CELEX: 62019CJ0538
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Sociálne zabezpečenie
Zdravotné poistenie
Nariadenie (ES) č. 883/2004
Článok 20 ods. 1 a 2
Lekárska starostlivosť poskytnutá v inom členskom štáte než v členskom štáte bydliska poistenca
Predchádzajúce vydanie oprávnenia
Podmienky
Požiadavka správy lekára z vnútroštátneho verejného systému zdravotného poistenia, ktorý predpisuje liečbu
Predpísanie alternatívnej liečby, ktorej výhodou je, že nespôsobuje telesné postihnutie, na základe druhého lekárskeho stanoviska vydaného v inom členskom štáte než v členskom štáte bydliska poistenca
Úplná náhrada liečebných nákladov súvisiacich s touto alternatívnou liečbou
Slobodné poskytovanie služieb
Článok 56 ZFEÚ

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 56 ZFEÚ a článku 20 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia (
Ú. v. EÚ L 166, 2004, s. 1
; Mim. vyd. 05/005, s. 72), zmeneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 988/2009 zo 16. septembra 2009 (
Ú. v. EÚ L 284, 2009, s. 43
) (ďalej len „nariadenie č. 883/2004“).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi TS, UT a VU, dedičmi ZY, na jednej strane a Casa Naţională de Asigurări de Sănătate (Národná zdravotná poisťovňa, Rumunsko) a Casa de Asigurări de Sănătate Constanţa (Zdravotná poisťovňa Konstanca, Rumunsko) na druhej strane vo veci odmietnutia poslednej uvedenej zdravotnej poisťovne v celom rozsahu preplatiť náklady na liečbu poskytnutú ZY v Rakúsku.
Právny rámec
Právo Únie
Nariadenie č. 883/2004
Podľa článku 1 nariadenia č. 883/2004:
„Na účely tohto nariadenia:
…
j)
‚bydlisko‘ znamená miesto, kde osoba zvyčajne býva;
k)
‚pobyt‘ znamená prechodné bydlisko;
l)
‚právne predpisy‘ znamenajú v súvislosti s každým členským štátom zákony, nariadenia a iné povinné ustanovenia a všetky ostatné vykonávajúce opatrenia týkajúce sa odvetví sociálneho zabezpečenia, na ktoré sa uplatňuje článok 3 ods. 1.
…
p)
‚inštitúcia‘ znamená v súvislosti s každým jednotlivým členským štátom úrad alebo úrad zodpovedný za uplatňovanie všetkých alebo niektorých právnych predpisov;
q)
‚príslušná inštitúcia‘ znamená:
i)
inštitúciu, v ktorej je daná osoba poistená v čase žiadosti o dávku;
…
s)
‚príslušný členský štát‘ znamená členský štát, na území ktorého sa príslušná inštitúcia nachádza;
…
va)
‚vecné dávky‘ sú:
i)
v zmysle hlavy III kapitoly 1 (nemocenské dávky, dávky v materstve a rovnocenné dávky v otcovstve) vecné dávky ustanovené v právnych predpisoch členského štátu, ktoré sú určené na poskytnutie, sprístupnenie alebo priame zaplatenie zdravotnej starostlivosti a doplnkových výrobkov a služieb zdravotnej starostlivosti, alebo na preplatenie nákladov na zdravotnú starostlivosť; zahŕňajú aj vecné dávky dlhodobej starostlivosti;
…“
Článok 3 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje:
„Toto nariadenie sa vzťahuje na všetky právne predpisy, ktoré sa týkajú týchto častí sociálneho zabezpečenia:
a)
nemocenské dávky;
…“
Článok 20 uvedeného nariadenia, nazvaný „Cestovanie na účely poberania vecných dávok – Oprávnenie dostať primerané ošetrenie mimo členského štátu bydliska“, v odsekoch 1 a 2 stanovuje:
„1.   Pokiaľ nie je v tomto nariadení stanovené inak, poistenec cestujúci do iného členského štátu na účely poberania vecných dávok počas pobytu si vyžiada oprávnenie od príslušnej inštitúcie.
2.   Poistenec, ktorý je oprávnený príslušnou inštitúciou cestovať do iného členského štátu na účely ošetrenia primeraného podľa jeho stavu, dostane vecné dávky poskytnuté v mene príslušnej inštitúcie inštitúciou miesta pobytu v súlade s ustanoveniami právnych predpisov, ktoré uplatňuje, ako keby daná osoba bola poistená podľa daných právnych predpisov. Oprávnenie sa udelí, ak dané ošetrenie je medzi dávkami určenými právnymi predpismi v členskom štáte, kde má daná osoba bydlisko a kde daná osoba nemôže dostať takéto ošetrenie v časovom limite, ktorý je lekársky odôvodnený, pričom sa zohľadní jeho súčasný zdravotný stav a možný priebeh choroby.“
Nariadenie (ES) č. 987/2009
Článok 26 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 987/2009 zo 16. septembra 2009, ktorým sa stanovuje postup vykonávania nariadenia (ES) č. 883/2004 (
Ú. v. EÚ L 284, 2009, s. 1
), nazvaný „Naplánovaná liečba“, v odseku 4 stanovuje:
„Kedykoľvek v priebehu konania vo veci vydania oprávnenia si príslušná inštitúcia ponecháva právo na preskúmanie zdravotného stavu poistenca lekárom, ktorého si sama zvolí, v členskom štáte pobytu alebo bydliska.“
Rumunské právo
Dekrét č. 592/2008
Dekrét generálneho riaditeľa Národnej zdravotnej poisťovne č. 592/2008 z 26. augusta 2008 (
Monitorul Oficial al României
, časť I, č. 648 z 11. septembra 2008) stanovuje spôsob používania formulárov v rámci rumunského systému zdravotného poistenia vydaných podľa nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení zmenenom a aktualizovanom nariadením Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra 1996 (
Ú. v. ES L 28, 1997, s. 1
; Mim. vyd. 05/003, s. 3), ako aj nariadenia Rady (EHS) č. 574/72 z 21. marca 1972, ktorým sa stanovuje postup pri vykonávaní nariadenia č. 1408/71 (
Ú. v. ES L 74, 1972, s. 1
; Mim. vyd. 05/001, s. 83). Tieto spôsoby používania sú uvedené v prílohe tohto dekrétu.
Článok 40 ods. 1 písm. b) a článok 40 ods. 3 tejto prílohy stanovuje:
„1.   Formulár E 112 je určený:
…
b)
zamestnancom alebo samostatne zárobkovo činným osobám a ich rodinným príslušníkom, ktorým príslušná inštitúcia povolila cestovať do iného členského štátu s cieľom získať lekárske ošetrenie.
…
3.   Vydanie formulára E 112 v situácii uvedenej v odseku 1 písm. b) nemôže príslušná inštitúcia odmietnuť, ak takéto ošetrenie patrí medzi zdravotné výkony, ktoré stanovujú právne predpisy členského štátu, na území ktorého má dotknutá osoba bydlisko, a keď nemôže byť dotknutej osobe poskytnuté takéto ošetrenie v čase zvyčajne potrebnom pre získanie tohto ošetrenia na území členského štátu, kde má bydlisko, s ohľadom na jej súčasný zdravotný stav alebo pravdepodobný ďalší priebeh ochorenia.“
Podľa článku 45 ods. 1 písm. b) a článku 45 ods. 4 uvedenej prílohy:
„1.   V prípade uvedenom v článku 40 ods. 1 písm. b) [týkajúcom sa zamestnancov alebo samostatne zárobkovo činných osôb a ich rodinných príslušníkov, ktorým príslušná inštitúcia povolila cestovať do iného členského štátu, než je členský štát ich bydliska, aby získali lekárske ošetrenie], sa k žiadosti [o vydanie formulára E 112] priložia tieto dokumenty:
…
b)
zdravotná karta, ktorá okrem lekárskych záznamov obsahuje aj lekársku správu podľa prílohy č. 10A, z ktorej vyplýva diagnóza, ako aj odporúčaný postup pri liečbe;
…
4.   Lekársku správu vyhotovuje lekár univerzitného nemocničného zariadenia alebo prípadne regionálneho zdravotníckeho zariadenia, ktoré je v zmluvnom vzťahu s rumunskou zdravotnou poisťovňou.“
Článok 46 prílohy k dekrétu č. 592/2008 znie takto:
„1.   Formulár E 112 sa vydáva pred odchodom oprávnenej osoby.
2.   Formulár je možné vydať aj po odchode oprávnenej osoby v prípade, že ho z dôvodu vyššej moci nebolo možné vydať skôr. Formulár možno vydať len vtedy, ak cena zdravotníckych služieb nebola zaplatená. Po zaplatení už formulár nemá právne účinky, na ktoré sa žiadal.
3.   V prípade podľa odseku 2 vyhotoví zdravotná poisťovňa správu s uvedením dôvodov týkajúcich sa situácie vyššej moci, pričom na základe takéhoto dokumentu sa vydá formulár E 112.
4.   Pri zostavovaní správy podľa odseku 3 sa uvedú podrobnosti o vonkajších okolnostiach zapríčinených úplne nepredvídateľnými a neodvratnými mimoriadnymi udalosťami, vrátane okolností lekárskej povahy, ktoré spôsobili situáciu vyššej moci.“
Dekrét č. 729/2009
Dekrét generálneho riaditeľa Národnej zdravotnej poisťovne č. 729/2009 zo 17. júla 2009 (
Monitorul Oficial al României
, časť I, č. 545 z 5. augusta 2009) stanovuje spôsoby náhrady a vrátenia nákladov na zdravotnú starostlivosť poskytnutú na základe medzinárodných zmlúv v oblasti zdravotníctva, ktorých zmluvnou stranou je Rumunsko.
Článok 8 prílohy k tomuto dekrétu v odsekoch 1, 2 a 6 stanovuje:
„1.   V prípade, že poistenec v rumunskom systéme zdravotného poistenia odíde do iného členského štátu Európskej únie na účel lekárskeho ošetrenia bez predchádzajúceho vydania oprávnenia zdravotnou poisťovňou, v ktorej je poistený, náklady za zdravotnícke služby, ktoré mu boli poskytnuté, znáša uvedený poistenec sám.
2.   Na základe písomnej žiadosti poistenca, jeho rodinného príslušníka… alebo nimi splnomocnenej osoby doloženej príslušnou dokumentáciou nahradí zdravotná poisťovňa náklady za zdravotnícke služby, ktoré mu boli poskytnuté v súlade s odsekom 1 a ktoré uvedený poistenec zaplatil na základe sadzieb uvedených v odseku 5.
…
6.   Náhradu výdavkov podľa odseku 2 je možné uskutočniť iba v prípade, že zdravotnícka služba poskytnutá v členskom štáte Európskej únie a zaplatená poistencom je súčasťou základného súboru služieb rumunského systému zdravotného poistenia.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Dňa 28. marca 2013 bola ZY, ktorý má bydlisko v Rumunsku a je poistený vo vnútroštátnom verejnom systéme zdravotného poistenia, diagnostikovaná rakovina jazyka v nemocničnom zariadení tohto členského štátu. Jeho ošetrujúci lekár predpísal urgentnú chirurgickú liečbu pozostávajúcu z chirurgického odstránenia dvoch tretín jazyka.
V apríli 2013 pricestoval ZY do Viedne (Rakúsko), aby si od súkromnej kliniky vyžiadal druhé lekárske stanovisko. Diagnostika mu bola potvrdená, ale vzhľadom na pokročilé štádium rakoviny nebol chirurgický zákrok považovaný za vhodný. Odporúčala sa liečba pozostávajúca z rádioterapie, chemoterapie a imunoterapie zahŕňajúca hospitalizáciu. Táto liečba bola považovaná za liečbu s rovnakým stupňom účinnosti ako chirurgický zákrok s tou výhodou, že nespôsobuje telesné postihnutie.
Počas stretnutia s príslušnou inštitúciou s cieľom získať formulár E 112 na účely preplatenia nákladov na liečbu, ktorú chcel ZY podstúpiť na rakúskej klinike, ktorá mu túto liečbu odporučila, mu bolo oznámené, že ak by odišiel do Rakúska bez predchádzajúceho vydania oprávnenia, náklady na liečbu, ktorú by tam podstúpil, mu nebudú nahradené v celom rozsahu na základe nariadenia č. 883/2004, ale podľa rumunských sadzieb na základe článku 8 prílohy k dekrétu č. 729/2009. Podľa uplatniteľnej vnútroštátnej právnej úpravy totiž tento formulár možno získať iba na základe odporúčania liečby vydaného lekárom určeným príslušnou inštitúciou. Tá však ZY požiadala o predloženie lekárskeho posudku preukazujúceho, že nemôže podstúpiť liečbu v Rumunsku.
ZY, bez toho aby takýto posudok predložil, podstúpil od apríla 2013 do apríla 2014 v dvoch rakúskych klinikách liečbu pozostávajúcu z rádioterapie, chemoterapie a imunoterapie, a v septembri 2013 a v júni 2014 požiadal príslušnú inštitúciu o náhradu súvisiacich nákladov.
Dňa 14. novembra 2016 táto inštitúcia nahradila dedičom ZY po jeho smrti celkovú sumu vo výške 38370,70 rumunských lei (RON) (približne 8240 eur), zodpovedajúcu nákladom na vyšetrenia a zdravotnú starostlivosť, ktoré dotknutá osoba podstúpila v Rakúsku, vypočítanú podľa článku 8 prílohy k dekrétu č. 729/2009 na základe sadzieb uplatňovaných v rámci rumunského verejného systému zdravotného poistenia.
Dedičia ZY podali na Tribunalul Constanța (Súd prvého stupňa Konstanza, Rumunsko) žalobu, ktorou sa domáhali náhrady celkových nákladov súvisiacich so zdravotnou starostlivosťou, ktorá mu bola poskytnutá v Rakúsku, v súlade s nariadením č. 883/2004.
Rozsudkom z 24. októbra 2018 tento súd túto žalobu zamietol s odôvodnením, že v prípade nepodania žiadosti o predchádzajúce vydanie oprávnenia nemožno náklady na zdravotnú starostlivosť poskytnutú ZY v inom členskom štáte, ako je členský štát jeho bydliska, nahradiť na základe tohto nariadenia.
Vnútroštátny súd, na ktorý títo dedičia podali odvolanie proti tomuto rozsudku, spresňuje, že na účely rozhodnutia o tomto odvolaní mu prináleží určiť, či aj napriek skutočnosti, že ZY nezískal predchádzajúce oprávnenie, o ktoré požiadal príslušnú inštitúciu podľa článku 20 ods. 1 nariadenia č. 883/2004, mu táto inštitúcia mohla nahradiť náklady na zdravotnú starostlivosť vynaložené v Rakúsku vo výške sumy, ktorú by táto inštitúcia preplatila na základe článku 20 ods. 2 druhej vety, pokiaľ by mu bolo vydané predchádzajúce oprávnenie.
Tento súd spresňuje, že v prejednávanej veci je splnená podmienka spočívajúca v tom, že poistenec potrebuje urgentnú liečbu, ako to vyplýva zo súdno‑lekárskeho posudku predloženého v prvostupňovom konaní. Naopak na to, aby vnútroštátny súd mohol určiť, či podmienka týkajúca sa možnosti poskytnúť v Rumunsku liečbu, ktorú si tento poistenec vybral v lehote prijateľnej z lekárskeho hľadiska vzhľadom na jeho zdravotný stav a pravdepodobný ďalší priebeh ochorenia bola splnená, musí najprv určiť, či skutočnosť, že uvedenému poistencovi nebolo vydané predchádzajúce oprávnenie týkajúce sa zdravotnej starostlivosti, ktorá mu bola poskytnutá v Rakúsku, bola spôsobená výnimočnými okolnosťami v zmysle rozsudku z 5. októbra 2010, Elčinov (
C‑173/09
,
EU:C:2010:581
), pričom táto problematika je základom prejudiciálnych otázok.
V tejto súvislosti je podľa vnútroštátneho súdu potrebné na jednej strane vychádzať z toho, že ZY mal právo vybrať si liečbu predpísanú v Rakúsku najmä na základe svojho práva na rešpektovanie súkromného života a na telesnú integritu, a na druhej strane uplatniteľná vnútroštátna právna úprava mu neumožňovala získať predchádzajúce oprávnenie týkajúce sa tejto liečby ani celkové preplatenie nákladov na túto liečbu v Rumunsku, keďže uvedenú liečbu nepredpísal ošetrujúci lekár z vnútroštátneho verejného systému zdravotného poistenia príslušného členského štátu, ale bola predpísaná na základe ďalšieho lekárskeho stanoviska lekárom iného členského štátu s prihliadnutím na diagnózu stanovenú prvým lekárom. ZY teda vycestoval do iného členského štátu, než je príslušný členský štát, pretože predmetná liečba mu bola predpísaná len v tomto inom členskom štáte a že za týchto podmienok mu táto liečba nemohla byť v príslušnom členskom štáte poskytnutá, hoci patrí medzi zdravotné výkony schválené právnou úpravou tohto posledného uvedeného členského štátu.
Vnútroštátny súd spresňuje, že článok 45 ods. 4 prílohy dekrétu č. 592/2008 nepriznáva poistencovi právo na to, aby ošetrujúci lekár na základe druhého lekárskeho stanoviska vydaného v inom členskom štáte, než je Rumunsko, prehodnotil pôvodne predpísanú liečbu. Vzhľadom však na to, že liečba odporúčaná ZY v Rakúsku mala výhodu, že nespôsobuje telesné postihnutie, mal poistenec právo vybrať si ju na základe zásady slobodnej vôle, ktorá je prejavom práva na rešpektovanie súkromného života zakotveného v článku 8 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950, ako aj v článku 7 Charty základných práv Európskej únie, ako aj práva na telesnú integritu zaručeného v článku 3 tejto Charty.
V tejto súvislosti vnútroštátny súd poznamenáva, že okolnosť, že ZY sa nevrátil k svojmu ošetrujúcemu lekárovi v Rumunsku, aby mu predložil odlišné stanovisko rakúskych lekárov a pokúsil sa presvedčiť ho o správnosti tohto stanoviska, sa nezdá byť rozhodujúca, keďže vnútroštátna právna úprava nestanovuje žiadny postup prehodnotenia druhého lekárskeho stanoviska vydaného v inom členskom štáte, než je Rumunsko, ktorý zaručuje poistencovi právo na to, aby jeho ošetrujúci lekár prípadne prehodnotil svoje pôvodné odporúčanie.
V dôsledku toho má vnútroštátny súd pochybnosti, pokiaľ ide o súlad ustanovení vnútroštátnej právnej úpravy uplatniteľných na vec, o ktorej rozhoduje, s článkom 56 ZFEÚ a nariadením č. 883/2004. Vnútroštátny súd sa predovšetkým pýta, či z dôvodu týchto ustanovení poistencovi, ktorý má k dispozícii iba lekárske stanovisko vydané lekárom z iného členského štátu, než je členský štát jeho bydliska, predpisujúce inú než pôvodne odporúčanú liečbu, bolo z objektívnych dôvodov podobných tým, ktoré sú uvedené v bode 45 rozsudku z 5. októbra 2010, Elčinov (
C‑173/09
,
EU:C:2010:581
), bránené v získaní oprávnenia na náhradu výdavkov súvisiacich so zdravotnou starostlivosťou, ktorá bola poskytnutá v tomto inom členskom štáte.
Za týchto podmienok Curtea de Apel Constanţa (Odvolací súd Konstanza, Rumunsko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Je skutočnosť, že liečbu, na ktorú dal poistenec súhlas, predpísal iba lekár z iného členského štátu, než je členský štát bydliska poistenca, podobná urgentnej situácii podľa bodu 45 rozsudku z 5. októbra 2010, Elčinov (
C‑173/09
,
EU:C:2010:581
), alebo ide o prípad objektívnej nemožnosti požiadať o oprávnenie podľa článku 20 ods. 1 a 2 nariadenia (ES) č. 883/2004, na základe ktorého by bolo možné úplne nahradiť výdavky na primeranú zdravotnú starostlivosť (nemocničnú starostlivosť) poskytnutú v inom členskom štáte, ako je štát bydliska poistenca, a to s prihliadnutím na skutočnosť, že diagnózu, ako aj samotnú urgentnú potrebu poskytnutia zdravotnej starostlivosti potvrdil lekár pôsobiaci v rámci systému zdravotného poistenia členského štátu bydliska poistenca, ktorý však odporučil odlišnú liečbu, vo vzťahu ku ktorej je liečba, s ktorou vyslovil poistenec súhlas, a to z dôvodov, ktoré možno z jeho hľadiska označiť za náležité, prinajmenšom rovnako účinná, pričom jej výhodou je, že nespôsobuje telesné postihnutie?
2.
V prípade kladnej odpovede na prvú otázku je poistenec, ktorý po tom, čo mu lekár pôsobiaci v rámci systému zdravotného poistenia členského štátu bydliska stanovil diagnózu a určil liečbu, s ktorou však poistenec nesúhlasí z dôvodov, ktoré možno označiť za náležité, vycestuje do iného členského štátu s cieľom požiadať o druhé lekárske stanovisko, pričom podľa tohto alternatívneho stanoviska sa mu odporúča podrobiť sa inej liečbe, ktorá je prinajmenšom rovnako účinná a navyše nespôsobuje telesné postihnutie, a preto ide o ošetrenie, s ktorým poistenec súhlasí a ktoré spĺňa podmienky stanovené v článku 20 ods. 2 druhej vete nariadenia č. 883/2004, rovnako povinný požiadať o oprávnenie v súlade s článkom 20 ods. 1 uvedeného nariadenia, aby mohol získať náhradu nákladov vynaložených na predmetnú liečbu?
3.
Bránia článok 56 ZFEÚ a článok 20 ods. 1 a 2 nariadenia č. 883/2004 vnútroštátnej právnej úprave, ktorá jednak podmieňuje udelenie oprávnenia príslušnou inštitúciou na poskytnutie primeranej zdravotnej starostlivosti (nemocničnej starostlivosti) v inom členskom štáte, než je členský štát bydliska poistenca tým, že lekársku správu vyhotoví jedine lekár pôsobiaci v rámci systému zdravotného poistenia členského štátu bydliska, a to na odporúčanie primára príslušnej nemocnice tohto členského štátu, hoci aj v prípade, keď liečbu, s ktorou vyslovil poistenec súhlas, a to z dôvodov, ktoré možno označiť za náležité, keďže výhodou takejto liečby je, že nespôsobuje telesné postihnutie, predpísal v rámci poskytnutia druhého odborného stanoviska iba lekár iného členského štátu, jednak v rámci systému zdravotného poistenia členského štátu bydliska nezabezpečuje prístupným a predvídateľným spôsobom účinnú lekársku analýzu, pokiaľ ide o možnosti uplatniť takéto alternatívne odborné stanovisko lekárov z iného členského štátu?
4.
V prípade kladnej odpovede na prvú a tretiu otázku má poistenec, respektíve jeho dedičia, s výhradou splnenia dvoch podmienok stanovených v článku 20 ods. 2 druhej vete nariadenia č. 883/2004, nárok na úplnú náhradu výdavkov vynaložených na liečbu poskytnutú v inom členskom štáte, a to od príslušnej inštitúcie členského štátu bydliska?“
O prejudiciálnych otázkach
Svojimi otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 20 nariadenia č. 883/2004 v spojení s článkom 56 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že poistenec, ktorý v inom členskom štáte než v členskom štáte svojho bydliska podstúpil liečbu uvedenú medzi zdravotnými výkonmi stanovenými právnou úpravou členského štátu bydliska, má nárok na úplnú náhradu nákladov na túto liečbu za podmienok stanovených v tomto nariadení, pokiaľ nemohol získať oprávnenie príslušnej inštitúcie podľa článku 20 ods. 1 uvedeného nariadenia z dôvodu, že hoci diagnóza a urgentnosť liečby boli potvrdené lekárom pôsobiacim v rámci systému zdravotného poistenia členského štátu bydliska, tento lekár mu predpísal liečbu, ktorá bola odlišná od tej, ktorú si uvedený poistenec vybral na základe druhého lekárskeho stanoviska vydaného lekárom z iného členského štátu, ktorého liečba, na rozdiel od prvej, nespôsobovala telesné postihnutie.
Na úvod treba pripomenúť, že na to, aby sa na situáciu, o akú ide vo veci samej, mohlo vzťahovať nariadenie č. 883/2004, musí byť zdravotná starostlivosť poskytnutá na základe právnych predpisov v oblasti sociálneho zabezpečenia členského štátu, v ktorom bola poskytnutá, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu [pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. septembra 2020, Vas Megyei Kormányhivatal (Cezhraničná zdravotná starostlivosť),
C‑777/18
,
EU:C:2020:745
, body
a
].
Podľa článku 20 ods. 1 nariadenia č. 883/2004, pokiaľ toto nariadenie nestanovuje inak, poistenec, ktorý pricestuje do iného členského štátu, než je členský štát jeho bydliska, aby počas svojho pobytu mohol poberať vecné dávky, si vyžiada oprávnenie od príslušnej inštitúcie.
Podľa článku 20 ods. 2 druhej vety tohto nariadenia je toto oprávnenie udelené príslušnou inštitúciou automaticky, ak sú splnené obe podmienky, ktoré sú v ňom uvedené [pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. septembra 2020, Vas Megyei Kormányhivatal (Cezhraničná zdravotná starostlivosť),
C‑777/18
,
EU:C:2020:745
, bod
a citovanú judikatúru].
Na splnenie prvej z týchto podmienok je potrebné, aby dotknutá liečba patrila medzi zdravotné výkony stanovené právnymi predpismi členského štátu bydliska poistenca. Na splnenie druhej podmienky sa vyžaduje, aby mu táto liečba nemohla byť v tomto štáte poskytnutá v lehote prijateľnej z lekárskeho hľadiska vzhľadom na súčasný zdravotný stav tejto osoby a pravdepodobný ďalší priebeh ochorenia.
Uplatniteľnosť článku 20 nariadenia č. 883/2004 na predmetnú situáciu nevylučuje, že táto situácia patrí do pôsobnosti ustanovení o slobodnom poskytovaní služieb, v tomto prípade do pôsobnosti článku 56 ZFEÚ (rozsudok z 5. októbra 2010, Elčinov,
C‑173/09
,
EU:C:2010:581
, bod
), pričom tento článok 20 treba vykladať so zreteľom na článok 56 ZFEÚ a súvisiacu judikatúru Súdneho dvora.
Z tejto judikatúry vyplýva, že slobodné poskytovanie služieb obsahuje nielen slobodu poskytovateľa ponúkať a poskytovať služby príjemcom usadeným v inom členskom štáte, ako je štát, na území ktorého sa tento poskytovateľ nachádza, ale tiež slobodu prijímať alebo využívať ako príjemca služby ponúkané poskytovateľom usadeným v inom členskom štáte bez toho, aby mu v tom bránili nejaké obmedzenia (pozri najmä rozsudok z 15. júna 2010, Komisia/Španielsko,
C‑211/08
,
EU:C:2010:340
, bod
).
Spoplatnený zdravotný výkon, vrátane prípadu, keď je výkon poskytnutý v nemocničnom prostredí, neprestáva byť poskytovaním služieb v zmysle článku 56 ZFEÚ z dôvodu, že pacient po tom, čo zaplatil poskytovateľovi usadenému v inom členskom štáte, než je členský štát jeho bydliska, za poskytnutú starostlivosť, požaduje preplatenie nákladov na túto starostlivosť od vnútroštátneho zdravotníckeho systému (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. mája 2006, Watts,
C‑372/04
,
EU:C:2006:325
, body
a
).
Súdny dvor tiež rozhodol, že samotná požiadavka predchádzajúceho vydania oprávnenia príslušnou inštitúciou, ktorej podlieha preplatenie nákladov súvisiacich s lekárskou starostlivosťou poskytnutou v inom členskom štáte zo strany príslušnej inštitúcie podľa režimu krytia platného v členskom štáte, do ktorého táto inštitúcia patrí, predstavuje tak pre pacientov, ako aj pre poskytovateľov služieb obmedzenie slobodného poskytovania služieb zakotveného v článku 56 ZFEÚ, keďže takáto požiadavka pacientov odrádza, alebo im dokonca bráni v tom, aby sa v snahe získať predmetnú starostlivosť obracali na poskytovateľov zdravotných služieb v členskom štáte inom, než je členský štát ich bydliska [pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. septembra 2020, Vas Megyei Kormányhivatal (Cezhraničná zdravotná starostlivosť),
C‑777/18
,
EU:C:2020:745
, bod
a citovanú judikatúru].
Hoci článok 56 ZFEÚ v zásade nebráni tomu, aby právo pacienta na nemocničnú alebo lekársku starostlivosť zahŕňajúcu využitie vysoko špecializovaného a finančne nákladného zdravotníckeho vybavenia v inom členskom štáte, ktoré zaťažuje systém, do ktorého tento pacient patrí, bolo podmienené predchádzajúcim vydaním oprávnenia, je nevyhnutné, aby podmienky stanovené na vydanie takéhoto oprávnenia boli odôvodnené vzhľadom na požiadavky všeobecného záujmu, najmä tie, ktoré zabraňujú riziku vážneho narušenia finančnej rovnováhy systému sociálneho zabezpečenia, zachovávajú vyváženú lekársku a nemocničnú službu prístupnú všetkým, ako aj tie, ktoré umožňujú plánovanie zamerané jednak na to, aby bola na území dotknutého členského štátu zaručená dostatočná a trvalá dostupnosť vyváženej škály kvalitnej nemocničnej starostlivosti, a jednak na to, aby sa zabezpečila kontrola výdavkov a v čo najväčšej možnej miere zabránilo akémukoľvek plytvaniu finančnými, technickými a ľudskými zdrojmi, a aby tieto požiadavky nepresahovali rámec toho, čo je na tento účel objektívne nevyhnutné, a aby sa tento výsledok nemohol dosiahnuť menej obmedzujúcimi pravidlami. Taký systém musí byť v každom prípade založený na objektívnych, nediskriminačných a vopred známych kritériách spôsobom vymedzujúcim výkon právomoci posúdenia vnútroštátnych orgánov tak, aby nebol vykonávaný svojvoľne [pozri v tomto zmysle rozsudky z 5. októbra 2010, Elčinov,
C‑173/09
,
EU:C:2010:581
, body
až
, ako aj z 23. septembra 2020, Vas Megyei Kormányhivatal (Cezhraničná zdravotná starostlivosť),
C‑777/18
,
EU:C:2020:745
, body
,
a
].
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Súdny dvor už identifikoval dva prípady, keď má poistenec aj v prípade neexistencie oprávnenia pred začatím poskytovania naplánovanej liečby v členskom štáte pobytu právo priamo získať od príslušnej inštitúcie náhradu nákladov v sume, ktorú by za normálnych okolností preplatila táto inštitúcia, ak by poistenec disponoval takýmto oprávnením [rozsudok z 23. septembra 2020, Vas Megyei Kormányhivatal (Cezhraničná zdravotná starostlivosť),
C‑777/18
,
EU:C:2020:745
, bod
].
V prvom prípade je poistenec oprávnený získať takúto náhradu, ak príslušná inštitúcia síce jeho žiadosť o udelenie oprávnenia zamietla, ale následne sa buď prostredníctvom samotnej príslušnej inštitúcie alebo v rozhodnutí súdu preukázalo, že toto zamietnutie nebolo dôvodné [rozsudok z 23. septembra 2020, Vas Megyei Kormányhivatal (Cezhraničná zdravotná starostlivosť),
C‑777/18
,
EU:C:2020:745
, bod
a citovaná judikatúra].
V druhom prípade je poistenec oprávnený získať od príslušnej inštitúcie priamo náhradu sumy, ktorú by táto inštitúcia za normálnych okolností preplatila, ak by tento poistenec takýmto oprávnením disponoval, a to v situácii, keď by z dôvodov súvisiacich s jeho zdravotným stavom alebo potrebou získať neodkladnú starostlivosť v nemocničnom zariadení nemohol požiadať o takéto oprávnenie alebo nemohol čakať na rozhodnutie príslušnej inštitúcie o podanej žiadosti. Súdny dvor v tejto súvislosti rozhodol, že právna úprava, ktorá vo všetkých prípadoch vylučuje preplatenie nákladov na nemocničnú starostlivosť, ktorá bola poskytnutá v inom členskom štáte bez vydania oprávnenia, zbavuje poistenca nároku na preplatenie nákladov na takú starostlivosť, hoci by ostatné podmienky na tento účel boli splnené. Takáto právna úprava, ktorú nemožno odôvodniť dôvodmi všeobecného záujmu a ktorá v každom prípade nespĺňa požiadavku proporcionality, preto predstavuje neodôvodnené obmedzenie slobodného poskytovania služieb [rozsudok z 23. septembra 2020, Vas Megyei Kormányhivatal (Cezhraničná zdravotná starostlivosť),
C‑777/18
,
EU:C:2020:745
, bod
a citovaná judikatúra].
V prejednávanej veci článok 40 ods. 1 písm. b) a článok 40 ods. 3 prílohy dekrétu č. 592/2008 podmieňuje udelenie oprávnenia podľa článku 20 ods. 1 nariadenia č. 883/2004 splnením dvoch podmienok, ktoré v podstate zodpovedajú podmienkam stanoveným v článku 20 ods. 2 druhej vete tohto nariadenia. Okrem toho v súlade s článkom 45 ods. 1 písm. b) a článkom 45 ods. 4 prílohy tohto dekrétu poistenec v rumunskom verejnom systéme zdravotného poistenia je povinný pripojiť k žiadosti o udelenie oprávnenia na účely získania primeranej liečby mimo Rumunska lekársku správu uvádzajúcu diagnózu, ako aj liečbu, ktorú vyhotovil lekár univerzitného nemocničného zariadenia alebo prípadne regionálneho zdravotníckeho zariadenia, ktoré je v zmluvnom vzťahu s rumunskou zdravotnou poisťovňou.
V tejto súvislosti treba po prvé uviesť, že hoci znenie článku 20 ods. 2 druhej vety nariadenia č. 883/2004 neobsahuje žiadnu výslovnú požiadavku týkajúcu sa predloženia lekárskej správy, otázka, či sú splnené podmienky uvedené v predchádzajúcom bode, predpokladá, ako zdôraznili žalovaní vo veci samej, rumunská a poľská vláda, ako aj Európska komisia vo svojich písomných pripomienkach predložených Súdnemu dvoru a vo svojich odpovediach na písomné otázky položené Súdnym dvorom, na jednej strane posúdenie zdravotného stavu poistenca a priebehu jeho ochorenia, ako aj zdravotnej starostlivosti prispôsobenej jeho stavu a na druhej strane dostupnosti tejto starostlivosti v systéme sociálneho zabezpečenia v členskom štáte bydliska tohto poistenca, ako aj lehôt, v ktorých možno túto starostlivosť v tomto členskom štáte poskytnúť.
Okrem toho, hoci hodnotenie posledných dvoch aspektov obvykle zahŕňa znalosť, ktorú má k dispozícii iba lekár alebo iný zdravotnícky personál pôsobiaci vo verejnom systéme zdravotného poistenia členského štátu bydliska poistenca, neplatí to pre posúdenie prvých dvoch aspektov týkajúcich sa diagnostiky zdravotného stavu a zdravotnej starostlivosti prispôsobenej tomuto poistencovi.
Toto konštatovanie potvrdzuje článok 26 nariadenia č. 987/2009, ktorý stanovuje postup vykonávania článku 20 nariadenia č. 883/2004 a ktorého odsek 4 stanovuje, že kedykoľvek v priebehu konania vo veci vydania oprávnenia si príslušná inštitúcia ponecháva právo na preskúmanie zdravotného stavu poistenca lekárom, ktorého si sama zvolí, v členskom štáte pobytu alebo bydliska. Toto ustanovenie teda neobmedzuje výber príslušnej inštitúcie na lekárov pôsobiacich vo verejnom systéme zdravotného poistenia členského štátu bydliska poistenca.
Z toho vyplýva, že článok 20 nariadenia č. 883/2004 v spojení s článkom 26 ods. 4 nariadenia č. 987/2009 nevyžaduje, aby lekárske stanovisko podporujúce žiadosť o predchádzajúce oprávnenie týkajúce sa liečby, ktorá sa má poskytnúť v inom členskom štáte, než je členský štát bydliska poistenca, vydal lekár pôsobiaci vo verejnom systéme zdravotného poistenia členského štátu bydliska tohto poistenca, a nebráni ani tomu, aby sa v priebehu konania vo veci vydania oprávnenia zohľadnilo druhé lekárske stanovisko vydané lekárom pôsobiacim v členskom štáte, do ktorého poistenec zamýšľa pricestovať na účely tejto liečby.
V dôsledku toho vnútroštátna právna úprava, ktorá vyžaduje, aby bola k žiadosti o vydanie oprávnenia na liečbu mimo členského štátu bydliska pripojená lekárska správa uvádzajúca diagnózu, ako aj liečbu, ktorá sa má poskytnúť, vystavená lekárom pôsobiacom vo vnútroštátnom verejnom systéme zdravotného poistenia, stanovuje podmienku, ktorá ide nad rámec podmienok stanovených v článku 20 nariadenia č. 883/2004.
Navyše takáto podmienka môže zbaviť poistenca, ktorý disponuje iba lekárskym stanoviskom vydaným v inom členskom štáte, než je členský štát bydliska, ktoré predpisuje alternatívnu liečbu, možnosti získať predchádzajúce schválenie preplatenia nákladov na túto liečbu príslušnou inštitúciou. Ako totiž uviedol vnútroštátny súd, takéto konanie vo veci vydania oprávnenia nezabezpečuje, aby sa toto stanovisko skutočne zohľadnilo, a teda aby príslušná inštitúcia mohla určiť, či sú splnené podmienky stanovené v článku 20 ods. 2 druhej vete nariadenia č. 883/2004, pripomenuté v bode 30 tohto rozsudku.
Po druhé treba uviesť, že požiadavka, ktorou ustanovenie vnútroštátneho práva, akým je článok 45 ods. 1 písm. b) a článok 45 ods. 4 prílohy dekrétu č. 592/2008, podmieňuje vydanie oprávnenia na základe článku 20 ods. 1 nariadenia č. 883/2004, predstavuje ďalší demotivačný faktor využívania cezhraničnej zdravotnej starostlivosti, vo vzťahu k požiadavke predchádzajúceho vydania oprávnenia, ktorá sama osebe v súlade s judikatúrou pripomenutou v bode 35 rozsudku tiež predstavuje obmedzenie slobodného poskytovania služieb.
Ak totiž taká právna úprava, o akú ide vo veci samej, priamo nebráni osobám poisteným vo verejnom systéme zdravotného poistenia obrátiť sa v priebehu konania vo veci vydania oprávnenia na poskytovateľa zdravotných služieb usadeného v inom členskom štáte, neexistencia záruky skutočného zohľadnenia druhého lekárskeho stanoviska vypracovaného takýmto poskytovateľom, ktorý odporúča alternatívnu liečbu, ku ktorému sa pridáva perspektíva finančnej straty pri nepreplatení liečebných nákladov súvisiacich s touto alternatívnou liečbou zo strany systému zdravotnej starostlivosti v dôsledku rozhodnutia o zamietnutí, má zjavne odrádzajúci účinok na využívanie cezhraničnej zdravotnej starostlivosti (pozri analogicky rozsudok z 27. októbra 2011, Komisia/Portugalsko,
C‑255/09
,
EU:C:2011:695
, bod
a citovanú judikatúru).
Pokiaľ ide v prejednávanej veci o odôvodnenie obmedzenia slobodného poskytovania služieb vyplývajúceho z požiadavky predložiť lekársku správu vypracovanú lekárom pôsobiacim vo verejnom systéme zdravotného poistenia členského štátu bydliska poistenca, rumunská vláda na jednej strane tvrdí, že cieľom tejto požiadavky je umožniť uistiť sa o splnení podmienok stanovených v článku 20 ods. 2 druhej vete nariadenia č. 883/2004.
Ako však vyplýva z bodu 44 tohto rozsudku, ani toto ustanovenie, ani článok 26 ods. 4 nariadenia č. 987/2009 nebránia príslušnej inštitúcii v tom, aby v rámci konania vo veci vydania oprávnenia zohľadnila druhé lekárske stanovisko vydané lekárom pôsobiacim na území iného členského štátu, než je členský štát bydliska poistenca.
Na druhej strane sa táto vláda odvoláva na potrebu zabezpečiť finančnú rovnováhu vnútroštátneho systému zdravotnej starostlivosti a kontrolu nákladov, ako aj na potrebu vyhnúť sa v čo najväčšej možnej miere akémukoľvek plytvaniu finančnými, technickými a ľudskými zdrojmi. Aj keby sa však pripustilo, že požiadavka stanovená v článku 45 ods. 1 písm. b) a článku 45 ods. 4 prílohy dekrétu č. 592/2008 môže byť v kontexte nemocničnej starostlivosti a starostlivosti nesúvisiacej s hospitalizáciou, ktorá si vyžaduje nákladné materiálne vybavenie, vhodná na zabezpečenie týchto cieľov všeobecného záujmu, v každom prípade sa nezdá byť v súlade so zásadou proporcionality pripomenutou v bode 36 tohto rozsudku.
Uvádzaný cieľ totiž možno dosiahnuť zavedením konania vo veci vydania oprávnenia, ktoré na účely vypracovania lekárskej správy lekárom pôsobiacim vo verejnom systéme zdravotného poistenia členského štátu bydliska poistenca obsahujúcej diagnózu a odporúčanú liečbu zaručuje účinné zohľadnenie druhého lekárskeho stanoviska vypracovaného v inom členskom štáte, ktoré odporúča alternatívnu liečbu, ktorá je tiež prispôsobená zdravotnému stavu tohto poistenca, ale bez nežiadúcich účinkov prvej uvedenej liečby.
Predchádzajúce úvahy nie sú spochybnené tvrdením žalovaných vo veci samej a rumunskej vlády, podľa ktorého sa na prípad vo veci samej vzťahuje článok 46 ods. 2 prílohy dekrétu č. 592/2008, ktorý by dotknutému poistencovi umožnil získať oprávnenie
a posteriori
, ktorého vydanie nepodlieha dodržaniu požiadavky stanovenej v článku 45 ods. 1 písm. b) a článku 45 ods. 4 tejto prílohy.
Za predpokladu, že tento článok 46 – podľa ktorého je vydanie uvedeného oprávnenia podmienené jednak „dôvodmi vyššej moci“ v dôsledku „vonkajších okolností zapríčinených úplne nepredvídateľnými a neodvratnými mimoriadnymi udalosťami, vrátane okolností lekárskej povahy“, ktoré musia byť podrobne opísané v správe vypracovanej príslušnou inštitúciou, a jednak za predpokladu, že toto obmedzenie je podmienené tým, že cena za zdravotnú starostlivosť poskytnutú za týchto okolností nebola zaplatená – je uplatniteľný na prípad, ako je ten, o ktorý ide vo veci samej, keď dotknutý poistenec vycestoval do iného členského štátu, než je štát jeho bydliska, na plánované terapeutické účely, táto okolnosť, ako konštatoval samotný vnútroštátny súd, by nijako neovplyvnila konštatovanie, že podmienenie vydania oprávnenia podľa článku 20 nariadenia č. 883/2004 predložením lekárskej správy vypracovanej lekárom patriacim do verejného systému zdravotného poistenia členského štátu bydliska poistenca predstavuje neprimerané obmedzenie slobodného poskytovania služieb zakotvené v článku 56 ZFEÚ, ktoré navyše príslušnej inštitúcii v praxi bráni overiť splnenie podmienok automatického vydania tohto oprávnenia, ako bolo konštatované v bodoch 45 a 46 tohto rozsudku.
Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že článok 20 ods. 2 nariadenia č. 883/2004 v spojení s článkom 56 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá podmieňuje vydanie oprávnenia na ošetrenie v inom členskom štáte, než je členský štát bydliska žiadateľa, predložením lekárskej správy uvádzajúcej diagnózu, ako aj liečbu, ktorá sa má vykonať, vydanej lekárom pôsobiacim vo verejnom systéme zdravotného poistenia, a ktorá nezaručuje, že príslušná inštitúcia zohľadní druhé lekárske stanovisko vydané v tomto druhom členskom štáte, ktoré predpisuje alternatívnu liečbu.
Za týchto podmienok treba po tretie konštatovať, že poistenec, ktorý nemohol získať oprávnenie podľa článku 20 ods. 1 nariadenia č. 883/2004 v dôsledku uplatnenia takej právnej úpravy, akou je právna úprava uvedená v predchádzajúcom bode tohto rozsudku a ktorý, hoci disponuje lekárskou správou vydanou v inom členskom štáte, než je členský štát jeho bydliska, stanovujúcou diagnózu a potrebu urgentnej liečby, ktorá na rozdiel od tej predpísanej v členskom štáte jeho bydliska, nespôsobuje telesné postihnutie, patrí do jedného z prípadov uvedených v bodoch 37 až 39 tohto rozsudku.
V prejednávanej veci z toho vyplýva, že ak by podmienky na vydanie oprávnenia podľa článku 20 nariadenia č. 883/2004, ako sú pripomenuté v bode 30 tohto rozsudku, boli v prípade ZY splnené, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu, takže jeho nezískanie vyplývalo iba z toho, že lekárska správa predpisujúca podstúpenú liečbu bola vypracovaná lekárom v inom členskom štáte než v členskom štáte bydliska poistenca, sú dedičia ZY oprávnení od príslušnej rumunskej inštitúcie požadovať náhradu nákladov vo výške rovnajúcej sa sume, ktorú by táto inštitúcia preplatila, keby ZY disponoval takým oprávnením.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na položené otázky odpovedať tak, že článok 20 nariadenia č. 883/2004 v spojení s článkom 56 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že poistenec, ktorý v inom členskom štáte než v členskom štáte svojho bydliska podstúpil liečbu uvedenú medzi zdravotnými výkonmi stanovenými právnou úpravou členského štátu bydliska, má nárok na úplnú náhradu nákladov na túto liečbu za podmienok stanovených v tomto nariadení, pokiaľ nemohol získať oprávnenie príslušnej inštitúcie podľa článku 20 ods. 1 uvedeného nariadenia z dôvodu, že hoci diagnóza a urgentnosť liečby boli potvrdené lekárom pôsobiacim v rámci systému zdravotného poistenia členského štátu bydliska, predpísal mu tento lekár liečbu, ktorá bola odlišná od tej, ktorú si uvedený poistenec vybral na základe druhého lekárskeho stanoviska vydaného lekárom z iného členského štátu, ktorého liečba, na rozdiel od prvej, nespôsobovala telesné postihnutie.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

Článok 20 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia, zmeneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 988/2009 zo 16. septembra 2009, v spojení s článkom 56 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že poistenec, ktorý v inom členskom štáte než v členskom štáte svojho bydliska podstúpil liečbu uvedenú medzi zdravotnými výkonmi stanovenými právnou úpravou členského štátu bydliska, má nárok na úplnú náhradu nákladov na túto liečbu za podmienok stanovených v tomto nariadení, pokiaľ nemohol získať oprávnenie príslušnej inštitúcie podľa článku 20 ods. 1 uvedeného nariadenia z dôvodu, že hoci diagnóza a urgentnosť liečby boli potvrdené lekárom pôsobiacim v rámci systému zdravotného poistenia členského štátu bydliska, predpísal mu tento lekár liečbu, ktorá bola odlišná od tej, ktorú si uvedený poistenec vybral na základe druhého lekárskeho stanoviska vydaného lekárom z iného členského štátu, ktorého liečba, na rozdiel od prvej, nespôsobovala telesné postihnutie.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: rumunčina.