CELEX: 62006TJ0060
Pirmās instances tiesas spriedums
2016. gada 22. aprīlī

RSV
/Komisija, minēts 181. punktā (EU:C:1987:502), brīdī, kad Komisija šķietami nerīkojās, tā jau labi zināja par strīdīgo atbrīvojumu
un tātad varēja paust viedokli par šī atbrīvojuma likumību, ņemot vērā noteikumus valsts atbalsta jomā, kas nozīmē, ka tai
šajā ziņā vairs nebija jāveic padziļināta izpēte. Tomēr šajā lietā nav sastopami citi būtiski apstākļi, kas tika atklāti spriedumā
RSV
/Komisija, minēts 181. punktā (EU:C:1987:502). It īpaši pamatlietā strīdīgais atbalsts tika piešķirts pēc tam, kad Komisija
attiecībā uz strīdīgo atbrīvojumu bija sākusi formālo izmeklēšanas procedūru.
Tas rada būtisku atšķirību starp konkrētajiem apstākļiem lietā, kurā taisīts spriedums
RSV
/Komisija, minēts 181. punktā (EU:C:1987:502), un pamatlietas apstākļiem. Līdz ar to
Eurallumina
pamatlietā nevar pamatoti atsaukties uz spriedumu
RSV
/Komisija, minēts 181. punktā (EU:C:1987:502).
Turklāt ir jāņem vērā tas, ko Tiesa nosprieda 2004. gada 11. novembra sprieduma
Demesa
un
Territorio Histórico de Álava
/Komisija (C‑183/02 P un C‑187/02 P, Krājums, EU:C:2004:701) 52. punktā attiecībā uz ārkārtas apstākļiem, kas nelikumīga atbalsta
saņēmējam varēja radīt pamatotu paļāvību, ka šis atbalsts ir likumīgs, proti, ka jebkurai Komisijas bezdarbībai nav nozīmes,
ja tai par atbalstu nav ticis paziņots. Tādējādi šajā lietā Komisijas bezdarbībai, kas ilga 43 mēnešus pēc Īrijas atbildes
uz pēdējo Komisijas papildinformācijas pieprasījumu (skat. 203. punktu), lai arī tā būtu pretrunā saprātīga termiņa ievērošanas
principam, tomēr nav īpašas nozīmes, raugoties no noteikumu valsts atbalsta jomā piemērošanas strīdīgajam atbalstam, par ko
tai pienācīgi netika paziņots. Līdz ar to nepietiek konstatēt, ka pastāvēja ārkārtas apstākļi, kas
Eurallumina
varēja no jauna radīt tiesisko paļāvību, ka strīdīgais atbalsts ir likumīgs, ņemot vērā noteikumus valsts atbalsta jomā.
No tā izriet, ka vienīgais pārkāpums šajā lietā, proti, saprātīga termiņa ievērošanas principa pārkāpums, pieņemot I lēmumu
par alumīnija oksīdu, neradīja šķērsli tam, lai Komisija šajā lēmumā noteiktu pienākumu atgūt strīdīgo atbalstu.
Tādējādi ir jānoraida
Eurallumina
arguments attiecībā uz saprātīga termiņa neievērošanu.
Runājot par prasītāju argumentiem, kas attiecas uz
Eurallumina
veiktajiem ieguldījumiem Sardīnijas ražotnē laikposmā, kurā tā saņēma strīdīgo atbalstu, tiem nav nozīmes, lai izvērtētu,
vai
Eurallumina
bija tiesiskā paļāvība, ka minētais atbalsts ir likumīgs saskaņā ar noteikumiem valsts atbalsta jomā, jo, kā tas izriet no
136. un 137. punkta, nav pierādīts, ka
Eurallumina
bija jāveic šādi ieguldījumi, lai izpildītu saistības, ko tā bija brīvprātīgi uzņēmusies, vienojoties ar Itālijas iestādēm,
vai pienākumus, ko tai minētās iestādes bija uzlikušas, par atlīdzību saņemot no strīdīgā atbalsta izrietošo labumu.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ir jākonstatē, ka prasītājas šajā lietā nav pierādījušas, ka pastāvētu ārkārtas
apstākļi, kas būtu varējuši
Eurallumina
pamatoti likt ticēt, ka Komisijai vairs nav šaubu un ka pret strīdīgo atbrīvojumu vairs nav iebildumu, kas varētu būt šķērslis
tam, lai Komisija I lēmumā par alumīnija oksīdu uzdotu strīdīgo atbalstu atgūt.
Līdz ar to iebildumi, kas izriet no tiesiskās paļāvības ievērošanas un tiesiskās noteiktības principa pārkāpuma un kuri tika
izvirzīti prasības lietā T‑60/06 RENV II pamatojuma minētā sestā pamata un prasības lietā T‑62/06 RENV II pamatojuma minētā
pirmā pamata ietvaros, ir pilnībā jānoraida kā nepamatoti.
No tā izriet, ka prasības lietā T‑60/06 RENV II pamatojumam izvirzītais sestais pamats un prasības lietā T‑62/06 RENV II pamatojumam
izvirzītais pirmais pamats ir pilnībā jānoraida kā nepamatots.
Par prasības lietā T‑62/06 RENV II pamatojumam izvirzīto trešo pamatu, kas attiecas uz labas pārvaldības principa pārkāpumu

Eurallumina
apgalvo, ka Komisija esot pārkāpusi labas pārvaldības principu, uzliekot Itālijas Republikai apstrīdētajā lēmumā pienākumu
atgūt strīdīgo atbalstu. Šajā ziņā, pirmkārt, tā atsaucas uz labas pārvaldības principu, saskaņā ar kuru tai bija tiesības
domāt, ka Komisija neizteiks Padomei priekšlikumu pieņemt lēmumus, ar ko tiek atļauta nelikumīga valsts atbalsta piešķiršana,
un ka Padome šādus lēmumus nepieņems. Otrkārt, tā atsaucas uz Lēmuma 2001/224 saturu, kurš, pat pieņemot, ka strīdīgais atbalsts
tiktu kvalificēts par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, būtu uzskatāms par tiešu atļauju piešķirt minēto atbalstu
vai, katrā ziņā, vismaz par šķērsli šāda atbalsta atgūšanai līdz 2006. gada 31. decembrim. Treškārt, tā atsaucas uz to, ka
Komisija, īstenojot pilnvaras, kas tai paredzētas Direktīvas 92/81 8. panta 5. punktā, vai ceļot prasību atcelt tiesību aktu
saskaņā ar EKL 230. pantu, nav tieši apstrīdējusi Padomes lēmumu par atbrīvojuma atļaušanu likumību.
Komisija lūdz noraidīt devīto pamatu kā nepamatotu.
No šī pamata būtībā izriet jautājums, vai Komisija apstrīdētajā lēmumā rūpīgi un objektīvi ir izvērtējusi visus atbilstošos
elementus konkrētajā lietā un, it īpaši, vai tā ir ņēmusi vērā pretrunīgās juridiskās sekas, kas pastāvēja starp apstrīdēto
lēmumu un Padomes lēmumiem par atbrīvojuma atļaušanu, kuri tika pieņemti pēc Komisijas priekšlikuma, un vai pēc tam tā jebkad,
pamatojoties uz pilnvarām, kas tai ir saskaņā ar Direktīvas 92/81 8. panta 5. punktu vai EKL 230. un 241. pantu, tos ir apstrīdējusi.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka gadījumos, kad iestādēm ir rīcības brīvība, Savienības tiesību sistēmā nodrošināto garantiju ievērošanai
administratīvajos procesos ir vēl jo lielāka nozīme (spriedums, 1991. gada 21. novembris,
Technische Universität München
, C‑269/90, Krājums, EU:C:1991:438, 14. punkts). Šo garantiju starpā tostarp ir labas pārvaldības princips, kam ir piesaistīts
kompetentās iestādes pienākums rūpīgi un objektīvi pārbaudīt visus atbilstošos izskatāmās lietas nozīmīgos faktus (skat. spriedumus,
2012. gada 29. marts, Komisija/Igaunija, C‑505/09 P, Krājums, EU:C:2012:179, 95. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2009. gada
23. septembris, Igaunija/Komisija, T‑263/07, Krājums, EU:T:2009:351, 99. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā ir jānorāda, ka šī pamata pamatojumam
Eurallumina
būtībā izvirza līdzīgus argumentus tiem, ko tā izvirzīja sava otrā pamata ietvaros. To pašu iemeslu dēļ, kas minēti iepriekš
65.–75. punktā un kuri paši ir balstīti uz sprieduma Komisija/Īrija u.c., minēts 25. punktā (EU:C:2013:812), 45.–48. punktu,
Eurallumina
nevar pamatoti apgalvot, ka apstrīdētais lēmums radīja tādas tiesiskās sekas, kas ir pretrunā no Lēmuma 2001/224 un Direktīvas 2003/96
18. panta izrietošajām sekām.
Ir skaidrs, kā tas izriet no sprieduma Komisija/Īrija u.c., minēts 25. punktā (EU:C:2013:812), 53. punkta, ka apstāklis, ka
Padomes lēmumi par atbrīvojuma atļaušanu tika pieņemti pēc Komisijas priekšlikuma, bija jāņem vērā, runājot par pienākumu
atgūt nesaderīgu atbalstu, ievērojot tiesiskās paļāvības un tiesiskās noteiktības principus. Tomēr, kā tas tika norādīts šajā
pašā punktā, tas tika izdarīts tad, kad Komisija apstrīdētajā lēmumā nenoteica pienākumu atgūt atbalstu, kas tika piešķirts
pirms lēmumu sākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru publicēšanas
Oficiālajā Vēstnesī
.
Līdz ar to tas, ka Komisija neesot rūpīgi un objektīvi izvērtējusi visus atbilstošos šīs lietas elementus, nav pierādīts.
Visu iepriekš minēto iemeslu dēļ prasības lietā T‑62/06 RENV II pamatojumam izvirzītais trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par prasības lietā T‑62/06 RENV II pamatojumam izvirzīto ceturto pamatu, kas attiecas uz EKL 253. pantā paredzētā pienākuma
norādīt pamatojumu un tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu

Eurallumina
apgalvo, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā esot pārkāpusi EKL 253. pantā paredzēto pienākumu norādīt pamatojumu, kā arī tiesiskās
paļāvības principu, jo, pretēji no judikatūras izrietošajām prasībām, tā neesot ņēmusi vērā ieguldījumu, ko tā bija veikusi
savā Sardīnijas ražotnē, amortizācijas līmeni, kalendāru un ilgumu saistībā ar tiesisko paļāvību, kas tai bija attiecībā uz
strīdīgā atbrīvojuma likumību līdz 2006. gada 31. decembrim. Papildus argumentiem, kas jau tika iesniegti pirmā pamata attiecībā
uz tiesiskās paļāvības principa ievērošanas pārkāpumu pamatojumam (skat. 162.–168. punktu),
Eurallumina
, pirmkārt, pamatojas uz to, ka apstāklim, ka Komisija kopš 1995. gada vēlējās ierobežot strīdīgā atbrīvojuma apmēru no augstākā
akcīzes nodokļa apmēra līdz Direktīvā 92/82 noteiktajam minimālajam apmēram, nav nozīmes attiecībā uz jautājumu, vai Komisija
šajā datumā nodarbojās ar nelikumīga atbalsta piešķiršanu, pamatojoties uz šo atbrīvojumu. Otrkārt, tā norāda uz to, ka Komisija
esot atzinusi, ka tā ar valsts atbalsta problēmām sāka nodarboties tikai no 1999. gada, nevis no 1995. gada. Treškārt, tā
atsaucas, pirmām kārtām, uz 2000. gada jūlija lūgumu paziņot par strīdīgo atbrīvojumu, otrām kārtām, uz 2000. gada novembra
lēmuma priekšlikumu un, trešām kārtām, uz Lēmuma 2001/224 5. apsvērumu, kas neesot ļāvis automātiski secināt, ka Komisija
attiecībā uz strīdīgo atbrīvojumu gatavojas sākt formālo izmeklēšanas procedūru vai ka šis atbrīvojums ir valsts atbalsts,
kas varētu tikt atgūts, it īpaši ņemot vērā Lēmuma 2001/224 saturu, kas vēlāk tika apstiprināts ar Direktīvas 2003/96 18. panta
1. punktu.
Komisija prasa noraidīt otro pamatu kā nepamatotu.
No šī pamata būtībā izriet jautājums, vai Komisija apstrīdētajā lēmumā, pirmkārt, nav ievērojusi pienākumu norādīt pamatojumu,
kas tai paredzēts EKL 253. pantā, un, otrkārt, ir pārkāpusi tiesiskās paļāvības ievērošanas principu, jo tā noteica pienākumu
atgūt strīdīgo atbalstu, neņemot vērā laikposmu, kurā
Eurallumina
esot bijis nepieciešams atgūt Sardīnijas ražotnē veiktos ieguldījumus saistībā ar tiesisko paļāvību, kas tai bija attiecībā
uz strīdīgā atbrīvojuma likumību līdz 2006. gada 31. decembrim.
Pārkāpumi, kurus
Eurallumina
kopā izvirzījusi šajā pamatā, attiecas uz diviem atsevišķiem iebildumiem, kuri var tikt izvirzīti EKL 230. pantā paredzētās
prasības ietvaros (spriedums, 1998. gada 2. aprīlis, Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
, C‑367/95 P, Krājums, EU:C:1998:154, 67. punkts). Pirmais, kurā izvirzīta pamatojuma neesamība vai trūkums, attiecas uz būtisku
procedūras noteikumu pārkāpumu šīs tiesību normas izpratnē, bet otrais, kurā runāts par apstrīdētā lēmuma likumību pēc būtības,
attiecas uz tiesību normu par Līguma piemērošanu pārkāpumu šī paša EKL 230. panta izpratnē (spriedums, Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
, minēts iepriekš, EU:C:1998:154, 67. punkts).
Pirmkārt, runājot par iebildumu attiecībā uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar EKL 253. panta
noteikumiem Komisijas pieņemtajiem lēmumiem ir jābūt pamatotiem. Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamatojumam, kas
prasīts EKL 253. pantā, jābūt atbilstošam attiecīgā tiesību akta būtībai un tajā skaidri un neapšaubāmi ir jābūt norādītai
tās iestādes argumentācijai, kas pieņēmusi attiecīgo tiesību aktu, tādā veidā, kas ieinteresētajām personām ļauj iepazīties
ar pieņemtā tiesību akta pamatojumu un kompetentajai tiesai īstenot tās kontroles pilnvaras. Netiek prasīts, lai pamatojumā
tiktu aplūkoti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo tiesību akta pamatojuma atbilstība EKL 253. pantā noteiktajām
prasībām ir jāvērtē ne tikai atkarībā no tā formulējuma, bet arī konteksta, kā arī visu tiesību normu kopuma, kas regulē attiecīgo
jomu (spriedumi, Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
, minēts 234. punktā, EU:C:1998:154, 63. punkts; 2002. gada 12. decembris, Beļģija/Komisija, C‑5/01, Krājums, EU:C:2002:754,
68. punkts, un 2003. gada 11. septembris, Beļģija/Komisija, C‑197/99 P, Krājums, EU:C:2003:444, 72. punkts).
I lēmuma par alumīnija oksīdu 75. apsvērumā Komisija tostarp ir atteikusies ņemt vērā
Eurallumina
apsvērumus, kas bija minēti šī paša lēmuma 37. un 45. punktā, saskaņā ar kuriem
Eurallumina
savā Sardīnijas ražotnē apmaiņā pret strīdīgo atbrīvojumu bija veikusi būtiskus ar vides aizsardzību saistītus ieguldījumus,
pamatojoties uz to, ka nebija neviena pierādījuma, ka tā ar Itālijas iestādēm būtu noslēgusi līgumus, lai uzņemtos izpildīt
ar vides aizsardzību saistītos mērķus strīdīgā atbrīvojuma piemērošanas laikposmā, un ka uz minēto atbrīvojumu neattiecās
nosacījumi, kas radītu tādas pašas sekas kā šādi līgumi vai saistības. Šis apsvērums ļauj secināt, ka, ja Komisija apstrīdētajā
lēmumā nav ņēmusi vērā to ieguldījumu amortizācijas laikposmu, ko
Eurallumina
bija veikusi savā Sardīnijas ražotnē, tad tas tā bija it īpaši tādēļ, ka Komisija uzskatīja, ka nav pierādīts, ka labums,
ko
Eurallumina
guva no strīdīgā atbrīvojuma, bija atlīdzība par minētajiem ieguldījumiem. Tas izskaidro to, ka I lēmuma par alumīnija oksīdu
98. apsvērumā Komisija nav ņēmusi vērā
Eurallumina
šajā lietā izvirzīto tiesisko paļāvību attiecībā uz to, ka ieguldījumi, ko tā bija veikusi savā Sardīnijas ražotnē, varēja
tikt amortizēti, it īpaši pateicoties labumam, ko tā guva no strīdīgā atbrīvojuma līdz 2006. gada 31. decembrim.
I lēmuma par alumīnija oksīdu pamatojums, lai arī tas ir īss, šajā lietā ir pietiekams, lai saprastu Komisijas argumentāciju
šajā ziņā un lai ļautu ieinteresētajām personām saprast veiktā pasākuma pamatojumu un Tiesai veikt savu pārbaudi.
Līdz ar to ar apstrīdētā lēmuma pamatojumu nav pārkāpts EKL 253. pantā paredzētais pienākums norādīt pamatojumu, kāds tas
ir interpretēts iepriekš 235. punktā minētajā judikatūrā. Tādēļ iebildums, kas izriet no pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpuma,
ir jānoraida kā nepamatots.
Otrkārt, attiecībā uz iebildumu, kas izriet no tiesiskās paļāvības ievērošanas principa pārkāpuma, ir jānorāda, ka ar to
Eurallumina
būtībā pārmet Komisijai, ka tā apstrīdētajā lēmumā nav ņēmusi vērā tiesisko paļāvību, kas tai esot bijusi attiecībā uz to,
ka Sardīnijas ražotnē veiktie ieguldījumi varēja tikt amortizēti, it īpaši pateicoties labumam, ko tā guva no strīdīgā atbrīvojuma
līdz 2006. gada 31. decembrim.
Kā tas jau tika norādīts iepriekš 136., 137. un 219. punktā, lietas materiāli šajā gadījumā neļauj konstatēt, ka
Eurallumina
ieguldījumi Sardīnijas ražotnē tika veikti apmaiņā pret labumu, ko tā guva no strīdīgā atbrīvojuma. Līdz ar to nav pierādīts,
ka
Eurallumina
šos ieguldījumus bija veikusi tādēļ, ka tai bija tiesiskā paļāvība, ka minētie ieguldījumi varētu tikt amortizēti, it īpaši
pateicoties labumam, ko tā guva no strīdīgā atbrīvojuma līdz 2006. gada 31. decembrim.
Līdz ar to Komisija apstrīdētajā lēmumā pamatoti nav ņēmusi vērā
Eurallumina
šajā lietā izvirzīto tiesisko paļāvību attiecībā uz to, ka ieguldījumi, ko tā bija veikusi savā Sardīnijas ražotnē, varētu
tikt amortizēti, it īpaši pateicoties labumam, ko tā guva no strīdīgā atbrīvojuma līdz 2006. gada 31. decembrim. Tādēļ iebildums,
kas izriet no tiesiskās paļāvības principa pārkāpuma, ir jānoraida kā nepamatots.
Līdz ar to ceturtais prasības lietā T‑62/06 RENV II pamatojumam izvirzītais pamats ir jānoraida pilnībā.
Tā kā visi šo prasību pamatojumam izvirzītie pamati un iebildumi ir noraidīti kā nepieņemami un nepamatoti, pilnībā ir jānoraida
arī pašas prasības.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 219. pantam Vispārējā tiesa nolēmumos, kas pasludināti pēc tās nolēmumu atcelšanas
un lietas nodošanas atpakaļ, lemj par tiesāšanās izdevumiem attiecībā uz tiesvedību Vispārējā tiesā un apelācijas tiesvedību
Tiesā. Tā kā Tiesa spriedumos Komisija/Īrija u.c., minēts 19. punktā (EU:C:2009:742), un Komisija/Īrija u.c., minēts 25. punktā
(EU:C:2013:812), lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlika, Vispārējai tiesai šajā lietā ir jālemj arī par tiesāšanās
izdevumiem šajās apelācijas tiesvedībās.
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tomēr atbilstoši Reglamenta 135. panta 1. punktam
izņēmuma kārtā, ja to prasa taisnīgums, Vispārējā tiesa var nolemt, ka lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, sedz
savus tiesāšanās izdevumus pats, bet tikai daļēji atlīdzina pretējās puses tiesāšanās izdevumus. Turklāt atbilstoši Reglamenta
135. panta 2. punktam Vispārējā tiesa lietas dalībniekam, pat ja nolēmums ir tam labvēlīgs, var piespriest pilnībā vai daļēji
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to pamato tā rīcība, tostarp pirms tiesvedības ierosināšanas. Vispārējā tiesa var piespriest
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus iestādei, kuras lēmums nav ticis atcelts tās trūkumu dēļ, kas varēja likt prasītājam celt
prasību (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2010. gada 9. septembris,
Evropaïki Dynamiki
/Komisija, T‑387/08, EU:C:2010:377, 177. punkts un tajā minētā judikatūra).
Lietā T‑60/06 RENV II Itālijas Republikai spriedums nav labvēlīgs. Līdz ar to ir jāpiespriež Itālijas Republikai atlīdzināt
savus tiesāšanās izdevumus lietās T‑60/06, T‑60/06 RENV I un T‑60/06 RENV II, kā arī segt piekto daļu no Komisijas tiesāšanās
izdevumiem lietās C‑89/08 P un C‑272/12 P saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Lietā T‑62/06 RENV II
Eurallumina
spriedums nav labvēlīgs. Tomēr, izvērtējot prasību šajā lietā, 210. punktā tika konstatēts, ka Komisija, pieņemot apstrīdēto
lēmumu, nav ievērojusi saprātīga termiņa principu, kas varēja likt
Eurallumina
celt šo prasību, lai konstatētu minēto pārkāpumu. Šādos apstākļos Vispārējā tiesa uzskata, ka lietās T‑62/06, T‑62/06 RENV I
un T‑62/06 RENV II ir taisnīgi un godīgi piespriest
Eurallumina
atlīdzināt savus, kā arī segt trīs ceturtās daļas no Komisijas tiesāšanās izdevumiem un piespriest Komisijai atlīdzināt vienu
ceturto daļu no saviem tiesāšanās izdevumiem. Lietās C‑89/08 P un C‑272/12 P, ciktāl katrā no tām pret Komisiju vērsās pieci
lietas dalībnieki, piemērojot lietās T‑62/06, T‑62/06 RENV I un T‑62/06 RENV II ievēroto sadalījumu, ir jāpiespriež
Eurallumina
atlīdzināt savus, kā arī trīs divdesmitās daļas, proti, vienu piekto daļu no trīs ceturtdaļām Komisijas tiesāšanas izdevumu,
un ir jāpiespriež Komisijai atlīdzināt vienu piekto daļu no saviem tiesāšanās izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (pirmā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:
1)
prasības noraidīt;
2)
piespriest Itālijas Republikai atlīdzināt savus tiesāšanās izdevumus lietās T‑60/06, T‑60/06 RENV I un T‑60/06 RENV II, kā
arī atlīdzināt savus un segt vienu piekto daļu no Komisijas tiesāšanās izdevumiem lietās C‑89/08 P un C‑272/12 P;
3)
piespriest
Eurallumina SpA
atlīdzināt savus, kā arī segt trīs ceturtās daļas no Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumiem lietās T‑62/06, T‑62/06 RENV I
un T‑62/06 RENV II un trīs divdesmitās daļas no Komisijas tiesāšanās izdevumiem lietās C‑89/08 P un C‑272/12 P;
4)
piespriest Komisijai atlīdzināt ceturto daļu no saviem pašas tiesāšanās izdevumiem lietās T‑62/06, T‑62/06 RENV I un T‑62/06 RENV II,
kā arī vienu piekto daļu no saviem pašas tiesāšanās izdevumiem lietās C‑89/08 P un C‑272/12 P.
Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Gervasoni

Madise
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2016. gada 22. aprīlī.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Tiesvedības priekšvēsture
Strīdīgais atbrīvojums
Administratīvais process
I lēmums par alumīnija oksīdu
Tiesvedība un lietas dalībnieču prasījumi
Juridiskais pamatojums
Pieņemamība
Par lietas būtību
Par otro prasības lietā T‑62/06 RENV II pamatojumam izvirzīto pamatu, kas izriet no tiesiskās noteiktības, spēkā esamības
prezumpcijas un iestāžu aktu lietderīgās iedarbības principu, ka arī lex specialis derogat legi generali principa pārkāpuma
– Par tiesiskās noteiktības, likumības prezumpcijas un iestāžu aktu lietderīgas iedarbības principiem
– Par lex specialis derogat legi generali principa pārkāpumu
Par pirmo prasības lietā T‑60/06 RENV II pamatojumam izvirzīto pamatu, kas attiecas uz EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu un
pretrunīgu pamatojumu
Par otro prasības lietā T‑60/06 RENV II pamatojumam izvirzīto pamatu, kas izriet no Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta
ii) apakšpunkta un 4. panta, kā arī Padomes lēmumu par atbrīvojuma atļaušanu pārkāpuma
Par prasības lietā T‑60/06 RENV II pamatojumam izvirzīto piekto pamatu, kas attiecas uz Direktīvas 2003/96 18. panta, skatot
to kopsakarā ar tās II pielikumu, kā arī Lēmuma 2001/224 pārkāpumu
Par prasības lietā T‑60/06 RENV II pamatojumam izvirzīto trešo pamatu, kas attiecas uz noteikumu par valsts atbalstu vides
aizsardzībai, konkrētāk, Kopienas pamatnostādņu 82. panta otrās daļas a) punkta pārkāpumu
Par prasības lietā T‑60/06 RENV II pamatojumam izvirzīto ceturto pamatu, kas attiecas uz EKL 87. panta 3. punkta un reģionālā
atbalsta pamatnostādņu pārkāpumu
Par prasības lietā T‑60/06 RENV II pamatojumam izvirzīto sesto pamatu, kas izriet no tiesiskās paļāvības ievērošanas, tiesiskās
noteiktības un likumības prezumpcijas principu pārkāpuma, kā arī prasības lietā T‑62/06 RENV II pamatojumam izvirzīto pirmo
pamatu, kas attiecas uz tiesiskās paļāvības ievērošanas principa pārkāpumu
Par prasības lietā T‑62/06 RENV II pamatojumam izvirzīto trešo pamatu, kas attiecas uz labas pārvaldības principa pārkāpumu
Par prasības lietā T‑62/06 RENV II pamatojumam izvirzīto ceturto pamatu, kas attiecas uz EKL 253. pantā paredzētā pienākuma
norādīt pamatojumu un tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valodas – itāļu un angļu.