CELEX: 62020CJ0619
Apelācija
Sadarbība attīstības jomā
Savienības budžeta izpilde starptautiskas organizācijas netiešā pārvaldē
Lēmums vairs neuzticēt budžeta izpildes uzdevumus vienībai, jo ir šaubas par tās kā starptautiskas organizācijas statusu
Atcelšanas prasība
Sprieduma, ar kuru tiek atcelts tiesību akts, izpilde
Res judicata spēks
Atceltā akta izdevēja pienākumi un tiesības
Sagatavojošs akts
Pieņemamība
Prasība par zaudējumu atlīdzību
Tiesību norma, kuras mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām
Savienības finanšu regulas
Pienākums ievērot pienācīgu rūpību
Pietiekami būtisks šī pienākuma pārkāpums
Konkrēts izvērtējums katrā atsevišķā gadījumā
Morālais kaitējums
Pienācīga un pietiekama atlīdzība, atceļot prettiesisku aktu
Mantiskais kaitējums
Strīds, kas nav izskatāmā stāvoklī
Lietas nodošana atpakaļ Vispārējai tiesai

Ar apelācijas sūdzību lietā C‑619/20 P
International Management Group
(turpmāk tekstā – “
IMG
”) tiek lūgts atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2020. gada 9. septembra rīkojumu
IMG
/Komisija (T‑645/19, nav publicēts, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais rīkojums”,
EU:T:2020:388
), ar kuru tā noraidīja tās prasību, pirmkārt, atcelt Eiropas Komisijas 2019. gada 18. jūlija vēstuli, ar kuru tā lūdza to iesniegt noteiktus dokumentus 2019. gada 31. janvāra sprieduma
International Management Group
/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P; turpmāk tekstā – “spriedums C‑183/17 P un C‑184/17 P”,
EU:C:2019:78
) izpildes ietvaros, un otrkārt, atlīdzināt šīs vēstules, kā arī lēmumu, kas atcelti ar šo spriedumu, dēļ nodarītos zaudējumus.
Ar apelācijas sūdzību lietā C‑620/20 P
IMG
lūdz atcelt Vispārējās tiesas 2020. gada 9. septembra spriedumu
IMG
/Komisija (T‑381/15 RENV, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2020:406
), ar kuru tā noraidīja tās prasību par to zaudējumu atlīdzību, kas nodarīti ar Komisijas 2015. gada 8. maija vēstulē iekļauto lēmumu neslēgt ar to jaunus deleģēšanas nolīgumus netiešā pārvaldībā “līdz brīdim, kad būs panākta absolūta pārliecība par [tās] kā starptautiskas organizācijas statusu”.
I.

Atbilstošās tiesību normas
A.

2002. gada finanšu tiesiskais regulējums
1.

2002. gada Finanšu regula
Padomes Regula (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 (2002. gada 25. jūnijs) par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam (
OV 2002, L 248, 1. lpp.
), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes Regulu (EK, Euratom) Nr. 1995/2006 (2006. gada 13. decembris) (
OV 2006, L 390, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “2002. gada Finanšu regula”), tika atcelta no 2013. gada 1. janvāra ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES, Euratom) Nr. 966/2012 (2012. gada 25. oktobris) par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, un par Regulas Nr. 1605/2002 atcelšanu (
OV 2012, L 298, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “2012. gada Finanšu regula”). Tomēr 2012. gada Finanšu regulas 212. panta a) punktā tostarp ir paredzēts, ka 2002. gada Finanšu regulas 53. un 53.d pantu turpina piemērot visām saistībām, kuras uzņemtas līdz 2013. gada 31. decembrim.
2002. gada Finanšu regulas 53. pantā bija paredzēts:
“Komisija budžetu izpilda saskaņā ar 53.a līdz 53.d pantā izklāstītajiem noteikumiem:
a)
centralizēti;
b)
īstenojot dalītu vai decentralizētu pārvaldību;
c)
īstenojot kopīgu pārvaldību ar starptautiskām organizācijām.”
Šīs regulas 53.d pantā tostarp bija noteikts:
“1.   Ja Komisija izpilda budžetu, īstenojot kopīgu pārvaldību, tad turpmāk norādītajos gadījumos dažus izpildes uzdevumus saskaņā ar īstenošanas noteikumiem deleģē starptautiskajām organizācijām [..]
[..].
2.   Atsevišķos nolīgumos, ko ar starptautiskām organizācijām noslēdz par finansējuma piešķiršanu, ir sīki izstrādāti noteikumi par šādām starptautiskām organizācijām uzticēto uzdevumu izpildi.
[..]”
2.

2002. gada Finanšu īstenošanas regula
Komisijas Regula (EK, Euratom) Nr. 2342/2002 (2002. gada 23. decembris), ar ko paredz īstenošanas kārtību Regulai Nr. 1605/2002 (
OV 2002, L 357, 1. lpp.
), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Komisijas Regulu (EK, Euratom) Nr. 478/2007 (2007. gada 23. aprīlis) (
OV 2007, L 111, 13. lpp.
; turpmāk tekstā – “2002. gada Finanšu īstenošanas regula” un kopā ar 2002. gada Finanšu regulu – “2002. gada finanšu tiesiskais regulējums”), no 2013. gada 1. janvāra tika atcelta ar Komisijas Deleģēto regulu (ES) Nr. 1268/2012 (2012. gada 29. oktobris) par Regulas Nr. 966/2012 piemērošanas noteikumiem (
OV 2012, L 362, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “2012. gada Deleģētā finanšu regula” un kopā ar 2012. gada Finanšu regulu – “2012. gada finanšu tiesiskais regulējums”).
2002. gada Finanšu īstenošanas regulas 43. pantā “Kopēja vadība” tostarp bija 2. punkts, saskaņā ar kuru:
“[2002. gada Finanšu] regulas 53.d pantā minētās starptautiskās organizācijas ir šādas:
a)
starptautiskas publiskā sektora organizācijas, kas izveidotas ar starpvaldību līgumiem, un specializētas iestādes, ko izveidojušas šādas organizācijas;
[..].”
B.

2012. gada finanšu tiesiskais regulējums
1.

2012. gada Finanšu regula
2012. gada Finanšu regula atbilstoši tās 214. panta pirmajai daļai stājās spēkā 2012. gada 27. oktobrī. Tā tika piemērota no 2013. gada 1. janvāra saskaņā ar šī panta otro daļu, neskarot īpašus piemērošanas datumus, kas šajā pašā daļā bija paredzēti atsevišķām šīs regulas tiesību normām.
Starp šīm tiesību normām bija šīs regulas 58. pants “Budžeta izpildes paņēmieni”, kurā bija ietverts 1. punkts, kas bija formulēts šādi un kas bija piemērojams tikai saistībām, kuras uzņemtas no 2014. gada 1. janvāra:
“Komisija budžetu izpilda šādi:
a)
tieši (“tiešā pārvaldība”) ar savu struktūrvienību [..] palīdzību;
b)
ar dalītu pārvaldību kopā ar dalībvalstīm (“dalītā pārvaldība”); vai
c)
netieši (“netiešā pārvaldība”), [..] uzticot budžeta izpildes uzdevumus:
[..]
ii)
starptautiskām organizācijām un to aģentūrām;
[..].”
Savukārt minētās regulas 84.–86. pants bija piemērojams no 2013. gada 1. janvāra.
Saskaņā ar šīs pašas regulas 84. pantu “Finansēšanas lēmumi”:
“1.   Par katru izdevumu posteni uzņemas saistību, to apstiprina, izdod maksājuma rīkojumu un samaksā.
2.   Izņemot gadījumus, kad apropriācijas var īstenot bez pamatakta, [..] pirms izdevumu saistību uzņemšanās iestāde vai institūcijas, kam iestāde deleģējusi pilnvaras, pieņem finansēšanas lēmumu.
3.   Šā panta 2. punktā minētajā finansēšanas lēmumā precizē izvirzīto mērķi, vēlamos rezultātus, izpildes metodes un tā kopējo summu. Tajā iekļauj arī finansējamo darbību aprakstu, katrai darbībai piešķirto indikatīvo summu un indikatīvu īstenošanas grafiku.
Netiešās pārvaldības gadījumā finansēšanas lēmumā norāda arī saskaņā ar 58. panta 1. punkta c) apakšpunktu pilnvaroto vienību vai personu, vienības vai personas atlases kritērijus un minētajai vienībai vai personai uzticētos uzdevumus.
[..]”
2012. gada Finanšu regulas 85. panta “Saistību veidi” 1. punkta pirmajā un otrajā daļā bija noteikts:
“Budžeta saistību uzņemšanās ir darbība, ar kuru rezervē apropriāciju, kas nepieciešama, lai segtu turpmākus maksājumus, pildot juridiskas saistības.
Juridiskas saistības uzņemšanās ir akts, ar kuru kredītrīkotājs noslēdz vai nodibina saistību, kas rada maksājumu.”
Šīs regulas 86. panta “Noteikumi par saistībām” 1. punktā bija paredzēts:
“Attiecībā uz pasākumiem, kas var būt par pamatu izdevumiem, ko maksā no budžeta, atbildīgais kredītrīkotājs uzņemas saistības budžetā pirms juridisku saistību noslēgšanas ar trešām personām [..].”
2.

2012. gada Deleģētā finanšu regula
2012. gada Deleģētās finanšu regulas 43. panta “Īpaši noteikumi par netiešu pārvaldību ar starptautiskām organizācijām” 1. punktā bija noteikts:
“[2012. gada Finanšu] regulas 58. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) punktā minētās starptautiskās organizācijas ir:
a)
starptautiskas publiskā sektora organizācijas, kas izveidotas ar starpvaldību līgumiem, un specializētas iestādes, ko izveidojušas šādas organizācijas;
[..].”
C.

2018. gada finanšu tiesiskais regulējums
Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES, Euratom) 2018/1046 (2018. gada 18. jūlijs) par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, ar kuru groza Regulas (ES) Nr. 1296/2013, (ES) Nr. 1301/2013, (ES) Nr. 1303/2013, (ES) Nr. 1304/2013, (ES) Nr. 1309/2013, (ES) Nr. 1316/2013, (ES) Nr. 223/2014, (ES) Nr. 283/2014 un Lēmumu Nr. 541/2014/ES un atceļ Regulu (ES, Euratom) Nr. 966/2012 (
OV 2018, L 193, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “2018. gada Finanšu regula”), stājās spēkā 2018. gada 2. augustā un tiek piemērota, sākot ar šo dienu, neskarot īpašus piemērošanas datumus, kas paredzēti atsevišķām šīs regulas tiesību normām.
Šīs regulas 62. panta “Budžeta izpildes metodes” 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts:
“Komisija budžetu izpilda šādi:
a)
tieši (“tiešā pārvaldība”) [..];
b)
dalītajā pārvaldībā kopā ar dalībvalstīm (“dalītā pārvaldība”) [..];
c)
netieši (“netiešā pārvaldība”), kā izklāstīts 125.–149. pantā un 154.–159. pantā, ja tas paredzēts pamataktā vai 58. panta 2. punkta a)–d) apakšpunktā minētajos gadījumos, uzticot budžeta izpildes uzdevumus:
[..]
ii)
starptautiskām organizācijām vai to aģentūrām 156. panta nozīmē;
[..].”
Minētās regulas 156. pants “Netieša pārvaldība, izmantojot starptautiskās organizācijas” ir formulēts šādi:
“1.   Komisija saskaņā ar 62. panta 1. punkta pirmās daļas c) apakšpunkta ii) punktu var izpildīt budžetu netieši, izmantojot ar starptautiskiem nolīgumiem izveidotas starptautiskās publiskā sektora organizācijas (“starptautiskās organizācijas”) un izmantojot šādu organizāciju izveidotas specializētās aģentūras. Šos nolīgumus nosūta Komisijai tās saskaņā ar 154. panta 3. punktu veiktā novērtējuma ietvaros.
[..]
4.   Ja starptautiskas organizācijas īsteno līdzekļus saskaņā ar netiešu pārvaldību, piemēro ar tām noslēgtos pārbaudes nolīgumus.”
II.

Tiesvedību priekšvēsture
A.

Apelācijas sūdzības iesniedzēja
Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 1. punkta,
IMG
saskaņā ar tās statūtiem tika dibināta 1994. gada 25. novembrī kā starptautiska organizācija ar nosaukumu “
International Management Group – Infrastructure for Bosnia and Herzegovina
” (Starptautiskā vadības grupa – Infrastruktūra Bosnijai un Hercegovinai) ar juridisko adresi Belgradā (Serbija), lai valstīm, kas piedalās Bosnijas un Hercegovinas atjaunošanā, būtu šim mērķim paredzēta vienība. Kopš tā laika
IMG
pakāpeniski paplašināja darbības jomu, un 2012. gada 13. jūnijā noslēdza nolīgumu ar Beļģijas Karalisti par juridiskās adreses izveidošanu.
B.

Administratīvā priekšvēsture
Šo tiesvedību administratīvā priekšvēsture, kas iepriekš izklāstīta sprieduma C‑183/17 P un C‑184/17 P 17.–28. punktā, būtībā ir šāda.
1.

2013. gada 7. novembra lēmums
2013. gada 7. novembrī Komisija, pamatojoties uz 2012. gada Finanšu regulas 84. pantu, pieņēma Īstenošanas lēmumu C(2013) 7682
final
par 2013. gada rīcības programmu Mjanmas/Birmas finansēšanai no Eiropas Savienības vispārējā budžeta (turpmāk tekstā – “2013. gada 7. novembra lēmums”).
Šī lēmuma 1. pantā bija noteikts, ka tiek apstiprināta 2013. gada rīcības programma Mjanmas/Birmas finansēšanai, kāda tā ir precizēta tā 1. un 2. pielikumā.
Minētā lēmuma 3. pantā bija paredzēts, ka budžeta izpildes uzdevumus kopīgā pārvaldībā var uzticēt tā 1. un 2. pielikumā minētajām vienībām ar nosacījumu, ka tiek noslēgts deleģēšanas nolīgums.
Šā paša lēmuma 2. pielikumā bija aprakstīta otrā rīcība, kas veido 2013. gada rīcības programmu Mjanmas/Birmas finansēšanai. Šī pielikuma 5. un 8. nodaļā būtībā bija norādīts, ka šo rīcību veidoja tirdzniecības attīstības programma, kuras izmaksas, kas tika aprēķinātas 10 miljonu EUR apmērā, segs Eiropas Savienība un kuras īstenošana tiks nodrošināta kopīgā pārvaldībā ar
IMG
. Minētā pielikuma 8.3.1. punktā
IMG
bija norādīta kā starptautiska organizācija, kas jau ir reģistrēta Mjanmā/Birmā un ir saistīta ar tādu projektu īstenošanu, kurus šajā valstī finansē Savienība.
2.

2014. gada 16. decembra lēmums
2014. gada 17. februārī Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (
OLAF
) informēja Komisiju, ka ir sācis izmeklēšanu par
IMG
statusu.
2014. gada 24. februārī Komisijas ģenerālsekretārs nodeva šo informāciju šīs iestādes Starptautiskās sadarbības un attīstības ģenerāldirektoram, vēršot viņa uzmanību uz iespēju veikt piesardzības pasākumus, balstoties uz Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES, Euratom) Nr. 883/2013 (2013. gada 11. septembris) par izmeklēšanu, ko veic Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (
OLAF
), un ar ko atceļ Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1073/1999 un Padomes Regulu (Euratom) Nr. 1074/1999 (
OV 2013, L 248, 1. lpp.
), 7. panta 6. punktu.
2014. gada 26. februārī šis ģenerāldirektors, balstoties uz šo tiesību normu, veica piesardzības pasākumus, tos pamatojot ar to, ka
OLAF
sākotnējās analīzes rezultātā esot radušās šaubas par
IMG
statusu. Šie piesardzības pasākumi galvenokārt ir aizliegums uz laiku, pirmkārt, slēgt jaunus deleģēšanas nolīgumus ar
IMG
Savienības budžeta netiešā pārvaldībā, pamatojoties uz 2012. gada Finanšu regulu, un, otrkārt, pagarināt ar
IMG
jau noslēgtus deleģēšanas nolīgumus Savienības budžeta kopīgā pārvaldībā, pamatojoties uz 2002. gada Finanšu regulu.
2014. gada 25. aprīlī Komisijas Starptautiskās sadarbības un attīstības ģenerāldirektors nosūtīja
IMG
vēstuli (turpmāk tekstā – “2014. gada 25. aprīļa vēstule”), kurā viņš to informēja par trim jauniem elementiem Komisijas administratīvās lietas materiālos, kas ir saistīti, pirmkārt, ar to, ka piecas Savienības dalībvalstis, kuras
IMG
norādīja kā savus biedrus, sevi par tādiem neuzskatīja; otrkārt, ar to, ka Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO) ģenerālsekretārs bija norādījis, ka
IMG
nav ANO specializēta aģentūra, un, treškārt, ar to, ka pastāv neskaidrības par pilnvarām, kas bija personām, kuras pārstāvējušas noteiktas valstis, parakstot
IMG
dibināšanas aktu. Minētais ģenerāldirektors arī ir norādījis, ka, ņemot vērā šaubas, ko izraisījuši šie elementi attiecībā uz
IMG
statusu, viņš ir licis saviem dienestiem attiecībā uz
IMG
uz laiku apturēt 2002. un 2012. gada finanšu tiesiskajos regulējumos noteikto procedūru izmantošanu, lai Komisija varētu uzticēt budžeta izpildes uzdevumu veikšanu starptautiskām organizācijām Savienības budžeta netiešā vai kopīgā pārvaldībā.
2014. gada 15. decembrī Komisija saņēma
OLAF
izmeklēšanas ziņojumu (turpmāk tekstā – “
OLAF
ziņojums”) kopā ar vairākiem ieteikumiem. Šajā ziņojumā
OLAF
būtībā uzskatīja, ka
IMG
nav starptautiska organizācija 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu izpratnē, un ieteica Komisijai piemērot
IMG
sankcijas, kā arī atgūt tai šajā statusā piešķirtās summas.
Pamatojoties uz 2012. gada Finanšu regulas 84. pantu, Komisija 2014. gada 16. decembrī pieņēma Īstenošanas lēmumu C(2014) 9787
final
(turpmāk tekstā – “2014. gada 16. decembra lēmums”). Saskaņā ar šī lēmuma 1. pantu 2013. gada 7. novembra lēmuma 2. pielikums tika aizstāts ar jaunu pielikumu, kura 1. un 4.3. nodaļā būtībā bija noteikts, ka pēdējā minētajā lēmumā paredzētās tirdzniecības attīstības programmas īstenošanu netiešā pārvaldībā nodrošinās cita vienība, nevis
IMG
.
3.

2015. gada 8. maija lēmums
2015. gada 16. janvārī Komisijas juridiskais dienests sagatavoja dokumentu “[
OLAF
ziņojuma] juridiskā analīze izmeklēšanā [..] par [
IMG
]”.
2015. gada 8. maijā Komisija nosūtīja
IMG
vēstuli, lai to informētu par darbībām, ko tā plāno veikt saistībā ar
OLAF
ziņojumu. Tā it īpaši norādīja, ka, neņemot vērā lielāko daļu šajā ziņojumā ietverto ieteikumu, kurus tā nebija paziņojusi
IMG
, tā tostarp nolēma, ka “līdz brīdim, kad gūs pilnīgu pārliecību par
IMG
starptautiskās organizācijas statusu”, tās dienesti vairs neslēgs ar to jaunus deleģēšanas nolīgumus atbilstoši tiesību normām, kas ļauj uzticēt budžeta izpildes uzdevumus starptautiskām organizācijām Savienības budžeta netiešā pārvaldībā (turpmāk tekstā – “2015. gada 8. maija lēmums”).
C.

Tiesvedības priekšvēsture
1.

Spriedums T‑29/15
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 21. janvārī,
IMG
cēla prasību atcelt 2014. gada 16. decembra lēmumu.
Komisija izvirzīja iebildi par šīs prasības nepieņemamību saistībā ar to, ka 2014. gada 16. decembra lēmums neesot apstrīdams, jo, pirmkārt, tam neesot saistošu tiesisko seku un, otrkārt, ar to tikai tiekot apstiprināta 2014. gada 25. aprīļa vēstule, kurā
IMG
tika informēta par 2014. gada 26. februāra piesardzības pasākumiem.
Ar 2015. gada 30. jūnija rīkojumu Vispārējā tiesa šo iebildi pievienoja lietas izskatīšanai pēc būtības.
Ar 2017. gada 2. februāra spriedumu
International Management Group
/Komisija (T‑29/15, nav publicēts; turpmāk tekstā – “spriedums T‑29/15”,
EU:T:2017:56
) Vispārējā tiesa noraidīja
IMG
prasību. Minētā sprieduma 28.–78. punktā tā uzskatīja, ka Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību nav pamatota, jo, pirmkārt, 2014. gada 16. decembra lēmums radīja saistošas tiesiskās sekas, ciktāl ar to
IMG
tika galīgi liegta iespēja slēgt deleģēšanas nolīgumu, uz kuru tas attiecās, un, otrkārt, tam nebija pilnībā apstiprinoša rakstura attiecībā uz 2014. gada 25. aprīļa vēstuli. Tomēr minētā sprieduma 79.–169. un 174. punktā Vispārējā tiesa noraidīja septiņus
IMG
izvirzītos pamatus un tālab noraidīja prasību kā nepamatotu.
2.

Spriedums T‑381/15
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 14. jūlijā,
IMG
cēla prasību atcelt 2015. gada 8. maija lēmumu un atlīdzināt ar to nodarītos zaudējumus.
Komisija izvirzīja iebildi par nepieņemamību attiecībā uz šo prasību, jo 2015. gada 8. maija lēmums neesot apstrīdams it īpaši tādēļ, ka tam neesot saistošu tiesisko seku.
Ar 2016. gada 29. janvāra rīkojumu Vispārējā tiesa šo iebildi pievienoja lietas izskatīšanai pēc būtības.
2017. gada 2. februāra spriedumā
IMG
/Komisija (T‑381/15, nav publicēts; turpmāk tekstā – “spriedums T‑381/15”,
EU:T:2017:57
) Vispārējā tiesa konstatēja, ka par daļu no
IMG
celtās prasības vairs nav jāspriež, un pārējā daļā to noraidīja.
Minētā sprieduma 41.–53. un 75. punktā Vispārējā tiesa vispirms uzskatīja, ka 2015. gada 8. maija lēmums radīja saistošas tiesiskās sekas, jo ar to
IMG
tika liegta iespēja, ka tai tiks uzticēti jauni budžeta izpildes uzdevumi netiešā pārvaldībā, ko veic starptautiska organizācija, kā paredzēts 2012. gada Finanšu regulas 58. panta 1. punktā, un tādējādi
IMG
atcelšanas prasība bija pieņemama. Pēc tam minētā sprieduma 76.–160. punktā Vispārējā tiesa noraidīja astoņus
IMG
izvirzītos pamatus un tālab noraidīja prasību kā nepamatotu. Šajā ziņā Vispārējā tiesa būtībā nosprieda – lai gan 2015. gada 8. maija lēmums nav ļoti precīzi un detalizēti pamatots, tas ir jāsaprot un jāpārbauda, ņemot vērā šī sprieduma 27. punktā uzskaitītos trīs faktiskos un tiesiskos apstākļus, ko Komisija ir darījusi zināmus
IMG
, lai pamatotu savas šaubas par šīs vienības kā starptautiskas organizācijas statusu. Visbeidzot šī paša sprieduma 170.–173. punktā Vispārējā tiesa kā nepamatotu noraidīja
IMG
prasību par zaudējumu atlīdzību.
3.

Spriedums C‑183/17 P un C‑184/17 P
Ar divām 2017. gada 11. aprīlī iesniegtām apelācijas sūdzībām
IMG
lūdza Tiesu atcelt spriedumu T‑29/15 un spriedumu T‑381/15 un taisīt lietās galīgos spriedumus, atceļot 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumu, kā arī piespriežot Savienībai atlīdzināt ar otro no šiem lēmumiem nodarītos zaudējumus.
Lūdzot pilnībā noraidīt šīs abas apelācijas sūdzības, Komisija paralēli iesniedza divas pretapelācijas sūdzības, kurās tā būtībā lūdza Tiesu atcelt spriedumu T‑29/15 un spriedumu T‑381/15, ciktāl tajos ir noraidītas tās iebildes par nepieņemamību, un taisīt lietās galīgos spriedumus, noraidot prasības kā nepieņemamas.
Spriedumā C‑183/17 P un C‑184/17 P Tiesa, pirmkārt, noraidīja abas Komisijas pretapelācijas sūdzības, pamatojoties uz to, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi nevienu no šīs iestādes apgalvotajām tiesību kļūdām, uzskatīdama, ka abas
IMG
prasības ir pieņemamas, ciktāl tās attiecas uz aktiem, kas paredzēti tādu saistošu juridisku seku radīšanai, kuras var ietekmēt
IMG
intereses, būtiski mainot tās tiesisko stāvokli.
Proti, sprieduma C‑183/17 P un C‑184/17 P 55.–60. punktā Tiesa konstatēja, ka 2014. gada 16. decembra lēmums ir finansēšanas lēmums, kas pieņemts, pamatojoties uz 2012. gada Finanšu regulas 84. pantu un kura mērķis ir grozīt agrāku lēmumu, lai trešai vienībai uzticētu budžeta izpildes uzdevumu, kas iepriekš bija uzticēts
IMG
. Tā arī norādīja, ka šī finansēšanas lēmuma sekas bija tādas, ka
IMG
tika atņemts tās kā vienības, kurai uzticēts šis budžeta izpildes uzdevums, juridiskais statuss, un tālab attiecīgajai personai tika liegta jebkāda iespēja vēlāk slēgt ar Savienību deleģēšanas nolīgumu par to, materializējot juridisku saistību uzņemšanos šīs regulas 85. un 86. panta izpratnē.
Turklāt minētā sprieduma 61.–63. punktā Tiesa konstatēja, ka ar 2015. gada 8. maija lēmumu tika aizliegts slēgt citus deleģēšanas nolīgumus ar
IMG
Savienības budžeta netiešā pārvaldībā “līdz brīdim, kad tā gūs pilnīgu pārliecību par [tās] starptautiskās organizācijas statusu”, ka tādējādi attiecīgajai personai tika liegta jebkāda reāla iespēja, ka tai šajā statusā tiks uzticēti budžeta izpildes uzdevumi, un ka no judikatūras izriet, ka šīs sekas ir uzskatāmas par minētā lēmuma saistošām tiesiskām sekām, kā to pamatoti atzinusi Vispārējā tiesa.
Otrkārt, šī paša sprieduma 84.–97. punktā Tiesa apmierināja abu apelācijas sūdzību pamatus, kuros
IM
G pārmeta Vispārējai tiesai, ka tā ir nospriedusi, ka Komisija nav pieļāvusi tiesību kļūdu un acīmredzamu kļūdu vērtējumā, pamatodama 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumus ar šaubām par tās kā starptautiskās organizācijas statusu 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu izpratnē.
Šajā ziņā Tiesa nosprieda, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, apgalvodama vienīgi to, ka
IMG
iesniegtie argumenti un pierādījumi neatspēko Komisijas šaubas par tās kā starptautiskas organizācijas statusu, tā vietā, lai pārbaudītu 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumu tiesiskumu attiecībā uz jēdzienu “starptautiska organizācija” 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu izpratnē, kuros šajā ziņā ir atsauce uz “starptautiskām publiskā sektora organizācijām, kas izveidotas ar starpvaldību nolīgumiem”.
Šajā kontekstā Tiesa it īpaši norādīja, ka neviens no šī sprieduma 27. punktā uzskaitītajiem trim elementiem nevarēja tiesiski radīt šaubas par
IMG
kā starptautiskas organizācijas statusu, jo tie attiecas tikai uz piecu valstu, kuras ir vai ir bijušas tās biedri, statusu, kā arī uz to personu tiesībām, kuras ir pārstāvējušas šīs valstis, parakstot tās dibināšanas dokumentu, nevis uz visām
IMG
dalībvalstīm vai uz pēdējās minētās pašas statusu.
Treškārt un visbeidzot, sprieduma C‑183/17 P un C‑184/17 P 98.–106. punktā Tiesa uzskatīja, ka, pirmkārt, Vispārējās tiesas pieļauto tiesību kļūdu konstatējums nozīmē, ka ir pilnībā jāatceļ spriedums T‑29/15 un spriedums T‑381/15, otrkārt, abi strīdi ir izskatāmā stāvoklī, ciktāl
IMG
lūdz atcelt 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumu, treškārt, šie abi lēmumi ir prettiesiski tāpat kā spriedums T‑29/15 un spriedums T‑381/15, tālab arī tie ir pilnībā jāatceļ, un, ceturtkārt, prasība par zaudējumu atlīdzību, kas
IMG
nodarīti 2015. gada 8. maija lēmuma dēļ, savukārt nav izskatāmā stāvoklī un ir jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai.
4.

Rīkojums C‑183/17 P‑INT
Ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2020. gada 10. janvārī,
IMG
lūdza Tiesu interpretēt sprieduma C‑183/17 P un C‑184/17 P rezolutīvās daļas 1.–3. punktu saistībā ar šī sprieduma pamatojuma 91.–105. punktu tādējādi, ka Komisijai nebija pamata saglabāt šaubas par tās kā starptautiskas organizācijas statusu Savienības finanšu tiesiskā regulējuma izpratnē.
Ar 2020. gada 9. jūnija rīkojumu
International Management Group
/Komisija (C‑183/17 P‑INT; turpmāk tekstā – “rīkojums C‑183/17 P‑INT”,
EU:C:2020:507
) Tiesa noraidīja šo interpretācijas lūgumu kā acīmredzami nepieņemamu, jo tas attiecās uz jautājumu, kas minētajā spriedumā netika izskatīts. It īpaši šī rīkojuma 22. un 23. punktā Tiesa būtībā norādīja – lai gan tā bija konstatējusi, ka Komisijas izteiktās šaubas par
IMG
kā starptautiskas organizācijas statusu ir kļūdainas, pamatojoties uz virkni apstākļu, kas nevar pamatot šādas šaubas, tā nekādā gadījumā nav izskatījusi jautājumu, vai, pamatojoties uz analīzi, kurā nav pieļauta tiesību kļūda, un ņemot vērā visus atbilstošos faktiskos un tiesiskos apstākļus, būtu jāuzskata vai, gluži pretēji, jāizslēdz, ka attiecīgajai personai bija šāds statuss.
D.

Lietas pirmajā instancē
1.

Lieta T‑381/15 RENV
Pēc sprieduma C‑183/17 P un C‑184/17 P pasludināšanas vispirms Vispārējā tiesa lūdza lietas dalībniekus iesniegt rakstveida apsvērumus, bet pēc tam uzdeva jautājumus rakstveida atbildes sniegšanai, uz kuriem tie atbildēja šajā nolūkā noteiktajos termiņos. Tā arī uzklausīja tos tiesas sēdē mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai, kas notika 2020. gada 12. martā.
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa noraidīja šī sprieduma 49. punktā minēto prasību par zaudējumu atlīdzību.
Pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 49.–68. punktā Vispārējā tiesa pēc būtības atzina, ka šī prasība, ko
IMG
precizēja rakstveida apsvērumos pēc tam, kad Tiesa bija daļēji nodevusi lietu izskatīšanai, bija nepieņemama, ciktāl ar to tika lūgts atlīdzināt virkni zaudējumu, kas vai nu papildināja pieteikumā par lietas ierosināšanu norādītos zaudējumus, vai arī mainīja to raksturu attiecībā pret tiem. It īpaši šī tiesa kā nepieņemamus noraidīja minētajā prasībā ietvertos prasījumus, ar kuriem
IMG
centās iegūt kaitējuma atlīdzību natūrā, izmantojot rīkojumus veikt darbību un publiskus izteikumus, kuri papildināti ar nokavējuma procentiem par dažādiem mantiskajiem kaitējumiem, kas tai esot nodarīti 2015. gada 8. maija lēmuma dēļ. Turklāt minētā tiesa kā nepieņemamus noraidīja prasījumus, ar kuriem
IMG
lūdza atlīdzināt morālo kaitējumu 10 miljonu EUR apmērā, nevis simboliski viena euro apmērā, kā tas bija šajā prasības pieteikumā.
Savukārt prasība par zaudējumu atlīdzību tika atzīta par pieņemamu, ciktāl tā attiecās uz noteiktiem mantiskajiem kaitējumiem un morālo kaitējumu, ko
IMG
bija lūgusi atlīdzināt minētajā prasības pieteikumā.
Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 75.–93. punktā Vispārējā tiesa būtībā atzina – lai gan 2015. gada 8. maija lēmums ir prettiesisks tā pamatojuma dēļ, ko Tiesa ir norādījusi spriedumā C‑183/17 P un C‑184/17 P, ar to nav pārkāpta neviena tiesību norma, kuras mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām.
Šajā ziņā minētā sprieduma 76.–88. punktā Vispārējā tiesa kā nepamatotu noraidīja
IMG
argumentāciju, saskaņā ar kuru 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu tiesību normas, kuras pārkāpjot tika pieņemts šis lēmums, ir jāinterpretē, ņemot vērā konkrētas starptautisko publisko tiesību normas par jēdzienu “starptautiska organizācija”, kas ietvertas šajās tiesību normās, kā tādas, kuru mērķis ir piešķirt vienībām, kuras Komisija ir atzinusi par starptautiskām organizācijām minēto tiesību normu izpratnē, tiesības turpināt būt atzītām par tādām.
Tāpat pārsūdzētā sprieduma 89.–93. punktā Vispārējā tiesa kā nepamatotu noraidīja
IMG
argumentāciju, saskaņā ar kuru 2015. gada 8. maija lēmuma prettiesiskums, ko Tiesa konstatējusi spriedumā C‑183/17 P un C‑184/17 P, ir jākvalificē kā tādas tiesību normas pārkāpums, kura izriet no labas pārvaldības principa un kuras mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām, proti, pienākums, saskaņā ar kuru Komisijai bija rūpīgi un objektīvi jāpārbauda tās stāvoklis un iespējamais starptautiskas organizācijas statuss, ņemot vērā 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu attiecīgās tiesību normas.
Lai nonāktu pie šī secinājuma, Vispārējā tiesa pamatojās uz trim apsvērumu virknēm. Vispirms tā norādīja, ka no tās pastāvīgās judikatūras izriet, ka labas pārvaldības princips, kas tagad ir nostiprināts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. pantā, kā tāds nepiešķir privātpersonām tiesības, izņemot, ja tas ir īpašu tiesību izpausme, piemēram, privātpersonas tiesības panākt, lai Savienības iestāde tās lietas izskatītu objektīvi, godīgi un saprātīgā termiņā. Turpinājumā tā atgādināja, ka no pārsūdzētajā spriedumā veiktā juridiskā vērtējuma izriet, ka Komisija varēja likumīgi apšaubīt
IMG
kā starptautiskas organizācijas statusu 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu izpratnē, līdz ar to šai iestādei nevar pamatoti pārmest, ka tā ar šo vienību nav slēgusi jaunus deleģēšanas nolīgumus netiešā pārvaldībā. Visbeidzot Vispārējā tiesa norādīja, ka, neņemot vērā šo argumentu,
IMG
nav pierādījusi, kādā ziņā prettiesiskums, kura dēļ Tiesa atcēla 2015. gada 8. maija lēmumu, ir Komisijas pienākuma objektīvi pārbaudīt tās stāvokli, ņemot vērā visu lietderīgo informāciju, pārkāpums.
Visbeidzot, treškārt, pārsūdzētā sprieduma 94.–97. punktā Vispārējā tiesa būtībā nolēma, ka
IMG
norādītais 2002. gada un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu pārkāpums katrā ziņā nešķiet pietiekami būtisks, jo attiecīgā persona nav pierādījusi, ka Komisijai nebija rīcības brīvības īstenot šos tiesiskos regulējumus.
Balstoties uz šo pamatojumu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 98.–101. punktā atzina, ka
IMG
prasība par zaudējumu atlīdzību ir jānoraida pilnībā.
2.

Lieta T‑645/19
Paralēli tiesvedības norisei lietā T‑381/15 RENV starp Komisiju un
IMG
notika sarakste par sprieduma C‑183/17 P un C‑184/17 P izpildi. No tās izriet, ka Komisija sākotnēji uzskatīja, ka 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumu atcelšanas pamatā bija šo lēmumu pamatojuma neesamība, savukārt
IMG
uzskatīja, ka to atcelšanas sekas pēc būtības bija tādas, ka Komisijai bija pienākums tai atzīt starptautiskas organizācijas statusu 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu izpratnē.
Šajā sarakstē Komisija 2019. gada 18. jūlijā nosūtīja
IMG
vēstuli, kas ir aprakstīta pārsūdzētā rīkojuma 31. punktā, kurš nav apstrīdēts Vispārējā tiesā, un tā ir šāda.
“2019. gada 18. jūlija vēstulē [..] Komisija vispirms apgalvoja, ka spriedumā [C‑183/17 P un C‑184/17 P] Tiesa nav secinājusi, [ka
IMG
] bija starptautiska organizācija, tālab minētā sprieduma izpildei nebija nepieciešama “
IMG
kā starptautiskas organizācijas automātiska atzīšana, bet gan tās juridiskā statusa atkārtota izvērtēšana, ņemot vērā pieejamo informāciju un piemērojamos finanšu tiesiskos regulējumus”. Turpinājumā Komisija atkārtoja lūgumu [
IMG
] iesniegt dokumentus, kas minēti [t]ās 2019. gada 6. maija vēstulē [..], un precizēja, ka [
IMG
] atteikuma gadījumā tā tieši vērsīsies pie valstīm, kuras tā uzskata par biedriem [..]. Visbeidzot, Komisija vēlreiz apstiprināja, ka [
IMG
] starptautiskās organizācijas statusa izvērtējums bija priekšnoteikums sprieduma [C‑183/17 P un C‑184/17 P] izpildei arī, ciktāl ar to tika atcelts 2014. gada 16. decembra lēmums.”
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2019. gada 26. septembrī,
IMG
cēla prasību, lūdzot, pirmkārt, atcelt 2019. gada 18. jūlija vēstuli, jo Komisijai nebija pamata nedz no jauna izvērtēt tās kā starptautiskas organizācijas statusu, nedz lūgt tās biedrus šajā ziņā sniegt informāciju par šo jautājumu. Otrkārt,
IMG
lūdza atlīdzināt, pirmkārt, morālo kaitējumu, kas tai esot nodarīts ar šo vēstuli; otrkārt, dažādus mantiskos kaitējumus, kas, lai gan to pamatā ir 2015. gada 8. maija lēmums, esot uzturēti ar minēto vēstuli, un, treškārt, kaitējumus, kas tai esot nodarīti 2014. gada 16. decembra lēmuma dēļ, bet tikai, ciktāl arī tie ir uzturēti ar to pašu vēstuli.
Ar pārsūdzēto rīkojumu Vispārējā tiesa noraidīja minēto prasību. Attiecībā uz prasījumiem par 2019. gada 18. jūlija vēstules atcelšanu tā šī rīkojuma 45.–76. punktā atzina, ka šie prasījumi bija nepieņemami, jo šī vēstule būtībā bija tā lēmuma sagatavošanās pasākums, kas Komisijai bija jāpieņem, lai izpildītu spriedumu C‑183/17 P un C‑184/17 P.
Attiecībā uz prasījumiem, ar kuriem tiek lūgts atlīdzināt zaudējumus, kas nodarīti ar 2019. gada 18. jūlija vēstuli, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka tie bija acīmredzami nepieņemami trīs pamatojumu dēļ, pirmkārt, saistībā ar ciešo saikni starp
IMG
norādīto morālo kaitējumu un prasījumiem, ar kuriem lūgts atcelt minēto vēstuli, kas pati par sevi ir nepieņemama (pārsūdzētā rīkojuma 80. un 81. punkts), otrkārt, ar
lis pendens
situāciju, kas izriet no saiknes starp atsevišķiem
IMG
apgalvotajiem mantiskajiem kaitējumiem un lietā T‑381/15 RENV apgalvotajiem zaudējumiem (šī rīkojuma 82.–85. punkts) un, treškārt, ar neskaidrībām un neprecizitātēm
IMG
procesuālajos rakstos attiecībā uz citiem mantiskiem kaitējumiem, kurus tiek lūgts atlīdzināt (minētā rīkojuma 86.–93. punkts).
III.

Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
A.

Lietas dalībnieku prasījumi
Ar apelācijas sūdzību lietā C‑619/20 P
IMG
lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto rīkojumu;
–
nodot lietu T‑645/19 atpakaļ Vispārējai tiesai un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus gan pirmajā instancē, gan apelācijas tiesvedībā.
Ar apelācijas sūdzību lietā C‑620/20 P
IMG
lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
taisīt galīgo spriedumu lietā, piespriežot Savienībai atlīdzināt zaudējumus, kas nodarīti 2015. gada 8. maija lēmuma dēļ, un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus gan pirmajā instancē, gan apelācijas tiesvedībā.
Komisija lūdz Tiesu abās lietās noraidīt apelācijas sūdzības un piespriest
IMG
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
B.

Tiesvedība Tiesā
2021. gada 16. jūnijā, proti, pēc tiesvedības rakstveida daļas pabeigšanas abās šajās lietās, Komisija informēja Tiesu, ka tā ar 2021. gada 8. jūnija vēstuli (turpmāk tekstā – “2021. gada 8. jūnija vēstule”) ir paziņojusi
IMG
par tās statusa galīgo vērtējumu, ko tā bija veikusi, lai izpildītu spriedumu C‑183/17 P un C‑184/17 P. Komisija precizēja, ka šis vērtējums, kas ietverts dokumentā ar nosaukumu “[
IMG
] juridiskā statusa galīgais vērtējums attiecībā uz tā atbilstību netiešajai pārvaldībai”, ļāva secināt, ka
IMG
nevar kvalificēt kā starptautisku organizāciju 2002., 2012. un 2018. gada finanšu tiesisko regulējumu izpratnē un tālab tai nevar uzticēt budžeta izpildes uzdevumus šajā statusā. Komisija būtībā arī norādīja, ka minētais vērtējums ir jāuzskata par piemērojamu ar atpakaļejošu spēku, sākot no 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumiem, tādējādi attiecīgi lietā C‑619/20 P un lietā C‑620/20 P tas ir vai varētu būt novedis pie tā, ka strīdam ir zudis priekšmets vai
IMG
ir zaudējusi interesi celt prasību.
Atbildot uz Tiesas jautājumu, Komisija atzina, ka, norādot uz šo informāciju, tā plāno abās lietās izvirzīt jaunu pamatu Tiesas Reglamenta 127. panta 1. punkta izpratnē, kas saskaņā ar šī reglamenta 190. panta 1. punktu ir piemērojams apelācijas sūdzībām.
Saskaņā ar minētā reglamenta 127. panta 2. punktu
IMG
tika noteikts termiņš, lai tā paustu nostāju par šo Komisijas argumentāciju, un tā to izdarīja noteiktajā termiņā.
IV.

Par apelācijas sūdzībām
Ņemot vērā saikni starp abām lietām, pēc tiesneša referenta, ģenerāladvokāta un lietas dalībnieku uzklausīšanas ir lietderīgi saskaņā ar Reglamenta 54. pantu tās apvienot sprieduma taisīšanai.
A.

Par strīdu priekšmetu un juridiski pamatotu interesi
1.

Lietas dalībnieku argumentācija
Lai pamatotu šī sprieduma 70. un 71. punktā izklāstīto argumentāciju, Komisija iesniedza 2021. gada 8. jūnija vēstuli, kurai ir pievienots šī sprieduma 70. punktā minētais dokuments ar nosaukumu “[
IMG
] juridiskā statusa galīgais vērtējums attiecībā uz tās atbilstību tiešajai pārvaldībai”.
No šī dokumenta izriet, pirmkārt, ka 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu tiesību normas, kas minētas spriedumā C‑183/17 P un C‑184/17 P, tiesvedības laikā, kurā tika taisīts šis spriedums, tika aizstātas ar jaunām 2018. gada Finanšu regulā ietvertajām tiesību normām, kuras, pēc Komisijas domām, ir jāņem vērā, lai no jauna vērtētu
IMG
stāvokli un juridisko statusu, kas vajadzīgs minētā sprieduma izpildei.
Otrkārt, Komisija tajā pauž nostāju, saskaņā ar kuru 2018. gada Finanšu regulas tiesību normas, kurās ir paredzēta iespēja uzticēt budžeta izpildes uzdevumus starptautiskām organizācijām, kas izveidotas ar “starptautiskiem nolīgumiem”, ir jāinterpretē, pirmām kārtām, tādējādi, ka tām ir tāda pati nozīme kā atsaucei uz starptautiskām organizācijām, kuras izveidotas ar “starpvaldību nolīgumiem”, kas bija ietverta 2002. un 2012. gada finanšu tiesiskajos regulējumos, un, otrām kārtām, abi termini identiski attiecas uz līgumiem, ko oficiāli noslēgušas vairākas valstis, kuras pārstāv personas, kas ir likumīgi pilnvarotas izteikt savu piekrišanu.
Treškārt, Komisija tajā norāda – lai izpildītu spriedumu C‑183/17 P un C‑184/17 P, tā katrai no valstīm, ko
IMG
bija norādījusi kā tādas, kas ir vai ir bijušas tās biedri, jautāja, pirmām kārtām, vai šī vienība ir starptautiska organizācija, kuras biedri tās ir vai bija, un, otrām kārtām, vai tās varēja iesniegt starptautisko nolīgumu, ar kuru tika izveidota šī starptautiskā organizācija, kā arī jebkuru citu šajā ziņā atbilstošu dokumentu.
Ceturtkārt, Komisija tajā būtībā norāda, ka no atbildēm, kuras tai ir atsūtījušas šīs valstis, izriet, ka neviena no tām neatzīst, ka tā būtu noslēgusi tādu starptautisku nolīgumu atbilstoši prasītajām formām, ar kuru
IMG
tiek izveidota kā starptautiska organizācija, kurā tā ir biedrs. Proti, šīs atbildes liecina, ka patiesībā atsevišķas valstis, par kurām ir zināms, ka tās ir parakstījušas
IMG
dibināšanas dokumentu vai statūtus vai piedalījušās sanāksmē, kurā tā tika izveidota, vai arī bijušas tās valdes locekles vai piešķīrušas tai finansējumu, 1994. gadā ar politiska un juridiski nesaistoša dokumenta palīdzību izveidoja šo vienību kā īpašu un pagaidu starptautisku instrumentu Bosnijas un Hercegovinas infrastruktūras atjaunošanas finansējuma koordinēšanai.
Piektkārt, Komisija tajā secina, ka, ņemot vērā šos apstākļus, dažādos
IMG
iesniegtos apsvērumus šajā ziņā un tās veikto vērtējumu, nav pierādīts, ka šī vienība kā starptautisko publisko tiesību organizācija būtu izveidota ar nolīgumu, ko ir noslēgušas vismaz divas šajā ziņā likumīgi pārstāvētas valstis, pat ja tā pastāv vairāk nekā divdesmit gadus un kopš tās izveides ir ievērojami paplašinājusi savu darbības jomu. Tālab minētajai vienībai nevar uzticēt budžeta izpildes uzdevumus saskaņā ar 2002., 2012. un 2018. gada finanšu tiesisko regulējumu tiesību normām, kas ļauj šādus uzdevumus uzticēt starptautiskām organizācijām.
IMG
apgalvo, ka Komisijas argumentācija nav pamatota.
2.

Tiesas vērtējums
Kā izriet no Tiesas pastāvīgās judikatūras, ikvienai fiziskai vai juridiskai personai, kas iesniedz apelācijas sūdzību, tāpat kā tad, ja tā ceļ atcelšanas prasību, ir jābūt interesei celt prasību, kuras esamība ir jāizvērtē, ņemot vērā, pirmkārt, šīs apelācijas sūdzības vai prasības priekšmetu un, otrkārt, dienu, kad tā celta. Šī būtiskā nosacījuma neievērošana ir absolūts nepieņemamības pamats, kuru jebkurā brīdī pēc savas ierosmes var izvirzīt Savienības tiesa (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2009. gada 3. septembris, Moser Baer India/Padome,
C‑535/06 P
,
EU:C:2009:498
,
24.
punkts, un 2021. gada 21. janvāris, Vācija/Esso Raffinage,
C‑471/18 P
,
EU:C:2021:48
,
101.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Turklāt šai interesei celt prasību, tāpat kā pašam strīda priekšmetam, ir jāturpina pastāvēt līdz tiesas nolēmuma pasludināšanai. Tālab šīs intereses vai šī priekšmeta zudums tiesvedības laikā var likt Savienības tiesai attiecīgā gadījumā pēc savas ierosmes konstatēt, ka tiesvedība ir jāizbeidz (šajā nozīmē skat spriedumus, 1995. gada 19. oktobris, Rendo u.c./Komisija,
C‑19/93 P
,
EU:C:1995:339
,
13.
punkts; 2009. gada 3. septembris, Moser Baer India/Padome,
C‑535/06 P
,
EU:C:2009:498
,
24.
punkts, kā arī 2018. gada 4. septembris, ClientEarth/Komisija,
C‑57/16 P
,
EU:C:2018:660
,
43.
punkts).
Visbeidzot, gan intereses celt prasību esamība, gan tās ilgtspēja nozīmē, ka prasības vai apelācijas sūdzības iznākums var dot labumu fiziskai vai juridiskai personai, kas to ir cēlusi vai iesniegusi (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 28. maijs, Abdulrahim/Padome un Komisija,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
,
61.
–
64.
punkts, kā arī 2018. gada 4. septembris, ClientEarth/Komisija,
C‑57/16 P
,
EU:C:2018:660
,
43.
punkts). Katrā ziņā šis jautājums ir jāizvērtē konkrēti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 28. maijs, Abdulrahim/Padome un Komisija,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
,
65.
punkts).
Šajā lietā, pirmkārt, netiek apstrīdēts, ka dienā, kad tika iesniegtas šīs apelācijas sūdzības, tām bija priekšmets un
IMG
bija interese celt prasību. Tieši pretēji – Komisija apgalvo, ka šis priekšmets un šī interese šajās instancēs ir zudusi, jotās 2021. gada 8. jūnija vēstulē bija ietverts lēmums nekvalificēt
IMG
kā starptautisku organizāciju 2002., 2012. un 2018. gada finanšu tiesisko regulējumu izpratnē, ņemot vērā tās veikto galīgo
IMG
statusa vērtējumu, lai izpildītu spriedumu C‑183/17 P un C‑184/17 P.
Otrkārt, šis lēmums ir iznākums vērtēšanas procesam, kura sākums ir šī sprieduma 63. punktā minētā 2019. gada 18. jūlija vēstule, kuras atcelšanu cenšas panākt
IMG
. Turklāt minētais lēmums, kā izriet no šī sprieduma 76.–78. punktā apkopotajiem Komisijas argumentiem, ir balstīts uz visu informāciju, ko šī iestāde ir apkopojusi attiecīgajā vērtējuma procesā. Visbeidzot, prasības lietā T‑645/19, ko
IMG
cēla par šo vēstuli, un apelācijas sūdzības lietā C‑619/20 P, ko tā iesniedza pēc tam, kad šī prasība tika noraidīta ar pārsūdzēto rīkojumu, priekšmets, kā tas izriet no minētā sprieduma 64. punkta, it īpaši ir vērsts uz to, lai apstrīdētu pašu Komisijas iespēju veikt šādu vērtējuma procesu.
Tomēr kopumā šie apstākļi neļauj uzskatīt, ka šai apelācijas sūdzībai ir zudis tās priekšmets vai ka
IMG
ir zudusi interese celt prasību, jo minētās apelācijas sūdzības iznākums, visticamāk, nebūs labvēlīgs
IMG
. Ja pēc Tiesas pārbaudes beigām izrādītos, ka apelācijas sūdzība ir pamatota, un pārsūdzētais rīkojums tiktu atcelts, šī atcelšana izraisītu 2019. gada 18. jūlija vēstules izzušanu no tiesību sistēmas un, ņemot vērā saikni starp šo un 2021. gada 8. jūnija vēstuli, varētu ietekmēt pēdējās minētās tiesiskumu, ko, kā norāda abas lietas dalībnieces,
IMG
apstrīd ar prasību, kura Vispārējās tiesas kancelejā reģistrēta ar numuru T‑509/21 un kura šo apelācijas sūdzību iesniegšanas dienā šajā tiesā vēl nebija izskatīta.
Visbeidzot, treškārt, Komisijas iesniegtā 2021. gada 8. jūnija vēstule šķietami nekādi nevar ietekmēt apelācijas sūdzības lietā C‑620/20 P priekšmetu vai
IMG
interesi celt prasību šajā ziņā.
Proti, šīs apelācijas sūdzības un pirms tās iesniegtās prasības lietā T‑381/15 RENV priekšmets ir morālā un mantiskā kaitējuma atlīdzība, kas
IMG
ieskatā tai esot nodarīti 2015. gada 8. maija lēmuma dēļ, ar kuru Komisija, kā norādīts šī sprieduma 31. punktā, informēja to par lēmumu vairs neslēgt ar to jaunu deleģēšanas nolīgumu saskaņā ar 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu tiesību normām, kas ļauj uzticēt budžeta izpildes uzdevumus starptautiskām organizācijām, ņemot vērā tādu šaubu esamību, kuras saistītas ar tās kā starptautiskas organizācijas statusu šo tiesību normu izpratnē.
Tomēr, ciktāl, kā izriet no šī sprieduma 46.–49. un 51. punkta, Tiesa spriedumā C‑183/17 P un C‑184/17 P ir konstatējusi šī lēmuma prettiesiskumu, ņemot vērā, ka pamatojums, kas lika Komisijai izteikt šādas šaubas, nebija nedz juridiski, nedz faktiski pamatots, un ciktāl šī konstatējuma pamatojums, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru (spriedumi, 1999. gada 14. septembris, Komisija/AssiDomän Kraft Products u.c.,
C‑310/97 P
,
EU:C:1999:407
,
54.
punkts, kā arī 2012. gada 19. aprīlis, Artegodan/Komisija,
C‑221/10 P
,
EU:C:2012:216
,
87.
punkts) ir
res judicata
spēks, jo tas ir nepieciešamais atbalsts minētā sprieduma, ar kuru tiek atcelts tiesību akts, rezolutīvajai daļai, jautājumu par to, vai šis prettiesiskais lēmums varēja radīt morālo un mantisko kaitējumu, par ko
IMG
ir ieinteresēta prasīt atlīdzību, nevar ietekmēt tas, ka Komisija sešus gadus vēlāk pieņemtā lēmumā, kas balstīts uz atšķirīgu juridisko un faktisko novērtējumu, secināja, ka
IMG
nevar uzskatīt par starptautisku organizāciju. Tādējādi prasības par zaudējumu atlīdzību kontekstā tāds tiesību akta vai rīcības prettiesiskums, kas var izraisīt Savienības ārpuslīgumisko atbildību, ir jāizvērtē, ņemot vērā tiesību un faktiskos apstākļus, kādi pastāvēja minētā akta pieņemšanas vai minētās rīcības brīdī (spriedums, 2019. gada 10. septembris, HTTS/Padome,
C‑123/18 P
,
EU:C:2019:694
,
39.
punkts).
No iepriekš minētā izriet, ka Komisijas argumentācija par šo apelācijas sūdzību priekšmeta zudumu vai
IMG
intereses celt prasību zudumu nav pamatota.
B.

Par apelācijas sūdzību lietā C‑619/20 P
Prasījumu pamatojumam
IMG
izvirza divus pamatus, ar kuriem tiek apgalvots, ka esot pieļautas tiesību kļūdas attiecīgi, noraidot kā nepieņemamu tās prasību atcelt 2019. gada 18. jūlija vēstuli (pārsūdzētā rīkojuma 43.–76. punkts) un noraidot kā acīmredzami nepieņemamu tās prasību par zaudējumu atlīdzību, kas tai nodarīti šīs vēstules dēļ (šī paša rīkojuma 77.–93. punkts).
1.

Par pirmo pamatu
a)

Lietas dalībnieku argumentācija
IMG
apgalvo, ka argumentācijā, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa uzskatīja, ka 2019. gada 18. jūlija vēstule nav akts, par kuru var celt atcelšanas prasību, ir pieļautas vairākas tiesību kļūdas.
Proti, šajā vēstulē esot ietverts galīgs Komisijas lēmums izpildīt spriedumu C‑183/17 P un C‑184/17 P, no jauna vērtējot
IMG
statusu, ņemot vērā 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu tiesību normas, papildu informācijas kontekstā, kas jāsniedz attiecīgai personai, vai, ja šādas personas nav, valstīm, kuras tā ir norādījusi kā tādas, kas ir vai ir bijušas tās biedri. Šādam tiešam lēmumam netieši, bet obligāti tiktu pievienots lēmums neizpildīt šo spriedumu, atgriežot
IMG
starptautiskas organizācijas stāvoklī, ko tostarp atzinusi Komisija un kāds tai būtu bijis pirms abu Tiesas atcelto aktu pieņemšanas.
Taču, neatzīstot, ka šie lēmumi ir apstrīdami, Vispārējā tiesa vispirms esot pieļāvusi tiesību kļūdu, atteikdamās nosodīt Komisijas pieļauto LESD 266. panta pirmās daļas, saskaņā ar kuru Savienības iestādēm, ja tiek atcelts akts, kuru izdevējas tās ir, jāveic pasākumi, kas vajadzīgi, lai izpildītu spriedumu, ar kuru šis akts tiek atcelts, pārkāpumu. Konkrētāk, pārsūdzētā rīkojuma 53.–59., 61.–66., 68.–70. un 73.–76. punktā neesot ievērots
res judicata
spēks, kas piemīt spriedumam C‑183/17 P un C‑184/17 P, no kuru izšķirošā pamatojuma (92.–96. un 104. punkts) izrietot, ka Komisijai bija jāatgriež
IMG
iepriekšējā atzītā starptautiskās organizācijas stāvoklī, kādā tā esot bijusi 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu izpratnē.
Turpinājumā, abstrahējoties no fakta, ka
IMG
joprojām bija jāsaglabā šī atzīšana, izņemot, ja tās biedri maina savu statusu vai pārtrauc tās pastāvēšanu, Vispārējā tiesa esot pārkāpusi vairākas starptautisko publisko tiesību normas saistībā ar jēdzienu “starptautiska organizācija”, uz ko ir atsauce šajos tiesiskajos regulējumos, kuri, ņemot vērā to pārākumu pār Savienības atvasinātajām tiesībām, bija jāievēro gan šai tiesai, gan Komisijai sprieduma C‑183/17 P un C‑184/17 P izpildē.
Visbeidzot, Vispārējā tiesa esot kļūdaini piemērojusi principus, kas izriet no Tiesas pastāvīgās judikatūras saistībā ar jēdzienu “pārsūdzams tiesību akts”, par tādu nekvalificējot 2019. gada 18. jūlija vēstuli, neraugoties uz tās formulējumu, sagatavošanas kontekstu un tajā ietverto tiešo un netiešo lēmumu tiesiskajām sekām.
Komisija apgalvo, ka šis pirmais pamats nav pamatots.
b)

Tiesas vērtējums
Atcelšanas prasību var celt saskaņā ar LESD 263. panta pirmo daļu par visām Savienības iestāžu, struktūru vai vienību pieņemtajām tiesību normām vai veiktajiem pasākumiem neatkarīgi no to veida vai formas, ja tās rada saistošas tiesiskās sekas, kas var ietekmēt fiziskas vai juridiskas personas intereses, būtiski mainot tās tiesisko stāvokli (spriedums, 2019. gada 31. janvāris, International Management Group/Komisija,
C‑183/17 P un C‑184/17 P
,
EU:C:2019:78
,
51.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Lai noskaidrotu, vai pārsūdzētais akts konkrētajā gadījumā rada saistošas tiesiskas sekas, pirmkārt un kā izriet no Tiesas pastāvīgās judikatūras, minētās sekas ir jāizvērtē, paturot prātā šī akta būtību un atbilstoši tādiem objektīviem kritērijiem kā attiecīgā akta saturs, attiecīgā gadījumā ņemot vērā tā pieņemšanas kontekstu, kā arī to izdevušās Savienības iestādes, struktūras vai vienības pilnvaras. Šīs pilnvaras ir jāuztver nevis abstrakti, bet gan kā elementi, kas izskaidro konkrētu minētā akta satura analīzi, kurai ir centrāls un obligāts raksturs (spriedums, 2021. gada 21. janvāris, Vācija/Esso Raffinage,
C‑471/18 P
,
EU:C:2021:48
,
64.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Otrkārt, no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka gadījumā, ja, kā tas ir šajā lietā, apstrīdētais akts ir pieņemts pēc agrāka akta atcelšanas, ir jāņem vērā šādai situācijai raksturīgās juridiskās īpatnības.
Šajā ziņā no LESD 266. panta izriet, ka iestādei, struktūrai vai vienībai, kas pieņēmusi atcelto aktu, ir jāveic vajadzīgie pasākumi, lai izpildītu spriedumu, ar kuru pasludināta šī akta atcelšana, un lai nodrošinātu atbilstību šādam spriedumam un pilnībā nodrošinātu tā izpildi, attiecīgajai iestādei ir jāievēro ne tikai šī sprieduma rezolutīvā daļa, bet arī motīvi, uz kuriem balstoties tika taisīts šis spriedums un kuri veido tā obligāto pamatu, tādā ziņā, ka tie ir nepieciešami, lai noteiktu precīzu rezolutīvajā daļā nolemtā nozīmi (spriedums, 2016. gada 14. jūnijs, Komisija/McBride u.c.,
C‑361/14 P
,
EU:C:2016:434
,
35.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr, tā kā LESD 266. pantā nav precizēts to pasākumu raksturs, kas jāveic atceltā tiesību akta izdevējam, lai izpildītu šo pienākumu, tam ir jāidentificē šie pasākumi (šajā nozīmē skat., spriedumu, 2016. gada 14. jūnijs, Komisija/McBride u.c.,
C‑361/14 P
,
EU:C:2016:434
,
52.
un
53.
punkts), tomēr tam ir plaša rīcības brīvība, izvēloties pasākumus, ja vien šie pasākumi ir saderīgi ar sprieduma, ar kuru atcelts šis akts, rezolutīvo daļu un to pamatojošajiem motīviem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 15. marts, Deichmann,
C‑256/16
,
EU:C:2018:187
,
87.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Visbeidzot, treškārt, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru attiecībā uz aktiem, kas izstrādāti vairākos procesuālajos posmos, principā tikai akts, ar kuru procedūras beigās tiek galīgi noteikta kompetentās Savienības iestādes, struktūras vai vienības nostāja, ir akts, par kuru var celt atcelšanas prasību, izslēdzot starpposma aktus, kuru mērķis ir sagatavot šo galīgo aktu, it īpaši paužot pagaidu nostāju (spriedumi, 1981. gada 11. novembris, IBM/Komisija,
60/81
,
EU:C:1981:264
,
10.
un
20.
punkts, kā arī 2021. gada 3. jūnijs, Ungārija/Parlaments,
C‑650/18
,
EU:C:2021:426
,
43.
un
44.
punkts).
Prasība atcelt tādu pasākumu, kurā ir izteikts pagaidu viedoklis, varētu likt Savienības tiesai sniegt vērtējumu par jautājumiem, par kuriem kompetentajai iestādei, struktūrai vai vienībai vēl nav bijusi iespēja pieņemt lēmumu, un tas nebūtu saderīgi ar LESD paredzēto pilnvaru un tiesību aizsardzības līdzekļu sadales sistēmu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 13. oktobris, Deutsche Post un Vācija/Komisija,
C‑463/10 P un C‑475/10 P
,
EU:C:2011:656
,
51.
punkts, kā arī 2017. gada 15. marts, Stichting Woonlinie u.c./Komisija,
C‑414/15 P
,
EU:C:2017:215
,
45.
punkts).
Turklāt, ciktāl uz pārkāpumiem, kas var būt pieļauti starpposma aktā, var atsaukties atcelšanas prasībā, ko var iesniegt par galīgo aktu, kuru tas papildina, šāda prasība ļauj nodrošināt pietiekamu tiesisko aizsardzību attiecīgajām personām (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 13. oktobris, Deutsche Post un Vācija/Komisija,
C‑463/10 P un C‑475/10 P
,
EU:C:2011:656
,
53.
un
54.
punkts, kā arī 2021. gada 6. oktobris, Poggiolini/Parlaments (
C‑408/20 P
,
EU:C:2021:806
,
43.
punkts).
Šajā lietā Vispārējā tiesa secināja – ņemot vērā šī sprieduma 63. punktā atgādināto saturu, 2019. gada 18. jūlija vēstule nav akts, par kuru var celt atcelšanas prasību, jo tā ir sagatavošanās pasākums.
Precīzāk, šī tiesa pārsūdzētā rīkojuma 51. un 52. punktā vispirms uzskatīja, ka šī vēstule ir jāanalizē kā tāda, kurā ir pausta Komisijas nostāja, saskaņā ar kuru šī iestāde uzskatīja par nepieciešamu iegūt informāciju, kas tai ļautu novērtēt
IMG
kā starptautiskas organizācijas statusu piemērojamo tiesību normu izpratnē, un noteikt savu galīgo nostāju šajā jautājumā, lai veiktu pienākumu izpildīt spriedumu C‑183/17 P un C‑184/17 P.
Turpinājumā Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 54., 59.–69. un 71.–75. punktā būtībā norādīja, ka, ņemot vērā kontekstu, kādā minētā vēstule tika sagatavota, sprieduma C‑183/17 P un C‑184/17 P rezolutīvo daļu un pamatojumu, kā arī rīcības brīvību, kas bija Komisijai, lai veiktu savu pienākumu izpildīt šo spriedumu, tai bija tiesības vai pat pienākums no jauna vērtēt
IMG
kā starptautiskas organizācijas statusu, ņemot vērā piemērojamās tiesību normas, un šim nolūkam censties iegūt informāciju, ko tā uzskatīja par vajadzīgu, lai varētu ieņemt galīgo nostāju šajā jautājumā.
Visbeidzot Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 76. punktā secināja, ka 2019. gada 18. jūlija vēstule ir sagatavošanās pasākums attiecībā uz lēmumu, kas Komisijai bija jāpieņem, lai izpildītu spriedumu C‑183/17 P un C‑184/17 P.
Šajā ziņā, pirmkārt, attiecībā uz
IMG
argumentiem, kas apkopoti šī sprieduma 94. punktā, ir jākonstatē, ka, ņemot vērā šī sprieduma 100.–102. punktā minētos judikatūras principus, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, kad tā kopsavilkuma veidā minētā sprieduma 108. punktā ir noteikusi tiesiskās sekas, kas, analizējot 2019. gada 18. jūlija vēstules apstrīdēšanas iespēju, ir jāizdara, pirmām kārtām, no sprieduma C‑183/17 P un C‑184/17 P esamības, otrām kārtām, no rīcības brīvības, kas bija Komisijai, lai pildītu pienākumu veikt pasākumus, kas vajadzīgi tā izpildei, un, trešām kārtām, no
res judicata
spēka, kas, kā atgādināts šī sprieduma 89. punktā, ir attiecināms gan uz šī sprieduma, ar kuru tiek atcelts tiesību akts, rezolutīvo daļu, gan uz pamatojumu, kas ir tā nepieciešamais atbalsts.
Kā pamatoti ir norādījusi šī tiesa, it īpaši no sprieduma C‑183/17 P un C‑184/17 P 57.–59., 61. un 88.–90. punkta skaidri izriet, pirmkārt, ka Komisijai ir pienākums pārliecināties, ka vienībām, kurām tā ir uzticējusi vai paredz uzticēt budžeta izpildes uzdevumus saskaņā ar 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu tiesību normām saistībā ar Savienības budžeta netiešu pārvaldību, ko veic starptautiskas organizācijas, ir šāds statuss šo tiesību normu izpratnē. Otrkārt, šaubu gadījumā šai iestādei ir pienākums kliedēt šīs šaubas, kā arī apkopot visu vajadzīgo informāciju, lai pamatotu savu lēmumu gan tiesiski, gan faktiski, ņemot vērā šī lēmuma tiesiskās sekas attiecībā uz konkrēto vienību.
Turklāt no sprieduma C‑183/17 P un C‑184/17 P 92.–97. un 104. punkta, kuru saturs ir atgādināts rīkojuma C‑183/17 P‑INT 22. un 23. punktā, skaidri izriet, ka šajā gadījumā Tiesas atceltie lēmumi nebija nedz juridiski, nedz faktiski pamatoti.
Ņemot vērā šos vērtējumus un konstatējumus, kas ir minētā sprieduma rezolutīvās daļas pamatojums, Komisijai nebija pienākuma atgriezt
IMG
iepriekšējā atzītas starptautiskas organizācijas stāvoklī, kurā pēc tās apgalvojumiem tā esot bijusi, bet tā varēja veikt pienākumu izpildīt spriedumu C‑183/17 P un C‑184/17 P, veicot procesuālus pasākumus, lai tā varētu izlabot Tiesas konstatēto pārkāpumu un, iespējams, pieņemt jaunu aktu, kura mērķis ir aizstāt tās atceltos lēmumus, pēc tam, kad tā bija ieguvusi tās ieskatā vajadzīgo informāciju, lai juridiski un faktiski pamatotu šo jauno aktu.
Otrkārt, attiecībā uz
IMG
argumentiem, kas ir apkopoti šī sprieduma 96. punktā, ir jākonstatē, ka, ņemot vērā tiesiskās sekas, ko tā pamatoti ir izsecinājusi no sprieduma C‑183/17 P un C‑184/17 P, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu faktu juridiskajā kvalifikācijā, kad tā pārsūdzētā rīkojuma 76. punktā secināja, ka 2019. gada 18. jūlija vēstule, ņemot vērā tās saturu, ir jāuzskata par sagatavošanās pasākumu, kurā ir pausta Komisijas pagaidu nostāja par
IMG
kā starptautiskas organizācijas statusu piemērojamo tiesību normu izpratnē.
Tā kā kompetentā iestāde bija iecerējusi veikt šī statusa novērtējumu, šādu pasākumu varēja pamatoti kvalificēt kā sagatavošanās pasākumu šī sprieduma 103. un 104. punktā atgādināto judikatūras principu kontekstā.
Treškārt, attiecībā uz
IMG
argumentiem, kas apkopoti šī sprieduma 95. punktā, ir jākonstatē, ka tie attiecas uz sekām, kādas, pēc tās domām, izriet no noteiktām starptautisko publisko tiesību normām attiecībā uz jēdzienu “starptautiska organizācija”, izvērtējot tās iespējamo starptautiskas organizācijas statusu piemērojamo tiesību normu izpratnē, tātad par jautājumu, par kuru 2019. gada 18. jūlija vēstulē Komisija bija norādījusi, ka pirms galīgās nostājas paušanas tā vēlas novērtēt iepriekš. Taču, ņemot vērā šī sprieduma 104. un 105. punktā atgādināto judikatūru, šādi argumenti, pat pieņemot, ka tie ir pamatoti, nevar likt atzīt, ka šī vēstule ir apstrīdama.
Visu iepriekš minēto iemeslu dēļ šis pamats nav pamatots un tālab ir jānoraida.
2.

Par otro pamatu
a)

Lietas dalībnieku argumentācija
IMG
vispirms apgalvo – tā kā prasījumi par 2019. gada 18. jūlija vēstules atcelšanu bija pieņemami, prasījumi atlīdzināt šīs vēstules dēļ nodarīto morālo kaitējumu ir pieņemami, pretēji tam, ko Vispārējā tiesa ir norādījusi pārsūdzētā rīkojuma 80. un 81. punktā.
Turpinājumā tā norāda, ka prasījumi, ar kuriem tiek lūgts atlīdzināt 2015. gada 8. maija lēmuma dēļ nodarītos zaudējumus, arī nevarēja noraidīt kā nepieņemamus
lis pendens
dēļ ar lietu T‑381/15 RENV, kā to Vispārējā tiesa kļūdaini ir atzinusi šī rīkojuma 82.–85. punktā. Lai gan attiecīgie zaudējumi radušies šī lēmuma dēļ, tie bija īpaši un vienīgi paredzēti, ciktāl tie tika uzturēti šajā vēstulē.
Visbeidzot un tādā pašā veidā prasījumi atlīdzināt mantiskos kaitējumus, kas radušies 2014. gada 16. decembra lēmuma dēļ, attiecās īpaši un vienīgi uz šiem kaitējumiem, ciktāl tie tika uzturēti 2019. gada 18. jūlija vēstulē, tādējādi Vispārējā tiesa arī esot kļūdījusies tiesību piemērošanā, noraidīdama to kā nepieņemamu minētā rīkojuma 86.–93. punktā.
Komisija uzskata, ka šis pamats ir daļēji nepamatots un pārējā daļā neefektīvs.
b)

Tiesas vērtējums
Šajā ziņā, pirmkārt, attiecībā uz
IMG
argumentu par pārsūdzētā rīkojuma 80. un 81. punktā Vispārējās tiesas formulēto vērtējumu, pietiek konstatēt – lai gan
IMG
būtībā vienīgi apgalvo, ka šajā vērtējumā esot pieļauta tiesību kļūda – ja prasījumi atcelt 2019. gada 18. jūlija vēstuli ir kļūdaini noraidīti kā nepieņemami, no šī sprieduma 117. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa bija tiesīga noraidīt šos prasījumus kā nepieņemamus.
Otrkārt, attiecībā uz prasījumiem par mantisko kaitējumu atlīdzību, kas, lai gan bija radušies 2015. gada 8. maija lēmuma dēļ, tika uzturēti 2019. gada 18. jūlija vēstulē, ir jānorāda – kā Vispārējā tiesa pamatoti ir atgādinājusi pārsūdzētā rīkojuma 82. punktā, no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka atcelšanas prasība vai prasība par zaudējumu atlīdzību, kas celta pēc citas prasības, kura vērsta pret tiem pašiem lietas dalībniekiem, paredzēta tiem pašiem nolūkiem un balstīta uz tiem pašiem pamatiem vai iebildumiem, ir noraidāma kā nepieņemama
lis pendens
dēļ (rīkojums, 1987. gada 1. aprīlis, Ainsworth u.c./Komisija,
159/84, 267/84, 12/85 un 264/85
,
EU:C:1987:172
,
3.
un
4.
punkts, kā arī spriedums, 2017. gada 5. aprīlis, Changshu City Standard Parts Factory un Ningbo Jinding Fastener/Padome,
C‑376/15 P un C‑377/15 P
,
EU:C:2017:269
,
29.
punkts).
Taču Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 83.–85. punktā pareizi piemēroja šo judikatūru šajā lietā, jo
IMG
prasība par zaudējumu atlīdzību tika celta pēc prasības lietā T‑381/15 RENV, kurā
IMG
cēla prasību pret to pašu personu, tai bija tāds pats mērķis – atlīdzība – un tā attiecās uz zaudējumiem, kas, lai gan tika uzturēti ar 2019. gada 18. jūlija vēstuli, pēc attiecīgās personas pašas teiktā, bija radušies konkrētā lēmuma dēļ šajā iepriekšējā lietā.
Visbeidzot, treškārt, saistībā ar
IMG
analoģisko argumentu attiecībā uz prasījumiem par zaudējumu atlīdzību, kuri, lai gan tie ir nodarīti 2014. gada 16. decembra lēmuma dēļ, tika uzturēti 2019. gada 18. jūlija vēstulē, pietiek norādīt, ka tas ir neefektīvs. Proti, lai šos prasījumus noraidītu kā nepieņemamus, Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 91.–93. punktā ir balstījusies nevis uz apsvērumiem pēc būtības vai procesuāliem apsvērumiem, kas saistīti ar apgalvoto zaudējumu raksturu vai cēloni, bet gan uz formas prasību, kas ir piemērojamas tās Reglamenta 76. panta d) punktā ietvertajiem pieteikumiem par lietas ierosināšanu, neievērošanu, būtībā uzskatot, ka argumentācija, kuras mērķis bija pamatot minētos prasījumus, bija pārāk īsa un neprecīza, lai tā varētu pieņemt nolēmumu.
Līdz ar to, tā kā šis pamats nav pamatots vairāk kā pirmais, apelācijas sūdzība ir jānoraida.
C.

Par apelācijas sūdzību lietā C‑620/20 P
Prasījumu pamatojumam
IMG
izvirza divus pamatus, ar kuriem tiek apgalvots, ka esot pieļautas tiesību kļūdas, kuru dēļ attiecīgi tās prasījumi par zaudējumu atlīdzību tika noraidīti kā nepamatoti (pārsūdzētā sprieduma 69.–100. punkts) un pārējie prasījumi kā nepieņemami (šī sprieduma 40.–68. punkts).
1.

Par pirmo pamatu
a)

Lietas dalībnieku argumenti
Attiecībā uz prasījumiem par zaudējumu atlīdzību, kas pārsūdzētajā spriedumā tika noraidīti pēc būtības,
IMG
apgalvo, pirmkārt, ka, neizdarot secinājumus no 2015. gada 8. maija lēmuma atcelšanas ar spriedumu C‑183/17 P un C‑184/17 P, Vispārējā tiesa ir pārkāpusi
res judicata
principu, kas ir noteikts Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta otrajā daļā, saskaņā ar kuru, ja lietu nodod atpakaļ šai tiesai, tai ir saistoši Tiesas lēmumi par tiesību jautājumiem. Proti, lai gan Tiesa ir secinājusi, ka Komisijas šaubas par
IMG
kā starptautiskas organizācijas statusu bija nepamatotas, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 82.–86. punktā esot atteikusies atzīt, ka Komisijai vairs nebija tiesību izvirzīt šaubas šajā ziņā.
Otrkārt,
IMG
apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 86.–88. punktā ir pieļāvusi virkni tiesību kļūdu, atteikdamās atzīt, ka Tiesas konstatētais prettiesiskums attiecīgo 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu tiesību normu, kā arī starptautisko publisko tiesību normu, kuras ir jāņem vērā, lai izprastu jēdzienu “starptautiska organizācija”, uz kuru attiecas šīs tiesību normas, kontekstā ir jākvalificē kā tās tiesību normas pārkāpums, kuras mērķis ir piešķirt tiesības vienībām, kurām Savienība ir uzticējusi budžeta izpildes uzdevumus.
Šajā ziņā
IMG
vispirms apgalvo, ka, tiklīdz vienība ir atzīta par starptautisku organizāciju, tai vairs nevar liegt šādu statusu šīs atzīšanas, kas izriet no starptautiskajām publiskajām tiesībām, galīgā rakstura un attiecināmības dēļ, kamēr valstis, kas ir tās biedri, pašas nav nolēmušas grozīt tās statusu vai izbeigt tās pastāvēšanu. Tālab šādai vienībai saskaņā ar šīm tiesībām un tik ilgi, kamēr tā pastāv, ir tiesības palikt atzītai par tādu.
Turpinājumā attiecīgajai vienībai šādi atzīta starptautiskas organizācijas statusa apstrīdēšanu nevarot pamatot ar jēdziena “starptautiska organizācija” īpašo vai autonomo raksturu 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu izpratnē, jo tie esot jāinterpretē saskaņā ar atbilstošajām starptautisko publisko tiesību normām, ņemot vērā šo tiesību normu pārākumu tiesību normu hierarhijā.
Visbeidzot,
IMG
būtībā apgalvo, ka, ņemot vērā visus šajā lietā nozīmīgos juridiskos un faktiskos apstākļus, Vispārējai tiesai būtu bijis jāsecina, ka tās starptautiskās organizācijas statuss nerada nekādas pamatotas šaubas.
Treškārt,
IMG
pārmet Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētā sprieduma 89.–93. punktā tā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, atteikdamās konstatēt, ka ir noticis tiesību uz labu pārvaldību pārkāpums, kas varētu izraisīt Savienības atbildību, ņemot vērā Tiesas konstatēto prettiesiskumu spriedumā C‑183/17 P un C‑184/17 P. Proti, ņemot vērā šaubu, kuru dēļ Komisija ar 2015. gada 8. maija lēmumu iesaldēja līgumattiecības ar
IMG
, nepamatotību, kā arī tiesību kļūdu un acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kas šo lēmumu padara kļūdainu, ir skaidrs, ka šī prettiesiskuma dēļ nav ievērotas tiesības uz labu pārvaldību, kas ir iedibinātas Hartas 41. pantā un, konkrētāk, pārbaudot tās stāvokli, nav izpildīts šīs iestādes pienākums ievērot pienācīgu rūpību atbilstoši Tiesas judikatūrai, kas izriet no 1991. gada 21. novembra sprieduma Technische Universität München (
C‑269/90
,
EU:C:1991:438
,
14.
punkts).
Ceturtkārt, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 96. un 97. punktā secinādama, ka
IMG
norādītais 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu pārkāpums katrā ziņā nav pietiekami būtisks.
Komisija, atbildot uz to, uzskata, pirmkārt, ka iebildums, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta otro daļu, ir nepieņemams, neefektīvs un nepamatots. Proti, tas attiecoties uz Vispārējās tiesas vērtējumiem par to, ka nav pārkāptas tiesību normas, kuru mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām, kuras nevar apstrīdēt apelācijas tiesvedībā. Turklāt šī tiesa katrā ziņā esot secinājusi, ka šāds pārkāpums, pieņemot, ka tas ir pierādīts, nav pietiekami būtisks. Visbeidzot, gan no sprieduma C‑183/17 P un C‑184/17 P, gan no rīkojuma C‑183/17 P‑INT izrietot, ka Komisijai nebija pienākuma atzīt
IMG
kā starptautiskas organizācijas statusu 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu izpratnē.
Otrkārt, iebildums, saskaņā ar kuru Tiesas konstatētais prettiesiskums esot bijis jākvalificē kā tādas tiesību normas pārkāpums, kuras mērķis ir piešķirt tiesības starptautiskajām organizācijām, kurām Komisija ir uzticējusi budžeta izpildes uzdevumus, ņemot vērā noteiktas starptautisko publisko tiesību normas saistībā ar jēdzienu “starptautiska organizācija”, uz kuru ir atsauce 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu tiesību normās, esot tikpat neefektīvs un nepamatots.
Proti, šajā lietā jautājums esot nevis par to, vai Komisija var veikt jaunu
IMG
statusa vērtējumu, bet vai 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu tiesību normas, uz kurām pamatojoties šī iestāde ir paudusi šaubas šajā ziņā, ir tiesību normas, kuru mērķis ir piešķirt tiesības vienībām, kas atrodas
IMG
stāvoklī. Tomēr Vispārējās tiesas vērtējumā par šo jautājumu neesot pieļautas nekādas tiesību kļūdas.
Treškārt, iebildums attiecībā uz tiesību uz labu pārvaldību neievērošanu varētu būt jauns pamats un tātad nepieņemams, jo tas nav pietiekami skaidri izvirzīts un izklāstīts procesuālajos rakstos pirmajā instancē. Katrā ziņā tas esot nepamatots. Proti,
IMG
pat nemēģināja pierādīt, ka papildus Tiesas konstatētajam prettiesiskumam Komisija būtu izrādījusi nepietiekamu rūpību, kā to Vispārējā tiesa konstatēja pārsūdzētā sprieduma 92. punktā. Turklāt šī sprieduma 91. punktā Vispārējā tiesa no sprieduma C‑183/17 P un C‑184/17 P esot pareizi secinājusi, ka Komisijai nevar pārmest, ka tā ir iesaldējusi līgumattiecības ar
IMG
, jo tās statuss radīja šaubas.
Ceturtkārt,
IMG
nepierādot, ka Vispārējā tiesa nepamatoti ir izslēgusi pietiekami būtisku 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu pārkāpumu.
b)

Tiesas vērtējums
Kā izriet no lietas dalībnieku iepriekšējā argumentācijas izklāsta, šis pamats sastāv no četriem atsevišķiem iebildumiem.
1)

Par pirmo iebildumu, kas attiecas uz “res judicata” principa pārkāpumu
Pirmkārt, attiecībā uz šī sprieduma 128. punktā īsumā izklāstīto iebildumu ir jāatgādina, ka pēc tam, kad Tiesa bija pilnībā atcēlusi spriedumu T‑29/15 un spriedumu T‑381/15 un lēmusi par daļu no prasībām, kas bija šo spriedumu pamatā, Tiesa sprieduma C‑183/17 P un C‑184/17 P 104. punktā patiešām norādīja, ka trīs elementi, uz kuriem Komisija ir balstījusies 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumā, kā tie ir analizēti pēdējā minētā sprieduma 92.–96. punktā, nebija tādi, kas liktu apšaubīt
IMG
kā starptautiskas organizācijas statusu 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu izpratnē.
Tomēr šo formulējumu nevar saprast, abstrahējoties no sprieduma C‑183/17 P un C‑184/17 P pamatojuma, kurā tas ir loģisks turpinājums un kura nozīmi un tvērumu Tiesa ir atgādinājusi rīkojumā C‑183/17 P‑INT šī sprieduma 51. punktā norādītajā veidā. Tomēr no šī pamatojuma skaidri izriet, ka Komisijai nebija aizliegts vēlāk veikt jaunu
IMG
starptautiskās organizācijas statusa vērtējumu, ņemot vērā visus atbilstošos faktiskos un tiesiskos apstākļus.
Tālab Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 82.–86. punktā nav pieļāvusi nekādas tiesību kļūdas saistībā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta otro daļu.
2)

Par otro un ceturto iebildumu, kas attiecas uz pietiekami būtisku 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu pārkāpumu
Otrkārt, attiecībā uz šī sprieduma 129.–132. un 134. punktā īsumā izklāstītajiem iebildumiem, saskaņā ar kuriem Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 86.–88. un 96.–97. punktā esot pieļāvusi tiesību kļūdas, atteikdamās atzīt, ka Tiesas konstatēto prettiesiskumu spriedumā C‑183/17 P un C‑184/17 P var kvalificēt kā pietiekami būtisku tādas tiesību normas pārkāpumu, kuras mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām, lai gan 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu tiesību normas, attiecībā uz kurām tika konstatēts šis būtiskais prettiesiskums, ir uzskatāmas par tādām, kurām ir šāds mērķis, ņemot vērā attiecīgās starptautisko publisko tiesību normas, ir jānorāda turpmākais.
Pirmkārt, no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet – lai konkrētajā gadījumā varētu iestāties Savienības ārpuslīgumiskā atbildība, personai, kas prasa atlīdzināt zaudējumus vai kaitējumu, ko tā uzskata par nodarītu Savienības rīcības vai akta rezultātā, citastarp ir jāpierāda, ka ir pārkāpta tiesību norma, kuras mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām (spriedumi, 2000. gada 4. jūlijs, Bergaderm un Goupil/Komisija,
C‑352/98 P
,
EU:C:2000:361
,
41.
un
42.
punkts, kā arī 2017. gada 4. aprīlis, Eiropas Ombuds/Staelen,
C‑337/15 P
,
EU:C:2017:256
,
31.
punkts).
Turklāt šim pārkāpumam ir jābūt pietiekami būtiskam un šī prasība pati par sevi ir atkarīga no Savienības iestādes, struktūras vai vienības, kas, iespējams, ir pārkāpusi šo normu, rīcības brīvības un no tā, vai šī iestāde, struktūra vai vienība acīmredzami un būtiski nav ievērojusi šai rīcības brīvībai noteiktās robežas, it īpaši ņemot vērā šīs normas skaidrības un precizitātes pakāpi, no tās izrietošās interpretācijas vai piemērošanas grūtības, kā arī risināmās situācijas sarežģītību (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2000. gada 4. jūlijs, Bergaderm un Goupil/Komisija,
C‑352/98 P
,
EU:C:2000:361
,
40.
,
43.
un
44.
punkts, kā arī 2017. gada 30. maijs, Safa Nicu Sepahan/Padome,
C‑45/15 P
,
EU:C:2017:402
,
30.
punkts).
Otrkārt, šajā gadījumā no attiecīgo 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu tiesību normu formulējuma un sistēmas, lasot tos kopsakarā ar šo tiesisko regulējumu izvirzītajiem mērķiem, skaidri izriet, ka šīs tiesību normas kā tādas nevar uzskatīt par tādām, kuru mērķis ir piešķirt tiesības vienībām, attiecībā uz kurām tās var tikt īstenotas.
Proti, 2002. gada Finanšu regulas 53. panta c) punktā un 53.d pantā, kā arī 2012. gada Finanšu regulas 58. panta 1. punkta c) apakšpunktā Komisijai ir noteikta atbildība izpildīt Savienības budžetu, vienlaikus paredzot vairākus šī budžeta izpildes veidus, tostarp pirmajā no šīm regulām “īstenojot kopīgu valdību ar starptautiskajām organizācijām” un otrajā – “netiešā pārvaldībā”, kas ļauj šai iestādei “uzticēt budžeta izpildes uzdevumus” šādām organizācijām, – tā ir iespēja, kuras kontekstā tai ir plaša rīcības brīvība.
Turklāt 2002. gada Finanšu regulas 53.d panta 1. un 2. punktā skaidri ir noteikts, ka tikai tad, ja Komisija izpilda budžetu, īstenojot kopīgu pārvaldību, un tātad gadījumā, ja tā ir nolēmusi izmantot iespēju izpildīt budžetu, izmantojot šo kopīgo pārvaldību, daži uzdevumi tiek uzticēti starptautiskai organizācijai, šādā gadījumā ar šo organizāciju noslēgtajā individuālajā nolīgumā jāietver sīki izstrādāti noteikumi par šiem uzdevumiem. Līdzīgi 2012. gada Finanšu regulas 84. panta 3. punkta otrajā daļā ir noteikts, ka tad, ja Komisija ir nolēmusi Savienības budžetu izpildīt, īstenojot netiešo pārvaldību, finansēšanas lēmumā it īpaši norāda pilnvaroto vienību vai personu, tās atlases kritērijus un tai uzticētos uzdevumus. Līdzīga kārtība šajā ziņā tagad ir paredzēta 2018. gada Finanšu regulas 62. panta 1. punkta c) apakšpunktā un 156. panta 1. punktā.
Visbeidzot, šīs dažādās tiesību normas ir jāaplūko, kā Vispārējā tiesa to pamatoti ir atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 79. un 80. punktā un kā secinājumu 51. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, ņemot vērā LESD 310. panta 5. punktā un 317. panta pirmajā daļā paredzēto pareizas finanšu pārvaldības principu.
Ņemot vērā lomu un atbildību, kas ar šīm Savienības primāro tiesību normām un finanšu regulām tiek piešķirta Komisijai saistībā ar Savienības budžeta izpildi, šai iestādei ir pienākums uzraudzīt minētā principa ievērošanu. No tā izriet, ka gadījumā, ja Komisija izvēlas īstenot budžeta izpildes veidu, kas ietver trešās personas izmantošanu, tai, veicot šo īstenošanu un pēc tam visu attiecīgo budžeta uzdevumu izpildes laikā, katrā ziņā ir jānodrošina piemērojamo nosacījumu ievērošana, it īpaši to, kuri regulē atbilstošo līdzekļu piešķiršanu un to turpmāku izmantošanu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2019. gada 28. februāris, Alfamicro/Komisija,
C‑14/18 P
,
EU:C:2019:159
,
65.
un
66.
punkts, kā arī 2020. gada 16. jūlijs, ADR Center/Komisija,
C‑584/17 P
,
EU:C:2020:576
,
100.
un
101.
punkts).
Tālab ir jāuzskata, ka attiecīgo tiesību normu mērķis ir piešķirt Komisijai iespēju, izmantojot plašu rīcības brīvību un ievērojot visus tiesiskos, administratīvos, tehniskos un finanšu nosacījumus, kā arī pareizas finanšu pārvaldības principu, budžeta izpildes uzdevumus piešķirt starptautiskām organizācijām, nevis piešķirt tām tādas tiesības kā tiesības, ka tām tiks uzticēti šādi uzdevumi, vai tiesības saglabāt šos uzdevumus.
Treškārt, attiecībā uz
IMG
argumentāciju, ka tādas tiesību normas pārkāpums, kuras mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām, izrietēja no Savienības Tiesas pienākuma, analizējot šī sprieduma 148. un 149. punktā atgādinātās tiesību normas, ņemt vērā dažādas starptautisko publisko tiesību normas, kas attiecas uz starptautisko organizāciju atzīšanu, kā arī uz tās attiecināmību, pirmkārt, ir jāatgādina: ja Komisija ir uzticējusi budžeta izpildes uzdevumus konkrētai vienībai, kurai ir starptautiskas organizācijas statuss, šādu uzticēšanu vienmēr var vēlāk pārskatīt, ievērojot formālās un procesuālās prasības, ja šis pārskatīšanas lēmums ir juridiski un faktiski pamatots, kā tas izriet no šī sprieduma 111. punkta.
Otrkārt, ir jānorāda, ka neatkarīgi no jebkādas to iespējamā satura analīzes un iespējas tādai vienībai kā
IMG
atsaukties uz tām tiesā, tiesību normas, uz kurām tā atsaucas, nekādā gadījumā nevarēja ņemt vērā, lemjot par šo prasību par zaudējumu atlīdzību, kas pamatota ar 2015. gada 8. maija lēmuma prettiesiskumu, ko Tiesa ir konstatējusi spriedumā C‑183/17 P un C‑184/17 P.
Proti, vispirms 2015. gada 8. maija lēmums, kā tas izriet it īpaši no šī sprieduma 31. un 46. punkta, ir balstīts tieši uz šaubām par
IMG
kā starptautiskas organizācijas statusu 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu izpratnē, nevis uz šī statusa galīgo vērtējumu vienā vai otrā ziņā.
Turpinājumā, lai gan Tiesa spriedumā C‑183/17 P un C‑184/17 P atcēla šos lēmumus, pamatojoties uz to juridisko un faktisko nepamatotību, tā nekādā veidā neatrisināja jautājumu, kas nebija saistīts ar izskatāmajiem strīdiem, par to, vai, pamatojoties uz analīzi, kurā nav pieļauta tiesību kļūda un kurā ir ņemti vērā visi attiecīgie faktiskie un juridiskie apstākļi, ir jāuzskata vai, gluži pretēji, ir jāizslēdz, ka
IMG
ir šāds statuss, kā tas izriet no šī sprieduma 51. un 142. punkta.
Visbeidzot, šobrīd Vispārējā tiesa šo jautājumu var izskatīt saistībā ar atcelšanas prasību, kas tai iesniegta par 2021. gada 8. jūnija lēmumu, ar kuru Komisija šajā jautājumā ir pieņēmusi galīgo lēmumu.
Taču, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 57. punktā,
IMG
, lai pierādītu tādas tiesību normas pārkāpumu, kuras mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām, nevar atsaukties uz tiesību normām, kuru ņemšana vērā obligāti paredz, ka tādā nozīmē, kādu tā ierosina, iepriekš ir atrisināts jautājums, kas ir gan nesaistīts ar strīdiem, kuru turpinājums ir šī apelācijas sūdzība attiecībā uz Tiesas spriedumā C‑183/17 P un C‑184/17 P konstatēto prettiesiskumu, gan var rasties saistībā ar atcelšanas prasību, kuru attiecīgā persona paralēli iesniedza Vispārējā tiesā un kura šīs apelācijas sūdzības iesniegšanas dienā vēl tika izskatīta Vispārējā tiesā.
Ņemot vērā visus šos apstākļus, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 86.–88. punktā uzskatīdama, ka Tiesas konstatēto prettiesiskumu spriedumā C‑183/17 P un C‑184/17 P nevar kvalificēt kā tādas tiesību normas pārkāpumu, kuras mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām, atsaucoties uz 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu tiesību normām, saistībā ar kurām šis prettiesiskums tika konstatēts. Līdz ar to nav jāvērtē
IMG
argumenti, saskaņā ar kuriem šī tiesa arī ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 96. un 97. punktā pakārtoti norādot, ka šis pārkāpums katrā ziņā nebija pietiekami būtisks.
3)

Par trešo iebildumu, kas attiecas uz pienākuma ievērot pienācīgu rūpību pārkāpumu
Visbeidzot, treškārt, attiecībā uz šī sprieduma 133. punktā īsumā izklāstīto iebildumu, kas attiecas uz tiesību kļūdām, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi pārsūdzētā sprieduma 90.–93. punktā, atteikdamās atzīt, ka šajā lietā Komisija, pārbaudot
IMG
stāvokli, ir pieļāvusi pienākuma ievērot pienācīgu rūpību pārkāpumu, ir jānorāda turpmākais.
Attiecībā uz pieņemamību, lai gan, protams, šķiet, ka galvenais iebildums, ko
IMG
izvirzījusi pret Komisiju tās prasībā par zaudējumu atlīdzību, attiecas uz pietiekami būtiska 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu pārkāpuma esamību, tomēr ir skaidrs, ka
IMG
arī pārmet Komisijai, ka tā vienlaikus ir būtiski pārkāpusi citus tiesību principus un normas, tostarp tos, kas attiecas uz tiesisko drošību, tiesiskās paļāvības aizsardzību, tiesībām tikt uzklausītam, kā arī tiesībām uz labu pārvaldību, kā nostiprināts Hartas 41. pantā.
IMG
it īpaši procesuālajos rakstos pirmajā instancē ir atsaukusies uz noteiktiem Savienības tiesas spriedumiem, kuros tā ir precizējusi pienākuma ievērot pienācīgu rūpību tvērumu, kas ir noteikts Savienības iestādei saskaņā ar minēto Hartas pantu, proti, Tiesas spriedumi, 1991. gada 21. novembris, Technische Universität München (
C‑269/90
,
EU:C:1991:438
,
14.
punkts), un 2008. gada 16. decembris, Masdar (UK)/Komisija (
C‑47/07 P
,
EU:C:2008:726
,
92.
punkts), kā arī Vispārējās tiesas spriedums, 2015. gada 29. aprīlis, Staelen/Ombuds (
T‑217/11
,
EU:T:2015:238
,
88.
punkts). Turklāt gan sākotnējā procedūrā, gan tiesvedībā pēc lietas daļējas nodošanas atpakaļ Vispārējai tiesai tā vairākkārt ir norādījusi, ka šaubas, uz kurām Komisija bija atsaukusies 2015. gada 8. maija lēmumā, bija balstītas uz acīmredzami kļūdainu un nepilnīgu 2002. un 2012. gada finanšu tiesiskajos regulējumos ietvertā jēdziena “starptautiska organizācija”, tās stāvokļa saistībā ar šo jēdzienu, kā arī daudzu faktisko apstākļu, it īpaši dokumentāru pierādījumu, kas bija jāņem vērā, lai juridiski kvalificētu šo stāvokli, analīzi. Tādējādi iebildumi par minēto tiesisko regulējumu un pienākuma ievērot pienācīgu rūpību pārkāpumu šajā lietā bija cieši saistīti, un tas pamato to, ka tos var izskatīt kopā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 16. jūnijs, SGL Carbon u.c./Komisija,
C‑65/21 P un no C‑73/21 P līdz C‑75/21 P
,
EU:C:2022:470
,
35.
punkts).
Turklāt Komisija ir pareizi sapratusi šī iebilduma tvērumu, sākotnējā iebildumu rakstā un vēlākajos apsvērumos par lietas daļēju nodošanu atpakaļ Vispārējai tiesai norādot, ka – pat ja 2015. gada 8. maija lēmums būtu prettiesisks – šis prettiesiskums nav viens no tiem, “ko administrācija ar normālu piesardzību un rūpību nebūtu pieļāvusi līdzīgos apstākļos”, jo tās rīcība, gluži pretēji, bija “normāli piesardzīga un rūpīga”.
Attiecībā uz lietas būtību ir jāatgādina, pirmkārt, ka 2015. gada 8. maija lēmuma, kas ir Savienības akts, uz kura pamata šajā lietā tiek prasīta tās ārpuslīgumiskā atbildība, prettiesiskumu Tiesa jau ir konstatējusi sprieduma C‑183/17 P un C‑184/17 P 92.–96. un 104. punktā, kuriem ir
res judicata
spēks, kā tas ir atgādināts šī sprieduma 89. punktā.
Šajā ziņā, kā tas ir uzsvērts rīkojuma C‑183/17 P‑INT 22. un 23. punktā un atgādināts šī sprieduma 46. un 49. punktā, Tiesa nosprieda, ka Komisija 2015. gada 8. maija lēmumu bija padarījusi par prettiesisku, uzskatīdama, ka pastāv šaubas par
IMG
kā starptautiskas organizācijas statusu 2002. gada un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu izpratnē, balstoties uz pamatojumu, kurā ir pieļauta tiesību kļūda un acīmredzama kļūda vērtējumā, jo trīs elementi, kurus šī iestāde bija ņēmusi vērā, nevarēja pamatot šīs šaubas.
Turklāt no attiecīgajiem sprieduma C‑183/17 P un C‑184/17 P punktiem, kā arī no tā paša sprieduma 85.–87. punkta, kura kontekstā tie ir jāaplūko, izriet, ka šajā Komisijas vērtējumā nedz pašā 2015. gada 8. maija lēmumā, nedz arī citos dokumentos, ar kuriem šī iestāde ir iepazīstinājusi
IMG
un kuri ir daļa no pirmās instances tiesvedības lietas materiāliem, neesot analizēta nedz trīs konkrēto elementu atbilstība kvalifikācijai par “starptautisku organizāciju” 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu izpratnē, nedz arī paša šī jēdziena tvērums.
Visbeidzot, no tā izriet, ka
IMG
ir iesniegusi informācijas kopumu, lai pierādītu tās kā starptautiskas organizācijas statusu, bet Komisija to nav vērtējusi.
Otrkārt, attiecībā uz jautājumu par to, vai pienākums ievērot pienācīgu rūpību ir tiesību norma, kuras mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām un kuras pārkāpums konkrētā gadījumā var izraisīt Savienības ārpuslīgumisko atbildību, ja ir pierādīts, ka tas ir pietiekami būtisks, vispirms ir jānorāda, ka šis pienākums, kas ir raksturīgs Hartas 41. pantā nostiprinātajām tiesībām uz labu pārvaldību un kas vispārīgi tiek piemērots Savienības iestādes rīcībai attiecībās ar sabiedrību, liek šai iestādei rīkoties rūpīgi un piesardzīgi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 16. jūnijs, SGL Carbon u.c./Komisija,
C‑65/21 P un no C‑73/21 P līdz C‑75/21 P
,
EU:C:2022:470
,
30.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Turklāt no Tiesas judikatūras izriet, ka šāds pienākums ievērot pienācīgu rūpību ir tiesību norma, kuras mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām un kuras pārkāpums noteiktos apstākļos var radīt Savienības ārpuslīgumisko atbildību (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1990. gada 27. marts, Grifoni/Komisija,
C‑308/87
,
EU:C:1990:134
,
6.
,
7.
un
14.
punkts; 2008. gada 16. decembris, Masdar (UK)/Komisija,
C‑47/07 P
,
EU:C:2008:726
,
91.
punkts, kā arī 2017. gada 4. aprīlis, Ombuds/Staelen,
C‑337/15 P
,
EU:C:2017:256
,
38.
un
41.
punkts), proti, ja konkrētā gadījumā ir pierādīts, ka šis pārkāpums ir pietiekami būtisks saskaņā ar šī sprieduma 146. punktā atgādināto judikatūru.
Visbeidzot, šī pienākuma ievērošana ir būtiska gadījumos, kad Savienības iestādei, struktūrai vai vienībai, kuras rīcība vai akts tiek apstrīdēts konkrētajā lietā, ir plaša rīcības brīvība (spriedums, 1991. gada 21. novembris, Technische Universität München,
C‑269/90
,
EU:C:1991:438
,
14.
punkts), kā tas ir Komisijai šajā lietā un kā tas izriet no šī sprieduma 148.–152. punkta. No tā it īpaši izriet, ka tad, ja lietas dalībnieks atsaucas uz šīs iestādes, struktūras vai vienības pieļautu acīmredzamu kļūdu vērtējumā, Savienības tiesai ir jāpārbauda, vai tās ir rūpīgi un objektīvi izvērtējušas visus būtiskos attiecīgā gadījuma elementus. Tikai tā var pārbaudīt, vai ir izpildīti faktiskie un juridiskie elementi, no kuriem ir atkarīga konkrēto pilnvaru īstenošana (spriedumi, 1991. gada 21. novembris, Technische Universität München,
C‑269/90
,
EU:C:1991:438
,
14.
punkts, kā arī 2022. gada 16. jūnijs, SGL Carbon u.c./Komisija,
C‑65/21 P un no C‑73/21 P līdz C‑75/21 P
,
EU:C:2022:470
,
31.
punkts).
Tādējādi, ņemot vērā šī pienākuma raksturu, kas ir cieši saistīts ar ietvaru, kādā Savienības iestāde darbojas konkrētajā gadījumā, pietiekami būtiska šī pienākuma pārkāpuma pierādīšana var izrietēt tikai no tā, ka katrā atsevišķā gadījumā tiek pārbaudīti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, ņemot vērā jomu, apstākļus un kontekstu, kādos minētais pienākums ir uzlikts attiecīgajai iestādei, struktūrai vai vienībai, kā arī ņemot vērā konkrētos apstākļus, kas ļauj konstatēt, ka tas nav izpildīts (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 4. aprīlis, Ombuds/Staelen,
C‑337/15 P
,
EU:C:2017:256
,
40.
un
41.
punkts).
Treškārt, attiecībā uz to, vai šajā gadījumā ir pierādīta pietiekami būtiska šī pienākuma pārkāpuma esamība, ir jākonstatē, ka argumentācija, ar kuru Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 91.–97. punktā nosprieda, ka tas tā nav, ir juridiski kļūdaina.
Proti, lai lemtu par
IMG
argumentiem, Vispārējā tiesa norādīja, pirmām kārtām, ka šāda pārkāpuma esamība ir jāizslēdz, jo “Komisijai nevar pārmest, ka tā nav noslēgusi jaunus deleģēšanas nolīgumus netiešā pārvaldībā ar kādu vienību, ja tās starptautiskās organizācijas statusu var apstrīdēt, pamatojoties uz šajā ziņā šai iestādei paziņotajiem pierādījumiem”. Taču šādam pamatojumam nebija nozīmes, jo spriedumā C‑183/17 P un C‑184/17 P tika galīgi konstatēts, ka 2015. gada 8. maija lēmums ir prettiesisks, ciktāl tajā tika apšaubīts
IMG
kā starptautiskas organizācijas statuss pēc analīzes veikšanas, kurā bija pieļauta tiesību kļūda un acīmredzama kļūda vērtējumā attiecībā uz atsevišķiem elementiem, uz kuriem tā attiecās, un tieši saistībā ar šo iepriekšējo lēmumu un šo konkrēto prettiesiskumu, nevis saistībā ar Komisijas vispārējām pilnvarām apšaubīt
IMG
statusu, pamatojoties uz citiem elementiem, par kuriem tā varētu uzzināt nākotnē, bija jāraksturo tāda pārkāpuma iespējamā esamība, kas varētu radīt Savienības ārpuslīgumisko atbildību.
Otrkārt, Vispārējā tiesa apgalvoja, ka
IMG
nav norādījusi, kādā ziņā tiesību kļūda un acīmredzama kļūda vērtējumā, kuru dēļ Tiesa atcēla 2015. gada 8. maija lēmumu, ir Komisijas pienākuma ievērot pienācīgu rūpību pārkāpums. Taču
IMG
argumentācijā skaidri, precīzi un konkrēti ir identificēta šāda pārkāpuma esamība, un tas bija saistīts ar to, ka šī iestāde pieņēma lēmumu, ar kuru tika apšaubīts tās kā starptautiskas organizācijas statuss 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu izpratnē, pamatojoties uz nepilnīgiem elementiem, kuru pārbaude Tiesai lika konstatēt, ka tie ir nepietiekami, lai pamatotu šīs šaubas gan no faktiskā, gan juridiskā viedokļa un ka Komisija tos ir ņēmusi vērā, pieļaudama gan tiesību kļūdu, gan acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
Tādējādi Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, nekonstatēdama Komisijas pienākuma šajā gadījumā ievērot pienācīgu rūpību pārkāpumu. Tā kā Vispārējā tiesa turklāt nav paudusi nostāju par to, vai šis pārkāpums ir pietiekami būtisks Tiesas judikatūras izpratnē, šī tiesību kļūda izraisa pārsūdzētā sprieduma atcelšanu, ciktāl pārsūdzētā sprieduma 100. punktā
IMG
prasība par zaudējumu atlīdzību ir noraidīta kā nepamatota.
2.

Par otro pamatu
a)

Lietas dalībnieku argumentācija
Attiecībā uz prasījumiem par zaudējumu atlīdzību, kurus Vispārējā tiesa noraidīja kā nepieņemamus,
IMG
apgalvo, pirmkārt, ka šī tiesa nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu un pārsūdzētā sprieduma 49.–59. un 68. punktā ir pieļāvusi virkni tiesību kļūdu, noraidīdama tās prasījumus, kas vērsti uz to, lai Komisijai tiktu uzdots, nosakot pienākumu rīkoties, natūrā atlīdzināt daļu no 2015. gada 8. maija lēmuma dēļ radītajiem zaudējumiem. Proti, personai, kas vēlas saņemt atlīdzību par zaudējumiem, kas tai nodarīti akta vai rīcības dēļ, kurā ir vainojama Savienība, būtu pieņemami un pamatoti prasīt, lai šī atlīdzība natūrā tiktu īstenota tādos gadījumos kā šajā lietā. Pēc tam
IMG
rakstveida apsvērumos pēc lietas daļējas nodošanas atpakaļ Vispārējai tiesai esot vienīgi precizējusi šajā ziņā prasību par zaudējumu atlīdzību, kas jau bija ietverta pieteikumā par lietas ierosināšanu, lai to aktualizētu. Visbeidzot, Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā neesot norādījusi nevienu pamatotu iemeslu neapmierināt šo lūgumu.
Otrkārt, Vispārējā tiesa neesot izpildījusi arī pienākumu norādīt pamatojumu un pārsūdzētā sprieduma 60. un 68. punktā esot pieļāvusi virkni tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka atsevišķi
IMG
norādītie mantiskie kaitējumi ir jauni, un šī iemesla dēļ attiecīgos prasījumus noraidīdama kā nepieņemamus. Proti, šie prasījumi esot tikai prasījumu, kas jau bija ietverti pieteikumā par lietas ierosināšanu, atkārtojums atbilstoši pielāgotā un pilnveidotā formā.
Treškārt, Vispārējā tiesa neesot izpildījusi arī pienākumu norādīt pamatojumu un esot pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 63. un 68. punktā kā nepieņemamu noraidīdama tās prasību par morālā kaitējuma atlīdzību, kas saistīts ar tās reputācijas aizskārumu un aprēķināts 10 miljonu EUR apmērā, jo šī prasība pēc sava rakstura ir mainījusies salīdzinājumā ar prasību par zaudējumu atlīdzību simboliski viena euro apmērā, kas bija norādīta pieteikumā par lietas ierosināšanu. Pirmkārt, tajā esot bijusi ietverta norāde, saskaņā ar kuru šis simboliskais aprēķins esot iesniegts ar nosacījumu, ka to var mainīt, un
IMG
to esot pamatoti un detalizēti darījusi apsvērumos, kas iesniegti pēc tam, kad Tiesa bija daļēji nodevusi lietu izskatīšanai. Otrkārt, Vispārējai tiesai būtu neierobežota kompetence izskatīt mantiska rakstura strīdus, kas neļautu tai atzīt par nepieņemamu tādu pieteikumu, kāds tai iesniegts šajā lietā.
Komisija apstrīd visu šo argumentu pamatotību.
b)

Tiesas vērtējums
Vispirms jānorāda, ka prasība par zaudējumu atlīdzību, par kuru Vispārējā tiesa vienlaikus bija kompetenta lemt un tai bija pienākums to darīt lietā T‑381/15 RENV, bija tā, kuru tai bija nosūtījusi Tiesa spriedumā C‑183/17 P un C‑184/17 P, izslēdzot jebkādas citas prasības.
Taču, kā izriet no šī sprieduma rezolutīvās daļas 4. punkta un minētā sprieduma 1., 33., 39., 100. un 105. punkta, kas veido šīs rezolutīvās daļas vajadzīgo pamatojumu, prasība par zaudējumu atlīdzību, ko Tiesa šādi ir nodevusi Vispārējai tiesai, atbilst prasībai, ko
IMG
ir iesniegusi pieteikumā par lietas T‑381/15 ierosināšanu, kuras vienīgais mērķis bija atlīdzināt, pirmkārt, mantisko kaitējumu, ko
IMG
bija novērtējusi 28 miljonu EUR apmērā, un, otrkārt, morālo kaitējumu, kas izpaužas kā kaitējums attiecīgās personas reputācijai, par kuru tika simboliski prasīta atlīdzība viena euro apmērā, kā Vispārējā tiesa to atgādināja pārsūdzētā sprieduma 22., 46. un 48. punktā, kas nav apstrīdēti Tiesā.
Tomēr, kā izriet no Vispārējās tiesas pamatoti izdarītajiem konstatējumiem pārsūdzētā sprieduma 40.–42., 46., 48., 53., 54., 60. un 63. punktā, prasība par zaudējumu atlīdzību, par kuru
IMG
šo tiesu aicināja lemt apsvērumos, kurus tā iesniedza pēc lietas daļējas nodošanas atpakaļ izskatīšanai, acīmredzami un būtiski tika paplašināta, pārsniedzot tās sākotnējo priekšmetu, ciktāl tai tika pievienoti visi prasījumi, ar kuriem prasīts, pirmkārt, lai tiktu izdots plašs rīkojumu veikt darbību klāsts, otrkārt, lai tiktu atlīdzināts mantiskais kaitējums, kas ir jauns vai atšķirīgs no sākotnēji apgalvotā, un, treškārt, lai tiktu atlīdzināts morālais kaitējums, kas tagad ir izteikts nevis simboliski viena euro apmērā, bet 10 miljonu EUR apmērā.
Taču nevar pieņemt, ka pēc tam, kad Tiesa ir pilnībā vai daļēji nodevusi lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā, prasītājs, iesniedzot jaunus pamatus vai prasījumus, maina šīs lietas priekšmetu, kas sākotnēji tika iesniegts pirmajā instancē, jo, kā tas izriet no pastāvīgās judikatūras, šis priekšmets ir ierobežots vienīgi ar pamatiem vai prasījumiem, kas iesniegti pieteikumā par lietas ierosināšanu (spriedumi, 1979. gada 25. septembris, Komisija/Francija,
232/78
,
EU:C:1979:215
,
3.
punkts, kā arī 2019. gada 7. novembris, Rose Vision/Komisija,
C‑346/18 P
, nav publicēts,
EU:C:2019:939
,
43.
un
46.
punkts), kas vajadzības gadījumā atbilstoši piemērojamiem nosacījumiem vai prasībām ir pielāgoti vai precizēti tiesvedībā pirmajā instancē.
Šajā lietā
IMG
tātad nebija tiesīga grozīt prasību par zaudējumu atlīdzību, ko tā bija iesniegusi Vispārējā tiesā lietā T‑381/15 un par kuru šai tiesai bija no jauna jālemj pēc daļējas nodošanas atpakaļ ar spriedumu C‑183/17 P un C‑184/17 P, kā minētā tiesa to pamatoti ir nospriedusi pārsūdzētā sprieduma 49. punktā.
Tālab Vispārējā tiesa ne tikai sniedza pietiekamu juridisko pamatojumu, bet arī juridiski pamatoja savu lēmumu pārsūdzētā sprieduma 68. punktā – noraidīt kā nepieņemamus prasījumus, kas tai tika iesniegti, neievērojot šo prasību.
Tālab šis pamats ir jānoraida kā nepamatots, nelemjot par argumentiem, ar kuriem
IMG
apstrīd pārsūdzētā sprieduma papildu pamatojumu saistībā ar iespēju prasītājam prasībā par zaudējumu atlīdzību iesniegt prasījumus par rīkojumiem veikt darbību.
V.

Par prasību lietā T‑381/15 RENV
A.

Par atsaukšanos uz lietu
Ja strīds pilnībā vai daļēji ir izskatāmā stāvoklī, Tiesa saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmo daļu pati var taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā vai tās daļā, kas ir izskatāmā stāvoklī, un vajadzības gadījumā to daļu, kas nav izskatāmā stāvoklī, nodot izskatīšanai Vispārējā tiesā (šajā nozīmē skat. spriedumu C‑183/17 P un C‑184/17 P, 103. punkts, kā arī spriedumu, 2021. gada 28. oktobris, Vialto Consulting/Komisija,
C‑650/19 P
,
EU:C:2021:879
,
139.
punkts).
Tā kā šajā lietā atsevišķi šī sprieduma 181. punktā minētās prasības par zaudējumu atlīdzību aspekti ir apspriesti Vispārējā tiesā uz sacīkstes principa balstītās debatēs un šo aspektu izskatīšanai nav jāveic nekādi papildu procesa organizatoriskie vai pierādījumu savākšanas pasākumi, Tiesa uzskata, ka tiesvedības stadija atļauj par šo prasību pieņemt galīgo spriedumu un ka tas ir jādara (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2020. gada 8. septembris, Komisija un Padome/Carreras Sequeros u.c.,
C‑119/19 P un C‑126/19 P
,
EU:C:2020:676
,
130.
punkts, kā arī 2021. gada 2. decembris, Komisija un GMB Glasmanufaktur Brandenburg/Xinyi PV Products(Anhui)Holdings,
C‑884/19 P un C‑888/19 P
,
EU:C:2021:973
,
104.
punkts) turpmāk norādītajās robežās.
B.

Par pietiekami būtisku Komisijai šajā lietā uzliktā pienākuma ievērot pienācīgu rūpību pārkāpumu
Pirmkārt, strīds ir izskatāmā stāvoklī attiecībā uz jautājumu, vai pienākuma ievērot pienācīgu rūpību, kas Komisijai bija attiecībā uz
IMG
brīdī, kad šī iestāde pieņēma 2015. gada 8. maija lēmumu, neizpilde, kas ir konstatēta šī sprieduma 173.–175. punktā, ir pietiekami būtisks pārkāpums šī sprieduma 146. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē, lai rastos Savienības ārpuslīgumiskā atbildība.
Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, kā to pamatoti apgalvo Komisija, ka jēdziens “starptautiska organizācija”, uz kuru ir atsauce 2002. un 2012. gada finanšu tiesiskajos regulējumos, ir vispārīgs jēdziens, kura interpretācija šo tiesisko regulējumu mērķiem var radīt grūtības, it īpaši tad, ja nepastāv judikatūra šajā jautājumā.
Turpinājumā šī iestāde arī pamatoti uzsver, ka arī šī jēdziena piemērošana šajā lietā varēja izrādīties sarežģīta un radīt grūtības faktu juridiskajā kvalifikācijā, ņemot vērā īpašo
IMG
stāvokli, kas īsumā izklāstīts šī sprieduma 18. punktā.
Tomēr no Tiesas judikatūras izriet – lai gan šādas interpretācijas un piemērošanas grūtības var izskaidrot iestādes, struktūras vai vienības rīcību, ja tiek konstatēts, ka tās ir rīkojušās tā, kā līdzīgos apstākļos būtu rīkojusies ierasti piesardzīga un rūpīga iestāde (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 10. septembris, HTTS/Padome (
C‑123/18 P
,
EU:C:2019:694
,
43.
punkts), tās tomēr nevar pieļaut, ka acīmredzamu rūpības trūkumu varētu uzskatīt par attaisnojamu tādas pārbaudes kontekstā, kāda Komisijai bija jāveic, kā šajā gadījumā attiecībā uz
IMG
stāvokli (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 4. aprīlis, Eiropas Ombuds/Staelen,
C‑337/15 P
,
EU:C:2017:256
,
41.
punkts un tajā minētā judikatūra), it īpaši, ja šis rūpības trūkums nozīmē, ka netiek izskatīti jautājumi, kas ir šīs pārbaudes pamatā, vai tiek izdarīti acīmredzami neatbilstoši, nepareizi, nesaprātīgi vai nepamatoti secinājumi (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2017. gada 4. aprīlis, Eiropas Ombuds/Staelen (
C‑337/15 P
,
EU:C:2017:256
,
104.
–
106.
,
109.
,
112.
,
114.
un
117.
punkts).
Proti, šajā lietā šī sprieduma 190. un 191. punktā minētās iespējamās interpretācijas un piemērošanas grūtības nevar izskaidrot tāda lēmuma pieņemšanu, kuram acīmredzami nav nekāda juridiska un faktiska pamatojuma, kā 2015. gada 8. maija lēmums, attiecībā uz kuru spriedumā C‑183/17 P un C‑184/17 P tika galīgi konstatēts, ka, pirmām kārtām, tajā nav ietverta nekāda juridiska analīze par jēdzienu “starptautiska organizācija” 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu izpratnē un, otrkārt, elementi, uz kuriem tā atsaucās, nebija pietiekami, lai apšaubītu
IMG
kā starptautiskas organizācijas statusu.
No tā izriet, ka ir pierādīts pietiekami būtisks pienākuma ievērot pienācīgu rūpību, kas šajā lietā ir uzlikts Komisijai, pārkāpums.
C.

Par apgalvotajiem zaudējumiem un cēloņsakarību ar konstatēto pārkāpumu
Otrkārt, attiecībā uz nosacījumiem, kuriem ir pakļauta Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās konkrētā gadījumā, kas nav šī sprieduma iepriekšējā punktā konstatētais, ir jāatgādina, ka tie, kā izriet no Tiesas pastāvīgās judikatūras, attiecas, pirmkārt, uz norādītā kaitējuma vai zaudējumu esamību un, otrkārt, uz cēloņsakarības esamību starp Savienības rīcību, kas ir strīda pamatā, un šo kaitējumu vai zaudējumiem (spriedums, 2021. gada 28. oktobris, Vialto Consulting/Komisija,
C‑650/19 P
,
EU:C:2021:879
,
138.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā
IMG
lūdz atlīdzināt morālo un mantisko kaitējumu, kas tai esot nodarīti 2015. gada 8. maija lēmuma dēļ. Kā izriet no šī sprieduma 55. un 185. punkta, Vispārējā tiesa šīs prasības par zaudējumu atlīdzību pamatoti atzina par daļēji nepieņemamām. Šajā tiesvedības stadijā vienīgie strīdīgie prasījumi ir tie, kas attiecas, pirmām kārtām, uz morālo kaitējumu, ko rada aizskārums
IMG
reputācijai, simboliski viena euro apmērā, un, otrām kārtām, mantiskais kaitējums, kas pēc būtības izpaužas kā attiecīgās personas iespējami zaudētas iespējas, ka Komisija tai kā starptautiskai organizācijai, kurai ir uzticēti budžeta izpildes uzdevumi ES budžeta netiešā pārvaldībā, piešķirs jaunus deleģēšanas nolīgumus un ka tā šajā sakarā kā “netiešo izmaksu dotāciju” saņems summu, kas atbilst vienotas likmes procentuālajai daļai no vispārējām administratīvajām izmaksām, kuras var uzskatīt par faktiskajām attiecināmajām izmaksām un finansēt no Savienības līdzekļiem.
Šajā ziņā ir jāatzīmē, pirmkārt, ka saskaņā ar Tiesas iedibināto judikatūru mantiska vai morāla rakstura kaitējumu noteiktās situācijās var uzskatīt par pienācīgi un pietiekami atlīdzinātu, atceļot prettiesisko aktu, kas to radījis (spriedumi, 1987. gada 9. jūlijs, Hochbaum un Rawes/Komisija,
44/85, 77/85, 294/85 un 295/85
,
EU:C:1987:348
,
22.
punkts; 2008. gada 28. februāris, Neirinck/Komisija,
C‑17/07 P
,
EU:C:2008:134
,
98.
punkts; 2013. gada 28.maijs, Abdulrahim/Padome un Komisija,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
,
72.
punkts, kā arī 2017. gada 30. maijs, Safa Nicu Sepahan/Padome,
C‑45/15 P
,
EU:C:2017:402
,
49.
punkts).
Šajā lietā, protams, ir pierādīts, ka tas, ka Komisija ir pieļāvusi pietiekami būtisku tai uzliktā pienākuma ievērot pienācīgu rūpību pārkāpumu, ir radījis
IMG
morālo kaitējumu, kas izpaužas kā tās reputācijas aizskārums, jo tas ir licis šai iestādei pieņemt lēmumu, kurā ir paustas šaubas par šīs vienības kā starptautiskas organizācijas statusu, pamatojoties uz apstākļiem, kas nevar pamatot šādas šaubas nedz tiesību, nedz faktu ziņā. Tostarp
IMG
laikus iesniedza Vispārējā tiesā vairākus dokumentārus pierādījumus, kas pietiekami apliecina šī lēmuma rezonansi attiecīgajās institucionālajās un profesionālajās aprindās Eiropas un valsts līmenī.
Tomēr Tiesa konstatēja minētā lēmuma prettiesiskumu un to atcēla spriedumā C‑183/17 P un C‑184/17 P. Turklāt šī konstatējuma skaidrais formulējums atbilstoši šī sprieduma 197. punktā minētajai judikatūrai ir piemērots, lai nodrošinātu pienācīgu un pietiekamu
IMG
nodarītā morālā kaitējuma atlīdzību, ņemot vērā kontekstu, kādā šis formulējums ir sniegts.
Līdz ar to
IMG
prasījumi par zaudējumu atlīdzību ir jānoraida kā nepamatoti, ciktāl tie attiecas uz morālo kaitējumu, kas izriet no 2015. gada 8. maija lēmuma prettiesiskuma.
Otrkārt, tiesvedība savukārt nav izskatāmā stāvoklī, ciktāl tā attiecas uz mantisko kaitējumu, kuru
IMG
var prasīt atlīdzināt.
Proti, lai gan par
IMG
prasību par zaudējumu atlīdzību Vispārējā tiesā kopumā ir notikušas uz sacīkstes principu balstītas rakstveida un mutvārdu debates, šī tiesa nav analizējusi attiecīgās personas prasījumu pamatotību saistībā ar šo mantisko kaitējumu. Turklāt, pārbaudot lietas materiālus, kas atrodas pirmajā instancē, var secināt, ka Tiesas rīcībā nav visas faktiskās informācijas, kas tai ļautu pietiekami droši veikt sarežģīto faktu vērtējumu, kas ir saistīts ar šo analīzi, it īpaši ņemot vērā gan spriedumā lietā C‑183/17 P un C‑184/17 P, gan šī sprieduma 45. punktā minēto faktu, ka minētais mantiskais kaitējums var būt tikai iespējamā
IMG
zaudētā iespēja, ka tai kā starptautiskai organizācijai tiks uzticēti budžeta izpildes uzdevumi.
Tālab lieta ir jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lemtu par norādītā mantiskā kaitējuma esamību un attiecīgā gadījumā – apmēru, kā arī, ja tas ir pierādīts atbilstoši tiesību normām, par cēloņsakarības esamību starp šo kaitējumu un pietiekami būtisko Komisijai šajā lietā uzliktā pienākuma ievērot pienācīgu rūpību pārkāpumu, kā to galīgi konstatējusi Tiesa šajā spriedumā.
VI.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas apelācijas tiesvedībā piemērojams saskaņā ar šī paša reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā šajā lietā
IMG
spriedums lietā C‑619/20 P ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā lietā saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Savukārt attiecībā uz lietām C‑620/20 P un T‑381/15 RENV ir jāatgādina – lai gan daži
IMG
un Komisijas prasījumi nav apmierināti,
IMG
prasība par zaudējumu atlīdzību ir daļēji jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai. Tālab atbilstoši minētā reglamenta 137. pantam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī paša reglamenta 184. panta 1. punktu, lēmuma par tiesāšanās izdevumiem abās minētajās lietās pieņemšana ir jāatliek.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

1)
Lietas C‑619/20 P un C‑620/20 P apvienot sprieduma taisīšanai.

2)
Apelācijas sūdzību lietā C‑619/20 P noraidīt.

3)
Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2020. gada 9. septembra spriedumu IMG/Komisija (
T‑381/15 RENV
,
EU:T:2020:406
) atcelt, ciktāl ar to kā nepamatota ir noraidīta
International Management Group
(
IMG
) prasība par zaudējumu atlīdzību, kas attiecas uz zaudējumiem, kuri tai esot nodarīti ar šīs iestādes lēmumu turpmāk neslēgt ar to jaunus deleģēšanas nolīgumus netiešajā pārvaldībā, kas ir ietverts šīs iestādes 2015. gada 8. maija vēstulē.

4)
Apelācijas sūdzību lietā C‑620/20 P pārējā daļā noraidīt.

5)
Prasību lietā T‑381/15 RENV noraidīt, ciktāl tā attiecas uz prasību atlīdzināt morālo kaitējumu, kas
International Management Group
(
IMG
)
nodarīts šīs rezolutīvās daļas 3. punktā minētā lēmuma dēļ
.

6)
Lietu T‑381/15 RENV nodot atpakaļ Eiropas Savienības Vispārējai tiesai izskatīšanai, lai tā lemtu par šīs rezolutīvās daļas 3. punktā minēto lūgumu, ciktāl tas attiecas uz
International Management Group
(
IMG
)
norādīto mantisko kaitējumu
.

7)
International Management Group
(
IMG
)
atlīdzina tiesāšanās izdevumus lietā C‑619/20 P
.

8)
Lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu lietā C‑620/20 P un lietā T‑381/15 RENV atlikt.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.