CELEX: 62019CJ0249
Trimitere preliminară
Regulamentul (UE) nr. 1259/2010
Cooperare consolidată în domeniul legii aplicabile divorțului și separării de corp
Norme uniforme
Articolul 10
Aplicarea legii forului

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea Regulamentului (UE) nr. 1259/2010 al Consiliului din 20 decembrie 2010 de punere în aplicare a unei forme de cooperare consolidată în domeniul legii aplicabile divorțului și separării de corp (
JO 2010, L 343, p. 10
).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între JE, pe de o parte, și KF, pe de altă parte, în legătură cu stabilirea legii aplicabile divorțului lor.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Regulamentul (CE) nr. 2201/2003
Potrivit articolului 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 al Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000 (
JO 2003, L 338, p. 1
, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 183):
„Sunt competente să hotărască în problemele privind divorțul, separarea de drept și anularea căsătoriei instanțele judecătorești din statul membru:
[…]
(b)
de cetățenie a celor doi soți sau, în cazul Regatului Unit și al Irlandei, statul «domiciliului» comun.”
Regulamentul nr. 1259/2010
În considerentele (9), (21), (24), (26) și (29) ale Regulamentului nr. 1259/2010 se enunță:
„(9)
Prezentul regulament ar trebui să instituie un cadru juridic clar și complet în domeniul legii aplicabile divorțului și separării de corp în statele membre participante, să garanteze cetățenilor soluții corespunzătoare în materie de securitate juridică, previzibilitate și flexibilitate și să prevină situația în care unul dintre soți solicită divorțul înaintea celuilalt pentru a se asigura că procedura este supusă unei anumite legi, pe care acesta o consideră a fi mai favorabilă intereselor sale.
[…]
(21)
În absența unui acord de alegere a legii aplicabile, prezentul regulament ar trebui să introducă norme armonizate privind conflictul de legi, având la bază o ierarhizare a factorilor de legătură în funcție de existența unei legături strânse între soți și legea respectivă, care să permită securitatea juridică și previzibilitatea și care să împiedice situația în care unul dintre soți cere divorțul înaintea celuilalt pentru a se asigura că procedura va fi supusă unei anumite legi, pe care o consideră a fi mai favorabilă pentru protejarea propriilor interese. Astfel de factori de legătură ar trebui să fie aleși astfel încât să garanteze că procedurile de divorț sau de separare de corp sunt reglementate de o lege cu care soții au o legătură strânsă.
[…]
(24)
În anumite situații, precum aceea în care legea aplicabilă nu prevede divorțul sau nu acordă unuia dintre soți, din cauza apartenenței la unul dintre sexe, egalitate de acces la divorț sau la separarea de corp, ar trebui totuși aplicată legea instanței judecătorești sesizate. Cu toate acestea, aceasta nu ar trebui să aducă atingere clauzei de ordine publică.
[…]
(26)
Atunci când regulamentul face trimitere la faptul că legea statului membru participant a cărui instanță judecătorească a fost sesizată nu conține dispoziții privind divorțul, acest caz ar trebui să fie interpretat în sensul că legea respectivului stat membru nu cunoaște instituția divorțului. Într‑un astfel de caz, instanța nu ar trebui obligată să pronunțe un divorț în temeiul prezentului regulament.
[…]
[…]
(29)
[…] obiectivele prezentului regulament [sunt] consolidarea securității juridice, previzibilitatea și flexibilitatea în ceea ce privește procedurile matrimoniale internaționale și, prin urmare, facilitarea liberei circulații a persoanelor în cadrul Uniunii […]”
Articolul 5 din acest regulament, intitulat „Alegerea legii aplicabile de către părți”, prevede:
„(1)   Soții pot conveni să desemneze legea aplicabilă divorțului și separării de corp, cu condiția ca aceasta să fie una dintre următoarele legi:
(a)
legea statului pe teritoriul căruia soții își au reședința obișnuită în data încheierii acordului sau
(b)
legea statului pe teritoriul căruia soții și‑au avut ultima reședință obișnuită, cu condiția ca unul dintre ei să aibă încă reședința respectivă în data încheierii acordului sau
(c)
legea statului de cetățenie a unuia dintre soți în data încheierii acordului sau
(d)
legea forului.
(2)   Fără a aduce atingere alineatului (3), acordul care desemnează legea aplicabilă poate fi încheiat și modificat în orice moment, dar nu ulterior datei sesizării instanței judecătorești.
(3)   În cazul în care această posibilitate este prevăzută de legea forului, soții pot desemna legea aplicabilă și în fața instanței judecătorești pe parcursul procedurii. În acest caz, instanța judecătorească ia act de acordul soților, în conformitate cu legea forului.”
Articolul 8 din regulamentul menționat, intitulat „Legea aplicabilă în absența exprimării opțiunii părților”, prevede:
„În absența unei opțiuni în temeiul articolului 5, divorțul și separarea de corp sunt reglementate de legea statului:
(a)
pe teritoriul căruia soții își au reședința obișnuită la data sesizării instanței judecătorești sau, în caz contrar,
(b)
pe teritoriul căruia soții își aveau ultima reședință obișnuită, cu condiția ca perioada respectivă să nu se fi încheiat cu mai mult de un an înaintea sesizării instanței judecătorești, atât timp cât unul dintre ei încă mai are reședința în cauză la data sesizării instanței judecătorești sau, în lipsa acestuia,
(c)
a cărui cetățenie este deținută de ambii soți la data sesizării instanței judecătorești sau, în caz contrar,
(d)
unde este sesizată instanța judecătorească.”
Articolul 10 din același regulament, intitulat „Aplicarea legii forului”, are următorul cuprins:
„În cazul în care legea aplicabilă în temeiul articolelor 5 sau 8 nu prevede divorțul sau nu acordă unuia dintre soți, din cauza apartenenței la unul dintre sexe, egalitate de acces la divorț sau la separarea de corp, se aplică legea forului.”
Articolul 12 din Regulamentul nr. 1259/2010, intitulat „Ordinea publică”, prevede:
„Aplicarea unei dispoziții din legea desemnată în temeiul prezentului regulament nu poate fi înlăturată decât dacă o astfel de aplicare este vădit incompatibilă cu ordinea publică a forului.”
Potrivit articolului 13 din acest regulament, intitulat „Diferențe între legislațiile naționale”:
„Niciuna dintre dispozițiile prezentului regulament nu obligă instanțele judecătorești dintr‑un stat membru participant a cărui lege nu conține dispoziții cu privire la divorț sau nu consideră valabilă căsătoria respectivă în scopul procedurilor de divorț să pronunțe un divorț ca urmare a aplicării prezentului regulament.”
Dreptul național
Potrivit articolului 2600 alineatele (2) și (3) din Codul civil:
„(2)   Dacă legea străină, astfel determinată, nu permite divorțul ori îl admite în condiții deosebit de restrictive, se aplică legea română, în cazul în care unul dintre soți este, la data cererii de divorț, cetățean român sau are reședința obișnuită în România.
(3)   Prevederile alineatului (2) sunt aplicabile și în cazul în care divorțul este cârmuit de legea aleasă de soți.”
Litigiul principal și întrebarea preliminară
JE și KF, resortisanți români, s‑au căsătorit la Iași (România) la 2 septembrie 2001.
La 13 octombrie 2016, JE a sesizat Judecătoria Iași (România) cu o cerere de divorț.
Printr‑o hotărâre din 31 mai 2017, această instanță și‑a declinat competența de a soluționa această cerere în favoarea Judecătoriei Sectorului 5 București (România).
Printr‑o hotărâre din 20 februarie 2018, această din urmă instanță a stabilit, în temeiul cetățeniei celor doi soți vizate la articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 2201/2003, competența generală a instanțelor române de a soluționa cererea de divorț formulată de JE. Pe de altă parte, ea a desemnat, în temeiul articolului 8 litera (a) din Regulamentul nr. 1259/2010, legea italiană drept lege aplicabilă litigiului cu care era sesizată pentru motivul că, la data introducerii acestei cereri de divorț, reședința obișnuită a soților era situată în Italia.
În această privință, instanța menționată a considerat că, potrivit dreptului italian, o cerere de divorț prezentată în împrejurări precum cele din acțiunea principală ar putea fi introdusă numai dacă o separare de corp a soților a fost constatată sau decisă în prealabil de o instanță, iar între data acestei separări și cea la care instanța a fost sesizată cu cererea de divorț au trecut cel puțin trei ani.
Dat fiind că nu s‑a dovedit existența unei decizii judecătorești prin care se constată sau se pronunță o asemenea separare și că dreptul român nu prevede o procedură de separare de corp, instanța menționată a statuat că această procedură trebuia să se desfășoare în fața instanțelor italiene și că, în consecință, orice cerere în acest sens formulată în fața instanțelor române era inadmisibilă.
JE a declarat apel împotriva acestei sentințe în fața instanței de trimitere, susținând că instanța de prim grad de jurisdicție ar fi trebuit să aplice articolul 2600 alineatul (2) din Codul civil, care reprezintă o transpunere în legislația română a prevederilor articolului 10 din Regulamentul nr. 1259/2010.
În această privință, JE consideră că, în măsura în care legea italiană este restrictivă în ceea ce privește condițiile necesare pentru a divorța, trebuia să se aplice legea română în privința cererii sale de divorț.
În opinia JE, această soluție rezultă de asemenea din faptul că aplicarea legii italiene este vădit incompatibilă cu ordinea publică a forului și că, în consecință, această aplicare trebuie înlăturată, conform articolului 12 din acest regulament.
În aceste condiții, Tribunalul București (România) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„[Expresia] «legea aplicabilă în temeiul articolelor 5 sau 8 nu prevede divorțul» [care figurează la articolul 10 din Regulamentul nr. 1259/2010 trebuie interpretată] restrictiv, literal, respectiv doar pentru situația în care legea străină aplicabilă nu prevede sub nicio formă divorțul, sau [trebuie interpretată] extensiv, ca incluzând și situația în care legea străină aplicabilă admite divorțul, dar în condiții deosebit de restrictive, ce implică o procedură obligatorie prealabilă divorțului privind separarea de corp, procedură pentru care legea forului nu conține dispoziții procesuale echivalente?”
Cu privire la întrebarea preliminară
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 10 din Regulamentul nr. 1259/2010 trebuie interpretat în sensul că termenii „[î]n cazul în care legea aplicabilă în temeiul articolelor 5 sau 8 nu prevede divorțul” vizează numai situațiile în care legea străină aplicabilă nu prevede sub nicio formă divorțul sau includ și situațiile în care această lege admite divorțul, însă îl supune unor condiții considerate de instanța sesizată ca fiind mai restrictive decât cele prevăzute de legea forului.
Din decizia de trimitere reiese că legea aplicabilă litigiului principal este, conform articolului 8 litera (a) din acest regulament, legea italiană și că, în temeiul acestei legi, divorțul poate fi solicitat numai cu condiția, în special, ca o separare de corp să fi fost constatată sau decisă în prealabil de o instanță, în timp ce legea forului, și anume legea română, nu prevede această condiție și nici nu cuprinde dispoziții procedurale referitoare la separarea de corp.
Cu titlu introductiv, este necesar să se arate că articolul 10 din Regulamentul nr. 1259/2010 constituie o excepție de la articolele 5 și 8 din acest regulament și trebuie, în calitate de dispoziție derogatorie, să facă obiectul unei interpretări stricte.
Conform acestui articol 10, legea forului se aplică în două ipoteze, și anume, pe de o parte, cea în care legea aplicabilă în temeiul articolelor 5 sau 8 din regulamentul menționat nu prevede divorțul și, pe de altă parte, cea în care această lege aplicabilă nu acordă unuia dintre soți, din cauza apartenenței sale la unul dintre sexe, egalitate de acces la divorț sau la separarea de corp.
În ceea ce privește prima ipoteză prevăzută la articolul 10 menționat, a cărei interpretare este solicitată de instanța de trimitere, rezultă în mod clar din modul de redactare a acestei dispoziții că legea forului se aplică numai în cazul în care legea aplicabilă „nu prevede divorțul”.
Nu reiese nicidecum din interpretarea textuală a acestei dispoziții că aplicarea legii forului ar fi posibilă și în cazul în care legea străină aplicabilă prevede divorțul, însă îl supune respectării unor condiții considerate mai restrictive decât cele prevăzute de legea forului. Nici considerentul (24) al Regulamentului nr. 1259/2010, care se raportează la același articol 10, nu cuprinde nicio indicație în acest sens.
Această interpretare a articolului 10 din Regulamentul nr. 1259/2010 este susținută de o interpretare contextuală și sistematică a acestei dispoziții.
În această privință trebuie arătat că termenii „nu prevede divorțul” sunt de asemenea utilizați la articolul 13 din acest regulament, căruia îi corespunde considerentul (26) al acestuia din urmă, potrivit căruia, atunci când regulamentul menționat face referire la faptul că legea statului membru participant a cărui instanță este sesizată nu conține dispoziții privind divorțul, acest caz ar trebui să fie interpretat în sensul că legea respectivului stat membru „nu cunoaște instituția divorțului”. Deși acest considerent (26) face referire la legea statului membru a cărui instanță este sesizată, nu este mai puțin adevărat că, în măsura în care privește semnificația termenilor „nu prevede divorțul”, indicațiile pe care le furnizează în această privință sunt pertinente și în ceea ce privește articolul 10 din Regulamentul nr. 1259/2010.
Este necesar să se arate de asemenea că separarea de corp, care este de altfel vizată în mod expres la acest articol 10, intră, la fel ca divorțul, în domeniul de aplicare al acestui regulament și face parte integrantă din sistemul și din economia generală a acestuia din urmă.
Pe de altă parte, din punct de vedere teleologic, reiese din considerentele (9), (21) și (29) ale Regulamentului nr. 1259/2010 că acesta urmărește să instituie un cadru juridic clar și complet în domeniul legii aplicabile divorțului și separării de corp în statele membre participante, să garanteze securitatea juridică, previzibilitatea și flexibilitatea în ceea ce privește procedurile matrimoniale internaționale și, prin urmare, să faciliteze libera circulație a persoanelor în cadrul Uniunii Europene, precum și să împiedice situația în care unul dintre soți cere divorțul înaintea celuilalt pentru a se asigura că procedura va fi supusă unei anumite legi, pe care o consideră a fi mai favorabilă pentru protejarea propriilor interese.
Or, pe lângă faptul că ar fi contrară modului de redactare a articolului 10 din Regulamentul nr. 1259/2010 și incompatibilă cu contextul și cu sistemul în care se înscrie această dispoziție, o interpretare a acesteia din urmă potrivit căreia legea forului se aplică atunci când legea străină aplicabilă supune divorțul respectării unor condiții considerate mai restrictive decât cele prevăzute de legea forului nu ar fi conformă nici cu obiectivele urmărite de acest regulament.
Astfel, așa cum susține guvernul român, această interpretare ar necesita o examinare de la caz la caz a condițiilor în care un divorț poate fi pronunțat în conformitate cu legea aplicabilă, în temeiul dispozițiilor regulamentului menționat, precum și o apreciere subiectivă a măsurii în care aceste condiții pot fi considerate mai restrictive decât cele prevăzute de legea forului, ceea ce ar contraveni sau cel puțin ar compromite în practică realizarea obiectivelor de securitate juridică și de previzibilitate urmărite de același regulament.
De asemenea, astfel cum a arătat guvernul portughez, interpretarea menționată ar aduce atingere autonomiei de voință a soților, prevăzută la articolul 5 din Regulamentul nr. 1259/2010, și, în absența alegerii de către aceștia a legii aplicabile divorțului și separării lor de corp, aplicării, în conformitate cu considerentul (21) și cu articolul 8 din acest regulament, a legii cu care soții au legături strânse.
În sfârșit, o asemenea interpretare ar putea incita un soț care solicită divorțul să introducă cererea în fața instanței dintr‑un stat membru, competentă în temeiul dispozițiilor Regulamentului nr. 2201/2003, a cărui lege supune divorțul unor condiții mai puțin restrictive.
În ceea ce privește litigiul principal, din decizia de trimitere reiese că legea aplicabilă în temeiul articolului 8 litera (a) din Regulamentul nr. 1259/2010, și anume legea italiană, cunoaște instituția divorțului.
În consecință, articolul 10 din acest regulament nu este aplicabil acestui litigiu, iar împrejurarea că această lege supune divorțul respectării unor condiții considerate mai restrictive decât cele prevăzute de legea forului, precum o separare de corp prealabilă, este lipsită de incidență în această privință.
Potrivit unei jurisprudențe constante, este de competența Curții, în cadrul procedurii de cooperare cu instanțele naționale instituite la articolul 267 TFUE, să ofere instanței de trimitere un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată (Hotărârea din 23 martie 2006, FCE Bank,
C‑210/04
,
EU:C:2006:196
, punctul
, Hotărârea din 8 decembrie 2011, Banco Bilbao Vizcaya Argentaria,
C‑157/10
,
EU:C:2011:813
, punctul
, și Hotărârea din 25 iulie 2018, Dyson,
C‑632/16
,
EU:C:2018:599
, punctul
).
În speță, este necesar, astfel cum au arătat guvernul german și Comisia Europeană, să se furnizeze instanței de trimitere indicații referitoare la consecințele practice ale interpretării articolului 10 din Regulamentul nr. 1259/2010 date la punctele 25 și 26 din prezenta hotărâre, din moment ce această instanță a arătat că, în lipsa unor dispoziții care să prevadă o procedură de separare de corp în dreptul român, instanțele române nu examinează pe fond cererile de separare de corp și cererile de divorț care nu au fost precedate de o separare de corp constatată sau decisă în conformitate cu legea italiană.
Astfel, instanța de trimitere arată că, potrivit jurisprudenței naționale, în împrejurări de fapt precum cele în discuție în litigiul principal, aceste cereri sunt respinse ca inadmisibile pentru motivul că dreptul român nu prevede o procedură de separare de corp și, respectiv, ca premature pentru motivul că divorțul este solicitat în fața instanțelor române fără ca o separare de corp să fi fost constatată sau decisă în prealabil de instanțele italiene ori ca nefondate pentru aceste două motive combinate.
În măsura în care o asemenea practică jurisprudențială are ca efect să împiedice o examinare pe fond a cererilor menționate, ea privează normele uniforme privind legea aplicabilă divorțului și separării de corp prevăzute de Regulamentul nr. 1259/2010 de o mare parte a conținutului lor și aduce astfel atingere efectului lor util.
Or, trebuie amintit că, în speță, competența generală a instanțelor române de a soluționa cererea de divorț a JE fost stabilită în temeiul articolului 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 2201/2003.
Prin urmare, chiar dacă, spre deosebire de dreptul italian, dreptul român nu cuprinde dispoziții procedurale referitoare la separarea de corp, instanțele române competente sunt obligate să se pronunțe cu privire la această cerere.
Astfel, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, în care instanța competentă consideră că legea străină aplicabilă în temeiul dispozițiilor Regulamentului nr. 1259/2010 nu permite să se solicite un divorț decât cu condiția să fi fost precedat de o separare de corp cu o durată de trei ani, în timp ce legea forului nu prevede norme de procedură în materie de separare de corp, această instanță trebuie totuși, în lipsa posibilității de a pronunța ea însăși o asemenea separare, să verifice dacă sunt îndeplinite condițiile de fond prevăzute de legea străină aplicabilă și să constate aceasta în cadrul procedurii de divorț cu care este sesizată.
Ținând seama de ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 10 din Regulamentul nr. 1259/2010 trebuie interpretat în sensul că termenii „[î]n cazul în care legea aplicabilă în temeiul articolelor 5 sau 8 nu prevede divorțul” vizează numai situațiile în care legea străină aplicabilă nu prevede sub nicio formă divorțul.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

Articolul 10 din Regulamentul (UE) nr. 1259/2010 al Consiliului din 20 decembrie 2010 de punere în aplicare a unei forme de cooperare consolidată în domeniul legii aplicabile divorțului și separării de corp trebuie interpretat în sensul că termenii „[î]n cazul în care legea aplicabilă în temeiul articolelor 5 sau 8 nu prevede divorțul” vizează numai situațiile în care legea străină aplicabilă nu prevede sub nicio formă divorțul.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: româna.