CELEX: 62017CJ0530
Odvolanie
Reštriktívne opatrenia prijaté s ohľadom na situáciu na Ukrajine
Zmrazenie finančných prostriedkov a ekonomických zdrojov
Zoznam osôb, subjektov a orgánov, na ktoré sa uplatňuje zmrazenie finančných prostriedkov a ekonomických zdrojov
Zaradenie mena odvolateľa
Rozhodnutie orgánu tretieho štátu
Povinnosť Rady overiť, či toto rozhodnutie bolo prijaté pri rešpektovaní práva na obhajobu a práva na účinnú súdnu ochranu

Svojím odvolaním sa Mykola Janovyč Azarov domáha zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie zo 7. júla 2017, Azarov/Rada (T‑215/15, ďalej len „napadnutý rozsudok“,
EU:T:2017:479
), ktorým Všeobecný súd zamietol jeho žalobu smerujúcu k zrušeniu rozhodnutia Rady (SZBP) 2015/364 z 5. marca 2015, ktorým sa mení rozhodnutie 2014/119/SZBP o reštriktívnych opatreniach voči určitým osobám, subjektom a orgánom s ohľadom na situáciu na Ukrajine (
Ú. v. EÚ L 62, 2015, s. 25
), a vykonávacieho nariadenia Rady (EÚ) 2015/357 z 5. marca 2015, ktorým sa vykonáva nariadenie (EÚ) č. 208/2014 o reštriktívnych opatreniach voči určitým osobám, subjektom a orgánom s ohľadom na situáciu na Ukrajine (
Ú. v. EÚ L 62, 2015, s. 1
), v rozsahu, v akom sa ho tieto akty týkajú (ďalej len „napadnuté akty“).
Okolnosti predchádzajúce sporu
Dňa 5. marca 2014 prijala Rada rozhodnutie 2014/119/SZBP o reštriktívnych opatreniach voči určitým osobám, subjektom a orgánom s ohľadom na situáciu na Ukrajine (
Ú. v. EÚ L 66, 2014, s. 26
). Podľa článku 1 ods. 1 a 2 tohto rozhodnutia:
„1.   Zmrazujú sa všetky finančné prostriedky a hospodárske zdroje, ktoré patria osobám identifikovaným ako osoby zodpovedné za spreneveru ukrajinských štátnych finančných prostriedkov a osobám zodpovedným za porušovanie ľudských práv na Ukrajine, a fyzickým alebo právnickým osobám, subjektom alebo orgánom, ktoré sú s nimi spriaznené, uvedeným v prílohe, ako aj všetky finančné prostriedky a hospodárske zdroje, ktoré sú vo vlastníctve takýchto osôb, subjektov alebo orgánov, v ich držbe alebo pod ich kontrolou.
2.   Fyzickým alebo právnickým osobám, subjektom alebo orgánom uvedeným v prílohe sa priamo ani nepriamo nesprístupnia žiadne finančné prostriedky ani hospodárske zdroje, a to ani v ich prospech.“
V ten istý deň, t. j. 5. marca 2014, prijala Rada nariadenie (EÚ) č. 208/2014 o reštriktívnych opatreniach voči určitým osobám, subjektom a orgánom s ohľadom na situáciu na Ukrajine (
Ú. v. EÚ L 66, 2014, s. 1
), ktorým sa v rámci Európskej únie vykonávajú reštriktívne opatrenia stanovené v rozhodnutí 2014/119.
Podľa článku 2 ods. 1 tohto nariadenia:
„Zmrazujú sa všetky finančné prostriedky a hospodárske zdroje, ktoré patria akejkoľvek fyzickej alebo právnickej osobe, subjektu alebo orgánu uvedeným v prílohe I, alebo ktoré sú vo vlastníctve takýchto osôb, subjektov alebo orgánov, v ich držbe alebo pod ich kontrolou.“
Článok 3 ods. 1 uvedeného nariadenia stanovuje:
„Príloha I zahŕňa zoznam osôb, ktoré boli v súlade s článkom 1 rozhodnutia 2014/119/SZBP označené ako zodpovedné za spreneveru ukrajinských štátnych finančných prostriedkov a osôb zodpovedných za porušovanie ľudských práv na Ukrajine a fyzických a právnických osôb, subjektov alebo orgánov, ktoré sú s nimi spriaznené.“
Odvolateľ, označený za „predsedu vlády Ukrajiny do januára 2014“, bol zaradený do zoznamov osôb, subjektov a orgánov, ktorých finančné prostriedky a ekonomické zdroje sa zmrazujú, ktoré sú uvedené v prílohe rozhodnutia 2014/119 a v prílohe I nariadenia č. 208/2014. Dôvody jeho zaradenia do týchto zoznamov boli rovnaké a zneli takto:
„Osoba, proti ktorej sa na Ukrajine vedie vyšetrovanie pre účasť na trestných činoch v súvislosti so spreneverou ukrajinských štátnych finančných prostriedkov a ich protiprávny prevod mimo Ukrajinu“.
Rozhodnutím (SZBP) 2015/143 z 29. januára 2015, ktorým sa mení rozhodnutie 2014/119/SZBP o reštriktívnych opatreniach voči určitým osobám, subjektom a orgánom s ohľadom na situáciu na Ukrajine (
Ú. v. EÚ L 24, 2015, s. 16
), Rada zmenila znenie článku 1 ods. 1 tohto posledného uvedeného rozhodnutia takto:
„Zmrazujú sa všetky finančné prostriedky a hospodárske zdroje, ktoré patria osobám identifikovaným ako osoby zodpovedné za spreneveru ukrajinských štátnych finančných prostriedkov a osoby zodpovedné za porušovanie ľudských práv na Ukrajine, a fyzickým alebo právnickým osobám, subjektom alebo orgánom, ktoré sú s nimi spriaznené, uvedeným v prílohe, ako aj všetky finančné prostriedky a hospodárske zdroje, ktoré sú vo vlastníctve takýchto osôb, subjektov alebo orgánov, v ich držbe alebo pod ich kontrolou.
Na účely tohto rozhodnutia patria medzi osoby identifikované ako osoby zodpovedné za spreneveru ukrajinských štátnych finančných prostriedkov osoby, proti ktorým vedú ukrajinské orgány vyšetrovanie z dôvodu:
a)
sprenevery ukrajinských verejných finančných prostriedkov alebo aktív alebo spolupáchateľstva pri takejto sprenevere, alebo
b)
zneužívania právomoci verejného činiteľa s cieľom získať pre seba alebo tretiu stranu neoprávnenú výhodu a tým spôsobiť škodu, pokiaľ ide o ukrajinské verejné finančné prostriedky alebo aktíva, alebo spolupáchateľstva pri takomto zneužívaní.“
Nariadením (EÚ) 2015/138 z 29. januára 2015, ktorým sa mení nariadenie (EÚ) č. 208/2014 o reštriktívnych opatreniach voči určitým osobám, subjektom a orgánom s ohľadom na situáciu na Ukrajine (
Ú. v. EÚ L 24, 2015, s. 1
), Rada zmenila znenie článku 3 tohto posledného uvedeného nariadenia podobným spôsobom.
Prostredníctvom napadnutých aktov Rada po preskúmaní ponechala meno odvolateľa na týchto zoznamoch a predĺžila tak uplatňovanie reštriktívnych opatrení, ktoré boli voči nemu prijaté, do 6. marca 2016, z týchto dôvodov:
„Osoba, voči ktorej ukrajinské orgány vedú trestné konanie za spreneveru verejných finančných prostriedkov alebo aktív.“
Konanie na Všeobecnom súde a napadnutý rozsudok
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 29. apríla 2015 odvolateľ podal žalobu o neplatnosť napadnutých aktov, pričom uviedol päť žalobných dôvodov, z ktorých prvý je založený na porušení povinnosti odôvodnenia, druhý na porušení jeho základných práv, tretí na zneužití právomoci, štvrtý na porušení zásady riadnej správy vecí verejných a piaty na zjavne nesprávnom posúdení.
Všeobecný súd zamietol každý z týchto žalobných dôvodov a v dôsledku toho zamietol žalobu v celom jej rozsahu.
Konanie pred Súdnym dvorom a návrhy účastníkov konania
Odvolateľ navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnutý rozsudok,
–
sám s konečnou platnosťou rozhodol v spore tak, že zruší sporné akty v rozsahu, v akom sa ho týkajú, a zaviaže Radu na náhradu trov konania, ktoré vznikli v konaniach pred Súdnym dvorom a Všeobecným súdom,
–
subsidiárne vrátil vec na rozhodnutie Všeobecnému súdu s tým, že bude viazaný právnym posúdením Súdneho dvora a o trovách konania sa rozhodne neskôr.
Rada navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie,
–
subsidiárne zamietol žalobu a
–
zaviazal odvolateľa na náhradu trov celého konania.
O odvolaní
Na podporu svojho odvolania uvádza odvolateľ päť odvolacích dôvodov. Vo svojom prvom odvolacom dôvode Všeobecnému súdu vytýka, že porušil článok 296 ZFEÚ a článok 41 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“). Vo svojom druhom odvolacom dôvode, ktorý sa delí na štyri časti, tvrdí, že Všeobecný súd dospel k nesprávnemu záveru, že nedošlo k narušeniu jeho základných práv. Vo svojom treťom odvolacom dôvode Všeobecnému súdu vytýka, že dospel k záveru, že sa Rada nedopustila zneužitia právomoci. Štvrtý odvolací dôvod je založený na porušení článku 41 Charty. Napokon vo svojom piatom odvolacom dôvode, ktorý sa delí na šesť častí, odvolateľ tvrdí, že Všeobecný súd nesprávne usúdil, že sa Rada prijatím napadnutých aktov nedopustila zjavne nesprávneho posúdenia.
Najskôr treba preskúmať tretiu časť piateho odvolacieho dôvodu.
Tvrdenia účastníkov konania
Odvolateľ tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 166 a nasl. napadnutého rozsudku usúdil, že rozsudok Všeobecného súdu zo 16. októbra 2014, LTTE/Rada (
T‑208/11 a T‑508/11
,
EU:T:2014:885
), ktorý bol predmetom odvolania a podľa ktorého Rade prináleží, aby predtým, ako založí svoje rozhodnutie na rozhodnutí orgánu tretieho štátu, overila, či relevantná právna úprava tohto štátu zabezpečuje ochranu práva na obhajobu a práva na účinnú súdnu ochranu, ktorá je rovnocenná s ochranou zabezpečenou na úrovni Únie, nemožno uplatniť v prejednávanej veci z dôvodu, že napadnuté akty sa svojím znením a svojím účelom odlišujú od aktov, o ktoré išlo vo veci, v ktorej bol vydaný tento rozsudok.
V tejto súvislosti odvolateľ uvádza, že rozdiely medzi týmito dvomi kategóriami aktov nie sú zásadné a odvoláva sa na rozsudok Súdneho dvora z 26. júla 2017, Rada/LTTE (
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
), ktorý bol medzičasom vyhlásený. Na jednej strane tvrdí, že prijatie reštriktívnych opatrení voči nemu bolo podmienené existenciou rozhodnutia príslušného orgánu, na základe ktorého ho Rada môže označiť za zodpovedného za spreneveru finančných prostriedkov. Požiadavky stanovené Súdnym dvorom sa teda uplatňujú na toto kritérium na zaradenie do zoznamu, ktoré je formulované širšie než kritérium, ktoré sa skúmalo vo veci, v ktorej bol vydaný tento rozsudok. Na druhej strane argumentácia Všeobecného súdu, podľa ktorej boj proti terorizmu, o ktorý ide v uvedených rozsudkoch, nevyhnutne nespadá do rámca spolupráce s tretím štátom, ktorý sa Rada rozhodla podporiť – ako to je v prejednávanej veci – je takisto nesprávna.
V odpovedi Rada tvrdí, že tretia časť piateho odvolacieho dôvodu je nedôvodná. Domnieva sa – ako Všeobecný súd rozhodol v napadnutom rozsudku –, že existuje zásadný rozdiel medzi modelom reštriktívnych opatrení, o ktoré ide vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 26. júla 2017, Rada/LTTE (
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
), a modelom, o ktorý ide v prejednávanej veci, v súvislosti s ich znením a ich systematikou, ako aj s účelmi a všeobecnými podmienkami, na ktorých sú založené. Konkrétne politické rozhodnutie Únie podporiť ukrajinský režim, predovšetkým jeho reformy na posilnenie právneho štátu na Ukrajine, predstavuje relevantnú skutočnosť, keďže Súdny dvor v rozsudku z 19. októbra 2017, Janukovyč/Rada (
C‑598/16 P
, neuverejnený,
EU:C:2017:786
, bod
), totiž uviedol, že reštriktívne opatrenia na boj proti sprenevere verejných finančných prostriedkov v tejto krajine spadajú do rámca politiky podpory tretieho štátu zameranej na podporu tak ekonomickej, ako aj politickej stability tohto štátu.
Rada dodáva, že záver, ktorý Súdny dvor vyvodil v bodoch 64 a 75 tohto rozsudku, možno v prejednávanej veci uplatniť, a to vzhľadom na skutkové zistenia vykonané Všeobecným súdom v bodoch 175 a 176 napadnutého rozsudku, ktoré nepodliehajú preskúmaniu Súdnym dvorom a z ktorých vyplýva, že skutočnosti uvedené odvolateľom neboli dostatočné na to, aby preukázali, že jeho osobitnú situáciu ovplyvnili problémy, na ktoré poukazuje v súvislosti s ukrajinským právnym systémom.
Posúdenie Súdnym dvorom
Podľa judikatúry Súdneho dvora platí, že súdy Únie majú pri preskúmaní reštriktívnych opatrení v podstate zabezpečiť úplné preskúmanie zákonnosti všetkých aktov Únie z hľadiska základných práv, ktoré tvoria neoddeliteľnú súčasť právneho poriadku Únie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 18. júla 2013, Komisia a i./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P a C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, bod
; z 28. novembra 2013, Rada/Fulmen a Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, bod
, ako aj z 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, bod
).
Medzi týmito základnými právami je uvedené okrem iného rešpektovanie práva na obhajobu a práva na účinnú súdnu ochranu (pozri rozsudky z 28. novembra 2013, Rada/Fulmen a Mahmoudian,
C‑280/12 P
, Zb.,
EU:C:2013:775
, bod
a citovanú judikatúru, ako aj z 28. novembra 2013Rada/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, bod
).
Ako Všeobecný súd správne pripomenul v bode 136 napadnutého rozsudku, účinnosť súdneho preskúmania zaručená článkom 47 Charty vyžaduje, aby sa súd Únie pri preskúmaní zákonnosti dôvodov, o ktoré sa opiera rozhodnutie zaradiť meno určitej osoby do zoznamu osôb, na ktoré sa vzťahujú reštriktívne opatrenia, alebo ho tam ponechať, uistil o tom, či sa toto rozhodnutie, ktoré má, pokiaľ ide o túto osobu, individuálny dosah, opiera o dostatočne silný skutkový základ. To predpokladá overenie skutočností uvádzaných v zhrnutí dôvodov, o ktoré sa uvedené rozhodnutie opiera, tak, aby súdne preskúmanie nebolo obmedzené len na abstraktné posúdenie pravdepodobnosti uvádzaných dôvodov, ale aby sa týkalo otázky, či sú tieto dôvody, alebo aspoň jeden z nich, ktorý je sám osebe dostatočný na odôvodnenie tohto rozhodnutia, podložené (rozsudky z 18. júla 2013Komisia a i./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P a C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, bod
; z 18. júna 2015, Ipatau/Rada,
C‑535/14 P
,
EU:C:2015:407
, bod
, ako aj z 18. februára 2016, Rada/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, bod
).
V prejednávanej veci, ako Všeobecný súd uviedol v bodoch 132 až 134 napadnutého rozsudku, boli reštriktívne opatrenia prijaté voči odvolateľovi zachované prostredníctvom napadnutých aktov na základe kritéria na zaradenie do zoznamu, ktoré je uvedené v článku 1 ods. 1 rozhodnutia 2014/119, zmeneného rozhodnutím 2015/143, a v článku 2 ods. 1 v spojení s článkom 3 ods. 1 nariadenia č. 208/2014, zmeneného nariadením 2015/138. Toto kritérium stanovuje zmrazenie finančných prostriedkov osôb, ktoré boli označené za zodpovedné za spreneveru verejných finančných prostriedkov, vrátane osôb, proti ktorým vedú ukrajinské orgány vyšetrovanie.
V tejto súvislosti z bodov 134, 149 a 150 napadnutého rozsudku vyplýva, že Rada pri prijatí týchto reštriktívnych opatrení vychádzala zo skutočnosti, že proti odvolateľovi viedli „ukrajinské orgány trestné konanie za spreneveru verejných finančných prostriedkov alebo aktív“, ako bolo stanovené v liste z 10. októbra 2014 vydanom ukrajinskými justičnými orgánmi, v ktorom sa uvádza, že tieto orgány začali voči dotknutej osobe vyšetrovanie.
Z toho vyplýva, že zachovanie reštriktívnych opatrení prijatých voči odvolateľovi prostredníctvom napadnutých aktov sa opiera o rozhodnutie orgánu tretieho štátu, ktorý je v tejto súvislosti príslušný začať a viesť trestné vyšetrovanie týkajúce sa trestného činu sprenevery verejných finančných prostriedkov. V tejto súvislosti je irelevantná okolnosť, ktorá je uvedená v bode 169 napadnutého rozsudku, že existencia takéhoto rozhodnutia nepredstavuje kritérium na zaradenie do zoznamu stanovené v článku 1 ods. 1 rozhodnutia 2014/119, zmeneného rozhodnutím 2015/143, ale skutkový základ, z ktorého predmetné reštriktívne opatrenia vychádzajú.
Pokiaľ ide o takéto rozhodnutie, Rade prináleží, aby predtým, ako sa oprie o rozhodnutie orgánu tretieho štátu, overila, či toto rozhodnutie bolo prijaté pri rešpektovaní práva na obhajobu a práva na účinnú súdnu ochranu (rozsudok z 26. júla 2017, Rada//LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, bod
).
Podľa ustálenej judikatúry totiž platí, že Rada je povinná pri prijatí reštriktívnych opatrení rešpektovať základné práva, ktoré sú neoddeliteľnou súčasťou právneho poriadku Únie, medzi ktoré patrí, ako bolo uvedené v bode 21 tohto rozsudku, rešpektovanie práva na obhajobu a práva na účinnú súdnu ochranu (pozri v tomto zmysle rozsudky z 18. júla 2013, Komisia a i./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P a C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, body
a
; z 28. novembra 2013, Rada/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, body
a
, ako aj z 26. júla 2017, Rada/LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, bod
).
V tejto súvislosti požiadavka, aby Rada overila, či rozhodnutia tretích štátoch, na ktorých zakladá zaradenie určitej osoby alebo určitého subjektu do zoznamu osôb a subjektov, ktorých aktíva sa zmrazujú, boli prijaté pri rešpektovaní týchto práv, má za cieľ zabezpečiť, že takéto zaradenie do zoznamu sa uskutoční len na dostatočne pevnom skutkovom základe, a chrániť tak dotknuté osoby a subjekty (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. júla 2017, Rada/LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, bod
).
Súdny dvor takisto konštatoval, že Rada je povinná v zhrnutí dôvodov týkajúcich sa rozhodnutia o zaradení určitej osoby alebo určitého subjektu do zoznamu osôb a subjektov, ktorých aktíva sa zmrazujú, a následných rozhodnutí, uviesť – hoci len stručne – dôvody, pre ktoré sa domnieva, že rozhodnutie tretieho štátu, z ktorého má v úmysle vychádzať, bolo prijaté pri rešpektovaní práva na obhajobu a práva na účinnú súdnu ochranu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. júla 2017, Rada/LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, body
a
).
Na to, aby Rada splnila svoju povinnosť odôvodnenia, jej tak prislúcha uviesť v rozhodnutí ukladajúcom reštriktívne opatrenia, že overila, že rozhodnutie tretieho štátu, na ktorom zakladá tieto opatrenia, bolo prijaté pri rešpektovaní týchto práv (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. júla 2017, Rada/LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, bod
).
V tomto prípade treba uviesť, že Všeobecný súd v bode 167 napadnutého rozsudku konštatoval, že prístup použitý v rozsudku zo 16. októbra 2014, LTTE/Rada (
T‑208/11 a T‑508/11
,
EU:T:2014:885
), nemožno v prejednávanej veci uplatniť.
Všeobecný súd ešte v bode 175 napadnutého rozsudku spresnil, že „prípadný nesúlad medzi ochranou základných práv na Ukrajine a v Únii by mohol mať dosah na zákonnosť [napadnutých aktov] len v prípade, že by sa ukázalo, že politická voľba Rady spočívajúca v podpore nového ukrajinského režimu… je zjavne nesprávna“. Všeobecný súd na to, aby dospel k takému záveru, vychádzal – ako to vyplýva z bodov 173 a 174 napadnutého rozsudku – z judikatúry vyplývajúcej z rozsudku z 21. apríla 2015, Anbouba/Rada (
C‑630/13 P
,
EU:C:2015:247
, bod
), podľa ktorej Súdny dvor priznal normotvorcovi Únie širokú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o vymedzenie všeobecných kritérií na zaradenie do zoznamu, ktoré treba použiť pri uplatňovaní reštriktívnych opatrení.
V tomto odôvodnení došlo k nesprávnemu právnemu posúdeniu.
Rada totiž môže konštatovať, že rozhodnutie o zaradení do zoznamu sa opiera o dostatočne pevný skutkový základ len po tom, čo sama overí, či pri prijatí rozhodnutia dotknutého tretieho štátu, z ktorého má v úmysle vychádzať pri prijatí reštriktívnych opatrení, sa rešpektovalo právo na obhajobu a právo na účinnú súdnu ochranu.
Hoci je v prejednávanej veci pravda, že kritérium na zaradenie do zoznamu stanovené v bode 23 tohto rozsudku umožňuje, aby Rada založila reštriktívne opatrenia na rozhodnutí tretieho štátu, akým je rozhodnutie spomenuté v liste z 10. októbra 2014, ktorý je uvedený v bode 24 tohto rozsudku, nič to nemení na tom, že z povinnosti tejto inštitúcie rešpektovať právo na obhajobu a právo na účinnú súdnu ochranu vyplýva povinnosť zabezpečiť rešpektovanie uvedených práv orgánmi tretieho štátu, ktoré prijali toto rozhodnutie.
Je nepochybné, ako Všeobecný súd uviedol v bode 173 napadnutého rozsudku, že Ukrajina je jedným zo štátov, ktoré pristúpili k Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, ktorý bol podpísaný v Ríme 4. novembra 1950. Hoci okolnosť takejto povahy predpokladá, že Európsky súd pre ľudské práva vykoná preskúmanie základných práv zaručených týmto dohovorom, ktoré v súlade s článkom 6 ods. 3 ZEÚ predstavujú všeobecné zásady práva Únie, nemôže vylúčiť potrebu, aby Rada overila, či rozhodnutie takéhoto tretieho štátu, na ktorom zakladá reštriktívne opatrenia, bolo prijaté pri rešpektovaní základných práv a predovšetkým práva na obhajobu a práva na účinnú súdnu ochranu.
Okolnosť, že uvedená judikatúra je vydaná v súvislosti s reštriktívnymi opatreniami založenými na spoločnej pozícii Rady 2001/931/SZBP z 27. decembra 2001 o uplatňovaní špecifických opatrení na boj s terorizmom (
Ú. v. ES L 344, 2001, s. 93
; Mim. vyd. 18/001, s. 217), ktorá podľa svojho článku 1 ods. 4 výslovne odkazuje na rozhodnutie prijaté príslušným orgánom, nemôže tento záver spochybniť. Rozdiely v znení, v systematike a v účele, ktoré Všeobecný súd v bodoch 168 až 172 napadnutého rozsudku zistil medzi na jednej strane modelom obmedzujúcich opatrení stanoveným v tejto spoločnej pozícii a na druhej strane modelom reštriktívnych opatrení stanoveným v rozhodnutí 2014/119, zmenenom rozhodnutím 2015/143, a v nariadení č. 208/2014, zmenenom nariadením č. 2015/138, totiž nemôžu mať za následok obmedzenie uplatňovania záruk vyplývajúcich z tej istej judikatúry len na reštriktívne opatrenia prijaté v oblasti boja proti terorizmu podľa vzoru uvedenej spoločnej pozície, okrem tých, ktoré nespadajú do rámca spolupráce s treťou krajinou, o ktorej rozhodla Rada na základe politického rozhodnutia.
Pokiaľ ide o úvahu Všeobecného súdu, ktorá je zhrnutá v bode 32 tohto rozsudku, treba dodať, že v prejednávanej veci nejde o vymedzenie všeobecných kritérií na zaradenie do zoznamu, ktoré umožňujú prijatie reštriktívnych opatrení. Naopak v skutočnosti tu ide o rozhodnutie ponechať prostredníctvom napadnutých aktov zmrazenie aktív odvolateľa, ktoré má, pokiaľ ide o neho, individuálny dosah. V súlade s judikatúrou citovanou v bode 22 tohto rozsudku sa pritom súd Únie musí v rámci preskúmania zákonnosti dôvodov, o ktoré opiera takéto rozhodnutie uistiť o tom, že aspoň jeden z týchto dôvodov je dostatočne presný a konkrétny, je podložený a predstavuje sám osebe dostatočný základ pre toto rozhodnutie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. novembra 2013, Rada/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, bod
).
Navyše v prípade pochybností je úlohou príslušného orgánu Únie, aby preukázal opodstatnenosť dôvodov uplatňovaných proti dotknutej osobe, pričom táto osoba nie je povinná predložiť dôkazy o opaku svedčiace o ich neopodstatnenosti (rozsudky z 18. júla 2013, Komisia a i./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P a C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, bod
, ako aj z 28. novembra 2013, Rada/Fulmen a Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, bod
).
Pokiaľ ide o rozsudky z 19. októbra 2017, Janukovyč/Rada (
C‑598/16 P
, neuverejnený,
EU:C:2017:786
), a z 19. októbra 2017, Janukovyč/Rada (
C‑599/16 P
, neuverejnený,
EU:C:2017:785
), na ktoré odkazuje Rada, treba spresniť, že Súdny dvor sa v rámci odvolaní, ktoré viedli k vyhláseniu týchto rozsudkov, nezaoberal otázkou, či sa judikatúra vyplývajúca z rozsudku z 26. júla 2017, Rada/LTTE (
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
), vzťahuje na prípad reštriktívnych opatrení, ktoré boli prijaté s ohľadom na situáciu na Ukrajine. Navyše treba konštatovať, že s ohľadom na judikatúru citovanú v bodoch 27, 28 a 39 tohto rozsudku nemožno z uvedených rozsudkov vyvodiť, že Rada nie je povinná overiť, či rozhodnutie tretieho štátu, z ktorého má v úmysle vychádzať pri prijatí reštriktívnych opatrení, bolo prijaté pri rešpektovaní práva na obhajobu a práva na účinnú súdnu ochranu. Takýto záver je totiž v rozpore s touto ustálenou judikatúrou. Závery, ku ktorým sa dospelo v tých istých rozsudkoch, sú tak vo vzťahu k tomuto odvolaniu irelevantné.
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v rozpore s tým, ako rozhodol Súdny dvor v rozsudku z 26. júla 2017, Rada/LTTE (
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
), konštatoval, že Rada nebola povinná overiť, či rozhodnutie tretieho štátu, z ktorého má v úmysle vychádzať pri prijatí reštriktívnych opatrení, bolo prijaté pri rešpektovaní práva na obhajobu a práva na účinnú súdnu ochranu, takže bolo potrebné zamietnuť žalobný dôvod založený na zjavne nesprávnom posúdení, ktorý bol pred ním vznesený.
Tretej časti piateho odvolacieho dôvodu tak treba vyhovieť a z toho dôvodu zrušiť napadnutý rozsudok v celom jeho rozsahu bez toho, aby bolo potrebné vysloviť sa k ostaným častiam tohto odvolaciemu dôvodu alebo k ostatným odvolacím dôvodom.
O žalobe podanej na Všeobecný súd
V súlade s článkom 61 prvým odsekom Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, ak je odvolanie dôvodné, Súdny dvor zruší rozhodnutie Všeobecného súdu. Súdny dvor môže sám rozhodnúť s konečnou platnosťou vo veci samej, ak to stav konania dovoľuje.
V prejednávanej veci má Súdny dvor k dispozícii informácie potrebné na konečné rozhodnutie o žalobe o neplatnosť sporných aktov, ktorú podal odvolateľ na Všeobecný súd.
V tejto súvislosti z odôvodnenia sporných aktov nijako nevyplýva, že Rada overila, že ukrajinské justičné orgány rešpektovali právo na obhajobu a právo na účinnú súdnu ochranu odvolateľa.
Za týchto podmienok stačí uviesť, že z dôvodov uvedených v bodoch 25 až 30 a 34 až 42 tohto rozsudku je žaloba odôvodnená a je opodstatnené zrušiť sporné akty v rozsahu, v akom sa týkajú odvolateľa.
O trovách
Podľa článku 184 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora ak je odvolanie dôvodné a Súdny dvor sám rozhodne s konečnou platnosťou vo veci samej, potom rozhodne aj o trovách konania.
Podľa článku 138 ods. 1 toho istého rokovacieho poriadku uplatniteľného na konanie o odvolaní na základe článku 184 ods. 1 uvedeného rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Keďže odvolateľ navrhol zaviazať Radu na náhradu trov konania a Rada nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania na oboch stupňoch.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

1.
Rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie zo 7. júla 2017, Azarov/Rada (
T‑215/15
,
EU:T:2017:479
), sa zrušuje.

2.
Rozhodnutie Rady (SZBP) 2015/364 z 5. marca 2015, ktorým sa mení rozhodnutie 2014/119/SZBP o reštriktívnych opatreniach voči určitým osobám, subjektom a orgánom s ohľadom na situáciu na Ukrajine, a vykonávacie nariadenie Rady (EÚ) 2015/357 z 5. marca 2015, ktorým sa vykonáva nariadenie (EÚ) č. 208/2014 o reštriktívnych opatreniach voči určitým osobám, subjektom a orgánom s ohľadom na situáciu na Ukrajine, sa zrušujú v rozsahu, v akom sa týkajú pána Mykolu Janovyča Azarova.

3.
Rada Európskej únie je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vznikli v prvostupňovom konaní, ako aj v tomto odvolacom konaní.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.