CELEX: 62016TJ0389
Marcă a Uniunii Europene
Procedură de declarare a nulității
Marca Uniunii Europene verbală MONTORSI F. & F.
Marca națională verbală anterioară Casa Montorsi
Motiv relativ de nulitate
Risc de confuzie
Articolul 53 alineatul (1) litera (a) și articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009
Acord de coexistență a mărcilor
Conținut
Articolul 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009

Istoricul cauzei
La 12 februarie 2007, Montorsi Francesco & Figli SpA a formulat o cerere de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene la Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO), în temeiul Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (
JO 1994, L 11, p. 1
, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), cu modificările ulterioare [înlocuit prin Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca Uniunii Europene (
JO 2009, L 78, p. 1
)].
Marca a cărei înregistrare s‑a solicitat este semnul verbal MONTORSI F. & F.
Produsele pentru care s‑a solicitat înregistrarea fac parte din clasa 29 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare, și corespund următoarei descrieri: „Carne, pește, carne de pasăre și vânat; extracte din carne; fructe și legume conservate, uscate și gătite; jeleuri, dulcețuri, ouă, lapte și produse lactate; uleiuri și grăsimi alimentare”.
Cererea de înregistrare a mărcii Uniunii Europene a fost publicată în
Buletinul mărcilor comunitare
nr. 38/2007 din 30 iulie 2007 și marca corespunzătoare a fost înregistrată la 18 ianuarie 2008.
La 28 decembrie 2010, intervenienta, Casa Montorsi Srl, a solicitat, în temeiul articolului 53 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009, declararea nulității mărcii contestate pentru toate produsele enumerate la punctul 3 de mai sus.
Cererea de declarare a nulității era întemeiată pe marca italiană verbală anterioară Casa Montorsi, depusă la 24 februarie 1995, înregistrată la 2 iunie 1998 sub numărul 751820, ulterior reînnoită și care desemna printre altele produsele care fac parte din clasa 29 și corespund următoarei descrieri: „Carne, pește, carne de pasăre și vânat, extracte din carne, fructe și legume conservate, uscate și gătite; jeleuri, dulcețuri, ouă, lapte și produse lactate; uleiuri și grăsimi alimentare”.
Motivul invocat în susținerea cererii de declarare a nulității era cel vizat la articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009, întemeiat pe existența riscului de confuzie.
În cursul procedurii administrative, marca contestată a fost transferată societății Negroni SpA și ulterior reclamantei, Agricola italiana alimentare SpA (AIA).
Reclamanta a solicitat respingerea cererii de declarare a nulității pentru motivul că era contrară unui act sub semnătură privată pe care îl încheiase cu intervenienta la 4 mai 2000 (denumit în continuare „acordul”) și prin care ele ar fi acceptat coexistența mărcilor lor pe piața italiană și s‑ar fi angajat reciproc să nu se opună exploatării acestora. Reclamanta a solicitat de asemenea să se facă dovada utilizării mărcii anterioare.
La 20 martie 2014, divizia de anulare a declarat nulitatea mărcii contestate pentru produsele „carne, pește, carne de pasăre și vânat; ouă”, dar a confirmat validitatea acesteia pentru celelalte produse vizate de marcă, mai precis „extracte din carne; fructe și legume conservate, uscate și gătite; jeleuri, dulcețuri, ouă, lapte și produse lactate; uleiuri și grăsimi alimentare”, precum și pentru alte produse, nemenționate în lista produselor acoperite de marca contestată.
În special, divizia de anulare a considerat că acordul nu se opune admisibilității cererii de declarare a nulității formulate de intervenientă deoarece, acest acord având un conținut imprecis în ceea ce privește teritoriul și durata, nu putea fi considerat un consimțământ dat în mod expres, în sensul articolului 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009. În ceea ce privește dovada utilizării de către intervenientă a mărcii anterioare, divizia de anulare a considerat că s‑a făcut această dovada, dar numai pentru produsele „jambon, salam și mezeluri”, care fac parte din subcategoria „carne”. În ceea ce privește compararea produselor, aceasta a arătat că, dintre produsele desemnate de marca contestată, numai produsele „carne, pește, carne de pasăre și vânat; ouă” erau identice sau similare cu cele pentru care a fost utilizată marca anterioară, mai precis, cele care fac parte din subcategoria „carne”. În ceea ce privește compararea semnelor, ea a arătat că marca contestată prezenta un nivel mediu de similitudine cu marca anterioară deoarece cele două mărci conțineau același nume de familie, Montorsi. În sfârșit, divizia de anulare a considerat că, având în vedere identitatea sau similitudinea produselor și a mărcilor în conflict, exista un risc de confuzie pentru publicul italian în ceea ce privește produsele „carne, pește, carne de pasăre și vânat; ouă” acoperite de marca contestată și că trebuia declarată nulitatea acestei mărci pentru produsele respective.
La 12 mai 2014, reclamanta a introdus o cale de atac la EUIPO, în temeiul articolelor 58-64 din Regulamentul nr. 207/2009, împotriva deciziei diviziei de anulare, pentru ca marca contestată să rămână înregistrată în continuare pentru produsele „carne, pește, carne de pasăre și vânat; ouă”.
Prin decizia din 28 aprilie 2016 (denumită în continuare „decizia atacată”), Camera întâi de recurs a EUIPO a respins calea de atac.
Camera de recurs a arătat, mai întâi, că reclamanta nu a contestat în fața sa niciuna dintre aprecierile diviziei de anulare privind dovada utilizării mărcii anterioare, similitudinea semnelor și a produselor și riscul de confuzie. Singurul argument invocat în calea de atac se întemeia pe acord, care s‑ar opune, potrivit reclamantei, cererii de declarare a nulității mărcii contestate din cauza riscului de confuzie.
Camera de recurs a considerat că EUIPO nu era ținut de acord, care privea interese private, ci că trebuia să cerceteze dacă era posibil să se deducă din acest acord existența unui „consimțământ dat în mod expres”, precum cel vizat de articolul 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009, sau coexistența mărcilor în conflict. Camera de recurs a considerat că acordul nu permite să se dovedească un astfel de consimțământ. Ea a adăugat că, chiar dacă s‑ar ține seama de acea parte din acord în care părțile la acord „recuno[șteau] că mărcile lor [pot] coexista”, trebuia să se dovedească și faptul că această coexistență se datora inexistenței unui risc de confuzie în percepția publicului relevant, dovadă care ar impune demonstrarea utilizării concomitente a mărcilor în conflict o perioadă suficient de mare, anterioară datei de depunere a mărcii contestate. Nu s‑ar fi făcut dovada a unei astfel de utilizări concomitente și cu atât mai puțin dovada că o asemenea utilizare nu ar genera niciun risc de risc de confuzie. Prin urmare, camera de recurs a respins calea de atac.
Concluziile părților
Reclamanta solicită Tribunalului:
—
anularea deciziei atacate;
—
obligarea EUIPO la plata cheltuielilor de judecată.
EUIPO și intervenienta solicită Tribunalului:
—
respingerea acțiunii;
—
obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
Reclamanta invocă două motive în susținerea acțiunii, întemeiate, în primul rând, pe încălcarea articolului 53 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 coroborat cu articolul 8 alineatul (1) litera (b) din același regulament și, în al doilea rând, pe încălcarea articolului 53 alineatul (3) din acest regulament.
Se impune să se examineze mai întâi cel de al doilea motiv.
Cu privire la al doilea motiv de anulare, întemeiat pe încălcarea articolului 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009
Reclamanta susține că este incontestabil faptul că părțile la acord au acceptat coexistența pe piața italiană a mărcilor lor, prezente și viitoare, ceea ce ar împiedica intervenienta să solicite declararea nulității mărcii contestate.
Reclamanta arată că intervenienta nu poate în niciun caz să împiedice înregistrarea mărcii contestate în fiecare țară din Uniunea Europeană, alta decât Italia, nici chiar, având în vedere acordul, înregistrarea acestei mărci în Italia.
Reclamanta reproșează camerei de recurs că nu a ținut seama de „principiul relativizării” cauzelor de nulitate care rezultă din drepturile anterioare în conflict. Motivele relative de refuz ar proteja numai interese private. În timp ce consimțământul titularului unui drept anterior nu ar permite să se înlăture un motiv absolut de refuz, un astfel de consimțământ ar permite înlăturarea unui motiv relativ de refuz. În acest temei, conform jurisprudenței Tribunalului, conflictul dintre cele două mărci ar privi numai întreprinderile concurente, iar nu consumatorii.
În ceea ce privește, mai concret, încălcarea articolului 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009, reclamanta contestă, în primul rând, afirmația camerei de recurs din primele două teze ale punctului 25 din decizia atacată, potrivit căreia, pentru a exista consimțământul la înregistrarea unei mărci, ar fi necesar ca semnul care urmează a fi înregistrat să fie identificat cu exactitate, ceea ce nu ar fi cazul în speță.
Acordul nu ar face referire în mod clar la marca MONTORSI propriu‑zisă, ci la înregistrările sau la utilizările prezente sau viitoare ale termenului „montorsi” în contextul unui semn distinctiv în ceea ce privește produsele care fac parte din clasa 29. O interpretare restrictivă a acestei referiri nu ar avea niciun sens, deoarece, la momentul încheierii acordului, niciuna dintre părțile la acord nu ar fi fost titulara mărcii MONTORSI în sens strict. În consecință, potrivit reclamantei, contrar afirmațiilor camerei de recurs din decizia atacată, părțile la acord și‑ar fi dat în mod expres consimțământul la înregistrarea și la utilizarea nu numai a mărcii MONTORSI în sens strict, ci și a oricărui semn distinctiv care conține termenul „montorsi”, cum este cazul mărcii MONTORSI F. & F.
În al doilea rând, reclamanta consideră excesiv de formalistă interpretarea camerei de recurs, dată în continuarea punctului 25 din decizia atacată, potrivit căreia din acord nu se poate deduce consimțământul dat în mod expres la înregistrarea mărcii contestate ca marcă a Uniunii Europene. Validitatea acordului ar fi cu siguranță limitată la teritoriul italian. Cu toate acestea, în speță, consimțământul dat în mod expres pentru teritoriul italian ar implica în mod necesar consimțământul la înregistrarea mărcii contestate la nivelul Uniunii. Întrucât intervenienta și‑ar fi dat acordul la coexistența pe teritoriul italian a mărcilor, care ar include înregistrările viitoare ale mărcilor cuprinzând termenul „montorsi”, nu ar fi logic să se nege în prezent acest consimțământ în ceea ce privește marca contestată pe baza unui conflict ipotetic, limitat tocmai la teritoriul italian. Reclamanta nu ar avea niciun cuvânt de spus dacă intervenienta ar fi încercat să anuleze înregistrarea mărcii contestate pe baza unor drepturi anterioare în Franța, în Spania sau în alte țări din Uniune decât Italia.
EUIPO, susținut de intervenientă, consideră că afirmația potrivit căreia consimțământul dat de intervenientă în acord ar implica imposibilitatea acesteia de a se prevala de drepturile sale asupra mărcii anterioare este contrazisă de elementele de fapt. Reclamanta ar pretinde, în mod întemeiat, că, în cazul motivelor relative de refuz, titularul unui drept anterior poate alege să își apere sau să nu își apere propria marcă și, dacă decide să procedeze astfel, să acționeze în interesul său exclusiv. Cu toate acestea, în speță, intervenienta ar fi decis în mod evident să apere marca anterioară, întrucât a formulat o cerere de declarare a nulității mărcii contestate la EUIPO. Faptul că intervenienta ar fi semnat anterior un acord și că poate părea că nu și‑a îndeplinit obligațiile, așa cum sunt prevăzute în actul sub semnătură privată, ar privi sfera privată a părților la acord, care ar putea eventual să invoce consecințele oricărei eventuale neîndepliniri a obligațiilor în fața instanțelor civile naționale.
Argumentul potrivit căruia motivele relative de refuz nu ar proteja decât interesele private nu ar afecta concluzia privind cerința unui consimțământ dat în mod expres în vederea aplicării articolului 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009. Jurisprudența menționată de reclamantă s‑ar referi la un aspect diferit, acela al calității procesuale active a persoanelor care urmăresc să invoce motive relative de refuz împotriva înregistrării unei mărci a Uniunii Europene.
În ceea ce privește competența EUIPO, acesta ar trebui, într‑adevăr, să țină seama de acordul în discuție, pe de o parte, pentru a verifica dacă este posibil ca acest acord să evidențieze un consimțământ clar la înregistrarea mărcii contestate, în sensul articolului 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009, și, pe de altă parte, pentru a verifica dacă sunt îndeplinite condițiile unei coexistențe pe piață a mărcilor în discuție, ca factor pertinent în cadrul articolului 53 alineatul (1) litera (a) coroborat cu articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009.
În plus, nu ar rezulta în niciun caz din acord că intervenienta și‑ar fi dat în mod expres consimțământul la înregistrarea mărcii contestate ca marcă a Uniunii Europene. EUIPO amintește că articolul 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009 are un caracter derogatoriu și trebuie, așadar, să fie interpretat în mod restrictiv. Prin urmare, pentru a corespunde unui consimțământ dat la înregistrarea mărcii contestate, acordul ar trebui să se refere la aceasta în mod clar, evident și explicit, iar sarcina probei ar reveni celui care invocă consimțământul, cealaltă parte la acord nefiind ținută să își dovedească dezacordul.
Acordul nu ar conține niciun consimțământ clar și precis la înregistrarea mărcii contestate ca marcă a Uniunii Europene, tocmai pentru motivele expuse în decizia atacată. Acordul ar fi vag și imprecis. Întinderea teritorială și durata de aplicare a acordului nu ar fi expres specificate. În special, marca MONTORSI F. & F. nu ar fi corect identificată în acord. Astfel, în primul rând, aceasta nu ar fi menționată în actul sub semnătură privată. În al doilea rând, cuvântul „comunitar” sau „european” nu ar fi menționat niciodată în acord, care ar indica numai înregistrările din Italia și un litigiu pendinte în fața Tribunale di Modena (Tribunalul din Modena, Italia). În sfârșit, la punctul 2 din acord s‑ar preciza că „părțile recunosc că semnele distinctive ale fiecăreia dintre ele înregistrate până în prezent și/sau utilizate pentru produse din clasa internațională 29 pot coexista”. Dat fiind că înregistrarea mărcii contestate s‑ar fi făcut la 18 ianuarie 2008, acest punct fundamental din acord ar conduce de asemenea la concluzia că marca contestată nu poate fi considerată ca făcând parte cu certitudine din acest acord. În consecință, ar părea mai degrabă că acordurile privind coexistență mărcilor și înregistrarea lor ar viza numai înregistrările din Italia, astfel cum s‑ar fi observat în mod corect în decizia atacată. În orice caz, potrivit EUIPO, faptul că marca contestată nu ar fi identificată în mod clar în acord este un motiv suficient, chiar și singur, pentru a exclude existența unui acord explicit al intervenientei la înregistrarea acestei mărci în Uniune.
În plus, contrar afirmațiilor reclamantei, ar exista un litigiu între părțile la acord cu privire la interpretarea anumitor elemente esențiale ale acordului, în special asupra aspectului dacă privește numai mărcile naționale sau și mărcile străine, internaționale și ale Uniunii Europene.
Interpretarea discordantă a acordului ar fi confirmată și de comportamentul părților în fața EUIPO și a instanțelor naționale. Acest comportament nu ar reprezenta o linie de conduită clară, coerentă și conciliantă.
În concluzie, acordul nu ar demonstra „un consimțământ dat în mod expres” de intervenientă la înregistrarea mărcii contestate. Camera de recurs nu ar fi săvârșit nicio încălcare a articolului 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009.
Intervenienta arată că, după cum ar confirma‑o de altfel decizia diviziei de anulare și decizia atacată, eventualele acorduri private între părți nu ar avea în niciun caz forță obligatorie pentru EUIPO. Nu ar exista niciun temei juridic în acest sens. Acest lucru s‑ar datora și faptului că contractele au un efect relativ între părți și ar fi deci incompatibile cu efectul
erga omnes
al unei decizii de opoziție sau de declarare a nulității. Ar exista, așadar, un interes public care trebuie protejat. Prin urmare, în mod întemeiat camera de recurs ar fi afirmat că EUIPO nu este ținută de acord, ci ar trebui să analizeze dacă era posibil să se deducă din cuprinsul acestuia existența unui consimțământ sau coexistența mărcilor.
Intervenienta susține totodată că existența unui consimțământ nu ar fi dovedită, pe de o parte, în principal din cauza formulării imprecise a acordului, astfel cum ar menționa camera de recurs, și, pe de altă parte, pentru că opoziția formulată de reclamantă împotriva cererii intervenientei, depusă la 15 aprilie 2008 și având ca obiect înregistrarea mărcii CASA MONTORSI sub numărul 6832125 ca marcă a Uniunii Europene, nu ar avea niciun sens în acest caz. Ar exista aici o incoerență în argumentele reclamantei.
În orice caz, marca contestată nu ar fi menționată în mod specific în acord și, după cum ar indica în mod întemeiat decizia atacată, acordul nu ar menționa nici expresiile „marcă comunitară”, „înregistrare comunitară” sau „marcă europeană”. Consimțământul nu ar putea fi nici implicit, nici prezumat. Camera de recurs nu ar fi „excesiv de formalistă”. Reclamanta ar fi cea care urmărește cu orice preț să interpreteze acordul după cum îi convine.
Trebuie amintit că articolul 53 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 prevede în special că „[m]arca [Uniunii Europene] este declarată nulă ca urmare a unei cereri depuse la Oficiu […] atunci când există o marcă anterioară menționată la articolul 8 alineatul (2) și când se îndeplinesc condițiile prevăzute la alineatul (1) […] din numitul articol”.
Potrivit articolului 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009, „[m]arca [Uniunii Europene] nu poate fi declarată nulă atunci când titularul unui drept menționat la alineatul (1) sau (2) își dă în mod expres consimțământul pentru înregistrarea acestei mărci înaintea depunerii cererii de declarare a nulității sau a cererii reconvenționale”.
Articolul 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009 impune, așadar, ca titularul unui drept anterior să își dea în mod expres consimțământul la înregistrarea unei mărci a Uniunii Europene pentru a nu mai putea formula ulterior o cerere de declarare a nulității acestei mărci.
Astfel, într‑o cauză în care titularul mărcilor care erau contestate susținea că persoanele care au formulat cererea de declarare a nulității acestor mărci, din cauza riscului de confuzie, consimțiseră la înregistrarea acesteia, în special prin coexistența pașnică și printr‑un acord de coexistență, Tribunalul a amintit că acordul titularului dreptului trebuie să aibă un caracter expres pentru a permite înregistrarea unei semn care poate conduce la un risc de confuzie. Tribunalul a dedus de aici, pe de o parte, că coexistența pașnică a mărcilor nu poate ține loc de consimțământ expres în sensul articolului 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009. Pe de altă parte, în ceea ce privește acordul de coexistență, Tribunalul, după ce a constatat că nu avea ca obiect mărcile care erau contestate, ci o altă marcă, a reținut că acest acord nu putea să fie interpretat astfel încât să depășească domeniul său de aplicare, fără consimțământul expres al părților, în sensul articolului 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009. Tribunalul a constatat că lipsea acest consimțământ expres [Hotărârea din 3 iunie 2015, Pensa Pharma/OAPI – Ferring și Farmaceutisk Laboratorium Ferring (PENSA PHARMA și pensa),
T‑544/12 și T‑546/12
, nepublicată,
EU:T:2015:355
, punctele
,
,
,
și
].
În speță, acordul vorbește, în partea sa introductivă, despre un litigiu între părți în fața Tribunale di Modena (Tribunalul din Modena) privind utilizarea termenului „montorsi” în sectorul cărnii uscate, precum și negocierile între acestea pentru soluționarea acelui diferend și pentru evitarea unor litigii viitoare privind acest termen pentru toate produsele cuprinse în clasa 29. Această parte introductivă a acordului menționează mărcile italiene care conțin termenul „montorsi”.
Punctul 2 primul paragraf din acord stipulează că „părțile recunosc că semnele distinctive ale fiecăreia dintre ele înregistrate până în prezent și/sau utilizate pentru produse din clasa internațională 29 (printre altele, carne, pește, carne de pasăre și vânat, extracte din carne, fructe și legume conservate, uscate și gătite, jeleuri, dulcețuri, compoturi, ouă, lapte și produse lactate; uleiuri și grăsimi alimentare) pot coexista”. Punctul 2 al doilea paragraf din acord stipulează că, „în consecință, părțile renunță reciproc, în numele lor sau al succesorilor lor, să conteste înregistrările acestor semne ca mărci și să se opună utilizării acestor semne – ca denumire socială, ca marcă, ca firmă sau în altă formă atipică – de către cealaltă parte”. Punctul 3 din acord stipulează în plus că „părțile renunță la orice pretenție pe care ar putea‑o avea în ceea ce privește utilizarea semnului distinctiv MONTORSI de către cealaltă parte până în prezent”.
După cum arată EUIPO, acordul menționează semnele și înregistrările italiene și un litigiu din Italia. El nu face nicio referire nici la Uniune, nici la dreptul Uniunii. Acordul menționează termenul „montorsi”, dar nu semnul verbal MONTORSI F. & F., în discuție în speță. În plus, coexistența mărcilor și renunțarea la contestare menționate în acord privesc semnele înregistrate sau utilizate „până în prezent”, mai precis, până la 4 mai 2000. În sfârșit, potrivit acordului, părțile renunță la orice pretenție pe care ar putea‑o avea în ceea ce privește utilizarea „semnului distinctiv MONTORSI de către cealaltă parte până în prezent”.
Reiese din cele de mai sus, după cum au arătat în esență divizia de anulare și camera de recurs, că acordul apare ca fiind limitat la semnele înregistrate sau utilizate până la data încheierii sale și în context italian. Astfel cum arată în mod întemeiat camera de recurs, formularea din acord lasă să se presupună în mod inevitabil că acordurile privind coexistența mărcilor și înregistrările lor privesc numai titlurile italiene. Acordul nu menționează semnul MONTORSI F. & F., în discuție în speță, și cu atât mai puțin o înregistrare viitoare a acestui semn – și nici a vreunui semn cuprinzând termenul „montorsi” – ca marcă a Uniunii Europene.
Ținând seama de aceste elemente, care demonstrează cel puțin nestabilirea în acord a poziției părților cu privire la chestiunea înregistrării la nivelul Uniunii a mărcilor cuprinzând termenul „montorsi”, și ținând seama de faptul că consimțământul prevăzut la articolul 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie să aibă un caracter expres, camera de recurs a reținut în mod întemeiat că nu se poate deduce din acord un consimțământ expres al intervenientei la înregistrarea semnului MONTORSI F. & F. ca marcă a Uniunii Europene.
Această concluzie a camerei de recurs nu este excesiv de formalistă, contrar celor susținute de reclamantă. Ea decurge din termenii acordului și din cerințele articolului 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009. De altfel, însăși reclamanta admite că validitatea acordului este limitată la teritoriul italian. Astfel cum arată în esență intervenienta, reclamanta este cea care încercă să confere acordului un înțeles care depășește termenii în care este formulat.
Reclamanta pretinde însă că această concluzie nu ar fi foarte logică, deoarece, pe de o parte, ea ar putea înregistra marca contestată în fiecare dintre țările Uniunii, altele decât Italia, din moment ce intervenienta nu ar deține drepturi anterioare în aceste țări, și chiar în Italia, potrivit acordului. Reclamanta adaugă că ar fi ilogic să se invalideze marca contestată, înregistrată la nivelul Uniunii pentru un risc de confuzie invocat și constatat numai în Italia, din moment ce, prin acord, intervenienta ar fi renunțat tocmai la contestarea mărcii în Italia și ar fi asumat, așadar, în mod expres, riscul eventual de confuzie în Italia.
Aceste argumente ale reclamantei nu sunt de natură să repună în discuție poziția camerei de recurs.
Astfel, împrejurarea că, pentru motive economice, strategice sau de altă natură proprii intervenientei, aceasta a preferat, în loc să continue un litigiu cu reclamanta, să admită cu aceasta din urmă coexistența în Italia a semnelor și a mărcilor lor existente la data acordului, nu implică renunțarea intervenientei la posibilitatea de a se opune unei mărci a Uniunii Europene. Un asemenea consimțământ nu înseamnă că eventualul risc de confuzie, acceptat prin contract în context italian și în limitele acordului de coexistență, ar trebui să fie considerat acceptat și în afara acestui context și, mai specific, în cazul unei mărci a Uniunii Europene. În privința unei astfel de mărci, ale cărui conținut și efecte sunt mai extinse decât cele ale unei mărci naționale, intervenienta ar fi îndreptățită în continuare, în lipsa unui consimțământ expres la înregistrarea acestei mărci, să invoce riscul de confuzie.
Trebuie să se arate de altfel că reclamanta, deși îi neagă intervenientei acest drept, se prevalează de el. Astfel, după cum rezultă din dosarul EUIPO și după cum arată EUIPO și intervenienta, reclamanta, deși a refuzat să admită în speță dreptul intervenientei de a solicita declararea nulității mărcii contestate, nu a ezitat să se opună unei cereri a intervenientei de înregistrare a semnului CASA MONTORSI ca marcă a Uniunii Europene. Cu toate acestea, nu rezultă nicidecum din acord că acesta prevede angajamente inegale între părți. Dimpotrivă, acordul prevede consimțământul reciproc al părților pentru coexistența semnelor și mărcilor lor existente la data încheierii sale.
În ceea ce privește, în continuare, afirmația potrivit căreia motivele relative de refuz ar proteja numai interesele private și potrivit căreia consimțământul titularului unui drept anterior ar fi, așadar, obligatoriu pentru EUIPO, este suficient să se arate că, în orice caz, un astfel de consimțământ la înregistrarea mărcii contestate nu a fost dat în speță.
De altfel, și după cum arată în esență EUIPO și intervenienta, hotărârea invocată de reclamantă în susținerea acestei afirmații nu privește problema aplicării în privința EUIPO a unui acord de coexistență a mărcilor. Acea hotărâre privește problema, diferită și fără relevanță în speță, a persoanelor care pot invoca un motiv absolut sau relativ de refuz al înregistrării unei mărci a Uniunii Europene [Hotărârea din 8 iulie 2008, Lancôme/OAPI – CMS Hasche Sigle (COLOR EDITION),
T‑160/07
,
EU:T:2008:261
, punctele
-
].
Rezultă din ansamblul considerațiilor care precedă că cel de al doilea motiv de anulare nu este întemeiat și trebuie respins.
Cu privire la primul motiv de anulare, întemeiat pe încălcarea articolului 53 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 coroborat cu articolul 8 alineatul (1) litera (b) din același regulament
Reclamanta susține că este eronată aprecierea camerei de recurs potrivit căreia ar fi trebuit să dovedească nu numai acceptarea coexistenței mărcilor, ci și faptul că această coexistență se datora lipsei unui risc de confuzie.
Astfel, articolul 53 alineatul (1) litera (a) și articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 nu ar avea ca obiect să protejeze interesele consumatorilor, ci pe cele ale titularilor drepturilor anterioare. Existența unui eventual risc de confuzie nu ar fi relevantă, din moment ce, precum în speță, titularul dreptului anterior ar fi acceptat în mod expres coexistența mărcilor în Italia. În cazul unor motive relative de refuz, titularul dreptului anterior ar putea alege să își apere sau să nu își apere marca și, dacă decide să procedeze astfel, ar acționa numai în interesul propriu. Eventualul beneficiu pentru colectivitate ar fi un simplu efect colateral al acțiunii titularului.
În orice caz, succesul prezentei acțiuni și menținerea, prin urmare, a mărcii contestate pentru produsele „carne, pește, carne de pasăre și vânat; ouă”, nu ar schimba realitatea de pe piața italiană, pe care marca anterioară și marca italiană MONTORSI F. & F. ar continua să coexiste.
EUIPO și intervenienta contestă poziția reclamantei.
EUIPO susține că, deși coexistența a două mărci pe piață ar putea eventual să reducă riscul de confuzie între cele două mărci, o astfel de eventualitate ar putea fi luată în considerare numai dacă, cel puțin, în cursul procedurii administrative, solicitantul mărcii Uniunii Europene ar fi dovedit că respectiva coexistență s‑ar baza pe lipsa unui risc de confuzie. În plus, perioada de coexistență ar trebui să fie suficient de îndelungată pentru a putea influența percepția consumatorului.
Reclamanta ar fi trebuit să demonstreze, așadar, că consumatorii italieni relevanți ar fi fost expuși la utilizarea concomitentă a mărcilor cuprinzând termenul „montorsi” și că această utilizare nu ar fi generat confuzie. Din moment ce nu s‑ar fi făcut în mod suficient dovada coexistenței pe piață a mărcilor în conflict și a faptului că această coexistență se datora lipsei de confuzie, coexistența invocată de reclamantă nu ar putea fi considerată un factor de avut în vedere la aprecierea riscului de confuzie.
În plus, aprecierea existenței sau a inexistenței riscului de confuzie ar presupune luarea în considerare a unui ansamblu de factori pertinenți, printre care ar figura nu numai coexistența mărcilor în cauză, ci și gradul de similitudine dintre mărci și produse.
Intervenienta susține că raționamentul reclamantei potrivit căruia riscul de confuzie nu ar fi un aspect pertinent deoarece ar fi numai o problemă de protecție a intereselor private ale unui titular de marcă este întemeiat pe un postulat eronat, și anume acela că motivele relative de refuz nu ar fi destinate să protejeze interesele consumatorilor, ci numai pe cele ale titularilor anteriori.
Intervenienta arată că, pe de altă parte, ipoteza unei coexistențe a mărcilor ar implica în mod normal existența riscului de confuzie în percepția publicului ca urmare a unei eventuale interferențe a semnelor pe piață și că nu ar exista nicio îndoială că un acord de coexistență nu ar trebui să aducă atingere protecției consumatorilor, care nu ar trebui să fie expuși riscului de confuzie.
Independent de aceste considerații, ar trebui să se rețină că cererea de declarare a nulității mărcii ar avea ca obiect în speță o marcă a Uniunii Europene care ar fi sub toate aspectele o marcă străină, spre deosebire de o marcă națională, și a cărei validitate s‑ar extinde la toate țările Uniunii și că, în plus, o marcă națională ar putea să se opună în mod valabil unei mărci a Uniunii Europene. Teritoriul relevant pentru prezentul litigiu nu ar fi Italia, ci Uniunea. Nicio „reflecție juridică” nu ar putea fi atât de ilogică însă să permită să se considere că un eventual consimțământ la înregistrarea într‑o singură țară ar extinde, de unul singur, aplicarea acesteia în celelalte 27 de state membre.
Pe de altă parte, data de depunere a cererii de înregistrare a mărcii contestate ar fi 12 februarie 2007, astfel încât o eventuală transformare a acestei mărci în marcă națională italiană în aplicarea articolului 112 din Regulamentul nr. 207/2009 ar fi, în orice caz, ulterioară acordului. Ar rezulta că marca națională care ar apărea în urma unei astfel de transformări nu ar putea în niciun caz să coexiste cu „semnele distinctive ale fiecăreia dintre [părți] înregistrate până în prezent și/sau utilizate pentru produse din clasa internațională 29” (punctul 2 din acord), întrucât, la momentul semnării acordului, la 4 mai 2000, ea nu exista. În această privință, ar fi inoperantă trimiterea la marca italiană identică a reclamantei care ar face obiectul unei înregistrări naționale sub numărul 1205683, deoarece ar fi vorba de asemenea despre o marcă ulterioară acordului, depusă la 22 noiembrie 2006 și înregistrată la 1 iulie 2009, și care nu ar face, așadar, parte dintre „semnele distinctive ale fiecăreia dintre [părți] înregistrate până în prezent și/sau utilizate pentru produse din clasa internațională 29”.
În sfârșit, ar trebui subliniat că, prin raționamentul său potrivit căruia acordul este valid numai în Italia, iar cererea de declarare a nulității nu este admisibilă deoarece se întemeiază pe o marcă anterioară italiană, reclamanta ar admite faptul că mărcile depuse sau înregistrate în afara teritoriul național nu ar putea fi, în principiu, atacabile în mod liber de intervenientă, ceea ce ar demonstra că problema nu ar privi validitatea sau admisibilitatea cererii ca atare de înregistrare a mărcii, cu alte cuvinte, ca aplicare a principiului protecției unui interes public, ci numai o încălcare eventuală a unui interes privat întemeiat pe existența unui acord privat, în privința căruia EUIPO nu ar fi competent.
S‑a constatat deja, cu prilejul examinării celui de al doilea motiv de anulare, că acordul nu cuprindea niciun consimțământ expres al intervenientei la înregistrarea mărcii contestate ca marcă a Uniunii Europene. În continuare, s‑a arătat că articolul 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009 nu împiedica intervenienta să solicite declararea nulității mărcii contestate în temeiul riscului de confuzie. Prin urmare, în zadar pretinde din nou reclamanta în cadrul prezentului motiv că acceptarea coexistenței mărcilor în Italia ar împiedica invocarea în mod util a riscului de confuzie împotriva mărcii contestate.
În plus față de cele ce precedă, reclamanta susține că este eronată aprecierea camerei de recurs potrivit căreia ar fi trebuit să demonstreze, pentru a respinge cererea de declarare a nulității mărcii, nu numai acceptarea coexistenței mărcilor, ci și faptul că această coexistență se datora inexistenței riscului de confuzie.
Această poziție a reclamantei nu poate fi admisă.
În primul rând, trebuie arătat că, în speță, camera de recurs nu a menționat că reclamanta trebuia să dovedească acceptarea coexistenței mărcilor, ci a menționat că reclamanta trebuia să dovedească coexistența acestor mărci.
În al doilea rând, trebuie arătat că, potrivit jurisprudenței, deși nu este exclus ca coexistența pe piață a unor mărci anterioare să poată eventual reduce riscul de confuzie între cele două mărci în conflict, nu este mai puțin adevărat că o astfel de eventualitate nu poate fi luată în considerare decât în cazul în care, în cursul procedurii în fața EUIPO, titularul mărcii Uniunii Europene contestate a demonstrat în mod adecvat că respectiva coexistență se întemeiază pe lipsa riscului de confuzie în percepția publicului relevant între mărcile anterioare de care se prevalează și marca anterioară pe care se întemeiază cererea de declarare a nulității și sub rezerva identității dintre mărcile anterioare în cauză și mărcile în conflict [a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 mai 2005, Grupo Sada/OAPI – Sadia (GRUPO SADA),
T‑31/03
,
EU:T:2005:169
, punctul
, Hotărârea din 7 noiembrie 2007, NV Marly/OAPI – Erdal (Top iX),
T‑57/06
, nepublicată,
EU:T:2007:333
, punctul
, Hotărârea din 20 ianuarie 2010, Nokia/OAPI – Medion (LIFE BLOG),
T‑460/07
,
EU:T:2010:18
, punctul
, și Hotărârea din 10 aprilie 2013, Höganäs/OAPI – Haynes (ASTALOY),
T‑505/10
, nepublicată,
EU:T:2013:160
, punctul
].
Prin urmare, în mod întemeiat camera de recurs a considerat că, pentru a contesta cererea de declarare a nulității întemeiată pe riscul de confuzie, reclamanta ar fi trebuit să dovedească nu numai coexistența mărcilor, ceea ce nu a făcut, ci și faptul că această coexistență de datorează lipsei riscului de confuzie, și aceasta prin elemente de probă precum sondajele de opinie, declarații ale asociațiilor de consumatori și altele.
Prin urmare, prezentul motiv trebuie respins.
Întrucât niciunul dintre motivele prezentei acțiuni nu este întemeiat, se impune respingerea acesteia.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor EUIPO și ale intervenientei.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a opta)
declară și hotărăște:

1)
Respinge acțiunea.

2)
Obligă Agricola italiana alimentare SpA (AIA) la plata cheltuielilor de judecată.

Collins
Kancheva
Passer
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 13 iulie 2017.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: italiana.