CELEX: 62016CJ0488
Обжалване
Марка на Европейския съюз
Производство за обявяване на недействителност
Словна марка „NEUSCHWANSTEIN“
Регламент (ЕО) № 207/2009
Член 7, параграф 1, букви б) и в)
Абсолютни основания за отказ
Описателен характер
Указване на географски произход
Отличителен характер
Член 52, параграф 1, буква б)
Недобросъвестност

С жалбата си Bundesverband Souvenir — Geschenke — Ehrenpreise eV моли да се отмени решение на Общия съд от 5 юли 2016 г., Bundesverband Souvenir — Geschenke — Ehrenpreise/EUIPO — Freistaat Bayern (NEUSCHWANSTEIN) (
T‑167/15
, непубликувано,
EU:T:2016:391
, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“), с което този съд е отхвърлил неговата жалба за отмяна на решението на пети апелативен състав на Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) от 22 януари 2015 г. (преписка R 28/2014‑5), постановено в производство за обявяване на недействителност със страни жалбоподателят и Freistaat Bayern (Федерална провинция Бавария, Германия) (наричано по-нататък „спорното решение“).
Правна уредба
Член 7 от Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на [Европейския съюз] (
ОВ L 78, 2009 г., стр. 1
), озаглавен „Абсолютни основания за отказ“, предвижда в параграф 1, букви б) и в):
„Отказва се регистрацията на:
[…]
б)
марките, които нямат отличителен характер;
в)
марките, които се състоят [изключително] от знаци или от означения, които могат да служат в търговската дейност за указване на вида, качеството, количеството, предназначението, стойността, географския произход или момента на производство на стоките или на предоставянето на услуга, или други характерни техни особености;
[…]“.
Член 52от този регламент, озаглавен „Абсолютни основания за недействителност“, предвижда в параграф 1:
„[Марка на Европейския съюз] се обявява за недействителна въз основа на искане, подадено до Службата, или въз основа на насрещен иск, предявен в производство за нарушение:
а)
когато [марката на Европейския съюз] е била регистрирана в противоречие с разпоредбите на член 7;
б)
когато заявителят е бил недобросъвестен при подаване на заявката за марка“.
Обстоятелства, предхождащи спора
На 22 юли 2011 г. Федерална провинция Бавария подава до EUIPO заявка за регистрация на марка на Европейския съюз в съответствие с Регламент (ЕО) № 207/2009.
Марката, чиято регистрация се иска, е словният знак „NEUSCHWANSTEIN“ (наричана по-нататък „оспорената марка“).
Стоките и услугите, за които е поискана регистрацията, са от класове 3, 8, 14—16, 18, 21, 25, 28, 30, 32—36, 38 и 44 по смисъла на ревизираната и изменена Ницска спогодба относно международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 г. и за всеки от тези класове отговарят на следното описание:
–
клас 3: „Парфюмерийни продукти, продукти за тяло и козметични продукти“;
–
клас 8: „Ножове, вилици и лъжици от благородни метали“;
–
клас 14: „Бижутерийни изделия; часовници и ръчни часовници“;
–
клас 15: „Музикални инструменти; музикални кутии; електрически и електронни музикални инструменти“;
–
клас 16: „Хартия за писма и бележници; моливи и мастило“;
–
клас 18: „Кожа и имитации на кожа; чадъри; пътни чанти; ръчни чанти; калъфи за костюми; куфари; куфарчета за документи; кутии за тоалетни принадлежности (неокомплектовани); чантички за тоалетни принадлежности“;
–
клас 21: „Стъклария, порцеланови и керамични изделия, които не са включени в други класове, чайници от неблагородни метали“;
–
клас 25: „Облекло; обувки; шапки; жартиери за чорапи; колани; тиранти“;
–
клас 28: „Игри, играчки; настолни игри“;
–
клас 30: „Кафе; чай; какао; захар; мед; сладкарски изделия; сладкиши; бисквити; бонбони; сладоледи; захарни изделия; подправки“;
–
клас 32: „Безалкохолни напитки; бири“;
–
клас 33: „Алкохолни напитки с изключение на бири“;
–
клас 34: „Кибрит; калъфи за цигари; пепелници; принадлежности за пушачи от неблагородни метали; цигари; тютюн“;
–
клас 35: „Услуги на рекламни агенции“;
–
клас 36: „Застраховки; финансови сделки; парични сделки; сделки с недвижимо имущество“;
–
клас 38: „Телекомуникационни услуги и комуникации“;
–
клас 44: „Хигиенни грижи и козметични услуги за мъже“.
Заявката за регистрация на оспорената марка е публикувана в Бюлетин на марките на Общността № 166/2011 от 2 септември 2011 г., а оспорената марка е регистрирана на 12 декември 2011 г. под номер 10144392.
На 10 февруари 2012 г. жалбоподателят подава на основание член 52, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009 във връзка с член 7, параграф 1, букви б) и в) от същия регламент искане за обявяване на оспорената марка за недействителна за всички стоки и услуги, посочени в точка 6 по-горе.
На 21 октомври 2013 г. отделът по отмяна на EUIPO отхвърля искането за обявяване на недействителност, като приема, че оспорената марка не е съставена нито от означения, които могат да служат за указване на географския произход, нито от други характерни особености на съответните стоки и услуги и поради това няма нарушение на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009. Той смята освен това, че тъй като оспорената марка е отличителна за съответните стоки и услуги, няма нарушение на член 7, параграф 1, буква б) от същия регламент. Накрая той приема, че жалбоподателят не е доказал недобросъвестност при подаването на заявката за регистрация на оспорената марка и съответно че не е нарушен член 52, параграф 1, буква б) от посочения регламент.
На 20 декември 2013 г. жалбоподателят подава до EUIPO на основание членове 58—64 от Регламент № 207/2009 жалба срещу решението на отдела по отмяна.
Със спорното решение пети апелативен състав на EUIPO потвърждава решението на отдела по отмяна и отхвърля жалбата.
Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
С жалба, постъпила в секретариата на Общия съд на 2 април 2015 г., жалбоподателят иска отмяна на спорното решение.
В подкрепа на жалбата си той изтъква три основания за отмяна, а именно нарушения съответно на член 7, параграф 1, буква б), на член 7, параграф 1, буква в) и на член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009.
С обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че не е налице нито едно от трите основания, изтъкнати от жалбоподателя, и поради това отхвърля жалбата в нейната цялост.
Искания на страните пред Съда
С жалбата си жалбоподателят иска от Съда:
–
да отмени обжалваното съдебно решение,
–
да отмени регистрацията на оспорената марка и
–
да осъди EUIPO да заплати съдебните разноски.
EUIPO и Федерална провинция Бавария искат от Съда да отхвърли жалбата и да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
По жалбата
В подкрепа на жалбата си жалбоподателят изтъква три основания за отмяна, а именно нарушения съответно на член 7, параграф 1, буква в), на член 7, параграф 1, буква б) и на член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009.
По първото основание
Доводи на страните
По първото основание жалбоподателят поддържа, че Общият съд е нарушил член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009, като е приел, че оспорената марка не е описателна за съответните стоки и услуги. Твърденията по това основание по същество се подразделят на две части.
С твърденията си по първата част жалбоподателят оспорва някои от съображенията на Общия съд, изложени в точки 22, 26 и 27 от обжалваното съдебно решение.
Така, на първо място, Общият съд неправилно приел в точка 22 от обжалваното съдебно решение, че за някои стоки от клас 14 степента на внимание на съответните потребители е по-висока. Според жалбоподателя, макар част от стоките от този клас да са скъпи, няма основание да се счита, че за тях степента на внимание по-принцип ще е по-висока, тъй като бижутерийни изделия и часовници могат да се предлагат и на много разумни цени.
На второ място, Общият съд също така неправилно приел в точка 26 от обжалваното съдебно решение, че името „Neuschwanstein“, което буквално означава „новата лебедова скала“, е образно и оригинално, но не позволява на съответните потребители да направят връзка със съответните категории стоки и услуги. Според жалбоподателя тази констатация предполага анализ на името „Neuschwanstein“, какъвто съответният потребител не прави.
На трето място, жалбоподателят поддържа, че точка 27 от обжалваното съдебно решение съдържа противоречие, доколкото Общият съд приема, от една страна, че географското местоположение на замъка „Нойшванщайн“ е установимо, но от друга страна, посочва, че той не може да се счита за географско място.
На четвърто и последно място, жалбоподателят счита, че констатацията, която Общият съд прави в точка 27 от обжалваното съдебно решение, а именно че замъкът „Нойшванщайн“ е преди всичко музеен обект, е неточна. Всъщност, най-напред, Общият съд си противоречал, доколкото посочвал в същата точка, че този замък е известен с архитектурната си уникалност, което не важало за музей. По-нататък, съответните потребители възприемали посочения замък като сграда, чиято уникалност се дължи и на географското ѝ местоположение, а не като музей. Накрая, значимостта на музея се определяла от изложените в него предмети. Хората обаче посещавали този замък, за да се любуват не на изложените в него предмети, а на оригиналната му архитектура.
По втората част на първото основание жалбоподателят твърди, че Общият съд не е взел предвид общия интерес, който в основата на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009, нито съдебната практика, установена с решение от 4 май 1999 г., Windsurfing Chiemsee (
C‑108/97 и C‑109/97
,
EU:C:1999:230
), като е приел в точка 27 от обжалваното съдебно решение, че тъй като замъкът „Нойшванщайн“ като такъв не е място за производство на стоки или за предоставяне на услуги, оспорената марка не може да указва географския произход на стоките и услугите, които обхваща.
Всъщност от решение от 4 май 1999 г., Windsurfing Chiemsee (
C‑108/97 и C‑109/97
,
EU:C:1999:230
), следва, че що се отнася до географските имена, налице е общ интерес да се запази възможността за тяхното свободно ползване, по-специално заради способността им да влияят на предпочитанията на потребителите, например като свързват стоките с място, което може да предизвика положителни емоции. Според жалбоподателя такива положителни емоции могат да бъдат предизвикано по-специално от спомени от почивки, така че съответните потребители ще свържат съответните стоки и услуги със замъка „Нойшванщайн“ като туристически обект, а не с определено предприятие.
Съдът също така приел в точка 37 от решение от 4 май 1999 г., Windsurfing Chiemsee (
C‑108/97 и C‑109/97
,
EU:C:1999:230
), че връзката между стока и географско място не зависи непременно от това стоката да е произведена на това място. Когато ставало въпрос за сувенири, мястото на продажба било определящо за съответните потребители, тъй като такива стоки почти винаги се продават в непосредствена близост до съответния туристически обект. Ето защо мястото на продажба също следвало да се счита за указващо географския произход.
Нещо повече, като се основал в точка 29 от обжалваното съдебно решение единствено на продажбата на посочените стоки и услуги от самия стопанисващ замъка, Общият съд не взел предвид общия интерес да се гарантира свободното ползване за сувенири на името на световноизвестен туристически обект.
Главният довод на EUIPO и Федерална провинция Бавария е, че твърденията по първото основание са недопустими и като такива трябва да бъдат отхвърлени. Те поддържат, че при всяко положение Общият съд е приложил правилно относимата съдебна практика и член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009.
Съображения на Съда
Що се отнася до твърденията по първата част на първото основание на жалбата, следва да се припомни, че съгласно член 256 ДФЕС и член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз обжалването на съдебен акт на Общия съд е само по правни въпроси. Поради това единствено Общият съд е компетентен да установява и преценява относимите факти, както и да преценява доказателствата. Следователно, освен в случай на изопачаването им, преценката на тези факти и доказателства не представлява правен въпрос, който в това си качество да подлежи на контрол от Съда в рамките на производство по обжалване (вж. по-специално решение от 2 септември 2010 г., Calvin Klein Trademark Trust/СХВП,
C‑254/09 P
,
EU:C:2010:488
, т.
и цитираната съдебна практика).
Направените от Общия съд в точки 22, 26 и 27 от обжалваното съдебно решение констатации, че степента на внимание на съответните потребители е по-висока за стоките и услугите от класове 14 и 36, че името „Neuschwanstein“ е образно и оригинално, че замъкът с това име не може да се счита за географско място и че този замък е преди всичко музеен обект, обаче представляват такава преценка на факти.
Трябва да се констатира, че с доводите, които излага в подкрепа на първата част на първото основание на жалбата, жалбоподателят само оспорва посочената фактическа преценка на Общия съд и всъщност се опитва да получи от Съда нова преценка на тези факти, без обаче да твърди, че те по какъвто и да било начин са изопачени.
От това следва, че твърденията по първата част на първото основание трябва да се отхвърлят като недопустими.
По втората част на първото основание на жалбата жалбоподателят по същество поддържа, че Общият съд не е взел предвид общия интерес, който е в основата на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009, нито решение от 4 май 1999 г., Windsurfing Chiemsee (
C‑108/97 и C‑109/97
,
EU:C:1999:230
), като е приел в точка 27 от обжалваното съдебно решение, че тъй като замъкът „Нойшванщайн“ не е място на производство на стоки или на предоставяне на услуги, оспорената марка не може да указва географския произход на съответните стоки и услуги.
Следователно по втората част на първото основание жалбоподателят се оплаква от това, че Общият съд не е квалифицирал наименованието „Neuschwanstein“ като указание за географския произход по смисъла на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009 на стоките и услугите, обхванати от оспорената марка, така че поставя правен въпрос, който е допустим в производство по обжалване.
Най-напред следва да се припомни, че член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009 не допуска регистрацията на марки на Европейския съюз, които се състоят изключително от знаци или означения, които могат да служат в търговската дейност за указване на географския произход на стоката или услугата, за която е заявена марката.
Съгласно постоянната съдебна практика тази разпоредба преследва цел от общ интерес, която изисква знаците или описателните означения на категориите стоки или услуги, за които е заявена марката, да могат да се използват свободно от всички, включително като колективни марки или в комбинирани или графични марки. Тази разпоредба съответно не позволява запазването на такива знаци или означения само за едно предприятие поради регистрацията им като марка (решения от 4 май 1999 г., Windsurfing Chiemsee,
C‑108/97 и C‑109/97
,
EU:C:1999:230
, т.
и от 10 юли 2014 г., BSH/СХВП,
C‑126/13 P
, непубликувано,
EU:C:2014:2065
, т.
и цитираната съдебна практика).
Що се отнася по-специално до знаците или означенията, които могат да указват географския произход на категориите стоки, за които е заявена марката, и особено що се отнася до географските имена, Съдът е приел, че е налице общ интерес да се запази възможността за тяхното свободно ползване, по-специално поради това, че могат не само евентуално да сочат качеството и другите свойства на съответните категории стоки, но и да влияят по различен начин на предпочитанията на потребителите, например като свържат стоките с дадено място, което може да предизвика положителни емоции (решение от 4 май 1999 г., Windsurfing Chiemsee,
C‑108/97 и C‑109/97
,
EU:C:1999:230
, т.
).
В това отношение Съдът е подчертал, че регистрацията на даден знак като марка може да се откаже на основание член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009 само ако към момента на подаване на заявката заинтересованите среди свързват географското наименование, за което е поискана регистрация като марка, със съответната категория стоки или ако има основания да се смята, че в бъдеще биха могли да го свържат с нея (вж. в този смисъл решения от 4 май 1999 г., Windsurfing Chiemsee,
C‑108/97 и C‑109/97
,
EU:C:1999:230
, т.
и от 12 февруари 2004 г., Koninklijke KPN Nederland,
C‑363/99
,
EU:C:2004:86
, т.
).
Трябва да се посочи обаче, че член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009 по принцип допуска регистрацията на географски наименования, които не са познати на заинтересованите среди или поне не са познати като обозначение на дадено географско място, или също на наименования, при които поради характеристиките на мястото, което обозначават, е малко вероятно заинтересованите среди да могат да приемат, че съответната категория стоки произхожда от това място (вж. в този смисъл решение от 4 май 1999 г., Windsurfing Chiemsee,
C‑108/97 и C‑109/97
,
EU:C:1999:230
, т.
).
В случая Общият съд по същество е приел в точка 27 от обжалваното съдебно решение, че замъкът „Нойшванщайн“ е преди всичко музеен обект, чиято първа функция е не производството или продажбата на сувенири или предоставянето на услуги, а опазването на културното наследство, и че този замък не е известен със сувенирите, които продава, или с услугите, които предлага. Въз основа на това Общият съд е стигнал до извода, че след като посоченият замък като такъв не е място на производство на стоки или на предоставяне на услуги, оспорената марка не може да указва географския произход на стоките и услугите, които обхваща. Ето защо Съдът трябва да провери дали, както поддържа жалбоподателят, този извод се дължи на неотчитане на общия интерес, който е в основата на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009.
На първо място следва да се разгледа доводът на жалбоподателя, че наименованието „Neuschwanstein“ е описателно по смисъла на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009, доколкото споменът, към който препраща това наименование, разкривал такова качество или такава съществена особеност на стоките и услугите, обхванати от оспорената марка, което или която да позволява на съответните потребители да свържат тези стоки и тези услуги със замъка „Нойшванщайн“.
В това отношение следва да се подчертае, че както отбелязва генералния адвокат в точка 39 от заключението си, нито един от класовете по Ницската спогодба не се отнася до „сувенирите“. Ето защо Общият съд правилно е приел, както следва от точки 22 и 27 от обжалваното съдебно решение, че стоките, обхванати от оспорената марка, са за ежедневно потребление и че съответните услуги са услуги от всекидневието, позволяващи управлението и стопанисването на замъка.
Освен това от преписката не се установява посочените стоки и услуги, предназначение за ежедневно потребление, да притежават особени свойства или специфични качества, с които замъкът „Нойшванщайн“ е традиционно известен, и заради които изглежда правдоподобно съответните потребители да могат да приемат, че стоките или услугите произхождат от това място или че са произвеждани или предоставяни в него.
По-специално що се отнася до стоките, обхванати от оспорената марка, важно е да се подчертае, че обстоятелството, че се продават като сувенири, не е от значение за преценката дали наименованието „Neuschwanstein“ има описателен характер. Всъщност придадената на дадена стока функция да служи като сувенир не представлява обективна и присъща на естеството на стоката особеност, при положение че зависи от свободната воля на купувача и е ориентирана единствено към неговите намерения.
Доколкото наименованието „Neuschwanstein“ обозначава замъка, носещ това име, следва да се приеме, че самото поставяне на това наименование по-специално върху съответните стоки позволява на съответните потребители да разглеждат тези стоки, които са за ежедневно потребление, и като сувенири. Обстоятелството, че последните се превръщат в сувенири със самото поставяне на посоченото означение, само по себе си не представлява съществена описателна особеност на посочените стоки.
Ето защо няма основания да се счита, че за съответните потребители споменът, към който препраща наименованието „Neuschwanstein“, разкрива качество или съществена особеност на стоките и услугите, обхванати от оспорената марка.
На второ място следва да се разгледа доводът на жалбоподателя, че наименованието „Neuschwanstein“ било описателно за географския произход на стоките и услугите, обхванати от оспорената марка, доколкото мястото, където се продават тези стоки и услуги би трябвало да се счита за белег за връзка между тях и замъка „Нойшванщайн“.
В това отношение следва да се припомни, че в решението си от 4 май 1999 г., Windsurfing Chiemsee (
C‑108/97 и C‑109/97
,
EU:C:1999:230
, т.
), Съдът е приел, че макар, разбира се, географският произход на стока обикновено да се указва с посочване на мястото, където тази стока е или би могла да е произведена, не може да се изключи връзката между дадена стока и дадено географско място да зависи от други белези, например от обстоятелството, че стоката е замислена и проектирана на това географско място.
Следователно Съдът не е свел белезите за връзка само до мястото на производство на съответните стоки. Въпреки това, както отбелязва генералният адвокат в точка 41 от заключението си, това не означава непременно, че мястото на продажба може да служи като белег за връзка между стоките и услугите, обхванати от оспорената марка, и съответното място, дори и за изделия, които се продават като сувенири.
Всъщност обстоятелството, че посочените стоки и услуги се предлагат на определено място, само по себе си не може да представлява описателно указване на географския им произход, доколкото мястото, където посочените стоки и услуги се продават, не може като такова да обозначава свойства, качества или особености, свързани с техния географски произход, като например занаят, традиция или климат, характерни за определено място, както по същество отбелязва генералният адвокат в точка 42 от заключението си.
В случая, както приема Общият съд в точки 27 и 29 от обжалваното съдебно решение, замъкът „Нойшванщайн“ е известен не със сувенирите, които продава, нито с услугите, които предлага, а с архитектурната си уникалност. Впрочем от преписката не се установява оспорената марка да е използвана за продажбата на специфични сувенири и за предлагането на особени услуги, с които тя да е традиционно известна.
Освен това, както следва от точка 41 от обжалваното съдебно решение, всички услуги, обхванати от оспорената марка, не се предлагат пряко в замъка „Нойшванщайн“. Що се отнася до съответните стоки, както самият жалбоподател признава в жалбата, не е изключено те да се продават в околностите на замъка.
При тези обстоятелства няма основания да се счита, че за съответните потребители мястото на продажба, към което препраща наименованието „Neuschwanstein“, като такова представлява описание на качество или съществена особеност на стоките и услугите, обхванати от оспорената марка.
Следователно Общият съд правилно е приел в точка 27 от обжалваното съдебно решение, че след като замъкът „Нойшванщайн“ като такъв не е място на производство на стоки или на предоставяне на услуги, оспорената марка не може да указва географския произход на стоките и услугите, които обхваща.
Следователно твърденията по втората част на първото основание трябва да се отхвърлят като неоснователни и съответно първото основание да се отхвърли в неговата цялост.
По второто основание
Доводи на страните
Второто основание се състои от две части. По първата част жалбоподателят по същество поддържа най-напред, че Общият съд е нарушил член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009, като, за да приеме, че оспорената марка има отличителен характер, се е задоволил само да посочи в точки 41 и 42 от обжалваното съдебно решение, че самото поставяне на наименованието „Neuschwanstein“ върху съответните стоки и услуги позволява те да бъдат отличени от тези, които се продават или предоставят в други търговски или туристически зони. Според жалбоподателя тази констатация не позволява да се направи извод за отличителния характер на оспорената марка. Всъщност изделие с надпис „Мюнхен“ непременно ще се отличава от друго изделие, върху което е поставено наименованието „Хамбург“, при положение че потребителите биха могли да предположат, че първото е произведено в Мюнхен, а второто — в Хамбург.
По-нататък, в точка 41 от обжалваното съдебно решение в разсъжденията си Общият съд се движел в омагьосан кръг, като посочвал, че знакът „NEUSCHWANSTEIN“ обозначава не само замъка „Нойшванщайн“ като музеен обект, но и самата оспорена марка. По този начин в мотивите Общият съд предварително се произнасял по въпроса дали посоченият знак би могъл да съставлява марка.
Накрая жалбоподателят поддържа, че приетото от Общия съд в точка 42 от обжалваното съдебно решение, а именно че оспорената марка позволява с нея да се продават стоки или да се предлагат услуги, чието качество може да бъде контролирано от Федерална провинция Бавария, не е указание за отличителния характер на знака „NEUSCHWANSTEIN“, а последица от регистрирането на същия като марка.
По втората част на второто основание жалбоподателят изтъква, че Общият съд е трябвало да вземе предвид, поне за сведение, определението на Bundesgerichtshof (Федерален съд, Германия) от 8 март 2012 г., с което е отменена регистрацията на знака „NEUSCHWANSTEIN“ като национална марка.
EUIPO и Федерална провинция Бавария считат, че твърденията по първата част на второто основание са недопустими, а тези по втората част трябва да се отхвърлят като неоснователни.
Съображения на Съда
Що се отнася до твърденията по първата част на второто основание, следва да се отбележи, че макар жалбата да е неясна в това отношение, от аргументацията на жалбоподателя може да се направи извод, че доводът му по същество е, че Общият съд не е мотивирал достатъчно преценката си относно отличителния характер на оспорената марка.
Като се оплаква от това, че Общият съд не е мотивирал достатъчно констатацията, че оспорената марка има отличителен характер, жалбоподателят повдига правен въпрос, който като такъв може да бъде повдигнат в производство по обжалване (решение от 5 юли 2011 г., Edwin/СХВП,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
, т.
и цитираната съдебна практика).
Съгласно постоянната практика на Съда задължението на Общия съд да се мотивира му налага да изложи по ясен и недвусмислен начин своите съображения, така че да даде възможност на заинтересованите лица да се запознаят с основанията за взетото решение, а на Съда — да упражни своя контрол (решение от 24 януари 2013 г., 3F/Комисия,
C‑646/11 P
, непубликувано,
EU:C:2013:36
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение следва да се отбележи, че след като в точки 36—39 от обжалваното съдебно решение е припомнил съдебната практика, която е относима към преценката на отличителния характер, в точка 41 от това решение Общият съд приема, че съответните стоки и услуги са стоки, предназначени за ежедневно потребление, като не е необходимо те да бъдат отличавани от стоките, които биха могли да бъдат включени към категория на типични сувенири, и услуги от всекидневието, които се отличават от сувенирите и другите услуги, свързани с туристическа дейност, със самото си наименование, доколкото това наименование обозначава не само замъка като музеен обект, но и самата оспорена марка. Общият съд добавя, че съответните стоки не се произвеждат в самия замък, а само се продават там, и че макар някои от услугите да са предназначени за управлението на замъка, не всички се предлагат на място.
В точка 42 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че словният елемент, съставляващ оспорената марка, който съвпада с името на замъка, е измислено име без описателна връзка с продаваните или предлаганите стоки и услуги. Всъщност Общият съд счита, че тъй като името „Neuschwanstein“ означава „новата лебедова скала“, самото поставяне на оспорената марка върху продаваните стоки и предлаганите услуги позволява тези стоки и услуги да бъдат отличени от стоките и услугите, също за ежедневно потребление, които се продават или предоставят в други търговски или туристически зони. Общият съд добавя, че оспорената марка позволява под нея да се продават стоки и да се предоставят услуги, чието качество може да се контролира от Федерална провинция Бавария пряко или непряко в рамките на лицензионни договори.
Освен това в точка 43 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема по-специално че оспорената марка позволява на съответните потребители не само да направят връзка с посещение на замъка, но и да отличат търговския произход на съответните стоки и услуги, така че да заключат, че всички стоки и услуги, обозначени с оспорената марка, се произвеждат, продават или предоставят под контрола на Федерална провинция Бавария, която може да се счита отговорна за тяхното качество.
От точки 41—43 от обжалваното съдебно решение следва, че за да прецени дали оспорената марка има отличителен характер, Общият съд е разгледал обхванатите от нея стоки и услуги и е преценил словния елемент на посочената марка, който според него е измислено име без описателна връзка със съответните стоки и услуги.
В това отношение следва да се отбележи, че констатираното от Общия съд обстоятелство, че оспорената марка не е описателна за географския произход на посочените стоки и услуги, не предопределя отличителния ѝ характер, но за сметка на това е необходимо условие, за да може да бъде регистрирана марка, която не е лишена от отличителен характер. Именно поради това, че оспорената марка няма отличителен характер, субект като Федерална провинция Бавария може да поиска да бъде регистрирано като марка на Съюза името на музейния обект, нейна собственост, след като Регламент № 207/2009 по принцип го допуска. При това положение, както посочва генералният адвокат в точки 55 и 56 от заключението си, не може да се приеме, че в разсъжденията си Общият съд се движи в омагьосан кръг.
При тези обстоятелства следва да се заключи, че след като е преценил дали оспорената марка има отличителен характер с оглед на съдебната практика, припомнена в точка 36 от обжалваното съдебно решение, според която отличителният характер на марката означава тя да позволява стоките и услугите, за които е подадена заявката, да бъдат разпознавани като произхождащи от определено предприятие, Общият съд мотивира надлежно наличието на посочения отличителен характер, като посочва, че самото поставяне на посочената марка върху съответните стоки и услуги позволява на съответните потребители да ги отличат от тези, които се продават или предоставят в други търговски или туристически зони.
За сметка на това, доколкото посоченото от Общия съд в точка 42 от обжалваното съдебно решение, че оспорената марка позволява с нея да се продават стоки и да се предоставят услуги, чието качество може да бъде контролирано от Федерална провинция Бавария, е за изчерпателност, доводите на жалбоподателя срещу това съображение следва да се приемат за неотносими (решение от 1 февруари 2018 г., Kühne + Nagel International и др./Комисия,
C‑261/16 P
, непубликувано,
EU:C:2018:56
, т.
и определение от 14 януари 2016 г., Royal County of Berkshire Polo Club/СХВП,
C‑278/15 P
, непубликувано,
EU:C:2016:20
, т.
и цитираната съдебна практика).
От това следва, че твърденията по първата част на второто основание трябва да се отхвърлят като отчасти неоснователни и отчасти неотносими.
Що се отнася до втората част на второто основание, следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика апелативните състави приемат решенията по Регламент № 207/2009 при условията на обвързана компетентност, а не на оперативна самостоятелност, така че законосъобразността на решенията на тези апелативни състави трябва да се преценява само въз основа на този регламент, така както е тълкуван от съдилищата на Съюза (решение от 19 януари 2012 г., СХВП/Nike International,
C‑53/11 P
,
EU:C:2012:27
, т.
и цитираната съдебна практика). Освен това, както следва от точка 44 от обжалваното съдебно решение, режимът на марките на Европейския съюз е самостоятелна система, състояща се от съвкупност от норми и преследваща специфични за нея цели, която се прилага независимо от всяка една национална система (решение от 12 декември 2013 г., Rivella International/СХВП,
C‑445/12 P
,
EU:C:2013:826
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следователно Общият съд не е бил длъжен да вземе предвид определението на Bundesgerichtshof (Федерален съд) от 8 март 2012 г. Ето защо твърденията по втората част на второто основание трябва да се отхвърлят като неоснователни.
При това положение второто основание трябва да се отхвърли в неговата цялост.
По третото основание
Доводи на страните
Твърденията по третото основание, което е нарушение на член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009, се подразделят на две части. По първата част жалбоподателят по същество поддържа, първо, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел в точка 55 от обжалваното съдебно решение, че от материалите по преписката не е видно оспорената марка да е използвана още отпреди датата на регистрацията ѝ за продажбата на специфични сувенири и за предлагането на особени услуги. Всъщност, от една страна, жалбоподателят представил като приложение към жалбата си в първоинстанционното производство множество примери за сувенири с надписа „Neuschwanstein“. От друга страна, Федерална провинция Бавария като собственик на замъка присъствала на място и трябвало да ѝ е известно, че се продават сувенири с това наименование.
Второ, Общият съд допуснал грешка при прилагане на правото, като приел в точка 57 от обжалваното съдебно решение, че предупреждението, отправено на 12 юни 2008 г. от Федерална провинция Бавария към дружеството N., не свидетелства за злонамереност на тази провинция в желанието ѝ да регистрира оспорената марка, за да попречи на трети лица да използват знака „NEUSCHWANSTEIN“. В това отношение жалбоподателят цитира изявление на говорителя на Федерална провинция Бавария, което доказвало тази злонамереност.
По втората част на третото основание жалбоподателят изтъква, че Общият съд неправилно е приел в точка 58 от обжалваното съдебно решение, че липсва злонамереност от страна на Федерална провинция Бавария, тъй като тя е следвала законосъобразната цел да опази и защити музейния обект. Счита, че решение от 11 юни 2009 г., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
), на което се позовава Общият съд, не позволява да се приеме, че законосъобразната цел изключва недобросъвестността. Преценката дали е налице недобросъвестност би трябвало да се основава на средствата, използвани за постигане на целта.
EUIPO и Федерална провинция Бавария поддържат, че твърденията по третото основание са недопустими и при всяко положение неоснователни.
Съображения на Съда
Що се отнася до твърденията по първата част на третото основание, следва да се отбележи, че в точка 55 от обжалваното съдебно решение Общият съд е констатирал по-специално че жалбоподателят не е представил доказателства, позволяващи да се приемат обективните обстоятелства, при които Федерална провинция Бавария е узнала, че жалбоподателят или трети лица предлагат някои от съответните стоки и услуги. В точка 57 от посоченото решение Общият съд е разгледал предупреждението, отправено на 12 юни 2008 г. от Федерална провинция Бавария до дружеството N., и е констатирал в това отношение, че подадената от това дружество заявка за регистрация на националната словна марка „NEUSCHWANSTEIN“ е от 15 януари 2008 г. Общият съд е отбелязал, че Федерална провинция Бавария, от една страна, е подала на 28 януари 2005 г. заявка за регистрация на националната словна марка „NEUSCHWANSTEIN“ в Deutsches Patent- und Markenamt (Германско патентно ведомство), което е регистрирало марката на 4 октомври 2005 г., и от друга страна, е подала на 11 юли 2003 г. заявка за регистрация на фигуративната марка на Европейския съюз в EUIPO, която е регистрирала марката на 14 септември 2006 г. Въз основа на това Общият съд е заключил, че дружеството N. е знаело предварително за марката на Федерална провинция Бавария, а не обратното, и следователно че тази провинция не е проявила недобросъвестност.
Трябва да се констатира, че с доводите си по първата част на третото основание жалбоподателят всъщност се опитва да оспори преценката на доказателствата, направена от Общия съд в точки 55 и 57 от обжалваното съдебно решение, без същевременно да твърди, че те са били изопачени по какъвто и да било начин.
При тези обстоятелства, в съответствие със съдебната практика, припомнена в точка 29 от настоящото решение, твърденията по първата част на третото основание трябва да се отхвърлят като недопустими.
Що се отнася до втората част на третото основание, следва да се констатира, че доводите на жалбоподателя се основават на неправилен прочит на решение от 11 юни 2009 г., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
).
Всъщност в това решение, на което Общият съд се позовава в точка 58 от обжалваното съдебно решение, Съдът по същество е приел във връзка с намерението на заявителя към момента на подаването на заявка за регистрация на марка на Европейския съюз, че дори в хипотезата на подаване на заявка за регистрация на определен знак с единствената цел за нелоялно конкуриране с конкурент, използващ сходен знак, не може да се изключи, че с регистрацията на този знак заявителят преследва законосъобразна цел. Съдът уточнява, че такъв може да е по-конкретно случаят, когато към момента на подаването на заявката заявителят знае, че трето лице, което отскоро е навлязло на пазара, се стреми да се възползва от посочения знак, като копира неговото представяне, което подтиква заявителя да поиска регистриране на знака, за да възпрепятства използването на това представяне (решение от 11 юни 2009 г., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, т.
—
). Така от това решение не следва, че преценката за наличие на недобросъвестност трябва непременно да се основава на средствата, използвани за постигането на такава цел.
Следователно твърденията по втората част на третото основание трябва да се отхвърлят като неоснователни и съответно да се отхвърли и третото основание.
С оглед на всички гореизложени съображения жалбата трябва да се отхвърли в нейната цялост.
По съдебните разноски
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски. Съгласно член 138, параграф 1 от този правилник, който се прилага по отношение на производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от него, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като EUIPO и Федерална провинция Бавария са направили искане за осъждането на Bundesverband Souvenir — Geschenke — Ehrenpreise и последното е загубило делото, то трябва да бъде осъдено да заплати съдебните разноски.

По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда Bundesverband Souvenir — Geschenke — Ehrenpreise eV да заплати съдебните разноски.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.