CELEX: 62016CJ0634
Muutoksenhaku
EU-tavaramerkki
Mitättömyysmenettely
Sanamerkki FITNESS
Mitättömyysvaatimuksen hylkääminen

Euroopan unionin teollisoikeuksien virasto (EUIPO) vaatii valituksellaan unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 28.9.2016 antaman tuomion European Food v. EUIPO – Société des produits Nestlé (FITNESS) (
T-476/15
,
EU:T:2016:568
; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin kumosi EUIPO:n neljännen valituslautakunnan 19.6.2015 tekemän päätöksen (R 2542/2013-4) (jäljempänä riidanalainen päätös), joka annettiin European Food SA:n ja Société des produits Nestlé SA:n välisessä mitättömyysmenettelyssä.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Asetus N:o 2868/95
Yhteisön tavaramerkistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 täytäntöönpanosta 13.12.1995 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2868/95 (
EYVL 1995, L 303, s. 1
), sellaisena kuin se on muutettuna 29.6.2005 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1041/2005 (
EUVL 2005, L 172, s. 4
) (jäljempänä asetus N:o 2868/95), 37 säännön b alakohdan iv alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Virastolle tehtävässä hakemuksessa asetuksen (EY) N:o 40/94 [55] artiklan mukaisesta [EU-tavaramerkin] menettämis- tai mitättömyysvaatimuksesta on oltava
– –
b)
tiedot hakemuksen perusteista:
– –
iv)
maininta näitä perusteita tukevista seikoista, todisteista ja huomautuksista”.
Saman asetuksen 40 säännössä säädetään seuraavaa:
”1.
Jokaisesta menettämis- tai [mitättömyysvaatimuksesta], jota pidetään jätettynä, ilmoitetaan [EU-tavaramerkin] haltijalle. Kun virasto pitää [vaatimusta] muodollisesti hyväksyttävänä, se kehottaa [EU-tavaramerkin] haltijaa esittämään omat huomautuksensa viraston asettaman määräajan kuluessa.
2.
Jos [EU-tavaramerkin] haltija ei esitä huomautuksia, virasto voi päättää menettämisestä tai mitättömyydestä käytössään olevien todisteiden perusteella.
3.
Virasto ilmoittaa [EU-tavaramerkin] haltijan huomautukset hakijalle ja pitäessään sitä tarpeellisena kehottaa tätä vastaamaan asettamansa määräajan kuluessa.”
Mainitun asetuksen 50 säännön 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.
Jollei toisin säädetä, valitusmenettelyssä sovelletaan soveltuvin osin säännöksiä, jotka koskevat menettelyä valituksenalaisen päätöksen tehneellä osastolla.
Erityisesti, kun valitus kohdistuu väitemenettelyssä tehtyyn päätökseen, asetuksen 78 a artiklaa ei sovelleta asetuksen 61 artiklan 2 kohdan mukaisesti asetettuun määräaikaan.
Kun valitus kohdistuu väiteosaston tekemään päätökseen, valituslautakunta rajaa valituksen tutkimisen niihin tosiseikkoihin ja todisteisiin, jotka on esitetty väiteosaston asetuksen ja näiden sääntöjen mukaisesti asettamassa määräajassa, ellei valituslautakunta katso, että olisi otettava huomioon uusia tai täydentäviä tosiseikkoja ja todisteita asetuksen 74 artiklan 2 kohdan mukaisesti.”
Asetus (EY) N:o 207/2009
[Euroopan unionin tavaramerkistä] 26.2.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 207/2009 (
EUVL 2009, L 78, s. 1
) 7 artiklan, jonka otsikko on ”Ehdottomat hylkäysperusteet”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Seuraavia merkkejä ei rekisteröidä:
– –
b)
tavaramerkit, joilta puuttuu erottamiskyky;
c)
tavaramerkit, jotka muodostuvat yksinomaan sellaisista merkeistä tai merkinnöistä, joita voidaan elinkeinotoiminnassa käyttää osoittamaan tavaroiden tai palvelujen lajia, laatua, määrää, käyttötarkoitusta, arvoa tai maantieteellistä alkuperää, tavaroiden valmistusajankohtaa tai palvelujen suoritusajankohtaa taikka muita tavaroiden tai palvelujen ominaisuuksia;
– –”
Saman asetuksen 41 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tavaramerkin rekisteröintiä vastaan voi tehdä väitteen kolmen kuukauden kuluessa [EU-tavaramerkkiä] koskevan hakemuksen julkaisemisesta, sillä perusteella, että tavaramerkin rekisteröinti 8 artiklan mukaisesti olisi hylättävä – –
– –”
Mainitun asetuksen VI osaston 3 jaksossa, jonka otsikko on ”Mitättömyysperusteet”, olevassa 52 artiklassa, jonka otsikko on ”Ehdottomat mitättömyysperusteet”, säädetään seuraavaa:
”1.   [EU-tavaramerkki] julistetaan mitättömäksi virastolle tehdyllä vaatimuksella tai loukkauskanteeseen kohdistuvalla vastakanteella, jos:
a)
[EU-tavaramerkki] on rekisteröity 7 artiklan säännösten vastaisesti;
b)
hakija on jättänyt tavaramerkkiä koskevan hakemuksen vilpillisessä mielessä.
2.   Jos [EU-tavaramerkki] on rekisteröity 7 artiklan 1 kohdan b, c tai d alakohdan vastaisesti, sitä ei kuitenkaan voida julistaa mitättömäksi, jos se on rekisteröinnin jälkeen käytön seurauksena tullut erottamiskykyiseksi niiden tavaroiden ja palvelujen osalta, joita varten se on rekisteröity.
– –”
Saman asetuksen 57 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tutkiessaan menettämis- tai mitättömyysvaatimusta virasto pyytää, niin usein kun on tarpeen, osapuolia esittämään asettamassaan määräajassa sen itsensä niille osoittamia ilmoituksia tai muiden osapuolien tiedonantoja koskevia huomautuksia.”
Asetuksen VII osastossa, jonka otsikko on ”Muutoksenhakumenettely”, olevassa 60 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Valitus on tehtävä virastolle kirjallisena kahden kuukauden kuluessa päätöksen tiedoksiantamisesta. Valitus katsotaan tehdyksi vasta, kun valitusmaksu on suoritettu. Valituksen perusteet sisältävä kirjelmä on jätettävä neljän kuukauden kuluessa päätöksen tiedoksiantamisesta.”
Tämän asetuksen 63 artiklan, jonka otsikko on ”Valituksen tutkiminen”, 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tutkiessaan valitusta valituslautakunta kehottaa, niin usein kun on tarpeen, osapuolia esittämään asettamassaan määräajassa sen itsensä niille osoittamia ilmoituksia tai muiden osapuolien tiedonantoja koskevia huomautuksia.”
Mainitun asetuksen IX osaston, jonka otsikko on ”Menettelysäännökset”, 1 jaksoon, jonka otsikko on ”Yleiset säännökset”, sisältyvässä 76 artiklassa, jonka otsikko on ”Tosiseikkojen tutkiminen viran puolesta”, säädetään seuraavaa:
”1.   Menettelyssä virasto tutkii tosiseikat viran puolesta; rekisteröinnin hylkäämisen suhteellisia perusteita koskevassa menettelyssä tutkimus rajataan seikkoihin, joihin osapuolet ovat vedonneet, ja osapuolten esittämiin vaatimuksiin.
2.   Virasto voi olla ottamatta huomioon tosiseikkoja tai todisteita, joihin osapuolet eivät ole vedonneet tai joita ne eivät ole esittäneet ajoissa.”
Saman asetuksen 78 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Virastossa toimitettavissa menettelyissä voidaan asian selvittämiseksi toteuttaa seuraavat toimet:
a)
osapuolten kuuleminen;
b)
tietojen pyytäminen;
c)
asiakirjojen ja todistuskappaleiden esittäminen;
d)
todistajien kuuleminen;
e)
asiantuntijalausunnot;
f)
valaehtoiset tai juhlalliset kirjalliset vakuutukset taikka sen valtion lainsäädännön, jossa ne on tehty, mukaan vaikutukseltaan vastaavat kirjalliset vakuutukset.”
Tausta
Unionin yleinen tuomioistuin on tiivistänyt sen käsiteltävänä olleen asian tosiseikat valituksenalaisessa tuomiossa seuraavasti:
”1
[Väliintulija Société des produits Nestlé] teki 20.11.2001 EU-tavaramerkin rekisteröintihakemuksen [EUIPO:lle] [asetuksen N:o 207/2009] nojalla.
Tavaramerkki, jonka rekisteröintiä haettiin, on sanamerkki FITNESS.
Tavarat, joita varten rekisteröintiä haettiin, kuuluvat tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien rekisteröimistä varten koskevaan, 15.6.1957 tehtyyn Nizzan sopimukseen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna, pohjautuvan luokituksen luokkiin 29, 30 ja 32, ja ne vastaavat näiden luokkien osalta seuraavaa kuvausta:
–
luokka 29: 'Maito, kerma, voi, juusto, jogurtit ja muut maitopohjaiset elintarvikkeet, maitoa sisältävien elintarvikkeiden korvikkeet, munat, hyytelöt, hedelmät, vihannekset, proteiinivalmisteet ihmisten ravinnoksi'
–
luokka 30: 'Viljat ja viljavalmisteet; valmiit viljavalmisteet; viljatuotteet aamuaterioiksi; riisi- tai jauhopohjaiset elintarvikkeet'
–
luokka 32: 'Hiilihapottomat vedet, hiilihappo- tai hiilihapotetut vedet, lähdevedet, kivennäisvedet, aromaattiset vedet, hedelmäjuomat, hedelmätuoremehut, nektarit, limonadit, soodavedet ja muut alkoholittomat juomat, mehutiivisteet ja muut mehujen valmistusaineet ja muut juomien valmistusaineet'.
Haettu tavaramerkki rekisteröitiin 30.5.2005 EU-tavaramerkiksi numerolla 2470326 edellä 3 kohdassa mainittuja tavaroita varten (jäljempänä kyseinen tavaramerkki).
[Kantaja European Food] teki 2.9.2011 kyseistä tavaramerkkiä koskevan mitättömyysvaatimuksen asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan a alakohdan ja 7 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdan nojalla.
Mitättömyysosasto hylkäsi 18.10.2013 mitättömyysvaatimuksen kokonaisuudessaan.
Kantaja teki 16.12.2013 mitättömyysosaston päätöksestä valituksen EUIPO:ssa.
EUIPO:n neljäs valituslautakunta hylkäsi valituksen 19.6.2015 tekemällään päätöksellä (jäljempänä riidanalainen päätös).
Valituslautakunta totesi, että mitättömyysmenettelyssä todistustaakka siitä, että kyseiseltä tavaramerkiltä puuttuu erottamiskyky tai että se on kuvaileva asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdassa tarkoitetulla tavalla, kuuluu mitättömyyden vaatijalle. Se lisäsi, että merkityksellinen päivä, jota todisteiden pitäisi koskea, on kyseisen tavaramerkin hakemispäivä eli 20.11.2001. Se totesi myös, että koska on kyse edullisista kulutustavaroista, kohdeyleisön tarkkaavaisuuden taso on keskimääräistä alempi.
Valituslautakunta totesi väitetystä kuvailevuudesta, että suurin osa mitättömyysosastolle toimitetuista todisteista oli peräisin merkityksellisen ajankohdan jälkeiseltä ajalta tai koski Romanian aluetta ennen sen liittymistä Euroopan unioniin. Se totesi sanaa ’fitness’ koskevista sanakirjojen kopioista, ettei tämä sana kuvaa kyseisten tavaroiden luonteenomaista ominaispiirrettä kuluttajien silmissä vuonna 2001. Se arvioi, että mainittu sana on kyseisten tavaroiden osalta ajatuksia herättävä, epämääräinen viittaus. Sen mukaan mitättömyysosastolle toimitetut todisteet eivät siis riittäneet osoittamaan kyseisen tavaramerkin kuvailevuutta.
Lisäksi valituslautakunta katsoi sille ensimmäisen kerran esitetyt todisteet myöhästyneiksi eikä ottanut niitä huomioon. Tältä osin se sovelsi analogisesti [asetuksen N:o 2868/95] 50 säännön 1 kohdan kolmatta alakohtaa, luettuna yhdessä saman asetuksen 37 säännön b alakohdan iv alakohdan kanssa.
Valituslautakunta totesi myös, että koska sanalla ’fitness’ on mielikuvia herättävä ja moniselitteinen sisältö, se voi osoittaa kyseisen tavaramerkin kattamien tavaroiden olevan peräisin väliintulijalta ja siis erottaa ne muiden yritysten tavaroista. Näin ollen se totesi, ettei kantaja ollut osoittanut tavaramerkin erottamiskyvyn puuttumista.”
Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
European Food nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 19.8.2015 jättämällään kannekirjelmällä kanteen, jossa vaadittiin riidanalaisen päätöksen kumoamista.
European Food esitti kanteensa tueksi kolme kanneperustetta, joista ensimmäinen liittyi valituslautakunnan kieltäytymiseen ottamasta huomioon sille ensimmäisen kerran esitettyjä todisteita, toinen kyseisen tavaramerkin kuvailevuuteen ja kolmas mainitun tavaramerkin erottamiskyvyn puuttumiseen.
Valituksenalaisella tuomiolla unionin yleinen tuomioistuin kumosi riidanalaisen päätöksen ja velvoitti EUIPO:n vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan European Foodin oikeudenkäyntikulut.
Asianosaisten vaatimukset unionin tuomioistuimessa
EUIPO vaatii valituksessaan, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen tuomion
–
velvoittaa European Foodin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
European Food vaatii, että unionin tuomioistuin
–
hylkää valituksen
–
velvoittaa EUIPO:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Valituksen tarkastelu
Ensimmäinen valitusperuste, jonka mukaan asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohtaa, luettuna yhdessä asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdan kanssa, on rikottu
Asianosaisten lausumat
Ensimmäinen valitusperuste on neliosainen.
EUIPO väittää tämän valitusperusteen ensimmäisessä osassa, että unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 56 kohdassa virheellisesti, etteivät asetukset N:o 207/2009 ja N:o 2868/95 sisällä säännöksiä, joissa vahvistetaan määräaika ehdottomiin mitättömyysperusteisiin perustuvaan mitättömyysvaatimukseen liittyvien todisteiden toimittamiselle.
Vaikka ennalta määritettyä asetuksissa N:o 207/2009 ja N:o 2868/95 nimenomaisesti säädettyä määräaikaa ei ole, EUIPO:lla on kuitenkin asetuksen N:o 207/2009 57 artiklan 1 kohdan ja asetuksen N:o 2868/95 40 säännön nojalla toimivalta asettaa määräaikoja prosessinjohtotoimina.
Näin ollen EUIPO:lla asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohdan nojalla olevaa mahdollisuutta olla ottamatta huomioon tosiseikkoja, joihin osapuolet eivät ole vedonneet, tai todisteita, joita ne eivät ole esittäneet ajoissa, sovelletaan sekä suoraan asetuksessa N:o 207/2009 ja asetuksessa N:o 2868/95 vahvistettuihin määräaikoihin että EUIPO:n prosessinjohtotoimina vahvistamiin määräaikoihin.
Lisäksi EUIPO:n mukaan mainittua artiklaa sovelletaan kaikentyyppisiin EUIPO:n menettelyihin eikä väitemenettelyn ja mitättömyysmenettelyn välillä siis tehdä eroa.
EUIPO katsoo mainitun valitusperusteen toisessa osassa, että unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 57 ja 58 kohdassa virheellisesti, että noudatettavien määräaikojen puuttuessa todisteita voidaan esittää millä hetkellä tahansa, mukaan luettuna muutoksenhakuvaihe.
EUIPO väittää ensimmäisen valitusperusteen kolmannessa osassa, ettei asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdan soveltamisala rajoitu väitemenettelyihin, koska tässä säännöksessä ei täsmennetä kyseessä olevan menettelyn luonnetta. Tukemalla päättelynsä pelkästään asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdan kolmanteen alakohtaan, jossa viitataan nimenomaisesti väitemenettelyihin, unionin yleinen tuomioistuin jätti virheellisesti ottamatta huomioon mainitun säännön ensimmäisessä kohdassa säädetyn säännön, jonka mukaan – jollei toisin säädetä – valitusmenettelyssä sovelletaan soveltuvin osin säännöksiä, jotka koskevat menettelyä valituksenalaisen päätöksen tehneellä osastolla. Asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohtaa sovelletaan siis myös mitättömyysmenettelyssä.
Lopuksi EUIPO väittää ensimmäisen valitusperusteen neljännessä osassa, että valituksenalaisessa tuomiossa viedään valituslautakunnalta sille asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohdassa annettu toimivalta. EUIPO väittää tältä osin, että kaikenlaisten lisätodisteiden, jotka esitetään mitättömyysosastossa asian käsittelyn kirjallisen vaiheen päättämisen jälkeen, tutkittavaksi ottaminen edellyttää, että mitättömyysosasto käyttää sillä asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohdan nojalla olevaa harkintavaltaa.
EUIPO:n mukaan on niin, että kun otetaan huomioon mitättömyysosaston vahvistamat määräajat ja jotta European Foodille annettaisiin tilaisuus vastata Société des produits Nestlén esittämiin seikkoihin ja väitteisiin, valituslautakunnan oli käytettävä harkintavaltaansa asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohdan mukaisesti päättääkseen, oliko sille ensimmäisen kerran esitetyt todisteet otettava huomioon. EUIPO väittää, että valituslautakunta totesi kaikkien käsiteltävässä asiassa merkityksellisten seikkojen huolellisen tarkastelun jälkeen, etteivät todisteet olleet lisätodisteita tai täydentäviä todisteita vaan pelkästään uusia todisteita, eikä niitä siis voitu ottaa tutkittavaksi.
Tämän vuoksi valituslautakunnalla ei ollut velvollisuutta ottaa huomioon mitättömyysperusteeseen liittyviä todisteita, koska näitä todisteita ei ollut esitetty ajoissa mitättömyysmenettelyssä.
European Food riitauttaa EUIPO:n väitteet.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisessä ja toisessa osassa, joita on tarkasteltava yhdessä, EUIPO väittää yhtäältä, että unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 56 kohdassa virheellisesti, etteivät asetukset N:o 207/2009 ja N:o 2868/95 sisällä säännöksiä, joissa vahvistetaan määräaika ehdottomiin mitättömyysperusteisiin perustuvaan mitättömyysvaatimukseen liittyvien todisteiden toimittamiselle, ja toisaalta, että unionin yleinen tuomioistuin teki valituksenalaisen tuomion 57 ja 58 kohdassa oikeudellisen virheen todetessaan, että kun sellaisesta määräajasta ei säädetä, jossa ehdottomiin mitättömyysperusteisiin perustuvaan mitättömyysvaatimukseen liittyvät todisteet on esitettävä, todisteita voidaan esittää millä hetkellä tahansa, myös muutoksenhakuvaiheessa.
Asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan mukaan EU-tavaramerkki voidaan rekisteröintinsä jälkeen julistaa mitättömäksi EUIPO:lle tehdyllä vaatimuksella tietyissä olosuhteissa ja muun muassa silloin, kun tavaramerkki on rekisteröity tämän asetuksen 7 artiklan säännösten vastaisesti. Tällaisessa vaatimuksessa on asetuksen N:o 2868/95 37 säännön b alakohdan iv alakohdan mukaisesti oltava maininta vaatimuksen tueksi esitetyistä tosiseikoista, todisteista ja huomautuksista. Lisäksi asetuksen N:o 207/2009 57 ja 78 artiklan mukaan EUIPO pyytää, niin usein kun on tarpeen, tällaisessa menettelyssä osapuolia esittämään niille asetuissa määräajoissa huomautuksia, ja se voi myös päättää asian selvittämistoimista, joihin kuuluu tosiseikkojen tai todisteiden toimittaminen.
Näistä säännöksistä johtuu, että vaikka ehdottomiin mitättömyysperusteisiin perustuvassa mitättömyysmenettelyssä ei ole asetettu määräaikaa tavaramerkin rekisteröinnin kumoamisen vaatimiselle – toisin kuin asetuksen N:o 207/2009 41 artiklassa, joka koskee väitteen esittämistä tavaramerkin rekisteröintiä vastaan suhteellisilla hylkäysperusteilla ja jonka mukaan väite voidaan tehdä kolmen kuukauden kuluessa –, mitättömyysmenettelyssä EUIPO kuitenkin asettaa tai voi asettaa määräajan todisteiden esittämiselle prosessinjohtotoimena.
Unionin yleinen tuomioistuin teki näin ollen oikeudellisen virheen valituksenalaisen tuomion 56 kohdassa todetessaan, ettei asetus N:o 207/2009 sisällä minkäänlaista säännöstä, jossa vahvistetaan määräaika todisteiden esittämiselle. Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on kuitenkin niin, että vaikka unionin yleisen tuomioistuimen tuomion perustelut olisivat joltain osin unionin oikeuden vastaisia, valitus on hylättävä, jos tuomiolauselman tueksi on sellaisia muita perusteluita, että siitä ilmenevä lopputulos on perusteltu (tuomio 21.7.2016, EUIPO v. Grau Ferrer,
C‑597/14 P
,
EU:C:2016:579
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Esillä olevassa asiassa on kyse tällaisesta tapauksesta. Unionin yleinen tuomioistuin ei erityisesti ole perustellut riidanalaisen päätöksen kumoamista sillä, ettei todisteiden esittämiselle ole määräaikaa, vaan sillä, että valituslautakunta on todennut virheellisesti, että kantajan ensimmäisen kerran valituslautakunnassa esittämiä todisteita ei voida ottaa huomioon, koska ne on esitetty myöhässä.
Tältä osin on aluksi huomattava, että – toisin kuin EUIPO väittää – unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 58 kohdassa, ettei asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohdassa, luettuna yhdessä asetuksen N:o 2868/95 37 säännön b alakohdan iv alakohdan kanssa, säädetä, että valituslautakunnan on katsottava sille ensimmäisen kerran esitetyt todisteet myöhässä esitetyiksi.
Oikeuskäytännöstä ilmenee, että mikään periaatteellinen syy, joka liittyy valituslautakunnassa käydyn menettelyn luonteeseen tai lautakunnan toimivaltaan, ei sulje pois sitä mahdollisuutta, että se ottaisi sen käsiteltäväksi saatetun valituksen ratkaisemisessa huomioon tosiseikkoja ja todisteita, jotka esitetään ensimmäisen kerran tässä muutoksenhakuvaiheessa (tuomio 13.3.2007, SMHV v. Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
,
kohta).
Lisäksi asetuksen N:o 207/2009 64 artiklan 1 kohdasta johtuu, että valituslautakunta voi sen käsiteltäväksi saatetun valituksen johdosta käyttää riidanalaisen päätöksen tehneen osaston toimivaltaa ja sen on siis tutkittava pääasia uudelleen kokonaan niin oikeudellisten kuin tosiseikkojenkin osalta (tuomio 13.3.2007, SMHV v. Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
,
kohta).
Kuten asetuksen N:o 207/2009 63 ja 78 artiklasta ilmenee, vireille saatetun pääasian tutkimiseksi valituslautakunta kehottaa osapuolia, niin usein kuin se on tarpeen, esittämään asettamassaan määräajassa sen itsensä niille osoittamia ilmoituksia tai muiden osapuolten tiedonantoja koskevia huomautuksia ja voi päättää asian selvittämistoimista, kuten tosiseikkojen ja todisteiden esittämisestä. Nämä säännökset osoittavat, kuinka tosiseikka-aineistoa kartutetaan EUIPO:ssa käytävän menettelyn eri vaiheissa (tuomio 13.3.2007, SMHV v. Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
,
kohta).
Tosin 13.3.2007 annetun tuomion SMHV v. Kaul (
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
) 60 ja 61 kohdassa todettiiin, että yhteisön tavaramerkistä 20.12.1993 annetun asetuksen (EY) N:o 40/94 (
EYVL 1994, L 11, s. 1
) 59 artiklassa, joka on sisällöltään sama kuin asetuksen N:o 207/2009 60 artikla, jossa säädetään tarkemmin edellytyksistä asian saattamiseksi valituslautakunnan käsiteltäväksi, ei viitata tosiseikkojen tai todisteiden esittämiseen vaan ainoastaan valitusperusteet sisältävän kirjelmän jättämiseen neljän kuukauden kuluessa, eikä sitä siis voida tulkita niin, että se tarjoaisi tällaisen valituksen tekijälle uuden määräajan niiden tosiseikkojen ja todisteiden esittämiseksi, joihin se vetoaa väitteensä tueksi.
Mainitusta 13.3.2007 annetusta tuomiosta SMHV v. Kaul (
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
) ei kuitenkaan voida päätellä, että kaikki valituslautakunnalle esitetyt todisteet on joka tapauksessa katsottava esitetyiksi myöhässä.
Yhtäältä on todettava, että – toisin kuin käsiteltävässä asiassa – 13.3.2007 annetussa tuomiossa SMHV v. Kaul (
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
) oli kyse tavaramerkin rekisteröintiä vastaan käydystä väitemenettelystä. Asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdan kolmannessa alakohdassa säädetään, että kun valitus kohdistuu väiteosaston tekemään päätökseen, valituslautakunta rajaa valituksen tutkimisen niihin tosiseikkoihin ja todisteisiin, jotka on esitetty väiteosaston asettamassa määräajassa. Tällaisessa yhteydessä valituslautakunnalle esitetyt todisteet on siis katsottava esitetyiksi myöhässä, mutta ne voidaan kuitenkin tarvittaessa ottaa huomioon asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohdan nojalla.
Toisaalta – tämän vaikuttamatta asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdan kolmannessa alakohdassa säädettyyn, väitemenettelyyn sovellettavaan erityissääntöön – on aina mahdollista esittää todisteita ajoissa ensimmäisen kerran valituslautakunnassa, jos näiden todisteiden tarkoituksena on riitauttaa valituksen kohteena olevassa mitättömyysosaston päätöksessä esitetyt perusteet. Nämä todisteet ovat näin ollen lisätodisteita mitättömyysosastossa esitetyille todisteille tai sellaista uutta seikkaa koskevia todisteita, johon ei voitu vedota mitättömyysosastossa.
On myös korostettava, että asianosaisen, joka esittää todisteita ensimmäisen kerran valituslautakunnassa, on ilmoitettava syyt, joiden vuoksi nämä todisteet esitetään menettelyn tässä vaiheessa, ja osoitettava, että tällainen esittäminen oli mahdotonta mitättömyysosaston menettelyssä.
Kuten edellä 38 kohdassa on todettu, todisteita voidaan myös esittää ensimmäisen kerran valituslautakunnassa valituslautakunnan pyynnöstä asian selvittämistoimena ja asianosaisille asetetuissa määräajoissa.
Tästä johtuu, että unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 58 kohdassa perustellusti, ettei valituslautakunta voi katsoa sille ensimmäisen kerran esitettyjä todisteita kaikissa tilanteissa myöhässä esitetyiksi.
Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen ja toinen osa on näin ollen hylättävä.
EUIPO esittää ensimmäisen valitusperusteen kolmannessa osassa, että valituksenalainen tuomio sisältää oikeudellisen virheen siltä osin kuin sen 60 kohdassa todetaan, että asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdan kolmannen alakohdan soveltamisala rajoittuu väitemenettelyyn.
Tältä osin on todettava, että vaikka asetuksen N:o 2868/95 X osastoon, jonka otsikko on ”Muutoksenhaku”, sisältyvän 50 säännön 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään periaatteesta, jonka mukaan valitusmenettelyssä sovelletaan soveltuvin osin säännöksiä, jotka koskevat menettelyä valituksenalaisen päätöksen tehneellä osastolla, saman kohdan kolmas alakohta on erityissääntö, jolla poiketaan tästä periaatteesta. Tämä erityissääntö koskee nimenomaisesti väiteosaston päätöksestä tehtyyn valitukseen sovellettavaa menettelyä, ja siinä täsmennetään säännöstö, jonka mukaisesti valituslautakunnassa tutkitaan sellaiset tosiseikat ja todisteet, jotka on esitetty ensimmäisessä asteessa asetettujen määräaikojen päätyttyä (ks. vastaavasti tuomio 3.10.2013, Rintisch v. SMHV,
C‑120/12 P
,
EU:C:2013:638
,
kohta).
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 60 kohdassa perustellusti, ettei tätä asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdan kolmanteen alakohtaan sisältyvää erityissääntöä sovelleta ehdottomiin mitättömyysperusteisiin perustuvassa mitättömyysmenettelyssä.
Ensimmäisen valitusperusteen kolmas osa on näin ollen hylättävä.
EUIPO väittää ensimmäisen valitusperusteen neljännessä osassa, että valituksenalaisessa tuomiossa viedään valituslautakunnalta sille asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohdassa annettu toimivalta arvioida, voidaanko sille ensimmäisen kerran esitetyt todisteet ottaa huomioon.
Tämä EUIPO:n väite perustuu valituksenalaisen tuomion virheelliseen tulkintaan.
Valituksenalaisen tuomion 66 kohdasta ei nimittäin ilmene, ettei EUIPO voinut käyttää harkintavaltaansa, vaan kyseisen kohdan mukaan valituslautakunta teki oikeudellisen virheen todetessaan, ettei European Foodin ensimmäisen kerran valituslautakunnalle esittämiä todisteita voitu ottaa huomioon, koska ne oli esitetty myöhässä.
Tältä osin on syytä muistuttaa, että asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohdan mukaan EUIPO voi olla ottamatta huomioon tosiseikkoja tai todisteita, joihin osapuolet eivät ole vedonneet tai joita ne eivät ole esittäneet ajoissa.
Tämän artiklan sanamuodosta seuraa, että pääsäännön mukaan – ja ellei ole toisin säädetty – asian osapuolet voivat esittää tosiseikkoja ja todisteita niiden määräaikojen päättymisen jälkeen, jotka niiden esittämiselle on asetettu asetuksen N:o 207/2009 säännöksillä, eikä EUIPO:ta ole millään tavoin kielletty ottamasta huomioon tosiseikkoja tai todisteita, joihin on vedottu tai jotka on esitetty tällä tavalla myöhässä (ks. vastaavasti tuomio 13.3.2007, SMHV v. Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
,
kohta).
Sitä vastoin tämän säännöksen sanamuodosta käy yhtä selvästi ilmi, että tosiseikkoihin vetoaminen tai todisteiden esittäminen myöhässä ei anna osapuolelle, joka toimii näin, ehdotonta oikeutta siihen, että EUIPO ottaa tällaiset tosiseikat tai todisteet huomioon. Asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohdassa todetaan, että EUIPO ”voi” tällaisessa tapauksessa päättää olla ottamatta huomioon tällaisia tosiseikkoja ja todisteita, ja annetaan näin EUIPO:lle laaja harkintavalta päättää, onko ne otettava huomioon vai ei, perustellen tältä osin päätöksensä (ks. vastaavasti tuomio 13.3.2007, SMHV v. Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
,
kohta).
On todettava, että EUIPO voi perustellusti ottaa huomioon myöhässä esitetyt seikat ja todisteet, kun se katsoo, että yhtäältä myöhässä esitetyt seikat ovat ensi arviolta mahdollisesti todella relevantteja ja toisaalta menettelyvaihe, jossa tällainen myöhässä esittäminen tapahtuu, ja tähän liittyvät olosuhteet eivät ole esteenä niiden huomioon ottamiselle (ks. vastaavasti tuomio 13.3.2007, SMHV v. Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
,
kohta ja tuomio 3.10.2013, Rintisch v. SMHV,
C‑120/12 P
,
EU:C:2013:638
,
kohta).
Mainittujen lisätodisteiden mahdollinen huomioon ottaminen ei siis ole millään tavalla toiselle asianosaiselle myönnetty ”etu”, vaan sen täytyy olla mainitun 76 artiklan 2 kohdassa EUIPO:lle annetun harkintavallan objektiivisen ja perustellun käytön tulos (tuomio 26.9.2013, Centrotherm Systemtechnik v. SMHV ja centrotherm Clean Solutions,
C‑610/11 P
,
EU:C:2013:593
,
kohta).
Tästä seuraa, että ensimmäisen valitusperusteen neljäs osa on myös hylättävä.
Näin ollen ensimmäinen valitusperuste on hylättävä perusteettomana.
Toinen valitusperuste, joka koskee asianosaisten menettelyllisten oikeuksien välisen tasapainon horjuttamista sekä prosessiekonomian ja hyvän hallinnon periaatteiden loukkaamista
Asianosaisten lausumat
EUIPO väittää, että valituksenalaisessa tuomiossa horjutetaan asianosaisten menettelyllisten oikeuksien välistä tasapainoa EUIPO:ssa käydyissä inter partes ‑menettelyissä ja että se on lisäksi prosessiekonomian ja hyvän hallinnon periaatteiden vastainen, koska asianosaiset voivat päättää olla esittämättä todisteita tai huomautuksia tai pitää joitakin seikkoja omana tietonaan harjoittamalla tällä tavoin ”huolimattomuus- tai viivytystaktiikkaa”.
European Food väittää, että toinen valitusperuste on perusteeton ja että se perustuu pelkkiin olettamuksiin ilman pienintäkään viittausta mahdolliseen merkitykselliseen oikeussääntöön.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 168 artiklan 1 kohdan b alakohdan ja 169 artiklan 2 kohdan mukaisesti valituksessa on ilmoitettava täsmällisesti sekä se, miltä kaikilta osin tuomion kumoamista vaaditaan, että ne oikeudelliset perusteet ja perustelut, joihin erityisesti halutaan vedota tämän vaatimuksen tueksi, tai muuten kyseinen valitus tai peruste jätetään tutkimatta (ks. vastaavasti tuomio 10.7.2014, Telefónica ja Telefónica de España v. komissio,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
,
kohta).
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan valitusperuste, joka rajoittuu yleisiin toteamuksiin eikä sisällä täsmällisiä tietoja valituksenalaisen tuomion kohdista, joita mahdollisesti rasittaa oikeudellinen virhe, on jätettävä tutkimatta, koska tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat (ks. vastaavasti tuomio 10.7.2014, Telefónica ja Telefónica de España v. komissio,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
,
kohta).
Toinen valitusperuste ei liity erityisesti valituksenalaisen tuomion kohtiin, vaan se rajoittuu tuomion yleiseen arvosteluun, eikä siinä ilmoiteta sellaisia kohtia, joiden väitetään olevan oikeudellisesti virheellisiä. Tällainen valitusperuste on siis jätettävä tutkimatta.
Edellä esitetyillä perusteilla valitus on hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista. Saman työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota sovelletaan sen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valituksen käsittelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska EUIPO on hävinnyt asian ja European Food on vaatinut EUIPO:n velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut, EUIPO on velvoitettava korvaamaan muutoksenhakumenettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Valitus hylätään.

2)
Euroopan unionin teollisoikeuksien virasto (EUIPO) velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.