CELEX: 62006TJ0060
Hotărârea Tribunalului
22 aprilie 2016

Istoricul cauzei

Scutirea în litigiu
Alumina (sau oxidul de aluminiu) este un praf alb utilizat în principal în topitorii pentru producerea de aluminiu. Aceasta
este extrasă din bauxită printr‑un procedeu de rafinare a cărui ultimă etapă este calcinarea. Alumina calcinată este utilizată
în proporție de peste 90 % pentru topirea aluminiului. Restul este supus unor noi transformări și este utilizat în aplicații
chimice. Există două piețe distincte ale produselor, și anume cea a aluminei metalurgice și cea a aluminei chimice. Uleiurile
minerale pot fi utilizate drept combustibil în producția de alumină.
Există câte un singur producător de alumină în Irlanda, în Italia și în Franța. În Italia, este vorba despre Eurallumina SpA,
cu sediul în Sardinia. Sunt de asemenea prezenți producători de alumină în Germania, în Spania, în Grecia, în Ungaria și în
Regatul Unit.
Începând cu anul 1993, Republica Italiană scutește de acciză uleiurile minerale utilizate drept combustibil pentru producerea
aluminei în Sardinia (în continuare „scutirea în litigiu”). Scutirea în litigiu a fost introdusă în dreptul italian prin Decretul
legislativ nr. 504 din 26 octombrie 1995 referitor la textul unic al dispozițiilor legislative privind taxele pentru producție
și consum, precum și sancțiunile penale și administrative în materie (decreto legislativo 26 ottobre 1995 nr. 504, testo unico
delle disposizioni legislative concernenti le imposte sulla produzione e sui consumi e relative sanzioni penali e amministrative)
(supliment ordinar la GURI nr. 279 din 29 noiembrie 1995, denumit în continuare „Decretul legislativ din 1995”).
Aplicarea în Sardinia a scutirii în litigiu a fost autorizată până la 31 decembrie 1994 prin Decizia 93/697/CE a Consiliului
din 13 decembrie 1993 de autorizare a statelor membre să aplice sau să continue să aplice anumitor uleiuri minerale utilizate
în scopuri specifice reduceri sau scutiri de accize, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 8 alineatul (4) din
Directiva 92/81/CEE (JO L 321, p. 29). În continuare, această autorizație a fost prelungită de Consiliul Uniunii Europene
până la 31 decembrie 1996 prin Decizia 96/273/CE din 22 aprilie 1996 de autorizare a anumitor state membre să aplice sau să
continue să aplice anumitor uleiuri minerale utilizate în scopuri specifice reduceri ale ratei accizei sau scutiri de accize,
în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 8 alineatul (4) din Directiva 92/81/CEE (JO L 102, p. 40). Această autorizație
a fost încă o dată prelungită de Consiliu până la 31 decembrie 1998 prin Decizia 97/425/CE din 30 iunie 1997 de autorizare
a statelor membre să aplice sau să continue să aplice anumitor uleiuri minerale utilizate în scopuri specifice reduceri ale
ratei accizei sau scutiri de accize existente în conformitate cu procedura prevăzută în Directiva 92/81/CEE (JO L 182, p. 22).
Autorizația a fost prelungită din nou de Consiliu până la 31 decembrie 1999 prin Decizia 1999/255/CE din 30 martie 1999 de
autorizare a anumitor state membre, în conformitate cu Directiva 92/81/CEE, să aplice sau să continue să aplice anumitor uleiuri
minerale reduceri ale ratei accizei sau scutiri de accize și de modificare a Deciziei 97/425 (JO L 99, p. 26). Ulterior, autorizația
a fost prelungită de Consiliu până la 31 decembrie 2000 prin Decizia 1999/880/CE din 17 decembrie 1999 de autorizare a statelor
membre să aplice sau să continue să aplice anumitor uleiuri minerale utilizate în scopuri specifice reduceri ale ratei accizei
sau scutiri de accize existente, în conformitate cu procedura prevăzută în Directiva 92/81/CEE (JO L 331, p. 73).
Decizia 2001/224/CE a Consiliului din 12 martie 2001 privind ratele reduse și scutirile de accize pentru anumite uleiuri minerale
utilizate în scopuri specifice (JO L 84, p. 23, Ediție specială, 09/vol. 2, p. 46), și anume ultima decizie privind scutirile
în litigiu, prelungește autorizarea de aplicare a scutirilor menționate până la 31 decembrie 2006. Potrivit considerentului
(5), această decizie „nu aduce atingere rezultatelor niciuneia dintre eventualele proceduri legate de denaturarea funcționării
pieței unice care ar putea fi întreprinse în special în temeiul articolelor 87 [CE] și 88 [CE]” și „[n]u încalcă cerința ca
statele membre să notifice Comisiei potențialele ajutoare de stat în temeiul articolului 88 [CE]”.

Procedura administrativă
Prin scrisoarea din 29 mai 1998, Comisia Comunităților Europene a solicitat autorităților italiene informații pentru a verifica
dacă scutirea în litigiu făcea parte din domeniul de aplicare al articolelor 87 CE și 88 CE. În urma unui rapel al Comisiei
din 16 iunie 1998, Republica Italiană a răspuns la 20 iulie 1998.
Prin scrisoarea din 17 iulie 2000, Comisia a solicitat Republicii Italiene să îi notifice scutirea în litigiu. Prin scrisoarea
din 27 septembrie 2000, Comisia și‑a reiterat cererea către Republica Italiană, invitând‑o să îi furnizeze informații suplimentare.
În urma unui rapel al Comisiei din 20 noiembrie 2000, Republica Italiană a răspuns la 7 decembrie 2000.
Prin Decizia C(2001) 3300 din 30 octombrie 2001, Comisia a deschis procedura prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE în
privința scutirii în litigiu (denumită în continuare „procedura oficială de investigare”). Această decizie a fost notificată
Republicii Italiene prin scrisoarea din 5 noiembrie 2001 și a fost publicată la 2 februarie 2002 în
Jurnalul Oficial al Comunităților Europene
(JO C 30, p. 17).
Prin scrisorile din 26 și 28 februarie 2002 și din 1 martie 2002, Comisia a primit observații de la Aughinish Alumina Ltd,
de la Eurallumina, de la Alcan Inc. și, respectiv, de la Asociația Europeană a Aluminiului. Acestea au fost comunicate Republicii
Italiene la 26 martie 2002.
Republica Italiană și‑a prezentat observațiile prin scrisoarea din 6 februarie 2002.

Decizia Alumină I
La 7 decembrie 2005, Comisia a adoptat Decizia 2006/323/CE privind scutirea de acciză pentru uleiurile minerale utilizate
drept combustibil în producția de alumină în regiunea Gardanne, în regiunea Shannon și în Sardinia, pusă în aplicare de Franța,
de Irlanda și, respectiv, de Italia (JO 2006, L 119, p. 12, denumită în continuare „Decizia Alumină I”).
Decizia Alumină I privește perioada anterioară datei de 1 ianuarie 2004, la care a devenit aplicabilă Directiva 2003/96/CE
a Consiliului din 27 octombrie 2003 privind restructurarea cadrului comunitar de impozitare a produselor energetice și a electricității
(JO L 283, p. 51, Ediție specială, 09/vol. 2, p. 98), care a abrogat Directiva 92/81/CEE a Consiliului din 19 octombrie 1992
privind armonizarea structurilor accizelor la uleiurile minerale (JO L 316, p. 12), precum și Directiva 92/82/CEE a Consiliului
din 19 octombrie 1992 privind apropierea legislativă a ratelor accizelor la uleiurile minerale (JO L 316, p. 19) de la 31
decembrie 2003 [considerentul (57)]. Ea extinde totuși procedura oficială de investigare la perioada ulterioară datei de 31
decembrie 2003 [considerentul (92)].
Partea dispozitivă a Deciziei Alumină I prevede în special:
„
Articolul 1
Scutirile de accize pentru uleiurile minerale grele utilizate în producerea aluminei acordate de Franța, Irlanda și Italia
până la 31 decembrie 2003 constituie ajutoare de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) [CE].
Articolul 2
Ajutorul acordat între 17 iulie 1990 și 2 februarie 2002, în măsura în care este incompatibil cu piața comună, nu se recuperează
deoarece această recuperare ar fi contrară principiilor generale ale dreptului comunitar.
Articolul 3
Ajutorul menționat la articolul 1, acordat între 3 februarie 2002 și 31 decembrie 2003, este compatibil cu piața comună în
sensul articolului 87 alineatul (3) [CE] în măsura în care beneficiarii achită o taxă de cel puțin 13,01 euro pentru 1 000
kg de ulei mineral greu.
Articolul 4
Ajutorul […] acordat între 3 februarie 2002 și 31 decembrie 2003 este incompatibil cu piața comună în sensul articolului 87
alineatul (3) [CE] în măsura în care beneficiarii nu au achitat o taxă de cel puțin 13,01 euro pentru 1 000 kg de ulei mineral
greu.
Articolul 5
(1)      Franța, Irlanda și Italia iau toate măsurile necesare pentru recuperarea de la beneficiari a ajutorului incompatibil menționat
la articolul 4.
[…]
(5)      Franța, Irlanda și Italia dispun ca beneficiarii ajutorului incompatibil menționat la articolul 4 să ramburseze ajutorul ilegal
majorat cu dobânzi în termen de două luni de la data notificării prezentei decizii.”

Procedura și concluziile părților
Prin cererile introductive depuse la grefa Tribunalului la 16 februarie 2006 și, respectiv, la 23 februarie 2006, Republica
Italiană și Eurallumina au introdus prezentele acțiuni, înregistrate cu numerele de referință T‑60/06 și, respectiv, T‑62/06.
În temeiul articolului 14 din Regulamentul de procedură al Tribunalului din 2 mai 1991 și la propunerea Camerei a doua, Tribunalul
a decis, după ascultarea părților conform articolului 51 din același regulament, trimiterea prezentelor cauze în fața unui
complet de judecată extins.
Prin Ordonanța din 24 mai 2007, președintele Camerei a doua extinse a Tribunalului, după ascultarea părților, a reunit cauzele
T‑60/06 și T‑62/06 și cauzele T‑50/06, T‑66/06 și T‑69/06 (denumite în continuare „cauzele Alumină I”) pentru buna desfășurare
a procedurii orale, conform articolului 50 din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991.
Prin Hotărârea din 12 decembrie 2007, Irlanda și alții/Comisia (T‑50/06, T‑56/06, T‑60/06, T‑62/06 și T‑69/06, EU:T:2007:383),
Tribunalul a reunit cauzele Alumină I în vederea pronunțării hotărârii, a anulat Decizia Alumină I și, în cauza T‑62/06, a
respins în rest acțiunea.
Prin cererea introductivă din 26 februarie 2008, Comisia a introdus recurs împotriva acestei hotărâri a Tribunalului.
Prin Hotărârea din 2 decembrie 2009, Comisia/Irlanda și alții (C‑89/08 P, Rep., EU:C:2009:742), Curtea a anulat Hotărârea
Irlanda și alții/Comisia, punctul 17 de mai sus (EU:T:2007:383), în măsura în care Tribunalul anulase Decizia Alumină I, a
trimis cauzele Alumină I spre rejudecare la Tribunal și a dispus soluționarea cererilor privind cheltuielile de judecată odată
cu fondul.
În urma Hotărârii Comisia/Irlanda și alții, punctul 19 de mai sus (EU:C:2009:742) și conform articolului 118 alineatul (1)
din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991, cauzele Alumină I au fost atribuite Camerei a doua extinse prin decizia președintelui
Tribunalului din 18 decembrie 2009.
Prin Ordonanța președintelui Camerei a doua extinse din 1 martie 2010, cauzele Alumină I au fost reunite pentru buna desfășurare
a procedurii scrise, a procedurii orale și în vederea pronunțării hotărârii.
Prin decizia președintelui Tribunalului din 20 septembrie 2010, cauzele Alumină I au fost reatribuite Camerei a patra extinse.
Prin Hotărârea din 21 martie 2012, Irlanda/Comisia (T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV și T‑69/06 RENV,
Rep., EU:T:2012:134), Tribunalul a anulat Decizia Alumină I, în măsura în care aceasta a constatat sau s‑a întemeiat pe constatarea
că scutirile de accize pentru uleiurile minerale utilizate drept combustibil în producția de alumină, acordate de Republica
Franceză, de Irlanda și de Republica Italiană până la 31 decembrie 2003 (denumite în continuare „scutirile de acciză”), constituiau
ajutoare de stat, în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, și în măsura în care a dispus ca Republica Franceză, Irlanda
și Republica Italiană să adopte toate măsurile necesare pentru recuperarea scutirilor menționate de la beneficiari, în cazul
în care aceștia nu au achitat o acciză de cel puțin 13,01 euro pentru 1 000 kg de ulei mineral greu.
Prin cererea introductivă din 1 iunie 2012, Comisia a introdus recurs împotriva acestei hotărâri a Tribunalului.
Prin Hotărârea din 10 decembrie 2013, Comisia/Irlanda și alții (C‑272/12 P, Rep., EU:C:2013:812), Curtea a anulat Hotărârea
Irlanda/Comisia, punctul 23 de mai sus (EU:T:2012:134), a trimis cauzele Alumină I spre rejudecare la Tribunal și a dispus
soluționarea cererilor privind cheltuielile de judecată odată cu fondul.
În urma Hotărârii Comisia/Irlanda și alții, punctul 25 de mai sus (EU:C:2013:812), cauzele Alumină I au fost atribuite Camerei
întâi prin deciziile președintelui Tribunalului din 21 ianuarie 2014 și din 10 martie 2014.
Conform articolului 119 alineatul (1) din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991, Eurallumina și Comisia au depus memoriile
cuprinzând observații scrise la 28 ianuarie 2014 și, respectiv, la 17 martie 2014. În memoriul cuprinzând observații scrise,
Eurallumina a afirmat că nu dorea să acționeze în consecință în urma Hotărârii Comisia/Irlanda și alții, punctul 25 de mai
sus (EU:C:2013:812) și a invitat Tribunalul să se pronunțe asupra tuturor motivelor invocate în susținerea acțiunii în cauza
T‑62/06 RENV II. Comisia a luat act de această împrejurare în memoriile sale cuprinzând observații scrise. Republica Italiană
nu a depus memoriu cuprinzând observații scrise.
Prin decizia președintelui Tribunalului din 30 septembrie 2014, cauzele Alumină I au fost reatribuite Camerei întâi extinse,
conform articolului 118 alineatul (1) din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991.
Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul a decis deschiderea procedurii orale și, în cadrul unei măsuri de organizare
a procedurii adoptate în temeiul articolului 64 alineatul (3) litera (b) din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991, a solicitat
părților din cauza T‑60/06 RENV II să își exprime poziția cu privire la un aspect al litigiului. Părțile au dat curs acestei
solicitări în termenul stabilit.
Prin Ordonanța președintelui Camerei întâi extinse din 26 ianuarie 2015, prezentele cauze au fost conexate pentru buna desfășurare
a procedurii orale și în vederea pronunțării hotărârii.
Pledoariile Eurallumina și Comisiei și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal au fost ascultate în
ședința din 6 martie 2015. În schimb, Republica Italiană nu a fost reprezentată la această ședință.
În esență, Republica Italiană solicită Tribunalului:
–        anularea Deciziei Alumină I, în măsura în care în aceasta se constată existența unui ajutor de stat pe care l‑ar fi acordat
între 3 februarie 2002 și 31 decembrie 2003 în temeiul scutirii în litigiu (denumit în continuare „ajutorul în litigiu”) și
se dispune să recupereze ajutorul în litigiu;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Eurallumina solicită, în esență, Tribunalului:
–        anularea sau modificarea Deciziei Alumină I, în măsura în care în aceasta se constată existența ajutorului în litigiu și se
dispune ca Republica Italiană să îl recupereze;
–        obligarea Comisiei de a nu dispune recuperarea ajutorului acordat de Republica Italiană până la 31 decembrie 2006 sau, cel
puțin, până la 31 decembrie 2003, în temeiul scutirii în litigiu;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Tribunalului:
–        respingerea prezentelor acțiuni;
–        obligarea Republicii Italiene și a Eurallumina la plata cheltuielilor de judecată.

În drept
Cu titlu introductiv, trebuie să se observe că ambele acțiuni vizează anularea Deciziei Alumină I (denumită în continuare
„decizia atacată”), în măsura în care în aceasta se constată existența ajutorului în litigiu și se dispune recuperarea acestuia
de către Republica Italiană. În această măsură, acțiunile au același obiect.

Cu privire la admisibilitate
În cauza T‑60/06 RENV II, Comisia invocă cauze de inadmisibilitate împotriva, pe de o parte, a primului motiv, în măsura în
care acesta este întemeiat pe o încălcare a condițiilor prevăzute la articolul 87 alineatul (1) CE pentru calificarea unui
ajutor de stat, constând, în primul rând, în avantajul conferit beneficiarului și, în al doilea rând, în denaturarea concurenței
și în afectarea schimburilor comerciale dintre statele membre și, pe de altă parte, împotriva celui de al șaselea motiv, în
măsura în care acesta este întemeiat pe o încălcare a principiului securității juridice rezultată din neluarea în considerare,
în decizia atacată, a duratei excesive a procedurii oficiale de investigare. Aceste critici specifice ar fi fost invocate
pentru prima dată în replică și ar constitui, așadar, motive noi, în sensul articolului 48 alineatul (2) din Regulamentul
de procedură din 2 mai 1991, care ar trebui respinse ca inadmisibile.
Republica Italiană nu răspunde la aceste cauze de inadmisibilitate.
În cauza T‑62/06 RENV II, Comisia susține că acțiunea este inadmisibilă, în măsura în care vizează mai mult decât anularea
deciziei atacate. În plus, Comisia apreciază că motivul prin intermediul căruia Eurallumina contestă că scutirea în litigiu
constituie un ajutor de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE a fost invocat pentru prima dată în replică și constituie,
așadar, un motiv nou, în sensul articolului 48 alineatul (2) din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991, care ar trebui
respins ca inadmisibil.
Eurallumina solicită respingerea ca nefondată a cauzei de inadmisibilitate îndreptate împotriva acțiunii în cauza T‑62/06 RENV
II. În schimb, nu răspunde la cauza de inadmisibilitate îndreptată împotriva unui motiv nou care este întemeiat, în esență,
pe o încălcare a articolului 87 alineatul (1) CE.
În ceea ce privește, mai întâi, cauza de inadmisibilitate îndreptată împotriva acțiunii în cauza T‑62/06 RENV II, în măsura
în care vizează mai mult decât anularea deciziei atacate, trebuie să se constate că, în afară de anularea deciziei atacate,
această acțiune vizează și obligarea Comisiei de către Tribunal ca aceasta să nu dispună recuperarea ajutorului acordat de
Republica Italiană până la 31 decembrie 2006 sau, cel puțin, până la 31 decembrie 2003, pentru motivul că acest ajutor ar
fi legal.
Totuși, această cerere vizează doar stabilirea existenței unei nelegalități care viciază decizia atacată și este de natură
să justifice admiterea motivelor și a criticilor invocate în susținerea cererii de anulare a deciziei atacate și, prin urmare,
a însăși acestei din urmă cereri. Așadar, cererea respectivă este lipsită de orice obiect autonom în raport cu cererea de
anulare a deciziei atacate.
Chiar dacă se presupune, după cum sugerează Comisia, că această cerere ar urmări alte scopuri decât simpla anulare a deciziei
atacate, precum pronunțarea unei somații sau adoptarea unui dispozitiv prin care Comisiei să i se interzică să constate existența
ajutorului în litigiu sau să dispună recuperarea, aceasta ar trebui respinsă ca inadmisibilă, Tribunalul neavând competența
de a o admite.
Astfel, potrivit unei jurisprudențe consacrate, Tribunalul nu are competența să adreseze somații instituțiilor sau să li se
substituie acestora (a se vedea Hotărârea din 24 ianuarie 1995, Ladbroke Racing/Comisia, T‑74/92, Rec., EU:T:1995:10, punctul
75 și jurisprudența citată). O asemenea situație se întâlnea în special în cadrul controlului de legalitate întemeiat pe articolul
230 CE, întrucât articolul 233 primul paragraf CE prevedea în mod expres că instituția emitentă a actului anulat era obligată
să ia măsurile impuse de executarea hotărârii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 iunie 1986, AKZO Chemie și AKZO Chemie
UK/Comisia, 53/85, Rec., EU:C:1986:256, punctul 23, și Hotărârea Ladbroke Racing/Comisia, citată anterior, EU:T:1995:10, punctul
75).
În continuare, în ceea ce privește cauza de inadmisibilitate îndreptată, în cauza T‑62/06 RENV II, împotriva unui motiv prin
care Eurallumina ar contesta că scutirea în litigiu constituie un ajutor, în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, aceasta
este nefondată și, prin urmare, trebuie respinsă deoarece din replică nu reiese că Eurallumina ar fi invocat un asemenea motiv.
În sfârșit, în ceea ce privește cauzele de inadmisibilitate îndreptate, în cauza T‑60/06 RENV II, împotriva criticilor întemeiate,
pe de o parte, pe o încălcare a condițiilor prevăzute la articolul 87 alineatul (1) CE pentru calificarea unui ajutor de stat,
constând, în primul rând, în avantajul conferit beneficiarului și, în al doilea rând, în denaturarea concurenței și în afectarea
schimburilor comerciale dintre statele membre și, pe de altă parte, pe o încălcare a principiului securității juridice rezultată
din neluarea în considerare, în decizia atacată, a duratei excesive a procedurii oficiale de investigare, trebuie amintit
că, în conformitate cu dispozițiile coroborate ale articolului 44 alineatul (1) litera (c) și ale articolului 48 alineatul
(2) din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991, invocarea de motive noi ulterior depunerii cererii introductive era interzisă,
cu excepția cazului în care acestea se bazau pe elemente de drept și de fapt care apăruseră în cursul procedurii. Cu toate
acestea, un motiv care constituia dezvoltarea unui motiv enunțat anterior, explicit sau implicit, în cererea introductivă
și care prezenta o legătură strânsă cu acesta trebuia declarat admisibil (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 15 octombrie
2008, Mote/Parlamentul, T‑345/05, Rep., EU:T:2008:440, punctul 85 și jurisprudența citată). O soluție analoagă se impunea
pentru o critică formulată în susținerea unui motiv.
Pentru a putea fi considerat o dezvoltare a unui motiv sau a unei critici formulate anterior, un argument nou ar trebui să
prezinte o legătură suficient de strânsă cu motivele sau cu criticile expuse inițial în cererea introductivă pentru a putea
fi considerat că rezultă din evoluția normală a dezbaterii în cadrul unei proceduri contencioase (a se vedea în acest sens
Hotărârea din 26 noiembrie 2013, Groupe Gascogne/Comisia, C‑58/12 P, Rep., EU:C:2013:770, punctul 31).
În speță, astfel cum a observat în mod întemeiat Comisia, criticile menționate la punctul 45 de mai sus nu sunt cuprinse în
cererea introductivă în cauza T‑60/06 RENV II și constituie, prin urmare, critici noi.
În plus, aceste critici noi nu se întemeiază pe niciun element de fapt sau de drept care ar fi fost invocat în cursul procedurii
desfășurate la Tribunal.
În sfârșit, aceste critici noi nu constituie dezvoltarea vreunui motiv invocat în cererea introductivă în cauza T‑60/06 RENV
II, care ar privi chestiuni de drept diferite. În special, acestea nu prezintă o legătură strânsă cu primul motiv, întemeiat
pe o încălcare a condiției selectivității prevăzute la articolul 87 alineatul (1) CE, sau cu al șaselea motiv, întemeiat pe
argumentul juridic potrivit căruia principiile respectării încrederii legitime, securității juridice și prezumției de legalitate
se opun recuperării unui ajutor de stat atunci când acesta a fost autorizat anterior de Consiliu în temeiul unor norme în
materia armonizării fiscale.
Având în vedere considerațiile cuprinse la punctele 45-49 de mai sus, trebuie admise cauzele de inadmisibilitate invocate
de Comisie în cauza T‑60/06 RENV II și, în consecință, trebuie respinse ca inadmisibile criticile întemeiate, pe de o parte,
pe o încălcare a condițiilor prevăzute la articolul 87 alineatul (1) CE pentru calificarea unui ajutor de stat, constând,
în primul rând, în avantajul conferit beneficiarului și, în al doilea rând, în denaturarea concurenței și în afectarea schimburilor
comerciale dintre statele membre și, pe de altă parte, pe o încălcare a principiului securității juridice rezultată din neluarea
în considerare, în decizia atacată, a duratei excesive a procedurii oficiale de investigare.

Cu privire la fond
În susținerea acțiunii în cauza T‑60/06 RENV II, Republica Italiană invocă șase motive. Primul motiv este întemeiat pe o încălcare
a articolului 87 alineatul (1) CE și pe o motivare contradictorie. Al doilea motiv este întemeiat pe o încălcare a articolului
1 litera (b) punctul (ii) și a articolului 4 din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire
a normelor de aplicare a articolului [88 CE] (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41), precum și a Deciziilor 93/697,
96/273, 97/425, 1999/255, 1999/880 și 2001/224 (denumite în continuare „deciziile de autorizare ale Consiliului”). Al treilea
motiv este întemeiat pe o încălcare a normelor ce reglementează ajutoarele pentru protecția mediului și, în special, a punctului
82 al doilea paragraf litera (a) din Orientările comunitare privind ajutorul de stat pentru protecția mediului (JO 2001, C 37,
p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 251, denumite în continuare „orientările comunitare”). Al patrulea motiv este întemeiat
pe o încălcare a articolului 87 alineatul (3) CE și a Liniilor directoare privind ajutoarele de stat regionale (JO 1998, C 74,
p. 9, denumite în continuare „liniile directoare”). Al cincilea motiv este întemeiat pe o încălcare a articolului 18 din Directiva
2003/96 coroborat cu anexa II la aceasta, precum și a Deciziei 2001/224. Al șaselea motiv este întemeiat pe o încălcare a
principiilor respectării încrederii legitime, securității juridice și prezumției de legalitate.
În susținerea acțiunii în cauza T‑62/06 RENV II, Eurallumina invocă patru motive. Primul motiv este întemeiat pe încălcarea
principiului respectării încrederii legitime. Al doilea motiv este întemeiat pe o încălcare a principiilor securității juridice,
prezumției de validitate și efectului util ale actelor instituțiilor, precum și a principiului
les specialis derogat legi generali
. Al treilea motiv este întemeiat pe o încălcare a principiului bunei administrări. Al patrulea motiv este întemeiat, în esență,
pe o încălcare a obligației de motivare prevăzute la articolul 253 CE, precum și a principiului respectării încrederii legitime.
Trebuie examinat, mai întâi, motivul prin intermediul căruia Eurallumina contestă, în esență, aplicabilitatea, în cazul scutirii
în litigiu, a normelor în materia ajutorului de stat, și anume al doilea motiv invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑62/06 RENV
II, întemeiat pe o încălcare a principiilor securității juridice, prezumției de validitate și efectului util al actelor instituțiilor,
precum și a principiului
lex specialis derogat legi generali
.
În continuare, trebuie examinat motivul prin intermediul căruia Republica Italiană contestă, în esență, calificarea scutirii
în litigiu drept ajutor de stat, în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, în perioada anterioară datei de 31 decembrie 2003,
și anume primul motiv invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑60/06 RENV II, întemeiat pe o încălcare a articolului 87 alineatul
(1) CE și pe o motivare contradictorie.
Trebuie să se continue cu examinarea motivelor prin intermediul cărora Republica Italiană critică, în esență, calificarea
scutirii în litigiu drept ajutor de stat, iar nu ajutor existent, în sensul articolului 88 CE, și anume al doilea motiv, întemeiat
pe o încălcare a articolului 1 litera (b) punctul (ii) și a articolului 4 din Regulamentul nr. 659/1999, precum și a deciziilor
de autorizare ale Consiliului, și al cincilea motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 18 din Directiva 2003/96 coroborat
cu anexa II la aceasta, precum și a Deciziei 2001/224, motive care au fost invocate în susținerea acțiunii în cauza T‑60/06 RENV
II.
Apoi, trebuie examinate motivele prin care Republica Italiană impută, în esență, Comisiei că a declarat incompatibil cu piața
comună, în sensul articolului 87 alineatul (3) CE, ajutorul acordat până la 31 decembrie 2003 pe baza scutirii în litigiu,
și anume al treilea motiv, întemeiat pe o încălcare a normelor ce reglementează ajutoarele pentru protecția mediului și, în
special, a punctului 82 al doilea paragraf litera (a) din orientările comunitare, și al patrulea motiv, întemeiat pe o încălcare
a articolului 87 alineatul (3) CE și a liniilor directoare, motive care au fost invocate în susținerea acțiunii în cauza T‑60/06 RENV
II.
În sfârșit, trebuie să se concluzioneze cu examinarea motivelor prin intermediul cărora reclamantele contestă, în esență,
recuperarea ajutorului în litigiu, și anume, pe de o parte, al șaselea motiv, întemeiat pe o încălcare a principiilor respectării
încrederii legitime, securității juridice și prezumției de legalitate, motive care au fost invocate în susținerea acțiunii
în cauza T‑60/06 RENV II, și, pe de altă parte, primul motiv, întemeiat pe o încălcare a principiului respectării încrederii
legitime, al treilea motiv, întemeiat pe o încălcare a principiului bunei administrări, și al patrulea motiv, întemeiat pe
o încălcare a obligației de motivare prevăzute la articolul 253 CE, precum și a principiului respectării încrederii legitime,
motive care au fost invocate în susținerea acțiunii în cauza T‑62/06 RENV II.
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe o încălcare a principiilor securității juridice, prezumției de validitate și efectului
util al actelor instituțiilor, precum și a principiului
lex specialis derogat legi generali
, invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑62/06 RENV II
Eurallumina susține că, în decizia atacată, Comisia a încălcat principiile securității juridice,
lex specialis derogat legi generali
, precum și principiile prezumției de validitate și efectului util ale actelor instituțiilor, întrucât a considerat că scutirea
în litigiu constituia un ajutor ilegal și care putea fi recuperat în ceea ce privește perioada cuprinsă între 3 februarie
2002 și 31 decembrie 2003. Eurallumina susține, în esență, că principiile sus‑menționate se opuneau aplicării, în cazul scutirii
în litigiu, a normelor în materia ajutoarelor de stat.
–       Cu privire la încălcarea principiilor securității juridice, prezumției de validitate și efectului util ale actelor instituțiilor
Eurallumina susține că, în decizia atacată, Comisia a încălcat principiul securității juridice, precum și principiile prezumției
de validitate și efectului util ale actelor instituțiilor, astfel cum au fost interpretate de jurisprudență, prin faptul că
a calificat scutirea în litigiu drept ajutor ilegal în privința căruia putea dispune recuperarea pentru perioada cuprinsă
între 3 februarie 2002 și 31 decembrie 2003. În această privință, în primul rând, Eurallumina se întemeiază pe repunerea în
discuție indirectă de către decizia atacată a legalității articolului 18 din Directiva 2003/96, care a abrogat și a înlocuit
Directivele 92/81 și 92/82, și a Deciziei 2001/224, prezumate totuși legale, precum și a măsurilor de punere în aplicare a
acestora, adoptate de Republica Italiană. În al doilea rând, Eurallumina invocă atingerea adusă de decizia atacată efectului
util al articolului 18 din Directiva 2003/96 și al Deciziei 2001/224, prin faptul că le‑a împiedicat să își producă efectul
deplin până la 31 decembrie 2006. În al treilea rând, Eurallumina se referă la lipsa unor propuneri adecvate ale Comisiei,
în temeiul articolului 8 alineatul (5) din Directiva 92/81 sau al articolului 18 din Directiva 2003/96, astfel încât Consiliul
să recurgă la o reexaminare anticipată a autorizării de aplicare a scutirii în litigiu până la 31 decembrie 2006. În al patrulea
rând, Eurallumina se referă la inexistența unor acțiuni în anulare introduse de Comisie, în temeiul articolului 230 CE, împotriva
deciziilor de autorizare ale Consiliului. În al cincilea rând, Eurallumina se întemeiază pe propunerile de decizii de autorizare
ale Consiliului, în care Comisia a propus întotdeauna Consiliului să autorizeze Republica Italiană să aplice sau să continue
să aplice scutirea în litigiu, ultima dată până la 31 decembrie 2002. În al șaselea rând, Eurallumina invocă imposibilitatea,
în cazul său, să anticipeze o schimbare de atitudine a Comisiei privind legalitatea deciziilor de autorizare ale Consiliului
și legalitatea scutirii în litigiu. În al șaptelea rând, Eurallumina se întemeiază pe comportamentul contradictoriu al Comisiei,
care, prin deschiderea procedurii oficiale începând cu 30 octombrie 2001 și prin dispunerea recuperării ajutorului în litigiu,
a acționat în mod contrar textului și spiritului propunerii sale de decizie a Consiliului de autorizare, din 15 noiembrie
2000, în temeiul căreia Republica Italiană trebuia să fie autorizată să continue aplicarea scutirii în litigiu până la 31
decembrie 2002. În al optulea rând, Eurallumina face trimitere la conținutul propunerilor de decizii de autorizare ale Consiliului,
care a determinat‑o să nutrească încrederea legitimă pe care o avea cu privire la legalitatea scutirii în litigiu până la
31 decembrie 2006.
Comisia solicită respingerea prezentei critici ca nefondată.
Prezenta critică ridică, în esență, chestiunea dacă decizia atacată produce efecte juridice care ar fi contrare celor produse
de Decizia 2001/224 și de articolul 18 din Directiva 2003/96, care ar fi autorizat în mod expres Republica Italiană să continue
să aplice scutirea în litigiu până la 31 decembrie 2006.
În această privință, trebuie amintit că actele instituțiilor beneficiază, în principiu, de o prezumție de legalitate și produc,
în consecință, efecte juridice atâta vreme cât nu au fost revocate, anulate în cadrul unei acțiuni în anulare sau declarate
ca fiind lipsite de validitate în urma unei trimiteri preliminare sau a unei excepții de nelegalitate (a se vedea în acest
sens Hotărârea din 15 iunie 1994, Comisia/BASF și alții, C‑137/92 P, Rec., EU:C:1994:247, punctul 48, Hotărârea din 8 iulie
1999, Chemie Linz/Comisia, C‑245/92 P, Rec., EU:C:1999:363, punctul 93, și Hotărârea din 5 octombrie 2004, Comisia/Grecia,
C‑475/01, Rec., EU:C:2004:585, punctul 18).
Reiese, în plus, dintr‑o jurisprudență constantă că principiul securității juridice urmărește să garanteze previzibilitatea
situațiilor și a raporturilor juridice din dreptul Uniunii Europene (Hotărârea din 10 aprilie 2003, Schulin, C‑305/00, Rec.,
EU:C:2003:218, punctul 58, și Hotărârea din 15 septembrie 2005, Irlanda/Comisia, C‑199/03, Rec., EU:C:2005:548, punctul 69).
În acest scop, este esențial ca instituțiile Uniunii să respecte intangibilitatea actelor pe care le‑au adoptat și care afectează
situația juridică și materială a subiectelor de drept, astfel încât ele nu vor putea modifica aceste acte decât cu respectarea
normelor de competență și de procedură (a se vedea Hotărârea din 21 octombrie 1997, Deutsche Bahn/Comisia, T‑229/94, Rec.,
EU:T:1997:155, punctul 113 și jurisprudența citată). Respectarea principiului securității juridice impune de asemenea ca instituțiile
să evite, în principiu, incoerențele care pot apărea în punerea în aplicare a diferitor dispoziții de drept al Uniunii, în
special în ipoteza în care aceste dispoziții vizează același obiectiv cum ar fi o concurență nedenaturată pe piața comună
(a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea Curții din 15 iunie 1993, Matra/Comisia, C‑225/91, Rec., EU:C:1993:239,
punctele 41 și 42, și Hotărârea Tribunalului din 31 ianuarie 2001, RJB Mining/Comisia, T‑156/98, Rec., EU:T:2001:29, punctul
112 și jurisprudența citată).
În speță, astfel cum arată în mod întemeiat Comisia, argumentația care se află la baza prezentelor critici este combătută
în mod direct de Hotărârea Comisia/Irlanda și alții, punctul 25 de mai sus (EU:C:2013:812).
Astfel, la punctele 45-48 din Hotărârea Comisia/Irlanda și alții, punctul 25 de mai sus (EU:C:2013:812), Curtea a stabilit
o distincție clară între competențele Consiliului și, respectiv, ale Comisiei în materia armonizării legislațiilor privind
accizele, pe de o parte, și în materia ajutoarelor de stat, pe de altă parte. În plus, aceasta a statuat în drept că procedura
prevăzută la articolul 8 alineatul (4) din Directiva 92/81 avea o finalitate și un domeniu de aplicare diferite de cele ale
regimului prevăzut la articolul 88 CE.
La punctul 49 din aceeași hotărâre, Curtea a dedus din aceste constatări că, așadar, o decizie a Consiliului prin care un
stat membru este autorizat, conform articolului 8 alineatul (4) din Directiva 92/81, să introducă o scutire de accize nu putea
avea ca efect să împiedice Comisia să exercite competențele pe care i le atribuia Tratatul CE și, în consecință, să pună în
aplicare procedura prevăzută la articolul 88 CE pentru a examina dacă această scutire constituia un ajutor de stat și să adopte
eventual la finalizarea acestei proceduri o decizie precum Decizia Alumină I.
Curtea a precizat, de asemenea, la punctul 50 din Hotărârea Comisia/Irlanda și alții, punctul 25 de mai sus (EU:C:2013:812),
că împrejurarea că deciziile de autorizare acordau scutiri totale de accize stabilind condiții precise de ordin geografic
și temporal și că acestea din urmă fuseseră respectate în mod strict de statele membre nu avea incidență asupra repartizării
competențelor între Consiliu și Comisie și nu putea, așadar, să împiedice Comisia să își exercite propriile competențe.
La punctul 51 din aceeași hotărâre, Curtea a observat că, de altfel, respectând această repartizare a competențelor, considerentul
(5) al Deciziei 2001/224, care era în vigoare în perioada pentru care decizia în litigiu dispunea recuperarea ajutoarelor,
arăta că decizia menționată nu aducea atingere rezultatelor niciuneia dintre procedurile care ar putea fi inițiate în temeiul
articolelor 87 CE și 88 CE și nu încălca cerința ca statele membre „să notifice Comisiei potențialele ajutoare de stat”.
În sfârșit, la punctele 52 și 53 din Hotărârea Comisia/Irlanda și alții, punctul 25 de mai sus (EU:C:2013:812), Curtea a arătat
din nou că împrejurarea că deciziile de autorizare fuseseră adoptate la propunerea Comisiei și că aceasta nu recursese niciodată
la competențele pe care le deținea în temeiul articolului 8 alineatul (5) din Directiva 92/81 sau al articolelor 230 CE și
241 CE pentru a obține anularea sau modificarea deciziilor de autorizare nu se putea opune calificării scutirilor menționate
drept ajutoare de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, dacă erau îndeplinite condițiile privind existența unui
ajutor de stat.
Conform articolului 61 al doilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, în caz de trimitere spre rejudecare,
Tribunalul este legat de chestiunile de drept soluționate prin decizia Curții. Având în vedere punctul 54 din motivarea Hotărârii
Irlanda/Comisia și alții, punctul 25 de mai sus (EU:C:2013:812), trebuie să se constate că motivarea citată la punctele 65-69
de mai sus reprezintă temeiul necesar dispozitivului hotărârii menționate prin care Curtea a anulat Hotărârea Irlanda/Comisia,
punctul 23 de mai sus (EU:T:2012:134), și a trimis spre rejudecare la Tribunal cauzele Alumină I.
Or, reiese din această motivare că, prin punerea în aplicare a procedurii prevăzute la articolul 88 CE pentru a examina dacă
scutirea în litigiu constituia ajutor de stat și prin adoptarea, la finalizarea acestei proceduri, a Deciziei Alumină I, Comisia
nu a făcut decât să exercite competențele pe care i le conferea Tratatul CE în materia ajutoarelor de stat și că, procedând
astfel, nu a putut aduce atingere competențelor cu care Consiliul era învestit de Tratatul CE în materia armonizării legislațiilor
privind accizele sau actele pe care Consiliul le‑a adoptat în exercitarea competențelor respective.
Rezultă că, prin punerea în aplicare a procedurii prevăzute la articolul 88 CE pentru a examina dacă scutirea în litigiu constituia
ajutor de stat și prin adoptarea, la finalizarea acestei proceduri, a Deciziei Alumină I, Comisia nu a putut să încalce actele
adoptate de Consiliu și care, precum articolul 18 din Directiva 2003/96 coroborat cu anexa II la aceasta sau articolul 1 alineatul
(2) din Decizia 2001/224, autorizau în mod expres Republica Italiană să continue să aplice scutirea în litigiu până la 31
decembrie 2006. Astfel, aceste din urmă autorizări puteau să își producă efectele numai în domeniul acoperit de normele în
materia armonizării legislațiilor privind accizele și nu aduceau atingere efectelor unei eventuale decizii, precum Decizia
Alumină I, pe care Comisia putea să o adopte în exercitarea competențelor sale în materia ajutoarelor de stat.
În plus, reiese din cuprinsul punctelor 52 și 53 din Hotărârea Comisia/Irlanda și alții, punctul 25 de mai sus (EU:C:2013:812),
în care Curtea amintește că noțiunea de ajutor de stat corespunde unei situații obiective și nu poate depinde de comportamentul
sau de declarațiile instituțiilor, că faptul că, la adoptarea deciziilor de autorizare ale Consiliului, Comisia apreciase
că scutirile de accize nu determinau denaturări ale concurenței și nu constituiau obstacole în calea bunei funcționări a pieței
comune nu se putea opune ca scutirile respective să fie calificate drept ajutoare de stat, în sensul articolului 87 alineatul
(1) CE, dacă erau îndeplinite condițiile existenței unui ajutor de stat.
Din soluția reținută de Curte rezultă
a fortiori
că, în vederea calificării scutirilor de accize drept ajutoare de stat, Comisia nu era legată de aprecierile Consiliului
din deciziile sale în materia armonizării legislațiilor privind accizele, potrivit cărora scutirile respective nu determinau
denaturări ale concurenței și nu constituiau obstacole în calea bunei funcționări a pieței comune.
Așadar, Eurallumina nu are temei să susțină, în speță, că decizia atacată produce efecte juridice contrare celor produse de
Decizia 2001/224 și de articolul 18 din Directiva 2003/96.
În ceea ce privește argumentația juridică invocată în susținerea prezentei critici, întemeiată pe încrederea legitimă pe care
Eurallumina o putea avea în legalitatea scutirii în litigiu, aceasta are legătură, în realitate, cu primul motiv și cu al
patrulea motiv invocate în susținerea acțiunii în cauza T‑62/06 RENV II, în sensul că acestea se întemeiază pe încălcarea
principiului respectării încrederii legitime, și va trebui, așadar, să fie examinată în cadrul motivelor menționate.
În consecință, sub rezerva examinării argumentației respective, trebuie respinsă ca nefondată critica întemeiată pe încălcarea
principiilor securității juridice, prezumției de legalitate și efectului util ale actelor instituțiilor.
–       Cu privire la încălcarea principiului
lex specialis derogat legi generali
Prin intermediul prezentei critici, Eurallumina susține că, în decizia atacată, Comisia a încălcat principiul
lex specialis derogat legi generali
, întrucât nu a dat prioritate articolului 93 CE și măsurilor de aplicare a acestuia, printre care articolul 8 alineatele
(4) și (5) din Directiva 92/81 și articolul 18 alineatul (1) din Directiva 2003/96, față de articolele 87 CE și 88 CE. În
această privință, în primul rând, Eurallumina se întemeiază pe textul articolului 87 CE, care prevede că se aplică „[c]u excepția
derogărilor prevăzute de prezentul [T]ratat [CE]”, astfel încât, în special, nu poate fi aplicat în prezența unor măsuri specifice
de armonizare fiscală, adoptate în temeiul articolului 93 CE. În al doilea rând, Eurallumina face trimitere la Directiva 92/81
și la Directiva 2003/96, întemeiate pe articolul 93 CE, care oferă un cadru specific pe baza căruia Consiliul și Comisia acționează
împreună pentru autorizarea și pentru controlul derogărilor de la armonizarea structurilor accizelor la uleiurile minerale.
În al treilea rând, Eurallumina invocă propunerea Comisiei adresată Consiliului de prelungire a scutirii în litigiu, care
se întemeiază pe aprecierea potrivit căreia aceasta din urmă era compatibilă cu Tratatul CE, în special cu dispozițiile acestuia
care garantează o concurență loială, precum și cu inexistența unei denaturări a funcționării pieței comune. În al patrulea
rând, Eurallumina se întemeiază pe considerentul (5) al Deciziei 2001/224, care nu autoriza Comisia să lipsească această decizie
de efectele sale și care nu poate avea prioritate față de dispozițiile din Tratatul CE sau din Directiva 92/81.
Comisia solicită respingerea prezentei critici ca nefondată.
Prezenta critică ridică, așadar, chestiunea dacă, astfel cum susține Eurallumina, articolul 93 CE și măsurile de aplicare
a acestuia, în rândul cărora se numără articolul 8 alineatele (4) și (5) din Directiva 92/81 și articolul 18 alineatul (1)
din Directiva 2003/96, pot fi calificate
lex specialis
în raport cu articolele 87 CE și 88 CE și dacă, prin urmare, acestea au prioritate față de cele din urmă.
În această privință, trebuie amintit că, în conformitate cu principiul
lex specialis derogat legi generali
, dispozițiile speciale au prioritate față de normele generale în situațiile pe care acestea urmăresc în mod specific să le
reglementeze (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 aprilie 2014, Barclays Bank, C‑280/13, Rep., EU:C:2014:279, punctul
44, și Hotărârea din 5 noiembrie 2014, Mayaleh/Consiliul, T‑307/12 și T‑408/13, Rep., EU:T:2014:926, punctul 198 și jurisprudența
citată).
În speță, astfel cum arată în mod întemeiat Comisia, argumentația care se află la baza prezentei critici este combătută în
mod direct de Hotărârea Comisia/Irlanda și alții, punctul 25 de mai sus (EU:C:2013:812).
Astfel, după cum s‑a amintit la punctul 65 de mai sus, la punctele 45-48 din Hotărârea Comisia/Irlanda și alții, punctul 25
de mai sus (EU:C:2013:812), Curtea a stabilit o distincție clară între competențele Consiliului și, respectiv, ale Comisiei
în materia armonizării legislațiilor privind accizele, pe de o parte, și în materia ajutoarelor de stat, pe de altă parte.
În plus, aceasta a statuat în drept că procedura prevăzută la articolul 8 alineatul (4) din Directiva 92/81 avea o finalitate
și un domeniu de aplicare diferite de cele ale regimului prevăzut la articolul 88 CE.
Rezultă că normele în materia armonizării legislațiilor fiscale, în special articolul 93 CE și măsurile de aplicare a acestuia,
și normele în materia ajutoarelor de stat, care includ articolele 87 CE și 88 CE, sunt două corpuri de norme autonome și că
primele nu pot fi considerate
lex specialis
în raport cu celelalte.
În consecință, prezenta critică, întemeiată pe încălcarea principiului
lex specialis derogat legi generali
, trebuie respinsă ca nefondată.
Sub rezerva punctelor 76 și 77 de mai sus, al doilea motiv invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑62/06 RENV II trebuie
astfel să fie respins în totalitate.
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 87 alineatul (1) CE și pe o motivare contradictorie, invocat
în susținerea acțiunii în cauza T‑60/06 RENV II
Republica Italiană susține că, în decizia atacată, Comisia a încălcat una dintre condițiile prevăzute la articolul 87 alineatul
(1) CE pentru calificarea drept ajutor de stat, prin faptul că aceasta a constatat în mod eronat că scutirea în litigiu era
selectivă. În această privință, pe de o parte, Republica Italiană invocă punctul 14 din tabelul A anexat la Decretul legislativ
din 1995, din care reiese că de scutirea în litigiu beneficia în general orice operator economic care utiliza uleiuri minerale
drept combustibil pentru producerea aluminei, independent de locul de consum al acestora. Pe de altă parte, Republica Italiană
susține că, deși, în Italia, de scutirea în litigiu a beneficiat numai uzina Eurallumina din Sardinia, această împrejurare
are un caracter pur factual și este legată de caracterul specific al producției de alumină. În plus, Republica Italiană susține
că, în decizia atacată, selectivitatea scutirii în litigiu a fost motivată în mod contradictoriu.
Comisia solicită respingerea primului motiv ca nefondat.
În ceea ce privește critica întemeiată pe o motivare contradictorie a deciziei atacate în ceea ce privește condiția selectivității
prevăzută la articolul 87 alineatul (1) CE, trebuie amintit că, potrivit articolului 44 alineatul (1) din Regulamentul de
procedură din 2 mai 1991, cererea de sesizare a instanței trebuia să conțină o expunere sumară a motivelor invocate, iar această
indicare trebuia să fie suficient de clară și de precisă pentru a permite pârâtului să își pregătească apărarea, iar Tribunalului
să soluționeze acțiunea, eventual fără alte informații suplimentare în acest scop. De aceea, cererea introductivă trebuia
să precizeze în ce constă motivul pe care se întemeia acțiunea, astfel încât simpla sa enunțare abstractă nu îndeplinea cerințele
Regulamentului de procedură din 2 mai 1991 (Hotărârea din 27 septembrie 2012, Nynäs Petroleum și Nynas Belgium/Comisia, T‑347/06,
Rep., EU:T:2012:480, punctul 107). O soluție similară se impunea în ceea ce privește o critică invocată în susținerea unui
motiv.
În speță, astfel cum Comisia susține în mod întemeiat, critica care are la bază o motivare contradictorie și referitoare la
condiția de selectivitate prevăzută la articolul 87 alineatul (1) CE este lipsită de orice substanță. Astfel, în cererea introductivă
în cauza T‑60/06 RENV II, argumentația dezvoltată de Republica Italiană în susținerea primului motiv privește numai chestiunea
dacă, în decizia atacată, Comisia încalcă cerința selectivității prevăzută la articolul 87 alineatul (1) CE. În schimb, Republica
Italiană nu explică motivele pentru care motivarea deciziei atacate referitoare la această condiție ar fi contradictorie.
În consecință, în raport cu prezenta critică, întemeiată pe o motivare contradictorie a deciziei atacate, cererea introductivă
în cauza T‑60/06 RENV II nu îndeplinește cerințele de precizie prevăzute la articolul 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul
de procedură din 2 mai 1991. Prin urmare, această critică trebuie respinsă ca inadmisibilă.
În ceea ce privește critica întemeiată pe o încălcare, în decizia atacată, a condiției selectivității prevăzute la articolul
87 alineatul (1) CE, în primul rând, trebuie analizat argumentul Republicii Italiene potrivit căruia din cuprinsul punctului
14 din tabelul A anexat la Decretul legislativ din 1995 reiese că de scutirea în litigiu beneficia, în general, orice operator
economic care utiliza uleiuri minerale drept combustibil în producția de alumină, independent de locul consumului acestora.
Acest argument ridică, în esență, chestiunea dacă, în decizia atacată, Comisia a săvârșit o eroare prin faptul că a apreciat
condiția selectivității în raport cu scutirea de acciză, astfel cum era autorizată de Consiliu în temeiul articolului 8 alineatul
(4) din Directiva 92/81, iar nu în raport cu scutirea de acciză, astfel cum era prevăzută la punctul 14 din tabelul A anexat
la Decretul legislativ din 1995.
Caracterul selectiv al scutirii în litigiu, pe plan regional, rezultă din faptul că aceasta se aplică numai în Sardinia. Or,
după cum observă în mod întemeiat Republica Italiană și după cum recunosc atât Comisia, în considerentele (17) și (63) ale
Deciziei Alumină I, cât și Curtea, la punctul 50 din Hotărârea Comisia/Irlanda și alții, punctul 25 de mai sus (EU:C:2013:812),
deciziile de autorizare ale Consiliului, adoptate în temeiul articolului 8 alineatul (4) din Directiva 92/81, sunt cele care
au stabilit condiții exacte de ordin geografic și care au conferit scutirii în litigiu un caracter selectiv pe plan regional,
în sensul că autorizau Republica Italiană să aplice sau să continue să aplice scutirea respectivă doar în Sardinia.
Nu este mai puțin adevărat că, în speță, măsura pertinentă în vederea examinării în raport cu normele în materia ajutoarelor
de stat este scutirea în litigiu, astfel cum a fost autorizată de Consiliu în temeiul articolului 8 alineatul (4) din Directiva
92/81, deoarece Republica Italiană a aplicat scutirea prevăzută la punctul 14 din tabelul A anexat la Decretul legislativ
din 1995 cu respectarea condițiilor exacte de ordin geografic și temporal la care era supusă autorizarea dată de Consiliu.
Așadar, în decizia atacată, Comisia a apreciat în mod întemeiat condiția selectivității în raport cu scutirea în litigiu,
astfel cum a fost pusă în aplicare în mod efectiv de Republica Italiană. În consecință, trebuie respins ca nefondat prezentul
argument al Republicii Italiene, întemeiat pe o apreciere eronată a condiției selectivității în raport cu scutirea de acciză,
astfel cum era prevăzută la punctul 14 din tabelul A anexat la Decretul legislativ din 1995.
În al doilea rând, trebuie analizat argumentul Republicii Italiene întemeiat, în esență, pe o eroare pe care Comisia ar fi
săvârșit‑o în considerentul (63) al deciziei atacate, prin faptul că a constatat să scutirile de acciză era selective întrucât
„se aplic[au] doar anumitor societăți producătoare de alumină”, întrucât, „în practică, fiecare stat membru avut în vedere
a[vea] doar un singur producător de alumină beneficiar de scutire” și întrucât era vorba despre „Eurallumina, în Sardinia”,
deși faptul că doar uzina Eurallumina din Sardinia beneficiase de scutirea în litigiu era o împrejurare pur factuală și legată
de caracterul specific al producției de alumină în Italia.
În această privință, trebuie amintit că articolul 87 alineatul (1) CE interzice ajutoarele de stat care „favoriz[ează] anumit[e]
întreprinderi sau producer[ea] anumitor bunuri”, mai exact, ajutoarele selective (a se vedea Hotărârea Curții din 15 decembrie
2005, Italia/Comisia, C‑66/02, Rec., EU:C:2005:768, punctul 94).
În ceea ce privește aprecierea condiției selectivității, dintr‑o jurisprudență constantă rezultă că articolul 87 alineatul
(1) CE impune să se determine dacă, în cadrul unui anumit regim juridic, o măsură națională este de natură să favorizeze „anumite
întreprinderi sau producerea anumitor bunuri” față de altele care, având în vedere obiectivul urmărit de regimul respectiv,
s‑ar găsi într‑o situație de fapt și de drept comparabilă (a se vedea Hotărârea din 15 noiembrie 2011, Comisia și Spania/Government
of Gibraltar și Regatul Unit, C‑106/09 P și C‑107/09 P, Rep., EU:C:2011:732, punctul 75 și jurisprudența citată).
Determinarea cadrului de referință dobândește o importanță sporită în materia măsurilor fiscale, deoarece existența însăși
a unui avantaj nu poate fi stabilită decât prin raportare la o impozitare considerată „normală”. Cota normală de impozitare
este cota în vigoare în zona geografică ce constituie cadrul de referință (Hotărârea din 6 septembrie 2006, Portugalia/Comisia,
C‑88/03, Rec., EU:C:2006:511, punctul 56).
În speță, considerentele (63) și (64) ale deciziei atacate au următorul cuprins:
„(63) […] în prezenta cauză, scutirile se aplică numai anumitor societăți producătoare de alumină și, în practică, fiecare stat
membru în discuție are doar un singur producător de alumină care beneficiază de scutire: […] Eurallumina, în Sardinia […]
Atât timp cât deciziile Consiliului au fost obligatorii, scutirile au fost selective pe plan regional, deoarece deciziile
autorizau scutirile doar în anumite regiuni, iar investitorii potențiali care doreau să facă investiții în producția de alumină
în alte regiuni nu aveau garanția obținerii unui tratament similar. Selecția regiunilor nu are nicio legătură cu logica internă
a fiecărui regim fiscal național.
(64)      Înainte ca Directiva 2003/96[…] să devină aplicabilă, dreptul comunitar obliga statele membre, în principiu, să aplice accize
uleiurilor minerale, astfel încât scutirile specifice, limitate la producerea anumitor bunuri și în anumite regiuni, nu puteau
fi considerate justificate prin natura și economia sistemului. Argumentele prezentate de […] Italia pentru justificarea scutirii
doar pentru producția de alumină sunt întemeiate pe împrejurări specifice piețelor relevante și celor ale producției de alumină
în regiunile vizate. Ele nu sunt întemeiate pe natura și pe logica fiecărui regim fiscal național, deoarece acesta din urmă
trebuia să se conformeze dispozițiilor dreptului comunitar. În consecință, măsurile acordate înainte ca Directiva 2003/96[…]
să devină aplicabilă nu sunt justificate prin natura și economia generală a sistemului și constituie ajutoare de stat în sensul
articolului 87 alineatul (1) [CE].”
Contrar celor susținute de Republica Italiană, din considerentele (63) și (64) ale Deciziei Alumină I rezultă că în aceasta,
în cadrul analizei privind selectivitatea scutirii în litigiu, Comisia nu s‑a întemeiat pe împrejurarea că de această scutire
a beneficiat, în practică, doar un producător de alumină stabilit în Sardinia, și anume Eurallumina, ci pe dubla împrejurare
că, în cadrul de referință care corespundea regimului fiscal italian, scutirea în litigiu apărea drept o măsură selectivă
pe plan regional, întrucât favoriza orice producător de alumină situat în Sardinia în raport cu investitorii potențiali care
doreau să facă investiții în producția de alumină în alte regiuni italiene, și selectivă pe plan material, în sensul că favoriza
societățile producătoare de alumină și producția de alumină în raport cu societățile producătoare de alte bunuri și servicii
și cu producerea altor bunuri.
Rezultă că prezentul argument al Republicii Italiene, care se întemeiază pe o interpretare incorectă a Deciziei Alumină I,
este nefondat și, prin urmare, trebuie respins.
Prin urmare, trebuie respins în totalitate primul motiv invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑60/06 RENV II.
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 1 litera (b) punctul (ii) și a articolului 4 din Regulamentul
nr. 659/1999, precum și a deciziilor de autorizare ale Consiliului, invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑60/06 RENV II
Republica Italiană susține, în esență, că Comisia a încălcat articolul 1 litera (b) punctul (ii) și articolul 4 din Regulamentul
nr. 659/1999, precum și deciziile de autorizare ale Consiliului prin faptul că, în considerentul (67) al deciziei atacate,
a constatat că ajutorul în litigiu constituia un ajutor nou care a devenit ilegal, în sensul articolului 1 litera (f) din
Regulamentul nr. 659/1999 în lipsa notificării acestuia Comisiei înaintea punerii lui în aplicare. În opinia Republicii Italiene,
ajutorul în litigiu ar fi trebuit să fie calificat drept ajutor existent, în sensul articolului 1 litera (b) punctul (ii)
din Regulamentul nr. 659/1999. În această privință, în primul rând, Republica Italiană se întemeiază pe deciziile de autorizare
ale Consiliului, ultima fiind Decizia 2001/224, care o autoriza să aplice sau să continue să aplice scutirea în litigiu. În
al doilea rând, evidențiază caracterul de
lex specialis
constituit de articolul 93 CE, care întemeiază competența Consiliului în materia armonizării fiscale și formează temeiul juridic
al Directivei 92/81 și al deciziilor de autorizare ale Consiliului, în raport cu
lex generalis
constituită de articolele 87 CE și 88 CE, care întemeiază competența Comisiei în materia ajutoarelor de stat. În al treilea
rând, Republica Italiană se referă la obligația ce revine Consiliului, în temeiul articolului 8 alineatul (4) din Directiva
92/81, de a verifica dacă scutirea în litigiu era justificată de motive politice specifice, dacă nu determina denaturări ale
concurenței și dacă nu constituia un obstacol în calea bunei funcționări a pieței comune.
Comisia solicită respingerea celui de al doilea motiv ca nefondat.
Prezentul motiv ridică, în esență, chestiunea dacă, în decizia atacată, Comisia a săvârșit o eroare prin faptul că a apreciat
legalitatea scutirii în litigiu în raport cu normele aplicabile ajutoarelor noi, deși era vorba despre un ajutor existent,
în sensul articolului 1 litera (b) punctul (ii) din Regulamentul nr. 659/1999, deoarece fusese autorizat prin deciziile de
autorizare ale Consiliului, ultima dată prin Decizia 2001/224.
În această privință, trebuie amintit că, potrivit articolului 1 litera (b) punctul (ii) din Regulamentul nr. 659/1999, poate
fi calificat „ajutor existent” „ajutorul autorizat, respectiv schemele de ajutor și ajutoarele individuale care au fost autorizate
de Comisie sau Consiliu”.
Tratatul CE instituie proceduri distincte după cum ajutoarele sunt existente sau noi. În timp ce, potrivit articolului 88
alineatul (3) CE, ajutoarele noi trebuie să fie notificate în prealabil Comisiei și nu pot fi puse în aplicare înainte ca
procedura să conducă la o decizie finală, în temeiul articolului 88 alineatul (1) CE, ajutoarele existente pot să fie puse
în aplicare în mod legal, atât timp cât Comisia nu a constatat incompatibilitatea acestora (a se vedea Hotărârea din 24 martie
2011, Freistaat Sachsen și Land Sachsen‑Anhalt/Comisia, T‑443/08 și T‑455/08, Rep., EU:T:2011:117, punctul 187 și jurisprudența
citată). Așadar, ajutoarele existente pot face obiectul, dacă este cazul, numai al unei decizii de incompatibilitate care
produce efecte pentru viitor (a se vedea Hotărârea Freistaat Sachsen și Land Sachsen‑Anhalt/Comisia, citată anterior, EU:T:2011:117,
punctul 187 și jurisprudența citată).
În speță, astfel cum arată în mod întemeiat Comisia, argumentația care se află la baza acestui motiv a fost combătută în mod
direct în Hotărârea Comisia/Irlanda și alții, punctul 25 de mai sus (EU:C:2013:812).
Astfel, la punctul 49 din această hotărâre, Curtea a statuat în drept că o decizie a Consiliului prin care un stat membru
este autorizat, conform articolului 8 alineatul (4) din Directiva 92/81, să introducă o scutire de accize nu putea avea ca
efect să împiedice Comisia să exercite competențele pe care i le atribuia tratatul și, în consecință, să pună în aplicare
procedura prevăzută la articolul 88 CE pentru a examina dacă această scutire constituia un ajutor de stat și să adopte la
finalizarea acestei proceduri, eventual, o decizie precum decizia atacată. La punctul 47 din aceeași hotărâre, Curtea constatase
anterior că procedura prevăzută la articolul 8 alineatul (4) din Directiva 92/81 avea o finalitate și un domeniu de aplicare
diferite de cele ale regimului prevăzut la articolul 88 CE pentru a reglementa ajutoarele de stat noi și existente. Din aceste
motive rezultă că deciziile de autorizare ale Consiliului, adoptate în temeiul articolului 8 alineatul (4) din Directiva 92/81,
nu pot nicidecum să fie analizate ca fiind decizii de autorizare a unei scheme de ajutoare sau a unui ajutor individual, în
sensul articolului 1 litera (b) punctul (ii) din Regulamentul nr. 659/1999.
Rezultă că deciziile de autorizare ale Consiliului, adoptate în temeiul articolului 8 alineatul (4) din Directiva 92/81, nu
permit, în speță, calificarea scutirii în litigiu drept „ajutor existent” în sensul articolului 1 litera (b) punctul (ii)
din Regulamentul nr. 659/1999.
Prin urmare, al doilea motiv invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑60/06 RENV II trebuie respins ca nefondat.
Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 18 din Directiva 2003/96 coroborat cu anexa II la
aceasta, precum și a Deciziei 2001/224, invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑60/06 RENV II
Republica Italiană susține, în esență, că, în decizia atacată, Comisia a încălcat articolul 18 din Directiva 2003/96 coroborat
cu anexa II la aceasta, precum și articolul 1 alineatul (2) din Decizia 2001/224, dispoziții care o autorizau în mod expres
să continue să aplice scutirea în litigiu până la 31 decembrie 2006. Intrarea în vigoare a Directivei 2003/96, la 1 ianuarie
2004, a condus la încetarea obligației sale de a notifica ajutorul în litigiu Comisiei, iar aceasta din urmă nu ar fi avut
nicio competență să adopte decizia atacată.
Comisia solicită respingerea celui de al cincilea motiv ca nefondat.
În speță, după cum Comisia arată în mod întemeiat, argumentația care se află la baza acestui motiv a fost combătută în mod
direct în Hotărârea Comisia/Irlanda și alții, punctul 25 de mai sus (EU:C:2013:812).
Astfel, din motivele Hotărârii Comisia/Irlanda și alții, punctul 25 de mai sus (EU:C:2013:812), citate la punctele 65-69 de
mai sus, reiese că, prin aplicarea procedurii prevăzute la articolul 88 CE în scopul examinării dacă scutirea în litigiu constituia
un ajutor de stat și prin adoptarea, la finalizarea acestei proceduri, a deciziei atacate, Comisia nu a făcut altceva decât
să își exercite competențele pe care i le conferea Tratatul CE în materia ajutoarelor de stat și că, procedând în acest mod,
nu a putut aduce atingere competențelor cu care Consiliul era învestit de tratatul menționat în materia armonizării legislațiilor
privind accizele sau a altor acte pe care Consiliul le‑a adoptat în exercitarea competențelor respective.
Rezultă că, prin aplicarea procedurii prevăzute la articolul 88 CE în scopul examinării dacă scutirea în litigiu constituia
un ajutor de stat și prin adoptarea, la finalizarea acestei proceduri, a Deciziei Alumină I, Comisia nu a putut să încalce
actele adoptate de Consiliu care, precum articolul 18 din Directiva 2003/96 coroborat cu anexa II la aceasta sau articolul
1 alineatul (2) din Decizia 2001/224, autorizau în mod expres Republica Italiană să continue să aplice scutirea în litigiu
până la 31 decembrie 2006. Astfel, aceste din urmă autorizații puteau să își producă efectele numai în domeniul acoperit de
normele în materia armonizării legislațiilor privind accizele și nu aduceau atingere efectelor unei decizii eventuale, precum
decizia atacată, pe care Comisia o putea adopta în exercitarea competențelor sale în materia ajutoarelor de stat.
În consecință, Republica Italiană nu are temei să susțină că decizia atacată încalcă articolul 18 din Directiva 2003/96 coroborat
cu anexa II la aceasta și articolul 1 alineatul (2) din Decizia 2001/224.
Prin urmare, trebuie respins ca nefondat al cincilea motiv invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑60/06 RENV II.
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea regulilor privind ajutoarele pentru protecția mediului și, în special,
a punctului 82 al doilea paragraf litera (a) din orientările comunitare, invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑60/06 RENV
II
Republica Italiană consideră, în esență, că, în Decizia Alumină I, Comisia a încălcat regulile privind ajutoarele pentru protecția
mediului și, în special, punctul 82 al doilea paragraf litera (a) din orientările comunitare, prin faptul că a refuzat să
constate că ajutorul în litigiu era strâns legat de realizarea de către Eurallumina a unor obiective în materia protecției
mediului. În această privință, în primul rând, Republica Italiană se întemeiază pe efectul puternic asupra mediului determinat
de activitatea de producere a aluminei, în legătură cu necesitatea de eliminare în deplină securitate a deșeurilor rezultate
din ciclul industrial, ceea ce ar explica faptul că teritoriul pe care Eurallumina era stabilită a fost declarat zonă cu risc
ridicat de criză a mediului prin decizia Consiliului de miniștri italian din 30 noiembrie 1990. În al doilea rând, Republica
Italiană invocă angajamentele de ordin ecologic care trebuie executate pe cheltuială proprie, asumate de Eurallumina în cadrul
aplicării unui plan de depoluare și de reabilitare a mediului, aprobat prin decretul președintelui Consiliului de miniștri
italian din 23 aprilie 1993, în special programul de reabilitare stabilit printr‑un decret din 15 iunie 1995 al ministerului
mediului italian și prin contractul‑program încheiat cu autoritățile italiene la 12 aprilie 1999. În al treilea rând, Republica
Italiană se întemeiază pe obligația de reducere a plafoanelor de oxid de sulf și de pulberi, prevăzută de Ministerul Mediului
italian în sarcina Eurallumina printr‑un decret din anul 1998. În al patrulea rând, Republica Italiană se referă la angajamentul
asumat de Eurallumina printr‑o convenție din 27 aprilie 1999, încheiată cu regiunea Sardinia, în vederea realizării unei instalații
speciale de desulfurare a fumului provenit din cuptoarele de calcinare și din cazane și, în acest context, menționează realizarea
de către Eurallumina a unor investiții importante în uzina sa din Sardinia, care au continuat până în anul 2005 și în urma
cărora aceasta a obținut certificarea ISO 14001. În al cincilea rând, Republica Italiană se întemeiază pe scrisoarea din 6
februarie 2002 pe care a adresat‑o Comisiei în cursul procedurii oficiale de investigare, în care a evidențiat costurile principale
impuse Eurallumina prin legislația fiscală și de mediu italiană și angajamentele ecologice asumate de Eurallumina.
Comisia solicită respingerea celui de al treilea motiv ca fiind în parte inadmisibil sau, în orice caz, nefondat, iar în rest
nefondat.
Prezentul motiv ridică, în esență, chestiunea dacă, în considerentul (75) al Deciziei Alumină I, Comisia a săvârșit o eroare
prin faptul că a refuzat să constate că ajutorul în litigiu fusese acordat în schimbul realizării de către Eurallumina a unor
obiective în materia protecției mediului și că, în această măsură, ajutorul în litigiu era compatibil cu piața comună în lumina
punctelor 47-52 din orientările comunitare.
În această privință, trebuie amintit că punctul 82 din orientările comunitare, publicate în Jurnalul Oficial la 3 februarie
2001, prevede în special următoarele:
„[…]
În cazul ajutoarelor care nu au fost notificate, Comisia aplică:
(a)      prezentele orientări, în cazul în care ajutorul a fost acordat după publicarea lor în
Jurnalul Oficial al Comunităților Europene
;
[…]”
În plus, punctele 47-51 din orientările comunitare au următorul cuprins:
„47.      La adoptarea taxelor aplicabile anumitor activități din motive de protecție a mediului, statele membre pot considera necesar
să prevadă eventuale scutiri temporare în favoarea anumitor întreprinderi, în special ca urmare a absenței unei armonizări
la nivel european sau a riscurilor temporare de pierdere a competitivității la nivel internațional. În general, asemenea scutiri
constituie ajutor de exploatare în sensul articolului 87 din Tratatul CE. În analiza acestor măsuri trebuie să se examineze,
printre altele, dacă impunerea taxei este rezultatul unei decizii comunitare sau al unei decizii autonome a unui stat membru.
[…]
49.      În cazul în care impunerea taxei este prevăzută de o directivă comunitară, pot apărea două situații:
[…]
(b)      statul membru aplică, pentru anumite produse, o taxă la rata minimă prevăzută de directiva comunitară și acordă o scutire
anumitor întreprinderi care fac astfel obiectul unui regim de taxare la o rată inferioară ratei minime. În cazul în care nu
este autorizată prin directiva în cauză, o asemenea scutire constituie ajutor incompatibil cu dispozițiile articolului 87
[CE]. În cazul în care este autorizată prin respectiva directivă, Comisia poate considera că este compatibilă cu dispozițiile
articolului 87 [CE] în măsura în care este necesară și nu este disproporționată în raport cu obiectivele comunitare urmărite.
Comisia acordă o atenție deosebită strictei limitări în timp a unei astfel de scutiri.
50.      În general, măsurile fiscale în cauză trebuie să contribuie în mod semnificativ la protecția mediului. Trebuie să se asigure
faptul că scutirile, prin însăși natura lor, nu aduc atingere obiectivelor generale urmărite.
51.      Aceste scutiri pot constitui ajutor de exploatare care poate fi autorizat în următoarele condiții.
1.      În cazul în care, din motive de protecție a mediului, un stat membru introduce o nouă taxă într‑un sector de activitate sau
pentru anumite produse în privința cărora nu a fost realizată o armonizare fiscală comunitară sau în cazul în care taxa prevăzută
de statul membru este superioară taxei prevăzute de legislația comunitară, Comisia consideră că deciziile de scutire pe o
perioadă de zece ani fără caracter descrescător se pot justifica în două cazuri:
(a)      în cazul în care aceste scutiri sunt condiționate de încheierea unor acorduri între statul membru în cauză și întreprinderile
beneficiare, prin care întreprinderile sau asociațiile de întreprinderi se angajează să atingă obiective de protecție a mediului
pe perioada de acordare a scutirilor sau în cazul în care întreprinderile se angajează să încheie acorduri voluntare cu același
efect. Aceste acorduri sau angajamente pot avea ca obiect, printre altele, reducerea consumului de energie, reducerea emisiilor
sau o oricare altă măsură privind mediul. Conținutul acestor acorduri trebuie negociat de către fiecare stat membru și evaluat
de Comisie în momentul notificării proiectelor de ajutor. Statele membre trebuie să asigure monitorizarea strictă a angajamentelor
luate de către întreprinderi sau de către asociațiile de întreprinderi. Acordurile încheiate între un stat membru și întreprinderile
sau asociațiile de întreprinderi în cauză trebuie să prevadă modalitățile de sancționare aplicabile în cazul nerespectării
angajamentelor asumate.
Prezentele dispoziții se aplică, de asemenea, în cazul în care un stat membru supune acordarea unei reduceri fiscale unor
condiții care au același efect ca și acordurile sau angajamentele menționate anterior;
(b)      aceste scutiri nu sunt condiționate de încheierea de acorduri între statul membru în cauză și întreprinderile beneficiare,
dacă sunt îndeplinite următoarele condiții alternative:
–        în cazul în care reducerea se referă la o taxă comunitară, suma plătită efectiv de întreprinderi după reducere trebuie să
rămână superioară sumei minime comunitare pentru a stimula întreprinderile să îmbunătățească protecția mediului;
[…]
2.      Dispozițiile prevăzute la punctul 51 [subpunctul 1] se pot aplica taxelor existente, dacă sunt îndeplinite următoarele două
condiții cumulative:
(a)      taxa în cauză trebuie să aibă un efect pozitiv important în ceea ce privește protecția mediului;
(b)      derogările pentru întreprinderile în cauză trebuie să fi fost decise simultan cu adoptarea taxei […]”
În considerentele (71) și (73) ale Deciziei Alumină I, Comisia a arătat că „[a]jutoarele acordate după 3 februarie 2001 trebui[au]
să fie apreciate în lumina orientărilor comunitare […] în conformitate cu punctul 82 [al doilea paragraf litera] (a) din aceste
orientări” și, mai exact, în raport cu punctele 47-52 din acestea, care prevăd regulile aplicabile tuturor ajutoarelor de
exploatare sub forma unor reduceri sau scutiri de taxe.
În considerentele (73)-(76) din aceeași decizie, Comisia a arătat, în plus, următoarele:
„(73) […] Inițial, accizele pe uleiurile minerale nu au fost concepute ca instrument de politică de protecție a mediului. Cu toate
acestea, una dintre caracteristicile pe care ar trebui în normal să le aibă o taxă pentru a fi considerată o taxă de mediu
ar fi aceea ca baza sa de impozitare să aibă în mod vădit efecte negative asupra mediului […] Întrucât utilizarea uleiurilor
minerale are în mod vădit efecte negative asupra mediului, accizele care se aplică acestor produse pot fi considerate taxe
de mediu.
(74)      Accizele pe uleiurile minerale au existat în cele trei state membre destinatare ale prezentei decizii înainte de instituirea
scutirilor în discuție și, așadar, trebuie să fie considerate taxe existente, în sensul punctului 51 [subpunctul 2] din [orientările
comunitare]. Aceste accize au totuși un efect pozitiv apreciabil de protecție a mediului, în sensul punctului 51 [subpunctul
2 litera (a)], deoarece determină o stimulare importantă în cazul producătorilor de a‑și reduce consumul de uleiuri minerale.
Accizele vizate nu au avut probabil un obiect ecologic explicit de la început, iar derogările au fost decise în urmă cu mai
mulți ani, în special în Irlanda și în Italia, și, în orice caz, în cele trei state membre, înainte chiar ca orientările [comunitare]
să devină aplicabile. Este motivul pentru care Comisia apreciază că, în cazul lor, trebuie să se procedeze ca și cum acestea
fuseseră decise la adoptarea accizei. În consecință, în conformitate cu punctul 51 [subpunctul 2] din orientări, dispozițiile
prevăzute la punctul 51 [subpunctul 1] pot fi aplicate scutirilor în discuție în prezenta decizie.
(75)      În observațiile lor, beneficiarii au susținut că realizaseră investiții ecologice importante în schimbul scutirilor. Cu toate
acestea, nu există nicio dovadă că au încheiat acorduri cu statele membre în cauză pentru a se angaja să atingă obiectivele
de protecție a mediului în perioada de aplicare a scutirilor. În plus, aceste scutiri nu erau însoțite nici de condiții care
să determine același efect ca aceste acorduri și angajamente. În rest, reiese că investițiile ecologice nu depășeau măsurile
necesare pentru respectarea legislației sau pe cele fezabile și economice pe plan comercial. În consecință, nu sunt îndeplinite
condițiile de aplicare a punctului 51 [subpunctul 1 litera (a)] din orientări[le comunitare], fiind aplicabile în speță numai
dispozițiile punctului 51 [subpunctul 1 litera (b)].
(76)      Până la 31 decembrie 2003, scutirile priveau o taxă comunitară, și anume o taxă armonizată pe baza Directivei 92/82[…] În
consecință, punctul 51 [subpunctul 1 litera (b)] prima liniuță din orientări[le comunitare] le este aplicabil. Potrivit acestei
dispoziții, o reducere poate fi autorizată dacă suma plătită efectiv de beneficiari după reducere rămâne superioară sumei
minime comunitare. Or, cele trei scutiri erau totale. Ținând seama de impactul pozitiv asupra mediului al taxei menționate
în considerentul (73) al prezentei decizii, măsurile în discuție pot fi declarate compatibile cu piața comună numai dacă beneficiarii
trebuie să plătească o valoare superioară sumei minime comunitare stabilite de Directiva 92/82[…] care, pentru perioada luată
în considerare, se ridica la 13 euro pe 1 000 kg. În consecință, doar scutirea de taxă superioară valorii de 13,01 euro poate
fi considerată compatibilă cu piața comună, în timp ce scutirea inferioară valorii de 13,01 euro constituie un ajutor incompatibil.”
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, în domeniul specific al ajutoarelor de stat,
orientările pe care Comisia le adoptă sunt obligatorii pentru aceasta, în măsura în care ele nu se îndepărtează de normele
Tratatului CE (a se vedea Hotărârea din 2 decembrie 2010, Holland Malt/Comisia, C‑464/09 P, Rep., EU:C:2010:733, punctul 47
și jurisprudența citată).
În speță, Republica Italiană nu contestă considerentul (67) al Deciziei Alumină I din care rezultă că ajutorul în litigiu
nu a fost niciodată notificat Comisiei. În măsura în care ajutorul menționat a fost acordat după 3 februarie 2001, orientările
comunitare îi sunt, așadar, aplicabile, în conformitate cu punctul 82 din acestea (a se vedea punctul 123 de mai sus).
Pentru a demonstra că ajutorul în litigiu este compatibil cu piața comună în lumina orientărilor comunitare, Republica Italiană
a prezentat în anexa la cererea introductivă o serie de acte și de convenții din care ar reieși că Eurallumina ar fi avut
obligația să atingă numeroase obiective de protecție a mediului sau s‑ar fi angajat în mod voluntar să atingă asemenea obiective
în perioada în care i‑a fost acordat ajutorul în litigiu.
Comisia apreciază însă că această argumentație ar trebui respinsă ca inadmisibilă, deoarece Republica Italiană nu a prezentat
actele și convențiile respective în cursul procedurii oficiale de investigare.
În această privință, trebuie să se observe că, în măsura în care, în susținerea acțiunii în cauza T‑60/06 RENV II, Republica
Italiană se referă la informații care nu au fost disponibile la adoptarea deciziei atacate sau care nu au fost aduse la cunoștința
Comisiei în cursul procedurii oficiale de investigare, aceste informații nu pot fi luate în considerare de Tribunal pentru
a aprecia legalitatea deciziei menționate.
Într‑adevăr, în cadrul unei acțiuni în anulare, legalitatea actului vizat trebuie să fie apreciată în funcție de elementele
de fapt și de drept existente la data la care a fost adoptat acest act (Hotărârea din 14 ianuarie 2004, Fleuren Compost/Comisia,
T‑109/01, Rec., EU:T:2004:4, punctul 50). Astfel, conform jurisprudenței, legalitatea unei decizii în materia ajutoarelor
trebuie să fie apreciată în funcție de informațiile de care Comisia putea să dispună la momentul la care a adoptat decizia
(a se vedea Hotărârea Fleuren Compost/Comisia, citată anterior, EU:T:2004:4, punctul 51 și jurisprudența citată). Așadar,
un stat membru nu poate să invoce în fața instanței Uniunii elemente de fapt care nu au fost invocate în cursul procedurii
precontencioase prevăzute la articolul 88 CE (a se vedea Hotărârea Fleuren Compost/Comisia, citată anterior, EU:T:2004:4,
punctul 51 și jurisprudența citată).
În speță, din dosar reiese că, în observațiile scrise cuprinse în scrisoarea din 6 februarie 2002 în cadrul procedurii oficiale
de investigare, Republica Italiană a susținut în general că ajutorul în litigiu compensa parțial costurile operaționale stabilite
în sarcina Eurallumina de legislația fiscală și de mediu italiană. Mai specific, Republica Italiană a arătat că o parte a
ajutorului în litigiu era destinată să compenseze costurile suplimentare aferente protecției mediului și că, prin urmare,
ajutorul intra în domeniul de aplicare al orientărilor comunitare. În această privință, Republica Italiană a explicat că,
începând cu anul 1974, autoritățile regionale stabiliseră interdicția eliminării reziduurilor în Marea Mediterană, practică
ce continua să fie autorizată în Franța și în Grecia. Această interdicție a determinat unele costuri pentru Eurallumina, respectiv
6 miliarde de lire italiene (ITL) (3 milioane de euro). Având în vedere limitele stricte de emisii [25 % sub limita națională
pentru oxizi de sulf (SOx)], societatea a trebuit să facă investiții într‑o nouă tehnologie de desulfurare, în valoare de
44 de miliarde ITL (22 de milioane de euro), ceea ce a determinat un cost pentru funcționare suplimentar de 6 miliarde ITL
(3 milioane de euro) pe an, inclusiv amortizările. În pofida acestor investiții, societatea trebuia să plătească în continuare
1,1 miliarde ITL (0,55 milioane de euro) pe an cu titlu de taxe pe emisii.
În considerentul (56) al Deciziei Alumină I, Comisia a luat act de informațiile care i‑au fost comunicate în acest mod de
Republica Italiană, însă, în considerentul (75) al aceleiași decizii, a apreciat că acestea nu permiteau să se considere că,
în perioada acoperită de decizia atacată, scutirea în litigiu fusese concepută drept contrapartida unor acorduri încheiate
între autoritățile italiene și Eurallumina prin care aceasta din urmă s‑ar fi angajat să atingă obiective de protecție a mediului
sau obligații echivalente ce rezultau, în cazul Eurallumina, din legislația italiană. În plus, Comisia a arătat că nu i‑a
fost furnizată nicio dovadă a faptului că investițiile ecologice realizate de Eurallumina ar fi depășit măsurile necesare
respectării legislației italiene sau măsurile fezabile și economice pe plan comercial. În consecință, Comisia a concluzionat
că, în speță, nu erau îndeplinite condițiile de aplicare a punctului 51 subpunctul 1 litera (a) din orientările comunitare.
În ceea ce privește documentele prezentate de Republica Italiană în anexa la cererea introductivă, din dosar nu reiese că
acestea ar fi fost comunicate Comisiei în cursul procedurii oficiale de investigare. Mai mult, în înscrisurile sale, în răspunsul
la argumentele Comisiei, Republica Italiană nu afirmă că ar fi avut loc o asemenea comunicare. În sfârșit, în ședință, Comisia
a confirmat, în răspunsul la o întrebare orală adresată de Tribunal, că documentele respective nu fuseseră prezentate în cadrul
procedurii oficiale de investigare. În aceste împrejurări, trebuie să se considere că documentele prezentate în anexa la cererea
introductivă nu au fost prezentate anterior. Prin urmare, din jurisprudența citată la punctul 132 de mai sus rezultă că informațiile
cuprinse în aceste documente nu pot fi luate în considerare pentru aprecierea legalității deciziei atacate, cu excepția cazului
în care ele reiau doar informații care fuseseră comunicate deja Comisiei în cadrul procedurii oficiale de investigare, în
special prin intermediul scrisorii sus‑menționate din 6 februarie 2002.
În ceea ce privește doar informațiile care fuseseră comunicate Comisiei prin scrisoarea din 6 februarie 2002, în decizia atacată,
Comisia a considerat în mod întemeiat că acestea nu îi permiteau să concluzioneze că beneficiul scutirii în litigiu ar fi
fost condiționat de respectarea de către Eurallumina a unor obligații de a atinge anumite obiective de protecție a mediului.
În plus, aceste informații nu permiteau Comisiei să concluzioneze că scutirea în litigiu ar fi fost concepută drept contrapartida
unor angajamente luate de aceasta din urmă de a atinge obiective de protecție a mediului, suplimentare față de obiectivele
rezultate din legislația fiscală sau de mediu italiană, în special normele naționale care impuneau limitarea emisiilor în
vederea respectării normelor privind calitatea aerului sau plata unor taxe pe emisii ori de a încheia acorduri voluntare cu
același efect, în sensul punctului 51 subpunctul 1 litera (a) din orientările comunitare. În scrisoarea din 6 februarie 2002,
Republica Italiană a recunoscut, de altfel, că „[a]jutorul acordat Eurallumina, definit de Comisie ca fiind ajutor de exploatare
[…] compens[a] parțial costurile operaționale ale întreprinderii, impuse de legislația fiscală și de mediu italiană”. În plus,
din considerentul (45) al Deciziei Alumină I reiese că, în cadrul procedurii oficiale de investigare, însăși Eurallumina a
menționat că „investițiile mari” care au fost realizate în uzina sa din Sardinia fuseseră efectuate „pentru a asigura respectarea
celor mai restrictive norme, în special a normelor ecologice regionale”. În orice caz, doar informațiile comunicate prin scrisoarea
din 6 februarie 2002 nu îi permiteau Comisiei să verifice dacă, astfel cum susține Republica Italiană în cadrul prezentei
acțiuni, scutirea în litigiu fusese prevăzută efectiv în contractele sau în convențiile încheiate cu autoritățile italiene
ca fiind o contrapartidă a unor investiții realizate de Eurallumina pentru a se conforma angajamentelor de a atinge unele
obiective de protecție a mediului, suplimentare față de cele ce rezultau deja din legislația care îi era aplicabilă.
Chiar dacă se presupune că se ține seama de actele sau de convențiile prezentate de Republica Italiană în anexă la cererea
introductivă, în speță, acestea nu ar permite să se constate că Eurallumina s‑ar fi angajat, în schimbul beneficiului pe care
l‑ar fi obținut din scutirea în litigiu, să atingă obiective de protecție a mediului suplimentare față de cele ce rezultau
deja din legislația italiană sau să încheie acorduri voluntare având același efect. Desigur, reiese în special din articolul
3 din contractul‑program încheiat la 12 aprilie 1999 între autoritățile italiene și Eurallumina, precum și din articolele
2-4 din convenția din 27 aprilie 1999 încheiată între regiunea Sardinia și Eurallumina că Eurallumina se angaja să realizeze
anumite investiții destinate atingerii unor obiective ecologice în cadrul unui plan de reabilitare a mediului în uzina sa
din Portoscuso (Sardinia). Totuși, contrar celor susținute de Republica Italiană, aceste investiții destinate atingerii unor
obiective ecologice nu trebuiau să fie realizate doar pe cheltuiala Eurallumina, deoarece s‑a prevăzut în mod expres, la articolul
4 din contractul‑program din 12 aprilie 1999, precum și la articolele 4-6 din convenția din 27 aprilie 1999 că, în vederea
punerii în aplicare de către Eurallumina a angajamentelor sale, regiunea Sardinia se angaja să contribuie financiar la realizarea
planului de reabilitare a mediului în uzina din Portoscuso într‑o limită maximă de 30 % din cheltuielile recunoscute eligibile
și, în orice caz, pentru o sumă maximă de 17,5 miliarde ITL. În schimb, din aceste acorduri nu reiese că scutirea în litigiu
era concepută deopotrivă ca o contribuție financiară la investițiile de mediu realizate de Eurallumina. În rest, documentele
prezentate de Republica Italiană în anexa la cererea introductivă atestă numai costuri operaționale stabilite în sarcina Eurallumina
de legislația fiscală și de mediu italiană precum cele corespunzătoare limitării emisiilor în vederea respectării normelor
privind calitatea aerului sau chiar plata taxelor pe emisii.
În consecință, Comisia a concluzionat în mod întemeiat în considerentul (75) al Deciziei Alumină I că, în speță, nu erau îndeplinite
condițiile de aplicare a punctului 51 subpunctul 1 litera (a) din orientările comunitare.
Prin urmare, al treilea motiv invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑60/06 RENV II trebuie respins ca nefondat.
Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 87 alineatul (3) CE și a liniilor directoare, invocat
în susținerea acțiunii în cauza T‑60/06 RENV II
Republica Italiană susține că, în considerentele (78)-(80) ale Deciziei Alumină I, Comisia a încălcat articolul 87 alineatul
(3) CE și liniile directoare prin faptul că a apreciat că ajutorul în litigiu nu putea fi considerat compatibil cu piața comună,
în sensul acestor dispoziții, deoarece ar fi facilitat dezvoltarea economică a Sardiniei. În această privință, în primul rând,
Republica Italiană invocă rămânerea în urmă, din punct de vedere economic, a Sardiniei, care este una dintre regiunile dezavantajate
ce face parte din obiectivul nr. 1 al fondurilor structurale, fiind pe ultimul loc între regiunile italiene în privința avuției
și a veniturilor individuale și care se află de asemenea sub media națională în ceea ce privește procentul persoanelor angajate
și al întreprinderilor industriale în raport cu populația rezidentă. În al doilea rând, Republica Italiană se referă la rămânerea
în urmă din punct de vedere economic a teritoriului Sulcis‑Iglesiente pe care uzina deținută de Eurallumina a fost implantată
în Sardinia, care avea o rată a șomajului de aproximativ 21 % din populația activă și de aproximativ 50 % în rândul tinerilor.
În al treilea rând, Republica Italiană se referă la garanția de aproximativ 1 800 de locuri de muncă salarizate furnizată
de Eurallumina, în mod direct în uzina sa din Sardinia și în mod indirect în uzinele din Sardinia ale Alcoa Italia SpA, în
privința căreia era singurul furnizor de alumină. În al patrulea rând, Republica Italiană se întemeiază pe documentația furnizată
Comisiei referitoare la condițiile de viață dezavantajoase din Sardinia, atât sub aspectul densității populației, cât și sub
aspectul nivelului de viață și al ratei sporite a șomajului. În al cincilea rând, Republica Italiană invocă considerentul
(79) al Deciziei Alumină I, în care Comisia admite că Sardinia poate beneficia de derogarea prevăzută la articolul 87 alineatul
(3) litera (a) CE. În al șaselea rând, Republica Italiană se întemeiază pe aplicabilitatea, în speță, a punctului 4.15 din
liniile directoare, care prevede că ajutoarele regionale pentru funcționare pot fi acordate regiunilor care beneficiază de
derogarea prevăzută la articolul 87 alineatul (3) litera (a) CE. În al șaptelea rând, Republica Italiană invocă inaplicabilitatea,
în speță, a punctului 4.17 din liniile directoare, care prevede că ajutoarele pentru funcționare trebuie să fie limitate în
timp și descrescătoare, întrucât Sardinia este o regiune cu o densitate scăzută a populației, care beneficiază de derogarea
prevăzută la articolul 87 alineatul (3) litera (a) CE.
Comisia solicită respingerea celui de al patrulea motiv ca nefondat.
Prezentul motiv ridică, în esență, chestiunea dacă, în considerentul (80) al Deciziei Alumină I, Comisia a săvârșit o eroare
prin faptul că a apreciat că ajutorul în litigiu nu putea fi considerat compatibil cu piața comună, în sensul articolului
87 alineatul (3) litera (a) CE și al punctelor 4.11-4.17 din liniile directoare, deoarece ar fi facilitat dezvoltarea economică
a Sardiniei.
În această privință, trebuie amintit că, în conformitate cu articolul 87 alineatul (3) litera (a) CE, pot fi considerate compatibile
cu piața comună ajutoarele destinate să favorizeze dezvoltarea economică a regiunilor în care nivelul de trai este anormal
de scăzut sau în care există un grad de ocupare a forței de muncă extrem de scăzut. Potrivit jurisprudenței, utilizarea termenilor
„anormal” și „extrem” în cadrul derogării cuprinse la articolul 87 alineatul (3) litera (a) CE denotă că aceasta nu privește
decât regiunile în care situația economică este extrem de defavorabilă în raport cu ansamblul Comunității (Hotărârea din 14
octombrie 1987, Germania/Comisia, 248/84, Rec., EU:C:1987:437, punctul 19).
Liniile directoare explică criteriile urmate de Comisie pentru examinarea compatibilității ajutoarelor de stat regionale cu
piața comună, în special în temeiul articolului 87 alineatul (3) litera (a) CE.
Punctele din liniile directoare care privesc toate ajutoarele regionale care corespund unui „ajutor pentru funcționare” au
următorul cuprins:
„4.15. Ajutoarele regionale destinate reducerii cheltuielilor curente ale unei întreprinderi (ajutor pentru funcționare) sunt,
în mod normal, interzise. Cu toate acestea, astfel de ajutoare se pot acorda, în mod excepțional, în regiunile eligibile în
temeiul derogării prevăzute la [articolul 87 alineatul (3) litera (a) CE] cu condiția ca acestea să fie justificate de contribuția
lor la dezvoltarea regională și de natura lor și ca nivelul lor să fie proporțional cu handicapul pe care încearcă să îl compenseze
[…] Sarcina demonstrării existenței handicapurilor și a măsurării importanței acestora revine statului membru.
4.16. În regiunile ultraperiferice eligibile în temeiul derogării prevăzute la [articolul 87 alineatul (3) literele (a) și
(c) CE], precum și în regiunile cu o densitate scăzută a populației, eligibile fie în temeiul derogării prevăzute la [articolul
87 alineatul (3) litera (a) CE], fie, având în vedere criteriul densității demografice prevăzut la punctul 3.10.4, în temeiul
derogării prevăzute la [articolul 87 alineatul (3) litera (c) CE], pot fi autorizate ajutoarele destinate să compenseze parțial
costurile suplimentare de transport […], cu respectarea unor condiții speciale […] Sarcina demonstrării existenței acestor
costuri suplimentare și a măsurării importanței acestora revine statului membru.
4.17. Cu excepția cazurilor menționate la punctul 4.16, ajutoarele pentru funcționare trebuie să fie limitate în timp și să
scadă în mod progresiv. […]”
În considerentele (78)-(81) ale Deciziei Alumină I, Comisia a examinat compatibilitatea cu piața comună a ajutoarelor noi
pe baza articolului 87 alineatul (3) litera (a) CE și a liniilor directoare. Considerentele (78)-(80) ale Deciziei Alumină
I au următorul cuprins:
„(78) În ceea ce privește derogarea prevăzută la articolul 87 alineatul (3) litera (a) [CE], care privește ajutoarele destinate
să favorizeze dezvoltarea economică a regiunilor în care nivelul de trai este anormal de scăzut sau în care există un grad
de ocupare a forței de muncă extrem de scăzut, Comisia observă că, în privința ultimei părți a perioadei în care au fost acordate
scutirile, sunt aplicabile Liniile directoare din 1998 privind ajutoarele de stat regionale. Potrivit punctului 4.15 din aceste
linii directoare, se pot acorda în mod excepțional ajutoare pentru funcționare în regiunile eligibile în temeiul derogării
prevăzute la [articolul 87 alineatul (3) litera (a) CE] cu condiția ca acestea să fie justificate de contribuția lor la dezvoltarea
regională și de natura lor și ca nivelul lor să fie proporțional cu handicapul pe care încearcă să îl compenseze. Sarcina
demonstrării existenței handicapurilor și a măsurării importanței acestora revine statului membru. În temeiul punctului 4.17
din liniile directoare, ajutoarele pentru funcționare trebuie să fie limitate în timp și să scadă în mod progresiv. Or, aceste
condiții nu sunt îndeplinite în speță.
(79)      […] Sardinia este o regiune care poate beneficia de derogarea prevăzută la articolul 87 alineatul (3) litera (a) [CE]. […]
(80)      În deciziile de deschidere a procedurii în temeiul articolului 88 alineatul (2) [CE], Comisia și‑a exprimat îndoielile cu
privire la compatibilitatea ajutoarelor cu piața comună, în temeiul articolului 87 alineatul (3) litera (a) [CE]. Autoritățile
italiene […] nu au prezentat elemente care să înlăture aceste îndoieli; ele nu au demonstrat existența unor handicapuri specifice
și nici nu au măsurat importanța acestora pentru a justifica acordarea ajutoarelor pentru funcționare. Nivelul ridicat al
prețurilor energiei și concurența determinată de importuri din țări terțe, în mod specific, nu au caracter regional. Chiar
dacă lipsa gazului natural reprezenta un handicap regional specific în regiunile avute în vedere, aspect care nu a fost demonstrat,
[…] Italia nu i‑a măsurat importanța pentru a justifica nivelul ajutorului. Legislația italiană care, potrivit Eurallumina,
determină costuri suplimentare poate avea parțial un caracter regional, din cauză că Sardinia a fost declarată regiune cu
risc ridicat de criză ecologică, însă nu poate fi considerată în general un handicap specific pentru această regiune. În orice
caz, reiese că scutirile în discuție nu sunt nici temporare, nici nu scad în mod progresiv, astfel cum impun orientările.
Este motivul pentru care ajutorul nu poate fi considerat compatibil cu piața comună deoarece facilitează dezvoltarea anumitor
regiuni.”
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, deși liniile directoare, în calitate de măsuri de ordin intern adoptate de administrație,
nu pot calificate drept norme de drept, ele prevăd totuși o normă de conduită indicativă a practicii care trebuie urmate,
de la care administrația nu se poate îndepărta, într‑un caz specific, fără a menționa motive care să fie compatibile cu principiul
egalității de tratament (Hotărârea din 9 iunie 2011, Diputación Foral de Vizcaya și alții/Comisia, C‑465/09 P-C‑470/09 P,
EU:C:2011:372, punctul 120). Asemenea norme pot produce, în anumite condiții și în funcție de conținutul acestora, efecte
juridice (Hotărârea Diputación Foral de Vizcaya și alții/Comisia, citată anterior, EU:C:2011:372, punctul 120).
În ceea ce privește aplicarea efectuată de Comisie, în considerentul (80) al Deciziei Alumină I, a punctului 4.15 din liniile
directoare, trebuie amintit că din textul acestei din urmă dispoziții reiese că ajutoarele regionale pentru funcționare sunt,
în mod normal, interzise și pot fi acordate, în mod excepțional, în regiunile eligibile în temeiul derogării prevăzute la
articolul 87 alineatul (3) litera (a) CE numai dacă acestea sunt justificate de contribuția lor la dezvoltarea regională și
de natura lor, iar nivelul lor este proporțional cu handicapurile pe care încearcă să le compenseze, aspecte care trebuie
demonstrate de statul membru în cauză.
Această dispoziție impune în special statului membru să demonstreze că ajutorul pentru funcționare urmărește să compenseze
un handicap regional specific cu care se confruntă beneficiarul acestuia și că nivelul ajutorului este proporțional cu ceea
ce este necesar pentru compensarea acestui handicap.
Or, informațiile comunicate de Republica Italiană în cadrul procedurii oficiale de investigare nu erau suficiente pentru a
demonstra că ajutorul în litigiu urmărea să compenseze un handicap regional specific, suferit de Eurallumina, și că nivelul
ajutorului era proporțional cu acest handicap.
În decizia de deschidere a procedurii oficiale de investigare, publicată în Jurnalul Oficial la 2 februarie 2002, Comisia
evidențiază faptul că autoritățile italiene, în special, au „subliniat că Sardinia era o regiune foarte dezavantajată, că
nu avea acces la gazul natural și că efectele asupra locurilor de muncă ale unei eventuale opriri a producției de alumină
ar fi foarte grave pentru regiune”.
În această privință, trebuie amintit că, astfel cum reiese din jurisprudență, împrejurarea că situația economică a unei regiuni
este suficient de defavorabilă pentru ca aceasta să fie eligibilă în sensul articolului 87 alineatul (3) litera (a) CE nu
presupune că orice proiect de ajutor susceptibil să fie realizat în acea regiune trebuie să fie considerat din oficiu ca fiind
necesar pentru dezvoltarea acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iunie 2013, HGA și alții/Comisia, C‑630/11 P-C‑633/11
P, Rep., EU:C:2013:387, punctul 112). Astfel, simpla invocare a situației economice defavorabile a Sardiniei, în special în
ceea ce privește numărul scăzut al locurilor de muncă, nu era suficientă în speță.
În acest context, singurul element care este efectiv susceptibil să constituie un handicap regional specific este lipsa accesului
la gazul natural în Sardinia, invocată de Republica Italiană. Or, după cum a arătat în mod întemeiat Comisia în considerentul
(80) al Deciziei Alumină I, Republica Italiană nici nu a efectuat o estimare cifrică, nici măcar nu a încercat să măsoare
importanța unui asemenea handicap în cazul Eurallumina în uzina sa din Sardinia. În plus, aceasta arată în mod întemeiat,
în același considerent, că, în orice caz, Republica Italiană nici nu a efectuat o estimare cifrică, nici măcar nu a încercat
să măsoare importanța unui asemenea handicap pentru a demonstra că ajutorul în litigiu era proporțional cu acesta.
Din scrisoarea din 6 februarie 2002 reiese că, în cadrul procedurii oficiale de investigare, Republica Italiană a invocat
din nou următoarele:
„Nu trebuie să se uite că întreprinderea în cauză este situată într‑o regiune care se numără printre cele care se pot încadra
în domeniul derogărilor prevăzute la articolul 87 alineatul (3) [CE], întrucât este caracterizată printr‑o rată a șomajului
ridicată. Republica Italiană a decis în acea perioadă să favorizeze constituirea și dezvoltarea acesteia tocmai pentru a favoriza
posibilități de ocupare a locurilor de muncă alternative față de cele care nu mai sunt oferite de activitățile de extracție
din mine. Sub acest aspect, Eurallumina reprezintă o posibilitate importantă și care poate fi înlocuită cu dificultate. Întreprinderea
are în prezent 760 de salariați, dintre care aproximativ 350 în calitate de forță de muncă foarte specializată. Încetarea
producției de alumină ar determina probleme foarte grave și care nu pot fi rezolvate în privința reinserției acestora pe piața
muncii.”
Procedând astfel, Republica Italiană nu a evidențiat niciun handicap regional specific, suportat de Eurallumina, pe care ajutorul
în litigiu ar fi fost destinat să îl compenseze, astfel cum impune punctul 4.15 din liniile directoare. După cum s‑a arătat
deja la punctul 152 de mai sus, simpla invocare a gradului scăzut de ocupare a forței de muncă din Sardinia nu era suficientă
în speță.
În sfârșit, Republica Italiană a reprodus în anexa la cererea introductivă documente prin intermediul cărora a încercat să
demonstreze condițiile de viață dezavantajoase din Sardinia, pornind de la date comparative referitoare la nivelurile veniturilor
și la cotele aferente gradului scăzut de ocupare a forței de muncă. Comisia nu a susținut că argumentele întemeiate pe documentele
în discuție ar fi inadmisibile pentru motivul că acestea nu ar fi fost comunicate în cadrul procedurii oficiale de investigare.
Chiar dacă se admite că aceste documente pot fi luate în considerare, în speță, pentru aprecierea legalității deciziei atacate,
ele demonstrează doar existența unei situații economice defavorabile în Sardinia, în ceea ce privește nivelurile veniturilor
și numărul scăzut al locurilor de muncă, ce este, de altfel, recunoscută deja în considerentele (23) și (79) ale Deciziei
Alumină I, în care Comisia a admis că Sardinia era o regiune ce putea beneficia de derogarea prevăzută la articolul 87 alineatul
(3) litera (a) CE. Totuși, după cum s‑a arătat deja la punctele 152 și 155 de mai sus, simpla invocare a situației economice
defavorabile existente în Sardinia nu este suficientă în speță. În schimb, documentele respective nu atestă, după cum se impune
totuși la articolul 4.15 din liniile directoare, existența unui handicap regional specific suferit de Eurallumina pe care
ajutorul în litigiu încearcă să îl compenseze.
Prin urmare, în considerentul (80) al Deciziei Alumină I, Comisia a decis în mod întemeiat că autoritățile italiene nu prezentaseră
informații care să îi permită să considere că ajutorul în litigiu îndeplinea condițiile prevăzute la punctul 4.15 din liniile
directoare.
Ținând seama de caracterul cumulativ al condițiilor prevăzute la punctele 4.15 și 4.17 din liniile directoare, nerespectarea
unora dintre ele este suficientă pentru a constata că, în Decizia Alumină I, Comisia a avut temei să decidă că ajutorul în
litigiu nu putea fi autorizat pe baza articolului 87 alineatul (3) litera (a) CE, astfel cum a fost pus în aplicare prin liniile
directoare.
Prin urmare, al patrulea motiv invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑60/06 RENV II trebuie respins ca nefondat.
Cu privire la al șaselea motiv, întemeiat pe o încălcare a principiilor respectării încrederii legitime, securității juridice
și prezumției de legalitate, invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑60/06 RENV II, precum și cu privire la primul motiv,
întemeiat pe încălcarea principiului respectării încrederii legitime, invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑62/06 RENV
II
În cadrul celui de al șaselea motiv invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑60/06 RENV II, Republica Italiană susține că
Comisia a încălcat principiile respectării încrederii legitime, securității juridice și prezumției de legalitate, prin faptul
că la articolul 5 din decizia atacată a dispus recuperarea ajutorului în litigiu. Republica Italiană arată că, având în vedere
deciziile de autorizare ale Consiliului, atât ea, cât și Eurallumina aveau încredere legitimă în legalitatea scutirii în litigiu,
inclusiv prin prisma normelor în materia ajutoarelor de stat, și că puteau deopotrivă să prezume că deciziile de autorizare
ale Consiliului erau legale. În această privință, în primul rând, Republica Italiană arată că deciziile de autorizare ale
Consiliului îi permiteau, începând cu anul 1993, să aplice sau să continue să aplice scutirea în litigiu. În al doilea rând,
amintește considerentele Deciziilor 93/697, 96/273 și 97/425, care menționau că scutirea în litigiu nu determina denaturări
ale concurenței și nu constituia un obstacol în calea bunei funcționări a pieței comune. În al treilea rând, Republica Italiană
invocă Deciziile 1999/255 și 1999/880, care prevedeau o reexaminare periodică de către Comisie pentru a garanta compatibilitatea
scutirii în litigiu cu funcționarea pieței comune și cu alte obiective ale Tratatului CE. În al patrulea rând, se referă la
lipsa oricărei trimiteri, în deciziile de autorizare ale Consiliului anterioare Deciziei 2001/224, la eventuale proceduri
privind denaturări ale funcționării pieței unice care ar putea fi inițiate îndeosebi în temeiul articolelor 87 CE și 88 CE.
În al cincilea rând, Republica Italiană se întemeiază pe articolul 1 alineatul (2) din Decizia 2001/224, precum și pe articolul
18 din Directiva 2003/96 coroborat cu dispozițiile anexei II la aceasta, care determinaseră Eurallumina să nutrească o încredere
legitimă în legalitatea scutirii în litigiu, în considerarea căreia aceasta din urmă realizase, în intervalul cuprins între
2 februarie 2002 și sfârșitul anului 2005, investiții care trebuiau să fie amortizate la 31 decembrie 2006. În al șaselea
rând, Republica Italiană menționează lipsa caracterului echivoc al dispozițiilor în vigoare, în temeiul cărora atât ea, cât
și Eurallumina puteau avea încredere în legalitatea scutirii în litigiu până la 31 decembrie 2006.
În cadrul primului motiv invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑62/06 RENV II, Eurallumina arată de asemenea că, în decizia
atacată, Comisia a încălcat principiul respectării încrederii legitime prin faptul că a dispus recuperarea ajutorului în litigiu
în pofida încrederii legitime pe care o avea în legalitatea scutirii în litigiu până la 31 decembrie 2006 sau, cel puțin,
în lipsa unei posibilități legale de recuperare a ajutorului acordat pe baza scutirii respective până la această din urmă
dată.
În această privință, în primul rând, Eurallumina invocă, pe de o parte, prezumția de legalitate aferentă Deciziei 2001/224
de autorizare a Republicii Italiene să aplice scutirea în litigiu până la 31 iulie 2006 și, pe de altă parte, propunerile
de decizii de autorizare ale Consiliului, transmise de Comisie, care prevedeau doar desființarea sau abrogarea în mod progresiv
și pe viitor a scutirii în litigiu.
În al doilea rând, Eurallumina se prevalează de conținutul deciziilor de autorizare ale Consiliului și de propunerile ori
de comportamentul Comisiei, care nu au menționat niciodată în mod exact că ajutorul în litigiu putea constitui un ajutor de
stat incompatibil cu piața comună, în sensul articolului 87 alineatul (3) CE. În această privință,
primo
, se întemeiază pe lipsa de precizie a considerentului (5) al Deciziei 2001/224, care se limita să indice că unele dintre
numeroasele scutiri autorizate prin această decizie ar putea fi incompatibile cu piața comună, în sensul articolului 87 alineatul
(3) CE.
Secundo
, Eurallumina invocă Propunerea de decizie a Consiliului din 15 noiembrie 2000 de autorizare a Republicii Italiene să continue
să aplice scutirea în litigiu până la 31 decembrie 2002, care a subminat cererea de notificare a Comisiei din 17 iulie 2000.
Tertio
, Eurallumina se referă la lipsa unor discuții inițiate cu privire la problemele referitoare la ajutoarele de stat amintite
de Comisie în propunerile sale de decizii de autorizare ale Consiliului precum cea din 29 noiembrie 1999 sau a unor mențiuni
referitoare la aceste probleme în deciziile de autorizare ale Consiliului.
Quarto
, Eurallumina se întemeiază pe conținutul deciziilor de autorizare ale Consiliului, din care reiese că acesta nu a admis niciodată
că ajutorul acordat pe baza scutirii în litigiu constituia un ajutor de stat ilegal, în condițiile în care, în temeiul Directivei
92/81, care urmărea același obiectiv ca normele în materia ajutoarelor de stat, Consiliul avea obligația să verifice că măsurile
propuse de Comisie în temeiul articolului 8 alineatul (4) din această directivă nu determinau denaturări ale concurenței.
Quinto
, Eurallumina se întemeiază pe Decizia 2001/224 prin care Consiliul a autorizat Republica Italiană să continue să aplice scutirea
în litigiu până la 31 decembrie 2006, al cărei conținut a fost confirmat prin articolul 18 alineatul (1) din Directiva 2003/96.
Sexto
, Eurallumina menționează comunicatul de presă al Comisiei (IP/03/1456) din 27 octombrie 2003 prin care Comisia a salutat
adoptarea Directivei 2003/96, arătând că aceasta ar reduce denaturările concurenței care există între statele membre.
Septimo
, Eurallumina menționează întârzierea Comisiei în adoptarea Deciziei Alumină I, care a intervenit abia la 7 decembrie 2005,
în timp ce, în luna februarie 2002, fusese publicată decizia de deschidere a procedurii oficiale de investigare și fuseseră
depuse ultimele observații ale părților, ceea ce a determinat‑o să aibă încrederea legitimă în legalitatea scutirii în litigiu.
În al treilea rând, Eurallumina susține că trebuie să se țină seama de efectele produse de Decizia 2001/224, confirmată prin
articolul 18 alineatul (1) din Directiva 2003/96 coroborat cu anexa II la aceasta, care autorizează Republica Italiană să
continue să aplice scutirea în litigiu până la 31 decembrie 2006. În opinia sa, dacă legalitatea sau durata autorizării ar
putea fi repuse în discuție de Comisie, prin recurgerea la procedura prevăzută la articolul 8 alineatul (5) din Directiva
92/81 sau prin introducerea unei acțiuni în temeiul articolului 230 CE, legalitatea sau durata autorizării nu ar putea fi
contestată în mod indirect de Comisie în cadrul unei proceduri în temeiul articolelor 87 CE și 88 CE. Mai mult, Eurallumina
se prevalează de considerentul (32) al Directivei 2003/96, care indică numai „oricare” procedură în temeiul articolelor 87
CE și 88 CE, din care se poate deduce că procedurile privind ajutoarele de stat care puteau fi adoptate înaintea adoptării
directivei menționate nu puteau avea efecte asupra scutirilor autorizate de aceasta.
În al patrulea rând, Eurallumina invocă faptul că articolul 18 din Directiva 2003/96 demonstrează că, la momentul în care
a fost propusă și adoptată această directivă, Comisia și Consiliul nu considerau că scutirea în litigiu era parțial incompatibilă
cu piața comună, în sensul articolului 87 alineatul (3) CE. Această concluzie ar fi confirmată de comunicatul de presă al
Comisiei, potrivit căruia adoptarea acestei directive ar permite îmbunătățirea funcționării pieței comune, și de deciziile
de autorizare ale Consiliului care, până la Decizia 2001/224, menționau expres că scutirea în litigiu era compatibilă cu o
concurență loială și nu interfera cu funcționarea pieței comune.
În al cincilea rând, Eurallumina afirmă că publicarea deciziei de deschidere a procedurii oficiale de investigare nu a fost
de natură să afecteze încrederea legitimă pe care o avea în legalitatea scutirii în litigiu. În această privință,
primo
, se întemeiază pe obiectul publicării deciziei de deschidere a procedurii oficiale de investigare, care era o simplă invitație
adresată terților interesați de a prezenta comentarii, ce nu aducea atingere sensului deciziei de a interveni.
Secundo
, Eurallumina invocă încrederea legitimă pe care o avea, aceea că procedura oficială de investigare ar fi pur prospectivă,
și anume că ar privi numai ajutorul acordat după expirarea autorizației, respectiv după 31 decembrie 2006.
Tertio
, Eurallumina se referă la confirmarea, după publicarea deciziei de deschidere a procedurii oficiale de investigare, a autorizării
acordate Republicii Italiene de a continua să aplice scutirea în litigiu până la 31 decembrie 2006, realizată prin articolul
18 alineatul (1) din Directiva 2003/96 coroborat cu anexa II la aceasta.
Quarto
, Eurallumina se întemeiază pe constatările Comisiei, potrivit cărora, dacă scutirea în litigiu ar determina denaturări ale
concurenței, aceasta va fi eliminată în mod progresiv, fără ca ajutorul acordat în temeiul acesteia să fie recuperat.
În al șaselea rând, Eurallumina susține că trebuie să se țină seama de investițiile pe termen lung, în valoare de aproximativ
81 de milioane de euro, pe care le‑a realizat cu bună‑credință în uzina sa din Sardinia, având în vedere încrederea legitimă
pe care o avea în legalitatea scutirii în litigiu până la 31 decembrie 2006 sau, cel puțin, în lipsa unei posibilități legale
de recuperare a ajutorului acordat în temeiul scutirii respective până la acea dată. Chiar dacă se presupune că Tribunalul
consideră că această încredere legitimă ar fi încetat la 2 februarie 2002, Eurallumina susține că, în perioada cuprinsă între
12 martie 2001 și 2 februarie 2002, a autorizat cheltuieli de capital până la o valoare de aproximativ 11,6 milioane de euro.
Comisia solicită respingerea celui de al șaselea motiv invocat în cadrul cauzei T‑60/06 RENV II ca fiind în parte inadmisibil
și în rest nefondat. Aceasta solicită de asemenea respingerea primului motiv invocat în cauza T‑62/06 RENV II ca nefondat.
Prezentele motive și critici ridică chestiunea dacă, prin impunerea în decizia atacată a recuperării ajutorului în litigiu,
Comisia a contravenit anumitor principii generale ale dreptului Uniunii precum principiul respectării încrederii legitime,
principiul securității juridice și principiul prezumției de legalitate.
În această privință, trebuie amintit că, în conformitate cu articolul 14 alineatul (1) din Regulamentul nr. 659/1999, Comisia
nu poate solicita recuperarea unui ajutor de stat în cazul în care aceasta ar contraveni unui principiu general al dreptului
Uniunii.
În ceea ce privește, în primul rând, critica întemeiată pe încălcarea principiului prezumției de legalitate, prezentată în
cadrul celui de al șaselea motiv invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑60/06 RENV II, aceasta are la bază, în esență,
faptul că decizia atacată ar produce efecte juridice care ar contraveni celor produse de deciziile de autorizare ale Consiliului,
ce ar autoriza în mod expres Republica Italiană să continue să aplice scutirea în litigiu până la 31 decembrie 2006.
Potrivit jurisprudenței citate deja la punctul 62 de mai sus, actele instituțiilor beneficiază, în principiu, de o prezumție
de legalitate și produc, în consecință, efecte juridice atâta vreme cât nu au fost revocate, anulate în cadrul unei acțiuni
în anulare sau declarate ca fiind lipsite de validitate în urma unei trimiteri preliminare sau a unei excepții de nelegalitate.
În speță, pentru motivele dezvoltate la punctele 71-75 de mai sus, la rândul lor întemeiate pe motivele Hotărârii Comisia/Irlanda
și alții, punctul 25 de mai sus (EU:C:2013:812), citate la punctele 65-69 de mai sus, trebuie totuși să se constate că, prin
adoptarea deciziei atacate, Comisia nu a putut să încalce actele adoptate de Consiliu care autorizau în mod expres Republica
Italiană să continue să aplice scutirea în litigiu până la 31 decembrie 2006, întrucât autorizațiile respective nu puteau
să își producă efectele în afara domeniului acoperit de normele în materia armonizării legislațiilor privind accizele și nu
aduceau atingere efectelor unei eventuale decizii precum Decizia Alumină I, pe care Comisia o putea adopta în exercitarea
competențelor sale în materia ajutoarelor de stat.
În plus, după cum s‑a arătat deja la punctele 73 și 74 de mai sus, reiese din cuprinsul punctelor 52 și 53 din Hotărârea Comisia/Irlanda
și alții, punctul 25 de mai sus (EU:C:2013:812) că, în materia ajutoarelor de stat, Comisia are întotdeauna posibilitatea
să își modifice aprecierea cu privire la chestiunea dacă sunt îndeplinite condițiile existenței unui ajutor, sub rezerva de
a deduce toate efectele privind obligația de recuperare a ajutorului incompatibil, în lumina principiilor protecției încrederii
legitime și securității juridice, astfel încât, în decizia atacată, Comisia nu era legată de aprecierile Consiliului cuprinse
în deciziile sale în materia armonizării legislațiilor privind accizele, potrivit cărora scutirile respective nu determinau
denaturări ale concurenței și nu constituiau obstacole în calea bunei funcționări a pieței comune.
În consecință, critica întemeiată pe încălcarea principiului prezumției de legalitate, prezentată în cadrul celui de al șaselea
motiv invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑60/06 RENV II, trebuie respinsă ca nefondată.
În ceea ce privește, în al doilea rând, criticile întemeiate pe încălcarea principiilor respectării încrederii legitime și
securității juridice, prezentate în cadrul celui de al șaselea motiv invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑60/06 RENV
II și al primului motiv invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑62/06 RENV II, acestea au la bază, în esență, faptul că
deciziile de autorizare ale Consiliului, precum și articolul 18 din Directiva 2003/96 coroborat cu dispozițiile anexei II
la aceasta ar fi determinat Eurallumina să nutrească o încredere legitimă în legalitatea scutirii în litigiu sau, în orice
caz, ar fi creat o situație echivocă pe care Comisia ar fi trebuit să o clarifice înainte de adoptarea deciziei atacate.
În această privință, trebuie amintit mai întâi că principiul protecției încrederii legitime, principiu fundamental al dreptului
Uniunii (Hotărârea din 14 octombrie 1999, Atlanta/Comunitatea Europeană, C‑104/97 P, Rec., EU:C:1999:498, punctul 52), permite
oricărui operator economic pe care o instituție l‑a determinat să nutrească speranțe întemeiate să se prevaleze de acestea
[Hotărârea din 11 martie 1987, Van den Bergh en Jurgens și Van Dijk Food Products (Lopik)/CEE, 265/85, Rec., EU:C:1987:121,
punctul 44, Hotărârea din 24 martie 2011, ISD Polska și alții/Comisia, C‑369/09 P, Rep., EU:C:2011:175, punctul 123, și Hotărârea
din 27 septembrie 2012, Producteurs de légumes de France/Comisia, T‑328/09, EU:T:2012:498, punctul 18]. Cu toate acestea,
atunci când un operator economic prudent și avizat este în măsură să prevadă adoptarea unei măsuri a Uniunii de natură să
îi afecteze interesele, el nu poate invoca beneficiul acestui principiu atunci când această măsură este adoptată (a se vedea
Hotărârea din 1 februarie 1978, Lührs, 78/77, Rec., EU:C:1978:20, punctul 6, și Hotărârea din 25 martie 2009, Alcoa Trasformazioni/Comisia,
T‑332/06, EU:T:2009:79, punctul 102). Dreptul de a se prevala de încrederea legitimă presupune îndeplinirea a trei condiții
cumulative. În primul rând, administrația trebuie să fi furnizat persoanei interesate asigurări precise, necondiționate și
concordante, emise de surse autorizate și de încredere. În al doilea rând, aceste asigurări trebuie să fie de natură să determine
persoana căreia i se adresează să nutrească o așteptare legitimă. În al treilea rând, asigurările date trebuie să fie conforme
normelor aplicabile (a se vedea Hotărârea Producteurs de légumes de France/Comisia, citată anterior, EU:T:2012:498, punctul
19 și jurisprudența citată).
În continuare, în ceea ce privește în mod specific aplicabilitatea principiului protecției încrederii legitime în materia
ajutoarelor de stat, trebuie amintit că un stat membru ale cărui autorități au acordat un ajutor cu încălcarea normelor de
procedură prevăzute la articolul 88 CE poate invoca încrederea legitimă a întreprinderii beneficiare pentru a contesta în
fața instanței Uniunii validitatea unei decizii a Comisiei prin care dispune să recupereze ajutorul, însă nu pentru a se sustrage
de la obligația de a lua măsurile necesare în vederea executării acesteia (a se vedea Hotărârea din 14 ianuarie 1997, Spania/Comisia,
C‑169/95, Rec., EU:C:1997:10, punctele 48 și 49 și jurisprudența citată). În plus, reiese din jurisprudență că, având în vedere
rolul fundamental al obligației de notificare pentru a permite efectivitatea controlului ajutoarelor de stat de către Comisie,
care prezintă un caracter imperativ, beneficiarii unui ajutor pot avea, în principiu, încredere legitimă în legalitatea ajutorului
respectiv numai dacă acesta a fost acordat cu respectarea procedurii prevăzute la articolul 88 CE, iar un operator economic
diligent trebuie să fie, în mod normal, în măsură să se asigure că procedura a fost respectată. În special, atunci când un
ajutor este pus în aplicare fără să fi fost notificat în prealabil Comisiei, astfel încât acesta este ilegal, potrivit articolului
88 alineatul (3) CE, beneficiarul ajutorului nu poate avea în acel moment încredere legitimă în legalitatea acordării acestuia
(a se vedea în acest sens Hotărârea Producteurs de légumes de France/Comisia, punctul 178 de mai sus, EU:T:2012:498, punctele
20 și 21 și jurisprudența citată), în afara existenței unor împrejurări excepționale (Hotărârea din 20 septembrie 1990, Comisia/Germania,
C‑5/89, Rec., EU:C:1990:320, punctul 16; a se vedea de asemenea Hotărârea din 29 aprilie 2004, Italia/Comisia, C‑298/00 P,
Rec., EU:C:2004:240, punctul 86 și jurisprudența citată, și Hotărârea din 30 noiembrie 2009, Franța/Comisia, T‑427/04 și T‑17/05,
Rep., EU:T:2009:474, punctul 263 și jurisprudența citată).
Trebuie să se amintească de asemenea că respectarea unui termen rezonabil în desfășurarea unei proceduri administrative constituie
un principiu general al dreptului Uniunii (Hotărârea din 27 noiembrie 2003, Regione Siciliana/Comisia, T‑190/00, Rec., EU:T:2003:316,
punctul 136). În plus, cerința fundamentală de securitate juridică ce se opune posibilității Comisiei de a întârzia la nesfârșit
exercitarea competențelor sale determină instanța să analizeze dacă desfășurarea procedurii administrative denotă existența
unei acțiuni excesiv de tardive din partea acestei instituții (Hotărârea din 24 septembrie 2002, Falck și Acciaierie di Bolzano/Comisia,
C‑74/00 P și C‑75/00 P, Rec., EU:C:2002:524, punctele 140 și 141, și Hotărârea Fleuren Compost/Comisia, punctul 132 de mai
sus, EU:T:2004:4, punctele 145-147).
Întârzierea Comisiei în a decide că un ajutor este ilegal și că acesta trebuie desființat și recuperat de un stat membru poate,
în anumite împrejurări, să determine o încredere legitimă a beneficiarilor ajutorului menționat, de natură să împiedice Comisia
să solicite statului membru respectiv să dispună restituirea acelui ajutor (Hotărârea din 24 noiembrie 1987, RSV/Comisia,
223/85, Rec., EU:C:1987:502, punctul 17). În prezența unor ajutoare de stat care nu sunt notificate, o asemenea întârziere
poate fi însă imputată Comisiei numai din momentul în care aceasta a luat cunoștință despre existența ajutoarelor incompatibile
cu piața comună (Hotărârea Italia/Comisia, punctul 179 de mai sus, EU:C:2004:240, punctul 91).
Simplul fapt că Regulamentul nr. 659/1999, în afara unui termen de prescripție de zece ani (începând de la data acordării
ajutorului), la încetarea căruia nu mai poate fi dispusă recuperarea, nu prevede un termen, nici măcar indicativ, pentru examinarea
de către Comisie a unui ajutor ilegal, în conformitate cu articolul 13 alineatul (2) din acest regulament, care să prevadă
că Comisia nu este legată de termenul stabilit la articolul 7 alineatul (6) din același regulament, nu se opune ca instanța
Uniunii să verifice dacă această instituție nu a respectat un termen rezonabil sau a acționat în mod excesiv de tardiv (a
se vedea în acest sens și prin analogie, în ceea ce privește un termen indicativ, Hotărârea din 15 iunie 2005, Regione autonoma
della Sardegna/Comisia, T‑171/02, Rec., EU:T:2005:219, punctul 57, și Hotărârile din 9 septembrie 2009, Diputación Foral de
Álava și alții, T‑230/01-T‑232/01 și T‑267/01-T‑269/01, EU:T:2009:316, punctele 338 și 339, și Diputación Foral de Álava și
alții/Comisia, T‑30/01-T‑32/01 și T‑86/02-T‑88/02, Rep., EU:T:2009:314, punctele 259 și 260).
În sfârșit, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței, principiul securității juridice impune ca, atunci când Comisia a
creat, cu nerespectarea obligației de diligență care îi revine, o situație având un caracter echivoc, din cauza introducerii
unor elemente de incertitudine și a lipsei de claritate în reglementarea aplicabilă, cumulată cu o lipsă prelungită de reacție
din partea sa în pofida cunoașterii de către aceasta a ajutoarelor în cauză, are obligația să clarifice situația respectivă
înainte de a putea pretinde să întreprindă orice acțiune prin care urmărește să dispună restituirea ajutoarelor plătite deja
(a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 iulie 1970, Comisia/Franța, 26/69, Rec., EU:C:1970:67, punctele 28-32).
În lumina regulilor amintite la punctele 178-183 de mai sus trebuie apreciate argumentele reclamantelor întemeiate, în esență,
pe existența unor împrejurări excepționale care ar fi fondat în mod legitim încrederea Eurallumina în caracterul legal al
scutirii în litigiu și, prin urmare, al ajutorului în litigiu.
În speță, mai întâi, trebuie să se sublinieze că nici Republica Italiană (a se vedea punctul 128 de mai sus), nici Eurallumina
nu contestă considerentul (67) al deciziei atacate, din care rezultă că ajutorul în litigiu nu a fost niciodată notificat
Comisiei. Prin urmare, trebuie să se considere că acest ajutor a fost acordat fără să fi fost notificat în prealabil Comisiei,
cu încălcarea articolului 88 alineatul (3) CE.
În continuare, contrar susținerilor reclamantelor, publicarea în Jurnalul Oficial a deciziei de deschidere a procedurii oficiale
de investigare a fost de natură să determine încetarea încrederii legitime pe care Eurallumina o putea avea în legalitatea
scutirii în litigiu, având în vedere situația cu caracter echivoc creată anterior prin modul de redactare a deciziilor de
autorizare ale Consiliului, adoptate la propunerea Comisiei, inclusiv modul de redactare a Deciziei 2001/224, care era în
vigoare în perioada vizată de decizia atacată.
La punctele 52 și 53 din Hotărârea Comisia/Irlanda și alții, punctul 25 de mai sus (EU:C:2013:812), care sunt obligatorii
pentru Tribunal, conform articolului 61 al doilea paragraf din statutul Curții, Curtea a statuat că împrejurarea că deciziile
de autorizare ale Consiliului au fost adoptate la propunerea Comisiei, iar aceasta nu a exercitat niciodată competențele pe
care le deținea în temeiul articolului 8 alineatul (5) din Directiva 92/81 sau al articolelor 230 CE și 241 CE pentru a obține
desființarea sau modificarea acestor decizii trebuia luată în considerare în ceea ce privește obligația de recuperare a ajutorului
incompatibil, în raport cu principiile protecției încrederii legitime și securității juridice, astfel cum Comisia procedase
în Decizia Alumină I, renunțând să dispună recuperarea ajutoarelor acordate până la 2 februarie 2002, data publicării în Jurnalul
Oficial a deciziilor de deschidere a procedurii prevăzute la articolul 88 alineatul (2) CE. Acest motiv a fost decisiv pentru
ca, la punctul 54 din Hotărârea Comisia/Irlanda și alții, punctul 25 de mai sus (EU:C:2013:812), Curtea să constate că motivarea
expusă la punctele 39-44 din aceeași hotărâre nu putea întemeia în drept concluzia Tribunalului potrivit căreia Decizia Alumină
I repunea în discuție validitatea deciziilor de autorizare ale Consiliului și încălca astfel principiile securității juridice
și prezumției de legalitate a actelor Uniunii și concluzia, care avea ca temei aceeași motivare, potrivit căreia, în cauza
T‑62/06 RENV, Comisia încălcase principiul bunei administrări.
În lumina cerințelor care decurg din principiile protecției încrederii legitime și securității juridice, situația cu caracter
echivoc creată prin modul de redactare a deciziilor de autorizare ale Consiliului, adoptate la propunerea Comisiei, contravenea
numai recuperării ajutorului acordat în temeiul scutirii în litigiu până la data publicării în Jurnalul Oficial a deciziei
de deschidere a procedurii prevăzute la articolul 88 alineatul (2) CE. În schimb, de la data acestei publicări, Eurallumina
trebuia să știe că, dacă scutirea în litigiu constituia un ajutor de stat, aceasta trebuia autorizată de Comisie în conformitate
cu articolul 88 CE.
Rezultă că publicarea deciziei de deschidere a procedurii oficiale de investigare a determinat încetarea încrederii legitime
pe care Eurallumina o putea avea anterior în ceea ce privește caracterul legal al scutirii în litigiu, având în vedere deciziile
de autorizare ale Consiliului adoptate anterior la propunerea Comisiei.
Așadar, în mod întemeiat, în considerentul (98) al Deciziei Alumină I, Comisia a ținut seama că împrejurările cauzei erau
excepționale, deoarece determinase și menținuse o anumită ambiguitate prin prezentarea unor propuneri Consiliului, și că,
întrucât nu putea să demonstreze dacă și, eventual, în ce moment beneficiarii diferiți fuseseră informați efectiv de statele
membre despre decizia sa de a deschide procedura oficială de investigare, nu se putea exclude ca beneficiarii să se fi putut
prevala de principiul încrederii legitime până la 2 februarie 2002, atunci când deciziile de deschidere a procedurii prevăzute
la articolul 88 alineatul (2) CE în privința scutirilor de acciză fuseseră publicate în Jurnalul Oficial, remarcându‑se că,
în mod excepțional, această publicare eliminase orice incertitudine legată de modul de redactare a deciziilor de autorizare
ale Consiliului cu privire la faptul că măsurile în discuție, întrucât constituiau ajutoare de stat, trebuiau să fie autorizate
de Comisie în conformitate cu articolul 88 CE.
Temeinicia unei asemenea soluții nu este repusă în discuție prin celelalte argumente prezentate de reclamante.
În ceea ce privește argumentele reclamantelor întemeiate pe Directiva 2003/96, trebuie să se constate că faptul că articolul
18 alineatul (1) din această directivă coroborat cu articolul 28 alineatul (2) din aceasta autoriza Republica Italiană să
continue să aplice scutirea în litigiu începând cu 1 ianuarie 2003 este lipsit de pertinență în ceea ce privește o eventuală
încredere legitimă pe care Eurallumina ar fi putut să o aibă în caracterul legal al scutirii în litigiu în raport cu normele
în materia ajutoarelor de stat. Astfel, la data la care articolul 18 alineatul (1) din Directiva 2003/96 a devenit aplicabil,
la 1 ianuarie 2003, Eurallumina trebuia să fie informată despre existența unei proceduri oficiale de investigare aflată în
desfășurare în legătură cu scutirea în litigiu și despre faptul că, dacă scutirea în litigiu constituia un ajutor de stat,
aceasta trebuia să fie autorizată de Comisie în conformitate cu articolul 88 CE. Această situație nu a putut să fie modificată
prin adoptarea și prin intrarea în vigoare a Directivei 2003/96, la 27 și la 31 octombrie 2003, al cărei considerent (32)
menționează în mod expres că această directivă „nu aduce atingere rezultatului oricărei proceduri viitoare cu privire la ajutoare
de stat care poate fi adoptată în temeiul articolelor 87 [CE] și 88 [CE]” (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea
Comisia/Irlanda și alții, punctul 25 de mai sus, EU:C:2013:812, punctul 51). Astfel, după publicarea deciziei de deschidere
a procedurii oficiale de investigare, articolul 18 alineatul (1) din Directiva 2003/96 nu era de natură să determine Eurallumina
să nutrească din nou o încredere legitimă în legalitatea scutirii în litigiu în raport cu normele în materia ajutoarelor de
stat.
În ceea ce privește argumentul pe care Eurallumina îl întemeiază pe întârzierea de către Comisie a adoptării Deciziei Alumină
I, trebuie să se observe că, pentru toate motivele expuse la punctele 194-217 de mai jos, aceasta nu este o împrejurare excepțională
de natură să determine Eurallumina să nutrească o încredere legitimă în legalitatea scutirii în litigiu.
În primul rând, trebuie să se analizeze dacă, în speță, durata procedurii oficiale de investigare a depășit limitele rezonabile.
În această privință, trebuie să se arate că, în Hotărârea RSV/Comisia, punctul 181 de mai sus (EU:C:1987:502), invocată de
Eurallumina, Curtea a apreciat că termenul de 26 de luni în care Comisia adoptase decizia depășise limitele rezonabile.
În plus, trebuie amintit că, în temeiul articolului 7 alineatul (6) din Regulamentul nr. 659/1999, termenul de referință pentru
finalizarea unei proceduri oficiale de investigare în cadrul ajutoarelor de stat notificate este de 18 luni. Acest termen,
chiar dacă nu este aplicabil ajutoarelor ilegale, în conformitate cu articolul 13 alineatul (2) din Regulamentul nr. 659/1999
(a se vedea punctul 182 de mai sus), furnizează o referință utilă pentru aprecierea caracterului rezonabil al duratei unei
proceduri oficiale de investigare care privește, precum în speță, o măsură ce nu este notificată.
În speță, trebuie să se constate că, la 17 iulie 2000, Comisia a solicitat Republicii Franceze, Irlandei și Republicii Italiene
să notifice scutirile de acciză pe baza dispozițiilor în materia ajutoarelor de stat. Răspunsurile, care nu au avut calitatea
unei notificări, au fost primite de aceasta în lunile septembrie, octombrie și decembrie 2000. Comisia a deschis ulterior
procedura oficială de investigare prin decizia din 30 octombrie 2001, notificată statelor membre în cauză la 5 noiembrie 2001
și publicată în Jurnalul Oficial la 2 februarie 2002. Ulterior, Comisia a primit comentarii de la Aughinish Alumina (scrisorile
din 26 februarie 2002 și din 1 martie 2002), de la Eurallumina (scrisorile din 28 februarie 2002), de la Alcan (scrisoarea
din 1 martie 2002) și de la Asociația Europeană a Aluminiului (scrisoarea din 26 februarie 2002). Aceste observații au fost
comunicate Irlandei, Republicii Italiene și Republicii Franceze la 26 martie 2002. Irlanda și‑a prezentat comentariile la
decizia de deschidere a procedurii oficiale de investigare la 8 ianuarie 2002. Comisia a solicitat la 18 februarie 2002 informații
suplimentare Irlandei, care a răspuns la 26 aprilie 2002 după ce solicitase o prelungire a termenului stabilit pentru răspuns.
După ce a solicitat de asemenea o prelungire a termenului pentru răspuns la 21 noiembrie 2001, Republica Franceză și‑a prezentat
comentariile la decizia de deschidere la 12 februarie 2002. Republica Italiană și‑a prezentat comentariile la 6 februarie
2002.
Decizia Alumină I a fost adoptată la 7 decembrie 2005.
Astfel, au trecut puțin mai mult de 49 de luni între adoptarea deciziei de deschidere a procedurii oficiale de investigare
și adoptarea Deciziei Alumină I.

A priori
, un asemenea termen, care a fost aproape dublu față de cel luat în considerare în Hotărârea RSV/Comisia, punctul 181 de mai
sus (EU:C:1987:502), și puțin mai mult decât dublul celui prevăzut la articolul 7 alineatul (6) din Regulamentul nr. 659/1999
pentru a finaliza o procedură oficială de investigare în cadrul ajutoarelor de stat notificate, pare nerezonabil. Conform
jurisprudenței, trebuie totuși să se analizeze dacă acest termen nu putea fi justificat în raport cu împrejurările cauzei.
În această privință, împrejurările invocate de Comisie nu sunt însă de natură să justifice un termen de investigare de 49
de luni.
Desigur, acest termen ține seama, pe de o parte, de termenul acordat statelor membre și beneficiarilor pentru a‑și prezenta
observațiile și, pe de altă parte, de faptul că guvernele francez, irlandez și italian au solicitat Comisiei amânări de termene
pentru a‑și prezenta observațiile și răspunsurile în cadrul procedurii oficiale de investigare. Având în vedere legăturile
strânse existente, în speță, între scutirile de acciză, în ceea ce privește unele măsuri similare autorizate la finalizarea
procedurilor desfășurate în paralel prin aceeași decizie a Consiliului, trebuie să se ia în considerare ansamblul actelor
de procedură intervenite în dosarele respective și, în special, faptul că, la 26 aprilie 2002, Irlanda a răspuns la ultima
solicitare de informații suplimentare care îi fusese adresată de Comisie.
Totuși, după această din urmă dată, au trecut puțin mai mult de 43 de luni până la adoptarea de către Comisie a Deciziei Alumină
I. Or, un asemenea termen de examinare a dosarelor respective, în lumina tuturor observațiilor prezentate de statele în cauză
și de părțile interesate, nu poate fi justificat în împrejurările speței.

Primo
, în ceea ce privește pretinsa dificultate a dosarelor, aceasta nu este demonstrată și, chiar dacă ar fi existat o asemenea
situație, ea nu ar putea să justifice un termen de investigare atât de lung precum cel din speță. Astfel, dosarul nu conține
niciun indiciu al unor probleme juridice având o importanță specifică cu care Comisia s‑ar fi confruntat, Decizia Alumină
I având, de altfel, o întindere rezonabilă (112 considerente) și fără să evidențieze în dezvoltările sale nicio dificultate
vădită. În continuare, Comisia luase cunoștință despre scutirile de acciză, în mod clar, înainte de deschiderea procedurii
oficiale de investigare, dat fiind că primele solicitări de scutire fuseseră formulate în anul 1992 în cazul Irlandei, în
anul 1993 în cazul Republicii Italiene și în anul 1997 în cazul Republicii Franceze. De altfel, Comisia este cea care a transmis
Consiliului propunerile succesive de decizii de autorizare a scutirilor de acciză, după ce a primit cereri în acest sens din
partea Republicii Franceze, a Irlandei și a Republicii Italiene. În sfârșit, în cadrul rapoartelor sale privind ajutoarele
de stat, Comisia a informat Organizația Mondială a Comerțului (OMC) despre existența scutirii irlandeze.
Mai mult, însăși Comisia a indicat că, începând cu anul 1999, a considerat scutirile de acciză contrare normelor în materia
ajutoarelor de stat. Așadar, aceasta a fost în măsură, de la acea dată, să își aprofundeze analiza cu privire la legalitatea
scutirilor respective în raport cu normele în această materie.
Pe de altă parte, faptul că Comisia nu a mai solicitat nicio informație suplimentară Republicii Franceze, Irlandei sau Republicii
Italiene în cele 43 de luni care au precedat adoptarea Deciziei Alumină I atestă că dispunea deja în acea perioadă de toate
elementele necesare pentru a adopta decizia privind scutirile de acciză.
În sfârșit, în ceea ce privește pretinsa dificultate rezultată din evoluția regimului comunitar al impozitării uleiurilor
minerale și îndeosebi din adoptarea Directivei 2003/96, Comisia nu are temei să o invoce. Astfel, Decizia Alumină I privește
o situație juridică ce nu era reglementată de noul regim al impozitării uleiurilor minerale rezultat din Directiva 2003/96,
care a intrat în vigoare de la 1 ianuarie 2004, ci de regimul impozitării uleiurilor minerale aplicabil anterior. În consecință,
evoluția reglementării comunitare invocată de Comisie era lipsită de incidență în speță. Acest aspect este confirmat de faptul
că, în Decizia Alumină I, Comisia a deschis o nouă procedură oficială de investigare privind scutirile de acciză pe uleiurile
minerale utilizate drept combustibil în producția de alumină în regiunea Gardanne, în regiunea Shannon și în Sardinia pentru
perioada care începea la 1 ianuarie 2004, dată ce marca debutul aplicării noului regim de impozitare a uleiurilor minerale
rezultat din Directiva 2003/96. În orice caz, trebuie să se sublinieze că Decizia Alumină I a fost adoptată la aproape doi
ani de la adoptarea Directivei 2003/96. Or, simpla necesitate invocată de Comisie de a ține seama în Decizia Alumină I de
noul regim de impozitare a uleiurilor minerale rezultat din Directiva 2003/96 nu putea fi suficient pentru a justifica un
termen de investigare atât de lung precum cel din speță.
În aceste condiții, Comisia avea o bună cunoaștere a contextului juridic și factual al scutirilor de acciză și nu era confruntată
cu nicio dificultate vădită privind examinarea acestora în raport cu normele în materia ajutoarelor de stat.

Secundo
, în ceea ce privește dificultățile de ordin practic și lingvistic invocate de Comisie, chiar dacă se presupune că există,
acestea nu pot justifica un termen de investigare atât de lung precum cel din speță. În orice caz, Comisia avea la dispoziție
servicii care îi permiteau să facă față dificultăților lingvistice pe care le invocă, precum și examinării în paralel a scutirilor
de acciză în termene evident mai scurte decât cel din speță, în special datorită unei coordonări adecvate a serviciilor sale.
Prin urmare, termenul de examinare a ajutorului în litigiu este, în speță, nerezonabil.
În al doilea rând, trebuie să se analizeze dacă o asemenea întârziere a Comisiei în adoptarea deciziei atacate a putut să
determine în mod rezonabil Eurallumina să creadă că îndoielile Comisiei nu mai subzistau și că scutirea în litigiu nu era
confruntată cu nicio obiecție și dacă această întârziere era de natură să împiedice Comisia să solicite recuperarea ajutorului
acordat între 3 februarie 2002 și 31 decembrie 2003 în temeiul acesteia, după cum s‑a statuat în Hotărârea RSV/Comisia, punctul
181 de mai sus (EU:C:1987:502, punctul 16).
În această din urmă hotărâre, Curtea a estimat, desigur, că termenul de 26 de luni în care Comisia a adoptat decizia ar fi
putut să determine o încredere legitimă a reclamantului, beneficiar al ajutorului, de natură să împiedice instituția să impună
autorităților naționale în cauză să dispună restituirea ajutorului.
Cu toate acestea, deși trebuie asigurată respectarea imperativelor securității juridice care protejează interese private,
este de asemenea necesar ca aceste imperative să fie evaluate comparativ față de imperativele protejării intereselor publice,
printre care se numără, în domeniul ajutoarelor de stat, cel care urmărește să se evite ca funcționarea pieței să nu fie denaturată
de ajutoare de stat ce vatămă concurența, împrejurare care impune, potrivit unei jurisprudențe constante, ca ajutoarele ilegale
să fie restituite în vederea restabilirii situației anterioare [a se vedea Hotărârea din 5 august 2003, P & O European Ferries
(Vizcaya) și Diputación Foral de Vizcaya/Comisia, T‑116/01 și T‑118/01, Rec., EU:T:2003:217, punctele 207 și 208 și jurisprudența
citată].
Așadar, jurisprudența a interpretat Hotărârea RSV/Comisia, punctul 181 de mai sus (EU:C:1987:502) în sensul că împrejurările
concrete ale cauzei în care s‑a pronunțat hotărârea au avut un rol decisiv în orientarea Curții (a se vedea în acest sens
Hotărârea Italia/Comisia, punctul 179 de mai sus, EU:C:2004:240, punctul 90, Hotărârea din 29 aprilie 2004, Italia/Comisia,
C‑372/97, Rec., EU:C:2004:234, punctul 119, Hotărârea Diputación Foral de Álava și alții/Comisia, punctul 182 de mai sus,
EU:T:2009:314, punctul 286, și Hotărârea Diputación Foral de Álava și alții, punctul 182 de mai sus, EU:T:2009:316, punctul
344). În special, s‑a ținut seama de faptul că ajutorul în discuție în Hotărârea RSV/Comisia, punctul 181 de mai sus (EU:C:1987:502),
fusese acordat înainte de inițierea de către Comisie a procedurii oficiale de investigare referitoare la acel ajutor. În plus,
după plata acestuia, ajutorul făcuse obiectul unei notificări formale către Comisie. Pe de altă parte, ajutorul era legat
de unele costuri suplimentare aferente ajutoarelor autorizate de Comisie și privea un sector care, începând cu anul 1977,
beneficiase de ajutoare autorizate de Comisie. În sfârșit, examinarea compatibilității ajutorului nu impunea nicio investigare
aprofundată.
Or, ansamblul împrejurărilor excepționale din cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea RSV/Comisia, punctul 181 de mai sus (EU:C:1987:502)
nu se regăsește în prezenta cauză. Desigur, ca și în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea RSV/Comisia, punctul 181 de mai
sus (EU:C:1987:502), în momentul în care Comisia a rămas aparent inactivă, aceasta avea deja o bună cunoaștere a scutirii
în litigiu și fusese, așadar, în măsură să exprime un aviz cu privire la legalitatea acesteia în raport cu normele în materia
ajutoarelor de stat, astfel încât nu mai trebuia să efectueze în această privință o investigare aprofundată. Cu toate acestea,
în speță, lipsesc alte împrejurări esențiale reținute în Hotărârea RSV/Comisia, punctul 181 de mai sus (EU:C:1987:502). În
special, în prezenta cauză, ajutorul în litigiu a fost acordat după inițierea de către Comisie a procedurii oficiale de investigare
referitoare la scutirea în litigiu.
Această situație diferențiază în mod fundamental împrejurările concrete din cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea RSV/Comisia,
punctul 181 de mai sus (EU:C:1987:502) de cele din prezenta cauză. În consecință, Eurallumina nu poate invoca în mod util,
în speță, Hotărârea RSV/Comisia, punctul 181 de mai sus (EU:C:1987:502).
Pe de altă parte, trebuie să se țină seama de faptul că, la punctul 52 din Hotărârea din 11 noiembrie 2004, Demesa și Territorio
Histórico de Álava/Comisia (C‑183/02 P și C‑187/02 P, Rec., EU:C:2004:701), în ceea ce privește împrejurările excepționale
care ar putea să fi întemeiat în mod legitim încrederea legitimă a beneficiarului unui ajutor ilegal în caracterul legal al
acestuia, Curtea s‑a pronunțat în sensul că orice inacțiune aparentă a Comisiei era lipsită de semnificație atunci când o
schemă de ajutoare nu îi fusese notificată. Astfel, în speță, inacțiunea aparentă a Comisiei timp de 43 de luni după răspunsul
Irlandei la ultima solicitare de informații suplimentare adresată de Comisie (a se vedea punctul 203 de mai sus), chiar dacă
poate fi contrară principiului respectării unui termen rezonabil, nu are totuși o semnificație specifică din perspectiva aplicării
normelor în materia ajutoarelor de stat în cazul ajutorului în litigiu, care nu i‑a fost notificat în mod legal. Prin urmare,
ea nu este suficientă pentru a constata existența unor împrejurări excepționale de natură să determine Eurallumina să nutrească
din nou o încredere legitimă în legalitatea ajutorului în litigiu în lumina normelor în materia ajutoarelor de stat. Rezultă
că unica încălcare, în speță, a principiului respectării unui termen rezonabil pentru adoptarea Deciziei Alumină I nu se opunea
ca, în această decizie, Comisia să dispună recuperarea ajutorului în litigiu.
Astfel, trebuie respins argumentul Eurallumina întemeiat pe nerespectarea termenului rezonabil.
În ceea ce privește argumentele pe care reclamantele le întemeiază pe unele investiții realizate de Eurallumina în uzina sa
din Sardinia în perioada în care a beneficiat de ajutorul în litigiu, acestea sunt nepertinente în vederea aprecierii existenței
unei încrederi legitime pe care Eurallumina a nutrit‑o în legalitatea ajutorului respectiv în lumina normelor în materia ajutoarelor
de stat, deoarece, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 136 și 137 de mai sus, nu s‑a demonstrat că Eurallumina trebuia
să realizeze asemenea investiții pentru executarea unor angajamente asumate în mod voluntar față de autoritățile italiene
sau a unor obligații impuse de acestea din urmă în schimbul beneficiului pe care îl obținea din ajutorul în litigiu.
Având în vedere toate considerațiile de mai sus, trebuie să se constate că, în speță, reclamantele nu au demonstrat existența
unor împrejurări excepționale de natură să fi determinat în mod rezonabil Eurallumina să creadă că nu mai subzistau îndoielile
Comisiei și că scutirea în litigiu nu determina nicio obiecție, care ar fi putut să se opună ca, în Decizia Alumină I, Comisia
să dispună recuperarea ajutorului în litigiu.
În consecință, trebuie respinse în totalitate criticile întemeiate pe încălcarea principiilor respectării încrederii legitime
și securității juridice, prezentate în cadrul celui de al șaselea motiv invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑60/06 RENV
II și al primului motiv invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑62/06 RENV II.
Rezultă că trebuie respinse în totalitate ca nefondate al șaselea motiv invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑60/06 RENV
II și primul motiv invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑62/06 RENV II.
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului bunei administrări, invocat în susținerea acțiunii în
cauza T‑62/06 RENV II
Eurallumina susține că, în decizia atacată, Comisia a încălcat principiul bunei administrări prin faptul că a impus Republicii
Italiene să recupereze ajutorul în litigiu. În această privință, în primul rând, Eurallumina invocă principiul bunei administrări,
pe baza căruia avea temei să se aștepte din partea Comisiei ca aceasta să nu propună Consiliului să adopte decizii ce ar permite
acordarea unui ajutor de stat ilegal, iar din partea Consiliului să nu adopte asemenea decizii. În al doilea rând, Eurallumina
face trimitere la conținutul Deciziei 2001/224, care, dacă se presupune că scutirea în litigiu este calificată drept ajutor
de stat, în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, acesta ar trebui considerată o autorizare expresă de acordare a ajutorului
respectiv sau, cel puțin, un obstacol în calea recuperării acestui ajutor până la 31 decembrie 2006. În al treilea rând, Eurallumina
se referă la inexistența unei contestări directe de către Comisie a legalității deciziilor de autorizare ale Consiliului prin
intermediul exercitării competențelor sale în temeiul articolului 8 alineatul (5) din Directiva 92/81 sau prin introducerea
unei acțiuni în anulare în temeiul articolului 230 CE.
Comisia solicită respingerea celui de al treilea motiv ca nefondat.
Prezentul motiv ridică, în esență, chestiunea dacă, în decizia atacată, Comisia a examinat cu atenție și cu imparțialitate
toate elementele relevante ale cauzei și, în special, dacă a ținut seama de efectele juridice contradictorii care ar fi existat
între decizia atacată și deciziile de autorizare ale Consiliului, adoptate la propunerea Comisiei și care ulterior nu au fost
niciodată repuse în discuție în cadrul competențelor pe care le avea în temeiul articolului 8 alineatul (5) din Directiva
92/81 sau în temeiul articolelor 230 CE și 241 CE.
În această privință, trebuie amintit că, în cazul în care instituțiile dispun de o putere de apreciere, respectarea garanțiilor
conferite de ordinea juridică a Uniunii în procedurile administrative are cu atât mai mult o importanță fundamentală (Hotărârea
din 21 noiembrie 1991, Technische Universität München, C‑269/90, Rec., EU:C:1991:438, punctul 14). Printre aceste garanții
se înscrie în special principiul bunei administrări, care implică obligația instituției competente de a examina, cu atenție
și cu imparțialitate, toate elementele relevante ale cauzei (a se vedea Hotărârea din 29 martie 2012, Comisia/Estonia, C‑505/09 P,
Rep., EU:C:2012:179, punctul 95 și jurisprudența citată, și Hotărârea din 23 septembrie 2009, Estonia/Comisia, T‑263/07, Rep.,
EU:T:2009:351, punctul 99 și jurisprudența citată).
În speță, trebuie să se arate că, în susținerea prezentei acțiuni, Eurallumina invocă, în esență, argumente asemănătoare cu
cele pe care le invocă în cadrul celui de al doilea motiv. Or, pentru aceleași motive ca cele enunțate la punctele 65-75 de
mai sus, la rândul lor întemeiate pe punctele 45-48 din Hotărârea Comisia/Irlanda și alții, punctul 25 de mai sus (EU:C:2013:812),
Eurallumina nu are temei să susțină că decizia atacată produce efecte juridice contrare celor produse de Decizia 2001/224
și de articolul 18 din Directiva 2003/96.
Desigur, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 53 din Hotărârea Comisia/Irlanda și alții, punctul 25 de mai sus (EU:C:2013:812),
împrejurarea că deciziile de autorizare ale Consiliului fuseseră adoptate la propunerea Comisiei trebuia să fie luată în considerare
în ceea ce privește obligația de a recupera ajutorul incompatibil în raport cu principiile protecției încrederii legitime
și securității juridice. Cu toate acestea, după cum s‑a arătat la același punct, Comisia a procedat în acest mod atunci când,
în decizia atacată, a renunțat să dispună recuperarea ajutoarelor acordate anterior datei publicării în Jurnalul Oficial a
deciziilor de deschidere a procedurii prevăzute la articolul 88 alineatul (2) CE.
Așadar, nu s‑a demonstrat că, în decizia atacată, Comisia nu și‑ar fi îndeplinit obligația de a examina cu atenție și cu imparțialitate
toate elementele relevante ale cauzei.
Pentru toate motivele de mai sus, al treilea motiv invocat în cadrul cauzei T‑62/06 RENV II trebuie respins ca nefondat.
Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe o încălcare a obligației de motivare prevăzute la articolul 253 CE și a principiului
respectării încrederii legitime, invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑62/06 RENV II
Eurallumina susține că, în decizia atacată, Comisia a încălcat obligația de motivare prevăzută la articolul 253 CE, precum
și principiul respectării încrederii legitime, prin faptul că, în mod contrar cerințelor jurisprudenței, nu a ținut seama
de nivelul, de calendarul și de durata amortizării investițiilor realizate în uzina sa din Sardinia, având în vedere încrederea
legitimă pe care o avea în legalitatea scutirii în litigiu până la 31 decembrie 2006. În afara argumentelor prezentate deja
în susținerea primului motiv, întemeiat pe încălcarea principiului respectării încrederii legitime (a se vedea punctele 162-168
de mai sus), în primul rând, Eurallumina se întemeiază pe nepertinența împrejurării că, încă din anul 1995, Comisia a încercat
să limiteze scutirea în litigiu în privința părții din acciză care era superioară ratei minime stabilite prin Directiva 92/82,
având în vedere chestiunea dacă, la acea dată, Comisia era preocupată de acordarea unui ajutor de stat ilegal în temeiul acestei
scutiri. În al doilea rând, Eurallumina invocă recunoașterea de către Comisie a faptului că s‑a preocupat de problemele referitoare
la ajutoarele de stat doar începând cu luna noiembrie 1999, iar nu din anul 1995. În al treilea rând, Eurallumina face trimitere,
primo
, la conținutul cererii de notificare a scutirii în litigiu care data încă din luna iulie 2000,
secundo
, la conținutul propunerii de decizie din luna noiembrie 2000 și,
tertio
, la conținutul considerentului (5) al Deciziei 2001/224, care nu permitea să se ajungă în mod automat la concluzia potrivit
căreia Comisia urma să deschidă o procedură oficială de investigare împotriva scutirii în litigiu sau că aceasta din urmă
reprezenta un ajutor ilegal care putea fi recuperat în special având în vedere conținutul Deciziei 2001/224, care ulterior
a fost confirmat prin articolul 18 alineatul (1) din Directiva 2003/96.
Comisia solicită respingerea celui de al patrulea motiv ca nefondat.
Prezentul motiv ridică, în esență, chestiunea dacă, în decizia atacată, Comisia, pe de o parte, a încălcat obligația de motivare
ce îi revine în temeiul articolului 253 CE și, pe de altă parte, a încălcat principiul respectării încrederii legitime prin
faptul că a dispus recuperarea ajutorului în litigiu fără a ține seama de perioada necesară Eurallumina pentru a rentabiliza
investițiile pe care le realizase în uzina sa din Sardinia, având în vedere încrederea legitimă pe care ar fi avut‑o în legalitatea
scutirii în litigiu până la 31 decembrie 2006.
Încălcările invocate în comun de Eurallumina în cadrul prezentului motiv privesc două critici distincte care pot fi invocate
în cadrul acțiunii prevăzute la articolul 230 CE (Hotărârea din 2 aprilie 1998, Comisia/Sytraval și Brink’s France, C‑367/95 P,
Rec., EU:C:1998:154, punctul 67). Prima critică, ce vizează o nemotivare sau o insuficiență a motivării, intră în sfera încălcării
normelor fundamentale de procedură, în timp ce a doua critică, ce privește legalitatea pe fond a deciziei atacate, intră în
sfera încălcării unei norme de drept referitoare la aplicarea tratatului, în sensul aceluiași articol 230 CE (Hotărârea Comisia/Sytraval
și Brink’s France, citată anterior, EU:C:1998:154, punctul 67).
În ceea ce privește, în primul rând, critica întemeiată pe o încălcare a obligației de motivare, trebuie amintit că, în temeiul
articolului 253 CE, deciziile adoptate de Comisie sunt motivate. În plus, potrivit unei jurisprudențe constante, motivarea
impusă la articolul 253 CE trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză și trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc
raționamentul instituției care a emis actul, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de
temeiurile măsurii luate, iar instanței Uniunii să își exercite controlul. Nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate
elementele de fapt și de drept pertinente, având în vedere că problema dacă motivarea unui act respectă condițiile impuse
la articolul 253 CE trebuie să fie apreciată nu numai prin prisma modului de redactare, ci și în raport cu contextul său,
precum și cu ansamblul normelor juridice care reglementează materia respectivă (Hotărârea Comisia/Sytraval și Brinkʼs France,
punctul 234 de mai sus, EU:C:1998:154, punctul 63, Hotărârea din 12 decembrie 2002, Belgia/Comisia, C‑5/01, Rec., EU:C:2002:754,
punctul 68, și Hotărârea din 11 septembrie 2003, Belgia/Comisia, C‑197/99 P, Rec., EU:C:2003:444, punctul 72).
În considerentul (75) al Deciziei Alumină I, în mod special, Comisia a refuzat să țină seama de observațiile prezentate de
Eurallumina, amintite în considerentele (37) și (45) ale aceleiași decizii, potrivit cărora aceasta realizase investiții ecologice
importante în uzina sa din Sardina, în schimbul scutirii în litigiu, pentru că nu exista nicio dovadă că încheiase acorduri
cu autoritățile italiene ca să se angajeze să atingă obiective de protecție a mediului în perioada de aplicare a scutirii
în litigiu și pentru că nici scutirea respectivă nu era însoțită de condiții care să determine același efect ca asemenea acorduri
și angajamente. Acest considerent permite să se înțeleagă că motivul pentru care Comisia nu a ținut seama în decizia atacată
de perioada de amortizare a investițiilor realizate de Eurallumina în uzina sa din Sardinia este în special acela că a considerat
că nu se dovedise că beneficiul obținut de Eurallumina din scutirea în litigiu era o contrapartidă pentru realizarea investițiilor
respective. Aceasta explică faptul că, în considerentul (98) al Deciziei Alumină I, Comisia nu a ținut seama de încrederea
legitimă invocată în speță de Eurallumina în ipoteza că investițiile realizate în uzina sa din Sardinia ar putea fi amortizate
datorită îndeosebi beneficiului pe care l‑ar obține din scutirea în litigiu până la 31 decembrie 2006.
Deși succintă, motivarea Deciziei Alumină I este totuși suficientă în speță pentru a înțelege raționamentul urmat în această
privință de Comisie și pentru a permite persoanelor interesate să cunoască justificările măsurii luate, iar instanței Uniunii
să își exercite controlul.
În consecință, motivarea deciziei atacate nu încalcă obligația de motivare prevăzută la articolul 253 CE, astfel cum a fost
interpretată în jurisprudența citată la punctul 235 de mai sus. Prin urmare, critica întemeiată pe o încălcare a obligației
de motivare trebuie respinsă ca nefondată.
În ceea ce privește, în al doilea rând, critica întemeiată pe o încălcare a principiului respectării încrederii legitime,
trebuie să se observe că, prin intermediul acesteia, Eurallumina impută, în esență, Comisiei că nu a ținut seama în decizia
atacată de încrederea legitimă pe care o avea, în sensul că investițiile realizate în uzina sa din Sardinia ar putea fi amortizate
datorită în special beneficiului pe care l‑ar obține din scutirea în litigiu până la 31 decembrie 2006.
După cum s‑a observat deja la punctele 136, 137 și 219 de mai sus, elementele din dosar nu permit, în speță, să se constate
că investițiile realizate de Eurallumina în uzina sa din Sardinia ar fi avut drept contrapartidă beneficiul obținut de aceasta
din scutirea în litigiu. Prin urmare, nu s‑a demonstrat că aceste investiții ar fi fost realizate de Eurallumina cu luarea
în considerare a încrederii legitime pe care ar fi avut‑o în faptul că investițiile respective ar putea fi amortizate datorită
în special beneficiului pe care l‑ar obține din scutirea în litigiu până la 31 decembrie 2006.
În consecință, în decizia atacată, Comisia a avut temei pentru a nu ține seama de încrederea legitimă, invocată în speță de
Eurallumina, în faptul că investițiile respective ar putea fi amortizate datorită în special beneficiului pe care l‑ar obține
din scutirea în litigiu până la 31 decembrie 2006. Prin urmare, critica întemeiată pe o încălcare a principiului respectării
încrederii legitime trebuie să fie de asemenea respinsă ca nefondată.
Rezultă că al patrulea motiv invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑62/06 RENV II trebuie respins în totalitate.
Întrucât au fost respinse ca inadmisibile sau ca nefondate toate motivele și criticile invocate în susținerea prezentelor
acțiuni, aceste acțiuni trebuie respinse, la rândul lor, în totalitate.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Conform articolului 219 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, în deciziile Tribunalului date după anulare și trimitere
spre rejudecare, acesta se pronunță asupra cheltuielilor de judecată privitoare, pe de o parte, la procedurile desfășurate
în fața sa și, pe de altă parte, asupra celor privitoare la procedura de recurs în fața Curții. Întrucât, în Hotărârea Comisia/Irlanda
și alții, punctul 19 de mai sus (EU:C:2009:742), și în Hotărârea Comisia/Irlanda și alții, punctul 25 de mai sus (EU:C:2013:812),
Curtea a dispus soluționarea cererilor privind cheltuielile de judecată odată cu fondul, în prezenta hotărâre, Tribunalului
îi revine sarcina să se pronunțe și asupra cheltuielilor de judecată aferente acestor proceduri de recurs.
Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
la plata cheltuielilor de judecată. Totuși, potrivit articolului 135 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, cu titlu
excepțional, Tribunalul poate, în măsura impusă de echitate, să decidă ca o parte care cade în pretenții să suporte, pe lângă
propriile cheltuieli de judecată, doar o fracțiune din cheltuielile de judecată efectuate de cealaltă parte. În plus, potrivit
articolului 135 alineatul (2) din același regulament, o parte, chiar dacă a avut câștig de cauză, poate fi obligată de Tribunal
la plata, în tot sau în parte, a cheltuielilor de judecată, în cazul în care conduita acesteia, inclusiv din perioada anterioară
formulării cererii introductive, justifică acest lucru. În special, Tribunalului îi este permis să oblige la plata cheltuielilor
de judecată o instituție a cărei decizie nu a fost anulată din cauza caracterului insuficient al acesteia din urmă, care a
putut să determine un reclamant să introducă o acțiune (a se vedea prin analogie Hotărârea din 9 septembrie 2010, Evropaïki
Dynamiki/Comisia, T‑387/08, EU:T:2010:377, punctul 177 și jurisprudența citată).
În cauza T‑60/06 RENV II, Republica Italiană a căzut în pretenții. Prin urmare, aceasta trebuie să fie obligată la plata cheltuielilor
de judecată în cauzele T‑60/06, T‑60/06 RENV I și T‑60/06 RENV II și să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și
o cincime din cheltuielile de judecată efectuate de Comisie în cauzele C‑89/08 P și C‑272/12 P, conform concluziilor Comisiei.
În cauza T‑62/06 RENV II, Eurallumina a căzut în pretenții. Cu toate acestea, în cadrul examinării acțiunii în această cauză,
la punctul 210 de mai sus, s‑a constatat că, la adoptarea deciziei atacate, Comisia a încălcat principiul respectării unui
termen rezonabil, ceea ce a putut determina Eurallumina să introducă o acțiune în vederea constatării acestei încălcări. În
aceste împrejurări, Tribunalul apreciază că este just și echitabil, în ceea ce privește cauzele T‑62/06, T‑62/06 RENV I și
T‑62/06 RENV II, să oblige Eurallumina să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și trei sferturi din cheltuielile
de judecată efectuate de Comisie și să o oblige pe aceasta din urmă să suporte un sfert din propriile cheltuieli de judecată.
În ceea ce privește cauzele C‑89/08 P și C‑272/12 P, întrucât cinci părți s‑au opus Comisiei în fiecare dintre acestea, în
temeiul cheii de repartizare reținute în cauzele T‑62/06, T‑62/06 RENV I și T‑62/06 RENV II, Eurallumina trebuie obligată
să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și trei douăzecimi, și anume o cincime din trei sferturi, din cheltuielile
de judecată efectuate de Comisie și să o oblige pe aceasta din urmă să suporte o cincime din propriile cheltuieli de judecată.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera întâi extinsă)
declară și hotărăște:
1)
Respinge acțiunile.
2)
Obligă Republica Italiană la plata cheltuielilor de judecată în cauzele T‑60/06, T‑60/06 RENV I și T‑60/06 RENV II și să suporte
propriile cheltuieli de judecată, precum și o cincime din cheltuielile de judecată efectuate de Comisie în cauzele C‑89/08 P
și C‑272/12 P.
3)
Obligă Eurallumina SpA să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și trei sferturi din cheltuielile de judecată efectuate
de Comisie în cauzele T‑62/06, T‑62/06 RENV I și T‑62/06 RENV II și trei douăzecimi din cheltuielile de judecată efectuate
de Comisie în cauzele C‑89/08 P și C‑272/12 P.
4)
Obligă Comisia să suporte un sfert din propriile cheltuieli de judecată în cauzele T‑62/06, T‑62/06 RENV I și T‑62/06 RENV
II, precum și o cincime din propriile cheltuieli de judecată în cauzele C‑89/08 P și C‑272/12 P.
Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Gervasoni

Madise
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 22 aprilie 2016.
Semnături
Cuprins
Istoricul cauzei
Scutirea în litigiu
Procedura administrativă
Decizia Alumină I
Procedura și concluziile părților
În drept
Cu privire la admisibilitate
Cu privire la fond
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe o încălcare a principiilor securității juridice, prezumției de validitate și efectului
util al actelor instituțiilor, precum și a principiului lex specialis derogat legi generali, invocat în susținerea acțiunii
în cauza T‑62/06 RENV II
– Cu privire la încălcarea principiilor securității juridice, prezumției de validitate și efectului util ale actelor instituțiilor
– Cu privire la încălcarea principiului lex specialis derogat legi generali
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 87 alineatul (1) CE și pe o motivare contradictorie, invocat
în susținerea acțiunii în cauza T‑60/06 RENV II
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 1 litera (b) punctul (ii) și a articolului 4 din Regulamentul
nr. 659/1999, precum și a deciziilor de autorizare ale Consiliului, invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑60/06 RENV II
Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 18 din Directiva 2003/96 coroborat cu anexa II la
aceasta, precum și a Deciziei 2001/224, invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑60/06 RENV II
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea regulilor privind ajutoarele pentru protecția mediului și, în special,
a punctului 82 al doilea paragraf litera (a) din orientările comunitare, invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑60/06 RENV
II
Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 87 alineatul (3) CE și a liniilor directoare, invocat
în susținerea acțiunii în cauza T‑60/06 RENV II
Cu privire la al șaselea motiv, întemeiat pe o încălcare a principiilor respectării încrederii legitime, securității juridice
și prezumției de legalitate, invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑60/06 RENV II, precum și cu privire la primul motiv,
întemeiat pe încălcarea principiului respectării încrederii legitime, invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑62/06 RENV
II
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului bunei administrări, invocat în susținerea acțiunii în
cauza T‑62/06 RENV II
Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe o încălcare a obligației de motivare prevăzute la articolul 253 CE și a principiului
respectării încrederii legitime, invocat în susținerea acțiunii în cauza T‑62/06 RENV II
Cu privire la cheltuielile de judecată
*
Limbile de procedură: italiana și engleza.