CELEX: 62020CJ0047
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Transports
Vadītāja apliecība
Vadītāja apliecības atņemšana tādas citas dalībvalsts teritorijā, kas nav izdevēja dalībvalsts
Izdevējas dalībvalsts izsniegtas apliecības atjaunošana pēc lēmuma par atņemšanu
Savstarpējas atzīšanas automātiskuma neesamība

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/126/EK (2006. gada 20. decembris) par vadītāju apliecībām (
OV 2006, L 403, 18. lpp.
) 2. panta 1. punktu, 7. panta 3. punkta otro daļu un 11. panta 4. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Vācijas pilsoni F., kurš ir Spānijā izsniegtas vadītāja apliecības turētājs, un
Stadt Karlsruhe
(Karlsrūes pilsēta, Vācija) par Vācijas kompetento iestāžu lēmumu, ar ko viņam ir atteiktas tiesības izmantot savu vadītāja apliecību Vācijas teritorijā.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīvas 2006/126 2. apsvērums ir izteikts šādi:
“Noteikumi par vadītāju apliecībām ir būtiski kopējās transporta politikas elementi, kas palīdz uzlabot ceļu satiksmes drošību un atvieglina tādu personu brīvu pārvietošanos, kuras apmetas uz dzīvi dalībvalstī, kas nav tā pati, kurā izsniegta vadītāja apliecība. Ņemot vērā to, cik svarīgi ir individuāli transportlīdzekļi, tas, ka personai ir vadītāja apliecība, ko pienācīgi atzinusi uzņēmēja dalībvalsts, veicina pārvietošanās un uzņēmējdarbības brīvību. [..]”
Saskaņā ar šīs direktīvas 2. panta 1. punktu “dalībvalstu izsniegtas vadītāju apliecības ir savstarpēji atzītas”.
Minētās direktīvas 7. pantā ir noteikts:
“1.   Vadītāju apliecības izsniedz tikai šādiem pretendentiem:
a)
kas ir izturējuši braukšanas prasmes un stila pārbaudi un teorētisku zināšanu pārbaudi un atbilst medicīniskiem standartiem saskaņā ar II un III pielikumu;
[..]
e)
kam pastāvīgā dzīvesvieta ir dalībvalstī, kura izsniedz vadītāja apliecību, vai kas var pierādīt, ka ir tajā mācījušies vismaz sešus mēnešus.
2.
a)
Sākot no 2013. gada 19. janvār[a], dalībvalstu izsniegtām AM, A1, A2, A, B, B1 un BE kategorijas vadītāju apliecībām administratīvais derīguma termiņš ir 10 gadi.
Dalībvalsts var izvēlēties izsniegt šādas apliecības ar administratīvo derīguma termiņu līdz 15 gadiem.
[..]
3.   Beidzoties vadītāju apliecību administratīvā derīguma termiņam, to atjaunošanai nepieciešami:
a)
C, CE, C1, C1E, D, DE, D1, D1E kategorijas vadītāju apliecībām –apliecinājums, ka joprojām pastāv atbilstība III pielikumā izklāstītajiem minimālajiem fiziskas un garīgas piemērotības standartiem; un
b)
pastāvīga dzīvesvieta tās dalībvalsts teritorijā, kura izsniedz apliecību, vai pierādījums, ka pretendenti tajā ir mācījušies vismaz sešus mēnešus.
Dalībvalstis, atjaunojot [AM,] A, A1, A2, B, B1 un BE kategorijas vadītāju apliecības, prasa pārbaudīt atbilstību transportlīdzekļu vadīšanai vajadzīgajiem minimālajiem fiziskās un garīgās piemērotības standartiem, kas izklāstīti III pielikumā.
[..]
5.   [..]
Neskarot 2. pantu, dalībvalsts, kas izsniedz vadītāja apliecību, ievēro pienācīgu modrību, lai nodrošinātu, ka persona atbilst šā panta 1. punktā izklāstītajām prasībām, un piemēro savus valsts noteikumus, atceļot vai atņemot braukšanas tiesības, ja konstatē, ka vadītāja apliecība ir izsniegta, neievērojot prasības.”
Direktīvas 2006/126 11. pants ir formulēts šādi:
“1.   Ja dalībvalsts izsniegtas derīgas iekšzemes vadītāja apliecības turētājs pārceļas uz pastāvīgu dzīvesvietu citā dalībvalstī, viņš var lūgt savu vadītāja apliecību apmainīt pret līdzvērtīgu vadītāja apliecību. Dalībvalsts, kas veic apmaiņu, pārbauda, kādai kategorijai iesniegtā vadītāja apliecība joprojām ir faktiski derīga.
[..]
4.   Dalībvalsts atsakās izsniegt vadītāja apliecību pretendentam, kura vadītāja apliecība citā dalībvalstī ir ierobežota, atņemta uz laiku vai atņemta pavisam.
Dalībvalsts atsakās atzīt jebkuras vadītāja apliecības derīgumu, ko izdevusi kāda cita dalībvalsts personai, kuras vadītāja apliecība izdevējas valsts teritorijā ir ierobežota, atņemta uz laiku vai atņemta pavisam.
Dalībvalsts var arī atteikties izsniegt vadītāja apliecību pretendentam, kura vadītāja apliecība citā dalībvalstī ir anulēta.
5.   Dublikātu vadītāja apliecībai, kas ir bijusi, piemēram, pazaudēta vai nozagta, var saņemt vienīgi no tās dalībvalsts kompetentām iestādēm, kurā apliecības turētājam ir pastāvīga dzīvesvieta; šīs iestādes izsniedz dublikātu, pamatojoties uz to rīcībā esošo informāciju vai, attiecīgā gadījumā, pierādījumiem no tās dalībvalsts kompetentām iestādēm, kurā izsniegts vadītāja apliecības oriģināls.
[..]”
Saskaņā ar šīs direktīvas 12. panta pirmo daļu:
“Šajā direktīvā “pastāvīga dzīvesvieta” ir vieta, kur persona parasti dzīvo, tas ir, vismaz 185 dienas katrā kalendārajā gadā personīgu un darba saistību dēļ vai, ja personai nav darba saistību, personīgo saistību dēļ, kas liecina par attiecīgās personas ciešu saistību ar vietu, kur tā dzīvo.”
Vācijas tiesības
2010. gada 13. decembra
Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr – Fahrerlaubnis-Verordnung
(Noteikumi par atļauju personām piedalīties ceļu satiksmē;
BGBl
. 2010 I, 1980. lpp.) redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “
FeV
”), 13. pants ir formulēts šādi:
“Lai sagatavotu lēmumus par vadītāja apliecības izsniegšanu vai atjaunošanu vai arī noteiktu ierobežojumus vai nosacījumus, iestāde, kas izsniedz vadītāju apliecības, uzdod:
[..]
2.   iesniegt medicīniski psiholoģiskās ekspertīzes slēdzienu, ja
[..]
c)
ir notikusi transportlīdzekļa vadīšana ceļu satiksmē ar alkohola koncentrāciju asinīs 1,6 vai vairāk promiļu vai ar alkohola koncentrāciju izelpas gaisā 0,8 vai vairāk mg/l,
[..].”
FeV
29. pantā ir noteikts:
“(1)   Ārvalsts vadītāja apliecības turētāji, ciktāl to atļauj piešķirtās tiesības, var vadīt mehāniskos transportlīdzekļus valsts teritorijā, ja viņiem tajā nav pastāvīgas dzīvesvietas 7. panta izpratnē. [..]
[..]
(3)   Tiesības saskaņā ar 1. punktu neattiecas uz ārvalsts vadītāja apliecības turētājiem,
[..]
3.
kuriem vadītāja apliecību valsts teritorijā uz laiku vai pavisam ir atņēmusi tiesa vai arī nekavējoties izpildāmā kārtā vai pavisam ir atņēmusi administratīva iestāde, kuriem vadītāja apliecība ir galīgi atteikta vai kuriem vadītāja apliecība nav atņemta tikai tāpēc, ka viņi starplaikā ir no tās atteikušies.
[..]
[..] [3. punkta] pirmā teikuma 3. un 4. apakšpunktu attiecībā uz [Eiropas Savienības] vai [Eiropas Ekonomikas zonas] vadītāju apliecībām piemēro tikai tad, ja tajā minētie pasākumi ir iekļauti piemērotības transportlīdzekļa vadīšanai reģistrā un nav tikuši dzēsti saskaņā ar [
Straßenverkehrsgesetz
(Ceļu satiksmes likums; turpmāk tekstā – “
StVG
”) 29. pantu.
(4)   Tiesības valsts teritorijā izmantot ārvalsts vadītāja apliecību pēc kāda no lēmumiem saskaņā ar 3. punkta 3. un 4. apakšpunktu pieņemšanas tiek piešķirtas, pamatojoties uz pieteikumu, ja vairs nepastāv atņemšanas iemesli.”
StVG
3. panta 6. punktā ir noteikts:
“Attiecībā uz tiesību piešķiršanu atkal izmantot valsts teritorijā ārvalsts vadītāja apliecību pēc tās iepriekšējas atņemšanas vai atteikšanās no tās personām, kuru pastāvīgā dzīvesvieta ir ārvalstī, pēc analoģijas piemēro noteikumus par jaunas vadītāja apliecības izsniegšanu pēc tās iepriekšējas atņemšanas vai atteikšanās no tās.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
F. ir Vācijas pilsonis. Kopš 1992. gada viņam ir dzīvesvieta Spānijā un vēl viena dzīvesvieta – Karlsrūē (Vācija). No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pēdējā dzīvesvieta tomēr nav pastāvīgā dzīvesvieta
FeV
7. panta un Direktīvas 2006/126 12. panta pirmās daļas izpratnē.
F. Vācijā 1987., 1990., 1995. un 2000. gadā ir ticis notiesāts par transportlīdzekļa vadīšanu alkohola reibumā. Vācijas vadītāja apliecība līdz ar to viņam 1990. gadā tika atņemta. 1992. gada 21. oktobrī Spānijā viņam tika izsniegta vadītāja apliecība, konkrēti, A un B kategorijai.
Pēc tam, kad 2008. gada 12. decembrī F. bija vadījis transportlīdzekli Vācijā alkohola reibumā, viņam ar 2009. gada 20. janvāra izpildes rīkojumu par sodu tika piespriests samaksāt naudas sodu. Ar šo pašu rīkojumu nepiemērotības transportlīdzekļa vadīšanai dēļ viņam arī tika atņemtas tiesības vadīt mehāniskos transportlīdzekļus Vācijā ar savu Spānijas vadītāja apliecību un tika aizliegts četrpadsmit mēnešu ilgā laikposmā pieprasīt jaunu vadītāja apliecību. Visbeidzot viņam tika atņemta vadītāja apliecība, kas bija izsniegta Spānijā 2007. gada 22. oktobrī, un tā tika nosūtīta Spānijas kompetentajām iestādēm. Pēdējās minētās pēc tam šo dokumentu īsā laikā atdeva F. atpakaļ.
Turklāt 2009. gada 23. novembrī, proti, minētajā četrpadsmit mēnešu aizlieguma laikposmā, Spānijas iestādes izsniedza F. jaunu vadītāja apliecību, kuras derīguma termiņš atbilda sākotnējās Spānijas vadītāja apliecības derīguma termiņam. Šī atļauja, kas tika atjaunota 2012., 2014. un 2016. gadā, pašlaik ir derīga līdz 2021. gada 22. oktobrim. Visos izsniegtajos dokumentos norādītais derīguma sākuma datums ir 1992. gada 21. oktobris, proti, datums, kurā tika izsniegta sākotnējā Spānijas vadītāja apliecība.
2014. gada 20. janvārī F. iesniedza Karlsrūes pilsētai pieteikumu, lūdzot atzīt viņa Spānijas vadītāja apliecības derīgumu Vācijas teritorijā. Šis pieteikums tika noraidīts, pamatojoties uz to, ka Vācijā viņam tika atņemta Spānijas vadītāja apliecība par transportlīdzekļa vadīšanu alkohola reibumā, un šis pasākums viņam galīgi liedz iespēju vadīt transportlīdzekli Vācijas teritorijā līdz brīdim, kad tiktu atkal pārbaudīta viņa piemērotība transportlīdzekļa vadīšanai. Vācijas iestādes norādīja, ka, beidzoties viņam noteiktajam aizlieguma laikposmam jaunas vadītāja apliecības pieprasīšanai, viņš Spānijā nebija ieguvis jaunu vadītāja apliecību, kuras derīgums būtu jāatzīst Vācijas iestādēm, bet viņam vienīgi ir izsniegti dokumenti, kuru mērķis ir bijis atjaunot sākotnējo vadītāja apliecību. Karlsrūes pilsēta uzskatīja, ka F. saskaņā ar
FeV
13. panta pirmā teikuma 2. punkta c) apakšpunktu bija pienākums iesniegt medicīniski psiholoģiskās ekspertīzes slēdzienu, lai kliedētu šaubas par viņa piemērotību transportlīdzekļa vadīšanai. Tā kā šāds ekspertīzes slēdziens netika iesniegts, Karlsrūes pilsētas ieskatā saskaņā ar
FeV
11. panta 8. punktu viņu varēja uzskatīt par nepiemērotu transportlīdzekļa vadīšanai. F. iesniegtā sūdzība par šo lēmumu tika noraidīta to pašu iemeslu dēļ.
Tad F. cēla prasību atcelt šo lēmumu, kura gan pirmajā, gan apelācijas instancē tika noraidīta.
Apelācijas tiesas ieskatā
FeV
29. panta 3. punkta pirmā teikuma 3. apakšpunktā, lasot to apvienojumā ar tā 29. panta 3. punkta trešo teikumu, paredzētais izslēgšanas pamats liedz piešķirt vadīšanas tiesības valsts līmenī saskaņā ar
FeV
29. pantu.
Šī tiesa uzskatīja, ka Vācijas iestādes F. pēc transportlīdzekļa vadīšanas alkohola reibumā 2008. gada decembrī atļauju vadīt transportlīdzekli ir atņēmušas galīgi. Šis atņemšanas pasākums, kas neesot ticis dzēsts un kas esot piemērojams arī attiecībā uz pašreizējo F. Spānijas vadītāja apliecību, šī iemesla dēļ joprojām esot iekļauts piemērotības transportlīdzekļa vadīšanai reģistrā. Atbilstoši
FeV
29. panta 4. punktam, lasot to apvienojumā ar
StVG
3. panta 6. punktu, lai F. varētu atkal izmantot savu Spānijas vadītāja apliecību Vācijā, viņam esot jāiesniedz pieteikums atzīt šīs apliecības derīgumu Vācijas iestādē, kas izsniedz vadītāju apliecības.
Apelācijas tiesa uzskatīja, ka ar Direktīvas 2006/126 2. panta 1. punktu F. nav piešķirtas arī tiesības vadīt mehāniskos transportlīdzekļus Vācijā, pamatojoties uz viņa Spānijas vadītāja apliecību. Tas, ka Spānijas iestādes, pirmkārt, atdeva F. atpakaļ sākotnējo vadītāja apliecību neilgi pēc tam, kad Vācijas iestādes to bija atņēmušas, un, otrkārt, 2009. gada 23. novembrī šo vadītāja apliecību aizvietoja, neesot pasākumi, kas pamatotu dalībvalsts iestāžu pienākumu atzīt citas dalībvalsts iestāžu izsniegtas vadītāja apliecības derīgumu. Šie Spānijas iestāžu pasākumi esot veikti ar Vācijas 2009. gada 20. janvāra rīkojumu par sodu F. noteiktajā aizlieguma laikposmā jaunas vadītāja apliecības pieprasīšanai, un neesot skaidrs, vai pirms tiem ir veikta viņa piemērotības transportlīdzekļa vadīšanai pārbaude. Šī tiesa arī precizēja, ka Spānijas iestādes nav izsniegušas F. jaunu vadītāja apliecību, bet esot vienīgi atjaunojušas sākotnējo vadītāja apliecību saskaņā ar Direktīvas 2006/126 7. panta 2. un 3. punktu pēc minētās apliecības derīguma termiņa beigām.
Taču šāda atjaunošana, kā tas izrietot no Direktīvas 2006/126 7. panta 3. punkta pirmās daļas b) apakšpunkta, esot atkarīga tikai no atbilstības nosacījumam par turētāja dzīvesvietu. Tādējādi vadītāja apliecības atjaunošanai esot tāds pats raksturs kā šīs direktīvas 11. panta 5. punktā minētajai vadītāja apliecības aizvietošanai, jo šie abi pasākumi izpaužas tikai kā esošu vadītāja apliecību apstiprinoša jauna dokumenta izsniegšana. Dalībvalstij, kura – kā Spānijas Karaliste – ir nolēmusi periodiskai vadītāja apliecības atjaunošanai izvirzīt prasību veikt veselības pārbaudi, neesot pienākuma konkrētu pazīmju neesamības gadījumā veikt katra vadītāja apliecības turētāja veselības pārbaudi, lai noteiktu, vai joprojām ir izpildīti visi minimālie veselības standarti, kas ir paredzēti Direktīvas 2006/126 III pielikumā. Veselības pārbaudei, kas saistīta ar vecumu, parasti esot jāietver vienīgi redzes, dzirdes un reakcijas spēju, kā arī acīmredzamu veselības traucējumu pārbaude. Tas, ka citas dalībvalstis bez nosacījumiem atzītu vadītāja apliecības derīgumu šādā situācijā, būtu pretrunā mērķim uzlabot ceļu satiksmes drošību.
Minētā apelācijas tiesa noraidīja arī F. lūgumu uzdot iestādei, kas izsniedz vadītāju apliecības, saskaņā ar
FeV
29. panta 4. punktu pieņemt lēmumu atzīt viņa Spānijas vadītāja apliecības derīgumu. Tā uzskatīja, ka šīs atļaujas atņemšanas iemesli nebija beiguši pastāvēt, jo F. nebija iesniedzis medicīniski psiholoģiskās ekspertīzes slēdzienu, kurš bija nepieciešams, ņemot vērā alkohola koncentrāciju asinīs viņa aizturēšanas laikā –2,12 promiles. Tā piebilst, ka Savienības tiesībās piemērojamais samērīguma princips nav pretrunā šādas ekspertīzes prasībai, kura ir paredzēta, ja tādas personas alkohola koncentrācija asinīs, kas vada transportlīdzekli pa publiskiem ceļiem, pārsniedz noteiktu līmeni, ņemot vērā riskus ceļu satiksmes drošībai, kurus rada alkohola lietošana.
F. iesniedza revīzijas sūdzību
Bundesverwaltungsgericht
(Federālā administratīvā tiesa, Vācija), apgalvojot, ka
FeV
29. panta 3. un 4. punkts, ciktāl tie ir saistīti ar Vācijas iestāžu īstenotu lēmuma pieņemšanu par citu dalībvalstu iestāžu izsniegtu vadītāju apliecību atzīšanu, ietver Savienības tiesību aizskārumu. Viņš uzskata, ka tiek patvaļīgi un bez juridiska pamata pieņemts, ka trīs administratīvie akti, ar kuriem Spānijas iestādes ir atjaunojušas viņa vadītāja apliecību, ir nevis akti, ar kuriem ir izsniegta vadītāja apliecība Direktīvas 2006/126 2. panta 1. punkta izpratnē, bet gan 1992. gada 21. oktobrī izsniegtās sākotnējās vadītāja apliecības atjaunojumi. Prasītāja ieskatā pamatojumam, saskaņā ar kuru, atjaunojot vadītāja apliecību, esošs pārkāpums tiek pārnests uz pašreizējo vadītāja apliecību, nav juridiska pamata. Viņš norāda, ka turklāt nav neviena Tiesas sprieduma, kas atbilstu šādai izpratnei. Viņš uzskata, ka tikai Spānijas iestāžu kompetencē ir noteikt, vai viņš atkal ir piemērots transportlīdzekļa vadīšanai. Viņa ieskatā Vācijas iestādēm nav tiesību pārbaudīt šajā ziņā pieņemtos Spānijas iestāžu lēmumus.
Iesniedzējtiesai ir šaubas par to, ciktāl Direktīvas 2006/126 2. panta 1. punktā paredzētais vadītāju apliecību savstarpējas atzīšanas princips ir piemērojams arī pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts veiktas vadītāja apliecības atjaunošanas gadījumā saskaņā ar Direktīvas 2006/126 7. panta 3. punkta otro daļu pēc tam, kad pagaidu uzturēšanās dalībvalsts attiecīgajai personai ir atņēmusi tiesības izmantot savu vadītāja apliecību tās teritorijā transportlīdzekļa vadīšanas alkohola reibumā un no tās izrietošās nepiemērotības transportlīdzekļa vadīšanai dēļ.
Šajos apstākļos
Bundesverwaltungsgericht
(Federālā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvas [2006/126] 2. panta 1. punkta un 11. panta 4. punkta otrās daļas regulējums dalībvalstij, kuras teritorijā citas dalībvalsts izsniegtas A un B kategorijas ES vadītāja apliecības turētājam par transportlīdzekļa vadīšanu alkohola reibumā pirmajā minētajā dalībvalstī it atņemtas tiesības vadīt mehāniskos transportlīdzekļus ar šo vadītāja apliecību, pieļauj atteikt tādas šo kategoriju vadītāja apliecības atzīšanu, kas attiecīgajai personai pēc atņemšanas ir izsniegta otrajā minētajā dalībvalstī atjaunošanas ceļā saskaņā ar Direktīvas [2006/126] 7. panta 3. punkta otro daļu?”
Par prejudiciālo jautājumu
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2006/126 2. panta 1. punkts un 11. panta 4. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tie liedz dalībvalstij – kuras teritorijā citas dalībvalsts izsniegtas A un B kategorijas vadītāja apliecības turētājam ir atņemtas tiesības vadīt transportlīdzekli pārkāpuma dēļ, kas ir noticis pagaidu uzturēšanās laikā šajā teritorijā pēc minētās apliecības izsniegšanas, un no tā izrietošās nepiemērotības transportlīdzekļa vadīšanai dēļ saskaņā ar pirmās dalībvalsts tiesību aktiem – vēlāk atteikties atzīt šīs vadītāja apliecības derīgumu, pēc tam kad saskaņā ar šīs direktīvas 7. panta 3. punktu to ir atjaunojusi dalībvalsts, kurā ir minētās apliecības turētāja pastāvīgā dzīvesvieta šīs direktīvas 12. panta pirmās daļas izpratnē.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Direktīvas 2006/126 2. panta 1. punktā ir paredzēta dalībvalstu izsniegtu vadītāja apliecību savstarpēja atzīšana, neievērojot nekādas formalitātes. Ar šo tiesību normu minētajām dalībvalstīm ir noteikts skaidrs un konkrēts pienākums, kas tām neatstāj nekādu novērtējuma brīvību attiecībā uz pasākumiem, kas ir jāveic, lai to izpildītu (spriedumi, 2015. gada 23. aprīlis, Aykul,
C‑260/13
,
EU:C:2015:257
,
45.
punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2020. gada 28. oktobris, Kreis Heinsberg,
C‑112/19
,
EU:C:2020:864
,
25.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt no Tiesas judikatūras izriet, ka izdevējai dalībvalstij ir jāpārbauda, vai ir izpildīti Savienības tiesībās noteiktie minimālie nosacījumi, it īpaši Direktīvas 2006/126 7. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi par dzīvesvietu un piemērotību transportlīdzekļa vadīšanai, un vai vadītāja apliecības izsniegšana tādējādi ir pamatota (spriedums, 2015. gada 23. aprīlis, Aykul,
C‑260/13
,
EU:C:2015:257
,
46.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Ja dalībvalsts iestādes ir izsniegušas vadītāja apliecību atbilstoši Direktīvas 2006/126 1. panta 1. punktam, citām dalībvalstīm nav tiesību pārbaudīt, vai ir ievēroti šajā direktīvā paredzētie izsniegšanas nosacījumi. Fakts, ka personas turējumā ir dalībvalsts izsniegta vadītāja apliecība, ir jāuzskata par pierādījumu, ka šīs apliecības turētājs ir izpildījis šos nosacījumus dienā, kad tā viņam izsniegta (spriedums, 2015. gada 23. aprīlis, Aykul,
C‑260/13
,
EU:C:2015:257
,
47.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Piedevām, tā kā Direktīvas 2006/126 2. panta 1. punktā nav paredzēts nošķīrums atkarībā no vadītāja apliecības izsniegšanas veida, proti, izsniegšanas pēc Direktīvas 2006/126 7. pantā paredzēto pārbaudījumu izturēšanas vai pēc apmaiņas saskaņā ar šīs direktīvas 11. panta 1. punktu, vai pēc atjaunošanas saskaņā ar minētās direktīvas 7. panta 3. punktu, savstarpējas atzīšanas princips ir saistošs arī attiecībā uz vadītāja apliecībām, kas ir izsniegtas, veicot šādu atjaunošanu, neskarot minētajā direktīvā paredzētos izņēmumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 28. oktobris, Kreis Heinsberg,
C‑112/19
,
EU:C:2020:864
,
26.
punkts).
Tomēr 2015. gada 23. aprīļa sprieduma Aykul (
C‑260/13
,
EU:C:2015:257
) 71. punktā Tiesa atzina, ka Direktīvas 2006/126 2. panta 1. punkts un 11. panta 4. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neliedz dalībvalstij, kuras teritorijā citas dalībvalsts izsniegtas vadītāja apliecības turētājs īslaicīgi uzturas, atteikties atzīt šīs vadītāja apliecības derīgumu tās turētāja izdarīta pārkāpuma dēļ, kas ir noticis šajā teritorijā pēc minētās vadītāja apliecības izsniegšanas un kas saskaņā ar pirmās dalībvalsts likumu var izraisīt nepiemērotību mehānisko transportlīdzekļu vadīšanai.
Tiesa šajā ziņā minētā sprieduma 60. punktā tostarp pauda uzskatu, ka ar Direktīvas 2006/126 11. panta 4. punkta otro daļu dalībvalstij, kura nav citā dalībvalstī iegūtas vadītāja apliecības turētāja pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts, saskaņā ar saviem valsts tiesību aktiem un tāda pārkāpuma dēļ, ko šajā teritorijā ir izdarījis šis turētājs, ir ļauts veikt pasākumus, kuru piemērojamība attiecas tikai uz šo teritoriju un kuru sekas var būt tikai atteikums atzīt šīs apliecības derīgumu šajā teritorijā.
Tā arī uzskatīja, ka šādā situācijā, kurā piemērotība transportlīdzekļa vadīšanai tiek apšaubīta nevis vadītāja apliecības izsniegšanas brīdī, bet pēc pārkāpuma, ko šīs apliecības turētājs ir izdarījis pēc tās izsniegšanas un par ko piemērotais sods ir radījis sekas tikai tās dalībvalsts teritorijā, kurā šis pārkāpums ir izdarīts, minētās dalībvalsts kompetencē ir paredzēt nosacījumus, kas šīs vadītāja apliecības turētājam ir jāizpilda, lai atgūtu tiesības vadīt transportlīdzekli tās teritorijā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 23. aprīlis, Aykul,
C‑260/13
,
EU:C:2015:257
,
73.
un
84.
punkts).
Tiesa tomēr precizēja, ka iesniedzējtiesas ziņā ir izvērtēt, vai attiecīgā dalībvalsts, piemērojot pati savus noteikumus, patiesībā nav bez ierobežojumiem laikā iebildusi pret citas dalībvalsts izsniegtas vadītāja apliecības atzīšanu, un ka šajā nolūkā tai ir jāpārbauda, vai pirmās dalībvalsts tiesību aktos paredzētie nosacījumi saskaņā ar samērīguma principu nepārsniedz to, kas ir piemērots un nepieciešams, lai sasniegtu Direktīvā 2006/126 izvirzīto mērķi uzlabot ceļu satiksmes drošību (spriedums, 2015. gada 23. aprīlis, Aykul,
C‑260/13
,
EU:C:2015:257
,
84.
punkts).
Protams, kā rakstveida apsvērumos ir uzsvērusi Eiropas Komisija, no Tiesas judikatūras arī izriet, ka dalībvalsts citā dalībvalstī izsniegtas vadītāja apliecības derīguma atzīšanu nevar padarīt atkarīgu no nosacījuma, kas pirmās dalībvalsts tiesiskajā regulējumā ir paredzēts attiecībā uz apliecību izsniegšanu, piemēram, medicīniski psiholoģiskās ekspertīzes slēdziena iesniegšana, ja šī apliecība ir izsniegta pēc tam, kad pirmā dalībvalsts ir atņēmusi iepriekšējo vadītāja apliecību, pēc iespējama aizlieguma laikposma jaunas apliecības pieprasīšanai beigām (šajā nozīmē, runājot par Padomes Direktīvu 91/439/EEK (1991. gada 29. jūlijs) par vadītāju apliecībām (
OV 1991, L 237, 1. lpp.
), kas ir aizstāta ar Direktīvu 2006/126, skat. spriedumu, 2009. gada 19. februāris, Schwarz,
C‑321/07
,
EU:C:2009:104
,
91.
punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī, runājot par Direktīvu 2006/126, – spriedumu, 2012. gada 26. aprīlis, Hofmann,
C‑419/10
,
EU:C:2012:240
,
84.
punkts).
Šādā situācijā nepiemērotība transportlīdzekļa vadīšanai, par kuru pirmajā dalībvalstī ir piemērots sods – apliecības atņemšana –, ir atcelta ar otrās dalībvalsts veikto piemērotības pārbaudi, vēlāk izsniedzot vadītāja apliecību. Šajā gadījumā izsniedzējai dalībvalstij, kā norādīts šī sprieduma 27. punktā, ir it īpaši jāpārbauda, vai atbilstoši Direktīvas 2006/126 7. panta 1. punktam kandidāts atbilst minimālajiem fiziskas un garīgas piemērotības transportlīdzekļa vadīšanai standartiem (šajā nozīmē, runājot par Direktīvas 91/439 7. panta 1. punktu, kas atbilst Direktīvas 2006/126 7. panta 1. punktam, skat. spriedumu, 2009. gada 19. februāris, Schwarz,
C‑321/07
,
EU:C:2009:104
,
92.
un
93.
punkts).
Tomēr pamatlietā aplūkoto vadītāja apliecību pēc tam, kad to bija atņēmusi dalībvalsts, kurā tās turētājs bija īslaicīgi uzturējies, viņa pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts Direktīvas 2006/126 12. panta pirmās daļas izpratnē vēlāk neizsniedza, bet gan šī valsts to tikai atjaunoja. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka F. vadītāja apliecība viņam sākotnēji tika izsniegta 1992. gadā un pēc tam, kad Vācijas iestādes to bija atņēmušas, Spānijas iestādes to vairākkārt tikai atjaunoja un ka tā pašlaik ir derīga līdz 2021. gada 22. oktobrim.
Šādā situācijā A un B kategorijas vadītāja apliecības vienkārša atjaunošana, ko saskaņā ar Direktīvas 2006/126 7. panta 3. punktu veic tās turētāja pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts, nevar tikt pielīdzināta jaunas vadītāja apliecības izsniegšanai šīs direktīvas 7. panta 1. punkta izpratnē, jo atjaunošanas un izsniegšanas nosacījumi nav identiski. Kā rakstveida apsvērumos ir norādījusi Komisija, lai varētu veikt šādu pielīdzināšanu, būtu vajadzīgs, ka pagaidu uzturēšanās dalībvalstī konstatētā nepiemērotība mehānisko transportlīdzekļu vadīšanai tiktu dzēsta pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstī notikušās atjaunošanas dēļ.
Šajā ziņā, runājot par AM, A, A1, A2, B, B1 un BE kategorijas vadītāju apliecībām, Direktīvas 2006/126 7. panta 3. punkta pirmajā daļā kā saskaņots minimālais nosacījums vadītāja apliecības atjaunošanai, kad beidzas tās administratīvā derīguma termiņš, ir paredzēta pastāvīgās dzīvesvietas esamība tās dalībvalsts teritorijā, kura izsniedz vadītāja apliecību, vai pierādījums, ka pretendenti tajā ir mācījušies vismaz sešus mēnešus. Lai gan, protams, kā izriet no šīs tiesību normas otrās daļas, dalībvalstis arī šādu atļauju atjaunošanu var padarīt atkarīgu no pārbaudes par atbilstību transportlīdzekļu vadīšanai vajadzīgajiem minimālajiem fiziskās un garīgās piemērotības transportlīdzekļa vadīšanai standartiem, kas izklāstīti minētās direktīvas III pielikumā, ir jākonstatē, ka tā ir tikai dalībvalstīm sniegta rīcības iespēja.
Savukārt, runājot par vadītāju apliecību izsniegšanu, Direktīvas 2006/126 7. panta 1. punktā ir paredzēts, ka vadītāja apliecības var tikt izsniegtas tikai tiem pretendentiem, kuri ne tikai atbilst nosacījumam par pastāvīgo dzīvesvietu izdevējas dalībvalsts teritorijā vai var pierādīt, ka viņi tajā ir mācījušies vismaz sešus mēnešus, bet ir arī izturējuši braukšanas prasmes un stila pārbaudi un teorētisko zināšanu pārbaudi un atbilst medicīniskajiem standartiem atbilstoši šīs direktīvas II un III pielikuma normām. Tādējādi vadītāja apliecības izsniegšana ir atkarīga no pārbaudes par piemērotību transportlīdzekļa vadīšanai atbilstoši minētās direktīvas III pielikuma normām.
Ir jāatgādina – tas, ka saskaņā ar Direktīvu 2006/126 ir noteikts dalībvalstu izsniegto vadītāja apliecību savstarpējas atzīšanas pienākums, ir sekas tam, ka šajā direktīvā ir paredzēti Savienības vadītāja apliecības izsniegšanas minimālie nosacījumi (spriedums, 2019. gada 28. februāris, Meyn,
C‑9/18
,
EU:C:2019:148
,
28.
punkts).
Šajā ziņā, kā izriet it īpaši no šī sprieduma 27. un 28. punktā atgādinātās judikatūras un kā iesniedzējtiesa ir norādījusi lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, Tiesa vairākkārt ir uzsvērusi saikni, kas pastāv starp Savienības tiesībās saskaņotajiem vadītāja apliecības izsniegšanas minimālajiem nosacījumiem, izdevējas dalībvalsts veikto šo nosacījumu pārbaudi un pienākumu citām dalībvalstīm atzīt šīs apliecības derīgumu.
Tā kā saskaņā ar Direktīvas 2006/126 7. panta 3. punkta otro daļu dalībvalstīm, atjaunojot AM, A, A1, A2, B, B1 un BE kategorijas vadītāju apliecības, nav pienākuma pārbaudīt atbilstību transportlīdzekļu vadīšanai vajadzīgajiem minimālajiem fiziskās un garīgās piemērotības standartiem, kas izklāstīti III pielikumā, dalībvalsts – kuras teritorijā tādas šo kategoriju vadītāja apliecības turētājs, kas ir tikusi vienīgi atjaunota, vēlas vadīt transportlīdzekli pēc tam, kad saistībā ar šajā teritorijā izdarītu ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumu tiesības tajā vadīt transportlīdzekli viņam ir atņemtas, – Direktīvas 2006/126 11. panta 4. punkta otrajā daļā paredzētā izņēmuma ietvaros, un tādējādi atkāpjoties no šī sprieduma 29. punktā minētā apliecību savstarpējas atzīšanas principa, var atteikties atzīt šīs apliecības derīgumu, ja pēc iespējama aizlieguma laikposma jaunas apliecības pieprasīšanai beigām nav izpildīti valsts tiesībās paredzētie nosacījumi, lai atgūtu tiesības vadīt transportlīdzekli minētajā teritorijā.
Šādos apstākļos Direktīvā 2006/126 paredzētais pienākums dalībvalstīm savstarpēji atzīt citu dalībvalstu izsniegtu AM, A, A1, A2, B, B1 un BE kategorijas vadītāju apliecību derīgumu nevar pēc savas ierosmes tikt attiecināts uz šo vadītāju apliecību atjaunojumiem, jo atjaunošanas nosacījumi dalībvalstīs var atšķirties.
Lai gan šāds savstarpējās atzīšanas pienākums nevar būt atkarīgs no tā, vai dalībvalsts, kuras teritorijā īslaicīgi uzturas citā dalībvalstī izsniegtas un atjaunotas vadītāja apliecības turētājs, pārbauda nosacījumus, ar kādiem šī vadītāja apliecība ir atjaunota, tomēr vadītāja apliecības turētājam – kurš pēc iespējama aizlieguma laikposma jaunas apliecības pieprasīšanai beigām vēlas, lai viņam atkal būtu tiesības vadīt transportlīdzekli pirmajā dalībvalstī, – būtu jābūt atļautam pēdējās minētās valsts iestādēm sniegt pierādījumu, ka, atjaunojot apliecību viņa pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstī, viņa piemērotība transportlīdzekļa vadīšanai ir pārbaudīta atbilstoši Direktīvas 2006/126 III pielikuma normām un ka tādējādi saskaņā ar šī sprieduma 35. punktā minēto judikatūru pirmās dalībvalsts konstatētā nepiemērotība transportlīdzekļa vadīšanai šīs atjaunošanas dēļ ir atcelta, tomēr ar nosacījumu, ka šīs pārbaudes priekšmets atbilst tās pārbaudes priekšmetam, ko ir uzdots veikt pirmās dalībvalsts tiesiskajā regulējumā.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Direktīvas 2006/126 2. panta 1. punkts un 11. panta 4. punkta otrā daļa principā neliedz dalībvalsts iestādēm tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā atteikties atzīt tādas A un B kategorijas vadītāja apliecības derīgumu, kura citā dalībvalstī ir tikai atjaunota saskaņā ar Direktīvas 2006/126 7. panta 3. punktu, un šīs pirmās dalībvalsts kompetencē tādējādi ir fiksēt nosacījumus, kas šīs vadītāja apliecības turētājam ir jāizpilda, lai atgūtu tiesības vadīt transportlīdzekli tās teritorijā.
Šajā ziņā ir jākonstatē – pieļaujot to, ka šādā situācijā dalībvalsts iestādes ceļu satiksmes noteikumu pārkāpuma dēļ, kas ir izdarīts tās teritorijā, izvirza zināmus nosacījumus citā dalībvalstī izsniegtas un atjaunotas vadītāja apliecības derīguma atzīšanai, var tikt samazināts ceļu satiksmes negadījumu rašanās risks un tādējādi tiek nodrošināta atbilstība Direktīvā 2006/126 izvirzītajam mērķim uzlabot ceļu satiksmes drošību, kā ir atgādināts tās 2. apsvērumā.
Tomēr iesniedzējtiesas ziņā ir pārbaudīt, vai atbilstoši samērīguma principam pirmās dalībvalsts tiesību aktos paredzētie noteikumi, kuros ir fiksēti nosacījumi, kas ir jāizpilda vadītāja apliecības turētājam – kam pārkāpuma dēļ ir atņemtas tiesības vadīt transportlīdzekli tās teritorijā, kurā viņš ir īslaicīgi uzturējies –, lai atgūtu tiesības vadīt transportlīdzekli minētajā teritorijā, nepārsniedz to, kas ir piemērots un nepieciešams, lai sasniegtu Direktīvā 2006/126 izvirzīto mērķi uzlabot ceļu satiksmes drošību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 23. aprīlis, Aykul,
C‑260/13
,
EU:C:2015:257
,
78.
punkts), bet tas tā būtu it īpaši gadījumā, ja tās iebilstu pret to, ka šim turētājam tiek dota iespēja sniegt pierādījumu, ka viņa piemērotība transportlīdzekļa vadīšanai pēc iespējama aizlieguma laikposma jaunas apliecības pieprasīšanai beigām, atjaunojot šo apliecību viņa pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstī, ir pārbaudīta atbilstoši Direktīvas 2006/126 III pielikuma normām un ka šī pārbaude atbilst tai, ko ir uzdots veikt pirmās dalībvalsts tiesiskajā regulējumā.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2006/126 2. panta 1. punkts un 11. panta 4. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neliedz dalībvalstij – kuras teritorijā citas dalībvalsts izsniegtas A un B kategorijas vadītāja apliecības turētājam ir atņemtas tiesības vadīt transportlīdzekli pārkāpuma dēļ, kas ir noticis pagaidu uzturēšanās laikā šajā teritorijā pēc minētās apliecības izsniegšanas, – vēlāk atteikties atzīt šīs vadītāja apliecības derīgumu, pēc tam kad saskaņā ar šīs direktīvas 7. panta 3. punktu to ir atjaunojusi dalībvalsts, kurā ir minētās apliecības turētāja pastāvīgā dzīvesvieta šīs direktīvas 12. panta pirmās daļas izpratnē. Tomēr iesniedzējtiesas ziņā ir pārbaudīt, vai atbilstoši samērīguma principam pirmās dalībvalsts tiesību aktos paredzētie noteikumi, kuros ir fiksēti nosacījumi, kas ir jāizpilda vadītāja apliecības turētājam – kam pārkāpuma dēļ ir atņemtas tiesības vadīt transportlīdzekli tās teritorijā, kurā viņš ir īslaicīgi uzturējies –, lai atgūtu tiesības vadīt transportlīdzekli minētajā teritorijā, nepārsniedz to, kas ir piemērots un nepieciešams, lai sasniegtu Direktīvā 2006/126 izvirzīto mērķi uzlabot ceļu satiksmes drošību.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/126/EK (2006. gada 20. decembris) par vadītāju apliecībām 2. panta 1. punkts un 11. panta 4. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neliedz dalībvalstij – kuras teritorijā citas dalībvalsts izsniegtas A un B kategorijas vadītāja apliecības turētājam ir atņemtas tiesības vadīt transportlīdzekli pārkāpuma dēļ, kas ir noticis pagaidu uzturēšanās laikā šajā teritorijā pēc minētās apliecības izsniegšanas, – vēlāk atteikties atzīt šīs vadītāja apliecības derīgumu, pēc tam kad saskaņā ar šīs direktīvas 7. panta 3. punktu to ir atjaunojusi dalībvalsts, kurā ir minētās apliecības turētāja pastāvīgā dzīvesvieta šīs direktīvas 12. panta pirmās daļas izpratnē. Tomēr iesniedzējtiesas ziņā ir pārbaudīt, vai atbilstoši samērīguma principam pirmās dalībvalsts tiesību aktos paredzētie noteikumi, kuros ir fiksēti nosacījumi, kas ir jāizpilda vadītāja apliecības turētājam – kam pārkāpuma dēļ ir atņemtas tiesības vadīt transportlīdzekli tās teritorijā, kurā viņš ir īslaicīgi uzturējies –, lai atgūtu tiesības vadīt transportlīdzekli minētajā teritorijā, nepārsniedz to, kas ir piemērots un nepieciešams, lai sasniegtu Direktīvā 2006/126 izvirzīto mērķi uzlabot ceļu satiksmes drošību.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.