CELEX: 62020CJ0180
Megsemmisítés iránti kereset
(EU) 2020/245 és (EU) 2020/246 határozat
Az egyrészről az Európai Unió, az Európai Atomenergia‑közösség és tagállamaik, másrészről az Örmény Köztársaság közötti átfogó és megerősített partnerségi megállapodással létrehozott partnerségi tanácsban az Európai Unió által képviselendő álláspont
Olyan megállapodás, amelynek egyes rendelkezései a közös kül‑ és biztonságpolitikához (KKBP) köthetők
A partnerségi tanács, a partnerségi bizottság, az albizottságok és más testületek eljárási szabályzatának elfogadása
Két külön határozat elfogadása
A jogalap megválasztása
EUSZ 37. cikk
Az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése
Szavazási szabály

Az Európai Bizottság a keresetlevelével az egyrészről az Európai Unió, az Európai Atomenergia‑közösség és tagállamaik, másrészről az Örmény Köztársaság közötti átfogó és megerősített partnerségi megállapodással létrehozott partnerségi tanácsban az említett megállapodás II. címének kivételével az említett megállapodás alkalmazásában a partnerségi tanács, valamint a partnerségi bizottság, és a partnerségi tanács által létrehozott albizottságok és más testületek eljárási szabályzatának elfogadásával, továbbá az albizottságok jegyzékének létrehozásával kapcsolatban az Európai Unió által képviselendő álláspontról szóló, 2020. február 17‑i (EU) 2020/245 tanácsi határozat (
HL 2020. L 52., 3. o.
), valamint az egyrészről az Európai Unió, az Európai Atomenergia‑közösség és tagállamaik, másrészről az Örmény Köztársaság közötti átfogó és megerősített partnerségi megállapodással létrehozott partnerségi tanácsban az említett megállapodás II. címének alkalmazásában a partnerségi tanács, valamint a partnerségi bizottság, és a partnerségi tanács által létrehozott albizottságok és más testületek eljárási szabályzatának elfogadásával, továbbá az albizottságok jegyzékének létrehozásával kapcsolatban az Európai Unió által képviselendő álláspontról szóló, 2020. február 17‑i (EU) 2020/246 tanácsi határozat (
HL 2020. L 52., 5. o.
) (a továbbiakban együttesen: megtámadott határozatok) megsemmisítését kéri.
Az átfogó és megerősített partnerségi megállapodás és a megtámadott határozatok
A Tanács 2017. november 20‑án elfogadta az egyrészről az Európai Unió, az Európai Atomenergia‑közösség és tagállamaik, másrészről az Örmény Köztársaság közötti átfogó és megerősített partnerségi megállapodásnak az Unió nevében történő aláírásáról és az ideiglenes alkalmazásáról szóló (EU) 2018/104 határozatot (
HL 2018. L 23., 1. o.
). E határozat alapját az EUSZ 37. cikk képezte, valamint az EUMSZ 91. cikk, az EUMSZ 100. cikk (2) bekezdése, az EUMSZ 207. és EUMSZ 209. cikk, az EUMSZ 218. cikk (5) bekezdésével, (7) bekezdésével és (8) bekezdésének második albekezdésével összefüggésben.
E partnerségi megállapodást (a továbbiakban: Örményországgal kötött partnerségi megállapodás) 2017. november 24‑én írták alá, és azt 2018. június 1‑jétől ideiglenesen alkalmazták. E megállapodás 2021. március 1‑jén lépett hatályba.
Az Örményországgal kötött partnerségi megállapodás 362. és 363. cikke partnerségi tanácsot, illetve partnerségi bizottságot hoz létre, e megállapodás 364. cikke pedig előírja annak a lehetőségét, hogy adott esetben albizottságokat és más testületeket hozzanak létre. Egyébiránt az említett megállapodás 362. cikke (4) bekezdésének és 363. cikke (4) bekezdésének együttesen értelmezett rendelkezései értelmében a partnerségi tanács feladata, hogy megállapítsa az eljárási szabályzatát, és abban meghatározza a partnerségi bizottság feladatait és működését, amely utóbbinak a felelősségi körébe tartozik többek között a partnerségi tanács üléseinek előkészítése.
Az Örményországgal kötött partnerségi megállapodás 362–364. cikkének végrehajtása céljából a Bizottság és az Európai Unió külügyi és biztonságpolitikai főképviselője 2018. november 29‑én együttes javaslatot fogadott el az Örményországgal kötött partnerségi megállapodással létrehozott partnerségi tanácsban a partnerségi tanács, a partnerségi bizottság, az albizottságok és valamennyi más szakosodott testület eljárási szabályzatára vonatkozó határozatok elfogadásával kapcsolatban az Unió által képviselendő álláspontról szóló tanácsi határozatot érintően. E javaslat alapját az EUSZ 37. cikk képezte, valamint az EUMSZ 91. cikk, az EUMSZ 100. cikk (2) bekezdése, az EUMSZ 207. és EUMSZ 209. cikk az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdésével összefüggésben.
A Bizottság azonban a 2019. július 19‑i módosított javaslatában törölte az EUSZ 37. cikkre, mint anyagi jogi jogalapra történő hivatkozást. E módosított javaslat elfogadására azon pontosítások nyomán került sor, amelyeket a Bíróság fogalmazott meg a 2018. szeptember 4‑iBizottság kontra Tanács (Kazahsztánnal való megállapodás) ítéletben (
C‑244/17
,
EU:C:2018:662
), amely megsemmisítette az egyrészről az Európai Unió és tagállamai, másrészről a Kazah Köztársaság közötti megerősített partnerségi és együttműködési megállapodás által létrehozott Együttműködési Tanácsban az Együttműködési Tanács, az Együttműködési Bizottság, a szakosodott albizottságok és egyéb testületek működési szabályzatával kapcsolatban az Európai Unió által képviselendő álláspontról szóló, 2017. március 3‑i (EU) 2017/477 tanácsi határozatot (
HL 2017. L 73., 15. o.
) amiatt, hogy a Tanács e határozat elfogadásához tévesen az EUSZ 31. cikk (1) bekezdésére hivatkozott.
Az Állandó Képviselők Bizottsága (Coreper) a 2019. december 4‑i ülésen úgy határozott, hogy az Unió által képviselendő állásponttal kapcsolatos jogi aktust két tanácsi határozatra bontja, azaz egyrészt a 2020/245 határozatra, amely az Örményországgal kötött partnerségi megállapodás alkalmazásának – a II. címe kivételével – a biztosítását célozta, és amelynek anyagi jogi jogalapját az EUMSZ 91. cikk, az EUMSZ 207. és az EUMSZ 209. cikk képezte, valamint másrészt a 2020/246 határozatra, amely e megállapodás II. címe alkalmazásának a biztosítását célozta, és amelynek anyagi jogi jogalapját kizárólag az EUSZ 37. cikk képezte. A Tanács 2020. február 17‑én ugyanezen anyagi jogi jogalapok alapján elfogadta a megtámadott határozatokat. Míg a 2020/245 határozatot minősített többséggel fogadták el, mivel annak eljárásjogi jogalapját különösen az EUMSZ 218. cikk (8) bekezdésének első albekezdése és az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése képezi, a 2020/246 határozatot egyhangúlag fogadták el. E határozat eljárásjogi jogalapja ugyanis az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdésén kívül az EUMSZ 218. cikk (8) bekezdésének második albekezdését foglalja magában, amely szerint a Tanács egyhangúlag jár el többek között abban az esetben, ha a megállapodás olyan területre vonatkozik, ahol az uniós jogi aktusok elfogadásához egyhangúságra van szükség.
Így a 2020/245 határozat 1. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az Örményországgal kötött partnerségi megállapodással létrehozott partnerségi tanácsban az említett megállapodás II. címének kivételével az említett megállapodás alkalmazásában a partnerségi tanács, valamint a partnerségi bizottság, és a partnerségi tanács által létrehozott albizottságok és más testületek eljárási szabályzatának elfogadásával, továbbá az albizottságok jegyzékének létrehozásával kapcsolatban az Unió által képviselendő álláspont a partnerségi tanács határozattervezetén alapul. Ugyanígy a 2020/246 határozat 1. cikkének (1) bekezdése e megállapodás II. címének alkalmazását illetően azonos tartalmú.
A Bizottság egy nyilatkozatban, amelyet felvettek a Tanács ülésének a jegyzőkönyvébe, kifogásokat fogalmazott meg azzal érvelve, hogy a 2020/246 határozat jogalapjaként az EUSZ 37. cikkel való kiegészítés a Tanács jogi aktusának két határozatra bontása jogellenes. A Cseh Köztársaság szintén felvetetett egy nyilatkozatot a Coreper és a Tanács üléseinek jegyzőkönyvébe, amely szerint az említett kiegészítés a 2018. szeptember 4‑iBizottság kontra Tanács (Kazahsztánnal való megállapodás) ítélet (
C‑244/17
,
EU:C:2018:662
) fényében téves. Magyarország hasonlóképpen fenntartásoknak adott hangot a két külön határozat elfogadását illetően. E két tagállam a megtámadott határozatok elfogadásakor tartózkodott a szavazástól.
A felek kérelmei
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság semmisítse meg a megtámadott határozatokat, tartsa fenn azok joghatásait, és a Tanácsot kötelezze a költségek viselésére.
A Tanács a kereset elutasítását és a Bizottságnak a költségek viselésére való kötelezését kéri. Másodlagosan, a megtámadott határozatok megsemmisítése esetén azt kéri, hogy a Bíróság tartsa fenn azok joghatásait.
A Bíróság elnöke a 2020. augusztus 25‑i és a 2020. szeptember 25‑i határozatával megengedte, hogy a Cseh Köztársaság a Bizottság, a Francia Köztársaság pedig a Tanács kérelmeinek támogatása végett beavatkozzon az eljárásba.
A keresetről
A Bizottság két jogalapra hivatkozik, amelyek közül az elsőt az EUSZ 37. cikknek a 2020/246 határozat anyagi jogi jogalapjaként való téves hivatkozására, a másodikat pedig arra alapítja, hogy a megtámadott határozatok elfogadásával jogellenesen bontották két külön határozatra az Örményországgal kötött partnerségi megállapodással létrehozott partnerségi tanácsban az Unió által képviselendő álláspontra vonatkozó jogi aktust.
Az első jogalapról
A felek érvei
A Bizottság az első jogalapja keretében – a Cseh Köztársaság támogatása mellett – azt kifogásolja a Tanáccsal szemben, hogy a 2020/246 határozat jogalapjába felvette az EUSZ 37. cikket és az EUMSZ 218. cikk (8) bekezdésének második albekezdését, ami ily módon a Tanács egyhangú szavazására vonatkozó szabály alkalmazásához vezetett. A Bizottság álláspontja szerint az Örményországgal kötött partnerségi megállapodás II. címének a közös kül‑ és biztonságpolitikához (KKBP) való kapcsolódása nem elegendő a jogalapba történő, említett felvétel igazolásához.
A Bizottság e jogalap alátámasztása érdekében azzal érvel, hogy a Tanácsnak az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése alapján elfogadott, valamely nemzetközi megállapodás egészének a végrehajtására vonatkozó határozatát minősített többséggel kell elfogadni, ha az említett megállapodás súlypontja olyan területet érint, amelynek tekintetében az anyagi jogi jogalapok ilyen többséget követelnek meg. A jogalap megválasztásának tehát objektív, bírósági úton felülvizsgálható tényezőkön kell alapulnia, többek között az érintett jogi aktus tartalmán és célján.
Ebben az összefüggésben, bár a szóban forgó jogi aktus preambulumában vagy bevezető cikkeiben megfogalmazhatók általános célok, a kérdéses célok elérése érdekében ténylegesen előírt kötelezettségek terjedelme és bizonyos érintett tárgykörök dominanciája az irányadó annak meghatározása tekintetében, hogy e jogi aktus mely területre tartozik. Amennyiben az elfogadni tervezett jogi aktus általánosságban valamely nemzetközi megállapodás alapján létrehozott szervek működését érinti, az említett jogi aktus területét a megállapodás egészére tekintettel kell értékelni. Valamely intézmény e szabályokkal ellentétes gyakorlata nem módosíthatja e szabályokat, illetve nem igazolhat eltérést.
Márpedig a jelen ügyben a Bizottság álláspontja szerint az Örményországgal kötött partnerségi megállapodás elsősorban a kereskedelmet és a fejlesztési együttműködést, valamint a szállítási szolgáltatások kereskedelmét érinti, ezekre vonatkozik e megállapodás rendelkezéseinek a döntő többsége. Az e megállapodás II. címét alkotó kilenc cikknek a KKBP‑hez való kapcsolódása ezen összetevők viszonylatában pusztán járulékos, és nem elég jelentős ahhoz, hogy külön anyagi jogalap alkalmazását indokolja.
E kilenc cikk továbbá a tartalmát és a számát tekintve összehasonlítható a Kazahsztáni Köztársasággal kötött partnerségi megállapodásnak a 2018. szeptember 4‑iBizottság kontra Tanács (Kazahsztánnal való megállapodás) ítélet (
C‑244/17
,
EU:C:2018:662
) alapjául szolgáló ügyben vizsgált rendelkezéseivel, amelyeket a Bíróság nem ítélt elegendőnek a KKBP‑re vonatkozó különös anyagi jogi jogalappal való kiegészítés igazolásához, és a két megállapodás KKBP‑hez köthető címei mindenesetre ugyanolyan korlátozott szintű kötelezettségvállalást állapítanak meg.
Ezenkívül önmagában az, hogy az Örményországgal kötött partnerségi megállapodást a hegyi‑karabahi konfliktus által jellemzett, összetett geopolitikai kontextusban kötötték, nem igazolja, hogy e megállapodásnak a KKBP‑vel összefüggő, olyan dimenziót tulajdonítsanak, amely annak tartalmából nem tűnik ki.
A Cseh Köztársaság egyetért a Bizottság következtetéseivel. E tagállam álláspontja szerint az Örményországgal kötött partnerségi megállapodás keretében a KKBP‑hez köthető célkitűzések a fejlesztési együttműködési politika és a kereskedelempolitika keretébe is integrálhatók. Ezenfelül az anyagi jogi jogalap keretében a rendelkezések halmozásának kivételnek kell lennie. Tekintettel arra, hogy e megállapodás II. címének a KKBP‑hez köthető elemei minőségi és mennyiségi szempontból csekély jelentőségűek, a jelen ügyben ilyen kivétel nem igazolt.
A Tanács védekezésül azt állítja, hogy valamely nemzetközi megállapodás céljai elengedhetetlenek a különböző politikákkal összefüggő rendelkezések közötti kapcsolat megteremtéséhez, és az említett megállapodás tartalmát csak második lépésben kell vizsgálni. Márpedig a jelen ügyben a Bizottság érvei nem veszik kellőképpen figyelembe az Örményországgal kötött partnerségi megállapodás céljait. E megállapodás célkitűzéseinek elemzése és II. címének tartalma ugyanis azt bizonyítja, hogy a KKBP‑vel kapcsolatos rendelkezések nem járulékosak a kereskedelem és a fejlesztési együttműködés területéhez képest, hanem e megállapodás önálló összetevőjének minősülnek.
E tekintetben a Tanács azt állítja, hogy a 2018. szeptember 4‑iBizottság kontra Tanács (Kazahsztánnal való megállapodás) ítélet (
C‑244/17
,
EU:C:2018:662
) tárgyát képező partnerségi megállapodástól eltérően az Örményországgal kötött partnerségi megállapodás legalább egy további lényeges célkitűzést foglal magában, nevezetesen az átfogó politikai partnerség előmozdítását (az 1. cikk a) pontja) és a felek közötti szoros politikai kapcsolatok fejlesztésének előmozdítását (az 1. cikk b) pontja).
A Tanács ebből azt a következtetést vonja le, hogy az Örményországgal kötött partnerségi megállapodás nem pusztán a fejlesztési együttműködés és a kereskedelem területét érintő eszköz. Annak 3. cikke ugyanis az 1. cikkében foglalt bizonyos általános célkitűzéseket olyan pontosabb célok együtteseként fejezi ki, amelyek kifejezetten a politikai párbeszédről, a hazai reformokról és a KKBP területén folytatott együttműködésről szóló II. cím rendelkezéseinek a céljai. Márpedig a Bíróság ítélkezési gyakorlatából nem következik, hogy a politikai párbeszéd formáját öltő együttműködést előíró rendelkezések nem minősülhetnek a KKBP célkitűzései ilyen végrehajtásának.
Ezenkívül a Bizottság azon érvét illetően, amely szerint az Örményországgal kötött partnerségi megállapodás szinte valamennyi rendelkezése a KKBP‑vel össze nem függő területekre tartozik, a Tanács megjegyzi, hogy a II. cím terjedelmére vonatkozó kritérium nem kapcsolódik az elfogadott intézkedések céljához vagy tartalmához, így az nem lehet meghatározó az Unió fellépése jogalapjának megválasztása szempontjából. E kritérium különösen nem releváns az érintett rendelkezések és a megállapodás többi része közötti kapcsolat értékelése szempontjából.
A Francia Köztársaság, amely a Tanács érveinek támogatása végett avatkozik be az eljárásba, megjegyzi, hogy a valamely jogi aktus által követett célokat a jogi aktus tartalmának elemzése útján kell meghatározni, ugyanakkor e tartalom vizsgálatát az említett jogi aktus célkitűzésének fényében kell elvégezni. Ez a megközelítés még inkább fontos, ha a jogi aktus részben a KKBP hatálya alá tartozik, mivel arra az EUSZ 24. cikk (1) bekezdése értelmében különös szabályok és eljárások vonatkoznak. Így abban az esetben, ha nyilvánvalóan a KKBP hatálya alá tartozó célkitűzések állnak fenn, a KKBP‑re vonatkozó rendelkezések csekély mennyisége alapján nem vonható le az a következtetés, hogy a KKBP a többi érintett politikához képest csupán járulékos. A gazdasági együttműködés ugyanis a végrehajtásához a jellegénél fogva több pontosítást igényel, mint a politikai párbeszéd kialakítása.
Az Örményországgal kötött partnerségi megállapodás kontextusát szintén figyelembe kell venni, és az szintén azt bizonyítja, hogy e megállapodás a KKBP hatálya alá tartozik, mivel azt olyan regionális válságokkal jellemezhető sajátos politikai és biztonsági kontextusban kötötték, mint a hegyi‑karabahi konfliktus.
A Bíróság álláspontja
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 218. cikk, abból a célból, hogy megfeleljen az egyértelműség, a koherencia és az észszerűsítés követelményeinek, egységesített és általános hatályú eljárást ír elő többek között az azon nemzetközi megállapodásokra vonatkozó tárgyalásokat és e megállapodások megkötését illetően, amelyek megkötése tekintetében az Unió hatáskörrel rendelkezik cselekvési területein, a KKBP‑t is beleértve, kivéve ha a Szerződések különös eljárásokat írnak elő (2018. szeptember 4‑iBizottság kontra Tanács [Kazahsztánnal való megállapodás] ítélet,
C‑244/17
,
EU:C:2018:662
,
21.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ami az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdését illeti, e rendelkezés egyszerűsített eljárást ír elő többek között az Unió által képviselendő álláspontnak az olyan esetekben való kialakítására, amikor ez utóbbi az érintett nemzetközi megállapodással létrehozott döntéshozó szervben az e megállapodás alkalmazására vagy végrehajtására vonatkozó jogi aktusok elfogadásában vesz részt. Az EUMSZ 218. cikk (6), (9) és (10) bekezdésének együttes értelmezéséből azonban kitűnik, hogy ez az egyszerűsítés, amely csak olyan jogi aktusok tekintetében alkalmazandó, amelyek a megállapodás intézményi keretét nem egészítik ki és nem is módosítják, kizárólag az Európai Parlament részvételének korlátozásában áll (lásd ebben az értelemben: 2018. szeptember 4‑iBizottság kontra Tanács [Kazahsztánnal való megállapodás] ítélet,
C‑244/17
,
EU:C:2018:662
,
25.
és
26.
pont).
Mivel az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése ugyanakkor nem ír elő semmilyen szavazási szabályt az e rendelkezésben említett kategóriákba tartozó határozatoknak a Tanács általi elfogadására vonatkozóan, az alkalmazandó szavazási szabályt minden egyes esetben az EUMSZ 218. cikk (8) bekezdéséből kiindulva kell meghatározni. Tekintettel egyrészt „az eljárás egésze során” kifejezésnek az e rendelkezés első albekezdésében való használatára, másrészt pedig a „[m]indazonáltal” kifejezésnek az említett rendelkezés második albekezdésének elején való alkalmazására, meg kell állapítani, hogy a Tanács főszabály szerint minősített többséggel jár el, és kizárólag az e második albekezdésben meghatározott esetekben határoz egyhangúsággal. Ilyen körülmények között az alkalmazandó szavazási szabályt minden egyes esetben annak alapján kell meghatározni, hogy az az utóbbi esetek körébe tartozik‑e.
Így az olyan határozatot illetően, amellyel a Tanács kialakítja a valamely nemzetközi megállapodással létrehozott szervben az Unió által képviselendő álláspontot, a Bíróságnak már volt alkalma megállapítani, hogy abban az esetben, ha az ilyen határozatra egyik olyan eset sem vonatkozik, amelyben az EUMSZ 218. cikk (8) bekezdésének második albekezdése egyhangú szavazást követel meg, a Tanácsnak az említett határozatot főszabály szerint az EUMSZ 218. cikk (8) bekezdése első albekezdésének és (9) bekezdésének együttesen értelmezett rendelkezései értelmében minősített többséggel kellett meghoznia (2018. szeptember 4‑iBizottság kontra Tanács [Kazahsztánnal való megállapodás] ítélet,
C‑244/17
,
EU:C:2018:662
,
27.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az első esetben az EUMSZ 218. cikk (8) bekezdésének második albekezdése előírja, hogy az e cikk (9) bekezdése szerinti határozatot egyhangúlag fogadják el, ha az olyan területre vonatkozik, ahol az uniós jogi aktusok elfogadásához egyhangúságra van szükség. Ebben az összefüggésben annak meghatározásához, hogy az ezen utóbbi bekezdés keretében elfogadott határozat olyan területre vonatkozik‑e, ahol egyhangúságra van szükség, e határozat anyagi jogi jogalapjára kell hivatkozni (2018. szeptember 4‑iBizottság kontra Tanács [Kazahsztánnal való megállapodás] ítélet,
C‑244/17
,
EU:C:2018:662
,
35.
pont).
Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely uniós jogi aktus jogalapja megválasztásának olyan objektív elemeken kell alapulnia, amelyek alkalmasak a bírósági felülvizsgálatra, amely elemek között szerepel a jogi aktus célja és tartalma (2018. szeptember 4‑iBizottság kontra Tanács [Kazahsztánnal való megállapodás] ítélet,
C‑244/17
,
EU:C:2018:662
,
36.
pont).
E tekintetben, amint arra a főtanácsnok az indítványának a 28. és a 29. pontjában rámutatott, a Tanács által lényegében kifejtettekkel ellentétben a Bíróság ítélkezési gyakorlatából nem következik, hogy e kritériumok valamelyike elsőbbséget élvezne a másikkal szemben. Az egyes kritériumokhoz kapcsolódó valamennyi azonosítható objektív tényező alapján kell ugyanis az egyes konkrét esetekben meghatározni, hogy valamely jogi aktus mely területre tartozik.
Ha valamely uniós jogi aktus vizsgálatából az derül ki, hogy az kettős célkitűzés elérésére irányul, vagy két összetevőt foglal magában, és ezek egyike elsődlegesnek vagy meghatározónak mutatkozik, míg a másik csupán járulékos, a jogi aktust csak egy jogalapra kell alapítani, mégpedig arra, amelyet az elsődleges vagy meghatározó célkitűzés, illetve összetevő megkövetel. Az ilyen jogi aktust csak kivételesen, abban az esetben kell a különböző megfeleltetett jogalapokra alapítani, ha az állapítható meg, hogy ezen jogi aktus több cél elérésére irányul, vagy több összetevővel rendelkezik, amelyek elválaszthatatlanul kapcsolódnak egymáshoz anélkül, hogy bármelyik járulékos lenne a másikhoz képest (lásd ebben az értelemben: 2018. szeptember 4‑iBizottság kontra Tanács [Kazahsztánnal való megállapodás] ítélet,
C‑244/17
,
EU:C:2018:662
,
37.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Két jogalap halmozása azonban kizárt, amennyiben az azokra külön‑külön előírt eljárások egymással összeegyeztethetetlenek (lásd ebben az értelemben: 2008. november 6‑iParlament kontra Tanács ítélet,
C‑155/07
,
EU:C:2008:605
,
37.
pont).
Így a nemzetközi megállapodásoknak az Unió általi megkötésére vonatkozó határozatokhoz hasonlóan az olyan határozatot, amellyel a Tanács az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése alapján kialakítja a valamely megállapodással létrehozott szervben az Unió által képviselendő álláspontot, és amely kizárólag olyan területre tartozik, ahol egyhangúság szükséges, az EUMSZ 218. cikk (8) bekezdésének első albekezdésében előírt, minősített többségre vonatkozó általános szabálytól eltérve főszabály szerint e rendelkezés második albekezdése értelmében egyhangúlag kell elfogadni. Ez a helyzet áll fenn a KKBP esetében, mivel az EUSZ 31. cikk (1) bekezdésének első albekezdése többek között előírja, hogy az EU‑Szerződés V. címe 2. fejezetének hatálya alá tartozó határozatokat egyhangúlag fogadják el, amennyiben az említett fejezet másképp nem rendelkezik. Ha azonban az ilyen határozat több összetevőt foglal magában vagy több célkitűzés elérésére irányul, amelyek közül egyesek a KKBP hatálya alá tartoznak, az elfogadásához alkalmazandó szavazási szabályt az elsődleges vagy a meghatározó célkitűzésére vagy összetevőjére tekintettel kell meghatározni. Ha a határozat elsődleges vagy meghatározó célkitűzése vagy összetevője olyan terület hatálya alá tartozik, amely esetében valamely uniós jogi aktus elfogadásához nincs megkövetelve az egyhangúság, az említett határozatot az EUMSZ 218. cikk (8) bekezdése első albekezdésének megfelelően minősített többséggel kell elfogadni (2018. szeptember 4‑iBizottság kontra Tanács [Kazahsztánnal való megállapodás] ítélet,
C‑244/17
,
EU:C:2018:662
,
38.
pont).
A jelen ítélet 27–35. pontjában kifejtett megfontolások fényében kell megvizsgálni, hogy a megtámadott határozatok olyan területre tartoznak‑e, mint a KKBP, amelynek esetében egyhangúság szükséges, vagy olyan uniós politikák keretébe illeszkednek, amelyek esetében főszabály szerint minősített többséggel kell határozni, mint például az EUMSZ 91., EUMSZ 207. és EUMSZ 209. cikk értelmében a közlekedés, a közös kereskedelempolitika és a fejlesztési együttműködés területén.
E tekintetben a megtámadott határozatokat annak érdekében fogadták el, hogy kialakítsák az Örményországgal kötött partnerségi megállapodással létrehozott partnerségi tanácsban az említett megállapodás alkalmazásában a partnerségi tanács, valamint a partnerségi bizottság, és a partnerségi tanács által létrehozott albizottságok és más testületek eljárási szabályzatára vonatkozó határozatok elfogadásával és az albizottságok jegyzékének létrehozásával kapcsolatban az Unió által képviselendő álláspontot. Konkrétabban a 2020/245 határozat az Örményországgal kötött partnerségi megállapodás egészére vonatkozik, e megállapodás II. címe kivételével, míg a 2020/246 határozat kizárólag e II. címet érinti.
Pontosítani kell ugyanakkor, hogy bár e határozatok formálisan az Örményországgal kötött partnerségi megállapodás különböző címeire vonatkoznak, azt a területet, amelyhez tartoznak, és következésképpen az Unió szóban forgó külső tevékenységének az anyagi jogi jogalapját e megállapodás egészére tekintettel kell értékelni.
A megtámadott határozatok ugyanis általánosságban az Örményországgal kötött partnerségi megállapodás alapján létrehozott nemzetközi szervek működésére vonatkoznak.
Márpedig, amint arra a főtanácsnok az indítványának a 43. pontjában lényegében rámutatott, két külön, olyan tanácsi határozat elfogadása, amelyeket eltérő jogalapokra alapítanak, de amelyek az e megállapodással létrehozott szervek működésével kapcsolatban az Unió által képviselendő egységes álláspont kialakítására irányulnak, csupán abban az esetben igazolható, ha a megállapodás az egészét tekintve az említett határozatok elfogadásához alkalmazott különböző jogalapoknak megfelelő külön összetevőket tartalmaz.
Először is az Örményországgal kötött partnerségi megállapodás tartalmát illetően igaz, hogy annak II. címe, amely a „Politikai párbeszéd és reform; együttműködés a kül‑ és biztonságpolitika területén” címet viseli, és amelyben az említett megállapodás 3–11. cikke szerepel, olyan rendelkezéseket tartalmaz, amelyek a biztonság területén a politikai párbeszéd előmozdítására vonatkoznak, és ezért a KKBP‑hez köthető kérdéseket érint.
Így az Örményországgal kötött partnerségi megállapodás 3. cikke emlékeztet a politikai párbeszéd céljaira, és (2) bekezdésében felsorolja az e párbeszéd keretében követett tizenegy célkitűzést, amelyek között szerepel a politikai partnerség javítása, a nemzetközi béke, stabilitás és biztonság előmozdítása, a válságkezeléssel kapcsolatos együttműködés megerősítése, a fegyverek elterjedése elleni küzdelem terén folytatott együttműködés megerősítése, a demokratikus elvek, a jogállamiság, valamint az emberi jogok és az alapvető szabadságok tiszteletben tartásának a megerősítése, a biztonság és védelem terén folytatott párbeszéd fejlesztése és az együttműködés elmélyítése, valamint a jószomszédi kapcsolatok fejlesztése.
Egyébiránt e megállapodás „Belföldi reformok” című 4. cikke felsorol számos olyan általános célt, amelyre az e megállapodásban részes felek együttműködése irányul, és amelyek között szerepel a demokratikus intézmények és a jogállamiság fejlesztése, megerősítése, valamint ezek stabilitásának és hatékonyságának növelése, és az emberi jogok és az alapvető szabadságok tiszteletben tartásának a biztosítása.
Az említett megállapodás „Kül‑ és biztonságpolitika” című 5. cikke pedig azt írja elő az (1) bekezdésében, hogy „[a] Felek intenzívebbé teszik párbeszédüket és együttműködésüket a [KKBP] területén, ideértve a közös biztonság‑ és védelempolitikát is, elismerve, hogy az Örmény Köztársaság rendkívüli fontosságot tulajdonít a nemzetközi szervezetekben és együttműködési formációkban való részvételének és az ebből fakadóan meglévő kötelezettségeinek, és különösen foglalkoznak a konfliktusmegelőzés és a válságkezelés, a kockázatcsökkentés, a biztonsági ágazat reformja, a regionális stabilitás, a leszerelés, a nonproliferáció, a fegyverzet‑ellenőrzés és az exportellenőrzés kérdéseivel”. Ugyanezen 5. cikk a (2) bekezdésében pontosítja, hogy „[a] Felek újból megerősítik elkötelezettségüket a nemzetközi jogi alapelvek és normák iránt – ideértve az ENSZ Alapokmányában és az [Európai Biztonsági és Együttműködési Szervezet (EBESZ)] Helsinki Záróokmányában foglalt normákat és alapelveket is –, valamint ezen alapelveknek a két‑ és többoldalú kapcsolataikban való előmozdítása iránt”. Ami az említett megállapodás 6–11. cikkét illeti, azok megerősítik a feleknek a nemzetközi közösséget érintő súlyos bűncselekmények megelőzése, a konfliktusmegelőzés és válságkezelés, a regionális stabilitás és a békés konfliktusmegoldás, a leszerelés, a kézi‑ és könnyűfegyverek tiltott kereskedelme elleni küzdelem, valamint a terrorizmus elleni küzdelem iránti elkötelezettségét, valamint az e területen folytatott együttműködésre és párbeszédre irányuló szándékát.
Valamely megállapodásnak a fejlesztési együttműködési megállapodásként való minősítését azonban annak lényeges tárgyára tekintettel kell elvégezni, és nem a konkrét kikötései függvényében, feltéve hogy e kikötésekben nem szerepelnek olyan terjedelmű kötelezettségek az érintett speciális tárgykörökre vonatkozóan, hogy e kötelezettségek valójában a fejlesztési együttműködés célkitűzéseitől eltérő célkitűzéseknek minősülnek (lásd ebben az értelemben: 2014. június 11‑iBizottság kontra Tanács ítélet,
C‑377/12
,
EU:C:2014:1903
,
39.
pont; 2016. június 14‑iParlament kontra Tanács ítélet,
C‑263/14
,
EU:C:2016:435
,
47.
pont).
Márpedig, bár igaz, hogy az Örményországgal kötött partnerségi megállapodás II. címének rendelkezései olyan kérdésekre vonatkoznak, amelyek a KKBP hatálya alá tartozhatnak, és megerősítik a felek arra irányuló szándékát, hogy e területen együttműködjenek egymással, meg kell állapítani, hogy – amint arra a főtanácsnok az indítványának a 65. és a 70. pontjában rámutatott – e rendelkezések, amelyek a megállapodásnak a többnyire a kereskedelem és a fejlesztési együttműködés területét érintő, összesen 386. cikkéhez képest csekély számúnak minősülnek, alapvetően a szerződő felek programszerű nyilatkozataira korlátozódnak, és az e felek közötti jelenlegi kapcsolatoknak és a jövőt érintő közös szándékaiknak a leírására szorítkoznak, anélkül hogy cselekvési programot hoznának létre, vagy meghatároznák e felek együttműködésének részletes szabályait.
Másodszor, ami e megállapodás célkitűzéseit illeti, a preambulumának, az 1. cikkében felsorolt céloknak, valamint a rendelkezései többségének az együttes elemzéséből az következik, hogy e megállapodás fő célja a közlekedés, a kereskedelem és a fejlesztés területén az egyrészről az Unió és a tagállamai, valamint másrészről az Örmény Köztársaság között folytatott együttműködés keretének a létrehozása.
Konkrétan az említett megállapodás 1. cikke e célkitűzéseket különböző célokra tagolja, amelyek között szerepel a Felek közötti átfogó politikai és gazdasági partnerség és együttműködés előmozdítása, a politikai párbeszéd keretének megerősítése minden kölcsönös érdeklődésre számot tartó területen, a Felek közötti szoros politikai kapcsolatok fejlesztésének előmozdításával, hozzájárulás a demokrácia, valamint a politikai, gazdasági és intézményi stabilitás megerősítéséhez Örményországban, a béke és a stabilitás előmozdítása, megőrzése és megerősítése regionális és nemzetközi szinten egyaránt, a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térséggel kapcsolatban folytatott együttműködés megerősítése, a mobilitás és az emberek közötti kapcsolatok javítása, az Örmény Köztársaság által a gazdasági lehetőségeinek nemzetközi együttműködés útján történő fejlesztése érdekében tett erőfeszítések támogatása, a fokozott kereskedelmi együttműködés kialakítása, és az egyre szorosabb együttműködés feltételeinek megteremtése egyéb, kölcsönös érdeklődésre számot tartó területeken.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az Uniónak az EUMSZ 208. cikk értelmében vett, fejlesztési együttműködésre vonatkozó politikája, amely az Örményországgal kötött partnerségi megállapodás egyik elsődleges összetevője, nem korlátozódik a közvetlenül a szegénység felszámolását célzó intézkedésekre, hanem az Unió külső tevékenységének az EUSZ 21. cikkben említett olyan általános céljait is követi, mint az e cikk (2) bekezdésének c) pontjában említett, a béke megőrzésére, a konfliktusok kialakulásának a megelőzésére, és a nemzetközi biztonság erősítésére irányuló cél, valamint az említett cikk (2) bekezdésének d) pontjában említett, a fejlődő országok fenntartható gazdasági, társadalmi és környezeti fejlődésének az elősegítésére vonatkozó cél (lásd ebben az értelemben: 2014. június 11‑iBizottság kontra Tanács ítélet,
C‑377/12
,
EU:C:2014:1903
,
37.
pont). A Bíróságnak egyébiránt már a Lisszaboni Szerződés hatálybalépése előtt volt alkalma hangsúlyozni, hogy a kézi lőfegyverek és könnyűfegyverek elterjedése elleni küzdelem úgy tekinthető, hogy az a fejlesztési együttműködési politika céljait szolgálja, mivel hozzájárulhat az érintett ország gazdasági és társadalmi fejlődése előtti akadályok eltörléséhez vagy csökkentéséhez (lásd ebben az értelemben: 2008. május 20‑iBizottság kontra Tanács ítélet,
C‑91/05
,
EU:C:2008:288
,
68.
pont).
Ezenfelül a fejlesztési együttműködés céljainak szélesebb a terjedelme abban az értelemben, hogy az azok eléréséhez szükséges intézkedéseknek ki kell tudniuk terjedni különböző konkrét területekre. Ez különösen igaz az olyan megállapodás esetében, amely ezen együttműködés kereteit határozza meg (1996. december 3‑iPortugália kontra Tanács ítélet,
C‑268/94
,
EU:C:1996:461
,
37.
pont).
Ebben az összefüggésben annak megkövetelése, hogy a fejlesztési együttműködési megállapodás az erre a politikára vonatkozó rendelkezéstől eltérő rendelkezésen is alapuljon minden olyan esetben, amikor az valamely speciális területet érint, a gyakorlatban a lényegétől fosztaná meg az előbbi rendelkezés által meghatározott hatáskört és eljárást (lásd ebben az értelemben: 1996. december 3‑iPortugália kontra Tanács ítélet,
C‑268/94
,
EU:C:1996:461
,
38.
pont; 2014. június 11‑iBizottság kontra Tanács ítélet,
C‑377/12
,
EU:C:2014:1903
,
38.
pont).
A jelen ügyben az Örményországgal kötött partnerségi megállapodás 1. cikke kifejezi a feleknek az általuk tervezett „politikai párbeszéd keretének megerősítés[ére]” irányuló szándékát, e megállapodás 3. cikkének (2) bekezdése pedig pontosítja e párbeszéd céljait, számos konkrétabb célt felsorolva. Amint azt a Tanács állítja, e konkrét célok közül néhány – különösen az említett megállapodás 3. cikke (2) bekezdésének b) pontjában foglalt, a kül‑ és biztonságpolitika területén folytatott együttműködés hatékonyságának fokozására irányuló célkitűzés – a KKBP‑hez köthető. E konkrét célok felsorolása azonban – amint azt a Bíróság a jelen ítélet 46. pontjában lényegében hangsúlyozta – nem tartalmaz az e területen folytatott együttműködésre vonatkozó olyan konkrét cselekvési programot vagy részletszabályokat, amelyek alátámaszthatnák, hogy a KKBP e megállapodás különálló összetevőinek az egyikét képezi a kereskedelemmel és a fejlesztési együttműködéssel kapcsolatos szempontok mellett.
Tekintettel a fejlesztési együttműködés céljainak az uniós politikák keretében fennálló, a jelen ítélet 49. és 50. pontjában felidézett széles terjedelmére, valamint arra, hogy az Örményországgal kötött partnerségi megállapodás összességében elsődlegesen a kereskedelemhez és a fejlesztési együttműködéshez kapcsolódó célokat követ az ezen állammal fennálló kapcsolat keretében, meg kell állapítani, hogy e megállapodás elsődleges összetevői, amelyek a közös kereskedelempolitika, a szállítási szolgáltatások kereskedelme és a fejlesztési együttműködés, magukban foglalják az e megállapodásban foglalt, a politikai párbeszédet érintő, a KKBP‑hez köthető elemeket, így ezen utóbbi nem tekinthető e megállapodás külön összetevőjének, hanem ellenkezőleg, járulékos a fent említett elsődleges összetevőkhöz képest (lásd analógia útján: 2018. szeptember 4‑iBizottság kontra Tanács [Kazahsztánnal való megállapodás] ítélet,
C‑244/17
,
EU:C:2018:662
,
46.
pont).
Ezenfelül a jogi aktus hátterét alkotó összefüggések kétségkívül szintén figyelembe vehetők a jogi aktus jogalapjának meghatározásához (lásd ebben az értelemben: 2014. december 18‑iEgyesült Királyság kontra Tanács ítélet,
C‑81/13
,
EU:C:2014:2449
,
38.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). E tekintetben a Francia Köztársaság e háttérnek különösen azon elemét hangsúlyozza, amelyet a hegyi‑karabahi konfliktus jelent. Meg kell azonban állapítani, hogy az Örményországgal kötött partnerségi megállapodás nem ír elő semmilyen konkrét vagy egyedi intézkedést ezen, a nemzetközi biztonságot veszélyeztető helyzet kezelésére.
E megállapítást megerősíti az, hogy – amint az a jelen ítélet 38–40. pontjából kitűnik – a megtámadott határozatok tárgya az e megállapodás alapján létrehozott nemzetközi szervek működése, így e határozatok nem tekinthetők úgy, hogy azok olyan konkrét intézkedésekre vonatkoznak, amelyek esetlegesen e megállapodás alapján elfogadhatók.
A fentiek összességéből az következik, hogy az Örményországgal kötött partnerségi megállapodásnak a KKBP‑hez köthető elemei vagy szándéknyilatkozatai nem elegendőek ahhoz, hogy e megállapodás önálló összetevőjét képezzék. A Tanács tehát tévesen választotta az EUSZ 37. cikket a 2020/246 határozat anyagi jogi jogalapjaként, és az EUMSZ 218. cikk (8) bekezdésének második albekezdését annak eljárásjogi jogalapjaként.
Következésképpen a Bizottság első jogalapjának helyt kell adni, és a 2020/246 határozatot meg kell semmisíteni.
A 2020/245 határozatot illetően meg kell állapítani, hogy – amint az a (10) preambulumbekezdéséből és az 1. cikkéből kitűnik – az nem érinti az Örményországgal kötött partnerségi megállapodás által létrehozott partnerségi tanácsban az Unió által képviselendő álláspontot, amennyiben ezen álláspont e megállapodás II. címének az alkalmazására vonatkozik. Márpedig az első jogalap vizsgálatából az következik, hogy az e címben foglalt rendelkezések nem minősülnek az említett megállapodás olyan külön összetevőjének, amely a Tanácsot arra kötelezné, hogy ezen álláspont kialakításához többek között az EUSZ 37. cikkre és az EUMSZ 218. cikk (8) bekezdésének második albekezdésére hivatkozzon. A jelen ítélet 40. pontjában kifejtetteknek megfelelően meg kell tehát állapítani, hogy semmi nem indokolja, hogy a Tanács a 2020/245 határozat tárgyából kizárja a szóban forgó álláspontot, amennyiben az e megállapodás II. címének alkalmazására vonatkozik, és az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése alapján külön határozatot fogadjon el, amelynek tárgya az említett álláspont kialakítása abban az esetben, ha az az említett II. cím alkalmazását érinti. Következésképpen a 2020/245 határozatot is meg kell semmisíteni.
A második jogalapról
Mivel a Bíróság az első jogalapnak helyt ad, és a megtámadott határozatokat megsemmisíti, a második jogalapot nem szükséges megvizsgálni.
A megtámadott határozatok joghatásainak fenntartásáról
A Tanács, a Bizottság és a Cseh Köztársaság a megtámadott határozatok megsemmisítése esetén egybehangzóan azok joghatásainak fenntartását kéri az Örményországgal kötött partnerségi megállapodás végrehajtását érintő bármely hátrányos következmény elkerülése érdekében.
Az EUMSZ 264. cikk második bekezdése értelmében a Bíróság, ha azt szükségesnek ítéli, megjelöli a semmisnek nyilvánított jogi aktusoknak azokat a joghatásait, amelyek továbbra is fennmaradnak.
E tekintetben a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a jogbiztonsággal kapcsolatos okokra tekintettel egy ilyen jogi aktus joghatásai többek között akkor tarthatók fenn, ha a megsemmisítésének azonnali hatásai súlyosan hátrányos következményeket idéznének elő az érintett felek számára (lásd ebben az értelemben: 2016. július 28‑iTanács kontra Bizottság ítélet,
C‑660/13
,
EU:C:2016:616
,
51.
pont).
A jelen ügyben a megtámadott határozatoknak a joghatásaik fenntartása nélküli megsemmisítése megzavarhatja az Örményországgal kötött partnerségi megállapodással létrehozott szervek működését, kétségessé teheti az Uniónak az e szervek által elfogadott jogi aktusokkal kapcsolatos kötelezettségvállalását, és ezért megzavarhatja e megállapodás megfelelő végrehajtását (lásd analógia útján: 2018. szeptember 4‑iBizottság kontra Tanács [Kazahsztánnal való megállapodás] ítélet,
C‑244/17
,
EU:C:2018:662
,
51.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Következésképpen a megtámadott és a jelen ítélettel megsemmisített határozatok joghatásait jogbiztonsági okokra tekintettel fenn kell tartani addig, amíg a Tanács a jelen ítéletnek megfelelő új határozatot hoz.
A költségekről
A Bíróság eljárási szabályzata 138. cikkének (1) bekezdése alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A Tanácsot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
Az eljárási szabályzat 140. cikkének (1) bekezdése értelmében az eljárásba beavatkozó tagállamok maguk viselik saját költségeiket. Következésképpen meg kell állapítani, hogy a Francia Köztársaság és a Cseh Köztársaság maga viseli saját költségeit.

A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:

1)
A Bíróság az egyrészről az Európai Unió, az Európai Atomenergia‑közösség és tagállamaik, másrészről az Örmény Köztársaság közötti átfogó és megerősített partnerségi megállapodással létrehozott partnerségi tanácsban az említett megállapodás II. címének kivételével az említett megállapodás alkalmazásában a partnerségi tanács, valamint a partnerségi bizottság, és a partnerségi tanács által létrehozott albizottságok és más testületek eljárási szabályzatának elfogadásával, továbbá az albizottságok jegyzékének létrehozásával kapcsolatban az Európai Unió által képviselendő álláspontról szóló, 2020. február 17‑i (EU) 2020/245 tanácsi határozatot, valamint az egyrészről az Európai Unió, az Európai Atomenergia‑közösség és tagállamaik, másrészről az Örmény Köztársaság közötti átfogó és megerősített partnerségi megállapodással létrehozott partnerségi tanácsban az említett megállapodás II. címének alkalmazásában a partnerségi tanács, valamint a partnerségi bizottság, és a partnerségi tanács által létrehozott albizottságok és más testületek eljárási szabályzatának elfogadásával, továbbá az albizottságok jegyzékének létrehozásával kapcsolatban az Európai Unió által képviselendő álláspontról szóló, 2020. február 17‑i (EU) 2020/246 tanácsi határozatot megsemmisíti.

2)
A Bíróság a 2020/245 és a 2020/246 határozat joghatásait fenntartja.

3)
A Bíróság az Európai Unió Tanácsát kötelezi a költségek viselésére.

4)
A Francia Köztársaság és a Cseh Köztársaság maga viseli saját költségeit.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.