CELEX: 62016TJ0024
Znamka Evropske unije
Postopek z ugovorom
Mednarodna registracija, v kateri je imenovana Evropska unija
Besedna znamka FONTOLIVA
Prejšnja nacionalna besedna znamka FUENOLIVA
Relativni razlog za zavrnitev
Veljavnost registracije prejšnje znamke
Navajanje novih dejstev in dokazov pred Splošnim sodiščem
Resna in dejanska uporaba prejšnje znamke
Reformatorično pooblastilo
Člen 8(1)(b), člen 42(2) in (3) ter člena 65 in 76 Uredbe (ES) št. 207/2009

Dejansko stanje
Tožeča stranka, Sovena Portugal – Consumer Goods, SA, je pri Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Evropske unije (
UL 2009, L 78, str. 1
) vložila zahtevo za mednarodno registracijo, v kateri je imenovana Evropska unija, ki temelji na mednarodni registraciji z dne 19. januarja 2012, št. 1107792, za besedno znamko FONTOLIVA.
Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija, spadajo v razred 29 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen, in ustrezajo temu opisu: „Olja in maščobe za prehrano ljudi; oljčno olje.“
Mednarodna registracija je bila objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 49/2012 z dne 9. marca 2012.
Družba Mueloliva, SL, imetnica izključne licence znamke, je 26. novembra 2012 na podlagi členov 41 in 156(1) Uredbe št. 207/2009 vložila ugovor zoper registracijo prijavljene znamke.
Ugovor je temeljil na prejšnji španski besedni znamki FUENOLIVA, prijavljeni 15. februarja 1975 in registrirani 16. decembra 1977, ki označuje „deviško oljčno olje“ iz razreda 29.
Razlog, naveden v podporo ugovora, je bil razlog iz člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009.
Oddelek za ugovore je 14. maja 2014 ugovoru ugodil, pri čemer je ugotovil, da obstaja verjetnost zmede glede nasprotujočih si znamk v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009.
Tožeča stranka je 14. julija 2014 pri EUIPO vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore na podlagi členov od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009.
Drugi odbor za pritožbe pri EUIPO je z odločbo z dne 4. novembra 2015 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) pritožbo zavrnil. Najprej je presodil, da je družba Mueloliva na zahtevo tožeče stranke v tem smislu predložila dokaz o resni in dejanski uporabi prejšnje španske znamke FUENOLIVA za „deviško oljčno olje“ v petih letih od 9. septembra 2007 do 8. septembra 2012 (v nadaljevanju: upoštevno obdobje). V zvezi s tem se je skliceval na račune, izpiska logističnih podatkov, etikete, dve primerjalni študiji in časopisne članke, ki ji je predložila družba Mueloliva, in opravil celovito presojo teh dokazov, pri čemer je priznal, da nekateri niso datirani ali niso datirani v upoštevnem obdobju (točke od 14 do 32 izpodbijane odločbe). Odbor za pritožbe je dalje v okviru presoje verjetnosti zmede glede dveh nasprotujočih si znamk menil, da je upoštevna javnost splošna javnost v Španiji, s povprečno stopnjo pozornosti ob kupovanju olj in maščob za prehrano ljudi (točke od 37 do 40 izpodbijane odločbe). Navedel je, da se stranki strinjata, da so proizvodi, zajeti z nasprotujočima si besednima znamkama, enaki ali zelo podobni (točki 41 in 42 izpodbijane odločbe). Ob primerjavi nasprotujočih si znakov je ugotovil, da sta oba sestavljena iz ene besede iz devetih črk, ki jima je skupen izraz „oliva“, ki ima že tako majhen razlikovalni učinek, kadar se nanaša na proizvode, pridobljene iz oljk, ali tiste, ki vsebujejo oljčno olje. Vpliv tega izraza naj bi bil pri presoji verjetnosti zmede glede nasprotujočih si znamk torej omejen (točke od 46 do 48 izpodbijane odločbe). Odbor za pritožbe je še dodal, da na vizualni ravni edina razlika v dveh črkah od devetih, ki so bistveni besedni elementi nasprotujočih si znamk, ni zadostna, glede na skupni element „oliva“, da bi se bilo mogoče izogniti celotnemu vtisu podobnosti. Na fonetični ravni naj bi si bili besedni elementi podobni, na pojmovni ravni, čeprav skupni izraz „oliva“ napotuje na oljke ali oljčno olje, pa elementa „fuen“ in „font“ napotujeta na špansko besedo „fuente“, ki opisuje fontano ali izvir, kar povzroča najmanj podobnost, če ne enakost nasprotujočih si znamk (točke od 49 do 51 izpodbijane odločbe). Ob upoštevanju vseh premislekov je odbor za pritožbe torej presodil, da v okoliščinah te zadeve obstaja verjetnost zmede glede nasprotujočih si znamk (točke od 52 do 57 izpodbijane odločbe).
Predlogi strank
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
—
izpodbijano odločbo v celoti razveljavi;
—
„izpodbijano odločbo spremeni na podlagi očitkov iz te tožbe“ in „odobri varstvo“ v Evropski uniji za mednarodno znamko FONTOLIVA;
—
EUIPO naloži plačilo stroškov, vključno s stroški, priglašenimi v postopku pred njim;
—
družbi Mueloliva naloži plačilo stroškov, priglašenih v postopku pred EUIPO.
EUIPO Splošnemu sodišču predlaga, naj:
—
tožbo v celoti zavrne;
—
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Pravo
Dopustnost drugega predloga
Drugi predlog tožeče stranke je treba obravnavati tako, da se nanaša na to, da naj Splošno sodišče na eni strani zavrne ugovor družbe Mueloliva in na drugi ugodi zahtevi za varstvo v Uniji. Dejansko se z njim želi doseči, da bi Splošno sodišče spremenilo izpodbijano odločbo v smislu člena 65(3) Uredbe št. 207/2009 in sprejelo odločbo, ki bi jo moral sprejeti odbor za pritožbe, v skladu z določbami Uredbe št. 207/2009. Vendar lahko odbor za pritožbe v skladu s členom 64(1) iste uredbe, kot je navedel EUIPO, izvrši katerokoli pooblastilo v pristojnosti oddelka, ki je izdal odločbo, ki se izpodbija pred njim, ali temu vrne zadevo v nadaljnje odločanje. V tej zadevi je odločbo, ki se izpodbija pred odborom za pritožbe, izdal oddelek za ugovore, ki je pristojen le za odločanje o ugovoru in po potrebi, če je ta utemeljen, za zavrnitev zahteve za varstvo v Uniji iz naslova mednarodne registracije ali registracije znamke Evropske unije, ne pa za ugoditev navedeni zahtevi. Dalje je treba spomniti, da ob upoštevanju na eni strani poteka postopka registracije, kot je določen z določbami iz naslova IV Uredbe št. 207/2009, ki najprej predvideva začetni nadzor preizkuševalca, predvsem nadzor nad absolutnimi razlogi za zavrnitev, nato, če ta nadzor vodi do ugodne ocene, objavo zahteve za registracijo, da se z njo omogoči morebitne ugovore glede relativnih razlogov za zavrnitev, in na drugi strani določb člena 59 te uredbe glede oseb s pravico do pritožbe, v skladu s katerimi ima „[p]ravico do pritožbe […] vsaka stranka v postopku, ki jo odločba prizadene“, odbor za pritožbe ne bo nikoli v položaju, da bi izvedel registracijo. Odločbo lahko odbor namreč sprejme le v okviru pritožbe zoper odločbo, sprejeto po začetni neugodni oceni v okviru nadzora preizkuševalca, pri čemer se mora, če odloči v prid pritožnika, postopek nadaljevati z objavo zahteve za registracijo, ali v okviru pritožbe zoper odločbo oddelka za ugovore, pri čemer, kot je bilo že navedeno, prav tako ne more sam odločati o zahtevi za registracijo. Tako tudi Splošno sodišče ni pristojno za odločanje o predlogu za spremembo, s katerim se predlaga, naj se v tem smislu spremeni odločba odbora za pritožbe (glej v tem smislu sodbo z dne 12. aprila 2011, Euro‑Information/UUNT (EURO AUTOMATIC PAYMENT),
T‑28/10
,
EU:T:2011:158
, točka
).
Zato je treba drugi predlog tožeče stranke v delu, v katerem Splošnemu sodišču predlaga, naj ugodi zahtevi za varstvo v Uniji, zavreči kot nedopusten. Dopusten pa je v delu, v katerem se predlaga zavrnitev ugovora družbe Mueloliva (glej v tem smislu sodbo z dne 26. septembra 2014, Koscher + Würtz/UUNT – Kirchner & Wilhelm (KW SURGICAL INSTRUMENTS),
T‑445/12
,
EU:T:2014:829
, točke 15, 18 in 40).
Utemeljenost
Tožeča stranka v utemeljitev tožbe v bistvu navaja dva tožbena razloga. Prvi se nanaša na kršitev člena 42(2) in (3) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členom 15(1) in (2) iste uredbe ter se z njim uveljavlja nezadostnost dokazov resne in dejanske uporabe prejšnje nacionalne znamke FUENOLIVA. Drugi tožbeni razlog se nanaša na kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009 in se deli na dva dela. Na eni strani tožeča stranka trdi, da s tem, da je odbor za pritožbe potrdil utemeljenost ugovora, registracija prejšnje nacionalne znamke FUENOLIVA, na kateri je temeljil ugovor, ni bila predmet podaljšanja. Na drugi strani trdi, da ni verjetnosti zmede glede nasprotujočih si znamk. Zato naj ugovor zoper registracijo njene znamke ne bi bil utemeljen.
Najprej je treba obravnavati prvi del drugega tožbenega razloga.
Prvi del drugega tožbenega razloga
Tožeča stranka trdi, da je po sprejetju izpodbijane odločbe ugotovila, da imetnik prejšnje španske znamke FUENOLIVA ni podaljšal njene registracije, preden je odbor za pritožbe sprejel izpodbijano odločbo. Navaja, da je bila prvotna registracija zahtevana 15. februarja 1975 in da špansko pravo določa veljavnost registracije deset let od datuma njene zahteve, zato bi morala biti registracija podaljšana 15. februarja 2015. Posodobitev vpisa glede zadevne znamke 2. decembra 2015, ki jo je opravil Oficina Española de Patentes y Marcas (urad za španske patente in znamke), kaže na to, da je bilo prenehanje veljavnosti njene registracije ugotovljeno 26. novembra 2015.
Sklicujoč se na sodbo z dne 13. septembra 2006,
MIP Metro/UUNT – Tesco Stores (METRO)
(
T‑191/04
,
EU:T:2006:254
), in ob poudarku, da je Splošno sodišče v tej sodbi navedlo, da odbori za pritožbe izvršujejo, razen v primeru vrnitve v nadaljnjo obravnavo, pristojnosti organa, ki je izdal odločbo, zoper katero je bila vložena pritožba pri njih, in da sami ne smejo sprejeti nezakonite odločbe v trenutku, ko odločajo, tožeča stranka meni, da odbor za pritožbe ni mogel potrditi utemeljenosti ugovora.
Tožeča stranka dodaja, da je bila v začetku januarja 2016 vložena nova zahteva za registracijo španske znamke FUENOLIVA za oljčno olje v imenu družbe Fuentes Lopez, SL, ne da bi vedela, ali je ta prijavitelj povezan z družbo Mueloliva.
EUIPO navaja, da je bila izpodbijana odločba vročena 5. novembra 2015, torej preden je urad za španske patente in znamke 2. decembra 2015 objavil prenehanje veljavnosti registracije prejšnje španske znamke FUENOLIVA, in da iz dokazov, predloženih oddelku za ugovore in odboru za pritožbe, ne izhaja, da registracija te znamke ni bila podaljšana, v nasprotju z okoliščinami zadeve, v kateri je bila izdana sodba z dne 13. septembra 2006, METRO (
T‑191/04
,
EU:T:2006:254
), v kateri vlagatelj ugovora ni predložil dokaza o podaljšanju registracije svoje znamke, čeprav je oddelek za ugovore to od njega zahteval. Po mnenju EUIPO je bila registracija prejšnje španske znamke FUENOLIVA še vedno veljavna, ko je odbor za pritožbe sprejel odločbo.
Ugotoviti je treba, da stranki različno razlagata nacionalno pravo glede trajanja registracije znamke. EUIPO očitno meni, da ostane registracija znamke pri uradu za španske patente in znamke veljavna, dokler ni njeno prenehanje veljavnosti objavljeno (v obravnavanem primeru 2. decembra 2015), medtem ko tožeča stranka meni, da registracija španske znamke ni več veljavna, če ni podaljšanja, ob izteku njenega obdobja veljavnosti desetih let (v obravnavanem primeru 15. februarja 2015). To razlikovanje v razlagi pa vseeno nima vpliva v tej zadevi.
Kot izhaja iz ustaljene sodne prakse, je treba zakonitost akta presojati glede na dejanske in pravne elemente, ki so obstajali ob sprejetju akta (sodbi z dne 7. februarja 1979, Francija/Komisija,
15/76 in 16/76
,
EU:C:1979:29
, točki
in
; z dne 17. oktobra 1989, Dow Benelux/Komisija,
85/87
,
EU:C:1989:379
, točka
; sklep z dne 7. februarja 2013, Majtczak/Feng Shen Technology in UUNT,
C‑266/12 P
, neobjavljen,
EU:C:2013:73
, točka
, in sodba z dne 21. januarja 2016, Laboratorios Ern/UUNT – michelle menard (Lenah.C),
T‑802/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:25
, točka
).
Tako tudi če se domneva, da je bila registracija prejšnje nacionalne znamke FUENOLIVA še veljavna ob sprejetju izpodbijane odločbe, čeprav le še nekaj tednov, neodvisno od vprašanja dokaznega bremena v tej okoliščini, se je odbor za pritožbe lahko oprl na to premiso za sprejetje izpodbijane odločbe, ne da bi Splošno sodišče lahko zdaj upoštevalo okoliščine pred potekom registracije prejšnje nacionalne znamke FUENOLIVA in tudi ne da bi se lahko oprlo na to za razglasitev ustavitve postopka (glej v tem smislu in po analogiji sklep z dne 8. maja 2013, Cadila Healthcare/UUNT,
C‑268/12 P
, neobjavljen,
EU:C:2013:296
, točki
in
; sodbi z dne 4. novembra 2008, Group Lottuss/UUNT – Ugly (COYOTE UGLY), T‑161/07, neobjavljena,
EU:T:2008:473
, točki
in
, in z dne 8. oktobra 2014, Fuchs/UUNT – Les Complices (Zvezda v krogu),
T‑342/12
,
EU:T:2014:858
, točka
).
Če se domneva, kot trdi tožeča stranka, da je veljavnost registracije prejšnje španske znamke FUENOLIVA potekla pred sprejetjem izpodbijane odločbe, je treba res priznati, kot je bilo razsojeno v sodbi z dne 13. septembra 2006, METRO (
T‑191/04
,
EU:T:2006:254
, točka
), da funkcije ugotovitve izvora prejšnje znamke ne more ogroziti druga znamka, ki je bila registrirana šele po poteku veljavnosti registracije prejšnje znamke, in da ob neobstoju obdobja, ko bi obe znamki soobstajali, ni mogoče nobeno navzkrižje. Vseeno pa je treba upoštevati dejstvo, kot je bilo razsojeno v sodbi z dne 12. decembra 2002, eCopy/UUNT (ECOPY) (
T‑247/01
,
EU:T:2002:319
, točka
), in v sodbi z dne 13. septembra 2010, KUKA Roboter/UUNT (Odtenek oranžne barve) (
T‑97/08
,
EU:T:2010:396
, točka
), da zakonitosti odločbe odbora za pritožbe ni mogoče izpodbijati s sklicevanjem na nova dejstva pred Splošnim sodiščem, razen če se dokaže, da bi odbor za pritožbe moral po uradni dolžnosti upoštevati ta dejstva v upravnem postopku pred sprejetjem svoje odločbe.
Ker niti tožeča stranka niti družba Mueloliva nista izpostavili vprašanja veljavnosti registracije prejšnje nacionalne znamke FUENOLIVA oziroma nista predložili dokazov v zvezi s tem v postopku pred odborom za pritožbe, je treba preučiti, ali bi moral odbor za pritožbe to storiti po uradni dolžnosti.
Prvič, spomniti je treba, da člen 41(3) Uredbe št. 207/2009 in pravilo 19(1) in (2)(a)(ii) Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 189) med drugim določata, da mora v roku, ki ga določi EUIPO, vlagatelj ugovora podati dokaz o obstoju, veljavnosti in obsegu varstva svoje prejšnje znamke in natančneje, glede prejšnje znamke, ki ni že registrirana znamka Evropske unije, prepis zadevnega potrdila o registraciji in, odvisno od primera, zadnjega potrdila o podaljšanju, iz katerega je razvidno, da obdobje varstva znamke presega obdobje, ki ga je določil EUIPO in je navedeno zgoraj, ter vsako podaljšanje tega obdobja, ali enakovrednih dokumentov, ki jih je izdal organ, pri katerem je bila znamka prijavljena. Glede na naslov in umestitev omenjenih določb uredb v okviru vseh postopkovnih določb, ki se uporabljajo za znamko Evropske unije (v naslovu IV, „Postopek registracije“, oddelek 4, „Pripombe tretjih oseb in ugovor“ Uredbe št. 207/2009 in v naslovu II „Postopek ugovora in dokaz o uporabi“ Uredbe št. 2868/95), in glede na člen 132(1) Uredbe št. 207/2009, v skladu s katerim je oddelek za ugovore pristojen za odločanje o ugovoru zoper zahtevo za registracijo blagovne znamke Evropske unije, kadar zadevne določbe uredb omenjajo „rok, ki ga določi EUIPO“, je treba ugotoviti, da gre za rok, ki ga določi oddelek za ugovore po začetku postopka z ugovorom.
Drugič, čeprav odbori za pritožbe, ki odločajo o pritožbah zoper odločbe oddelkov za ugovore, izvršujejo pristojnosti teh za meritorno odločanje, postopkovni okvir, ki se uporabi pred odbori za pritožbe, ni enak tistemu pred oddelki za ugovore. Medtem ko je pred oddelkom za ugovore vlagatelj ugovora dolžan na podlagi pravila 19(2)(a)(ii) Uredbe št. 2868/95 predložiti dokaz – v roku, ki ga določi oddelek za ugovore za predložitev dokazov v podporo ugovoru – da je veljavnost registracije prejšnje znamke prekoračila ta rok, je treba tako ugotoviti, da postopkovna pravila, ki se uporabijo pred odborom za pritožbe, ne vsebujejo primerljivih določb.
Med postopkovnimi določbami, ki se nanašajo na načelo kontradiktornosti ter razloge, trditve in dejstva, ki jih je treba opredeliti, in ki se uporabljajo pred odbori za pritožbe, člen 76 Uredbe št. 207/2009, ki je pod naslovom IX te uredbe – „Postopek“, del oddelka 1, v zvezi s splošnimi določbami postopka, ki se uporabljajo za različne postopke EUIPO in se nanašajo na preverjanje dejstev po uradni dolžnosti, določa:
„1.   V postopku [EUIPO] preveri dejstva po uradni dolžnosti; vendar pa je [EUIPO] v postopku v zvezi z relativnimi razlogi za zavrnitev registracije pri tem preizkusu omejen na zahtevani ukrep in na dejstva, dokaze in navedbe, ki so jih podale stranke.
2.   [EUIPO] lahko spregleda dejstva, na katere se stranke niso sklicevale, ali dokaze, ki jih zadevne stranke niso predložile v ustreznem času.“
Poleg tega pravilo 50(1), prvi pododstavek, Uredbe 2868/95, ki je pod naslovom X „Pritožbe“ te uredbe, določa, da „[r]azen če ni drugače določeno, se določbe v zvezi s postopkom na oddelku, ki je sprejel odločbo, proti kateri je vložena pritožba, v pritožbenem postopku smiselno uporabljajo“. Vendar tretji pododstavek istega odstavka vsebuje nasprotno določbo:
„Če je pritožba naperjena proti odločitvi oddelka za ugovore, odbor omeji preizkus pritožbe na dejstva in dokaze, predložene v rokih, ki jih določi ali navede oddelek za ugovore skladno z uredbo in temi pravili, razen če odbor meni, da je treba dodatna in dopolnilna dejstva in dokaze upoštevati v skladu s členom [76(2) Uredbe št. 207/2009].“
Iz zgoraj navedenih določb in iz drugih postopkovnih določb, ki se uporabijo, ne izhaja, da bi moral odbor za pritožbe, ki odloča o pritožbi zoper odločbo oddelka za ugovore, ki je odločil o relativnem razlogu za zavrnitev registracije, po uradni dolžnosti obravnavati vprašanje prenehanja veljavnosti registracije prejšnje znamke po izteku roka, ki ga je oddelek za ugovore določil vlagatelju ugovora za predložitev dokaza o tej veljavnosti.
Poleg tega nobene od teh določb tudi ni mogoče razlagati tako, da vlagatelju ugovora nalaga, naj na svojo pobudo predloži dokaz, da je registracija prejšnje znamke veljavna, do odločitve odbora za pritožbe (glej po analogiji sodbo z dne 29. julija 2010, Anheuser‑Busch/UUNT,
C‑214/09 P
,
EU:C:2010:456
, točke od
do
).
Ugotovitve iz točk 29 in 30 zgoraj pa ne vplivajo na možnost, da prijavitelj znamke, na katero se ugovor nanaša, pred odborom za pritožbe trdi, da vlagatelj ugovora ni predložil dokaza, da je registracija prejšnje znamke ostala veljavna za razumno obdobje glede na postopek pred odborom za pritožbe, da bi spodbudil tega vlagatelja, da glede tega odgovori, odbor za pritožbe pa, da upošteva položaj, zlasti glede na postopkovne določbe, na katere je opozorjeno zgoraj v točkah 27 in 28.
Vendar kot je navedeno zgoraj, je iz spisa razvidno, da tožeča stranka pred odborom za pritožbe ni postavila vprašanja ohranitve veljavnosti registracije prejšnje nacionalne znamke FUENOLIVA, medtem ko je bilo leto 2015, v katerem bi se navedena registracija iztekla in bi jo bilo treba po potrebi podaljšati, blizu in se je celo že začelo, čeprav jo je tajništvo odborov za pritožbe z dopisom z dne 4. februarja 2015 obvestilo o pripombah družbe Mueloliva v odgovor in pri tem navedlo, da je odbor, ki pritožbo obravnava, menil, da lahko spor reši na podlagi elementov iz spisa in da zato replika ni predvidena. Tožeča stranka bi vprašanje še lahko postavila s sklicevanjem na člen 76(2) Uredbe št. 207/2009, v skladu s katerim „[EUIPO] lahko spregleda dejstva, na katere se stranke niso sklicevale, ali dokaze, ki jih zadevne stranke niso predložile v ustreznem času“.
Te določbe so se namreč razlagale tako, da je na splošno, in če ni nasprotne določbe, predložitev dejstev in dokazov strank pred EUIPO mogoča tudi po izteku rokov, ki veljajo za tako predložitev v skladu z določbami Uredbe št. 207/2009, in da EUIPO tako nič ne prepoveduje, da bi upošteval dejstva in dokaze, ki so tako prepozno navedeni ali predloženi, morda prvič pred odborom za pritožbe (sodba z dne 18. julija 2013, New Yorker SHK Jeans/UUNT,
C‑621/11 P
,
EU:C:2013:484
, točka
; glej tudi sodbo z dne 11. decembra 2014, CEDC International/UUNT – Underberg (Oblika travne bilke v steklenici),
T‑235/12
,
EU:T:2014:1058
, točka
in navedena sodna praksa). Kot pa je navedeno zgoraj v točki 28, pravilo 50(1) Uredbe št. 2868/95 določa posebno ureditev, kadar je pritožba naperjena proti odločitvi oddelka za ugovore. Čeprav prvi pododstavek tega pravila uvaja načelo, po katerem se določbe v zvezi s postopki pri organu, ki je sprejel odločbo, ki se izpodbija, smiselno uporabljajo za pritožbeni postopek, njegov tretji pododstavek odstopa od tega načela glede pritožb, naperjenih proti odločitvi oddelka za ugovore, ker določa, da odbor za pritožbe omeji preizkus pritožbe na dejstva in dokaze, predložene v rokih, ki jih določi ali navede oddelek za ugovore, razen če meni, da je treba dodatna in dopolnilna dejstva ter dokaze upoštevati v skladu s členom 76(2) Uredbe št. 207/2009. V teh okoliščinah bi torej odbor za pritožbe lahko presodil – če bi mu bilo to predloženo v obravnavo – da je treba upoštevati vprašanje veljavnosti registracije prejšnje nacionalne znamke FUENOLIVA zaradi možnosti njenega skorajšnjega prenehanja veljavnosti (glej v tem smislu sodbo z dne 3. oktobra 2013, Rintisch/UUNT,
C‑120/12 P
,
EU:C:2013:638
, točka
).
Glede na ugotovitve zgoraj v točkah 29 in 30 zato odboru za pritožbe ni mogoče očitati, da ni upošteval možnosti, da ni bila podaljšana registracija prejšnje nacionalne znamke FUENOLIVA, na kateri je temeljil ugovor, ko je sprejel izpodbijano odločbo, ne glede na končni datum prenehanja veljavnosti te registracije po španskem pravu.
Na podlagi navedenega je treba prvi del drugega tožbenega razloga zavrniti.
Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 42(2) in (3) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členom 15(1) in (2) iste uredbe
Tožeča stranka meni, da sta oddelek za ugovore in odbor za pritožbe storila napako pri presoji dokazov, ki jih je predložila družba Mueloliva, da bi dokazala resno in dejansko uporabo prejšnje španske znamke FUENOLIVA v Španiji v petih letih pred objavo mednarodne registracije, v kateri je imenovana Evropska unija, za znamko FONTOLIVA. Tožeča stranka je opozorila na nekaj načel, ki so jih zaradi ugotavljanja resne in dejanske uporabe znamke Evropske unije oblikovala sodišča Unije, in trdi, zlasti ob sklicevanju na sodbo z dne 11. marca 2003, Ansul (
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
), da dokazi, ki jih je predložila družba Mueloliva, obsegajo deset računov, dva izpiska logističnih podatkov, tri vrste etiket, dva izvlečka primerjalnih študij in časopisne članke. Zlasti poudarja, da je bil eden od časopisnih člankov objavljen leta 2004 in ni iz upoštevnega obdobja; da na etiketah ni datuma, čeprav bi lahko bil, saj so namenjene za prehranske proizvode; da ni mogoče ugotoviti niti datuma izvlečka ene od primerjalnih študij, ki je poleg tega napisan v španščini in ni bil v celoti (v nasprotju z drugimi dokumenti) preveden v jezik postopka, in sicer angleščino, čeprav je bil ročno spremenjen, tako da je vključeval delne prevode, in da se tako ni mogoče seznaniti niti z njegovim kontekstom niti z njegovo resnično vsebino; da deset računov iz leta 2010 in 2011 ni zaporednih in da nič ne dokazuje, da se drugi računi, ki so bili izdani med temi desetimi računi, niso nanašali na prodaje pod prejšnjo špansko znamko FUENOLIVA; da so trije od desetih računov poleg tega vsebovali tudi navedbo „FUE“, ne pa navedbe prejšnje španske znamke FUENOLIVA, medtem ko je na drugih računih omenjena tudi znamka FUENSOL; da izpiska logističnih podatkov nista vsebovala niti datumov niti naslovnikov; da druga študija, ki je iz leta 2007, sicer opisuje prejšnjo špansko znamko FUENOLIVA, vendar z ničemer objektivno ne izraža, da je bilo oljčno olje dejansko trženo pod to znamko, poleg tega pa omenja ceno 2,55 EUR za liter, ki je drugačna od cen, navedenih na računih iz leta 2010 in 2011, ki se gibljejo med 1,74 in 1,94 EUR za liter. Tožeča stranka na podlagi tega sklepa, da z edinimi upoštevnimi dokumenti, in sicer sedmimi računi, v nasprotju s tem, kar sta ugotovila oddelek za ugovore in odbor za pritožbe, ni mogoče dokazati, da „čeprav so količine majhne […], je to odtehtano z dejstvom, da je bila uporaba relativno stalna“. Nasprotno, iz predložene dokumentacije naj bi bila razvidna le občasna uporaba prejšnje nacionalne znamke FUENOLIVA, in sicer nekaj mesecev leta 2010 in en mesec leta 2011, čeprav je oljčno olje vsakdanji prehranski proizvod, ki ni drag in se na splošno prodaja v velikih količinah. Položaj, opredeljen v sodni praksi, v katerem soodvisnost dejavnikov, ki jih je treba upoštevati pri odločanju o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke, lahko omogoči, da se taka uporaba prizna, če se majhna količina proizvodov, ki se tržijo pod to znamko, lahko kompenzira s tem, da je bila uporaba navedene znamke zelo intenzivna ali zelo stalna, naj v obravnavanem primeru nikakor ne bi bil preverjen.
EUIPO pa meni, da je z računi, ki jih je predložila družba Mueloliva, dokazano, da je bilo v Španiji pod prejšnjo špansko znamko FUENOLIVA med 22. marcem 2010 in 31. oktobrom 2011 prodanih 3500 enot oljčnega olja, kar naj bi zadostovalo za to, da je dokazana resna in dejanska uporaba navedene znamke v upoštevnem obdobju, zlasti ker so bili med temi računi gotovo izdani še drugi. Dokazi brez datumov in dokazi iz obdobja, ki ni referenčno, naj bi podkrepili to ugotovitev. Tako naj bi etikete, ki običajno nimajo datuma, potrjevale uporabo prejšnje španske znamke FUENOLIVA, dokazi iz obdobja, ki ni upoštevno, pa naj bi omogočali boljšo presojo položaja. EUIPO dodaja, da očitki glede dokaza, ki ni bil preveden v jezik postopka, v delu, v katerem se nanašajo na neobstoj prevoda, niso dopustni pred Splošnim sodiščem, ker so bili prvič navedeni pred njim in ker lahko v skladu s pravilom 22(6) Uredbe št. 2868/95 EUIPO vsekakor od vlagatelja ugovora zahteva prevod dokazov o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke, ki so bili pripravljeni v drugih jezikih, v jezik postopka z ugovorom ali pa tega prevoda ne zahteva. V obravnavani zadevi naj bi bili zadevni dokumenti očitno razumljivi, zato da se je lahko opravila presoja resne in dejanske uporabe prejšnje španske znamke FUENOLIVA.
Spomniti je treba, da je iz člena 42(2) in (3) Uredbe št. 207/2009 v povezavi z uvodno izjavo 10 te uredbe in pravilom 22(3) Uredbe št. 2868/95 razvidno, da je
ratio legis
zahteve, v skladu s katero mora biti prejšnja znamka predmet resne in dejanske uporabe, da bi se bilo mogoče nanjo uspešno sklicevati zoper prijavo znamke Evropske unije, zmanjševanje števila kolizij med dvema znamkama, razen če za neobstoj resne in dejanske uporabe prejšnje znamke ni upravičenega ekonomskega razloga, ki izhaja iz dejanske funkcije znamke na trgu. Nasprotno pa namen navedenih določb ni presojanje gospodarskega uspeha niti nadzorovanje poslovne strategije podjetja ali celo pridržanje varstva znamk samo za njihovo količinsko obsežno tržno uporabo (glej sodbo z dne 17. januarja 2013, Reber/UUNT – Wedi & Hofmann (Walzer Traum),
T‑355/09
, neobjavljena,
EU:T:2013:22
, točka
in navedena sodna praksa).
Znamka se resno in dejansko uporablja, če se uporablja v skladu s svojo bistveno funkcijo zagotavljanja istovetnosti izvora proizvodov ali storitev, za katere je bila registrirana, da bi se ustvaril oziroma ohranil trg za te proizvode in storitve, drugače kakor simbolična uporaba, katere edini cilj je ohranjanje pravic, ki so podeljene z znamko (glej po analogiji sodbo z dne 11. marca 2003, Ansul,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
, točka
). Poleg tega pogoj v zvezi z resno in dejansko uporabo prejšnje znamke zahteva, da se ta, kakor je varovana na upoštevnem ozemlju, uporablja javno in navzven (sodba z dne 8. julija 2004, Sunrider/UUNT – Espadafor Caba (VITAFRUIT),
T‑203/02
,
EU:T:2004:225
, točka
; glej v tem smislu in po analogiji tudi sodbo z dne 11. marca 2003, Ansul,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
, točka
).
Pri presoji resne in dejanske uporabe znamke je treba upoštevati vsa dejstva in okoliščine, ki so pomembne za ugotovitev, ali se znamka resnično uporablja na trgu, še posebej, ali se v zadevnem gospodarskem sektorju taka uporaba šteje za upravičeno za ohranjanje ali ustvarjanje deleža na trgu za blago ali storitve, ki jih varuje zadevna znamka, naravo tega blaga ali storitev, značilnosti trga ter obseg in pogostost uporabe znamke (sodba z dne 8. julija 2004, VITAFRUIT,
T‑203/02
,
EU:T:2004:225
, točka
; glej po analogiji tudi sodbo z dne 11. marca 2003, Ansul,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
, točka
).
V zvezi z obsegom uporabe prejšnje znamke je treba upoštevati zlasti, koliko je bila znamka na trgu uporabljana, dolžino obdobja, v katerem se je znamka uporabljala, in pogostost njene uporabe (sodbi z dne 8. julija 2004, VITAFRUIT,
T‑203/02
,
EU:T:2004:225
, točka
, in z dne 8. julija 2004, MFE Marienfelde/UUNT – Vétoquinol (HIPOVITON),
T‑334/01
,
EU:T:2004:223
, točka
).
Da bi se v posamezni zadevi preizkusila resnost in dejanskost uporabe prejšnje znamke, je treba opraviti celovito presojo glede na vse upoštevne dejavnike obravnavanega primera. Taka presoja pomeni neko soodvisnost upoštevanih dejavnikov. Tako se lahko majhen obseg proizvodov, ki se tržijo pod navedeno znamko, izravna z močno intenzivnostjo ali veliko stalnostjo med uporabo te znamke in obratno. Doseženega prometa in obsega prodaje proizvodov pod prejšnjo znamko ni mogoče presojati absolutno, ampak v razmerju z drugimi upoštevnimi dejavniki, kot so obseg poslovne dejavnosti, proizvodne ali prodajne zmogljivosti oziroma stopnja razvejanosti podjetja, ki izkorišča znamko, in značilnosti blaga ali storitev na zadevnem trgu. Zato ni nujno, da je uporaba prejšnje znamke vedno količinsko obsežna, da se jo lahko opredeli kot resno in dejansko (sodbi z dne 8. julija 2004, VITAFRUIT,
T‑203/02
,
EU:T:2004:225
, točka
, in z dne 8. julija 2004, HIPOVITON,
T‑334/01
,
EU:T:2004:223
, točka
). Tudi minimalna uporaba znamke torej zadostuje, da se jo lahko opredeli kot resno in dejansko, če se lahko šteje, da je v zadevnem gospodarskem sektorju upravičena, ker se z njo ohrani oziroma ustvari tržni delež za blago ali storitve, ki jih varuje znamka (glej v tem smislu sodbo z dne 11. maja 2006, Sunrider/UUNT,
C‑416/04 P
,
EU:C:2006:310
, točki
in
).
Vendar resna in dejanska uporaba znamke ne more biti dokazana z verjetnostjo ali domnevami, temveč mora temeljiti na konkretnih in objektivnih dokazih, ki dokazujejo učinkovito in zadostno uporabo znamke na zadevnem trgu (sodbi z dne 12. decembra 2002, Kabushiki Kaisha Fernandes/UUNT – Harrison (HIWATT),
T‑39/01
,
EU:T:2002:316
, točka
, in z dne 6. oktobra 2004, Vitakraft‑Werke Wührmann/UUNT – Krafft (VITAKRAFT),
T‑356/02
,
EU:T:2004:292
, točka
).
V obravnavani zadevi so neposredni dokazi o trženju oljčnega olja pod prejšnjo špansko znamko FUENOLIVA v upoštevnem obdobju, ki jih je predložila družba Mueloliva, omejeni na sedem računov s celotno navedbo znamke. Na treh drugih predloženih računih je namreč navedba „Oliva intenso 15 x 1 PET CUAD FUE“, ki ne omogoča potrditve, da se ta navedba niti s tem povezana koda proizvoda nanašata na oljčno olje znamke FUENOLIVA. Kronološko so na sedmih računih s celotno navedbo prejšnje španske znamke FUENOLIVA datumi 22. marec, 6. april, 8. april, 12. april, 11. junij in 1. september 2010 ter 6. februar 2011. Razen zadnjega so vsi naslovljeni na istega trgovca na debelo. Prvih šest se nanaša na 28.050 litrov olja FUENOLIVA SABOR INTENSO, sedmi pa na 14.040 litrov istega olja, vendar v drugi pripravi. Zato se neposredni dokazi nanašajo na račune v obdobju, krajšem od enega leta, za količino približno 42.000 litrov. Ta prodaja ne zadostuje za dokaz resne in dejanske uporabe prejšnje španske znamke FUENOLIVA. Skoncentrirana je na sorazmerno kratko obdobje, zadevna količina pa je majhna za proizvajalca oljčnega olja, kot je družba Mueloliva, ki, kot je razvidno iz enega od časopisnih člankov, ki jih je sama predložila v utemeljitev ugovora, nadzoruje 1,5 % nacionalnega trga in 6 % regionalnega trga (v Andaluziji). Družba Mueloliva je poleg tega račune, ki jih je predložila, opredelila kot „kratek primer“ v odgovoru na pripombe tožeče stranke pred oddelkom za ugovore, ta pa je potrdil, da „obseg prodaje na teh računih ni bil velik“. V zvezi s tem je treba opozoriti, kot je poudarila tožeča stranka, da je oljčno olje proizvod široke porabe, ki se stalno prodaja in da v tem okviru ob upoštevanju obsega družbe Mueloliva take uporabe prejšnje španske znamke FUENOLIVA ni mogoče šteti za resno in dejansko uporabo za ohranjanje ali ustvarjanje tržnih deležev. Trditev EUIPO, da je predložene račune mogoče dopolniti z drugimi računi, ne omogoča izpodbiti te presoje. V skladu s členom 42(2) Uredbe št. 207/2009 mora namreč vlagatelj ugovora na zahtevo vlagatelja zahteve za registracijo nove znamke predložiti dokaz o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke, ki utemeljuje ugovor zoper to registracijo. V obravnavani zadevi pa družba Mueloliva ni predložila nobenega novega računa poleg tistih, ki so v spisu, kljub kritikam tožeče stranke o njihovi nezadostnosti v njenih pripombah z dne 20. januarja 2014 pred oddelkom za ugovore in v njeni dopolnilni vlogi z dne 15. septembra 2014 pred odborom za pritožbe.
Drugi elementi, ki jih je predložila družba Mueloliva, da bi dokazala resno in dejansko uporabo prejšnje španske znamke FUENOLIVA v upoštevnem obdobju, so šibki. Predloženi izpiski logističnih podatkov in etikete so elementi, ki ne pomenijo resnega dokaza o javni in zunanji uporabi prejšnje znamke, v nasprotju s tem, kar bi bilo na primer v primeru fotografij steklenic, ki bi bile označene z enako etiketo in ki bi bile objavljene v katalogih ali prospektih. V eni od primerjalnih študij, in sicer okoljski diagnostiki, v kateri je navedeno oljčno olje znamke FUENOLIVA, je glede navedbe te kmetijske proizvodnje naveden datum 5. april 2001, ta datum pa je zelo oddaljen od upoštevnega obdobja. Druga primerjalna študija, v kateri je navedeno oljčno olje znamke FUENOLIVA, in sicer primerjava cen, ki jo je pripravilo združenje za varstvo potrošnikov, ima datum 5. november 2007. Ta študija se lahko obravnava kot dokaz o uporabi prejšnje španske znamke FUENOLIVA v začetku upoštevnega obdobja. Članek, ki je bil objavljen na spletnem mestu navedenega združenja za varstvo potrošnikov in ki vsebuje komentar te študije, ne vsebuje dodatnega dokaza. Članek iz januarja 2008, ki je bil objavljen na spletnem mestu poklicnega združenja, je po vsebini komentar zgoraj navedene študije in torej tudi ne vsebuje dodatnega dokaza. V časopisnem članku z dne 15. aprila 2004, v katerem je obravnavana sprememba lastniške strukture družbe Mueloliva, je sicer navedena znamka FUENOLIVA kot del portfelja znamk vlagateljice ugovora, vendar je bil ta članek po eni strani objavljen mnogo pred upoštevnim obdobjem, po drugi pa iz njega ni razvidna resna in dejanska uporaba prejšnje španske znamke FUENOLIVA. Nazadnje, v izvlečku spletne strani singapurske vlade, ki je namenjena zdravi prehrani in za katero je težko ugotoviti čas nastanka, čeprav vsebuje komentar, ki je bil objavljen aprila 2012, in nek drug komentar, ki je bil objavljen februarja 2013, je sicer med zelo številnimi olji in maščobami navedeno olje fuenoliva Pomace Olive Oil – 1 L, vendar ne vsebuje navedbe o uporabi prejšnje španske znamke FUENOLIVA za deviško oljčno olje v Španiji, kar je proizvod in ozemlje, za katera je treba dokazati resno in dejansko uporabo te znamke.
Iz zgoraj navedenega izhaja, da oprijemljivi dokazi o uporabi prejšnje španske znamke FUENOLIVA v upoštevnem obdobju, ki bi lahko utemeljili ugovor zoper mednarodno registracijo znamke, v kateri je imenovana Evropska unija, za znamko FONTOLIVA, dokazujejo le, da je bila prejšnja španska znamka FUENOLIVA uporabljena konec leta 2007, brez navedbe prodane količine, in od marca 2010 do februarja 2011 za majhne prodajne količine. Dokazi, ki jih je predložila družba Mueloliva, če se upoštevajo skupaj, torej ne omogočajo ugotovitve – v nasprotju s presojo oddelka za ugovore, ki jo je potrdil odbor za pritožbe – o sorazmerno stalni uporabi prejšnje znamke, ki naj bi kompenzirala majhen obseg prodaje proizvoda pod to znamko.
Iz navedenega izhaja, da družba Mueloliva ni dokazala resne in dejanske uporabe prejšnje španske znamke FUENOLIVA v Španiji za deviško oljčno olje v upoštevnem obdobju glede na merila, na katere je bilo opozorjeno zgoraj v točkah od 38 do 43, zlasti ob upoštevanju majhnih količin, za katere je bilo dokazano, da so bile tržene pod to znamko, in nestalnosti zadevnih prodaj v upoštevnem obdobju glede na kapacitete vlagateljice ugovora za proizvodnjo deviškega oljčnega olja in glede na značilnosti tega prehranskega proizvoda široke potrošnje. Prvi tožbeni razlog tožeče stranke je torej utemeljen.
Zato je treba razveljaviti izpodbijano odločbo, ne da bi bilo treba preučiti drugi del drugega tožbenega razloga tožeče stranke.
Poleg tega glede predloga tožeče stranke, da naj Splošno sodišče spremeni izpodbijano odločbo, čeprav reformatorično pooblastilo, ki ga ima Splošno sodišče na podlagi člena 65(3) Uredbe št. 207/2009, temu ne daje možnosti, da opravi presojo glede predmeta, do katerega se odbor za pritožbe še ni opredelil, se to pooblastilo lahko izvaja v položajih, v katerih Splošno sodišče po izvedbi nadzora nad presojo odbora za pritožbe na podlagi že ugotovljenih dejanskih in pravnih okoliščin lahko sprejme odločitev, ki bi jo moral sprejeti odbor za pritožbe (sodba z dne 5. julija 2011, Edwin/UUNT,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
, točka
).
Ker je imela družba Mueloliva v obravnavanem primeru dovolj možnosti, da v letih 2013 in 2014 oddelku za ugovore in odboru za pritožbe predloži dokaze o resni in dejanski uporabi prejšnje španske znamke FUENOLIVA v upoštevnem obdobju, ker se je odbor za pritožbe izrekel v zvezi s tem in ob neobstoju dokaza o taki uporabi, ki bi omogočil zavrnitev ugovora, se je Splošno sodišče odločilo, da v skladu s členom 65(3) Uredbe št. 207/2009 spremeni izpodbijano odločbo in zavrne ugovor.
Stroški
V skladu s členom 134(1) Poslovnika Splošnega sodišča se neuspeli stranki na predlog naloži plačilo stroškov. Ker EUIPO s svojimi predlogi v glavnem ni uspel, se mu v skladu s predlogi tožeče stranke naloži plačilo stroškov.
Poleg tega je tožeča stranka predlagala, naj se EUIPO in družbi Mueloliva naloži plačilo stroškov, ki jih je priglasila v postopku pred EUIPO.
Glede tega je treba spomniti, da se na podlagi člena 190(2) Poslovnika nujni stroški, ki so strankam nastali v postopku pred odborom za pritožbe, štejejo za stroške, ki se lahko povrnejo. To pa ne velja za stroške v postopku pred oddelkom za ugovore.
Zato predlogu tožeče stranke v delu, v katerem se nanaša na stroške pred oddelkom za ugovore, ni mogoče ugoditi. Kar pa zadeva nujne stroške, ki so tožeči stranki nastali v postopku pred odborom za pritožbe, se EUIPO in družbi Mueloliva vsakemu naloži plačilo polovice teh stroškov.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (drugi senat)
razsodilo:

1.
Odločba drugega odbora za pritožbe pri Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) z dne 4. novembra 2015 (zadeva R 1813/2014‑2) se razveljavi.

2.
Ugovor, ki ga je vložila Mueloliva, SL, zoper mednarodno registracijo, v kateri je imenovana Evropska unija, za besedno znamko FONTOLIVA, ki jo je zahtevala Sovena Portugal – Consumer Goods, SA, se zavrne.

3.
V preostalem se tožba zavrne.

4.
EUIPO nosi svoje stroške in stroške Sovena Portugal – Consumer Goods v postopku pred Splošnim sodiščem.

5.
EUIPO in Mueloliva plačata vsak polovico nujnih stroškov, ki so nastali Sovena Portugal – Consumer Goods v postopku pred odborom za pritožbe pri EUIPO.

S. Gervasoni
L. Madise
Z. Csehi
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 13. decembra 2016.
Podpisi
(
)	*Jezik postopka: angleščina.