CELEX: 62016TJ0389
Марка на Европейския съюз
Производство за обявяване на недействителност
Словна марка на Европейския съюз „MONTORSI F. & F.“
По-ранна национална словна марка „Casa Montorsi“
Относително основание за недействителност
Вероятност от объркване
Член 53, параграф 1, буква a) и член 8, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 207/2009
Споразумение за едновременно съществуване на марките
Обхват
Член 53, параграф 3 от Регламент № 207/2009

Обстоятелствата по спора
На 12 февруари 2007 г. Montorsi Francesco & Figli SpA. подава заявка за регистрация на марка на Европейския съюз в Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) съгласно Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета от 20 декември 1993 година относно марката на Общността (
OB L 11, 1994 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 146), изменен (заменен с Регламент (EО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Европейския съюз (
OВ L 78, 2009 г., стр. 1
).
Марката, чиято регистрация се иска, е словният знак „MONTORSI F. & F.“.
Стоките, за които се иска регистрация, попадат в клас 29 по смисъла на ревизираната и изменена Ницска спогодба относно Международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 година и съответстват на следното описание: „Месо, риба, птици и дивеч; месни екстракти; консервирани, замразени, сушени и обработени плодове и зеленчуци; желета, конфитюри; яйца, мляко и млечни произведения; хранителни масла и мазнини“.
Заявката за марка на Европейския съюз е публикувана в Бюлетин на марките на Общността № 38/2007 от 30 юли 2007 г. и съответната марка е регистрирана на 18 януари 2008 г.
На 28 декември 2010 г. встъпилата страна Casa Montorsi Srl, на основание член 53, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009 подава искане спорната марка да бъде обявена за недействителна за всички стоки, изброени в точка 3supra.
Искането за обявяването на марката за недействителна се основава на по-ранната италианска словна марка „Casa Montorsi“, заявлението за чиято регистрация е подадено на 24 февруари 1995 г., а тя е регистрирана на 2 юни 1998 г. под номер 751820, впоследствие подновена и обозначаваща по-специално стоките от клас 29 и отговаряща на следното описание: „Месо, риба, птици и дивеч; месни екстракти; консервирани, сушени и обработени плодове и зеленчуци; желета, конфитюри, компоти; яйца, мляко и млечни произведения; хранителни масла и мазнини“.
В подкрепа на молбата за обявяване на недействителността е посочено основанието, предвидено в член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009, изведено от съществуването на вероятност от объркване.
В хода на административното производство оспорваната марка е прехвърлена на Negroni SpA, впоследствие — на жалбоподателя Agricola italiana alimentare SpA (AIA).
Жалбоподателят иска да бъде отхвърлено искането за обявяване на недействителността, на основание че то противоречи на частен документ, подписан с встъпилата страна на 4 май 2000 г. (наричан по-нататък „споразумението“), с който те приели едновременното съществуване на техните марки на италианския пазар и се ангажирали взаимно да не възразяват срещу използването им. Жалбоподателят иска също доказателства за използването на по-ранната марка.
На 20 март 2014 г. отделът по отмяна обявява недействителността на оспорваната марка за стоките „месо, риба, птици и дивеч; яйца“, но потвърждава нейната валидност за другите стоки, описани в марката, а именно „месни екстракти; консервирани, сушени и обработени плодове и зеленчуци; желета, конфитюри; мляко и млечни произведения; хранителни масла и мазнини“, както и за други стоки, които не са в списъка на стоките, обхванати от оспорваната марка.
По-конкретно отделът по отмяна приема, че споразумението не съставлява пречка за допустимостта на направеното от встъпилата страна искане за отмяна, тъй като това споразумение, което било с неясно съдържание в териториално и времево отношение, не можело да се разглежда като изрично дадено съгласие по смисъла на член 53, параграф 3 от Регламент № 207/2009. Що се отнася до доказването от встъпилата страна на използването на по-ранната марка, отделът по отмяна приема, че това доказване е извършено, но само по отношение на стоките „бутове, салами и колбаси“ попадащи в подкатегорията „месо“. Що се отнася до сравнението на стоките, той посочва, че сред стоките на оспорваната марка единствено стоките „месо, риба, птици и дивеч; яйца“ са идентични или сходни с тези, за които е използвана по-ранната марка, а именно попадащите в подкатегорията „месо“. Що се отнася до сравнението между знаците, той посочва, че оспорваната марка има средна степен на сходство с по-ранната марка, тъй като и двете марки съдържат едно и също фамилно име, Montorsi. И накрая, отделът по отмянатa приема, че поради идентичността или сходството на стоките и на конфликтните марки е налице вероятност от объркване за италианските потребители по отношение на стоките „месо, риба, птици и дивеч; яйца“, обхванати от оспорваната марка, и че тази марка трябва да се обяви за недействителна по отношение на тези стоки.
На 12 май 2014 г. жалбоподателят подава жалба пред EUIPO на основание членове 58—64 от Регламент № 207/2009 срещу решението на отдела по отмяна, за да се запази регистрацията на оспорваната марка за стоките „месо, риба, птици и дивеч; яйца“.
С решение от 28 април 2016 г. (наричано по-нататък „обжалваното решение“) първи апелативен състав на EUIPO отхвърля жалбата.
Апелативният състав най-напред посочва, че жалбоподателят не оспорва пред него никоя от преценките на отдела по отмяна относно доказването на използването на по-ранната марка, сходството на знаците и на стоките и вероятността от объркване. Единственият довод на жалбата почивал на споразумението, което според жалбоподателя не допускало искането за обявяване на недействителност на оспорваната марка поради вероятност от объркване.
Апелативният състав счита, че EUIPO не е обвързана със споразумението, което урежда частни интереси, а че службата трябва да изследва дали е възможно от това споразумение да се изведе наличието на „изрично дадено съгласие за регистрацията“, каквото е посочено в член 53, параграф 3 от Регламент № 207/2009, или едновременно съществуване на конфликтните марки. Апелативният състав счита, че от споразумението не се установява такова съгласие. Той допълва, че дори и да се вземе предвид частта от споразумението, в която страните по него „признава[т], че техните марки [могат] да съществуват едновременно“, трябва да се докаже, че едновременното съществуване се дължи на липсата на вероятност от объркване на съответните потребители, доказване, което изисквало да се установи едновременното използване на конфликтните марки за достатъчно дълъг период преди датата на подаване на заявката за регистрация на оспорваната марка. Доказателство за такова едновременно използване не било представено и още по-малко се доказвало, че това едновременно използване не води до каквато и да било вероятност от объркване. Вследствие на това апелативният състав отхвърля жалбата.
Искания на страните
Жалбоподателят моли Общия съд:
–
да отмени обжалваното решение,
–
да осъди EUIPO да заплати съдебните разноски.
EUIPO и встъпилата страна встъпилата страна искат от Общия съд:
–
да отхвърли жалбата,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
От правна страна
Жалбоподателят сочи две основания в подкрепа на жалбата, изведени, първо, от нарушение на член 53, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009, във връзка с член 8, параграф 1, буква б) от същия регламент, и второ, от нарушение на член 53, параграф 3 от този регламент.
Следва да се започне с разглеждане на второто основание.
По второто основание, изведено от нарушение на член 53, параграф 3 от Регламент № 207/2009
Жалбоподателят изтъква, че безспорно страните по споразумението са приели едновременното съществуване на италианския пазар на техните марки — съществуващи и потенциални — което не допускало встъпилата страна да иска обявяването на недействителността на оспорваната марка.
Жалбоподателят твърди, че встъпилата страна във всички случаи не може да се противопостави на регистрацията на оспорваната марка във всяка страна на Европейския съюз, различна от Италия (
REQ 20
), нито дори, като се има предвид споразумението, на регистрацията на тази марка в Италия.
Жалбоподателят упреква апелативния състав, че не взел предвид „принципа на релативизиране“ на основанията за недействителност, произтичащи от предходните конфликтни права. Относителните основания за отказ закриляли само частни интереси. Докато съгласието на притежателя на по-ранно право не позволявало да се преодолее абсолютно основание за отказ, такова съгласие допускало това, когато става въпрос за относително основание за отказ. В този смисъл конфликтът между две марки засягал само конкуриращите се предприятия, а не и потребителите, в съответствие с практиката на Общия съд.
Що се отнася по-специално до нарушението на член 53, параграф 3 от Регламент № 207/2009, жалбоподателят на първо място оспорва твърдението на апелативния състав, съдържащо се в първите две изречения на точка 25 от обжалваното решение, според което твърдение, за да се приеме, че е налице съгласие за регистрация на дадена марка, е необходимо подлежащият на регистрация знак да бъде определен с точност, какъвто не бил настоящият случай.
Споразумението определено се отнасяло не до самата марка „MONTORSI“, а до регистрации или до използването — понастоящем или в бъдеще — на думата „montorsi“ в контекста на отличителен знак за стоките, попадащи в клас 29. Било безсмислено на това позоваване да се дава евентуално ограничително тълкуване, тъй като, когато било сключено споразумението, нито една от страните по него не била притежател на марката „MONTORSI“ в тесен смисъл. Вследствие на това жалбоподателят поддържа, че противно на обявеното от апелативния състав в обжалваното решение, страните по споразумението са дали изрично своето съгласие за регистрацията и за използването не само на марката „MONTORSI“ в тесен смисъл, но също така и на всеки отличителен знак, съдържащ думата „montorsi“, какъвто е случаят с марката „MONTORSI F. & F.“.
На второ място, жалбоподателят преценява като прекалено формалистично тълкуването на апелативния състав в по-нататъшния текст на точка 25 от обжалваното решение, съгласно който от споразумението не се установявало изрично дадено съгласие за регистрацията на оспорваната марка като марка на Европейския съюз. Валидността на споразумението определено се ограничавала до италианска територия. Същевременно обаче в случая изрично даденото съгласие за италианската територия предполагало непременно съгласие за регистрацията на оспорваната марка на равнището на Съюза. Доколкото встъпилата страна дала своето съгласие за едновременното съществуване на италианска територия на марките, което включвало бъдещи регистрации на марките, съдържащи думата „montorsi“, нямало логика понастоящем това съгласие да се отрича по отношение на оспорваната марка въз основа хипотетичен конфликт, ясно ограничен до италианска територия. Жалбоподателят нямал право да се произнася дали встъпилата страна е правила опити за отмяна на регистрацията на оспорваната марка въз основа на по-ранни права за Франция, за Испания или за други страни от Съюза, различни от Италия.
EUIPO, поддържана от встъпилата страна, преценява, че фактите оборват твърдението, че съгласието, дадено от встъпилата страна в споразумението, предполагало невъзможност за последната да се позовава на свои права върху по-ранната марка. Жалбоподателят основателно твърдял, че в случай на относително основание за отказ притежателят на по-ранното право може да избере да защити или не собствената си марка, и ако реши да направи това, да действа в свой изключителен интерес. В случая обаче встъпилата страна очевидно е решила да защити по-ранната марка, щом като е подала пред EUIPO искане за обявяване на недействителност на оспорваната марка. Обстоятелството, че встъпилата страна преди това е подписала споразумение и че може да изглежда, че не изпълнила задълженията си, предвидени в този частен документ, се отнасяло до частната сфера на страните по споразумението, които евентуално можели да оспорват последиците от евентуално неизпълнение пред националните съдилища по граждански дела.
Доводът, че относителните основания за отказ закриляли само частните интереси, не засягал искането, свързано с изискването за изрично дадено съгласие за целите на прилагането на член 53, параграф 3 от Регламент № 207/2009. Посочената от жалбоподателя съдебна практика се отнасяла за различен въпрос, и по-точно до въпроса за процесуалната легитимация на лицата, които искат да изтъкнат относителни основания за отказ на регистрация на марка на Европейския съюз.
Що се отнася до компетентността на EUIPO, последната следвало действително да вземе предвид посоченото споразумение, от една страна, за да провери дали е възможно от този акт да се изведе ясно съгласие за регистрацията на оспорваната марка по смисъла на член 53, параграф 3 от Регламент № 207/2009, и от друга страна, за да провери дали условията за едновременно съществуване на въпросните марки на пазара са изпълнени като релевантен фактор в рамките на член 53, параграф 1, буква a) във връзка с член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009.
Освен това от споразумението в никакъв случай не било видно, че встъпилата страна е дала изрично съгласието си за регистрацията на оспорваната марка като марка на Европейския съюз. EUIPO припомня, че член 53, параграф 3 от Регламент № 207/2009 предвижда дерогация и следователно трябва да бъде тълкуван ограничително. Вследствие на това, за да отговаря на условието за съгласие, дадено за регистрацията на оспорваната марка, споразумението следвало да се позовава на последната ясно, очевидно и експлицитно, а тежестта на доказване да пада върху лицето, което се позовава на съгласието, като другата страна по споразумението не е длъжна да доказва несъгласието си.
Споразумението не съдържало никакво ясно и точно съгласие за регистрация на оспорваната марка като марка на Европейския съюз поради мотивите, прецизно изложени в обжалваното решение. Споразумението изглеждало неопределено и неточно. Териториалният обхват и срокът за прилагане на споразумението не били изрично уточнени. По-конкретно, марката „MONTORSI F. & F.“ не била правилно обозначена в споразумението. Всъщност, на първо място, тя не била посочена в частния документ. На второ място, думите „на Общността“ или „европейска“ никъде не се използвали в споразумението, което посочвало единствено италианските регистрации и един съдебен спор пред Tribunale di Modena (Окръжен съд Модена, Италия). И накрая, съгласно точка 2 от споразумението „страните признават, че отличителните знаци на всяка от тях, регистрирани и/или използвани досега за стоките, попадащи в международен клас 29, могат да съществуват едновременно“. Като се има предвид, че оспорваната марка е регистрирана на 18 януари 2008 г., тази основна точка от споразумението водела също до извода, че оспорваната марка може да се приеме определено за част от това споразумение. Вследствие на това по-скоро изглеждало, че споразуменията за едновременното съществуване на марките и за тяхната регистрация се отнасяли единствено за италианските регистрации, както правилно било отбелязано в обжалваното решение. Във всички случаи според становището на EUIPO обстоятелството, че оспорваната марка не е ясно идентифицирана в споразумението, дори само по себе си е достатъчно основание, за да се изключи, че встъпилата страна е дала изричното си съгласие за регистрацията на тази марка в Съюза.
Освен това, противно на твърденията на жалбоподателя, между страните по споразумението съществувал спор относно тълкуването на някои съществени клаузи от това споразумение, по-конкретно по въпроса дали то се отнася само до националните или и до чуждестранните марки, международните марки или марките на Европейския съюз.
Различното тълкуване на споразумението се потвърждавало от действията на страните пред EUIPO и националните съдилища. Тези действия не съответствали на ясна, последователна и безконфликтна линия на поведение.
В заключение, от споразумението не било видно „изрично дадено съгласие“ на встъпилата страна за регистрацията на оспорваната марка. Апелативният състав не допуснал никакво нарушение на член 53, параграф 3 от Регламент № 207/2009.
Встъпилата страна изтъква, както това всъщност се потвърждавало от решението на отдела по отмяна и от обжалваното решение, че евентуални частни споразумения между страните в никакъв случай не са обвързващи за EUIPO. Не съществувало никакво правно основание в този смисъл. Това било свързано също така с обстоятелството, че договорите имат относително действие между страните и следователно били несъвместими с действието erga omnes на решенията по възражение или на решенията за недействителност. Следователно бил налице обществен интерес от закрила. Също така основателно апелативният състав обявил, че EUIPO не е обвързана със споразумението, но трябвало да изследва дали от него е възможно да се изведе съществуването на съгласие или едновременното съществуване на марките.
Встъпилата страна изтъква също така, че съществуването на съгласие не се установява, от една страна, главно поради неточната редакция на споразумението, както посочвал апелативният състав, и от друга страна, тъй като подаденото от жалбоподателя възражение срещу заявката, подадена от встъпилата страна на 15 април 2008 г. за регистрация под № 6832125 на марката „CASA MONTORSI“ като марка на Европейския съюз, в този случай нямало никакъв смисъл. В това отношение доводите на жалбоподателя били непоследователни.
Във всички случаи оспорваната марка не била конкретно посочена в споразумението и, както обжалваното решение основателно посочвало, споразумението не съдържало и изразите „марка на Общността“, „регистрация на Общността“ или „европейска марка“. Съгласието не можело да бъде нито имплицитно, нито да се презумира. Апелативният състав не „подхождал прекалено формалистично“. Жалбоподателят искал на всяка цена да тълкува споразумението единствено в своя полза.
Следва да се припомни, че член 53, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009 предвижда по-специално че „[м]арката на [Европейския съюз] се обявява за недействителна въз основа на искане, подадено до Службата […], когато съществува по-ранна марка, както е посочено в член 8, параграф 2 и са изпълнени условията, посочени в параграф 1 […] от посочения член“.
Член 53, параграф 3 от Регламент № 207/2009 предвижда, че „[м]арката на [Европейския съюз] не може да бъде обявена за недействителна, когато притежателят на право, посочено в параграф 1 или 2 даде изричното си съгласие за регистрацията на тази марка преди подаването на искането за обявяване на недействителността или на насрещния иск“.
Следователно член 53, параграф 3 от Регламент № 207/2009 изисква притежателят на по-ранно право да даде изрично своето съгласие за регистрацията на марка на Европейския съюз, за да се избегне подаването впоследствие от него на искане за обявяване на недействителността на тази марка.
Така в решението си по дело, в което притежателят на оспорвани марки твърди, че страните, подали искането за обявяване на недействителността на тези марки, поради вероятност от объркване са дали съгласието си за регистрацията им, по-специално чрез безконфликтното им едновременно съществуване и споразумение за едновременното им съществуване, Общият съд припомня, че съгласието на притежателя на правото трябва да бъде изрично, за да позволи регистрацията на знак, който може да доведе до вероятност от объркване. От това Общият съд прави извода, от една страна, че безконфликтното едновременно съществуване на марките не може да замени изрично даденото съгласие по смисъла на член 53, параграф 3 от Регламент № 207/2009. От друга страна, що се отнася до споразумението за едновременно съществуване, Общият съд, след като установява, че то няма за предмет оспорваните марки, а друга марка, посочва, че това споразумение не може да се тълкува по начин, по който да се излиза от приложното му поле, без изричното съгласие на страните по смисъла на член 53, параграф 3 от Регламент № 207/2009. Общият съд установява, че такова изрично съгласие не е налице (решение от 3 юни 2015 г., Pensa Pharma/СХВП — Ferring и Farmaceutisk Laboratorium Ferring (PENSA PHARMA и pensa),
T‑544/12 и T‑546/12
, непубликувано,
EU:T:2015:355
, т.
,
,
,
и
).
В случая в уводната част на споразумението се споменава (т. A—C) един спор между страните пред Tribunale di Modena (Окръжен съд Модена) относно използването на думата „montorsi“ в сектора на сушеното месо, както и преговори между тях за решаването на този спор и за избягване на бъдещи спорове относно тази дума по отношение на всички стоки от клас 29. В тази уводна част от споразумението са посочени италианските марки, съдържащи думата „montorsi“.
Съгласно точка 2, първа алинея от споразумението „страните признават, че отличителните знаци на всяка от тях, които са регистрирани и/или използвани досега за стоките от международен клас 29 (по-конкретно за месо, риба, птици и дивеч, месни екстракти, консервирани, замразени, сушени и обработени плодове и зеленчуци, желета, конфитюри, компоти, яйца, мляко и млечни произведения; хранителни масла и мазнини), могат да съществуват едновременно“. Точка 2, втора алинея от споразумението предвижда, че „[в]следствие на това страните от свое име и от името на своите правоприемници се отказват взаимно от оспорване на съответните регистрации на тези знаци като марки и от възражения срещу използването на тези знаци — независимо дали това е като име на предприятие, марка, фирма или друга нетипична функция — от другата страна“. Точка 3 от споразумението предвижда освен това, че „[с]траните се отказват от претенциите, които биха могли да имат по отношение на досегашното използване на отличителния знак „MONTORSI“ от другата страна“.
Както посочва EUIPO, споразумението се отнася до италиански знаци и регистрации и до съдебен спор в Италия. В него не се прави никакво позоваване на Съюза, нито на правото на Съюза. Споразумението посочва думата „montorsi“, но не като разглеждания по делото словен знак „MONTORSI F. & F.“. Освен това едновременното съществуване на марките и посоченият в споразумението отказ от оспорване се отнасят до регистрираните или използвани знаци „досега“, т.е. до 4 май 2000 г. И накрая, съгласно споразумението страните се отказват от претенции, които биха могли да имат по отношение на „досегашното“ използване на „отличителния знак „MONTORSI“ от другата страна“.
Видно от гореизложеното, както по същество изтъкват това отделът по отмяна и апелативният състав, споразумението, изглежда, е ограничено до знаците, регистрирани и използвани до датата на неговото сключване в италиански контекст. Както основателно посочва апелативният състав, редакцията на споразумението неизбежно дава основание да се предполага, че споразуменията относно едновременното съществуване на марките и до тяхната регистрация се отнасят единствено до италианските наименования. В споразумението не е посочен разглежданият по делото знак „MONTORSI F. & F.“, и още по-малко бъдещата регистрация на този знак — както и никакъв знак, съдържащ думата „montorsi“ като знак на Европейския съюз.
С оглед на тези данни, които сочат най-малкото липса на определеност в споразумението на становището на страните по въпроса за регистрацията в рамките на Съюза на марки, съдържащи думата „montorsi“, и с оглед на обстоятелството, че съгласието, предвидено в член 53, параграф 3 от Регламент № 207/2009, трябва да бъде дадено изрично, основателно апелативният състав стига до извода, че от споразумението не може да бъде изведено изрично съгласие на встъпилата страна за регистрацията на знака „MONTORSI F. & F.“ като марка на Европейския съюз.
Този извод на апелативния състав, противно на твърдяното от жалбоподателя, не е прекалено формалистичен. Той се извежда от клаузите на споразумението и от изискванията на член 53, параграф 3 от Регламент № 207/2009. От друга страна, самият жалбоподател приема, че действието на споразумението е ограничено до територията на Италия. Както посочва по същество встъпилата страна, именно жалбоподателят се опитва да придаде на споразумението значение, излизащо извън неговите клаузи.
Жалбоподателят претендира обаче, че този извод не е логичен, тъй като той можел всъщност да регистрира оспорваната марка във всяка от страните на Съюза, различна от Италия, докато встъпилата страна не притежавала по-ранни права в тези страни, дори в Италия, в резултат на споразумението. Жалбоподателят допълва, че било нелогично да се обяви за недействителна оспорваната марка, регистрирана в Съюза, поради изтъкнатата и установена единствено в Италия вероятност от объркване, щом като със споразумението встъпилата страна се отказвала именно от оспорване на марката в Италия и следователно изрично поела риска от евентуална вероятност от объркване в Италия.
Тези доводи на жалбоподателя не са в състояние да поставят под въпрос позицията на апелативния състав.
Всъщност обстоятелството, че по икономически, стратегически или други съображения, свойствени за встъпилата страна, последната е предпочела не да води съдебен спор с жалбоподателя, а да постигне съгласие с последния за едновременното съществуване в Италия на техните знаци и марки, съществуващи към момента на споразумението, не предполага отказ на встъпилата страна да подаде възражение срещу марка на Европейския съюз. Такова съгласие не предполага, че евентуалната вероятност от объркване, договорно приета в италиански контекст, и в рамките на споразумението за едновременно съществуване, би следвало да се счита за приета и извън този контекст, и по-конкретно когато става въпрос за марка на Европейския съюз. По отношение на такава марка, обхватът и действието на която са по-широки от тези на национална марка, в случай че не е налице именно изрично съгласие за нейната регистрация, встъпилата страна запазва правото си да се позове на вероятност от объркване.
Следва всъщност да се посочи, че макар и да отрича това право на встъпилата страна, жалбоподателят го претендира за себе си. Всъщност, както това е видно от преписката на EUIPO и както EUIPO и встъпилата страна посочват, жалбоподателят, като отказва в случая на встъпилата страна правото да иска обявяването на недействителност на оспорваната марка, не се колебае да направи възражение срещу заявка от встъпилата страна за регистрация на знака „CASA MONTORSI“ като марка на Европейския съюз. От споразумението обаче по никакъв начин не произтичат асиметрични задължения между страните. Напротив, споразумението предвижда взаимно съгласие на страните за едновременното съществуване на техните знаци и марки, съществуващи към датата на неговото сключване.
Що се отнася, по-нататък, до твърдението, че основанията за отказ защищават единствено частни интереси и че съгласието на притежателя на по-ранно право вследствие на това било задължително за EUIPO, следва да се посочи, че във всички случаи такова съгласие за регистрация на оспорваната марка в случая не е дадено.
На първо място, и както посочват по същество EUIPO и встъпилата страна, съдебното решение, посочено от жалбоподателя в подкрепа на това твърдение, не се отнася до въпроса за значението, което има за EUIPO споразумение за едновременно съществуване на марки. Това съдебно решение се отнася до въпроса, който е различен и в случая е ирелевантен, за лицата, които могат да повдигнат абсолютно или относително основание за отказ на регистрация на марка на Европейския съюз (решение от 8 юли 2008 г., Lancôme/СХВП — CMS Hasche Sigle (COLOR EDITION),
T‑160/07
,
EU:T:2008:261
, т.
—
).
От всички изложени съображения следва, че второто основание за отмяна трябва да бъде отхвърлено по същество.
По първото основание, изведено от нарушение на член 53, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009 във връзка с член 8, параграф 1, буква б) от същия регламент
Жалбоподателят изтъква, че преценката на апелативния състав, че той е трябвало да докаже не само приемането на едновременното съществуване на марките, но и обстоятелството, че това едновременно съществуване се дължи на липсата на вероятност от объркване, е неправилна.
Всъщност член 53, параграф 1, буква a) и член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009 имали за предмет да закрилят не само интересите на потребителите, а и тези на притежателите на по-ранни права. Съществуването на евентуална вероятност от объркване не било релевантно, щом като, както е в случая, притежателят на по-ранното право е приел изрично едновременното съществуване на марките в Италия. В случая на относителните основания за отказ притежателят на по-ранното право можел да избира дали да защити или не своята марка, и ако решил да направи това, той действал единствено в свой интерес. Евентуалната полза за обществото била обикновено странично действие на жалбата на притежателя.
Във всички случаи успехът на настоящата жалба, и следователно запазването на оспорваната марка за стоките „месо, риба, птици и дивеч; яйца“ нямало да промени с нищо реалността на италианския пазар, на който по-ранната марка и италианската марка „MONTORSI F. & F.“ щели да продължат да съществуват едновременно.
EUIPO и встъпилата страна оспорват становището на жалбоподателя.
EUIPO изтъква, че ако едновременното съществуване на двете марки на пазара би могло евентуално да намали вероятността от объркване между тези две марки, такава евентуалност не можела да бъде взета предвид, освен ако най-малкото в хода на административното производство заявителят на марката на Европейския съюз установи, че посоченото едновременно съществуване се основава на липсата на вероятност от объркване. Освен това периодът на едновременното съществуване следвало да бъде достатъчно дълъг, за да може да повлияе на възприемането от страна на потребителите.
Следователно жалбоподателят следвало да докаже, че съответните италиански потребители са били изложени на едновременното използване на марките, съдържащи думата „montorsi“, и че тази употреба не е пораждала объркване. Щом като доказателството за едновременното съществуване на пазара на конфликтните марки и за обстоятелството, че това едновременно съществуване се дължи на липсата на объркване, не било достатъчно убедително, посоченото от жалбоподателя едновременно съществуване не можело да се счита за фактор, който следва да се вземе предвид при преценката на вероятността от объркване.
Освен това преценката за това дали съществува или не вероятност от объркване предполагала вземане предвид на всички релевантни фактори, сред които били не само едновременното съществуване на разглежданите марки, но и степента на сходство на марките и на стоките.
Встъпилата страна изтъква, че твърдението на жалбоподателя, че вероятността от объркване не е релевантен въпрос, тъй като ставало въпрос само за защита на частните интереси на притежател на марка, се основава на погрешен постулат, а именно че относителните основания за отказ са насочени към защита не на интересите на потребителите, а единствено на притежателите на по-ранни права.
Встъпилата страна посочва, че от друга страна, хипотезата на едновременно съществуване на марките обикновено предполагала съществуване на вероятност от объркване у потребителите поради евентуалното припокриване на знаците на пазара и че няма никакво съмнение, че споразумение за едновременно съществуване не би трябвало да накърни целта за защита на потребителите, които не трябвало да бъдат излагани на вероятност от объркване.
Независимо от тези съображения, следвало да се отбележи, че искането за обявяване на недействителност в случая имало за предмет марка на Европейския съюз, която била във всяко отношение чуждестранна по отношение на национална марка и валидността на която се разпростира във всички страни на Съюза, и че освен това една национална марка можела валидно да се противопостави на марка на Европейския съюз. Релевантната за настоящия спор територия не била Италия, а Съюзът. Никое „правно съждение“ не можело да бъде до такава степен нелогично, че да даде основание да се мисли, че само по себе си евентуално съгласие за регистрация за една единствена страна би разпростряло нейния обхват и за 27‑те други държави членки.
От друга страна, датата на подаване на заявката за оспорваната марка била 12 февруари 2007 г., така че евентуално преобразуване на тази марка в заявка за италианска национална марка по реда на член 112 от Регламент № 207/2009 би било във всички случаи последващо на споразумението. От това следвало, че националната марка, която би се появила в резултат на това преобразуване, не би могла във всички случаи да съществува едновременно с „отличителните знаци, регистрирани и/или използвани от всяка от [страните] досега за стоките, включени в международен клас 29“ (т. 2 от споразумението), доколкото, ако при подписването на споразумението, на 4 май 2000 г. тя не е съществувала. В това отношение позоваването на идентичната италианска марка на жалбоподателя, която била предмет на национална регистрация под № 1205683, било несъстоятелно, тъй като ставало дума и за марка, по-късна от споразумението, заявката за чиято регистрация е подадена на 22 ноември 2006 г. и която е регистрирана на 1 юли 2009 г. и следователно не била сред „отличителните знаци, регистрирани и/или използвани от всяка от [страните] досега за стоките, включени в международен клас 29“.
И накрая, следвало да се посочи, че с твърдението си, че споразумението е валидно единствено в Италия и искането за обявяване на недействителността не е допустимо, тъй като се основава на по-ранна италианска марка, жалбоподателят приемал, че неговите марки, за чиято регистрация е подадена заявка или които са регистрирани извън националната територия, по принцип можело да бъдат свободно оспорвани от встъпилата страна, което сочело, че проблемът не се отнася до валидността или допустимостта на заявката за обявяване на недействителност като такава, т.е. като приложение на принципа за защита на публичен интерес, а единствено за евентуално нарушение на частен интерес, основан на съществуването на частно споразумение, по отношение на което EUIPO не можело да бъде компетентна.
Вече беше установено при разглеждането на второто основание за отмяна, че споразумението не съдържа никакво изрично съгласие на встъпилата страна за регистрацията на оспорваната марка като марка на Европейския съюз. Вследствие на това беше посочено, че член 53, параграф 3 от Регламент № 207/2009 не е пречка за това встъпилата страна да иска обявяването за недействителна на оспорваната марка на основание вероятност от объркване. Следователно напразно в рамките на настоящото основание жалбоподателят отново претендира, че приемането на едновременното съществуване на марките в Италия е пречка за позоваването с успех на вероятност от объркване срещу оспорваната марка.
Извън посоченото по-горе жалбоподателят твърди, че е неправилна преценката на апелативният състав, че той е следвало, за да се отхвърли искането за обявяване в недействителност, да докаже не само приемането на едновременното съществуване на марките, но и обстоятелството, че това едновременно съществуване се е дължало на липсата на вероятност от объркване.
Това становище на жалбоподателя не може да се приеме.
На първо място, следва да се отбележи, че апелативният състав не е посочил, че жалбоподателят трябва да докаже приемането на едновременното съществуване на марките, а че този състав е отбелязал, че жалбоподателят трябва да докаже едновременното съществуване на тези марки.
На второ място, следва да се посочи, че според съдебната практика, макар и да не е изключено, че едновременното съществуване на по-ранни марки на пазара евентуално може да намали вероятността от объркване между две конфликтни марки, тази евентуалност може да бъде взета под внимание само ако в хода на производството пред EUIPO притежателят на оспорваната марка на Европейския съюз е доказал надлежно, че това едновременно съществуване се основава на липсата на вероятност от объркване у съответните потребители между по-ранните марки, на които той се позовава, и по-ранната марка, която е в основата на искането за обявяване в недействителност, при условие че конфликтните марки са идентични (вж. в този смисъл решения от 11 май 2005 г., Grupo Sada/СХВП — Sadia (GRUPO SADA),
T‑31/03
,
EU:T:2005:169
, т.
, от 7 ноември 2007 г., NV Marly/СХВП — Erdal (Top iX),
T‑57/06
, непубликувано,
EU:T:2007:333
, т.
, от 20 януари 2010 г., Nokia/СХВП — Medion (LIFE BLOG),
T‑460/07
,
EU:T:2010:18
, т.
и от 10 април 2013 г., Höganäs/СХВП — Haynes (ASTALOY),
T‑505/10
, непубликувано,
EU:T:2013:160
, т.
).
Следователно апелативният състав основателно счита, че за да оспори искането за обявяване на недействителност, което се основава на вероятност от объркване, жалбоподателят е трябвало, което не е направил, да докаже не само едновременното съществуване на марките, но и това, че едновременното съществуване се е дължало на липсата на вероятност от объркване, доказвайки това с представянето на доказателства като проучвания на общественото мнение, декларации на сдружения на потребителите или други.
Следователно настоящото основание трябва да се отхвърли.
Тъй като нито едно от основанията на настоящата жалба не е уважено, тя трябва да бъде отхвърлена.
По съдебните разноски
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
Тъй като жалбоподателят е загубил делото, той следва да бъде осъден да заплати съдебните разноски в съответствие с исканията на EUIPO и на встъпилата страна.

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (осми състав)
реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда Agricola italiana alimentare SpA (AIA) да заплати съдебните разноски.

Collins
Кънчева
Passer
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 13 юли 2017 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.