CELEX: 62021CJ0401
Apellatsioonkaebus
Ühtekuuluvusfond ja Euroopa Regionaalarengu Fond (ERF)
Määrus (EL) nr 1303/2013
Kohaldatav kaasfinantseerimise määr
Kaasfinantseerimise määra muutmine lõpliku vahemaksetaotluse esitamise ja raamatupidamisarvestuse heakskiitmise vahelisel ajal
Raamatupidamise aastasuse põhimõte ja tagasiulatuva jõu puudumise põhimõte

Rumeenia palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 14. aprilli 2021. aasta otsus Rumeenia
vs
. komisjon (T‑543/19, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“,
EU:T:2021:193
), millega Üldkohus jättis rahuldamata tema hagi, milles paluti tühistada osaliselt komisjoni 23. mai 2019. aasta otsus C(2019)4027 final (edaspidi „vaidlusalune otsus“) osas, mis puudutab raamatupidamise aastaaruande heakskiitmist ning Ühtekuuluvusfondist ja Euroopa Regionaalarengu Fondist (ERF) aruandeaasta 2017/2018 suhtes ja rakenduskava CCI 2014RO16M1OP001 „Suurtaristu“ jaoks eraldatava summa arvutamist, kohaldades selle rakenduskava esimese ja teise prioriteetse suuna puhul 75%, mitte 85% kaasfinantseerimise määra.
Õiguslik raamistik
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määruse (EL) nr 1303/2013, millega kehtestatakse ühissätted Euroopa Regionaalarengu Fondi, Euroopa Sotsiaalfondi, Ühtekuuluvusfondi, Euroopa Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondi ning Euroopa Merendus- ja Kalandusfondi kohta, nähakse ette üldsätted Euroopa Regionaalarengu Fondi, Euroopa Sotsiaalfondi, Ühtekuuluvusfondi ja Euroopa Merendus- ja Kalandusfondi kohta ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 1083/2006 (
ELT 2013, L 347, lk 320
; parandus
ELT 2016, L 200, lk 140
), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. juuli 2018. aasta määrusega (EL, Euratom) 2018/1046 (
ELT 2018, L 193, lk 1
) (edaspidi „määrus nr 1303/2013“), artiklis 1 on sätestatud:
„Käesoleva määrusega kehtestatakse ühised eeskirjad, mida kohaldatakse ühises raamistikus toimivate fondide – Euroopa Regionaalarengu Fondi (ERF), Euroopa Sotsiaalfondi (ESF), Ühtekuuluvusfondi, Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfondi (EAFRD) ja Euroopa Merendus- ja Kalandusfondi (EMKF) („Euroopa struktuuri- ja investeerimisfondid“) – suhtes. […]
Kolmandas osas nähakse ette ERFi, ESFi (edaspidi koos „struktuurifondid“) ja Ühtekuuluvusfondi reguleerivad üldeeskirjad, mis käsitlevad struktuurifondide ja Ühtekuuluvusfondi (edaspidi „fondid“) ülesandeid, prioriteetseid eesmärke ja korraldust, kriteeriume, millele liikmesriigid ja piirkonnad peavad vastama, et saada Euroopa struktuuri- ja investeerimisfondidest toetust, olemasolevaid rahastamisvahendeid ja nende eraldamise kriteeriume.
Neljandas osas sätestatakse fondide ja EMKFi üldeeskirjad, mis käsitlevad juhtimist ja kontrolli, finantsjuhtimist, arvepidamist ja finantskorrektsioone.
[…]“.
Selle määruse artikli 2 punktis 4 on ette nähtud:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
4) „fondispetsiifilised eeskirjad“ – sätted, mis on sätestatud käesoleva määruse kolmandas või neljandas osas või kehtestatud kõnealuste osade alusel, või määruses, mis reguleerib üht või enamat artikli 1 neljandas lõigus loetletud Euroopa struktuuri- ja investeerimisfondi, või mis on kehtestatud sellise määruse alusel“.
Nimetatud määruse artiklis 120 „Kaasfinantseerimise määrade kehtestamine“ on sätestatud:
„1.   [Euroopa] Komisjoni rakenduskava vastuvõtvas otsuses määratakse kindlaks kaasfinantseerimise määr ja fondidest igale prioriteetsele suunale antav maksimumtoetus. Kui prioriteetne suund puudutab rohkem kui üht piirkonnakategooriat või rohkemat kui üht fondi, määratakse vajaduse korral iga piirkonnakategooria ja fondi kaasfinantseerimise määr kindlaks komisjoni otsusega.
2.   Komisjoni otsuses sätestatakse iga prioriteetse suuna jaoks, kas prioriteetse suuna kaasfinantseerimise määra kohaldatakse:
a)
rahastamiskõlblike kulude kogusummale, sealhulgas avaliku ja erasektori kulud; või
b)
avaliku sektori rahastamiskõlblikele kuludele.
3.   Rakenduskavade kaasfinantseerimise määr iga prioriteetse suuna tasandil ja asjakohasel juhul piirkonnakategooria ja fondi kaupa majanduskasvu ja tööhõivesse investeerimise eesmärgi raames ei tohi olla suurem kui:
a)
85% Ühtekuuluvusfondi puhul;
[…]
Komisjon teeb läbivaatamise, et hinnata, kas teises lõigus osutatud kaasfinantseerimise määra säilitamine on pärast 30. juunit 2017 põhjendatud, ning esitab vajaduse korral enne 30. juunit 2016 seadusandliku ettepaneku.
[…]“.
Sama määruse artikli 130 „Vahemaksete ja lõppmakse arvutamise ühised eeskirjad“ lõikes 1 on sätestatud:
„Komisjon hüvitab vahemaksetena 90% summast, mis saadakse, kui maksetaotlusse kantud prioriteedi rahastamiskõlblike kulude suhtes kohaldatakse rakenduskava vastuvõtmise otsuses sätestatud vastava prioriteedi kaasrahastamise määra. Komisjon otsustab, kas järelejäänud summad hüvitatakse vahemaksetena või nõutakse sisse vastavalt artiklile 139.“
Määruse nr 1303/2013 artikli 131 lõikes 1 on sätestatud:
„Maksetaotlused sisaldavad iga prioriteedi kohta:
a)
tegevuste elluviimisel toetusesaajate kantud ja makstud rahastamiskõlblike kulude kogusummat, nagu see on sertifitseerimisasutuse raamatupidamissüsteemis kirjendatud;
b)
tegevuste elluviimisel kantud avaliku sektori kulude kogusummat, nagu see on sertifitseerimisasutuse raamatupidamissüsteemis kirjendatud.
[…]“.
Selle määruse artikkel 135 „Tähtpäevad vahemaksetaotluste esitamiseks ja tasumiseks“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Sertifitseerimisasutus esitab vastavalt artikli 131 lõikele 1 korrapäraselt vahemaksetaotluse, mis hõlmab summasid, mis on kirjendatud tema raamatupidamissüsteemi aruandeaastal. Sertifitseerimisasutus võib vajaduse korral esitada need summad ka järgnevatel aruandeaastatel esitatavatesse maksetaotlustesse.
2.   Sertifitseerimisasutus esitab lõpliku vahemaksetaotluse 31. juuliks pärast eelmise aruandeaasta lõppu ja igal juhul enne järgmise aruandeaasta esimest vahemaksetaotlust.
3.   Esimest vahemaksetaotlust ei tohi esitada enne, kui komisjoni on teavitatud korraldusasutuste ja sertifitseerimisasutuste määramisest vastavalt artiklile 124.
4.   Vahemakseid ei või teha rakenduskava puhul, mille kohta ei ole komisjonile saadetud rakendamise aastaaruannet vastavalt fondispetsiifilistele eeskirjadele.
5.   Vabade vahendite olemasolul teeb komisjon vahemaksed hiljemalt 60 päeva jooksul pärast kuupäeva, mil maksetaotlus komisjonis registreeritakse.“
Nimetatud määruse artiklis 137, mis reguleerib raamatupidamisarvestuse ettevalmistamist, on sätestatud:
„1.   Komisjonile esitatakse iga rakenduskava kohta [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2012. aasta määruse (EL, Euratom) nr 966/2012, mis käsitleb Euroopa Liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantseeskirju ning millega muudetakse nõukogu määrust (EÜ, Euratom) nr 1605/2002 (
ELT 2012, L 298, lk 1
),] artikli 63 lõike 5 punktis a ning […] artikli 63 lõikes 6 osutatud raamatupidamise aastaaruanne. Raamatupidamise aastaaruanded hõlmavad aruandeaastat ja sisaldavad iga prioriteedi ning vajaduse korral fondi ja piirkonna kategooria tasandil:
a)
sertifitseerimisasutuse raamatupidamissüsteemi kirjendatud rahastamiskõlblike kulude summat, mis on kooskõlas artikli 131 ja artikli 135 lõikega 2 lisatud pärast aruandeaasta lõppu 31. juuliks komisjonile esitatud maksetaotlustesse, tegevuste rakendamisel tekkinud vastavate avaliku sektori kulude summat ja toetusesaajatele artikli 132 lõike 1 kohaselt tehtud vastavate maksete kogusummat;
[…]
d)
iga prioriteedi puhul punktist a lähtuvalt teatavaks tehtud kulude ja sama aruandeaasta maksetaotlustel deklareeritud kulude vastavusse viimist koos mis tahes erinevuste selgitusega.
2.   Kui liikmesriik jätab raamatupidamise aastaaruandest välja kulud, mis varem sisaldusid aruandeaasta vahemaksetaotluses, sest selle seaduslikkust ja korrektsust alles hinnatakse, võib kogu nimetatud kulu või selle osa, mis on osutunud seaduslikuks ja korrektseks, hõlmata järgmiste aruandeaastate vahemaksetaotlustesse.
[…]“.
Sama määruse artiklis 139 „Raamatupidamisarvestuse kontroll ja heakskiitmine“ on sätestatud:
„1.   Komisjon kontrollib dokumente, mille liikmesriigid on esitanud vastavalt artiklile 138. Liikmesriik esitab komisjoni taotlusel kogu vajaliku lisateabe, mis võimaldab komisjonil artiklis 84 seatud tähtajaks määrata kindlaks, kas raamatupidamise aastaaruanded on täielikud, täpsed ja õiged.
2.   Komisjon kiidab raamatupidamise aastaaruanded heaks, kui ta saab järeldada, et raamatupidamise aastaaruanded on täielikud, täpsed ja õiged. Komisjon teeb sellise järelduse, kui auditeerimisasutus on esitanud märkusega auditiarvamuse raamatupidamise aastaaruande täielikkuse, täpsuse ja õigsuse kohta, välja arvatud siis, kui komisjonil on konkreetseid tõendeid selle kohta, et auditiaruanne raamatupidamise aastaaruande kohta on ebausaldusväärne.
[…]
6.   Komisjon arvutab heakskiidetud raamatupidamise aastaaruannete alusel fondidest ja EMKFist aruandeaastal tasumisele kuuluva summa ning sellest tulenevad korrigeerimised maksetes liikmesriikidele. Komisjon võtab arvesse:
a)
artikli 137 lõike 1 punktis a osutatud arvestuskannete summat, millele kohaldatakse iga prioriteedi kaasrahastamismäära;
b)
komisjoni poolt selle aruandeaasta jooksul tehtud maksete kogusummat, mis koosneb:
i)
vahemaksete summadest, mille komisjon on tasunud vastavalt artikli 130 lõikele 1 ja artiklile 24, ning
ii)
artikli 134 lõike 2 alusel tasutud iga-aastaste eelmaksete summast.
7.   Pärast lõikes 6 osutatud arvutuste läbiviimist kiidab komisjon heaks iga-aastased eelmaksed ning tasub juurdemaksed 30 päeva jooksul pärast raamatupidamise aastaaruannete heakskiitmist. Kui liikmesriigilt on vaja summa sisse nõuda, esitab komisjon liikmesriigile sissenõudekorralduse, mis viiakse võimaluse korral täide nii, et see tasaarveldatakse liikmesriigile makstavate summadega järgmiste maksete puhul samasse rakenduskavva. Nimetatud sissenõudmine ei tähenda finantskorrektsiooni ning sellega ei kaasne fondide ja EMKFi toetuste vähenemine rakenduskavale. Tagasimakstud summad loetakse vastavalt [määruse nr 966/2012] artikli 177 lõikele 3 sihtotstarbeliseks tuluks.
[…]“.
Kohtuasja asjaolud
Üldkohus selgitas vaidluse tausta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 1–10 ja käesoleva menetluse vajadustest lähtudes võib selle kokku võtta järgmiselt.
Komisjon kiitis 9. juuli 2015. aasta rakendusotsusega C(2015)4823 final (edaspidi „2015. aasta rakendusotsus“), mis võeti vastu määruse nr 1303/2013 artikli 29 lõike 4 ja artikli 96 lõike 10 alusel (edaspidi „2015. aasta rakendusotsus“), heaks rakenduskava CCI 2014RO16M1OP001 „Suurtaristu“ teatud elementidele toetuse andmise Euroopa Regionaalarengu Fondist (ERF) ja Ühtekuuluvusfondist eesmärgi alusel, mis käsitleb investeeringuid majanduskasvu ja tööhõivesse Rumeenias ajavahemikul alates 1. jaanuarist 2014 kuni 31. detsembrini 2020 (edaspidi „rakenduskava“). Sellel rakenduskaval oli kaheksa prioriteetset suunda.
2015. aasta rakendusotsuse artikli 4 lõikes 3 koostoimes selle II lisaga määrati selle rakenduskava esimese ja teise prioriteetse suuna kaasfinantseerimise määraks 75% ning täpsustati, et seda määra kohaldatakse rahastamiskõlblikele avaliku sektori kuludele.
Rumeenia ametiasutused edastasid 6. juulil 2018 komisjonile lõpliku vahemaksetaotluse seoses aruandeaasta 2017/2018 rakenduskavaga vastavalt määruse nr 1303/2013 artikli 135 lõikele 2.
Komisjon muutis 12. detsembri 2018. aasta rakendusotsusega C(2018)8890 final (edaspidi „2018. aasta rakendusotsus“), mis võeti vastu määruse nr 1303/2013 artikli 96 lõike 10 alusel, 2015. aasta rakendusotsuse II lisa, suurendades rakenduskava esimese ja teise prioriteetse suuna kaasfinantseerimise määra 85%-ni.
Rumeenia ametiasutused palusid Rumeenia ametivõimude ja komisjoni 15. jaanuari 2019. aasta koosolekul, et aruandeaasta 2017/2018 suhtes kohaldataks 2018. aasta rakendusotsuses kindlaks määratud rakenduskava esimesele ja teisele prioriteetsele suunale 2015. aasta rakendusotsuses kindlaks määratud 75% kaasfinantseerimise määra asemel 85% kaasfinantseerimise määra. Komisjon märkis vastuseks sellele taotlusele, et kõnealuse aruandeaasta jaoks 2018. aasta rakendusotsuses määratud 85% kaasfinantseerimise määra kohaldamine ei ole kooskõlas dokumendi „Suunised liikmesriikidele raamatupidamisarvestuse ettevalmistamise, kontrolli ja heakskiitmise kohta“ komisjoni poolt 3. detsembril 2018 kehtestatud redaktsioonis esitatud suunistega.
Rumeenia ametiasutused edastasid 15. veebruaril 2019 määruse nr 1303/2013 artikli 138 punkti a alusel komisjonile aruandeaasta 2017/2018 rakenduskava raamatupidamisaruanded.
Rumeenia ametiasutused kordasid 8. märtsi ja 13. mai 2019. aasta kirjades komisjonile oma taotlust kohaldada aruandeaasta 2017/2018 rakenduskava esimesele ja teisele prioriteetsele suunale 85% kaasfinantseerimise määra.
Komisjon kinnitas 17. mai 2019. aasta kirjas Rumeenia ametiasutustele, et aruandeaasta 2017/2018 rakenduskava esimese ja teise prioriteetse suuna puhul ei ole kohaldatav 85% kaasfinantseerimise määr. Ta selgitas eelkõige, et programmiperioodi 2014–2020 raames ja vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 15 mainitud suunistele kohaldatakse kaasfinantseerimise määra igasuguseid muudatusi üksnes jooksvate ja tulevaste aruandeaastate suhtes vastavalt raamatupidamise aastasuse põhimõttele.
Komisjon võttis 23. mail 2019 vastu vaidlusaluse otsuse, millega see institutsioon ühelt poolt kiitis määruse nr 1303/2013 artikli 139 lõigete 2 ja 3 alusel heaks aruandeaasta 2017/2018 rakenduskava raamatupidamisaruanded ning arvutas teiselt poolt heakskiidetud raamatupidamisaruannete alusel vastavalt selle määruse artikli 139 lõikele 6 Ühtekuuluvusfondist ja ERFist kõnealusel aruandeaastal tasumisele kuuluva summa. Selle otsuse lisast nähtub, et komisjon kohaldas kõnealuse summa arvutamisel asjaomase rakenduskava esimese ja teise prioriteetse suuna suhtes 75% kaasfinantseerimise määra, nagu see on kindlaks määratud 2015. aasta rakendusotsuses.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Rumeenia palus Üldkohtu kantseleisse 30. juulil 2019 saabunud hagiavalduses tühistada vaidlusalune otsus osaliselt osas, milles komisjon kohaldas rakenduskava esimesele ja teisele prioriteetsele suunale 75%, mitte 85% kaasfinantseerimise määra.
Rumeenia esitas oma hagi põhjenduseks kaks väidet, millest esimese kohaselt on rikutud määruse nr 1303/2013 artikli 120 lõiget 3 ja artikli 139 lõiget 6 ning õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet ja teise kohaselt on rikutud ELTL artikli 296 teises lõigus ette nähtud põhjendamiskohustust ning hea halduse põhimõtet.
Üldkohus jättis vaidlustatud kohtuotsusega hagi tervikuna rahuldamata, leides, et need väited on põhjendamata.
Mis puudutab eelkõige esimese väite esimest osa, mille kohaselt on rikutud määruse nr 1303/2013 artikli 120 lõiget 3 ja artikli 139 lõiget 6, siis lükkas Üldkohus selle väiteosa tagasi, tõlgendades vaidlustatud kohtuotsuse punktides 29–51 kõigepealt seda sätet grammatiliselt, kontekstipõhiselt ja teleoloogiliselt ning analüüsides seejärel vaidlustatud kohtuotsuse punktides 53–71 Rumeenia selle väite põhjenduseks esitatud argumente, et määruse nr 1303/2013 artikli 139 lõike 6 punkti a kohaselt on kohaldatav kaasfinantseerimise määr raamatupidamise aastaaruannete heakskiitmise ajal kehtiv määr.
Poolte nõuded
Rumeenia palub oma apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
teha lõplik otsus Üldkohtule esitatud hagi kohta, tühistades vaidlusaluse otsuse osas, milles komisjon kohaldas rakenduskava esimesele ja teisele prioriteetsele suunale 75%, mitte 85% kaasfinantseerimise määra, ning teise võimalusena saata asi tagasi Üldkohtule hagi lahendamiseks, ning
–
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja
–
mõista kohtukulud välja Rumeenialt.
Apellatsioonkaebus
Apellant põhjendab oma apellatsioonkaebust kolme väitega, millest esimene on, et määruse nr 1303/2013 artikli 139 lõike 6 punkti a tõlgendamisel ja kohaldamisel koostoimes selle määruse artikli 137 lõike 1 punktidega a ja d ning lõikega 2, artikliga 131, artikli 135 lõikega 2 ning artikli 139 lõigetega 1, 2 ja 7 on rikutud õigusnormi, ning teine väide on, et aastase raamatupidamisarvestuse põhimõtte tõlgendamisel ja kohaldamisel on rikutud õigusnormi, ning kolmas, et tagasiulatuva jõu põhimõtte tõlgendamisel ja kohaldamisel on rikutud õigusnormi.
Esimene väide
Poolte argumendid
Oma esimeses väites heidab Rumeenia Üldkohtule sisuliselt ette, et viimane tõlgendas ja kohaldas vääralt määruse nr 1303/2013 artikli 139 lõike 6 punkti a koostoimes selle määruse artikli 137 lõike 1 punktidega a ja d ning lõikega 2, artikliga 131, artikli 135 lõikega 2 ning artikli 139 lõigetega 1, 2 ja 7, kui ta leidis, et Ühtekuuluvusfondist ja ERFist tasumisele kuuluva summa arvutamisel arvesse võetav kaasfinantseerimise määr kindla aruandeaasta suhtes on see määr, mis kehtib kuupäeval, mil asjaomane liikmesriik esitas lõpliku vahemaksetaotluse, mis vastab kõnealusele aruandeaastale, kuna ühelt poolt on kõik rahastamiskõlblikud kulud, mida komisjon neist fondidest tasumisele kuuluva summa arvutamisel arvesse võtab, need kulud, mis on esitatud lõplikus vahemaksetaotluses, ning teiselt poolt on rahastamiskõlblikud kulud ja kaasrahastamismäär, mida kohaldatakse kõnealustele kuludele, kaks olemuslikult seotud elementi, mille alusel arvutatakse nimetatud fondidest tasumisele kuuluv summa.
Täpsemalt heidab apellant Üldkohtule esimesena ette, et viimane leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 38, 39, 60 ja 68, et lõplikus vahemaksetaotluses märgitud kulutuste summa on Ühtekuuluvusfondi ja ERFi makstava summa arvutamise alus, samas kui apellandi arvates võimaldab kõnealuse summa kindlaks määrata üksnes heakskiidetud raamatupidamisaruannetes märgitud kulude summa, kuna ainult need aruanded peegeldavad ammendavalt ja lõplikult rahastamiskõlblikke kulusid.
Üldkohus samastas selliselt ekslikult lõplikus vahemaksetaotluses esitatud rahastamiskõlblike kulude kogusumma, mis vastab teatavale aruandeaastale, ja seda aruandeaastat puudutavates heakskiidetud raamatupidamisaruannetes sisalduvate rahastamiskõlblike kulude kogusumma, kuigi need kaks summat on erinevad ning vastavalt määruse nr 1303/2013 artikli 139 lõikele 6 arvutab komisjon Ühtekuuluvusfondist ja ERFist tasumisele kuuluva summa heakskiidetud raamatupidamise aastaaruannete alusel.
Asjaolu, et liikmesriik võib vastavalt määruse nr 1303/2013 artikli 137 lõikele 2 jätta raamatupidamise aastaaruandest välja kulud, mis varem sisaldusid aruandeaasta vahemaksetaotluses, sest selle seaduslikkust ja korrektsust alles hinnatakse, näitab, et lõplik vahemaksetaotlus ja komisjoni heakskiidetud raamatupidamise aastaaruanded võivad kajastada erinevaid kulusid.
Teisena väidab apellant, et see samastamine Üldkohtu poolt on vastuolus usaldusväärse finantsjuhtimise põhimõttega, määruse nr 1303/2013 sätetega, mis käsitlevad raamatupidamise aastaaruannete edastamist ja heakskiitmist, ning menetlustagatistega, mis on seotud Ühtekuuluvusfondi ja ERFi terviklikkuse tagamisele suunatud raamatupidamisarvestuse heakskiitmise etapiga.
Selles kontekstis vaidlustab apellant vaidlustatud kohtuotsuse punktis 59 esitatud Üldkohtu hinnangu, mille kohaselt kindla aruandeaasta raamatupidamisarvestuse koostamise, kontrollimise ja heakskiitmise menetlus on „formaalne“.
Kolmandana väidab apellant, et kuna Üldkohus kinnitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 40, et tasumisele kuuluva summa arvutamisel võtab komisjon arvesse ka tema poolt aruandeaastal tehtud maksete kogusummat, mis hõlmab eelkõige selle institutsiooni poolt määruse nr 1303/2013 artikli 130 lõike 1 alusel tehtud vahemakseid, siis on Üldkohus rikkunud õigusnormi.
Tasumisele kuuluv summa on nimelt ühelt poolt kumulatiivne summa, mis kujutab endast Ühtekuuluvusfondi ja ERFi toetuse kogusummat aruandeaastal, mis arvutatakse kõikidele raamatupidamisaruannetes tõendatud ja komisjoni poolt heaks kiidetud kulutustele kehtivat kaasfinantseerimise määra kohaldades, mistõttu tasumisele kuuluva summa kindlaksmääramine eeldab uut arvutust, mis on täiesti sõltumatu aruandeaasta jooksul varem tehtud maksetest. Teiselt poolt kujutavad vahemaksed endast ainult ühte tegurit, mida võetakse allesjäänud tasumisele kuuluva summa kindlaksmääramisel arvesse. Nii arvatakse aruandeaasta jooksul tehtud maksed, sealhulgas vahemaksed, tasumisele kuuluvast kogusummast maha, mis võimaldab tuvastada Ühtekuuluvusfondist ja ERFist liikmesriikidele või liikmesriikide poolt neile fondidele võlgnetava jääksumma.
Komisjon vaidleb apellandi argumentidele vastu.
Euroopa Kohtu hinnang
Esimesena tuleb täpsustada, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 37, mida apellant ei ole vaidlustanud, märkis Üldkohus pärast seda, kui ta oli tuvastanud, et lõplik vahemaksetaotlus esitatakse pärast konkreetse aruandeaasta lõppu, et nimetatud taotlus „on Ühtekuuluvusfondist ja ERFist tasumisele kuuluva summa arvutamise aluseks“.
Selle punkti sõnastusest ja eelkõige sellele sedastusele järgnevast sõnast „nimelt“ nähtub, et see põhineb Üldkohtu hinnangul, mis on esitatud selle punkti teises lauses, nimelt et lõplik vahemaksetaotlus on aluseks nii rahastamiskõlblike kulude – mida komisjon võtab arvesse määruse nr 1303/2013 artikli 139 lõike 6 punkti a alusel – kindlaksmääramisel kui ka vahemaksete kogusumma – mida komisjon võtab arvesse nimetatud lõike 6 punkti b alusel – kindlaksmääramisel.
Nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 38–41, sisaldavad selle kohtuotsuse punktid 38 ja 39, millele apellant vastu vaidleb, põhjendusi, mille alusel anti hinnang, et lõplik vahemaksetaotlus on aluseks nende kulude kindlaksmääramisele, mida komisjon määruse nr 1303/2013 artikli 139 lõike 6 punkti a alusel arvesse võttis. Üldkohus tõlgendas eelkõige viimati nimetatud punktides seda sätet selle konteksti arvestades.
Sellega seoses tuleb korrata, et määruse nr 1303/2013 artikli 139 lõike 6 punkti a kohaselt võtab komisjon Ühtekuuluvusfondist ja ERFist aruandeaasta eest tasumisele kuuluva summa arvutamisel arvesse selle määruse artikli 137 lõike 1 punktis a osutatud arvestuskannete summat, millele kohaldatakse iga prioriteedi kaasrahastamismäära.
Määruse nr 1303/2013 artikli 137 lõike 1 punkt a näeb ette, et aruandeaasta raamatupidamisaruanded sisaldavad muu hulgas sertifitseerimisasutuse raamatupidamissüsteemi kirjendatud rahastamiskõlblike kulude summat, mis on lisatud kooskõlas artikli 131 ja artikli 135 lõikega 2 lisatud pärast aruandeaasta lõppu 31. juuliks komisjonile esitatud maksetaotlustesse.
Nimetatud määruse artikli 131 lõikes 1 on sätestatud, et maksetaotlused sisaldavad iga prioriteedi kohta ühelt poolt tegevuste elluviimisel toetusesaajate kantud ja makstud rahastamiskõlblike kulude kogusummat, nagu see on sertifitseerimisasutuse raamatupidamissüsteemis kirjendatud, ning teiselt poolt tegevuste elluviimisel kantud avaliku sektori kulude kogusummat, nagu see on nimetatud asutuse raamatupidamissüsteemis kirjendatud.
Määruse nr 1303/2013 artikli 135 lõigetes 1 ja 2 on omakorda vastavalt ette nähtud ühelt poolt, et sertifitseerimisasutus esitab vastavalt selle määruse artikli 131 lõikele 1 korrapäraselt vahemaksetaotluse, mis hõlmab summasid, mis on kirjendatud tema raamatupidamissüsteemi aruandeaastal, ja teiselt poolt, et see asutus esitab lõpliku vahemaksetaotluse 31. juuliks pärast eelmise aruandeaasta lõppu ja igal juhul enne järgmise aruandeaasta esimest vahemaksetaotlust.
Käesoleva kohtuotsuse punktides 39–42 esitatud sätetest tuleneb esiteks, et kindlat aruandeaastat puudutavad raamatupidamisaruanded võivad sisaldada üksnes neid rahastamiskõlblikke kulusid, mis on aruandeaasta jooksul välja makstud ja kantud sertifitseerimisasutuse raamatupidamissüsteemi ning mille viimane on deklareerinud komisjonile esitatud vahemaksetaotlustes.
Teiseks sisaldab iga vahemaksetaotlus välja makstud rahastamiskõlblike kulude, mis on aruandeaastal välja makstud ja kirjendatud sertifitseerimisasutuse raamatupidamissüsteemis, arvutust algusest peale, mistõttu lõplik vahemaksetaotlus, mille võib esitada hiljemalt 31. juulil pärast selle aruandeaasta lõppu, väljendab kõnealuse aruandeaasta deklareeritud rahastamiskõlblike kulude kogusummat, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 38 ja 68 tõdes ja apellant oma apellatsioonkaebuses ka ise tunnistab.
Kolmandaks lõpetab lõplik vahemaksetaotlus seega nende rahastamiskõlblike kulude deklareerimise, mis vastavad kõnealusele aruandeaastale, kuna asjaomane liikmesriik ei saa enam pärast selle esitamist esitada rahastamiskõlblikke kulusid selle aruandeaasta eest makse tegemiseks, nagu tõdes ka Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 38. Sellest järeldub, et kõik tasumisele kuuluvad kulud, mis vastavad aruandeaastale, mis võidakse kanda selle aruandeaasta kohta heaks kiidetud raamatupidamisarvestusse, mille alusel arvutatakse selle aruandeaasta eest Ühtekuuluvusfondi ja ERFi tasumisele kuuluv summa, on need, mis on esitatud lõplikus vahemaksetaotluses.
Järelikult tuleneb määruse nr 1303/2013 artikli 139 lõike 6 punktist a koostoimes selle määruse artikli 131 lõikega 1, artikli 135 lõigetega 1 ja 2 ning artikli 137 lõike 1 punktiga a, et lõplik vahemaksetaotlus kujutab endast nende kulude kindlaksmääramise alust, mida komisjon võtab arvesse nimetatud määruse artikli 139 lõike 6 punkti a alusel ning seega selle summa arvutamisel, mis vastab Ühtekuuluvusfondist ja ERFist tasumisele kuuluvale summale, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 37 nentis, mistõttu antud aruandeaastale vastavas lõplikus vahemaksetaotluses esitatud rahastamiskõlblike kulude kogusumma on „aluseks“ neist fondidest sellel aruandeaastal tasumisele kuuluvate summade arvutamisele.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktide 37–41 koostoimeline tõlgendamine võimaldab aga tõdeda, et just selline on järeldus, millele Üldkohus jõudis selle kohtuotsuse punktis 39, kui ta otsustas, et määruse nr 1303/2013 artikli 139 lõike 6 punkti a tõlgendamine koostoimes selle määruse artikli 137 lõike 1 punktiga a ja artikli 135 lõikega 2, mis viitavad järjestikku üksteisele, näitab seega, et rahastamiskõlblikud kulud, mida komisjon Ühtekuuluvusfondist ja ERFist tasumisele kuuluva summa arvutamisel arvesse võtab, on need kulud, mis on registreeritud asjaomase aruandeaasta jooksul sertifitseerimisasutuse raamatupidamissüsteemis ja mis on esitatud lõplikus vahemaksetaotluses.
Apellant selgitas seda järeldust ka oma apellatsioonkaebuse punktis 46, milles ta märkis, et „[Ühtekuuluvusfondist ja ERFist] tasumisele kuuluva summa kindlaksmääramiseks tuleb kõigepealt arvutada sertifitseerimisasutuse raamatupidamissüsteemis kirjendatud kulude kogusumma, mis sisaldus komisjonile esitatud vahemaksetaotlustes“, ning et „[k]una igas vahemaksetaotluses esitatakse raamatupidamisarvestuses kirjendatud kulude arvutus algusest peale, siis peab lõplik vahemaksetaotlus kajastama aruandeaastal deklareeritud kulude kogusummat“. Seega leiab apellant ise samadel põhjustel nagu Üldkohus, et lõplik vahemaksetaotlus on Ühtekuuluvusfondi ja ERFi tasumisele kuuluva summa arvutamise alus, ilma et see tähendaks selles taotluses esitatud kulude ja heakskiidetud raamatupidamisaruannetes sisalduvate kulude samastamist.
Lõpuks tuleb märkida, et tuginedes asjaolule, et aruandeaastaga seotud rahastamiskõlblikud kogukulud on kindlaks määratud selle aruandeaasta lõpliku vahemaksetaotluse esitamise ajal, järeldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 39, et määruse nr 1303/2013 ülesehitusega näib olevat kooskõlas, et nendele kuludele kohaldatava kaasrahastamismäära kindlaksmääramine järgib sama loogikat, mistõttu selleks on see määr, mis kehtis hiljemalt lõpliku vahemaksetaotluse esitamise ajal.
Seega tuleneb see, et Üldkohus võttis kohaldatava kaasfinantseerimise määra kindlaksmääramisel arvesse lõpliku vahemaksetaotluse esitamise kuupäeva, üksnes Üldkohtu poolt õigesti tehtud järeldustest, mille kohaselt ühelt poolt väljendab lõplik vahemaksetaotlus rahastamiskõlblike kulude kogusummat, mis oli kirjendatud sertifitseerimisasutuse raamatupidamissüsteemis asjaomasel aruandeaastal ja esitatud makse tegemiseks selle aruandeaasta suhtes, ning teiselt poolt, et kõnealune taotlus lõpetab nende rahastamiskõlblike kulude aruande, mis vastavad sellele aruandeaastale, mistõttu asjaomane liikmesriik ei saa enam pärast selle esitamist deklareerida rahastamiskõlblikke kulusid selle aruandeaasta eest makse tegemiseks.
Selles kontekstis tuleb rõhutada, et asjaolu, et teatud rahastamiskõlblikud kulud, mis on toodud lõplikus vahemaksetaotluses, võidakse raamatupidamisarvestusest välja jätta eelkõige seetõttu, et see on õigusvastane, ei muuda kuidagi – nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 68 õigesti märkis – käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis toodud järeldusi, millele Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 39 tehtud järeldusele jõudmiseks tugines.
Seega vastupidi sellele, mida väidab apellant, ei võimalda vaidlustatud kohtuotsuse punktides 38, 39 ja 68 esitatud põhjendused asuda seisukohale, et Üldkohus samastas lõplikus vahemaksetaotluses märgitud rahastamiskõlblike kulude kogusumma, mis vastab kindlaksmääratud aruandeaastale, ja seda aruandeaastat puudutavates heakskiidetud raamatupidamisaruannetes sisalduvate rahastamiskõlblike kulude kogusumma ning omistas seega kaudselt kõnealuses taotluses märgitud rahastamiskõlblike kulude kogusummale lõpliku laadi. Neist põhjendustest ei saa ka järeldada, et selleks, et jõuda järeldusele, mille kohaselt kindla aruandeaasta suhtes kohaldatava kaasfinantseerimise määra kindlaksmääramisel aluseks võetav kuupäev on sellele aruandeaastale vastava lõpliku vahemaksetaotluse esitamise kuupäev, tugines Üldkohus sellisele samastamisele. Sama kehtib ka vaidlustatud kohtuotsuse punkti 60 kohta, milles korratakse selle kohtuotsuse punktis 39 esitatud järeldust.
Järelikult ei ole apellandi argumendid, nagu need on käesoleva kohtuotsuse punktides 28–30 kokkuvõtlikult esitatud, põhjendatud.
Teisena ei ole põhjendatud ka apellandi argument, mille kohaselt kahjustab see, kui kohaldatava kaasfinantseerimise määra kindlaksmääramisel võetakse arvesse lõpliku vahemaksetaotluse esitamise kuupäeva, raamatupidamisarvestuse koostamist, edastamist, läbivaatamist ja heakskiitmist ning Ühtekuuluvusfondi ja ERFi terviklikkuse tagamiseks raamatupidamisarvestuse heakskiitmisega seotud menetlustagatisi.
Nimelt piisab, kui märkida, et need menetlused peavad igal juhul toimuma vastavalt määruse nr 1303/2013 sätetele ja usaldusväärse finantsjuhtimise põhimõttele ning seega ei oma tähtsust, kas arvesse võetav kuupäev on lõpliku vahemaksetaotluse kuupäev või raamatupidamisarvestuse heakskiitmise kuupäev.
Lisaks, vastupidi sellele, mida väidab apellant, ei alahinnanud Üldkohus mingil moel selle menetluse tähtsust, mis puudutab kindla aruandeaasta raamatupidamisarvestuse koostamist, kontrolli ja heakskiitmist Ühtekuuluvusfondist ning ERFist tasumisele kuuluva summa arvutamiseks, omistades sellele menetlusele ametliku laadi.
Lisaks asjaolule, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 58 tunnistas Üldkohus sõnaselgelt, et see menetlus on sel eesmärgil „ülioluline“, kuna – nagu väidab apellant – see võimaldab komisjonil kontrollida, kas asjaomase liikmesriigi esitatud raamatupidamisarvestus on terviklik, täpne ja õige, siis – nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 59 – on „ametlik“ laad, mille Üldkohus sellele menetlusele omistas, eranditult seotud faktilise asjaoluga, mille Üldkohus õigesti tuvastas, et see menetlus seisneb rahastamiskõlblike kulude, mille liikmesriigid on kindlaks määranud tulenevalt oma komisjonile esitatud vahemaksetaotlustest, tagantjärele kontrollis, mistõttu nimetatud menetluse tulemusel ei saa raamatupidamisarvestusse kanda kulusid, mida ei ole nendes taotlustes esitatud.
Kolmandana ja viimasena tuleb märkida seoses apellandi argumendiga, milles ei nõustuta vaidlustatud kohtuotsuse punktiga 40, et kuna selles punktis üksnes korratakse määruse nr 1303/2013 artikli 139 lõike 6 punkti b ja artikli 130 lõike 1 sisu, siis ei saa selles olla rikutud õigusnormi.
Neil asjaoludel tuleb esimene väide tagasi lükata.
Teine väide
Poolte argumendid
Teises väites kinnitab apellant sisuliselt, et kuna Üldkohus asus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 50 seisukohale, et kui aruandeaastal tekkinud ja raamatupidamissüsteemis kirjendatud kuludele kohaldada kaasfinantseerimise määra, mis on kindlaks määratud pärast lõpliku vahemaksetaotluse esitamist, rikutaks põhimõtteliselt raamatupidamise aastasuse põhimõtet, tõlgendas ja kohaldas ta seda põhimõtet vääralt.
Apellant väidab, et kui konkreetse aruandeaasta suhtes kohaldatakse kaasfinantseerimise määra, mis on kindlaks määratud pärast sellele aruandeaastale vastava lõpliku vahemaksetaotluse kuupäeva, kuid enne selle aruandeaasta raamatupidamisaruande lõpetamist, nagu 2018. aasta rakendusotsuses kehtestatud kaasfinantseerimise määr, siis on see raamatupidamise aastasuse põhimõttega kooskõlas.
Apellant leiab, et isegi kui kulusid deklareeritakse vahemaksetaotluste teel järkjärguliselt, liidetakse need raamatupidamisarvestuste heakskiitmiseks ning Ühtekuuluvusfondist ja ERFist tasumisele kuuluva summa arvutamiseks, vastates aruandeaastal registreeritud rahastamiskõlblike kulude kogusummale, mis võimaldab ajakohastada kaasfinantseerimise määra igal ajal kuni raamatupidamisarvestuse heakskiitmise kuupäevani ja tasumisele kuuluva summa arvutamiseni, ilma et ajakohastatud kaasfinantseerimise määra kohaldamine tooks kaasa komisjoni poolt juba tehtud vahemaksete uuesti arvutamise.
Komisjon vaidleb apellandi argumentidele vastu.
Euroopa Kohtu hinnang
Nagu Üldkohus tuvastas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 34 ja 35, mida apellant ei ole vaidlustanud, põhineb määrusega nr 1303/2013 kehtestatud Euroopa struktuuri- ja investeerimisfondide ühise haldamise süsteem raamatupidamisarvestuse aastasuse põhimõttel, mis eeldab muu hulgas, et selles määruses ette nähtud menetlused, mis puudutavad nii Ühtekuuluvusfondist ja ERFist tasumisele kuuluvate kulude finantsjuhtimist kui ka raamatupidamisarvestuse koostamist, kontrolli ja heakskiitmist, põhinevad sellel põhimõttel, mistõttu võetakse nende puhul aluseks ainult periood, milleks on aruandeaasta.
Seega nõuab raamatupidamise aastasuse põhimõte, et andmed, mida tuleb kindla aruandeaasta suhtes Ühtekuuluvusfondist ja ERFist tasumisele kuuluva summa arvutamisel arvesse võtta – st vastavalt määruse nr 1303/2013 artikli 139 lõike 6 punktidele a ja b rahastamiskõlblikud kulud, kohaldatav kaasfinantseerimise määr ning komisjoni tehtud maksed –, peavad olema seotud selle aruandeaastaga, kui liidu seadusandja ei ole ette näinud teisiti.
Seega võib vastavalt raamatupidamise aastasuse põhimõttele ühelt poolt võtta kindla aruandeaasta suhtes Ühtekuuluvusfondist ja ERFist tasumisele kuuluva summa arvutamisel arvesse üksnes neid rahastamiskõlblikke kulusid, mis on kirjendatud sertifitseerimisasutuse raamatupidamissüsteemis selle „aruandeaasta jooksul“ ja mis esitati komisjonile vahemaksetaotluste alusel väljamaksmiseks, nagu tuleneb määruse nr 1303/2013 artikli 139 lõike 6 punktist a koostoimes selle määruse artikli 137 lõike 1 punktiga a, artikli 131 lõikega 1 ja artikliga 135. Teiselt poolt tuleb sel eesmärgil arvesse võtta üksnes makseid, mis on tehtud „selle aruandeaasta jooksul“, nagu nähtub nimetatud määruse artikli 139 lõike 6 punktist b.
Kohaldatava kaasfinantseerimise määra kohta tuleb märkida, et see määr viitab lõpuks sellele protsendile aruandeperioodi rahastamiskõlblike liikmesriigi kulude kogusummast, mille katab liit.
Kuigi määruses nr 1303/2013 ei ole küll täpsustatud, milline kaasfinantseerimise määr on kohaldatav Ühtekuuluvusfondist ja ERFist kindla aruandeaasta suhtes tasumisele kuuluva summa arvutamiseks, kui kindlaks määratud kaasfinantseerimise määra muudetakse pärast sellele aruandeaastale vastava lõpliku vahemaksetaotluse esitamist, kuid enne sama aruandeaasta raamatupidamisarvestuse heakskiitmist, saab siiski kooskõlas määruse nr 1303/2013 aluseks oleva raamatupidamise aastasuse põhimõttega kaasfinantseerimise määr olla üksnes kõnealusel aruandeaastal kehtinud kaasfinantseerimise määr, mis kõnesoleval juhul on 2015. aasta rakendusotsuses kehtestatud kaasfinantseerimise määr.
Asjaolu, et Ühtekuuluvusfondist ja ERFist kindla aruandeaasta suhtes tasumisele kuuluv summa arvutatakse pärast selle aruandeaasta raamatupidamisarvestuse heakskiitmist ja seega pärast selle aruandeaasta lõppu, ei mõjuta järelikult kuidagi nimetatud aruandeaasta suhtes kohaldatava kaasfinantseerimise määra kindlaksmääramist ning see asjaolu ei mõjuta kuidagi rahastamiskõlblike kulude ja komisjoni tehtud maksete, mida tuleb arvutamisel arvesse võtta, kindlaksmääramist.
Nimelt tuleneb selline asjaolu faktist, et komisjon peab vastavalt oma kohustustele, mis on seotud sellega, et ta vastutab liidu eelarve täitmise eest, tagama, et liikmesriigid kasutavad Euroopa struktuuri- ja investeerimisfonde seaduslikult ja nõuetekohaselt, ning ta ei saa neid vahendeid kasutada ilma enne kontrollimata, kas nimetatud fondidest toetuste andmise tingimused, nagu need on ette nähtud määruses nr 1303/2013, on täidetud. Neid kontrollitoiminguid võib aga teha nende laadist tulenevalt alles pärast asjaomase aruandeaasta lõppu, kõnealuse aruandeaastaga seotud raamatupidamisarvestuse kontrolli ja heakskiitmise menetluse raames.
Käesoleva kohtuotsuse punktis 68 esitatud järeldus peab paika seda enam, et nagu nähtub määruse nr 1303/2013 artikli 130 lõikest 1, arvutatakse komisjoni poolt liikmesriigile aruandeaastal pärast vahemaksetaotlusi tehtavad vahemaksete hüvitised nii, et neis taotlustes märgitud rahastamiskõlblikele kuludele kohaldatakse nende taotluste esitamise ajal kehtinud kaasfinantseerimise määra, millele apellant vastu ei vaidle.
Oleks aga ebaloogiline arvutada Ühtekuuluvusfondist ja ERFist aruandeaastal tasumisele kuuluv summa, kohaldades rahastamiskõlblikele kuludele, mida asjaomane liikmesriik sel aruandeaastal kandis, teistsugust kaasfinantseerimise määra kui see, mida kohaldati kogu selle aruandeaasta jooksul, et arvutada vahemaksed, mis on seotud komisjoni poolt juba hüvitatud kulutustega.
Seega ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 50, et kui aruandeaastal kantud ja raamatupidamissüsteemis registreeritud kulude suhtes kohaldataks kaasrahastamismäära, mis võetaks vastu pärast lõplikku vahemaksetaotlust, siis eirataks sisuliselt raamatupidamise aastasuse põhimõtet.
Järelikult tuleb teine väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kolmas väide
Poolte argumendid
Kolmandas väites heidab apellant Üldkohtule sisuliselt ette, et viimane tõlgendas ja kohaldas vääralt tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtet, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 65, et 2018. aasta rakendusotsuses ette nähtud kaasfinantseerimise määra kohaldamine aruandeaasta 2017/2018 suhtes tooks kaasa selle otsuse tagasiulatuva kohaldamise.
Sellega seoses tuleb esimesena märkida, et kuigi apellant möönab, et aruandeaasta 2017/2018 lõppes 30. juunil 2018 ja lõplik vahemaksetaotlus edastati 2018. aasta juuli alguses, väidab ta, et vastupidi Üldkohtu poolt tuvastatule ei saa Rumeenia õiguslikku olukorda pidada lõplikult selgeks 12. detsembril 2018, mil 2018. aasta rakendusotsus tehti, ning see olukord võis veel vastupidi kuni raamatupidamisarvestuse heakskiitmise kuupäevani muutuda.
Sellest annab tunnistust asjaolu, et aruandeaastat puudutavad haldusmenetlused toimuvad pärast seda aruandeaastat hõlmavat perioodi ning võivad potentsiaalselt muuta liikmesriigi ja komisjoni vahel lõpliku vahemaksetaotluse alusel tekkinud õigussuhet, ja seda kuni raamatupidamisarvestuse heakskiitmiseni.
Teisena, leides, et raamatupidamisarvestuse esitamine ja heakskiitmine kujutavad endast aruandeaasta suhtes esitatavate vahemaksetaotluste hilisemaid tagajärgi, väidab apellant, et isegi kui asutaks seisukohale, et liikmesriigi õiguslik olukord on lõplikult selge vahemaksetaotluse esitamise hetkel, nõuab tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtte kohaldamine uue kaasfinantseerimise määra kohaldamist, kuna vastavalt sellele põhimõttele kohaldatakse uut õigusnormi kohe varasema seaduse alusel tekkinud õigusliku olukorra hilisematele tagajärgedele.
Kolmandana väidab apellant, et kaasfinantseerimise määra tagasiulatuv kohaldamine eeldab tegelikult nende summade arvutamist, mis kuuluvad tasumisele aruandeperioodide eest, mille raamatupidamisarvestus on juba lõpetatud ja mis ei ole enam seotud haldustoimingutega, mis võivad muuta liikmesriigi ja komisjoni vahelisi õigussuhteid, millega käesoleval juhul tegemist ei ole.
Komisjon vaidleb apellandi argumentidele vastu.
Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb märkida, et olles otsustanud, et määruse nr 1303/2013 grammatilisest, kontekstipõhisest ja teleoloogilisest tõlgendusest tuleneb, et Ühtekuuluvusfondi ja ERFi tasumisele kuuluva summa arvutamisel kindla aruandeaasta suhtes kohaldatav kaasfinantseerimise määr on vastavalt selle määruse artikli 139 lõike 6 punktile a see, mis kehtis ajal, mil asjaomane liikmesriik esitas asjaomase aruandeaasta kohta lõpliku vahemaksetaotluse, analüüsis ja lükkas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 52–71 tagasi Rumeenia selle väite põhjenduseks esitatud argumendid, et määruse nr 1303/2013 nimetatud artikli 139 lõike 6 punkti a alusel kohaldatav kaasfinantseerimise määr on raamatupidamisarvestuse heakskiitmise ajal kehtiv määr.
Täpsemalt analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 57–65 argumenti, mille kohaselt teatud aruandeaastat puudutavad menetlused jäävad pooleli kuni hetkeni, mil kiidetakse heaks raamatupidamisarvestus ning arvutatakse Ühtekuuluvusfondist ja ERFist tasumisele kuuluv summa.
Sellega seoses lükkas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 58–60 selle argumendi tagasi, märkides selle kohtuotsuse punktis 59, et ükskõik kui oluline see ka ei oleks, on raamatupidamisarvestuse heakskiitmise menetlusetapi eesmärk üksnes tagantjärele kontrollida kulusid, mida asjaomane liikmesriik on lisanud oma aruandeaastaga seotud vahemaksetaotlustesse ja mis kajastuvad lõplikus vahemaksetaotluses, mistõttu selle etapi tulemus ei saa olla see, et raamatupidamisarvestusse kantakse kulud, mida selles viimati nimetatud taotluses ei ole.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 60 lisas Üldkohus, et just sel põhjusel, nagu on märgitud eespool punktis 39, on rahastamiskõlblikud kulud, mida komisjon Ühtekuuluvusfondist ja ERFist tasumisele kuuluva summa arvutamisel arvesse võtab, need, mis kajastati vaadeldaval aruandeaastal sertifitseerimisasutuse raamatupidamissüsteemis ning esitati lõplikus vahemaksetaotluses. Üldkohus järeldas seega, et kaasfinantseerimise määr, mida nimetatud kuludele kohaldatakse, peaks seega järgima sama loogikat, kuna liidu seadusandja ei ole selle kohta esitanud mingeid muid täpsustusi. Teisisõnu, kohaldatav kaasfinantseerimise määr peaks olema see, mis kehtis lõpliku vahemaksetaotluse esitamise kuupäeval, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 39 otsustas.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 61–65 ja eelkõige selle kohtuotsuse punktis 61 kasutatud sõnast „lisaks“ nähtub aga, et nendes punktides olevad põhjendused, mille eesmärk on toetada sama kohtuotsuse punktist 60 tulenevat järeldust, on sama kohtuotsuse punktides 58–60 esitatutega võrreldes vaid täiendavat laadi.
Seega, kuna esimene ja teine väide lükati tagasi ning järelikult jäeti vaidlustatud kohtuotsuse punktid 39, 59 ja 60 muutmata, tuleb kolmas väide tulemusetuse tõttu tagasi lükata.
Kuna ühegi apellandi poolt oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitatud väitega ei saa nõustuda, tuleb apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõige 2 näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, siis otsustab kohtukulude jaotuse Euroopa Kohus.
Vastavalt selle kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida nimetatud kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja apellant on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb komisjoni kohtukulud välja mõista apellandilt, kes ühtlasi kannab ise ka oma kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (seitsmes koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Jätta Rumeenia kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: rumeenia.