeton.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että Belgian lainsäätäjä on halunnut laajentaa pörssiliiketoimiveron soveltamisalaa siltä osin kuin silloin, kun Belgiaan sijoittautunut toimeksiantaja käyttää ulkomailla asuvaa ammattimaista välittäjää, liiketoimen toteuttamispaikka on yleisesti ulkomailla, jolloin verovelvollisuutta ei ole. Belgian lainsäätäjä on myös havainnut tiettyjen ulkomailla asuvien ammattimaisten välittäjien vilpillistä kilpailua suhteessa belgialaisiin ammattimaisiin välittäjiin, jotka pidättävät tämän veron. Kyseinen tuomioistuin lisää, että WDRT:n 120 ja 126/2 §:n vaikutuksena voi olla se, että Belgiassa asuvien vapautta valita ammattimainen välittäjä suorittamaan pörssiliiketoimiaan rajoitetaan, kun otetaan erityisesti huomioon se vastuu, joka toimeksiantajalle aiheutuu ulkomailla asuvan ammattimaisen välittäjän käyttämisestä silloin, jos pörssiliiketoimiveroa koskevaa ilmoitusta ei anneta tai sitä ei makseta lainkaan tai ajoissa.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää vielä, että jotta veron maksamisen toteennäyttäminen olisi helpompaa, ulkomailla asuvat ammattimaiset välittäjät voivat hankkia toimiluvan vastuussa olevalle edustajalle, jonka tehtävänä on niiden lukuun suorittaa tähän maksuun liittyvät ilmoitusvelvoitteet ja hallinnolliset velvoitteet, ja tällöin toimeksiantaja vapautuu näyttövelvollisuuksistaan. Näitä välittäjiä ei kuitenkaan voida velvoittaa nimeämään tällainen edustaja. Jos välittäjä lisäksi nimittää valtuutetun täyttämään sen pörssiliiketoimiveroa koskevat velvoitteet, toimeksiantaja on silti edelleen vastuussa Belgian valtiolle. Mainittu toimeksiantaja voi osoittaa, että kyseinen vero on maksettu, esittämällä WDRT:n 127 §:n mukaisen lomakkeen, jossa ilmoitetaan muun muassa mainitun veron perusteena olevan liiketoimen arvo, ja tositteen sen maksamisesta välittäjälle esimerkiksi tiliotteen muodossa.
Tässä tilanteessa Grondwettelijk Hof on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko SEUT 56 artiklaa ja [ETA-sopimuksen] 36 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jolla otetaan käyttöön [WDRT:n] 120 ja 126/2 §:ssä tarkoitettu pörssiliiketoimista kannettava vero ja josta seuraa, että belgialaisesta toimeksiantajasta tulee tästä verosta vastaava velallinen, kun ammattimainen välittäjä on sijoittautunut ulkomaille?
2)
Onko SEUT 63 artiklaa ja [ETA-sopimuksen] 40 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jolla otetaan käyttöön [WDRT:n] 120 ja 126/2 §:ssä tarkoitettu pörssiliiketoimista kannettava vero ja josta seuraa, että belgialaisesta toimeksiantajasta tulee tästä verosta vastaava velallinen, kun ammattimainen välittäjä on sijoittautunut ulkomaille?
3)
Mikäli Grondwettelijk Hof päätyisi ensimmäiseen ja toiseen ennakkoratkaisukysymykseen annettavan vastauksen perusteella siihen johtopäätökseen, että riidanalaisilla pykälillä loukataan yhtä tai useampaa näissä kysymyksissä mainituista määräyksistä seuraavaa velvoitetta, voisiko se väliaikaisesti pysyttää [WDRT:n] 120 ja 126/2 §:n vaikutukset oikeudellisen epävarmuuden välttämiseksi ja sen mahdollistamiseksi, että lainsäätäjä voi saattaa ne yhdenmukaisiksi kyseisten velvoitteiden kanssa?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen ja toinen kysymys
Aluksi on huomattava, että ennakkoratkaisupyyntöön sisältyvien tietojen mukaan pääasian oikeusriidassa riidanalaisilla kansallisilla säännöksillä eli WDRT:n 120 §:n 2 kohdan ja 126/2 §:n 2 kohdan säännöksillä on muutettu pörssiliiketoimiveron soveltamisalaa ja tämän veron maksamisvelvollisuuden perusteita. Näiden säännösten nojalla yhtäältä mainittu vero on maksettava ammattimaisen välittäjän avulla Belgiassa sovittujen ja toteutettujen pörssiliiketoimien lisäksi liiketoimista, jotka ”katsotaan” sellaisiksi, että niistä on sovittu tai ne on toteutettu kyseisessä jäsenvaltiossa, eli niistä, joita koskevan toimeksiannon on antanut Belgiassa asuva henkilö ulkomailla asuvalle ammattimaiselle välittäjälle. Toisaalta silloin, kun ammattimainen välittäjä on sijoittautunut ulkomaille, tämä ei enää ole velvollinen maksamaan asiakkaansa pörssiliiketoimiveroa eikä ole vastuussa siitä seuraavista ilmoitusvelvoitteista, vaan niistä vastaa toimeksiantaja itse.
Tästä seuraa, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä ja toisella kysymyksellään, jotka on käsiteltävä yhdessä, lähinnä sitä, onko SEUT 56 ja SEUT 63 artiklaa sekä ETA-sopimuksen 36 ja 40 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä sellaiselle jäsenvaltion säännöstölle, jossa otetaan käyttöön vero pörssiliiketoimille, joista ulkomailla asuva ammattimainen välittäjä sopii tai jotka se toteuttaa kyseisessä jäsenvaltiossa asuvan henkilön toimeksiannosta, sillä seurauksella, että tällainen toimeksiantaja on velvollinen maksamaan tämän veron ja on vastuussa mainittuun veroon liittyvistä ilmoitusvelvoitteista.
Näihin kysymyksiin vastaamiseksi on ensinnäkin todettava, että tällainen kansallinen säännöstö voi vaikuttaa sekä palvelujen tarjoamisen vapauteen että pääomien vapaaseen liikkuvuuteen.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun kansallinen toimenpide liittyy samalla sekä palvelujen tarjoamisen vapauteen että pääomien vapaaseen liikkuvuuteen, unionin tuomioistuin tutkii kyseessä olevaa toimenpidettä pääsääntöisesti vain suhteessa toiseen näistä vapauksista, jos niistä jompikumpi on pääasian olosuhteissa täysin toissijainen toiseen vapauteen nähden ja voidaan liittää siihen (ks. vastaavasti tuomio 3.10.2006, Fidium Finanz,
C‑452/04
,
EU:C:2006:631
,
kohta; tuomio 26.5.2016, NN (L) International,
C‑48/15
,
EU:C:2016:356
,
kohta ja tuomio 8.6.2017, Van der Weegen ym.,
C‑580/15
,
EU:C:2017:429
,
kohta).
Pääasian olosuhteissa palvelujen tarjoamisen vapaus menee pääomien vapaan liikkuvuuden edelle. Vaikka pörssiliiketoimiveron kaltainen vero voi vaikuttaa pääomien vapaaseen liikkuvuuteen, koska se koskee pörssiliiketoimia, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen antamista tiedoista ilmenee, että tätä veroa sovelletaan vain, jos tähän liiketoimeen liittyy ammattimainen välittäjä. Kyseinen tuomioistuin tiedustelee lisäksi rajoituksesta, joka voisi johtua siitä, että kun toimeksiantaja käyttää ulkomailla asuvan rahoitusalan välittäjän palveluja, toimeksiantajalle tulee velvollisuus maksaa mainittu vero, kun taas näin ei ole silloin, kun se käyttää Belgiassa asuvan palveluntarjoajan palveluja. Tällainen seuraus koskee kuitenkin määräävästi palvelujen tarjoamisen vapautta, kun taas vaikutukset pääomien vapaaseen liikkuvuuteen ovat vain väistämätön seuraus palvelujen tarjoamisen vapaudelle asetetusta mahdollisesta rajoituksesta.
Tästä seuraa, että pääasiassa kyseessä olevaa säännöstöä on tutkittava yksinomaan SEUT 56 artiklaan ja ETA-sopimuksen 36 artiklaan nähden.
Toiseksi unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan SEUT 56 artiklassa vaaditaan poistamaan kaikki palvelujen tarjoamisen vapautta koskevat rajoitukset, jotka on asetettu sillä perusteella, että niiden tarjoaja on sijoittautunut muuhun jäsenvaltioon kuin siihen, jossa palvelut suoritetaan (tuomio 19.6.2014, Strojírny Prostějov ja ACO Industries Tábor,
C-53/13 ja C-80/13
,
EU:C:2014:2011
,
kohta ja tuomio 22.11.2018, Vorarlberger Landes- und Hypothekenbank,
C‑625/17
,
EU:C:2018:939
,
kohta). Palvelujen tarjoamisen vapauden rajoituksia ovat jäsenvaltion toteuttamat sellaiset toimenpiteet, joilla kielletään tämän vapauden käyttäminen, haitataan sitä tai tehdään se vähemmän houkuttelevaksi (ks. vastaavasti tuomio 19.6.2014, Strojírny Prostějov ja ACO Industries Tábor,
C-53/13 ja C-80/13
,
EU:C:2014:2011
,
kohta ja tuomio 25.7.2018, TTL,
C‑553/16
,
EU:C:2018:604
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 56 artiklassa vahvistetaan lisäksi oikeuksia paitsi palvelujen tarjoajalle myös näiden palvelujen vastaanottajalle (tuomio 31.1.1984, Luisi ja Carbone,
286/82 ja 26/83
,
EU:C:1984:35
,
kohta; tuomio 18.10.2012, X,
C-498/10
,
EU:C:2012:635
,
kohta ja tuomio 19.6.2014, Strojírny Prostějov ja ACO Industries Tábor,
C-53/13 ja C-80/13
,
EU:C:2014:2011
,
kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa Anton van Zantbeek väittää, että pääasiassa kyseessä oleva kansallinen säännöstö loukkaa palvelujen tarjoamisen vapautta, koska siinä kohdellaan perusteettomasti eri tavoin Belgiassa asuvia toimeksiantajia sen mukaan, käyttävätkö ne pörssiliiketoimiensa suorittamiseen tähän samaan jäsenvaltioon vai ulkomaille sijoittautunutta ammattimaista välittäjää. Tämän kansallisen säännöstön vaikutuksesta Belgiassa asuvalle toimeksiantajalle aiheutuu ulkomailla asuvan välittäjän käyttämisestä lisää riskejä, kustannuksia ja vaivaa, ja siten tekee tällaisen välittäjän käyttämisen vähemmän houkuttelevaksi.
Tästä on huomattava, että Belgiassa asuvat toimeksiantajat, jotka päättävät rahoitusvälityspalvelujen vastaanottajina käyttää Belgiassa asuvan välittäjän palveluja pörssiliiketoimien suorittamiseen, ovat niihin, jotka päättävät käyttää ulkomailla asuvan välittäjän palveluja, rinnastettavassa tilanteessa.
Vaikka pääasiassa kyseessä olevan kansallisen säännöstön vaikutuksesta verotetaankin Belgiassa asuvia toimeksiantajia samalla tavalla riippumatta näiden välittäjien sijoittautumispaikasta, sen seurauksena toimeksiantajille, jotka päättävät käyttää ulkomailla asuvaa välittäjää, asetetaan myös lisävastuu ja lisävelvoitteita.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee nimittäin, että Belgiassa asuvat toimeksiantajat tulevat viimeksi mainitussa tapauksessa velvollisiksi maksamaan pörssiliiketoimiveron ja heitä koskevat WDRT:n 126/2 §:n nojalla kyseiseen veroon liittyvät ilmoitusvelvoitteet, kun taas siinä tapauksessa, että he olisivat käyttäneet Belgiassa asuvaa välittäjää, viimeksi mainittu olisi vastannut näistä velvoitteista ja mainitun veron pidättämisestä lähteellä. Siten Belgiassa asuvat toimeksiantajat, jotka käyttävät ulkomailla asuvan välittäjän palveluja, ovat erityisesti velvollisia ilmoittamaan itse saman veron lomakkeella, joka sisältää WDRT:n 127 §:ssä tarkoitetut maininnat, ja maksamaan sen kahden kuukauden määräajassa sakon uhalla, elleivät he esitä todistetta siitä, että kyseinen välittäjä ja tai sen vastuussa oleva edustaja Belgiassa on jo maksanut sen.
Tällaisella kansallisella säännöstöllä otetaan siten käyttöön Belgiassa asuvien rahoitusvälityspalvelujen vastaanottajien erilainen kohtelu, jolla voidaan saada nämä olemaan käyttämättä ulkomailla asuvien palvelun tarjoajien palveluja, ja tällä säännöstöllä myös tehdään palvelujen tarjoajille vaikeammaksi palvelujen tarjoaminen tässä jäsenvaltiossa. Tällaisella kansallisella säännöstöllä rajoitetaan siten palvelujen tarjoamisen vapautta.
Kolmanneksi on muistutettava, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan tällainen rajoitus voi olla oikeutettu yleistä etua koskevista pakottavista syistä. Lisäksi tämän rajoituksen soveltamisen on oltava omiaan takaamaan sillä tavoiteltavan päämäärän toteutuminen, eikä sillä saada ylittää sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi (ks. vastaavasti tuomio 7.9.2006, N,
C‑470/04
,
EU:C:2006:525
,
kohta; tuomio 13.7.2016, Brisal ja KBC Finance Ireland,
C-18/15
,
EU:C:2016:549
,
kohta ja tuomio 25.7.2018, TTL,
C-553/16
,
EU:C:2018:604
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Aluksi on tutkittava, onko pääasiassa kyseessä olevasta kansallisesta säännöstöstä aiheutuvalle palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitukselle yleisen edun mukaista pakottavaa syytä.
Nyt käsiteltävässä asiassa Belgian hallitus toteaa, että kyseisen kansallisen säännöstön tarkoituksena on taata veronkannon ja verovalvonnan tehokkuus sekä torjua veronkiertoa.
Kuten unionin tuomioistuin on jo todennut, palvelujen tarjoamisen vapauden rajoituksen oikeuttamiseksi yleisen edun mukaisia pakottavia syitä ovat veronkannon ja verovalvonnan tehokkuuden takaamisen tarve (ks. vastaavasti mm. tuomio 25.7.2018, TTL,
C-553/16
,
EU:C:2018:604
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), missä yhteydessä verovalvonnan tarkoituksena on veropetosten ja veronkierron torjuminen (ks. vastaavasti tuomio 5.7.2012, SIAT,
C-318/10
,
EU:C:2012:415
,
kohta ja tuomio 26.2.2019, X (kolmansiin maihin sijoittautuneet väliyhtiöt),
C-135/17
,
EU:C:2019:136
,
kohta), ja tällainen pakottava syy on myös veronkierron torjuminen (ks. mm. tuomio 19.6.2014, Strojírny Prostějov ja ACO Industries Tábor,
C-53/13 ja C-80/13
,
EU:C:2014:2011
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ennakkoratkaisupyyntöön sisältyvien ja Belgian hallituksen vahvistamien tietojen mukaan ohjelmalain 122 ja 123 §:ään liittyvistä lainvalmisteluasiakirjoista ilmenee, että näiden säännösten tarkoituksena on muun muassa välttää Belgiassa asuvien ja ulkomailla asuvien ammattimaisten välittäjien välinen vilpillinen kilpailu siltä osin kuin ensin mainituilla on WDRT:n mukaan velvollisuus pidättää pörssiliiketoimivero lähteellä niiden asiakkaiden lukuun pörssiliiketoimien suorittamisen yhteydessä, kun taas viimeksi mainituilla ei ole velvollisuutta tehdä sitä belgialaisille asiakkaille suoritetuista liiketoimista, ja kyseisten säännösten avulla voidaan varmistaa veronkannon ja verovalvonnan tehokkuus.
Tällaiset syyt, jotka nyt käsiteltävässä asiassa ovat läheisessä yhteydessä keskenään, ovat tämän tuomion 33 kohdassa esiin tuodussa unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä tarkoitetun yleistä etua koskevien pakottavien syiden käsitteen mukaisia, joten ne voivat olla perusteena palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitukselle.
Tämän säännöstön soveltuvuudesta asetettujen tavoitteiden saavuttamiseen on tämän jälkeen todettava, että määräämällä ulkomailla asuvan välittäjän palveluja käyttävälle toimeksiantajalle velvollisuus maksaa pörssiliiketoimivero voidaan varmistaa, että kyseessä olevat pörssiliiketoimet eivät jää verottamatta (ks. analogisesti tuomio 18.10.2012, X,
C-498/10
,
EU:C:2012:635
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), koska näin tehdään verovalvonta tehokkaammaksi ja tämän veron, josta toimeksiantaja vastaa, kiertäminen vaikeammaksi.
Tästä seuraa, että tällaisella kansallisella säännöstöllä voidaan saavuttaa siinä asetetut tavoitteet.
Siitä kysymyksestä, ylittääkö pääasiassa kyseessä oleva kansallinen säännöstö sen, mikä on tarpeen näiden tavoitteiden saavuttamiseksi, on aluksi todettava – kuten Euroopan komissiokin on tehnyt –, että pörssiliiketoimiveron kaltaisen veron määräämiseksi ja valvomiseksi tarpeellisia tietoja, jotka koskevat kutakin pörssiliiketoimea, ei voida saada pelkästään hallinnollisella yhteistyöllä ja verohallinnon automaattisella ja pakollisella tietojenvaihdolla, joista säädetään erityisesti hallinnollisesta yhteistyöstä verotuksen alalla ja direktiivin 77/799/ETY kumoamisesta 15.2.2011 annetulla neuvoston direktiivillä 2011/16/EU (
EUVL 2011, L 64, s. 1
), sellaisena kuin se on muutettuna 9.12.2014 annetulla neuvoston direktiivillä 2014/107/EU (
EUVL 2014, L 359, s. 1
).
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee lisäksi, että pääasiassa kyseessä olevassa kansallisessa säännöstössä rajoitetaan tästä verovelvollisuudesta johtuva rasite siihen, mikä on tarpeen asetettujen tavoitteiden saavuttamiseksi, vaikka sen vaikutuksena belgialainen toimeksiantaja on velvollinen maksamaan pörssiliiketoimiveron, kun ammattimainen välittäjä on sijoittautunut ulkomaille.
Toimeksiantaja on WDRT:n 126/2 §:n nojalla vapautettu tämän veron maksamisesta ja siihen liittyvistä ilmoitusvelvollisuuksista, jos hän osoittaa, että vero on jo maksettu. Tältä osin ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että riittää, kun tämä toimeksiantaja esittää WDRT:n 127 §:ssä tarkoitetun lomakkeen, jossa mainitaan ulkomailla asuvan ammattimaisen välittäjän nimi, liiketoimen laji ja arvo sekä saman veron määrä, ja toimittaa liitteenä esimerkiksi tiliotteen todisteena sen maksamisesta.
Belgiassa asuva toimeksiantaja voi siis sopia käyttämänsä ulkomailla asuvan ammattimaisen välittäjän kanssa, että viimeksi mainittu sitoutuu toimittamaan hänelle liiketoimista tiliotteen, josta ilmenee pörssiliiketoimiveron maksu, kuten Belgiaan sijoittautuneilla välittäjillä on velvollisuus. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa myös, että ulkomailla asuvalla ammattimaisella välittäjällä on mahdollisuus nimetä valtuutettu näiden muodollisuuksien hoitamiseksi.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee myös, että ottamalla käyttöön WDRT:n 126/3 §:n Belgian lainsäätäjä on pyrkinyt myös yksinkertaistamaan todistelua pörssiliiketoimiveron maksamisen alalla. Tämä pykälä mahdollistaa – tähän velvoittamatta – sen, että ulkomailla asuvat välittäjät voivat hankkia toimiluvan Belgiaan sijoittautuneelle edustajalle, joka suorittaa niiden lukuun kyseisen veron maksamiseen liittyvät ilmoitusvelvollisuudet ja on niistä vastuussa. Tämä mahdollisuus voi erityisesti lieventää sitä vaikeutta, joka liittyy WDRT:n 127 §:ssä tarkoitetun lomakkeen täyttämiseen kielellä, joka ei ole ulkomailla asuvan ammattimaisen välittäjän kieli.
Näin ollen tällainen sekä Belgiassa asuvien toimeksiantajien että ulkomailla asuvien ammattimaisten välittäjien hyväksi säädetty valintamahdollisuus, jonka avulla he voivat valita näistä vaihtoehdoista heitä vähiten rasittavan ratkaisun, rajaa pääasiassa kyseessä olevasta kansallisesta säännöstöstä johtuvan palvelujen tarjoamisen vapauden rajoituksen siihen, mikä on tarpeen siinä asetettujen tavoitteiden saavuttamiseksi, joten mainittu säännöstö, joka siten tarjoaa näille toimeksiantajille ja mainituille ammattimaisille välittäjille vaihtoehtoja sekä pörssiliiketoimiveroon liittyvien ilmoitusvelvoitteiden että sen maksamisen osalta, ei ylitä sitä, mikä on tarpeen näiden tavoitteiden saavuttamiseksi.
ETA-sopimuksen 36 artiklan osalta on todettava, että tämä määräys vastaa SEUT 56 artiklassa vahvistettua määräystä, joten nyt annettavan tuomion 23–43 kohdassa tehdyt, viimeksi mainittua artiklaa koskevat toteamukset pätevät myös mainitun 36 artiklan osalta.
Näin ollen ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen on vastattava, että SEUT 56 artiklaa ja ETA-sopimuksen 36 artiklaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jossa otetaan käyttöön vero pörssiliiketoimille, joista ulkomailla asuva ammattimainen välittäjä sopii tai jotka se toteuttaa kyseisessä jäsenvaltiossa asuvan henkilön toimeksiannosta, ja josta on seurauksena tällaisten ammattimaisten välittäjien palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitus, jos tässä säännöstössä annetaan tällaiselle toimeksiantajalle ja mainituille ammattimaisille välittäjille sekä tähän veroon liittyvien ilmoitusvelvoitteiden että sen maksamisen osalta vaihtoehtoja, jotka rajaavat tämän rajoituksen siihen, mikä on tarpeen mainitun säännöstön legitiimien tavoitteiden saavuttamiseksi.
Kolmas kysymys
Kun otetaan huomioon ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen annettu vastaus, kolmanteen kysymykseen ei ole tarpeen vastata.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (seitsemäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

SEUT 56 artiklaa ja Euroopan talousalueesta 2.5.1992 tehdyn sopimuksen 36 artiklaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jossa otetaan käyttöön vero pörssiliiketoimille, joista ulkomailla asuva ammattimainen välittäjä sopii tai jotka se toteuttaa kyseisessä jäsenvaltiossa asuvan henkilön toimeksiannosta, ja josta on seurauksena tällaisten ammattimaisten välittäjien palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitus, jos tässä säännöstössä annetaan tällaiselle toimeksiantajalle ja mainituille ammattimaisille välittäjille sekä tähän veroon liittyvien ilmoitusvelvoitteiden että sen maksamisen osalta vaihtoehtoja, jotka rajaavat tämän rajoituksen siihen, mikä on tarpeen mainitun säännöstön legitiimien tavoitteiden saavuttamiseksi.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: hollanti.