CELEX: 62015CJ0280
Řízení o předběžné otázce
Ochranná známka Evropské unie
Nařízení (ES) č. 207/2009
Článek 9 odst. 3 a čl. 102 odst. 1
Povinnost soudu pro ochranné známky Evropské unie vydat příkaz, kterým třetí straně zakazuje pokračovat v jednání, které představuje porušení ochranné známky
Nepředložení návrhu na vydání takového příkazu
Pojem ‚zvláštní důvody‘ pro nevydání takového zákazu
Pojem ‚přiměřená náhrada‘ za jednání učiněné po zveřejnění přihlášky ochranné známky Evropské unie a před zveřejněním zápisu takové ochranné známky

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 9 odst. 3 a čl. 102 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Evropské unie (
Úř. věst. 2009, L 78, s. 1
).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Irinou Nikolajevou a společností Multi Protect OÜ ve věci žaloby pro porušení ochranné známky Evropské unie, kterou I. Nikolajeva podala proti této společnosti.
Právní rámec
Unijní právo
Nařízení č. 207/2009
Článek 9 nařízení č. 207/2009, nadepsaný „Práva z ochranné známky Evropské unie“, stanoví:
„1.   Z ochranné známky Evropské unie vzniká jejímu majiteli výlučné právo. Majitel je oprávněn zakázat všem třetím stranám užívat bez jeho souhlasu v obchodním styku:
a)
označení totožné s ochrannou známkou Evropské unie pro výrobky nebo služby, které jsou totožné s těmi, pro které je ochranná známka Evropské unie zapsána;
b)
označení, u něhož z důvodu jeho totožnosti nebo podobnosti s ochrannou známkou Evropské unie a totožnosti nebo podobnosti výrobků nebo služeb označených ochrannou známkou Evropské unie a označením existuje nebezpečí záměny u veřejnosti včetně nebezpečí asociace mezi označením a ochrannou známkou;
[...]
2.   Pokud jsou splněny podmínky odstavce 1, může být zakázáno zejména:
a)
umísťovat označení na výrobky nebo jejich obaly;
b)
nabízet výrobky pod tímto označením, uvádět je na trh nebo je skladovat za tímto účelem anebo nabízet či poskytovat pod tímto označením služby;
c)
dovážet nebo vyvážet pod tímto označením výrobky;
d)
užívat toto označení v obchodních listinách a v reklamě.
3.   Právo z ochranné známky Evropské unie lze vůči třetím stranám uplatnit až po zveřejnění zápisu ochranné známky. Lze však požadovat přiměřenou náhradu za jednání učiněn[é] po zveřejnění přihlášky ochranné známky Evropské unie, které by bylo po zveřejnění zápisu ochranné známky Evropské unie a na jeho základě zakázáno. Soud zabývající se případem může rozhodnout ve věci až po zveřejnění zápisu.“
Článek 14 nařízení č. 207/2009, nadepsaný „Doplňkové použití vnitrostátních právních předpisů při porušení“, stanoví:
„1.   Účinky ochranné známky Evropské unie jsou upraveny výlučně tímto nařízením. Jinak se porušení ochranné známky řídí podle ustanovení hlavy X vnitrostátními právními předpisy upravujícími porušení národní ochranné známky.
2.   Toto nařízení nevylučuje podání žalob ve věci ochranné známky Evropské unie podle vnitrostátních právních předpisů členských států upravujících zejména občanskoprávní odpovědnost a nekalou soutěž.
3.   Použitelné procesní předpisy se určí podle ustanovení hlavy X.“
Článek 96 téhož nařízení, nadepsaný „Soudní pravomoc ve věci porušení a platnosti“, stanoví:
„Soudy pro ochranné známky Evropské unie mají výlučnou příslušnost:
a)
ve věcech všech žalob pro porušení [...];
[...]
c)
ve věcech všech žalob podaných na základě skutečností uvedených v čl. 9 odst. 3 druhé větě;
[...]“
Článek 101 uvedeného nařízení, nadepsaný „Rozhodné právo“, stanoví:
„1.   Soudy pro ochranné známky Evropské unie se řídí ustanoveními tohoto nařízení.
2.   Ve všech otázkách, které nejsou upraveny tímto nařízením, se řídí soud pro ochranné známky Evropské unie vnitrostátními právními předpisy, včetně mezinárodního práva soukromého.
3.   Nestanoví-li toto nařízení jinak, řídí se soud pro ochranné známky Evropské unie procesními předpisy, které platí pro obdobná řízení ve věcech národních ochranných známek toho členského státu, na jehož území má sídlo.“
Článek 102 tohoto nařízení, nadepsaný „Sankce“, stanoví:
„1.   Zjistí-li soud pro ochranné známky Evropské unie, že žalovaný porušil ochrannou známku Evropské unie nebo že její porušení ze strany žalovaného hrozí, vydá, pokud tu nejsou zvláštní důvody pro to, aby tak nečinil, příkaz, kterým mu zakazuje pokračovat v jednání, které představuje porušení nebo hrozbu porušení ochranné známky Společenství. Přijme rovněž podle vnitrostátních právních předpisů příslušná opatření k zajištění dodržování tohoto zákazu.
2.   V ostatních věcech se řídí soud pro ochranné známky Evropské unie právními předpisy členského státu, na jehož území došlo k porušení nebo hrozí porušení známky, včetně mezinárodního práva soukromého.“
Směrnice 2004/48/ES
Článek 13 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/48/ES ze dne 29. dubna 2004 o dodržování práv duševního vlastnictví (
Úř. věst. 2004, L 157, s. 45
; Zvl. vyd. 17/02, s. 32), nadepsaný „Náhrada škody“, stanoví:
„1.   Členské státy zajistí, aby příslušné soudní orgány na žádost poškozeného nařídily porušovateli práv vykonávajícímu činnost, o níž věděl nebo rozumně vědět měl, že porušuje práva, zaplatit nositeli práv náhradu škody odpovídající [skutečné] újmě, kterou skutečně utrpěl v důsledku porušení práva.
Při stanovení náhrady škody soudní orgány:
a)
přihlédnou ke všem vhodným aspektům, jako jsou nežádoucí hospodářské důsledky, včetně ztráty zisku, kterou poškozený utrpěl, k neoprávněným ziskům porušovatele práv a případně i k jiným než hospodářským hlediskům, jako je morální újma způsobená nositeli práv porušovatelem;
nebo
b)
jako alternativu k písmenu a) mohou ve vhodných případech stanovit náhradu škody jako paušální částku na základě takových hledisek, jako je alespoň výše licenčních poplatků nebo poplatků, které by musely být zaplaceny, kdyby porušovatel práv požádal o udělení oprávnění k užívání příslušných práv duševního vlastnictví.
2.   Jestliže porušovatel při výkonu činností nevěděl ani rozumně nemohl vědět, že dochází k porušení práv, mohou členské státy stanovit, že soudní orgány mohou nařídit náhradu zisků nebo škod, které mohou být předem stanoveny.“
Estonské právo
Článek 8 odst. 2 kaubamärgiseadus (zákon o ochranných známkách) ze dne 22. května 2002 (RT I 2002, 49, 308), ve znění použitelném na spor v původním řízení, stanoví:
„Zapsaná ochranná známka požívá právní ochrany počínaje dnem podání přihlášky [...] a do uplynutí lhůty 10 let ode dne zápisu.“
Článek 57 tohoto zákona, nadepsaný „Ochrana výlučného práva“, v odstavci 1 stanoví:
„Majitel ochranné známky může podat žalobu proti jakékoli osobě poškozující jeho výlučné právo, a to i proti nabyvateli licence, který porušil podmínky licenční smlouvy:
1)
aby bylo ukončeno porušování;
2)
aby byla nahrazena majetková újma způsobená úmyslně či neúmyslně, včetně ušlého zisku, jakož i morální újma.
[...]“
Článek 4 odst. 2 tsiviilkohtumenetluse seadustikus (občanský soudní řád) ze dne 20. dubna 2005 (RT I 2005, 26, 197), ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „občanský soudní řád“), stanoví:
„V rámci soudního řízení účastníci určí předmět sporu, jakož i průběh řízení, a rozhodnou o předložení návrhů a podání opravných prostředků.“
Článek 5 tohoto zákoníku, nadepsaný „Dispoziční zásada“, v odstavci 1 stanoví:
„O žalobě se rozhoduje na základě skutečností a návrhů předložených účastníky řízení, a to s ohledem na uplatněné nároky.“
Článek 439 uvedeného zákoníku, nadepsaný „Meze pravomoci k rozhodování o žalobě“, stanoví:
„Soud nemůže rozhodovat nad rámec uplatněného nároku, ani se nemůže vyjadřovat k nároku, který u něj nebyl uplatněn.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
I. Nikolajeva je majitelkou slovní ochranné známky Evropské unie HolzProf. Přihláška této ochranné známky byla podána dne 24. dubna 2010 a následně byla zveřejněna dne 31. května 2010. Uvedená ochranná známka byla zapsána dne 14. září 2010 pod číslem CTM 00905381 a tento zápis byl zveřejněn dne 16. září 2010.
Dne 24. dubna 2010 uzavřela I. Nikolajeva licenční smlouvu, kterou přenechala právo užívání své ochranné známky společnosti Holz Prof OÜ, za podmínky zaplacení měsíčního licenčního poplatku ve výši 1278 eur.
I. Nikolajeva, která tvrdila, že společnost Multi Protect používala v období od 3. května 2010 do 28. října 2011 její ochrannou známku neoprávněně, zejména když označení totožné s touto ochrannou známkou užívala jako „skryté klíčové slovo“ na stránce přístupné na internetu, podala proti této společnosti žalobu u Harju Maakohus (soud prvního stupně v Harju, Estonsko).
I. Nikolajeva uplatnila u předkládajícího soudu tři žalobní návrhy.
Zaprvé navrhla, aby bylo konstatováno porušení ochranné známky, které představuje neoprávněné užívání její ochranné známky společností Multi Protect, přičemž tvrdí, že je toto užívání v rozporu s čl. 9 odst. 1 písm. a) a odst. 2 písm. d) nařízení č. 207/2009.
Zadruhé uplatnila bezdůvodné obohacení související s tímto porušením ochranné známky, přičemž požadovala zaplacení částky 22791 eur jakožto náhradu výhody získané neoprávněně prostřednictvím uváděného porušení ochranné známky, která byla vypočítána tak, že byla doba trvání porušování ochranné známky, a sice doba celkem 17 měsíců a 25 dní vynásobena výší měsíčního licenčního poplatku stanoveného v dotčené licenční smlouvě.
Zatřetí I. Nikolajeva požadovala náhradu nemajetkové újmy, která jí údajně vznikla, ve výši, kterou stanoví soud, jemuž byla věc předložena. V této souvislosti zejména uvedla, že předložení věci předkládajícímu soudu, jakož i zahájení trestního řízení v důsledku téhož porušování ochranné známky jí způsobuje psychickou újmu. Z důvodu týchž skutečností se její zdravotní stav zhoršil a dotčený spor měl podle ní negativní účinky v oblasti obchodních vztahů.
Předkládající soud má za to, že ve věci v původním řízení vzniká zaprvé otázka, zda čl. 102 odst. 1 první věta nařízení č. 207/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že tento soud jakožto soud pro ochranné známky Evropské unie musí vydat příkaz zakazující pokračovat v jednání, které představuje porušení ochranné známky, i když žalobkyně v rámci žaloby nenavrhla, aby byl takový zákaz nařízen, ani neuplatnila porušení výlučného práva z její ochranné známky po dni 28. října 2011, přičemž se omezila na návrh, aby bylo určeno, že k porušování ochranné známky došlo v průběhu období předcházejícího tomuto datu.
V tomto ohledu uvádí, že na základě použitelného vnitrostátního práva, zvláště dispoziční zásady uvedené v čl. 4 odst. 2 občanského soudního řádu a zásady
ne ultra petita
, která je zakotvena v článku 439 tohoto zákoníku, může vnitrostátní soud takový příkaz, jako je příkaz uvedený v čl. 102 odst. 1 první větě nařízení č. 207/2009, vydat pouze tehdy, když mu byl předložen návrh na přijetí takového příkazu.
Předkládající soud, který odkazuje na rozsudek ze dne 14. prosince 2006, Nokia (
C‑316/05
,
EU:C:2006:789
), má za to, že případně vyvstává rovněž otázka, zda nepředložení návrhu žalobkyně ve věci v původním řízení směřujícího k zákazu pokračovat v jednání, které představuje porušení ochranné známky, může představovat „zvláštní důvod“ ve smyslu čl. 102 odst. 1 první věty nařízení č. 207/2009, který by ospravedlnil, aby tento soud mohl prvnímu žalobnímu návrhu uvedené žalobkyně vyhovět, aniž by musel vydat příkaz ukládající tento zákaz.
Zadruhé si předkládající soud klade otázku dosahu pojmu „přiměřená náhrada“ uvedeného v čl. 9 odst. 3 druhé větě uvedeného nařízení, a zejména, zda je možné tuto náhradu získat za jednání učiněné před zveřejněním přihlášky ochranné známky Evropské unie a zda uvedená náhrada slouží k nahrazení celé újmy vzniklé majitelce dotčené ochranné známky, včetně vzniklé morální újmy.
Za těchto podmínek se Harju Maakohus (soud prvního stupně v Harju) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí soud pro ochranné známky Evropské unie vydat příkaz ve smyslu čl. 102 odst. 1 nařízení č. 207/2009 také, pokud to žalobce nenavrhuje a účastníci řízení neuplatňují okolnost, že žalovaný po určitém dni v minulosti ochrannou známku Evropské unie porušil nebo její porušení z jeho strany hrozilo, nebo skutečnost, že tento návrh nebo tato okolnost uplatněna nebyla, představuje ‚zvláštní důvod‘ ve smyslu první věty tohoto ustanovení?
2)
Je třeba čl. 9 odst. 3 nařízení č. 207/2009 vykládat v tom smyslu, že majitel ochranné známky Evropské unie může od třetí strany požadovat za užívání označení totožného s jeho ochrannou známkou v období od zveřejnění přihlášky ochranné známky do zveřejnění zápisu ochranné známky pouze přiměřenou náhradu na základě čl. 9 odst. 3 druhé věty uvedeného nařízení, nikoliv však náhradu za vzniklou újmu a za obvyklou hodnotu toho, co bylo získáno porušením práva, a že nárok na přiměřenou náhradu je rovněž vyloučen za období, které předcházelo zveřejnění přihlášky ochranné známky?
3)
Jaké druhy nákladů a jiných náhrad zahrnuje přiměřená náhrada podle čl. 9 odst. 3 druhé věty nařízení č. 207/2009 a lze do ní zahrnout, a případně za jakých podmínek, náhradu nemajetkové újmy majitele ochranné známky?“
K předběžným otázkám
K první otázce
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 102 odst. 1 nařízení č. 207/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že soud pro ochranné známky Evropské unie musí vydat příkaz, kterým třetí straně zakazuje pokračovat v jednání, které představuje porušení ochranné známky, i když majitel ochranné známky před tímto soudem v tomto smyslu neuvedl žádný návrh.
Tento soud uvádí, že podle určitých zásad vnitrostátního práva v oblasti organizace občanského soudního řízení, zvláště dispoziční zásady a zásady
ne ultra petita
, které jsou zakotveny v článcích 4, 5 a 439 občanského soudního řádu, nesmí vydat takový příkaz, jako je příkaz uvedený v čl. 102 odst. 1 nařízení č. 207/2009, pokud u něj nebyl v tomto smyslu předložen žádný návrh.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 101 odst. 3 nařízení č. 207/2009, nestanoví-li toto nařízení jinak, se soud pro ochranné známky Evropské unie řídí procesními předpisy, které platí pro obdobná řízení ve věcech národních ochranných známek toho členského státu, na jehož území má sídlo.
Vzhledem k tomu, že uvedené nařízení nestanoví jinak, nebrání tomu, aby byla uplatněna uvedená dispoziční zásada a zásada
ne ultra petita
.
Článek 102 odst. 1 nařízení č. 207/2009 tudíž nebrání tomu, aby soud pro ochranné známky Evropské unie na základě těchto zásad vnitrostátního práva v procesní oblasti nevydal příkaz zakazující třetí straně pokračovat v jednání, které představuje porušení ochranné známky, z důvodu, že majitel dotčené ochranné známky v tomto smyslu neuvedl žádný návrh.
Vzhledem k tomu, že neexistence povinnosti vydat příkaz uvedený v čl. 102 odst. 1 nařízení č. 207/2009 tedy vyplývá z použití pravidel vnitrostátního práva v procesní oblasti, kterému toto ustanovení nebrání, není namístě přezkoumávat otázku, zda je tato neexistence povinnosti odůvodněna existencí „zvláštního důvodu“ ve smyslu tohoto ustanovení.
V každém případě okolnost, že majitelka ochranné známky Evropské unie na základě žaloby u soudu pro ochranné známky Evropské unie pouze navrhla, aby byla určena existence jednání, které představuje porušení ochranné známky, avšak nenavrhla, aby bylo nařízeno ukončení tohoto jednání, nelze kvalifikovat jako „zvláštní důvod“ ve smyslu čl. 102 odst. 1 uvedeného nařízení.
Tento výraz se totiž týká výjimečných situací, kdy s ohledem na zvláštní charakteristické rysy chování vytýkaného třetí straně, zejména skutečnost, že tato třetí strana nemůže pokračovat v jednání, které představuje porušení nebo hrozbu porušení ochranné známky, které je jí vytýkáno, takový soud nemusí vydat příkaz zakazující třetí straně, aby v takovém jednání pokračovala, i když majitel ochranné známky za tímto účelem návrh podal (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. prosince 2006, Nokia,
C‑316/05
,
EU:C:2006:789
, bod
).
S ohledem na předcházející úvahy je třeba na první otázku odpovědět tak, že čl. 102 odst. 1 nařízení č. 207/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby soud pro ochranné známky Evropské unie na základě určitých zásad vnitrostátního práva v procesní oblasti nevydal příkaz zakazující třetí straně pokračovat v jednání, které představuje porušení ochranné známky, z důvodu, že majitel dotčené ochranné známky u tohoto soudu neuvedl v tomto smyslu žádný návrh.
Ke druhé a třetí otázce
Podstatou druhé a třetí otázky předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda čl. 9 odst. 3 druhá věta nařízení č. 207/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby majitel ochranné známky Evropské unie mohl požadovat náhradu za jednání třetí osoby učiněné před zveřejněním přihlášky dotčené ochranné známky, a dále pak zda, pokud jde o jednání třetí strany učiněné po zveřejnění přihlášky této ochranné známky, ale před zveřejněním zápisu této ochranné známky, se pojmem „přiměřená náhrada“ uvedeným v tomto ustanovení rozumí náhrada škody, která je určena k nahrazení celé újmy vzniklé tomuto majiteli, včetně navrácení obvyklé hodnoty, kterou třetí strana v důsledku užívání uvedené ochranné známky získala, jakož i náhrady vzniklé morální újmy.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že na základě čl. 9 odst. 3 první věty nařízení č. 207/2009 lze právo z ochranné známky Evropské unie vůči třetím stranám uplatnit až po zveřejnění zápisu dotčené ochranné známky.
Z toho vyplývá, že výlučné právo, které majiteli přiznává ochranná známka Evropské unie, jež mu zejména umožňuje zakázat třetím stranám užívat dotčenou ochrannou známku v rámci jednání, které představuje porušení ochranné známky na základě čl. 9 odst. 1 a 2 nařízení č. 207/2009, se může týkat pouze jednání třetích stran, k němuž došlo po zveřejnění zápisu této ochranné známky.
Článek 9 odst. 3 druhá věta nařízení č. 207/2009 však pro účely přiznání určité míry ochrany pro přihlašovatele ochranné známky v období mezi dnem zveřejnění přihlášky, což je den, od něhož se má za to, že se s touto přihláškou mohou třetí strany seznámit, a dnem zveřejnění jejího zápisu stanoví právo na „přiměřenou náhradu“ za jednání, k němuž došlo v průběhu tohoto období, které by bylo zakázáno, pokud by k němu došlo po dni zápisu uvedené ochranné známky.
Tuto ochranu lze vysvětlit souborem majetkových práv, která uvedené nařízení spojuje s přihláškou ochranné známky Evropské unie.
Podle článku 24 nařízení č. 207/2009, který je uveden v jeho oddílu 4 nadepsaném „Ochranná známka Společenství jako předmět vlastnictví“, totiž přihlášky ochranných známek Evropské unie mohou být předmětem několika druhů právních úkonů, jako je převod, zřízení věcných práv nebo licencí, jejichž společným bodem je skutečnost, že jejich cílem nebo důsledkem je zřízení práva k dotčené ochranné známce nebo jeho převod (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. února 2016, Hassan,
C‑163/15
,
EU:C:2016:71
, bod
).
V projednávané věci byla přihláška ochranné známky dotčené ve věci v původním řízení od jejího podání předmětem licence.
Vlastní hospodářská hodnota přihlášky ochranné známky Evropské unie vyplývá rovněž z jiných práv, která se pojí k takové přihlášce. Na základě nařízení č. 207/2009 má přihlašovatel v zásadě ode dne podání přihlášky ochranné známky právo přednosti s ohledem na přihlášky podané později.
Kromě toho takové úvahy týkající se souboru majetkových práv, která se pojí k přihlášce ochranné známky, vedly Evropský soud pro lidská práva zejména k závěru, že s ohledem na okolnosti dané věci posuzované jako celek taková přihláška může představovat podstatný zájem chráněný z titulu základního práva vlastnit majetek zakotveného v článku 1 dodatkového protokolu č. 1 k Evropské úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (v tomto smyslu viz ESLP, 11. ledna 2007, Anheuser-Busch Inc. v. Portugalsko, CE:ECHR:2007:0111JUD007304901, § 73 až 78).
S ohledem na tyto úvahy je třeba konstatovat, že vzhledem k tomu, že čl. 9 odst. 3 druhá věta nařízení č. 207/2009 obsahuje striktně vymezenou výjimku z pravidla, podle něhož ochrannou známku Evropské unie nelze uplatňovat před zveřejněním jejího zápisu, na základě tohoto ustanovení nelze požadovat žádnou náhradu, pokud jde o jednání, ke kterému došlo před zveřejněním přihlášky takové ochranné známky.
Kromě toho vzhledem k tomu, že čl. 9 odst. 3 druhá věta nařízení č. 207/2009 neobsahuje žádný výslovný odkaz na právo členských států za účelem určení jeho smyslu a dosahu, z toho podle ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že pojem „přiměřená náhrada“ uvedený v tomto ustanovení musí být zpravidla vykládán autonomním a jednotným způsobem, přičemž tento výklad je třeba nalézt s přihlédnutím ke kontextu uvedeného ustanovení a cíli sledovanému dotčenou právní úpravou (obdobně viz rozsudek ze dne 14. prosince 2006, Nokia,
C‑316/05
,
EU:C:2006:789
, bod
a citovaná judikatura).
Pro účely tohoto výkladu je třeba, jak rovněž uvedl předkládající soud, zohlednit skutečnost, že ochrana v podobě „přiměřené náhrady“ ve smyslu čl. 9 odst. 3 druhé věty nařízení č. 207/2009 za jednání uvedené v tomto ustanovení musí být svou povahou omezenější než ochrana, kterou požívá majitel ochranné známky za jednání, k němuž došlo po datu zápisu ochranné známky, jelikož zájem na ochraně z titulu přihlášky ochranné známky je menší než zájem na ochraně, který se musí vztahovat k ochranné známce v návaznosti na její zápis.
Ke skutečnostem uvedeným v čl. 9 odst. 3 druhé větě uvedeného nařízení totiž dochází v okamžiku, kdy ještě není jisté, zda ochranná známka, která je předmětem přihlášky k zápisu, bude skutečně zapsána, jelikož lze ještě namítnout absolutní nebo relativní důvody pro zamítnutí zápisu v plném nebo částečném rozsahu.
Práva přiznaná přihláškou ochranné známky Evropské unie mají před zápisem dotčené ochranné známky charakter, který lze kvalifikovat jako „podmíněný“.
Tento podmíněný charakter vyplývá ostatně jasně z čl. 9 odst. 3 třetí věty nařízení č. 207/2009 v rozsahu, v němž stanoví, že žalobu založenou na čl. 9 odst. 3 druhé větě tohoto nařízení lze podat k soudu pro ochranné známky Evropské unie až po zveřejnění zápisu dotčené ochranné známky.
Z toho vyplývá, že „přiměřená náhrada“, kterou lze požadovat v rámci žaloby založené na čl. 9 odst. 3 druhé větě nařízení č. 207/2009, musí mít menší dosah než náhrada škody, kterou může požadovat majitel ochranné známky Evropské unie z titulu újmy způsobené jednáním představujícím porušení ochranné známky.
Rozlišení mezi těmito dvěma druhy žalob vyplývá rovněž z toho, že jsou v článku 96 nařízení č. 207/2009 vyjmenovány různé výlučné příslušnosti soudů pro ochranné známky Evropské unie, jelikož tento článek zmiňuje odděleně v písm. a) „žaloby pro porušení“ a v písm. c) „žaloby podané na základě skutečností uvedených v čl. 9 odst. 3 druhé větě“ tohoto nařízení.
Kromě toho je třeba konstatovat, že vzhledem k tomu, že nařízení č. 207/2009 neobsahuje pravidla týkající se náhrady škody, kterou by mohl požadovat majitel ochranné známky Evropské unie za jednání, které představuje porušení ochranné známky, z čl. 101 odst. 2 tohoto nařízení vyplývá, že soud pro ochranné známky Evropské unie používá v zásadě vnitrostátní právo v dané oblasti, včetně mezinárodního práva soukromého. Z článku 14 odst. 2 uvedeného nařízení kromě toho vyplývá, že toto nařízení konkrétně nebrání dodatečnému použití vnitrostátního práva v oblasti porušování ochranné známky, a konkrétně vnitrostátního práva týkajícího se občanskoprávní odpovědnosti.
V tomto kontextu článek 13 směrnice 2004/48 stanoví některá pravidla v oblasti náhrady škody, jejichž cílem je náhrada újmy způsobené v důsledku jednání, které představuje porušení ochranné známky, která se liší podle toho, zda třetí strana vykonávala činnost, o níž věděla nebo rozumně vědět měla, že porušuje práva, anebo zda třetí strana při výkonu činnosti nevěděla ani rozumně nemohla vědět, že dochází k porušení práv.
Článek 13 odst. 1 této směrnice stanoví odškodnění, které v zásadě nahrazuje skutečně vzniklou újmu v plném rozsahu, která může zahrnovat morální újmu, pokud jednání, které představuje porušení ochranné známky, bylo učiněno vědomě, kdežto čl. 13 odst. 2 této směrnice umožňuje pouze náhradu zisků nebo škod, které mohou být předem stanoveny, pokud jednání, které představuje porušení ochranné známky, nebylo učiněno vědomě.
I když se tato ustanovení použijí jako taková pouze na jednání představující porušení ochranné známky, a tedy na jednání, k němuž došlo po zveřejnění zápisu dotčené ochranné známky, a nikoli na takové jednání před tímto zveřejněním, jako je jednání uvedené v čl. 9 odst. 3 druhé větě nařízení č. 207/2009, lze z toho vyvodit, jak v podstatě uvedl i generální advokát v bodě 51 svého stanoviska, že odškodnění příslušející z titulu „přiměřené náhrady“ nemůže překročit omezené odškodnění stanovené v čl. 13 odst. 2 směrnice 2004/48.
Vzhledem k tomu, že cílem čl. 9 odst. 3 druhé věty nařízení č. 207/2009 je spojit s ochrannou známkou práva podmíněné povahy již od zveřejnění přihlášky této ochranné známky a před samotným zveřejněním jejího zápisu, musí mít „přiměřená náhrada“ ve smyslu tohoto ustanovení užší rozsah než rozsah náhrady škody, kterou může požadovat majitel ochranné známky Evropské unie za jednání, které představuje porušení ochranné známky, k němuž došlo po zveřejnění zápisu této ochranné známky, a jejímž cílem je v zásadě zajistit náhradu skutečně vzniklé újmy v plném rozsahu, která může případně zahrnovat morální újmu.
Pro účely určení „přiměřené náhrady“ ve smyslu čl. 9 odst. 3 druhé věty nařízení č. 207/2009 je tedy třeba použít kritérium týkající se náhrady zisků a z této náhrady vyloučit náhradu rozsáhlejší újmy, která může vzniknout majiteli dotčené ochranné známky v důsledku užívání této ochranné známky, jež může zahrnovat konkrétně morální újmu.
Kritérium, které se týká náhrady zisků v rozsahu, v němž se týká nahrazení zisků, které třetí straně neoprávněně vznikly v důsledku užívání dotčené ochranné známky po dobu stanovenou v čl. 9 odst. 3 druhé větě nařízení č. 207/2009, totiž spadá pod cíl sledovaný tímto ustanovením, který spočívá v tom, aby bylo třetím stranám zabráněno v získání neoprávněného prospěchu ze samotné hospodářské hodnoty, kterou představuje přihláška ochranné známky, přičemž se má za to, že o této přihlášce věděly v návaznosti na její zveřejnění.
S ohledem na všechny předcházející úvahy je třeba na druhou a třetí otázku odpovědět tak, že čl. 9 odst. 3 druhá věta nařízení č. 207/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby majitel ochranné známky Evropské unie mohl požadovat náhradu škody za jednání třetí strany, k němuž došlo před zveřejněním přihlášky ochranné známky. Pokud jde o jednání, kterého se třetí strana dopustila v průběhu období, které následuje po zveřejnění přihlášky dotčené ochranné známky, ale před zveřejněním zápisu uvedené ochranné známky, pojmem „přiměřená náhrada“ uvedeným v tomto ustanovení se rozumí náhrada zisků, které třetím stranám skutečně vznikly v důsledku užívání této ochranné známky v průběhu uvedeného období. Tento pojem „přiměřená náhrada“ naproti tomu vylučuje náhradu rozsáhlejší újmy, která případně majiteli uvedené ochranné známky vznikla, případně včetně morální újmy.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (sedmý senát) rozhodl takto:

1)
Článek 102 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Evropské unie musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby soud pro ochranné známky Evropské unie na základě určitých zásad vnitrostátního práva v procesní oblasti nevydal příkaz zakazující třetí straně pokračovat v jednání, které představuje porušení ochranné známky, z důvodu, že majitel dotčené ochranné známky u tohoto soudu neuvedl v tomto smyslu žádný návrh.

2)
Článek 9 odst. 3 druhá věta nařízení č. 207/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby majitel ochranné známky Evropské unie mohl požadovat náhradu škody za jednání třetí strany, k němuž došlo před zveřejněním přihlášky ochranné známky. Pokud jde o jednání, kterého se třetí strana dopustila v průběhu období, které následuje po zveřejnění přihlášky dotčené ochranné známky, ale před zveřejněním zápisu uvedené ochranné známky, pojmem „přiměřená náhrada“ uvedeným v tomto ustanovení se rozumí náhrada zisků, které třetím stranám skutečně vznikly v důsledku užívání této ochranné známky v průběhu uvedeného období. Tento pojem „přiměřená náhrada“ naproti tomu vylučuje náhradu rozsáhlejší újmy, která případně majiteli uvedené ochranné známky vznikla, případně včetně morální újmy.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: estonština.