CELEX: 62021CJ0401
Recurs
Fondul de coeziune și Fondul european de dezvoltare regională (FEDR)
Regulamentul (UE) nr. 1303/2013
Rata de cofinanțare aplicabilă
Modificare a ratei intervenită între prezentarea cererii finale pentru plata intermediară și acceptarea conturilor
Principiile anualității contabile și neretroactivității

Prin recursul formulat, România solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 14 aprilie 2021, România/Comisia (
T‑543/19
, denumită în continuare hotărârea atacată,
EU:T:2021:193
), prin care acesta a respins acțiunea sa având ca obiect anularea în parte a Deciziei C(2019) 4027 final a Comisiei din 23 mai 2019 (denumită în continuare „decizia în litigiu”) privind acceptarea conturilor și calculul sumelor exigibile din partea Fondului de coeziune și a Fondului european de dezvoltare regională (FEDR) pentru exercițiul contabil 2017-2018 și pentru programul operațional CCI 2014RO16M1OP001 „Infrastructură Mare” prin aplicarea unei rate de cofinanțare pentru axele prioritare 1 și 2 ale acestui program operațional de 75 %, iar nu de 85 %.
Cadrul juridic
Potrivit articolului 1 din Regulamentul (UE) nr. 1303/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 decembrie 2013 de stabilire a unor dispoziții comune privind Fondul european de dezvoltare regională, Fondul social european, Fondul de coeziune, Fondul european agricol pentru dezvoltare rurală și Fondul european pentru pescuit și afaceri maritime, precum și de stabilire a unor dispoziții generale privind Fondul european de dezvoltare regională, Fondul social european, Fondul de coeziune și Fondul european pentru pescuit și afaceri maritime și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1083/2006 al Consiliului (
JO 2013, L 347, p. 320
, rectificare în
JO 2016, L 200, p. 140
), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (UE, Euratom) 2018/1046 al Parlamentului European și al Consiliului din 18 iulie 2018 (
JO 2018, L 193, p. 1
) (denumit în continuare „Regulamentul nr. 1303/2013”):
„Prezentul regulament stabilește norme comune aplicabile [FEDR], Fondului social european (FSE), Fondului de coeziune, Fondului european agricol pentru dezvoltare rurală (FEADR) și Fondului european pentru pescuit și afaceri maritime (FEPAM), care funcționează în temeiul unui cadru comun (denumite în continuare «fondurile structurale și de investiții europene» – «fondurile ESI»). […]
Partea a treia stabilește normele generale privind FEDR, FSE (denumite împreună «fondurile structurale») și Fondul de coeziune privind sarcinile, obiectivele prioritare și organizarea fondurilor structurale și a Fondului de coeziune (denumite în continuare «fondurile»), criteriile pe care trebuie să le îndeplinească statele membre și regiunile astfel încât să fie eligibile pentru contribuție din partea fondurilor, resursele financiare disponibile și criteriile pentru alocarea lor.
Partea a patra stabilește normele generale aplicabile fondurilor și FEPAM în ceea ce privește gestionarea și controlul, gestiunea financiară, conturile și corecțiile financiare.
[…]”
Articolul 2 punctul 4 din acest regulament prevede:
„În sensul prezentului regulament, se aplică următoarele definiții:
[…]
4) «norme specifice fondurilor» înseamnă dispozițiile stabilite în sau prevăzute în temeiul părții a treia sau a patra din prezentul regulament sau într‑un regulament care reglementează unu sau mai multe fonduri ESI menționate sau enumerate la articolul 1 al patrulea paragraf”.
Sub titlul „Determinarea ratelor de cofinanțare”, articolul 120 din regulamentul amintit prevede:
„(1)   Decizia Comisiei [Europene] de adoptare a unui program operațional stabilește rata de cofinanțare și cuantumul maxim al contribuției din partea fondurilor pentru fiecare axă prioritară. În cazul în care o axă prioritară se referă la mai multe categorii de regiuni sau la mai multe fonduri, decizia Comisiei stabilește, dacă este cazul, rata de cofinanțare în funcție de categoria de regiuni și de fond.
(2)   Pentru fiecare axă prioritară, decizia Comisiei stabilește dacă rata de cofinanțare pentru axa prioritară se va aplica la:
(a)
cheltuielile eligibile totale, inclusiv cheltuielile publice și private; sau
(b)
cheltuielile publice eligibile.
(3)   Rata de cofinanțare la nivelul fiecărei axe prioritare și, unde este cazul, în funcție de categoria regiunii și a fondului a programelor operaționale în cadrul obiectivului privind investițiile pentru creștere economică și locuri de muncă nu este mai mare de:
(a)
85 % pentru Fondul de coeziune;
[…]
Comisia realizează o evaluare pentru a analiza dacă menținerea ratei de cofinanțare menționată la al doilea paragraf se justifică și după 30 iunie 2017 și, dacă este cazul, prezintă o propunere legislativă înainte de 30 iunie 2016.
[…]”
Articolul 130 din același regulament, intitulat „Norme comune în materie de calculare a plăților intermediare și de plată a soldului final”, prevede la alineatul (1):
„Comisia rambursează cu titlu de plăți intermediare 90 % din suma care rezultă din aplicarea ratei de cofinanțare pentru fiecare prioritate, stabilită în decizia de adoptare a programului operațional, la cheltuielile eligibile pentru prioritatea inclusă în cererea de plată. Comisia determină sumele restante de rambursat sub formă de plăți intermediare sau care trebuie recuperate în conformitate cu articolul 139.”
Potrivit articolului 131 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1303/2013:
„(1)   Cererile de plată includ, pentru fiecare prioritate:
(a)
cuantumul total al cheltuielilor eligibile suportate de beneficiari și plătite în cadrul implementării operațiunilor, astfel cum este înscris în sistemul contabil al autorității de certificare;
(b)
cuantumul total al cheltuielilor publice suportate în cadrul implementării operațiunilor, astfel cum este înscris în sistemul contabil al autorității de certificare.
[…]”
Articolul 135 din acest regulament, intitulat „Termenele limită de prezentare a cererilor de plată intermediară și pentru plata acestora”, prevede:
„(1)   Autoritatea de certificare trimite periodic o cerere de plată intermediară în conformitate cu articolul 131 alineatul (1), care să acopere sumele înscrise în sistemul său contabil în exercițiul contabil. Cu toate acestea, este posibil ca, atunci când consideră că este necesar, autoritatea de certificare să includă astfel de sume în cererile de plată înaintate în anii contabili ulteriori.
(2)   Autoritatea de certificare depune cererea finală pentru o plată intermediară până la data de 31 iulie consecutivă încheierii exercițiului contabil precedent și, în orice caz, înainte de depunerea primei cereri de plată intermediară pentru următorul exercițiu contabil.
(3)   Prima cerere de plată intermediară nu se transmite înaintea notificării Comisiei cu privire la desemnarea autorităților de management și de certificare în conformitate cu articolul 124.
(4)   Plățile intermediare nu se efectuează pentru un program operațional decât în cazul în care raportul anual de implementare nu a fost trimis Comisiei, în conformitate cu normele specifice fondurilor.
(5)   Sub rezerva disponibilității fondurilor, Comisia efectuează plata intermediară în termen de cel mult 60 de zile de la data la care o cerere de plată este înregistrată de Comisie.”
Articolul 137 din regulamentul menționat, care reglementează pregătirea conturilor, prevede:
„(1)   Conturile menționate la articolul 63 alineatul (5) litera (a) și la articolul 63 alineatul (6) din Regulamentul [(UE, Euratom) nr. 966/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 25 octombrie 2012 privind normele financiare aplicabile bugetului general al Uniunii și de abrogare a Regulamentului (CE, Euratom) nr. 1605/2002 al Consiliului (
JO 2012, L 298, p. 1
)] se prezintă Comisiei pentru fiecare program operațional. Conturile acoperă exercițiul contabil și includ la nivelul fiecărei axe prioritare și, după caz, la nivelul fiecărui fond și al fiecărei categorii de regiuni:
(a)
cuantumul total al cheltuielilor eligibile care au fost înregistrate în sistemele contabile ale autorității de certificare care au fost incluse în cererile de plată adresate Comisiei în conformitate cu articolul 131 și articolul 135 alineatul (2) până la data de 31 iulie care urmează sfârșitului exercițiului contabil, suma totală a cheltuielilor publice corespondente efectuate în cursul implementării operațiunilor și suma totală a plăților corespunzătoare efectuate către beneficiari în temeiul articolului 132 alineatul (1);
[…]
(d)
pentru fiecare prioritate, o reconciliere între cheltuielile declarate în conformitate cu litera (a) și cheltuielile declarate pentru același exercițiu contabil în cererile de plată, însoțită de o explicație a oricăror diferențe.
(2)   În cazul în care cheltuielile incluse anterior într‑o cerere de plată intermediară pentru exercițiul contabil sunt excluse din conturile sale de către un stat membru datorită unei evaluări în curs de desfășurare a legalității și a regularității respectivelor cheltuieli, oricare din acele cheltuieli sau toate acele cheltuieli care se dovedesc ulterior a fi legale și regulamentare pot fi incluse într‑o cerere de plată intermediară legată de anii contabili ulteriori.
[…]”
Sub titlul „Examinarea și acceptarea conturilor”, articolul 139 din același regulament prevede:
„(1)   Comisia examinează documentele prezentate de statul membru în temeiul articolului 138. La cererea Comisiei, statul membru oferă toate informațiile suplimentare necesare pentru a permite Comisiei să stabilească dacă respectivele conturi sunt complete, exacte și corecte, în termenul stabilit la articolul 84.
(2)   Comisia acceptă conturile în cazul în care este în măsură să conchidă că acestea sunt complete, exacte și corecte. Comisia ajunge la o astfel de concluzie în situația în care autoritatea de audit a prezentat o opinie de audit fără rezerve cu privire la integralitatea, exactitatea și veridicitatea conturilor, cu excepția cazului în care Comisia are dovezi concrete ale faptului că opinia de audit referitoare la conturi nu este fiabilă.
[…]
(6)   Pe baza conturilor acceptate, Comisia calculează suma exigibilă din partea fondurilor și a FEPAM pentru exercițiul contabil și ajustările care decurg de aici în raport cu plățile efectuate către statul membru respectiv. Comisia ia în considerare:
(a)
sumele înscrise în conturile prevăzute la articolul 137 alineatul (1) litera (a) și la care se aplică rata de cofinanțare pentru fiecare axă prioritară;
(b)
suma totală a plăților efectuate de Comisie în timpul exercițiului contabil în cauză, constând în:
(i)
suma de plăți intermediare plătite de către Comisie în conformitate cu articolul 130 alineatul (1) și cu articolul 24; și
(ii)
suma prefinanțării plătite anual în temeiul articolului 134 alineatul (2).
(7)   După realizarea calculării menționate la alineatul (6), Comisia închide prefinanțarea anuală respectivă și plătește eventualele sume suplimentare datorate în termen de 30 de zile de la acceptarea conturilor. În cazul în care există o sumă de recuperat din partea statului membru, aceasta face obiectul unui ordin de recuperare emis de Comisie, care se execută, atunci când este posibil, prin compensare cu sumele datorate statului membru în contul plăților ulterioare către același program operațional. O astfel de recuperare nu constituie o corecție financiară și nu reduce sprijinul acordat programului operațional din partea fondurilor și a FEPAM. Suma recuperată constituie venituri alocate în conformitate cu articolul 177 alineatul (3) din Regulamentul [nr. 966/2012].
[…]”
Istoricul litigiului
Istoricul litigiului a fost prezentat de Tribunal la punctele 1-10 din hotărârea atacată și, în scopul prezentei proceduri, poate fi rezumat după cum urmează.
Prin Decizia de punere în aplicare C(2015) 4823 final din 9 iulie 2015 (denumită în continuare „Decizia de punere în aplicare din 2015”), adoptată în temeiul articolului 29 alineatul (4) și al articolului 96 alineatul (10) din Regulamentul nr. 1303/2013, Comisia a aprobat anumite elemente din programul operațional CCI 2014RO16M1OP001 „Infrastructură Mare” pentru sprijinul din partea FEDR și a Fondului de coeziune, în temeiul obiectivului referitor la investițiile pentru creștere economică și locuri de muncă în România în perioada 1 ianuarie 2014-31 decembrie 2020 (denumit în continuare „programul operațional”). Acest program cuprindea opt axe prioritare.
Articolul 4 alineatul (3) din Decizia de punere în aplicare din 2015 coroborat cu anexa II la aceasta a prevăzut rata de cofinanțare pentru axele prioritare 1 și 2 ale acestui program la 75 % și a precizat că această rată urma să se aplice cheltuielilor publice eligibile.
La 6 iulie 2018, autoritățile române au transmis Comisiei cererea finală pentru plata intermediară referitoare la programul operațional aferentă exercițiului contabil 2017-2018, în conformitate cu articolul 135 alineatul (2) din Regulamentul (UE) nr. 1303/2013.
Prin Decizia de punere în aplicare C(2018) 8890 final din 12 decembrie 2018 (denumită în continuare „Decizia de punere în aplicare din 2018”), adoptată în temeiul articolului 96 alineatul (10) din Regulamentul nr. 1303/2013, Comisia a modificat printre altele anexa II la Decizia de punere în aplicare din 2015, majorând la 85 % rata de cofinanțare pentru axele prioritare 1 și 2 ale programului operațional.
În cursul unei reuniuni care a avut loc la 15 ianuarie 2019 între autoritățile române și Comisie, aceste autorități au solicitat aplicarea pentru exercițiul contabil 2017-2018 a ratei de cofinanțare pentru axele prioritare 1 și 2 ale programului operațional de 85 %, astfel cum este prevăzută în Decizia de punere în aplicare din 2018, în locul ratei de 75 % prevăzute în Decizia de punere în aplicare din 2015. Ca răspuns la această cerere, Comisia a arătat că îndrumările care figurează în ghidul intitulat „Orientări pentru statele membre privind pregătirea, examinarea și acceptarea conturilor”, în versiunea stabilită de Comisie la 3 decembrie 2018, se opuneau aplicării pentru exercițiul menționat a ratei de cofinanțare de 85 % prevăzute în Decizia de punere în aplicare din 2018.
La 15 februarie 2019, autoritățile române au transmis Comisiei conturile programului operațional aferente exercițiului contabil 2017-2018, în conformitate cu articolul 138 litera (a) din Regulamentul nr. 1303/2013.
Prin scrisorile din 8 martie și din 13 mai 2019, autoritățile române au reiterat cererea adresată Comisiei de aplicare a ratei de cofinanțare de 85 % pentru axele prioritare 1 și 2 ale programului operațional pentru exercițiul contabil 2017-2018.
Prin scrisoarea din 17 mai 2019, Comisia a confirmat autorităților române că rata de cofinanțare de 85 % pentru axele prioritare 1 și 2 ale programului operațional nu era aplicabilă pentru exercițiul contabil 2017-2018. Mai precis, ea a explicat că, în cadrul perioadei de programare 2014-2020 și în conformitate cu îndrumările din ghidul menționat la punctul 15 din prezenta hotărâre, orice modificare a unei rate de cofinanțare se aplică numai exercițiilor contabile în curs și viitoare, în temeiul principiului anualității contabile.
La 23 mai 2019, Comisia a adoptat decizia în litigiu, prin care, pe de o parte, a acceptat conturile programului operațional aferente exercițiului contabil 2017-2018, în conformitate cu articolul 139 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 1303/2013, și, pe de altă parte, pe baza conturilor acceptate, a calculat suma exigibilă din partea Fondului de coeziune și a FEDR pentru exercițiul în cauză, în conformitate cu articolul 139 alineatul (6) din acest regulament. Din anexa la această decizie reiese că la calcularea sumei respective Comisia a aplicat rata de cofinanțare de 75 % pentru axele prioritare 1 și 2 ale programului operațional, astfel cum era prevăzută în Decizia de punere în aplicare din 2015.
Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 30 iulie 2019, România a solicitat anularea în parte a deciziei în litigiu, în măsura în care Comisia a aplicat o rată de cofinanțare de 75 %, iar nu de 85 %, pentru axele prioritare 1 și 2 ale programului operațional.
În susținerea acțiunii, România a invocat două motive, întemeiate, primul, pe încălcarea articolului 120 alineatul (3) și a articolului 139 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1303/2013, precum și a principiului protecției încrederii legitime, iar al doilea, pe încălcarea obligației de motivare prevăzute la articolul 296 al doilea paragraf TFUE și a principiului bunei administrări.
Prin hotărârea atacată, Tribunalul a respins acțiunea în întregime, considerând că aceste motive sunt neîntemeiate.
În ceea ce privește în special primul aspect al primului motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 120 alineatul (3) și a articolului 139 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1303/2013, Tribunalul a înlăturat acest aspect, efectuând, într‑o primă etapă, la punctele 29-51 din hotărârea atacată, o interpretare literală, contextuală și teleologică a acestei din urmă dispoziții și examinând, într‑o a doua etapă, la punctele 53-71 din hotărârea atacată, argumentele prezentate de România în susținerea tezei potrivit căreia rata de cofinanțare aplicabilă în conformitate cu articolul 139 alineatul (6) litera (a) din Regulamentul nr. 1303/2013 ar fi cea în vigoare la momentul acceptării conturilor.
Concluziile părților
Prin recursul formulat, România solicită Curții:
–
anularea hotărârii atacate;
–
pronunțarea definitivă cu privire la acțiunea introdusă la Tribunal, anulând în parte decizia în litigiu, în măsura în care Comisia a aplicat o rată de cofinanțare de 75 %, iar nu de 85 %, pentru axele prioritare 1 și 2 ale programului operațional, și, cu titlu subsidiar, trimiterea cauzei spre rejudecare la Tribunal pentru a se pronunța asupra acestei acțiuni, precum și
–
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Curții:
–
respingerea recursului și
–
obligarea României la plata cheltuielilor de judecată.
Cu privire la recurs
În susținerea recursului, recurenta invocă trei motive, întemeiate, primul, pe o eroare de drept în interpretarea și în aplicarea articolului 139 alineatul (6) litera (a) din Regulamentul nr. 1303/2013 coroborat cu articolul 137 alineatul (1) literele (a) și (d) și alineatul (2), cu articolul 131, cu articolul 135 alineatul (2), precum și cu articolul 139 alineatele (1), (2) și (7) din acest regulament, al doilea, pe o eroare de drept în interpretarea și în aplicarea principiului anualității contabile și, al treilea, pe o eroare de drept în interpretarea și în aplicarea principiului neretroactivității.
Cu privire la primul motiv
Argumentația părților
Prin intermediul primului motiv, România reproșează în esență Tribunalului că a interpretat și a aplicat în mod eronat articolul 139 alineatul (6) litera (a) din Regulamentul nr. 1303/2013 coroborat cu articolul 137 alineatul (1) literele (a) și (d) și alineatul (2), cu articolul 131, cu articolul 135 alineatul (2), precum și cu articolul 139 alineatele (1), (2) și (7) din acest regulament atunci când a statuat că rata de cofinanțare care se aplică la calcularea sumei exigibile din partea Fondului de coeziune și a FEDR pentru un anumit exercițiu contabil este cea în vigoare la data depunerii de către statul membru respectiv a cererii finale pentru plata intermediară corespunzătoare exercițiului contabil în cauză, dat fiind că, pe de o parte, toate cheltuielile eligibile luate în considerare de Comisie la calcularea sumei exigibile din partea acestor fonduri sunt cele prezentate în cererea finală pentru plata intermediară și că, pe de altă parte, cheltuielile eligibile și rata de cofinanțare care li se aplică sunt două elemente legate intrinsec, pe baza cărora se calculează suma exigibilă din partea fondurilor menționate.
Mai precis, recurenta reproșează, în primul rând, Tribunalului că a apreciat, la punctele 38, 39, 60 și 68 din hotărârea atacată, că cuantumul cheltuielilor înscris în cererea finală pentru plata intermediară constituie baza de calcul a sumei exigibile din partea Fondului de coeziune și a FEDR, în timp ce, în opinia recurentei, numai cuantumul cheltuielilor care figurează în conturile acceptate permite stabilirea cuantumului respectiv, din moment ce aceste conturi sunt singurele care reflectă, în mod exhaustiv și definitiv, cheltuielile eligibile.
Tribunalul ar fi asimilat astfel în mod eronat suma totală a cheltuielilor eligibile care figurează în cererea finală pentru plata intermediară corespunzătoare unui exercițiu contabil sumei totale a cheltuielilor eligibile care figurează în conturile acceptate privind acest exercițiu, în condițiile în care cele două sume sunt diferite, iar Comisia, în conformitate cu articolul 139 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1303/2013, calculează suma exigibilă din partea Fondului de coeziune și a FEDR pe baza conturilor acceptate.
Faptul că, în conformitate cu articolul 137 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1303/2013, o cheltuială care figura anterior într‑o cerere de plată intermediară prezentată pentru un anumit exercițiu contabil poate fi exclusă din conturile sale de către un stat membru datorită unei evaluări în curs de desfășurare a legalității și a regularității respectivei cheltuieli ar demonstra că cererea finală pentru plata intermediară și conturile acceptate de Comisie pot reflecta cheltuieli distincte.
În al doilea rând, recurenta susține că asimilarea efectuată de Tribunal este contrară principiului bunei gestiuni financiare, dispozițiilor Regulamentului nr. 1303/2013 referitoare la transmiterea și acceptarea conturilor, precum și garanțiilor procedurale asociate etapei referitoare la acceptarea conturilor care vizează asigurarea integrității Fondului de coeziune și a FEDR.
În acest context, recurenta contestă aprecierea Tribunalului care figurează la punctul 59 din hotărârea atacată, potrivit căreia procedura referitoare la pregătirea, la examinarea și la acceptarea conturilor pentru un exercițiu contabil determinat are un caracter „formal”.
În al treilea rând, recurenta arată că, întrucât a afirmat, la punctul 40 din hotărârea atacată, că, pentru a calcula suma exigibilă, Comisia ia în considerare și suma totală a plăților efectuate de ea în timpul exercițiului contabil, sumă care o cuprinde printre altele pe cea a plăților intermediare efectuate de această instituție în temeiul articolului 130 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1303/2013, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept.
Astfel, pe de o parte, suma exigibilă ar fi o sumă cumulativă, reprezentând totalul susținerii din partea Fondului de coeziune și a FEDR pentru un exercițiu contabil, care se calculează prin aplicarea ratei de cofinanțare în vigoare la totalul cheltuielilor certificate în conturi și acceptate de Comisie, așa încât determinarea sumei exigibile ar presupune un calcul nou, complet independent în raport cu plățile efectuate anterior în cursul exercițiului contabil. Pe de altă parte, plățile intermediare ar constitui exclusiv unul dintre elementele luate în considerare în determinarea restului de plată. Așadar, plățile efectuate în cursul exercițiului contabil, inclusiv plățile intermediare, ar fi deduse din suma exigibilă totală, ceea ce ar permite să se stabilească soldul datorat statelor membre de Fondul de coeziune și de FEDR sau de statele membre acestor fonduri.
Comisia contestă argumentația recurentei.
Aprecierea Curții
În primul rând, trebuie precizat că, la punctul 37 din hotărârea atacată, care nu este contestat de recurentă, după ce a constatat că cererea finală pentru plata intermediară trebuie să intervină ca urmare a încheierii unui anumit exercițiu contabil, Tribunalul a declarat că cererea respectivă „constituie baza pentru pregătirea conturilor și pentru calcularea sumei exigibile din partea Fondului de coeziune și a FEDR”.
Din modul de redactare a acestui punct și în special din termenul „[a]stfel” care urmează acestei declarații reiese că aceasta se întemeiază pe aprecierea Tribunalului care figurează în a doua teză a punctului menționat, și anume că cererea finală pentru plata intermediară constituie baza pentru a stabili atât cheltuielile luate în considerare de Comisie în temeiul articolului 139 alineatul (6) litera (a) din Regulamentul nr. 1303/2013, cât și suma totală a plăților intermediare luate în considerare de Comisie în temeiul aceluiași alineat (6) litera (b).
După cum rezultă din interpretarea punctelor 38-41 din hotărârea atacată, punctele 38 și 39 din această hotărâre, pe care recurenta le contestă, cuprind motivele care stau la baza aprecierii potrivit căreia cererea finală pentru plata intermediară constituie baza pentru stabilirea cheltuielilor luate în considerare de Comisie în temeiul articolului 139 alineatul (6) litera (a) din Regulamentul nr. 1303/2013. Mai precis, la aceste din urmă puncte Tribunalul a interpretat dispoziția respectivă în lumina contextului în care ea se înscrie.
În această privință trebuie amintit că, potrivit articolului 139 alineatul (6) litera (a) din Regulamentul nr. 1303/2013, în scopul calculării sumei exigibile din partea Fondului de coeziune și a FEDR pentru exercițiul contabil, Comisia ia în considerare sumele înscrise în conturile prevăzute la articolul 137 alineatul (1) litera (a) din acest regulament cărora li se aplică rata de cofinanțare pentru fiecare axă prioritară.
Articolul 137 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 1303/2013 prevede că conturile care acoperă exercițiul contabil includ printre altele cuantumul total al cheltuielilor eligibile care au fost înregistrate în sistemele contabile ale autorității de certificare și care au fost incluse în cererile de plată adresate Comisiei în conformitate cu articolul 131 și cu articolul 135 alineatul (2) din acest regulament până la data de 31 iulie care urmează sfârșitului exercițiului contabil.
Articolul 131 alineatul (1) din acest regulament prevede că cererile de plată includ, pentru fiecare prioritate, pe de o parte, cuantumul total al cheltuielilor eligibile efectuate de beneficiari și plătite în cadrul implementării operațiunilor, astfel cum este înscris în sistemul contabil al autorității de certificare, și, pe de altă parte, cuantumul total al cheltuielilor publice efectuate în implementarea operațiunilor, astfel cum este înscris în sistemul contabil al autorității menționate.
La rândul său, articolul 135 din Regulamentul nr. 1303/2013 prevede la alineatele (1) și (2), pe de o parte, că autoritatea de certificare trimite periodic o cerere de plată intermediară, în conformitate cu articolul 131 alineatul (1) din acest regulament, care să acopere sumele înscrise în sistemul său contabil în exercițiul contabil și, pe de altă parte, că această autoritate depune cererea finală pentru o plată intermediară până la data de 31 iulie consecutivă încheierii exercițiului contabil precedent și, în orice caz, înainte de depunerea primei cereri de plată intermediară pentru următorul exercițiu contabil.
Din dispozițiile enunțate la punctele 39-42 din prezenta hotărâre rezultă,
primo
, că conturile privind un anumit exercițiu contabil nu pot cuprinde decât cheltuielile eligibile care au fost plătite și înregistrate în sistemul contabil al autorității de certificare în cursul exercițiului contabil și care au fost declarate de aceasta prin intermediul unor cereri de plată intermediară prezentate Comisiei.
Secundo
, fiecare cerere de plată intermediară reia de la început calculul cheltuielilor eligibile plătite și înregistrate în sistemul contabil al autorității de certificare în cursul exercițiului contabil, astfel încât cererea finală pentru plata intermediară, care poate fi prezentată până la data de 31 iulie consecutivă încheierii acestui exercițiu, consolidează cuantumul total cumulat al cheltuielilor eligibile declarate în cursul exercițiului respectiv, astfel cum a constatat Tribunalul la punctele 38 și 68 din hotărârea atacată și așa cum recurenta însăși recunoaște în recursul său.
Tertio
, cererea finală pentru plata intermediară încheie, așadar, declararea cheltuielilor eligibile corespunzătoare exercițiului contabil în cauză, în sensul că după prezentarea acesteia statul membru în cauză nu mai poate declara cheltuieli eligibile pentru plată aferente acestui exercițiu contabil, după cum a constatat și Tribunalul la punctul 38 din hotărârea atacată. Rezultă că totalitatea cheltuielilor exigibile corespunzătoare unui exercițiu contabil care pot fi incluse în conturile acceptate referitoare la acest exercițiu, pe baza cărora se calculează suma exigibilă din partea Fondului de coeziune și a FEDR pentru exercițiul respectiv, sunt cele care figurează în cererea finală pentru plata intermediară.
În consecință, rezultă din articolul 139 alineatul (6) litera (a) din Regulamentul nr. 1303/2013 coroborat cu articolul 131 alineatul (1), cu articolul 135 alineatele (1) și (2) și cu articolul 137 alineatul (1) litera (a) din acest regulament că cererea finală pentru plata intermediară constituie baza pentru a stabili cheltuielile luate în considerare de Comisie în temeiul articolului 139 alineatul (6) litera (a) din regulamentul menționat și, prin urmare, pentru calcularea sumei exigibile din partea Fondului de coeziune și a FEDR, astfel cum a constatat Tribunalul la punctul 37 din hotărârea atacată, în sensul că suma totală a cheltuielilor eligibile care figurează în cererea finală pentru plata intermediară corespunzătoare unui anumit exercițiu contabil constituie „punctul de pornire” pentru calcularea sumei exigibile din partea acestor fonduri pentru exercițiul respectiv.
Or, lectura de ansamblu a punctelor 37-41 din hotărârea atacată permite să se constate că exact aceasta este concluzia la care a ajuns și Tribunalul la punctul 39 din această hotărâre atunci când a statuat că interpretarea coroborată a articolului 139 alineatul (6) litera (a) din Regulamentul nr. 1303/2013 cu articolul 137 alineatul (1) litera (a) și cu articolul 135 alineatul (2) din acest regulament, care fac trimitere succesiv unele la altele, indică faptul că cheltuielile eligibile luate în considerare de Comisie la calcularea sumei exigibile din partea Fondului de coeziune și a FEDR sunt cele care au fost înscrise în sistemul contabil al autorității de certificare în cursul exercițiului contabil în cauză și care au fost prezentate în cererea finală pentru plata intermediară.
De altfel, această constatare a fost de asemenea prezentată de recurentă, la punctul 46 din recursul său, în care ea a arătat că „[p]entru determinarea sumei exigibile [din partea Fondului de coeziune și a FEDR], se calculează mai întâi valoarea totală a cheltuielilor introduse în sistemele contabile ale autorității de certificare și care au fost incluse în cererile pentru plata intermediară prezentate Comisiei” și că, „[a]vând în vedere că fiecare cerere pentru plata intermediară reia de la capăt calculul cheltuielilor introduse în sistemele contabile, cererea finală pentru plata intermediară ar trebui să reflecte toate cheltuielile declarate în cursul exercițiului contabil”. Așadar, recurenta însăși consideră, pentru aceleași motive ca și Tribunalul, că cererea finală pentru plata intermediară constituie punctul de plecare pentru calculul sumei exigibile din partea Fondului de coeziune și a FEDR, fără ca aceasta să implice totuși asimilarea cheltuielilor care figurează în această cerere cu cele care figurează în conturile acceptate.
În sfârșit, trebuie arătat că, întemeindu‑se pe faptul că toate cheltuielile eligibile aferente unui exercițiu contabil determinat sunt adoptate la momentul cererii finale pentru plata intermediară referitoare la acest exercițiu, Tribunalul a concluzionat, la punctul 39 din hotărârea atacată, că este în perfectă concordanță cu economia Regulamentului nr. 1303/2013 ca stabilirea ratei de cofinanțare aplicabile cheltuielilor respective să urmeze aceeași logică, așa încât această rată să fie cea care era în vigoare cel târziu la momentul depunerii cererii finale pentru plata intermediară.
Astfel, luarea în considerare de către Tribunal a datei prezentării cererii finale pentru plata intermediară în scopul stabilirii ratei de cofinanțare aplicabile rezultă exclusiv din constatările efectuate în mod întemeiat de Tribunal, potrivit cărora, pe de o parte, cererea finală pentru plata intermediară cristalizează cuantumul total al cheltuielilor eligibile care au fost înscrise în sistemul contabil al autorității de certificare în cursul exercițiului contabil în cauză și care au fost prezentate pentru plată în cadrul acestui exercițiu și, pe de altă parte, cererea menționată încheie declarația de cheltuieli eligibile corespunzătoare acestui exercițiu din moment ce, în urma depunerii acesteia, statul membru vizat nu mai poate prezenta cheltuieli eligibile pentru plată aferente acestui exercițiu contabil.
În acest context, trebuie subliniat că faptul că anumite cheltuieli eligibile care figurează în cererea finală pentru plata intermediară pot fi eventual excluse din conturi, printre altele ca urmare a neregularității sale, nu modifică cu nimic, după cum a declarat Tribunalul în mod întemeiat la punctul 68 din hotărârea atacată, constatările care figurează la punctul precedent din prezenta hotărâre și pe care s‑a întemeiat Tribunalul pentru a ajunge la concluzia enunțată la punctul 39 din hotărârea atacată.
Prin urmare, contrar celor pretinse de recurentă, motivele care figurează la punctele 38, 39 și 68 din hotărârea atacată nu permit să se considere că Tribunalul a asimilat suma totală a cheltuielilor eligibile care figurează în cererea finală pentru plata intermediară corespunzătoare unui exercițiu contabil determinat sumei totale a cheltuielilor eligibile care figurează în conturile acceptate aferente acestui exercițiu și că a atribuit implicit în acest mod un caracter definitiv sumei totale a cheltuielilor eligibile care figurează în cererea menționată. Nu se poate deduce din aceste motive nici că, pentru a ajunge la concluzia potrivit căreia data de referință luată în considerare pentru stabilirea ratei de cofinanțare aplicabile pentru un exercițiu contabil determinat este cea a prezentării cererii finale pentru plata intermediară corespunzătoare acestui exercițiu, Tribunalul s‑a întemeiat pe o asemenea asimilare. Situația este aceeași în ceea ce privește punctul 60 din hotărârea atacată, care reproduce concluzia care figurează la punctul 39 din această hotărâre.
În consecință, argumentația recurentei, astfel cum a fost rezumată la punctele 28-30 din prezenta hotărâre, nu este întemeiată.
În al doilea rând, nu este întemeiat nici argumentul recurentei potrivit căruia luarea în considerare a datei prezentării cererii finale pentru plata intermediară în scopul stabilirii ratei de cofinanțare aplicabile compromite procedurile referitoare la pregătirea, transmiterea, examinarea și acceptarea conturilor și garanțiile procedurale aferente acceptării conturilor prin care se urmărește asigurarea integrității Fondului de coeziune și a FEDR.
Astfel, este suficient să se arate că aceste proceduri trebuie, în orice caz, să se desfășoare în conformitate cu dispozițiile Regulamentului nr. 1303/2013 și cu principiul bunei gestiuni financiare și că nu are, așadar, nicio incidență faptul că data luată în considerare în scopurile indicate este data cererii finale pentru plata intermediară sau data acceptării conturilor.
Pe de altă parte, contrar celor sugerate de recurentă, Tribunalul nu a subestimat deloc importanța procedurii referitoare la pregătirea, la examinarea și la acceptarea conturilor pentru un exercițiu contabil determinat în vederea calculării sumei exigibile din partea Fondului de coeziune și a FEDR, atribuind acestei proceduri un caracter formal.
Într‑adevăr, pe lângă faptul că, la punctul 58 din hotărârea atacată, Tribunalul a recunoscut în mod explicit că procedura respectivă prezintă o importanță „capitală” în acest scop, întrucât, așa cum susține recurenta, permite Comisiei să verifice exhaustivitatea, exactitatea și veridicitatea conturilor prezentate de statul membru în cauză, după cum reiese din cuprinsul punctului 59 din hotărârea atacată, caracterul „formal” pe care Tribunalul l‑a atribuit acestei proceduri este legat exclusiv de faptul, constatat în mod întemeiat de Tribunal, că această procedură consistă într‑o verificare
ex post
a cheltuielilor eligibile care figurează în conturile întocmite de statele membre pe baza cererilor de plată intermediară depuse la Comisie, astfel încât procedura amintită nu poate avea ca rezultat contabilizarea unor cheltuieli care nu au făcut obiectul unor asemenea cereri.
În al treilea și ultimul rând, în ceea ce privește argumentul recurentei prin care se urmărește contestarea punctului 40 din hotărârea atacată, trebuie să se constate că, din moment ce nu face decât să amintească conținutul articolului 139 alineatul (6) litera (b) din Regulamentul nr. 1303/2013, precum și al articolului 130 alineatul (1) din acest regulament, acest punct nu poate fi afectat de o eroare de drept.
În aceste condiții, primul motiv trebuie respins.
Cu privire la al doilea motiv
Argumentația părților
Prin intermediul celui de al doilea motiv, recurenta susține în esență că, întrucât a apreciat, la punctul 50 din hotărârea atacată, că a aplica cheltuielilor efectuate în cursul unui exercițiu contabil și înscrise în sistemul contabil o rată de cofinanțare adoptată ulterior cererii finale pentru plata intermediară ar echivala în esență cu încălcarea principiului anualității contabile, Tribunalul a interpretat și a aplicat în mod eronat acest principiu.
Recurenta arată că aplicarea pentru un exercițiu contabil determinat a unei rate de cofinanțare stabilite după data cererii finale pentru plata intermediară corespunzătoare acestui exercițiu, dar înainte de închiderea conturilor privind exercițiul menționat, cum este rata de cofinanțare stabilită prin decizia de punere în aplicare din 2018, respectă principiul anualității contabile.
Potrivit recurentei, chiar dacă cheltuielile sunt declarate eșalonat prin intermediul cererilor de plată intermediară, acestea sunt cumulate la momentul transmiterii conturilor, în scopul acceptării acestora din urmă și al calculului sumei exigibile din partea Fondului de coeziune și a FEDR, care se raportează la totalul cheltuielilor eligibile înregistrate într‑un exercițiu contabil, ceea ce face posibilă actualizarea ratei de cofinanțare în orice moment, până la data acceptării conturilor și a calculului cuantumului exigibil, fără ca aplicarea ratei de cofinanțare actualizate să determine noi calcule ale plăților intermediare deja efectuate de Comisie.
Comisia contestă argumentația recurentei.
Aprecierea Curții
După cum a constatat Tribunalul la punctele 34 și 35 din hotărârea atacată, care nu sunt contestate de recurentă, sistemul de gestionare partajată a fondurilor structurale și de investiții europene introdus prin Regulamentul nr. 1303/2013 se întemeiază pe principiul anualității contabile, acest principiu implicând, printre altele, faptul că procedurile prevăzute de acest regulament privind atât gestiunea financiară a cheltuielilor suportate de Fondul de coeziune și de FEDR, cât și pregătirea, examinarea și acceptarea conturilor sunt structurate pe baza acestui principiu, așa încât au ca unică perioadă de referință exercițiul contabil.
Prin urmare, aplicarea principiului anualității contabile impune ca elementele care trebuie luate în considerare în vederea calculării sumei exigibile din partea Fondului de coeziune și a FEDR pentru un exercițiu contabil determinat, și anume, conform articolului 139 alineatul (6) literele (a) și (b) din Regulamentul nr. 1303/2013, cheltuielile eligibile, rata de cofinanțare aplicabilă și plățile efectuate de Comisie, trebuie să se raporteze la acest exercițiu, cu excepția cazurilor prevăzute de legiuitorul Uniunii.
Astfel, în conformitate cu principiul anualității contabile, pe de o parte, numai cheltuielile eligibile care au fost înscrise în sistemul contabil al autorității de certificare „în cursul exercițiului contabil” și care au fost prezentate Comisiei pentru plată prin intermediul unor cereri de plată intermediară pot fi luate în considerare în scopul calculării sumei exigibile din partea Fondului de coeziune și a FEDR pentru acest exercițiu, după cum reiese din articolul 139 alineatul (6) litera (a) din Regulamentul nr. 1303/2013 coroborat cu articolul 137 alineatul (1) litera (a), cu articolul 131 alineatul (1) și cu articolul 135 din acest regulament. Pe de altă parte, numai plățile efectuate „în timpul exercițiului contabil respectiv” trebuie luate în considerare în scopurile menționate, așa cum reiese din cuprinsul articolului 139 alineatul (6) litera (b) din regulamentul menționat.
În ceea ce privește rata de cofinanțare aplicabilă, trebuie arătat că această rată se referă, în definitiv, la procentul din cuantumul total al cheltuielilor eligibile efectuate de statul membru în cauză în cursul unui exercițiu contabil care trebuie suportat de Uniune.
Or, deși Regulamentul nr. 1303/2013 nu precizează, desigur, care este rata de cofinanțare aplicabilă pentru calcularea sumei exigibile din partea Fondului de coeziune și a FEDR pentru un exercițiu contabil determinat în cazul modificării ratei de cofinanțare stabilite, intervenită după prezentarea cererii finale pentru plata intermediară corespunzătoare acestui exercițiu, dar înainte de acceptarea conturilor referitoare la același exercițiu, este la fel de adevărat că, în conformitate cu principiul anualității contabile, care stă la baza Regulamentului nr. 1303/2013, rata de cofinanțare aplicabilă nu poate fi decât cea care era în vigoare în cursul exercițiului menționat, și anume, în speță, rata de cofinanțare stabilită prin Decizia de punere în aplicare din 2015.
Faptul că suma exigibilă din partea Fondului de coeziune și a FEDR pentru un exercițiu contabil determinat este calculată după aprobarea conturilor referitoare la acest exercițiu și deci după închiderea acestuia nu are, prin urmare, nicio incidență asupra stabilirii ratei de cofinanțare aplicabile pentru exercițiul menționat, la fel cum acest fapt nu are niciun efect asupra stabilirii cheltuielilor eligibile și a plăților efectuate de Comisie care trebuie luate în considerare în vederea acestui calcul.
Astfel, o asemenea împrejurare rezultă din faptul că Comisia, în conformitate cu obligațiile care îi revin în calitate de responsabilă de execuția bugetului Uniunii, trebuie să se asigure că fondurile structurale și de investiții europene sunt utilizate de statele membre în mod legal și regulamentar și nu poate angaja aceste fonduri fără a verifica în prealabil dacă sunt respectate condițiile cărora le este supus sprijinul acordat de fondurile menționate, așa cum sunt prevăzute de Regulamentul nr. 1303/2013. Or, aceste operațiuni de verificare nu pot, prin însăși natura lor, să aibă loc decât după încheierea exercițiului contabil în cauză, în cadrul procedurii privind examinarea și acceptarea conturilor aferente exercițiului contabil respectiv.
Concluzia care figurează la punctul 68 din prezenta hotărâre se impune cu atât mai mult cu cât, după cum reiese din articolul 130 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1303/2013, rambursările efectuate de Comisie în favoarea statului membru sub forma unor plăți intermediare efectuate în cursul exercițiului contabil ca urmare a cererilor de plată intermediară se calculează aplicând cheltuielilor eligibile care figurează în aceste cereri rata de cofinanțare în vigoare la data acestora din urmă, aspect necontestat de recurentă.
Or, ar fi incoerent să se calculeze suma exigibilă din partea Fondului de coeziune și a FEDR pentru un exercițiu contabil prin aplicarea la cheltuielile eligibile care au fost efectuate de statul membru în cauză în cursul acestui exercițiu a unei rate de cofinanțare diferite de cea care a fost aplicată de‑a lungul acestui exercițiu pentru a calcula plățile intermediare aferente acestor cheltuieli care au fost deja efectuate de Comisie.
Prin urmare, Tribunalul a constatat fără a săvârși o eroare de drept, la punctul 50 din hotărârea atacată, că a aplica cheltuielilor efectuate în cursul unui exercițiu contabil și înscrise în sistemul contabil o rată de cofinanțare adoptată ulterior cererii finale pentru plata intermediară ar echivala în esență cu încălcarea principiului anualității contabile.
În consecință, al doilea motiv trebuie respins ca nefondat.
Cu privire la al treilea motiv
Argumentația părților
Prin intermediul celui de al treilea motiv, recurenta reproșează în esență Tribunalului că a interpretat și a aplicat în mod eronat principiul neretroactivității atunci când, la punctul 65 din hotărârea atacată, a statuat că aplicarea ratei de cofinanțare stabilite în Decizia de punere în aplicare din 2018 în ceea ce privește exercițiul contabil 2017-2018 ar determina retroactivitatea acestei decizii.
În această privință, în primul rând, deși recunoaște că exercițiul contabil 2017-2018 s‑a încheiat la 30 iunie 2018 și că cererea finală pentru plata intermediară a fost transmisă la începutul lunii iulie a anului 2018, recurenta susține că, contrar celor constatate de Tribunal, situația juridică a României nu poate fi considerată ca fiind definitiv încheiată la 12 decembrie 2018, data deciziei de punere în aplicare din 2018, această situație putând, dimpotrivă, să mai sufere modificări până la data aprobării conturilor.
Acest lucru ar fi dovedit de faptul că procedurile administrative privind un exercițiu contabil continuă după perioada care cuprinde un astfel de exercițiu, având potențialul de a schimba raportul juridic stabilit între statul membru și Comisie, prin cererea finală pentru plata intermediară, până la momentul acceptării conturilor.
În al doilea rând, apreciind că prezentarea conturilor și acceptarea lor constituie efecte ulterioare ale cererilor de plată intermediară pentru un exercițiu contabil, recurenta arată că, chiar dacă s‑ar considera că situația juridică a unui stat membru este încheiată la momentul prezentării cererii finale pentru plata intermediară, punerea în aplicare a principiului neretroactivității ar impune aplicarea noii rate de cofinanțare, din moment ce, în conformitate cu acest principiu, o normă de drept nouă se aplică imediat efectelor viitoare ale unei situații juridice născute sub imperiul legii vechi.
În al treilea rând, recurenta susține că aplicarea retroactivă a ratei de cofinanțare implică, de fapt, calcularea sumelor exigibile pentru exerciții contabile ale căror conturi au fost deja închise și care nu mai sunt vizate de operațiuni administrative care ar mai putea modifica raporturile juridice dintre statul membru și Comisie, situație care nu se regăsește în speță.
Comisia contestă argumentația recurentei.
Aprecierea Curții
Trebuie arătat că, după ce a statuat că reiese din interpretarea literală, contextuală și teleologică a Regulamentului nr. 1303/2013 că rata de cofinanțare aplicabilă pentru calcularea sumei exigibile din partea Fondului de coeziune și a FEDR pentru un anumit exercițiu contabil, în conformitate cu articolul 139 alineatul (6) litera (a) din acest regulament, este cea în vigoare la data depunerii de către statul membru în cauză a cererii finale pentru plata intermediară corespunzătoare exercițiului contabil în cauză, Tribunalul a examinat și a respins, la punctele 52-71 din hotărârea atacată, argumentele invocate de România în susținerea tezei potrivit căreia rata de cofinanțare aplicabilă, în sensul articolului 139 alineatul (6) litera (a) din Regulamentul nr. 1303/2013, este cea în vigoare la momentul acceptării conturilor.
Mai precis, la punctele 57-65 din hotărârea atacată, Tribunalul a examinat argumentul potrivit căruia procedurile referitoare la un anumit exercițiu contabil ar rămâne deschise până la momentul acceptării conturilor și al calculului sumei exigibile din partea Fondului de coeziune și a FEDR.
În această privință, la punctele 58-60 din hotărârea atacată, Tribunalul a înlăturat acest argument constatând, la punctul 59 din această hotărâre, că, oricât ar fi de importantă, etapa procedurală referitoare la acceptarea conturilor nu vizează decât realizarea unei verificări
ex post
a cheltuielilor care au fost incluse de statul membru în cauză în cererile sale de plată intermediară aferente unui exercițiu contabil și preluate în cererea finală pentru plata intermediară, astfel încât această etapă nu poate conduce la contabilizarea unor cheltuieli care nu figurează în această din urmă cerere.
La punctul 60 din hotărârea atacată, Tribunalul a adăugat că tocmai pentru acest motiv, astfel cum l‑a prezentat la punctul 39 din hotărârea respectivă, cheltuielile eligibile luate în considerare de Comisie în cadrul calculului sumei exigibile din partea Fondului de coeziune și a FEDR sunt cele care au fost înscrise în sistemul contabil al autorității de certificare în cursul exercițiului contabil în cauză și prezentate în cererea finală pentru plata intermediară. Tribunalul a concluzionat, așadar, că rata de cofinanțare care se aplică cheltuielilor menționate ar trebui să urmeze aceeași logică, în lipsa oricărei alte precizări în această privință a legiuitorului Uniunii. Cu alte cuvinte, rata de cofinanțare aplicabilă ar trebui să fie cea care era în vigoare la data prezentării cererii finale pentru plata intermediară, așa cum Tribunalul a statuat la punctul 39 din hotărârea atacată.
Or, din interpretarea punctelor 61-65 din hotărârea atacată și în special din locuțiunea adverbială „pe de altă parte” utilizată la punctul 61 din această hotărâre rezultă că motivarea care figurează la aceste puncte, prin care se urmărește să se susțină concluzia care reiese din cuprinsul punctului 60 din aceeași hotărâre, este neesențială în raport cu cea care figurează la punctele 58-60 din aceeași hotărâre.
Prin urmare, din moment ce primul și al doilea motiv au fost respinse și, pe cale de consecință, punctele 39, 59 și 60 din hotărârea atacată au fost confirmate, al treilea motiv trebuie înlăturat ca inoperant.
Întrucât niciunul dintre motivele invocate de recurentă în susținerea recursului formulat nu a fost admis, se impune respingerea acestuia în totalitate.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.
În conformitate cu articolul 138 alineatul (1) din acest regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din regulamentul menționat, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
Întrucât Comisia a solicitat obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată, iar recurenta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, pe cele efectuate de Comisie.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șaptea) declară și hotărăște:

1)
Respinge recursul.

2)
România suportă, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, pe cele efectuate de Comisia Europeană.

Biltgen
Wahl
Arastey Sahún
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 14 iulie 2022.
Grefier
A. Calot Escobar
Îndeplinind funcția de președinte de cameră
F. Biltgen
(
*1
)	Limba de procedură: româna.