CELEX: 62015TJ0175
Yhteinen ulko- ja turvallisuuspolitiikka
Tunisian tilanteen johdosta tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvat rajoittavat toimenpiteet
Toimenpiteet, jotka on kohdistettu valtion varojen väärinkäytöstä vastuussa oleviin henkilöihin ja heitä lähellä oleviin henkilöihin ja yhteisöihin
Varojen jäädyttäminen
Niiden henkilöiden, yhteisöjen ja elinten luettelo, joihin varojen jäädyttäminen kohdistuu
Kantajan nimen säilyttäminen luettelossa
Riittämätön tosiseikkaperusta
Ilmeinen arviointivirhe
Oikeudellinen virhe
Omaisuudensuoja
Hyvän hallinnon periaate
Oikeus oikeudenkäyntiin kohtuullisen ajan kuluessa
Syyttömyysolettama
Tarkistuspyyntö
Vahvistava toimi
Tutkimatta jättäminen

Asian tausta ja asiaa koskevat tosiseikat
Tunisian joulukuun 2010 ja tammikuun 2011 poliittisten tapahtumien seurauksena Euroopan unionin neuvosto antoi 31.1.2011 muun muassa SEU 29 artiklan nojalla päätöksen 2011/72/YUTP Tunisian tilanteen johdosta tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä (
EUVL 2011, L 28, s. 62
).
Päätöksen 2011/72 johdanto-osan ensimmäisessä ja toisessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(1)
Neuvosto on vahvistanut 31 päivänä tammikuuta 2011 täyden solidaarisuutensa ja tukensa Tunisialle ja sen kansalle näiden pyrkimyksissä saada aikaan vakaa demokratia, oikeusvaltio, demokraattinen moniarvoisuus ja täydellinen ihmisoikeuksien ja perusvapauksien kunnioitus.
(2)
Neuvosto on lisäksi päättänyt hyväksyä rajoittavia toimenpiteitä, jotka kohdistetaan Tunisian valtion varojen väärinkäytöstä vastuussa oleviin henkilöihin, jotka näin riistävät Tunisian kansalta talouden ja yhteiskunnan kestävän kehityksen edut ja heikentävät demokratiakehitystä maassa.”
Päätöksen 2011/72 1 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäädytetään kaikki liitteessä lueteltujen Tunisian valtion varojen väärinkäytöstä vastuussa olevien henkilöiden ja heitä lähellä olevien luonnollisten henkilöiden, oikeushenkilöiden ja yhteisöjen hallussa, omistuksessa, hallinnassa tai valvonnassa olevat varat ja taloudelliset resurssit.
2.   Varoja tai taloudellisia resursseja ei saa suoraan tai välillisesti asettaa liitteessä lueteltujen luonnollisten henkilöiden, oikeushenkilöiden tai yhteisöjen saataville tai hyödynnettäviksi.”
Päätöksen 2011/72 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Neuvosto laatii liitteessä olevan luettelon sekä muuttaa sitä jonkin jäsenvaltion tai unionin ulkoasioiden ja turvallisuuspolitiikan korkean edustajan ehdotuksen perusteella.
2.   Neuvosto antaa päätöksensä ja luetteloon merkitsemisen perustelut tiedoksi asianomaiselle henkilölle tai yhteisölle joko suoraan, jos osoite on tiedossa, tai julkaisemalla ilmoituksen ja antaa kyseiselle henkilölle tai yhteisölle mahdollisuuden esittää huomautuksia.
3.   Jos huomautuksia esitetään tai jos esitetään olennaista uutta näyttöä, neuvosto tarkastelee päätöstään uudelleen ja ilmoittaa tästä asianomaiselle henkilölle tai yhteisölle.”
Päätöksen 2011/72 3 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Henkilöiden ja yhteisöjen luetteloon merkitsemisen perusteet sisältyvät liitteeseen.”
Päätöksen 2011/72 5 artiklassa, sellaisena kuin se oli alkuperäisessä versiossaan, säädettiin seuraavaa:
”Tätä päätöstä sovelletaan 12 kuukauden ajan. Se on jatkuvan tarkastelun alainen. Se uusitaan tai sitä muutetaan tarvittaessa, jos neuvosto katsoo, ettei sen tavoitteita ole saavutettu.”
Päätöksen 2011/72 liitteenä alun perin olevassa luettelossa mainittiin ainoastaan Tunisian tasavallan entisen presidentin Zine el‑Abidine Ben Hamda Ben Alin ja hänen puolisonsa Leïla Bent Mohammed Trabelsin nimet.
Neuvosto antoi 4.2.2011 päätöksen 2011/72 2 artiklan 1 kohdan ja SEU 31 artiklan 2 kohdan perusteella täytäntöönpanopäätöksen 2011/79/YUTP päätöksen 2011/72 täytäntöönpanosta (
EUVL 2011, L 31, s. 40
). Tämän täytäntöönpanopäätöksen 1 artiklassa säädettiin, että päätöksen 2011/72 liite korvattiin täytäntöönpanopäätöksen liitteessä olevalla tekstillä. Kyseisessä liitteessä mainittiin 48 luonnollisen henkilön nimet, joiden joukossa ensimmäisellä ja toisella rivillä olivat edellä 7 kohdassa tarkoitettujen kahden henkilön nimet ja 28. rivillä kantajan nimi Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabrouk. Edelleen liitteen 28. rivillä sarakkeessa, jonka otsikko oli ”Henkilötiedot”, todettiin seuraavaa: Tunisialainen, syntynyt Tunisissa 11. maaliskuuta 1972, Jaouida El BEJIn poika, Sirine BEN ALIn puoliso, yrityksen pääjohtaja, asuu osoitteessa 8 rue du Commandant Béjaoui – Carthage – Tunis, kansallisen henkilökortin nro 04766495 haltija”, ja sarakkeessa, jonka otsikko on ”Perusteet”, seuraavaa: ”Tunisian oikeusviranomaiset ovat käynnistäneet kyseiseen henkilöön kohdistuvan tutkinnan, joka koskee kiinteän ja irtaimen omaisuuden hankintaa, pankkitilien avaamista ja varojen säilyttämistä useissa maissa osana rahanpesutoimia.”
Kantajan nimen alkuperäistä merkitsemistä päätöksen 2011/72, sellaisena kuin se on muutettuna täytäntöönpanopäätöksellä 2011/79, liitteeseen jatkettiin peräkkäin 27.1.2012 annetulla neuvoston päätöksellä 2012/50/YUTP (
EUVL 2012, L 27 s. 11
), 31.1.2013 annetulla neuvoston päätöksellä 2013/72/YUTP (
EUVL 2013, L 32, s. 20
) ja 30.1.2014 annetulla neuvoston päätöksellä 2014/49/YUTP (
EUVL 2014, L 28, s. 38
).
Unionin yleisen tuomioistuimen 28.5.2013 asiassa Trabelsi ym. v. neuvosto antaman tuomion (
T‑187/11
,
EU:T:2013:273
), 28.5.2013 asiassa Chiboub v. neuvosto antaman tuomion (
T‑188/11
, ei julkaistu,
EU:T:2013:274
) ja 28.5.2013 asiassa Al Matri v. neuvosto antaman tuomion (
T‑200/11
, ei julkaistu,
EU:T:2013:275
) johdosta neuvosto muutti päätöksen 2011/72, sellaisena kuin se on muutettuna täytäntöönpanopäätöksellä 2011/79, liitteenä olevassa luettelossa mainittujen henkilöiden nimen luetteloon merkitsemisen perusteita. Kantajan nimen luetteloon merkitsemisen perusteita muutettiin päätöksellä 2014/49 seuraavasti: ”Tunisian viranomaiset suorittavat kyseiseen henkilöön kohdistuvaa oikeudellista tutkintaa, joka koskee osallistumista julkisten varojen väärinkäyttöön julkisen viran haltijan toimesta, osallisuutta julkisen viran haltijan aseman väärinkäyttöön tarkoituksena tuottaa perusteetonta hyötyä kolmannelle osapuolelle ja aiheuttaa vahinkoa hallinnolle sekä osallisuutta julkisen viran haltijan vaikutusvallan väärinkäyttöön tarkoituksena tuottaa suoraan tai välillisesti perusteetonta hyötyä kolmannelle osapuolelle.”
Neuvosto ilmoitti kantajalle 12.1.2015 päivätyllä kirjeellä aikomuksestaan jatkaa uudelleen häneen kohdistuvien rajoittavien toimenpiteiden voimassaoloa. Se liitti tähän kirjeeseen Tunisian viranomaisten toimittaman 19.12.2014 päivätyn todistuksen, joka liittyi erääseen Tunisiassa vireillä olevaan kantajaa koskevaan tuomioistuinmenettelyyn. Kantaja esitti huomautuksensa 15.1.2015 päivätyllä kirjeellä ja vaati neuvostoa poistamaan hänet päätöksen 2011/72, sellaisena kuin se on muutettuna päätöksellä 2014/49, liitteenä olevasta luettelosta mainitussa kirjeessä esitetyistä syistä.
Neuvosto antoi 30.1.2015 päätöksen 2011/72 muuttamisesta päätöksen (YUTP) 2015/157 (
EUVL 2015, L 26, s. 29
). Kyseisen päätöksen 1 artiklan 1 kohdassa säädetään, että päätöksen 2011/72 5 artikla korvataan seuraavasti: ”Tätä päätöstä sovelletaan 31 päivään tammikuuta 2016. Se on jatkuvan tarkastelun alainen. Se voidaan uusia tai sitä voidaan muuttaa tarpeen mukaan, jos neuvosto katsoo, ettei sen tavoitteita ole saavutettu.” Kantajan nimi ja nimen luetteloon merkitsemiseen liittyvät perusteet säilytettiin päätöksen 2011/72, sellaisena kuin se on muutettuna päätöksellä 2014/49, liitteenä olevassa luettelossa.
Neuvosto vastasi kantajan 15.1.2015 päivättyihin huomautuksiin 4.2.2015 päivätyllä kirjeellä. Se katsoi kirjeessään esittämistä syistä ennen kaikkea, että kantajaan kohdistetut rajoittavat toimenpiteet oli pidettävä voimassa, ja liitti mainittuun kirjeeseen jäljennöksen päätöksestä 2015/157. Se totesi kuitenkin, että kantajan esittämien huomautusten johdosta, jotka koskivat Tunisiassa vireillä olevan kantajaan kohdistuvan oikeudellisen tutkinnan tilaa, se tarkastelisi näitä rajoittavia toimenpiteitä uudelleen ennen 31.7.2015.
Kantaja esitti huomautuksia 18.2., 29.5. ja 7.9.2015. Neuvosto vastasi näihin huomautuksiin kirjeellä 16.11.2015. Neuvosto hylkäsi ensiksi kantajan 18.2.2015 päivätyssä kirjeessään esittämän pyynnön saada tutustua kantajaa koskevaan asiakirja-aineistoon todeten, että edellä 11 kohdassa mainittu todistus oli perusta, jonka nojalla se oli päättänyt jatkaa kantajaan kohdistettuja rajoittavia toimenpiteitä, ja että sen hallussa ei ollut muita asiakirjoja. Neuvosto totesi toiseksi, että se liittäisi kirjeeseensä otteita kahdesta 11.5.2015 päivätystä asiakirjasta, jotka olivat peräisin Tunisian viranomaisilta ja koskivat kantajaa koskevia tuomioistuinmenettelyjä. Vastattuaan kantajan 29.5.2015 päivätyissä huomautuksissaan esittämiin väitteisiin ja hylättyään hänen esittämänsä kuulemispyynnön neuvosto totesi kolmanneksi, että kantajaan kohdistetut rajoittavat toimenpiteet oli pidettävä voimassa.
Kantaja esitti 30.11.2015 uudelleen huomautuksia, joihin neuvosto vastasi 18.12.2015 päivätyllä kirjeellä. Neuvosto ilmoitti kirjeensä päätteeksi, että se aikoi jatkaa kantajaan kohdistettuja rajoittavia toimenpiteitä ja muuttaa viimeksi mainitun nimen luetteloon merkitsemisen perusteita seuraavasti: ”Tunisian viranomaiset suorittavat kyseiseen henkilöön kohdistuvaa oikeudellista tutkintaa, joka koskee osallisuutta julkisten varojen väärinkäyttöön julkisen viran haltijan toimesta, osallisuutta julkisen viran haltijan aseman väärinkäyttöön tarkoituksena tuottaa perusteetonta hyötyä kolmannelle osapuolelle ja aiheuttaa vahinkoa hallinnolle sekä julkisen viran haltijan painostamista tarkoituksena tuottaa suoraan tai välillisesti perusteetonta hyötyä kolmannelle osapuolelle.” Kantaja esitti 5.1.2016 uusia huomautuksia vastauksena tähän kirjeeseen.
Neuvosto antoi 28.1.2016 päätöksen 2011/72 muuttamisesta päätöksen (YUTP) 2016/119 (
EUVL 2016, L 23, s. 65
), jonka 1 artiklan 1 kohdan nojalla päätöksen 2011/72 voimassaoloa jatkettiin 31.1.2017 saakka. Tämän päätöksen 1 artiklan 2 kohdan nojalla päätöksen liitteellä korvataan päätöksen 2011/72 liite. Kantajan nimi on tämän uuden liitteen rivillä 28. Vastaavien merkitsemisperusteiden sanamuoto on sama kuin se, jonka neuvosto ilmoitti kantajalle 18.12.2015 päivätyssä kirjeessään. Kuten neuvosto ilmoitti kantajalle 29.1.2016 päivätyssä kirjeessään, uusi sanamuoto perustuu Tunisian viranomaisten 20.10.2015 päivättyyn todistukseen, joka on kyseisen kirjeen liitteenä.
Oikeudenkäynti ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti nyt käsiteltävän kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 10.4.2015 toimittamallaan kannekirjelmällä.
Neuvosto toimitti vastineensa 2.7.2015.
Kantaja toimitti vastauksensa 14.9.2015 ja vastaaja 8.1.2016.
Kantaja esitti 25.1.2016 unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 86 artiklan perusteella ensimmäisen kanteen tarkistamista koskevan kirjelmän kannekirjelmän vaatimusten laajentamiseksi koskemaan neuvoston 16.11.2015 tekemää päätöstä, jolla viimeksi mainittu hylkäsi kantajan 29.5.2015 tekemän vaatimuksen nimensä poistamisesta päätöksen 2011/72 liitteenä olevasta luettelosta. Kantaja jätti 4.4.2016 toisen kanteen tarkistamista koskevan kirjelmän, jossa hän vaati kannekirjelmän vaatimusten laajentamista koskemaan päätöstä 2016/119.
Neuvosto esitti 30.3.2016 ensimmäistä kanteen tarkistamista koskevaa kirjelmää koskevia huomautuksia ja 4.5.2016 toista näistä kirjelmistä koskevia huomautuksia.
Koska unionin yleisen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanoa muutettiin, nyt käsiteltävä asia siirrettiin viidennen jaoston käsiteltäväksi 3.10.2016 tehdyllä päätöksellä.
Unionin yleinen tuomioistuin päätti esittelevän tuomarin ehdotuksesta aloittaa oikeudenkäynnin suullisen vaiheen.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 14.12.2016 pidetyssä istunnossa.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
kumoaa päätöksen 2015/157 siltä osin kuin se koskee kantajaa, kumoaa neuvoston 16.11.2015 tekemän päätöksen, jolla se hylkäsi kantajan 29.5.2015 tekemän vaatimuksen nimensä poistamisesta päätöksen 2011/72 liitteenä olevasta luettelosta, sekä kumoaa päätöksen 2016/119 siltä osin kuin se koskee kantajaa
–
velvoittaa neuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Neuvosto vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää kanteen kokonaisuudessaan
–
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
Kannekirjelmän vaatimukset päätöksen 2015/157 kumoamisesta
Kantaja esittää kanteensa tueksi muodollisesti kuusi kanneperustetta. Kantaja väittää ensimmäisessä kanneperusteessaan, että on tehty oikeudellinen virhe, koska Tunisiassa vireillä oleva häneen kohdistuva oikeudellinen tutkinta ei muodosta riittävän vankkaa tosiseikkaperustaa hänen nimensä säilyttämiselle päätöksen 2011/72 liitteessä. Ensimmäisessä kanneperusteessa on kaksi osaa, joista ensimmäisen mukaan neuvosto jätti ottamatta huomioon kantajaa Tunisiassa koskevissa eri tuomioistuinmenettelyissä tapahtuneen suotuisan kehityksen, ja toisen mukaan kyseinen toimielin ei ottanut huomioon sitä, että edellä mainitun oikeudellisen tutkinnan yhteydessä loukattiin periaatetta oikeudesta oikeudenkäyntiin kohtuullisen ajan kuluessa. Toisen kanneperusteen mukaan Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 47 artiklaa on rikottu, koska neuvosto itse loukkasi periaatetta oikeudesta oikeudenkäyntiin kohtuullisen ajan kuluessa. Kantaja väittää kolmannessa kanneperusteessaan, että päätöksellä 2015/157 ei ole kohdetta. Kyseisen kanneperusteen ensimmäisen osan mukaan on tehty ilmeisiä arviointivirheitä siltä osin kuin kyse on Tunisian demokratiaprosessin kehityksestä ja tämän kolmannen maan kansalaisiin, jotka ovat vastuussa valtion varojen väärinkäytöstä, kohdistettavien rajoittavien toimenpiteiden tarpeesta. Kantaja vetoaa toissijaisesti perusteluiden puuttumiseen. Tämän kanneperusteen toisen osan mukaan on tehty oikeudellinen virhe siltä osin kuin neuvosto katsoi, että Tunisian viranomaisten esittämät seikat osoittivat, että kantaan kohdistui syytetoimia. Neljännessä kanneperusteessa on kaksi osaa, joiden mukaan yhtäältä perusoikeuskirjan 48 artiklaa on rikottu ja toisaalta sen 41 artiklan 1 kohtaa on rikottu. Kantaja väittää tämän kanneperusteen ensimmäisessä osassa, että syyttömyysolettamaa on loukattu neuvoston 31.1.2011 päivätyn lehdistötiedotteen vuoksi. Kantaja väittää tämän kanneperusteen toisessa osassa, että hyvän hallinnon periaatetta ja erityisesti oikeutta puolueettomaan kohteluun on loukattu. Kantaja esittää toissijaisesti sen varalta, että edellä mainitut kanneperusteet hylätään, viidennen kanneperusteen, jonka mukaan on tehty ”ilmeinen arviointivirhe”, koska neuvosto ei ole ottanut riittävällä tavalla huomioon päätöksen 2015/157 ”rikosoikeudellista osatekijää”. Kuudennen kanneperusteen mukaan omaisuudensuojaa on loukattu ja perusoikeuskirjan 17 artiklaa on rikottu.
On aluksi todettava, että kolmannen kanneperusteen toinen osa, joka koskee neuvoston virhettä Tunisian viranomaisten toimittamien todisteiden riittävyyden arvioinnissa, liittyy tosiasiallisesti ensimmäiseen kanneperusteeseen. Sen on siis katsottava muodostavan viimeksi mainitun kolmannen osan. Samoin koko neljäs kanneperuste liittyy tosiasiallisesti toiseen kanneperusteeseen siltä osin kuin se koskee kantajan perusoikeuksien loukkaamista päätöksen 2015/157 antamiseen johtaneessa menettelyssä. On siis katsottava, että toinen kanneperuste muodostuu kolmesta osasta, joiden mukaan neuvosto on rikkonut perusoikeuskirjan 47 ja 48 artiklaa ja 41 artiklan 1 kohtaa. Edellä esitetystä seuraa, että viidennen kanneperusteen on katsottava muodostavan neljännen kanneperusteen ja kuudennen kanneperusteen vastaavasti viidennen kanneperusteen.
Ensimmäinen kanneperuste, jonka mukaan neuvosto teki oikeudellisen virheen, kun se katsoi, että Tunisiassa vireillä oleva kantajaan kohdistuva oikeudellinen tutkinta muodosti riittävän tosiseikkaperustan
Kantaja väittää ensimmäisessä kanneperusteessaan ennen kaikkea, että oikeudellinen tutkinta, jonka kohteena hän on Tunisiassa, ei voinut enää päätöksen 2015/157 antamisajankohtana olla perustana neuvoston häneen kohdistamille rajoittaville toimenpiteille. Hänen mukaansa kyseinen toimielin teki oikeudellisen virheen, kun se ei ottanut huomioon hänen tästä aiheesta sen tietoon saattamiaan seikkoja. Kuten kantaja toteaa tämän kanneperusteen johdannossa, hän myöntää, että 5.3.2015 annetun tuomion Ezz ym. v. neuvosto (
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
) 77 ja 84 kohdan mukaan neuvostolla on perusta rajoittavien toimenpiteiden toteuttamiselle yhteisen ulko- ja turvallisuuspolitiikan (YUTP) alalla sen vuoksi, että olemassa on valtion varojen väärinkäyttöä koskeva tuomioistuinmenettely. Hän katsoo kuitenkin, että tämän menettelyn kulku ja sääntöjenvastaisuus ovat merkityksellisiä arvioitaessa kyseessä olevien toimenpiteiden voimassaolon jatkamisen lainmukaisuutta.
Tältä osin on aluksi palautettava mieleen, että 27.2.2014 annetussa tuomiossa Ezz ym. v. neuvosto (
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
), joka pysytettiin valituksesta 5.3.2015 annetulla tuomiolla Ezz ym. v. neuvosto (
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
), omaksuttiin Egyptin tilanteen johdosta määrättävistä tiettyihin henkilöihin, yhteisöihin ja elimiin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä 21.3.2011 annetun neuvoston päätöksen 2011/172/YUTP (
EUVL 2011, L 76, s. 63
) 1 artiklan 1 kohdassa vahvistettujen yleisten periaatteiden laaja tulkinta (tuomio 27.2.2014, Ezz ym. v. neuvosto,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
kohta, pysytetty valituksesta 5.3.2015 annetulla tuomiolla Ezz ym. v. neuvosto,
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
,
,
,
ja
kohta).
On lisäksi muistutettava, että useissa sellaisissa asioissa annetuissa tuomioissa, jotka koskevat neuvoston Tunisian tilanteen johdosta toteuttamien rajoittavien toimenpiteiden kumoamista, unionin yleinen tuomioistuin on soveltanut samaa laajan tulkinnan periaatetta päätöksen 2011/72 1 artiklan 1 kohtaan, jonka sanamuoto on lähes sama kuin päätöksen 2011/172 1 artiklan 1 kohdan sanamuoto (tuomio 14.4.2016, Ben Ali v. neuvosto,
T‑200/14,
ei julkaistu,
EU:T:2016:216
,
kohta; tuomio 30.6.2016, CW v. neuvosto,
T‑224/14
, ei julkaistu,
EU:T:2016:375
,
kohta; tuomio 30.6.2016, Al Matri v. neuvosto,
T‑545/13
, ei julkaistu,
EU:T:2016:376
,
kohta ja tuomio 30.6.2016, CW v. neuvosto,
T‑516/13
, ei julkaistu,
EU:T:2016:377
,
kohta).
Kuten päätöksen 2011/72 1 artiklan 1 kohdasta ilmenee, päätöksen tarkoituksena on päätöksen liitteessä lueteltujen Tunisian valtion varojen väärinkäytöstä vastuussa olevien henkilöiden ja heitä lähellä olevien henkilöiden varojen jäädyttäminen. Koska tämä valtion varojen väärinkäyttö estää Tunisian julkisten laitosten ja niistä riippuvien elinten toimintaa, ne ”riistävät” tämän päätöksen johdanto-osan toisen perustelukappaleen mukaan ”Tunisian kansalta talouden ja yhteiskunnan kestävän kehityksen edut ja heikentävät demokratiakehitystä maassa”.
Lisäksi oikeuskäytännön mukaan päätöksen 2011/72 1 artiklan 1 kohdasta, kun se luetaan päätöksen johdanto-osan ensimmäisen ja toisen perustelukappaleen valossa, seuraa, että kyseisen päätöksen mukaisen varojen jäädyttämisen tarkoituksena ei ole rangaista asianomaisia henkilöitä moitittavasta toiminnasta eikä saada heitä pakkoa käyttäen luopumaan tällaisesta toiminnasta. Tämän varojen jäädyttämisen ainoana tavoitteena on auttaa Tunisian viranomaisia tunnistamaan tapahtunut valtion varojen väärinkäyttö ja varmistaa näille viranomaisille mahdollisuus väärinkäytettyjen varojen takaisinsaamiseen. Se on siis luonteeltaan puhtaasti turvaava toimenpide eikä siihen liity mitään rikosoikeudellista vivahdetta (tuomio 14.4.2016, Ben Ali v. neuvosto,
T‑200/14
, ei julkaistu,
EU:T:2016:216
,
ja
kohta; tuomio 30.6.2016, Al Matri v. neuvosto
T‑545/13
, ei julkaistu,
EU:T:2016:376
,
ja
kohta; ks. myös vastaavasti ja analogisesti tuomio 27.2.2014, Ezz ym. v. neuvosto,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
,
ja
kohta).
Kun erityisesti otetaan huomioon päätöksen 2011/72 tavoitteet, sen 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu Tunisian valtion varojen väärinkäytöstä vastuussa olevien henkilöiden käsite on ymmärrettävä niin, että se kattaa paitsi henkilöt, joiden on jo todettu olevan vastuussa tällaisista teoista, myös henkilöt, joihin kohdistuu vireillä oleva oikeudellinen tutkinta, jossa pyritään osoittamaan tämä vastuu (tuomio 14.4.2016, Ben Ali v. neuvosto,
T‑200/14
, ei julkaistu,
EU:T:2016:216
,
kohta; tuomio 30.6.2016, CW v. neuvosto,
T‑224/14
, ei julkaistu,
EU:T:2016:375
,
kohta; tuomio 30.6.2016, Al Matri v. neuvosto,
T‑545/13
, ei julkaistu,
EU:T:2016:376
,
kohta ja tuomio 30.6.2016, CW v. neuvosto,
T‑516/13
, ei julkaistu,
EU:T:2016:377
,
kohta).
Ensimmäisen kanneperusteen eri osia on siis tarkasteltava päätöksen 2011/72 1 artiklan 1 kohdan tällaisen tulkinnan perusteella, jota kantaja ei myöskään ole kyseenalaistanut (ks. edellä 29 kohta). On myös korostettava, että kannekirjelmässä käytettyjen ilmaisujen tietystä vaihtelusta huolimatta käsiteltävänä olevan kanneperusteen on katsottava koskevan riidanalaisten rajoittavien toimenpiteiden perustana olevan tosiseikaston osatekijöiden oikeudellista luonnehdintaa eikä sitä, että näillä toimenpiteillä ei olisi oikeudellista perustaa.
– Ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa, jonka mukaan neuvosto ei ottanut huomioon kantajaa Tunisiassa koskevissa eri tuomioistuinmenettelyissä tapahtunutta suotuisaa kehitystä
Kantaja väittää ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisessä osassa ennen kaikkea, että tuomioistuimissa tapahtunut kehitys hänen edukseen merkitsee, että on epätodennäköistä, että hänet tultaisiin tuomitsemaan oikeudenkäynnissä. Hän perustelee tämän väitteensä kolmella seikalla. Ensiksikin hän nojautuu Tunisian korkeimman oikeuden 1.7.2014 antamaan tuomioon, jossa todettiin, että hänen isältään perimät varat sisälsivät 31.5.2011 annetun Tunisian asetuksen nro 2011-47 mukaisesti näistä varoista sekä niiden sijoittamisesta saadut tulot. Hänen mukaansa tämä tuomio vahvistaa hänen tunisialaisten varojensa laillisuuden. Hän vetoaa toiseksi kolmeen tuomioon, jotka tunisialaiset tuomioistuimet ovat antaneet 28.5.2013, 21.8.2014 ja 17.12.2014 ja joissa kumottiin häntä koskenut kielto poistua Tunisiasta. Hän toteaa kolmanneksi, että häntä ei syytetä laittomien varojen hallussapidosta Tunisian ulkopuolella. Hän lisää vastauksessaan, että neuvostolla on velvollisuus varmistautua siitä, että oikeudenkäynti on todennäköinen ja että jos näin ei ole, peruutettava riidanalaiset rajoittavat toimenpiteet, koska muussa tapauksessa se osallistuu Tunisian viranomaisen väärinkäytön luonteiseen menettelyyn, joka kantajan mukaan merkitsee häntä koskevien tuomioistuinmenettelyjen jatkamista rajattomiin.
Neuvosto esittää puolustuksekseen ensiksi, että Tunisian korkeimman oikeuden 1.7.2014 antama tuomio ei osoita, toisin kuin kantaja väittää, että kaikki hänen Tunisiassa olevat varansa olisivat laillisia. Neuvosto toteaa tämän jälkeen, että kantajan väitteet, jotka koskevat yhtäältä sitä, että häntä koskeva ulkomaille matkustamiskielto kumottiin, ja toisaalta sitä, että häneen kohdistettujen syytteiden ja hänellä Tunisian ulkopuolella olevien varojen välillä ei ole yhteyttä, ovat merkityksettömiä. Neuvoston mukaan kantaja rinnastaa virheellisesti riidanalaiset rajoittavat toimenpiteet ja oikeusaputoimenpiteet.
Tältä osin on todettava, että edellä 33 ja 34 kohdassa mainitun oikeuskäytännön valossa kantajan tämän kanneperusteen osan yhteydessä esittämät väitteet on hylättävä.
Neuvoston on käsiteltävässä asiassa näet tarkistettava, että yhtäältä sen käytettävissä olevien todisteiden perusteella voidaan osoittaa, että kantajaa koskee yksi tai useampi tuomioistuinmenettely teoista, jotka voivat olla julkisten varojen väärinkäyttöä, ja toisaalta, että kantajan voidaan tämän menettelyn tai näiden menettelyjen perusteella katsoa olevan tällaisesta väärinkäytöstä vastuussa oleva henkilö tai häntä lähellä oleva henkilö päätöksen 2011/72 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuin tavoin (ks. vastaavasti tuomio 14.4.2016, Ben Ali v. neuvosto,
T‑200/14
, ei julkaistu,
EU:T:2016:216
,
kohta ja tuomio 30.6.2016, Al Matri v. neuvosto,
T‑545/13
, ei julkaistu,
EU:T:2016:376
,
kohta).
Neuvoston tehtävänä ei siis tämän päätöksen yhteydessä lähtökohtaisesti ole itse tutkia ja arvioida niiden seikkojen merkityksellisyyttä ja paikansapitävyyttä, joihin perustuvat henkilöitä, joiden nimi on merkitty tämän päätöksen liitteessä olevaan luetteloon, koskevat tuomioistuinmenettelyt. Kuten edellä 33 kohdassa on todettu, neuvosto ei tämän päätöksen ja sitä seuraavat päätökset antaessaan pyri itse rankaisemaan valtion varojen väärinkäytöstä, jota Tunisian viranomaiset tutkivat, vaan se pyrkii varmistamaan näille viranomaisille mahdollisuuden tunnistaa tämä väärinkäyttö ja saada takaisin siitä saatu hyöty. Toimivaltaisten Tunisian viranomaisten tehtävänä on siis tarkistaa mainitut seikat ja tehdä niistä asianmukaiset johtopäätökset (ks. vastaavasti tuomio 14.4.2016, Ben Ali v. neuvosto,
T‑200/14
, ei julkaistu,
EU:T:2016:216
,
kohta ja tuomio 30.6.2016, Al Matri v. neuvosto,
T‑545/13
, ei julkaistu,
EU:T:2016:376
,
kohta). Lähtökohtaisesti neuvoston tai unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä ei siis ole tarkistaa sitä, ovatko nämä menettelyt perusteltuja, vaan ainoastaan se, onko varojen jäädyttämistä koskeva päätös perusteltu Tunisian viranomaisten esittämien seikkojen perusteella (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 5.3.2015, Ezz ym. v. neuvosto,
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
,
kohta).
Neuvosto ei tosin voi yleisesti vahvistaa toteamuksia, jotka Tunisian lainkäyttöviranomaiset ovat tehneet toimittamissaan asiakirjoissa. Oikeuskäytännöstä seuraa, että neuvoston on tutkittava huolellisesti ja puolueettomasti toimivaltaisten viranomaisten – tässä Tunisian viranomaisten – sille toimittamat todisteet erityisesti kantajan esittämien huomautusten ja niihin mahdollisesti liitettyjen syyttömyyttä tukevien seikkojen valossa. Tämä velvollisuus seuraa myös perusoikeuskirjan 41 artiklassa vahvistetusta hyvän hallinnon periaatteesta (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 18.7.2013, komissio ym. v. Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
,
ja
kohta; tuomio 14.4.2016, Ben Ali v. neuvosto,
T‑200/14
, ei julkaistu,
EU:T:2016:216
,
ja
kohta ja tuomio 30.6.2016, Al Matri v. neuvosto,
T‑545/13
, ei julkaistu,
EU:T:2016:376
,
ja
kohta).
Samasta oikeuskäytännöstä seuraa kuitenkin, että neuvoston on, jotta se täyttää huolellista ja puolueetonta tutkintaa koskevan velvollisuutensa, arvioitava, onko tarpeen pyytää toimivaltaisilta viranomaisilta lisätietoja tai lisätodisteita kantajan esittämien huomautusten ja tosiseikkojen osalta. Vaikka neuvoston ei pidä Tunisian lainkäyttöviranomaisten sijasta arvioida kantajaa koskevan vireillä olevan oikeudellisen menettelyn perusteltavuutta, ei voida pitää poissuljettuna, että kyseinen toimielin joutuu pyytämään selvennystä seikkoihin, joihin tämä tutkinta perustuu (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 18.7.2013, komissio ym. v. Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
,
kohta ja tuomio 30.6.2016, Al Matri v. neuvosto,
T‑545/13
, ei julkaistu,
EU:T:2016:376
,
kohta).
Käsiteltävässä asiassa on muistettava, että kuten edellä 11 kohdassa on todettu, neuvosto nojautui Tunisian viranomaisten kantajaa koskevaan vireillä olevaan oikeudelliseen tutkintaan liittyvään 19.12.2014 päivättyyn todistukseen jatkaakseen kantajan nimen merkitsemistä päätöksen 2011/72 liitteessä olevaan luetteloon. Tämä todistus, joka on kannekirjelmän liitteenä, on peräisin tunisialaisesta ensimmäisen asteen tuomioistuimesta ja sen on allekirjoittanut ensimmäisen tutkintatuomarin (jaosto nro 1) kirjaaja. Siinä todistetaan, että ”asia nro 19592/1, jossa epäiltyinä ovat Zine El Abidine Ben Haj Hamda Ben Haj Hassen Ben Ali ym., on tutkintavaiheessa ja koskee mainittua Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabroukoa, jota syytetään muun muassa osallisuudesta julkisten varojen väärinkäyttöön julkisen viran haltijan toimesta, osallisuudesta julkisen viran haltijan aseman väärinkäyttöön tarkoituksena tuottaa perusteetonta hyötyä kolmannelle osapuolelle ja aiheuttaa vahinkoa hallinnolle sekä osallisuudesta julkisen viran haltijan vaikutusvallan väärinkäyttöön tarkoituksena tuottaa suoraan tai välillisesti perusteetonta hyötyä kolmannelle osapuolelle”.
Kantaja ei kiistä, että tämä todistus riittää osoittamaan, että häntä koskee Tunisiassa vireillä oleva oikeudellinen tutkinta, jossa selvitetään hänen osallisuuttaan tekoihin, jotka ovat luonnehdittavissa julkisten varojen väärinkäytöksi. Kantajan syyttömyytensä tueksi esittämillä todisteilla pyritään ainoastaan – kuten hän itse toteaa – osoittamaan, että hänen osaltaan ei ole todennäköistä, että tämä tutkinta päättyy oikeudenkäyntiin. Kantaja näyttää toisin sanoen katsovan, että tutkinnan edetessä häntä vastaan puhuva näyttö heikkenee tai jopa häviää. Hän ei sitä vastoin lainkaan väitä, että hänellä olisi käytettävissään todisteita, jotka osoittaisivat, että Tunisian lainkäyttöviranomaiset olisivat päättäneet kyseisen tutkinnan siitä syystä, että ei olisi perusteita oikeudenkäyntiin häntä vastaan tutkinnan kohteena olevien tekojen osalta.
Toisin kuin kantaja väittää, on kuitenkin niin, että koska tätä oikeudellista tutkintaa ei ole päätetty, sellainen tuomioistuimissa tapahtunut kehitys, joka osoittaisi häntä vastaan olevan näytön heikkenemistä, ei, vaikka se pitäisi paikkansa, voisi velvoittaa neuvostoa näistä seikoista tiedon saatuaan poistamaan kantajan nimeä päätöksen 2011/72 liitteenä olevasta luettelosta.
Kuten edellä 40 kohdassa on todettu, ei ole neuvoston vaan toimivaltaisten Tunisian viranomaisten tehtävä tarkistaa seikat, joihin mainittu oikeudellinen tutkinta perustuu, ja tehdä tarvittavat johtopäätökset tutkinnan lopputuloksesta. Päinvastaisessa tapauksessa voisi olla tilanteita, joissa neuvoston olisi tehtävä mainitun tutkinnan perusteltavuudesta johtopäätöksiä, jotka olisivat ennenaikaisia ja voisivat poiketa Tunisian viranomaisten itsensä tekemistä johtopäätöksistä. Tästä voisi olla se paradoksaalinen seuraus, että ajankohtana, jolloin asianomaista henkilöä vastaan annetaan tuomioistuinratkaisu ja tarvittaessa kyseiset viranomaiset katsovat hänen olevan vastuussa julkisten varojen väärinkäytöstä, hänen varansa Euroopan unionissa eivät olisi enää jäädytettyinä, joten väärinkäytöstä, josta häntä syytetään, saatua hyötyä ei voitaisi periä takaisin. Päätöksen 2011/72 tehokas vaikutus ei selvästikään olisi turvattu (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 14.4.2016, Ben Ali v. neuvosto,
T‑200/14
, ei julkaistu,
EU:T:2016:216
,
kohta ja tuomio 30.6.2016, Al Matri v. neuvosto,
T‑545/13
, ei julkaistu,
EU:T:2016:376
,
kohta).
Oikeuskäytännön mukaan on lisäksi niin, että vaikka juuri unionin toimivaltaisen viranomaisen asiana on osoittaa, mikäli asia riitautetaan, että kyseessä olevaa henkilöä vastaan esitetyt perusteet ovat perusteltuja, eikä viimeksi mainitun asiana ole esittää negatiivista näyttöä siitä, etteivät kyseiset perusteet ole perusteltuja, on arvioitaessa näytön, jota neuvostolta voidaan edellyttää, luonnetta ja vahvuutta ja todistuskeinoja otettava huomioon rajoittavien toimenpiteiden erityinen luonne ja ulottuvuus sekä niiden tavoite (ks. vastaavasti tuomio 18.7.2013, komissio ym. v. Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
,
kohta; tuomio 28.11.2013, neuvosto v. Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
,
–
kohta ja tuomio 30.6.2016, Al Matri v. neuvosto,
T‑545/13
, ei julkaistu,
EU:T:2016:376
,
ja
kohta).
Koska käsiteltävässä asiassa neuvosto on esittänyt todisteita siitä, että kantajaa koskee vireillä oleva oikeudellinen tutkinta, ja koska todisteiden luotettavuutta ei ole kiistetty, kantajan on esitettävä ne konkreettiset seikat, joihin hän vetoaa tämän tutkinnan perusteltavuuden kyseenalaistamiseksi (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 30.6.2016, Al Matri v. neuvosto,
T‑545/13
, ei julkaistu,
EU:T:2016:376
,
kohta). Kuten kantaja toteaa vastauksessaan, neuvoston velvollisuus suorittaa tarkistuksia voi tosin olla perusteltua sillä, että neuvoston on vältettävä osallistumasta mahdollisiin Tunisian viranomaisten väärinkäytöksiin, jotka muodostuvat siitä, että mainittu tutkinta pysyy rajattomasti avoinna ilman, että häntä vastaan olisi lainkaan todisteita. Näin ei kuitenkaan voi olla, jos olemassa ei ole konkreettisia seikkoja, jotka neuvoston taholta herättävät legitiimejä kysymyksiä siitä, minkä vuoksi tätä tutkintaa ei ole päätetty.
Toisin kuin kantaja väittää, hänen esittämänsä hänen puolestaan puhuvat todisteet eivät ole luonteeltaan sellaisia, että ne herättäisivät legitiimejä kysymyksiä siitä, annetaanko häntä koskevan oikeudellisen tutkinnan päätyttyä tuomio, tai syistä, joiden vuoksi tätä tutkintaa ei ole päätetty.
Kantaja ei ensiksikään ole esittänyt mitään todisteita, joiden perusteella voitaisiin ymmärtää, miten Tunisian korkeimman oikeuden 1.7.2014 antama tuomio voisi vaikuttaa arviointiin siitä, osallistuiko hän rikoksiin, joita häntä koskeva vireillä oleva oikeudellinen tutkinta koskee.
Kantajan Tunisiassa olevan asianajajan 2.9.2014 päivätyssä kirjeessä, joka on kannekirjelmän liitteenä, esittämien tietojen mukaan Tunisian korkein oikeus katsoi 1.7.2014 antamassaan tuomiossa, että perintönä saatuihin ja näin ollen 31.5.2011 annetun asetuksen nro 2011-47 mukaan konfiskaation ulkopuolelle jääneisiin varoihin kuuluivat paitsi perintönä saadut varat myös näistä varoista saadut tulot ja niiden kaikesta sijoittamisesta saadut tuotot. Kantajan Tunisiassa oleva asianajaja päättelee edellä mainitussa kirjeessä kyseisestä tuomiosta, että ”[sen] soveltamisen pitäisi johtaa siihen, että kaikki [kantajan] varat jäävät konfiskaatioasetuksen soveltamisalan ulkopuolelle, koska nämä varat on saatu joko perintönä hänen isältään [tai] perintönä saatujen varojen sijoituksista ja niiden tuotoista”.
Tältä osin on riittävää todeta, että pelkkien Tunisian korkeimman oikeuden 1.7.2014 antamaa tuomiota koskevien edellä mainittujen seikkojen perusteella ei mitenkään voida sulkea pois sitä, että kantajaa koskeva oikeudellinen tutkinta päättyy siihen, että hänen katsotaan olevan vastuussa Tunisian valtion varojen väärinkäytöstä.
Näistä seikoista voidaan päätellä vain, että kantajan perintönä saamista varoista saadut tulot ja näiden varojen sijoituksista saadut tuotot eivät voi olla 31.5.2011 annetussa asetuksessa nro 2011-47 tarkoitetun konfiskaation kohteena. Mitään johtopäätöksiä ei sen sijaan voida tehdä kyseessä olevan oikeudellisen tutkinnan lopputuloksesta. Vaikka kantajan väite siitä, että hän voi mainitun tuomion johdosta vapaasti hallinnoida tunisialaisia varojaan, pitäisikin paikkansa, se ei kuitenkaan millään tavoin ennalta ratkaise, miten päättyy tutkinta, joka kohteenaan olevien tekojen vuoksi voi saattaa kyseenalaiseksi sen, ovatko eräät kantajan varoista laillisesti hänen hallussaan.
Kantaja ei myöskään kykene yksilöimään suhdetta, joka vallitsee yhtäältä kyseisen asetuksen ja siviiliprosessin, jossa Tunisian korkein oikeus antoi tuomionsa 1.7.2014, ja toisaalta kyseessä olevan oikeudellisen tutkinnan välillä. Kun häneltä istunnossa kysyttiin tästä aiheesta, hän pelkästään vahvisti, että 31.5.2011 annettua asetusta nro 2011-47 sovellettiin hänen lisäkseen joukkoon henkilöitä, joita koskivat analogiset oikeudelliset tutkinnat, ja että oli mahdollista, että asia, jossa mainittu tuomio annettiin ja joka koski häntä, koski myös joitakin näistä henkilöistä. Se seikka, että rinnakkain oikeudellisten tutkintojen kanssa, jotka koskivat kantajaa ja muita henkilöitä, Tunisian viranomaisten heihin kohdistamien hallinnollisten konfiskaatiotoimenpiteiden soveltamisalaa rajoitettiin Tunisian korkeimman oikeuden ratkaisulla, ei riitä herättämään legitiimejä kysymyksiä näiden oikeudellisten tutkintojen perustasta.
Toiseksi se, että kantajaan kohdistettu kielto poistua Tunisiasta kumottiin tunisialaisten tuomioistuimen 28.5.2013, 21.8.2014 ja 17.12.2014 antamien tuomioiden johdosta, ei myöskään herätä tällaisia kysymyksiä. Kantajan väitteistä ja asiakirja-aineistosta käy näet ilmi, että kyseessä olevat tuomiot annettiin asioissa, jotka olivat erillisiä rikosoikeudellisesta menettelystä, joka johti tähän tutkintaan, joka päätöksen 2015/157 antamisajankohtana oli edelleen käynnissä. Kantaja ei myöskään millään tavoin väitä, että nämä tuomiot olisi annettu asioissa, jotka jollakin tavoin liittyisivät tähän tutkintaan. Lisäksi se, että kantaja sai näiden tuomioiden jälkeen vapaasti poistua Tunisiasta – vaikka se pitäisikin paikkansa –, on täysin vailla merkitystä.
On totta, että edellä mainituista tuomioista ensimmäisessä vahvistettu Tunisian alueelta poistumista koskevan kiellon kumoaminen seuraa, kuten asiakirja-aineistosta ilmenee, samassa tuomiossa lausuttua kantajan vapauttamista asiassa, jossa kantaja oli haastettu kyseiseen tuomioistuimeen teoista, jotka olivat verrattavissa niihin, jotka ovat kyseessä olevan oikeudellisen tutkinnan kohteena. Ei kuitenkaan ole osoitettu eikä edes väitetty, että kantajan vapauttaminen tässä asiassa johtaisi hänen vapauttamiseensa asiassa, joka on tämän tutkinnan kohteena, tai että se olisi hänen puolestaan puhuva todiste viimeksi mainitussa asiassa.
Kolmanneksi kantajan väitteestä, jonka mukaan häntä ei ”syytetä” laittomien varojen hallussapidosta Tunisian ulkopuolella, on muistettava, että se, että kyseessä oleva oikeudellinen tutkinta koskee tekoja, jotka ovat luokiteltavissa valtion varojen väärinkäytöksi, on riittävä tosiseikkaperusta oikeuttamaan hänen varojensa jäädyttämisen unionissa. Kuten edellä 33 kohdassa on todettu, tämän varojen jäädyttämisen ainoana tavoitteena on auttaa Tunisian viranomaisia tunnistamaan tapahtunut julkisten varojen väärinkäyttö ja varmistaa näille viranomaisille mahdollisuus väärinkäytetyistä varoista saadun hyödyn takaisinsaamiseen. Sen tarkoituksena ei siis ole helpottaa laittomien varojen hallussapitorikoksen toteamista Tunisian ulkopuolella ja erityisemmin unionissa. On lisäksi riidatonta, että teoilla, joita tämä tutkinta koskee, erityisesti osallisuudella julkisten varojen väärinkäyttöön julkisen viran haltijan toimesta, on välitön ja ilmeinen yhteys päätöksen 2011/72 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valtion varojen väärinkäytön kanssa. Näin ollen on merkityksetöntä, että Tunisian viranomaisten 19.12.2014 päivätyssä todistuksessa, johon neuvosto nojautuu, ja tämän vuoksi kantajan nimen luetteloon merkitsemisperusteissa ei viitata laittomien varojen hallussapitoon Tunisian ulkopuolella ja erityisesti unionissa (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 30.6.2016, Al Matri v. neuvosto,
T‑545/13
, ei julkaistu,
EU:T:2016:376
,
kohta).
Edellä esitetyn perusteella ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa on hylättävä.
– Ensimmäisen kanneperusteen toinen osa, jonka mukaan neuvosto ei ottanut huomioon sitä, että periaatetta oikeudesta oikeudenkäyntiin kohtuullisen ajan kuluessa loukattiin kantajaan kohdistuvassa vireillä olevassa oikeudellisessa tutkinnassa
Kantaja väittää ensimmäisen kanneperusteen toisessa osassa, että häneen Tunisiassa kohdistetussa oikeudellisessa tutkinnassa ei noudateta periaatetta oikeudesta oikeudenkäyntiin kohtuullisen ajan kuluessa. Hän korostaa tältä osin, että tämä periaate vahvistetaan 27.6.1981 Nairobissa (Kenia) annetun Afrikan ihmisoikeuksien ja kansojen oikeuksien peruskirjan (jäljempänä Afrikan peruskirja), jonka Tunisian tasavalta on ratifioinut, 7 artiklan 1 kappaleen d alakohdassa. Kantaja väittää seuraavaksi, että käsiteltävässä asiassa kyseinen tutkinta on kestänyt yli neljä vuotta, eikä sen päättyminen ole näköpiirissä. Hän lisää, että tämä kesto johtuu yksinomaan Tunisian viranomaisista. Hän toteaa lopuksi, että kun otetaan huomioon kyseisen tutkinnan kesto ja hänen hyväkseen tapahtunut kehitys, on virhe, että tutkintaa ei ole päätetty. Hänen mukaansa näitä väitteitä tukee Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen 3.5.2012 antama tuomio Masár v. Slovakia (CE:ECHR:2012:0503JUD006688209). Kantaja toteaa vastauksessaan ennen kaikkea, että valvonnan, jota neuvoston tulee harjoittaa tunisialaisen tuomioistuinmenettelyn lainmukaisuuteen nähden, on johdettava hänen nimensä poistamiseen päätöksen 2011/72 liitteenä olevasta luettelosta sen vuoksi, että kyseinen menettely on kestänyt kohtuuttoman kauan.
Neuvosto puolestaan vastaa, että sen tehtävänä ei ole arvioida kolmansien maiden menettelytapaa vaan ainoastaan arvioida näiden valtioiden viranomaisten esittämien todisteiden merkitystä ja riittävyyttä. Neuvosto toteaa ilmoittaneensa näiden periaatteiden perusteella kantajalle 4.2.2015 osoittamassaan kirjeessä ottavansa hänen väitteensä huomioon ja tarkastelevansa hänen tilannettaan uudelleen ennen heinäkuuta 2015. Neuvosto lisää vastauksessaan, että sillä on käytettävissään seikkoja, jotka osoittavat, että kantajaa koskeva tuomioistuinmenettely Tunisiassa on vireillä ja että tämän menettelyn määräajat eivät ole kohtuuttomia, kun otetaan huomioon kaikkien kyseessä olevien asioiden monitahoisuus. Neuvosto on liittänyt vastaukseensa asiakirjat, joihin nämä seikat sisältyvät.
Aluksi on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin toimen laillisuutta on arvioitava toimen antamisajankohtana olemassa olleiden tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen perusteella (ks. tuomio 3.9.2015, Inuit Tapiriit Kanatami ym. v. komissio,
C‑398/13 P
,
EU:C:2015:535
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 4.9.2015, NIOC ym. v. neuvosto,
T‑577/12
, ei julkaistu,
EU:T:2015:596
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Käsiteltävässä asiassa kantajan kanneperusteen tässä osassa esittämiä väitteitä ei voida tutkia päätöksen 2015/157 jälkeisten seikkojen valossa. Näin on neuvoston kantajalle 4.2.2015 osoittaman kirjeen osalta ja vielä suuremmalla syyllä kantajan tilanteen uudelleen tarkastelun osalta, jonka neuvosto kirjeessään lupasi toteuttaa myöhemmin. Niin ikään vastauksen liitteenä olevat asiakirjat, joihin neuvosto nojautuu osoittaakseen, että kantajaa Tunisiassa koskevan tuomioistuinmenettelyn kesto ei ole kohtuuton, ovat Tunisian viranomaisten 11.5.2015 laatimia. Näin ollen nämä asiakirjat eivät olleet neuvoston tiedossa päätöksen 2015/157 antamisajankohtana, eikä unionin yleinen tuomioistuin voi ottaa niitä huomioon.
Asiakysymyksestä kantaja toteaa kanneperusteen tässä osassa ennen kaikkea, että koska häntä koskeva tuomioistuinmenettely ei noudata oikeudenkäynnin kohtuullisen keston periaatetta ja on tämän vuoksi lainvastainen, neuvosto ei voi säilyttää hänen nimeään päätöksen 2011/72 liitteenä olevassa luettelossa tämän menettelyn perusteella. Näin ollen kanneperusteen tämän osan yhteydessä unionin yleisen tuomioistuimen valvonnan on rajoituttava sen tarkistamiseen, onko neuvosto – oikein tai virheellisesti – katsonut, että tämän tuomioistuinmenettelyn kesto ei ole peruste kantajaa koskevien rajoittavien toimenpiteiden peruuttamiselle.
Tältä osin on – samoista syistä kuin edellä 46 kohdassa on esitetty – todettava, että on tunisialaisten tuomioistuinten tehtävänä ratkaista, onko oikeudenkäynnin kohtuullisen keston periaatetta loukattu kantajaa koskevassa tuomioistuinmenettelyssä. Kuten kantaja itse toteaa, Tunisian tasavalta on Afrikan peruskirjan sopimuspuoli ja tämän kansainvälisen yleissopimuksen 7 artiklan 1 kappaleen d alakohdassa vahvistetaan oikeus saada asiansa ratkaistuksi puolueettomassa tuomioistuimessa kohtuullisessa ajassa. Näin ollen on tunisialaisten tuomioistuinten, jos kantaja panee niissä kanteen vireille, tehtävänä ratkaista, onko tämän artiklan määräyksiä noudatettu kyseisessä tuomioistuinmenettelyssä. Sen vuoksi, ettei unioni eivätkä jäsenvaltiot ole Afrikan peruskirjan sopimuspuolia, neuvosto ja unionin yleinen tuomioistuin eivät voi tulkita eivätkä soveltaa tätä kansainvälistä yleissopimusta (ks. vastaavasti tuomio 21.12.2011, Air Transport Association of America ym.,
C‑366/10
,
EU:C:2011:864
,
ja
kohta).
On totta, että oikeuskäytännön mukaan oikeusvaltiota ja ihmisoikeuksia sekä ihmisarvon kunnioittamista koskevien periaatteiden noudattaminen koskee unionin kaikkea toimintaa myös YUTP:n alalla, kuten SEU 21 artiklan 1 kohdan ensimmäisestä alakohdasta, 2 kohdan b alakohdasta ja 3 kohdasta sekä SEU 23 artiklasta ilmenee (ks. vastaavasti tuomio 14.6.2016, parlamentti v. neuvosto,
C‑263/14
,
EU:C:2016:435
,
kohta). Erityisesti on huomattava, että SEU 21 artiklan 1 kohdassa määrätään, että unionin toiminnalla kansainvälisellä tasolla pyritään edistämään muualla maailmassa muun muassa oikeusvaltiota, ihmisoikeuksien yleismaailmallisuutta ja jakamattomuutta ja kansainvälisen oikeuden noudattamista. Oikeudenkäynnin kohtuullisen keston periaate muodostaa osan oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevaa oikeutta, jota suojataan useilla oikeudellisesti sitovilla kansainvälisen oikeuden instrumenteilla, erityisesti Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksessa 16.12.1966 tehdyn kansalaisoikeuksia ja poliittisia oikeuksia koskevan kansainvälisen yleissopimuksen, jonka sopimuspuolia kaikki jäsenvaltiot ja Tunisian tasavalta ovat, 14 artiklan 3 kappaleen c alakohdassa. Kuten lisäksi päätöksen 2011/72 johdanto-osan ensimmäisestä perustelukappaleesta ilmenee, tämä päätös ja sitä seuraavat päätökset on annettu Tunisiaa tukevan politiikan yhteydessä, joka perustuu erityisesti ihmisoikeuksien edistämisen ja oikeusvaltion tavoitteisiin, jotka sisältyvät SEU 21 artiklan 2 kohdan b alakohtaan.
Näin ollen ei voida sulkea pois sitä, että jos käsillä on objektiivisia, luotettavia, täsmällisiä ja yhtäpitäviä seikkoja, jotka voivat herättää legitiimejä kysymyksiä siitä, onko kantajan oikeutta oikeudenkäyntiin kohtuullisen ajan kuluessa kunnioitettu häneen kohdistetun oikeudellisen tutkinnan yhteydessä, joka on varojen jäädyttämisen perustana unionissa, neuvosto suorittaa tarvittavat tarkistukset.
Ensimmäisen kanneperusteen käsiteltävänä oleva osa perustuu kuitenkin olettamaan siitä, että kun otetaan huomioon mainitun oikeudellisen tutkinnan, joka kantajan mukaan olisi jo pitänyt lopettaa, kohtuuton kesto ja näin ollen kyseisen tutkinnan lainvastaisuus, neuvoston olisi pitänyt lopettaa välittömästi hänen varojensa jäädyttäminen unionissa. Tätä olettamaa ei voida hyväksyä.
On ensiksi todettava, että ei ole osoitettu eikä edes väitetty, että Tunisian oikeuden nojalla oikeudenkäynnin kohtuullisen keston periaatteen huomiotta jättämisestä rikosoikeudellisessa menettelyssä seuraisi kyseisen menettelyn päättäminen tai peruuttaminen.
Kantaja viittaa lisäksi Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntöön, joka koskee Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 6 artiklan 1 kappaleessa vahvistetun oikeudenkäynnin kohtuullisen keston periaatteen soveltamista rikosoikeudellisiin menettelyihin. Tämä oikeuskäytäntö on kyllä merkityksellinen vertailukohde käsiteltävässä asiassa, koska Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleessa suojataan kyseistä periaatetta analogisesti kansalaisoikeuksia ja poliittisia oikeuksia koskevan kansainvälisen yleissopimuksen 14 artiklan 3 kappaleen c alakohdan ja Afrikan peruskirjan 7 artiklan 1 kappaleen d alakohdan kanssa. On kuitenkin todettava, että tämän oikeuskäytännön puitteissa Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ei ole johtanut tästä periaatteesta kansallisille viranomaisille velvollisuutta lopettaa rikosoikeudellista menettelyä, jonka kesto osoittautuu kohtuuttomaksi (ks. vastaavasti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 28.6.2016, O’Neill ja Lauchlan v. Yhdistynyt kuningaskunta, CE:ECHR:2016:0628JUD004151610, 87 kohta).
On vielä todettava, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ei edes Euroopan ihmisoikeussopimuksen 5 artiklan 3 kappaleen, jonka nojalla pidätetyllä tai vapaudenriiston kohteeksi joutuneella on oikeus oikeudenkäyntiin kohtuullisen ajan kuluessa, soveltamisen yhteydessä katso, että tämän vaatimuksen noudattamatta jättämisen pitäisi johtaa kyseessä olevan oikeudellisen tutkinnan lopettamiseen. Se katsoo tosin, että kyseessä olevan henkilön asia on tällaisessa tapauksessa käsiteltävä erityisen joutuisasti. Se katsoo kuitenkin myös, että rikoksesta epäillyllä pidätetyllä olevan oikeuden siihen, että hänen asiansa tutkitaan joutuisasti, ei pidä haitata tuomareiden pyrkimystä tehtäviensä mahdollisimman huolelliseen hoitamiseen (Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 11.12.2007, Pecheur v. Luxemburg, CE:ECHR:2007:1211JUD001630802, 62 kohta ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 5.11.2009, Shabani v. Sveitsi, CE:ECHR:2009:1105JUD002904406, 65 kohta).
Ei ole siis mitään perustetta katsoa, että sen, että kantajan oikeutta oikeudenkäyntiin kohtuullisessa ajassa on mahdollisesti loukattu häntä Tunisiassa koskevassa tuomioistuinmenettelyssä, pitäisi johtaa tämän menettelyn lopettamiseen tai peruuttamiseen.
On toiseksi todettava, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan sitä, noudatetaanko kansainvälisessä oikeudessa taattua oikeutta oikeudenkäynnin kohtuulliseen kestoon, on tarkasteltava yksittäistapauksen olosuhteiden valossa; tämä edellyttää kokonaisarviointia erityisesti asian monitahoisuuden sekä kantajan ja toimivaltaisten viranomaisten käyttäytymisen perusteella (ks. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 28.6.2016, O’Neill ja Lauchlan v. Yhdistynyt kuningaskunta, CE:ECHR:2016:0628JUD004151610, 86 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Analogiset periaatteet ohjaavat unionin tuomioistuinten oikeuskäytännössä sen tarkastelua, onko noudatettu oikeutta oikeudenkäyntiin kohtuullisessa ajassa, sellaisena kuin se on vahvistettu perusoikeuskirjan 47 artiklassa (ks. vastaavasti tuomio 26.11.2013, Groupe Gascogne v. komissio,
C‑58/12 P
,
EU:C:2013:770
,
ja
kohta).
Vaikka tällaiseen kokonaisarviointiin voitaisiin ryhtyä käsiteltävän asian olosuhteisiin nähden, neuvoston pitäisi sen toteuttaakseen välttämättä pyytää lisätietoja kyseessä olevasta Tunisian viranomaisissa meneillään olevasta tuomioistuinmenettelystä. Kuten edellä 43–45 kohdasta käy ilmi, neuvoston on säilyttääkseen kantajan nimi päätöksen 2011/72 liitteessä käsiteltävässä asiassa ainoastaan koottava yhteen todisteet siitä, että on olemassa kantajaan kohdistuva tuomioistuinmenettely, joka koskee julkisten varojen väärinkäytöksi luokiteltavissa olevia tekoja. Edellä 71 kohdassa esitettyjen vaatimusten valossa nämä todisteet eivät selvästikään riitä sen arvioimiseen, onko tässä menettelyssä mahdollisesti loukattu kantajan oikeutta oikeudenkäyntiin kohtuullisessa ajassa. Lisäksi on niin, että vaikka oletettaisiin, että kantajan esittämät seikat herättäisivät legitiimejä kysymyksiä siitä, onko tätä oikeutta kunnioitettu, ne eivät missään tapauksessa riitä siihen, että neuvosto voisi päätellä, että tätä oikeutta on loukattu.
Neuvoston ei siis voitu katsoa olevan velvollinen lopettamaan kantajan nimen merkitsemistä päätöksen 2011/72 liitteeseen ilman, että se oli suorittanut asianmukaiset tarkistukset Tunisian viranomaisilta.
On todettava erityisesti, että kantaja esitti 15.1.2015 päivätyissä huomautuksissaan neuvostolle seikat, joihin hän tämän kanteen yhteydessä vetoaa sen väitteensä tueksi, että Tunisian viranomaiset ovat loukanneet hänen oikeuttaan oikeudenkäyntiin kohtuullisen ajan kuluessa. Päätöksen 2014/49 1 artiklan 1 kohdan nojalla kantajaa koskevien ja tästä päätöksestä seuraavien rajoittavien toimenpiteiden voimassaolon jatkaminen päättyi 31.1.2015. Lisäksi päätös 2015/157 tuli voimaan samana päivänä. Näin ollen vaikka oletettaisiin, että nämä seikat olisivat luonteeltaan sellaisia, että neuvoston olisi perusteltua suorittaa tarkistuksia Tunisian viranomaisissa, tältä toimielimeltä ei voida vaatia, että se olisi suorittanut nämä tarkistukset ja tehnyt niistä päätelmät siinä vain kahden viikon pituisessa ajassa, joka sillä oli käytettävissään ennen päätöksen 2014/49 kantajaan kohdistuvien vaikutusten päättymistä ja uuden samankaltaisen päätöksen antamista.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa siis, että kantaja on väärässä väittäessään, että neuvosto oli pelkästään näiden seikkojen perusteella velvollinen lopettamaan hänen nimensä merkitsemisen päätöksen 2011/72 liitteeseen.
Joka tapauksessa nämä seikat eivät ole sellaisia, että ne herättäisivät neuvostossa legitiimejä kysymyksiä, jotka olisivat perusteena lisätarkistusten suorittamiseen tunisialaisissa viranomaisissa.
Kyseessä olevan tuomioistuinmenettelyn kesto, joka kantajan mukaan on neljä vuotta, ei ensiksikään ole ilmeisen kohtuuton, koska kuten kannekirjelmään liitetyistä asiakirjoista käy ilmi, kyse on julkisten varojen väärinkäyttöä koskevasta tutkinnasta, joka on yhteydessä siihen liittyviin muihin tuomioistuinmenettelyihin, joissa on mukana useita muita henkilöitä ja jotka edellyttävät ulkomailla suoritettavaa tutkintaa. Lisäksi kantajan väitteensä tueksi esittämä esimerkki siitä, miten Tunisian viranomaiset käsittelivät hänen pyyntöään häntä koskevan asian erottamisesta muita henkilöitä koskevasta asiasta, ei yksinään voi olla merkittävä indisio koko tuomioistuimen tutkintamenettelyn kohtuuttomasta kestosta. On lisättävä, että kantaja toteaa 15.1.2015 päivätyissä huomautuksissaan, että Tunisian viranomaisten kantajan osalta tutkimien seikkojen luonnehdintaa muutettiin tutkintamenettelyn kuluessa. Tämä voi olla sellainen täydentävä asiayhteyteen liittyvä seikka, joka selittää kyseisen menettelyn keston. Lisäksi toisin kuin kantaja väittää, tuomioistuimissa hänen edukseen tapahtunut kehitys, johon hän vetoaa tämän kanneperusteen ensimmäisessä osassa, ei edellä 49–58 kohdassa mainituista syistä näytä seikalta, jolla voitaisiin perustella tämän menettelyn lopettaminen.
Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 3.5.2012, Masár v. Slovakia, (CE:ECHR:2012:0503JUD006688209), johon kantaja viittaa kanneperusteen tämän osan tueksi, ei horjuta edellä esitettyjä seikkoja. Kyseinen asia koskee rikosoikeudenkäyntiä, joka koski tekoja, jotka eivät ole lainkaan samankaltaisia kuin ne, jotka ovat kantajaa koskevan oikeudellisen tutkinnan kohteena Tunisiassa. Merkitystä ei siis ole sillä, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoi kyseisessä tuomiossa, että kyseessä olleen rikosoikeudenkäynnin kesto, joka oli verrattavissa mainitun tutkinnan kestoon, ei ollut Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleessa vahvistetun oikeudenkäyntiä kohtuullisessa ajassa koskevan oikeuden periaatteen mukainen. Sama päättely soveltuu Euroopan ihmisoikeusistuimen tuomioihin, joihin kantaja viittasi istunnossa.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että ensimmäisen kanneperusteen toinen osa on hylättävä.
– Ensimmäisen kanneperusteen kolmas osa, jonka mukaan neuvosto on tehnyt oikeudellisen virheen siltä osin kuin se katsoi, että Tunisian viranomaisten esittämät todisteet osoittivat, että kantajaan kohdistui syytetoimia
Kantaja väittää tämän osan tueksi, että neuvosto katsoi virheellisesti, että Tunisian viranomaisten 19.12.2014 päivätty todistus osoitti, että häneen kohdistui syytetoimia Tunisiassa, vaikka kyseisessä todistuksessa mainitaan ainoastaan vireillä oleva tutkinta. Tämä todistus ei siis muodosta riittävää tosiseikkaperustaa päätökselle 2015/157.
Tämä väite on hylättävä.
Ensiksikin kantajan väite koskee neuvoston 4.2.2015 päivättyä kirjettä, jossa viimeksi mainittu toteaa, että Tunisian viranomaisten 19.12.2014 päivätty todistus osoittaa, että kantajaa syytetään osallisuudesta Tunisian valtion varojen väärinkäyttöön Tunisian rikoslain 32, 87, 96 ja 99 §:n nojalla. Yhtäältä kyse on päätöksen 2015/157 antamisen jälkeisestä asiakirjasta. Toisaalta kantajan nimen päätöksen 2011/72, sellaisena kuin se on muutettuna päätöksellä 2014/49 ja sellaisena kuin sen voimassaoloa jatkettiin päätöksellä 2015/157, liitteeseen merkitsemisen perusteissa ei mainita, että kantajaan kohdistuisi syytetoimia, vaan ainoastaan, että häneen kohdistuu oikeudellinen tutkinta. Päätöksestä 2015/157 seuraava kantajaa koskevien rajoittavien toimenpiteiden voimassa pitäminen ei näin ollen perustu siihen, että kantajaa syytettäisiin kyseisissä merkitsemisperusteissa mainituista seikoista.
Toiseksi kuten edellä 34 kohdassa on todettu ja kuten kantaja itse myöntää tämän kanneperusteen yhteydessä, se, että meneillään on tuomioistuinmenettelyjä, jotka koskevat julkisten varojen väärinkäyttöä ja joihin merkitsemisen perusteet nojautuvat, on lähtökohtaisesti riittävä perusta rajoittavien toimenpiteiden toteuttamiselle. Näin ollen siinäkin tapauksessa, että neuvosto olisi katsonut virheellisesti, että Tunisian viranomaisten 19.12.2014 päivätty todistus osoitti, että kantajaan kohdistui syytetoimia, tällä virheellä ei ole vaikutusta.
Joka tapauksessa on todettava, että kyseisessä todistuksessa, jonka kantaja on itse liittänyt kannekirjelmään, mainitaan kantajaan kohdistuvat syytetoimet. Kyseisessä ranskankielisessä todistuksessa todetaan näet, että ”asia nro 19592/1 – – on tutkintavaiheessa ja koskee mainittua Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabroukoa, jota syytetään muun muassa osallisuudesta julkisten varojen väärinkäyttöön julkisen viran haltijan toimesta, osallisuudesta julkisen viran haltijan aseman väärinkäyttöön tarkoituksena tuottaa perusteetonta hyötyä kolmannelle osapuolelle ja aiheuttaa vahinkoa hallinnolle sekä osallisuudesta julkisen viran haltijan vaikutusvallan väärinkäyttöön tarkoituksena tuottaa suoraan tai välillisesti perusteetonta hyötyä kolmannelle osapuolelle”. Näin ollen tosiseikkoja koskeva oletus, johon ensimmäisen kanneperusteen tämä osa nojautuu, on virheellinen.
Ensimmäisen kanneperusteen kolmas osa ja tästä johtuen ensimmäinen kanneperuste kokonaisuudessaan on siis hylättävä.
Toinen kanneperuste, jonka mukaan kantajan perusoikeuksia on loukattu päätöksen 2015/157 antamiseen johtaneessa menettelyssä
– Toisen kanneperusteen ensimmäinen osa, jonka mukaan perusoikeuskirjan 47 artiklaa on rikottu, koska neuvosto itse ei ole noudattanut periaatetta oikeudesta oikeudenkäyntiin kohtuullisen ajan kuluessa
Kantaja väittää toisen kanneperusteen ensimmäisen osan tueksi ennen kaikkea, että perusoikeuskirjan 47 artiklaa sovelletaan käsiteltävässä asiassa sen vuoksi, että neuvoston toteuttamat rajoittavat toimenpiteet kohdistettiin häneen tuomioistuinmenettelyn yhteydessä. Osoittaakseen, että periaatetta oikeudesta oikeudenkäyntiin kohtuullisen ajan kuluessa on loukattu, hän viittaa ensimmäisen kanneperusteen yhteydessä esittämiinsä väitteisiin. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä on vahvistettu neuvoston velvollisuus noudattaa perusoikeuskirjan 47 artiklaan sisältyvää periaatetta oikeudesta oikeudenkäyntiin kohtuullisen ajan kuluessa. Kantaja esittää vastauskirjelmässään vastauksena neuvoston väitteisiin, että merkitystä ei ole sillä, ettei neuvosto käsiteltävässä asiassa toiminut lainkäyttövallan puitteissa. Merkitystä ei ole myöskään sillä, että neuvoston uudelleentarkastelumenettely mahdollisesti täyttää perusoikeuskirjan 47 artiklassa asetetut vaatimukset, koska neuvosto ei ole puolueeton ja riippumaton tuomioistuin.
Neuvosto puolestaan toteaa puolustuksekseen, että se ei ole käsiteltävässä asiassa toiminut lainkäyttötehtävissä, koska nämä tehtävät on unionin toimielinjärjestelmässä varattu yksin Euroopan unionin tuomioistuimelle. Unionin yleinen tuomioistuin on lisäksi jo katsonut, että riidanalaisten rajoittavien toimenpiteiden kaltaiset toimenpiteet eivät ole luonteeltaan lainkäyttöä. Neuvosto katsoo lisäksi, että vaikka oletettaisiin, että perusoikeuskirjan 47 artiklassa vahvistettua oikeutta oikeudenkäyntiin kohtuullisen ajan kuluessa sovellettaisiin siihen, menettelyn kesto tässä toimielimessä on täyttänyt kohtuullisuuden vaatimuksen, koska neuvosto tarkasteli vuosittain uudelleen sitä, oliko kantajan nimi syytä säilyttää päätöksen 2011/72 liitteenä olevassa luettelossa.
On aluksi todettava, että kantajan tämän kanneperusteen yhteydessä esittämiä väitteitä ei voida tarkastella perusoikeuskirjan 47 artiklan valossa.
On palautettava mieleen, että perusoikeuskirjan 47 artiklan toisen kohdan ensimmäiseen virkkeen mukaan jokaisella on oikeus kohtuullisen ajan kuluessa oikeudenmukaiseen ja julkiseen oikeudenkäyntiin riippumattomassa ja puolueettomassa tuomioistuimessa, joka on etukäteen lailla perustettu. On myös muistettava, että perusoikeuskirja koskee sen 51 artiklan 1 kohdan nojalla unionin toimielimiä, elimiä ja laitoksia sekä jäsenvaltioita ainoastaan silloin, kun viimeksi mainitut soveltavat unionin oikeutta. Saman artiklan 2 kohdan mukaan perusoikeuskirjalla ei uloteta unionin oikeuden soveltamisalaa unionin toimivaltaa laajemmaksi eikä luoda unionille uutta toimivaltaa tai uusia tehtäviä eikä muuteta perussopimuksissa määriteltyjä toimivaltuuksia ja tehtäviä.
Perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 ja 2 kohdan valossa sen 47 artiklan määräyksiä on tulkittava siten, että ne koskevat oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin tuomioistuimessa ainoastaan menettelyissä, joissa on kyse unionin oikeudessa taatuista oikeuksista ja vapauksista (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 6.9.2016, Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
,
kohta).
Käsiteltävässä asiassa perusoikeuskirjan 47 artiklaa sovelletaan siinä mielessä, että sillä taataan kantajalle, että unionin yleinen tuomioistuin kohdistaa riidanalaiseen varojen jäädytykseen tehokkaan tuomioistuinvalvonnan, mikä merkitsee erityisesti sen tarkistamista, että näiden toimenpiteiden toteuttamista koskeva päätös perustuu riittävän vankkaan tosiseikastoon (ks. vastaavasti tuomio 18.7.2013, komissio ym. v. Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
,
kohta). Tämä tarkistamisvelvollisuus perusoikeuskirjan 47 artiklan nojalla kuuluu siis unionin yleiselle tuomioistuimelle, ei neuvostolle.
Perusoikeuskirjan 47 artiklan määräyksiä ei sen sijaan sovelleta kantajan tehokkaita oikeussuojakeinoja tuomioistuimessa koskevaan oikeuteen siinä tuomioistuinmenettelyssä, joka koskee häntä Tunisiassa, joka on kolmas maa. Se, että päätös rajoittavien toimenpiteiden kohdistamisesta kantajaan perustuu tähän tuomioistuinmenettelyyn, ei myöskään voi oikeuttaa sen laillisuusvalvontaa näiden määräysten valossa. Yhtäältä tämä päätös on peräisin unionin toimielimeltä, jolle ei ole perussopimuksissa annettu lainkäyttötoimivaltaa. Toisaalta mainittu päätös, joka on lisäksi annettu YUTP:n puitteissa, ei ole luonteeltaan lainkäyttöä, koska sen tarkoituksena ei ole ratkaista kanneasiaa eikä oikeusriitaa (ks. vastaavasti ja analogisesti määräys 24.3.2011, Bengtsson,
C‑344/09
,
EU:C:2011:174
,
–
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tätä tulkintaa ei horjuta 16.7.2009 annetun tuomion Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland v. komissio (
C‑385/07 P
,
EU:C:2009:456
) 178–184 ja 188 kohta, joihin kantaja viittaa kanneperusteen tämän osan tueksi. Näistä kohdista ja erityisesti 188 kohdasta käy selvästi ilmi, että yhteisöjen tuomioistuin sovelsi perusoikeuskirjan 47 artiklan toisen kohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettua periaatetta oikeudesta oikeudenkäyntiin kohtuullisessa ajassa ainoastaan kanteen käsittelyyn unionin yleisessä tuomioistuimessa tässä tuomioistuimessa vireillä olevassa menettelyssä eikä aikonut ulottaa tätä soveltamista unionin toimielimiin, joilla ei ole lainkäyttövaltaa (ks. vastaavasti tuomio 16.7.2009, Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland v. komissio,
C‑385/07 P
,
EU:C:2009:456
,
–
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On tosin todettava, että neuvoston on käsiteltävä toteuttamiensa rajoittavien toimenpiteiden kohteena olevien henkilöiden asiat kohtuullisessa ajassa perusoikeuskirjan 41 artiklan 1 kohdan nojalla, jossa vahvistetaan jokaisen oikeus hyvään hallintoon.
Vaikka kantajan argumentaatiosta huolimatta kanneperusteen tämän osan tulkittaisiin koskevan sitä, että neuvosto on rikkonut perusoikeuskirjan 41 artiklan 1 kohtaa, edellä 62–78 kohdasta ilmenee, että se olisi joka tapauksessa hylättävä perusteettomana.
Yhtäältä edellä 66–75 kohdassa esitetyistä syistä on niin, että vaikka nämä seikat olisivat oikeuttaneet neuvoston taholta tarkistamaan Tunisian viranomaisilta kantajaa koskevan oikeudellisen tutkinnan tilan, mainituista seikoista ei kuitenkaan voi seurata, että se olisi velvollinen lopettamaan kantajan varojen jäädyttämisen unionissa. Toisaalta kuten edellä 76–78 kohdassa on todettu, kantajan ennen päätöksen 2015/157 antamista esittämät seikat eivät olleet sellaisia, että ne olisivat herättäneet legitiimejä kysymyksiä sen suhteen, kunnioittivatko Tunisian viranomaiset periaatetta oikeudesta oikeudenkäyntiin kohtuullisen ajan kuluessa. Samoista syistä on myös lisättävä, että neuvostoa ei voida – toisin kuin kantaja väittää – moittia siitä, että se ei olisi ilmoittanut Tunisian viranomaisille kantajan varojen unionissa jäädyttämisen kestolle asettamiaan rajoja ja ripeän esitutkinnan tarvetta.
Kuten kannekirjelmän ja vastauksen sanamuodosta ilmenee, kantaja moittii tämän kanneperusteen yhteydessä neuvostoa vain siitä, että neuvosto on loukannut hänen oikeuttaan oikeudenkäyntiin kohtuullisen ajan kuluessa, kun se ei ole toteuttanut tarpeellisia toimivaltaansa kuuluvia toimenpiteitä sen välttämiseksi, että häntä Tunisiassa koskeva tuomioistuinmenettely kestää kauemmin kuin on kohtuullista.
Koska kantajan neuvostolle esittämistä seikoista ei seuraa, että kyseisen tuomioistuinmenettelyn kesto olisi tällä tavoin sääntöjenvastainen, viimeksi mainittu ei voi myöskään rasittaa kantajan varojen jäädyttämisen kestoa unionissa.
Kantaja ei myöskään väitä esittäneensä neuvostolle ennen 15.1.2015 päivättyä kirjettään seikkoja, jotka olisivat oikeuttaneet sen, että kyseinen toimielin lähestyy Tunisian viranomaisia varmistuakseen siitä, että kantajan oikeutta oikeudenkäyntiin kohtuullisessa ajassa noudatetaan häntä koskevassa oikeudellisessa tutkinnassa. Kantaja ei näin ollen voi arvostella neuvostoa siitä, että tämä olisi laiminlyönyt toimia joutuisasti tältä osin 15.1.2015 päivättyä kirjettä edeltävänä aikana.
Kaikista edellä todetuista seikoista johtuu, että toisen kanneperusteen ensimmäistä osaa ei voida hyväksyä.
– Toisen kanneperusteen toinen osa, jonka mukaan syyttömyysolettamaa on loukattu neuvoston 31.1.2011 päivätyn lehdistötiedotteen vuoksi
Kantaja esittää toisen kanneperusteen toisen osan tueksi, että neuvoston 31.1.2011 päivätyllä lehdistötiedotteella loukataan syyttömyysolettamaa, koska se rohkaisee yleisöä uskomaan siihen, että tässä lehdistötiedotteessa mainitut henkilöt ovat vastuussa valtion varojen väärinkäytöstä. Kantaja vaatii kannekirjelmän 126 kohdassa unionin yleistä tuomioistuinta ”toteamaan, että tämä lausuma loukkaa olettamaa hänen syyttömyydestään, mikä on perusoikeuskirjan 48 artiklan vastaista”. Kantaja vastaa vastauksessaan neuvoston puolustuksekseen esittämiin väitteisiin, että se, että lehdistötiedote on päätöksestä 2015/157 erillinen asiakirja, ei aseta loukkauksen olemassaoloa kyseenalaiseksi, ”vaikka tuomioistuinratkaisu tehdään erikseen”. Se, ettei mainitusta lehdistötiedotteesta ole nostettu kumoamiskannetta, ei muuta tiedotteen vaikutusta. On lopuksi merkityksetöntä, että kyseessä oleva lehdistötiedote edeltää mainittua päätöstä neljällä vuodella, koska viimeksi mainitussa päätöksessä pidettiin voimassa rajoittavat toimenpiteet, jotka oli annettu samana päivänä kuin kyseinen lehdistötiedote. Kantaja lisää, että mainittu syyttömyysolettaman loukkaaminen voi vaarantaa oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin Tunisiassa, koska se voi vaikuttaa Tunisian viranomaisen käyttäytymiseen häntä kohtaan.
Neuvosto puolestaan esittää puolustuksekseen, että kun se antoi päätöksen 2015/157, se ei itse todennut kantajaa syylliseksi valtion varojen väärinkäyttöön eikä toiminut niin, että Tunisian toimivaltaiselle tuomioistuimelle olisi syntynyt ennakkokäsitys tosiseikkojen arvioinnista. Neuvosto lisää, että käsiteltävänä olevassa kanneperusteessa kantajan väitteen kohteena oleva lehdistötiedote on mainitusta päätöksestä erillinen, eikä siitä ole nostettu kumoamiskannetta. Se lisää, että joka tapauksessa mainitulla lehdistötiedotteella on eri oikeudellinen luonne kuin mainitulla päätöksellä ja että niiden lainmukaisuus on tutkittava erikseen. Se toteaa vastauksessaan ennen kaikkea, että kun kantajan käsiteltävänä olevan väitteensä tueksi lainaamaa virkettä tarkastellaan lehdistötiedotteen koko asiayhteydessä, sen ei voida katsoa loukkaavan syyttömyysolettamaa.
Tältä osin on todettava, että asiakirja, jota toisen kanneperusteen käsiteltävänä oleva osa koskee ja joka on kannekirjelmän liitteenä, on neuvoston 31.1.2011 päivätty lehdistötiedote (5881/1/2011/REV 1), jossa neuvosto julkisti ulkoasiainneuvoston samana päivänä pidetyn kokouksen päätelmät. Kyseisen asiakirjan ensimmäisellä sivulla on kehys, jonka toisessa kohdassa on seuraava toteamus:
”Neuvosto keskusteli myös Tunisian tapahtumista ja hyväksyi päätelmiä, joiden mukaan EU on valmis tukemaan demokratiaan siirtymistä, erityisesti vaalien valmistelua. Se toteutti myös rajoittavia toimenpiteitä, joilla jäädytettiin Tunisian julkisia varoja väärinkäyttäneiden henkilöiden varoja.”
Neuvosto totesi lisäksi edellä 103 kohdassa tarkoitetun lehdistötiedotteen sivun 8 kohdassa 6, että ”kuultuaan Tunisian viranomaisia neuvosto on kohdistanut rajoittavia toimenpiteitä julkisten varojen väärinkäytöstä vastuussa oleviin henkilöihin”.
Nämä ovat ne kaksi toteamusta, joiden kantaja katsoo loukkaavan syyttömyysolettamaa. Kantaja katsoo näistä toteamuksista ensimmäisen osalta, että sen sanamuoto antaa vaikutelman siitä, että kyseessä olevat henkilöt on jo tuomittu valtion varojen väärinkäytöstä. Toisen toteamuksen osalta kantaja myöntää, että unionin yleinen tuomioistuin on jo katsonut, että tällaiset lausumat eivät aiheuta toimivaltaiselle tuomioistuimelle ennakkokäsitystä tosiseikkojen arviointiin (tuomio 27.2.2014, Ezz ym. v. neuvosto,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
kohta), mutta arvostelee neuvostoa pääasiallisesti siitä, että tämä antoi ”ehdottoman” luonteen ilmaukselle ”julkisten varojen väärinkäytöstä vastuussa olevat henkilöt” eikä täsmentänyt nojautuvansa menettelyihin, joissa näiden henkilöiden rikosoikeudellista vastuuta ei ollut vielä todettu.
On ensiksi huomautettava, että kantaja on istunnossa täsmentänyt vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen esittämään kysymykseen, että kannekirjelmän 126 kohdassa esitetty vaatimus siitä, että unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että kaksi kyseessä olevaa lausumaa loukkasivat syyttömyysolettamaa, ei ole päätöksen 2015/157 kumoamista koskevasta vaatimuksesta erillinen, vaan sen on tulkittava tukevan viimeksi mainittua vaatimusta. Tästä on siis väistämättä pääteltävä, että kantaja katsoo, että se, että nämä lausumat väitetysti loukkasivat häntä koskevaa syyttömyysolettamaa, vaikuttaa päätöksen 2015/157 laillisuuteen.
Tältä osin on todettava, että kuten neuvosto väittää, riidanalainen lehdistötiedote on päätöksestä 2011/72 ja päätöksestä 2015/157 erillinen ja sen tehtävänä on vain tiedottaa yleisölle mainituista päätöksistä ensimmäisen sisällöstä. Kyse ei myöskään ole toimesta, joka olisi toteutettu näistä päätöksistä jommankumman antamiseen johtaneessa menettelyssä. Kantaja ei myöskään lopulta kiistä sitä, että nämä päätökset eivät sinällään loukkaa häntä koskevaa syyttömyysolettamaa. Hän ei voi näin ollen päätöksen 2015/157 laillisuuden riitauttamiseksi tehokkaasti vedota siihen, että tätä syyttömyysolettamaa olisi loukattu riidanalaisissa lehdistötiedotteissa olevien lausumien vuoksi (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 5.4.2006, Degussa v. komissio,
T‑279/02
,
EU:T:2006:103
,
ja
kohta). Toisen kanneperusteen tämä osa on siten tehoton.
Joka tapauksessa toisen kanneperusteen tämä osa nojautuu edellä 103 ja 104 kohdassa mainittujen lausumien sanamuodon mukaiseen tulkintaan, jossa ei oteta huomioon niiden asiayhteyttä.
Kyseessä olevan lehdistötiedotteen sisällön tulkinta vahvistaa, että kuten tiedotteen otsikko osoittaa, sen ainoana tarkoituksena on tiedottaa yleisölle ulkoasianneuvoston 31.1.2011 pidetyn kokouksen päätelmistä ja erityisesti päätöksen 2011/72 antamisesta.
Näin ollen kahta kyseessä olevaa lausumaa on tulkittava päätöksen 2011/72 sisällön valossa. Tältä osin on palautettava mieleen, että kyseisen päätöksen 1 artiklan 1 kohdan mukaan jäädytetään Tunisian valtion varojen väärinkäytöstä vastuussa olevien henkilöiden ja heitä lähellä olevien luonnollisten henkilöiden, oikeushenkilöiden ja yhteisöjen hallussa olevat varat. Kuten edellä 34 kohdassa on todettu, päätöksen 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla käsitteellä ”Tunisian valtion varojen väärinkäytöstä vastuussa olevat henkilöt” on ymmärrettävä tarkoitettavan paitsi henkilöitä, joiden on jo todettu olevan vastuussa tällaisista teoista, myös henkilöitä, joihin on kohdistettu oikeudellinen tutkinta, jolla heidän vastuunsa pyritään selvittämään.
Nämä lausumat on myös ymmärrettävä päätöksen niiden perusteiden valossa, joilla henkilöt on merkitty päätöksen 2011/72 liitteenä olevaan luetteloon. Kantajan osalta näissä perusteissa mainitaan nimenomaisesti – aina ensimmäisestä hänen nimensä luetteloon merkitsemisestä lähtien –, että häneen kohdistuu oikeudellinen tutkinta teoista, jotka ovat luokiteltavissa valtion varojen väärinkäytöksi.
Näin ollen kantaja on väärässä väittäessään, että nämä lausumat saavat uskomaan henkilöiden, joiden nimi on päätöksen 2011/72 liitteenä olevassa luettelossa, syyllisyyteen, koska niiden sisällössä viitataan mainitun päätöksen sisältöön ja päätös ei – kuten edellä on todettu – koske kantajaa henkilönä, jonka on jo todettu olevan vastuussa Tunisian valtion varojen väärinkäytöstä, vaan henkilönä, joka on tällaista väärinkäyttöä koskevan oikeudellisen tutkinnan kohteena. Samoista syistä näiden lausumien ei voida katsoa vaikuttavan Tunisian toimivaltaisiin viranomaisiin eikä aiheuttavan toimivaltaiselle tuomioistuimelle ennakkokäsitystä tosiseikkojen arvioinnista. Joka tapauksessa niiden ei siis voida katsoa loukkaavan syyttömyysolettaman periaatetta.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että toisen kanneperusteen toinen osa on hylättävä.
– Toisen kanneperusteen kolmas osa, jonka mukaan oikeutta hyvään hallintoon ja erityisesti perusoikeuskirjan 41 artiklan 1 kohdan mukaista oikeutta saada asiansa puolueettomaan käsittelyyn on loukattu
Kantaja nojautuu tämän kanneperusteen osan tueksi joukkoon seikkoja, jotka hänen mukaansa osoittavat, että neuvosto ei ole kohdellut häntä puolueettomasti. Hänen mukaansa neuvosto ensinnäkin ”alkuperäisessä julkisessa lausumassaan” väitti, että kaikki henkilöt, joiden nimet oli merkitty päätöksen 2011/72 liitteenä olevaan luetteloon, olivat syyllistyneet valtion varojen väärinkäyttöön, ”ilman minkäänlaista luokittelua”. Toiseksi kantajan nimen tähän luetteloon merkitsemisen tämänhetkisissä perusteluissa ei enää ole ”unionin laajuista ulottuvuutta”, minkä olisi pitänyt johtaa kyseessä olevan varojen jäädyttämisen peruuttamiseen. Kolmanneksi neuvosto vastatessaan kantajan esittämiin hänen puolestaan puhuviin todisteisiin toimi virheellisesti kieltäytyessään tarkistamasta väitettyjen tosiseikkojen paikkansapitävyyttä. Neljänneksi päätös 2015/157 annettiin huolimatta Tunisian oikeusviranomaisten toimimattomuudesta, joka johti menettelyn neljän vuoden kestoon. Viidenneksi neuvosto antoi tämän päätöksen jättäen ottamatta huomioon seikkoja, jotka osoittivat demokratian paluuta Tunisiaan. Kuudenneksi ja viimeiseksi neuvosto antoi tämän päätöksen tarkistamatta erityisesti väitettä, jonka mukaan tämä toimi loukkasi kantajan oikeutta oikeudenkäyntiin kohtuullisen ajan kuluessa.
Neuvosto puolestaan kiistää kaikki nämä väitteet ja toteaa yleisesti, että sitä, että neuvosto on kantajan kanssa eri mieltä niiden tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen arvioinnista, joihin kantaja on vedonnut puolestaan puhuvina todisteina, ei voida tulkita puolueettomuuden puutteeksi sen taholta.
Tältä osin on palautettava mieleen, että toteuttaessaan rajoittavia toimenpiteitä neuvosto on velvollinen noudattamaan perusoikeuskirjan 41 artiklassa vahvistettua hyvän hallinnon periaatetta, johon vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan liittyy toimivaltaisen toimielimen velvollisuus tutkia huolellisesti ja puolueettomasti kaikki kyseiseen asiaan liittyvät merkitykselliset seikat (ks. tuomio 30.6.2016, Al Matri v. neuvosto,
T‑545/13
, ei julkaistu,
EU:T:2016:376
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On todettava, että toisen kanneperusteen tämän osan tueksi kantaja toistaa pääasiallisesti ensimmäisen ja kolmannen kanneperusteen sekä toisen kanneperusteen muiden osien yhteydessä esittämänsä väitteet. Näiden kanneperusteiden ja kanneperusteiden osien tutkimisen yhteydessä esitetyistä syistä näitä väitteitä ei voida hyväksyä.
On ensiksi niin, että vaikka kantaja tarkoittaisi ilmauksella ”alkuperäinen julkinen lausuma” lehdistötiedotetta, jonka lainmukaisuuden hän kiistää tämän kanneperusteen toisessa osassa, edellä 107–112 kohdasta ilmenee, että kantajan väitettä siitä, että syyttömyysolettamaa on rikottu tämän lehdistötiedotteen vuoksi, ei voida hyväksyä.
Toiseksi edellä 39–57 kohdassa esitetyistä syistä merkityksetöntä on se, että perusteet, joilla kantajan nimi merkittiin päätöksen 2011/72 liitteenä olevaan luetteloon, eivät viittaa unionissa tapahtuneisiin seikkoihin, koska nämä perusteet viittaavat julkisten varojen väärinkäytöksi luokiteltavissa olevia tekoja koskevaan oikeudelliseen tutkintaan.
Kolmanneksi edellä 49–57 kohdassa esitetyistä syistä kantajan esittämät hänen syyttömyytensä puolesta puhuvat todisteet, joilla pyritään erityisesti osoittamaan, että häntä koskeva oikeudenkäynti ei ole todennäköinen, eivät velvoita neuvostoa ryhtymään lisätarkistuksiin sen oikeudellisen tutkinnan tilan osalta, jonka kohteena hän on Tunisiassa.
Neljänneksi edellä 63–78 kohdassa esitetyistä syistä todisteet, jotka kantaja on esittänyt osoittaakseen, että Tunisian viranomaiset ovat loukanneet hänen oikeuttaan oikeudenkäyntiin kohtuullisen ajan kuluessa, eivät voi olla perusteena sille, että hänen varojensa jäädyttäminen unionissa lopetettaisiin.
Viidenneksi syistä, jotka esitetään jäljempänä 127–134 kohdassa, neuvosto ei ole tehnyt virhettä, kun se on pitänyt riidanalaiset rajoittavat toimenpiteet voimassa Tunisian demokratiaprosessissa tapahtuneesta kehityksestä huolimatta. Lopuksi edellä 88–96 kohdassa toisen kanneperusteen ensimmäisen osan yhteydessä esitetyistä syistä kuudetta väitettä, jonka mukaan neuvosto itse ei ole noudattanut kantajan oikeutta oikeudenkäyntiin kohtuullisen ajan kuluessa, ei voida hyväksyä.
Edellä esitetystä seuraa, että kantajan väite siitä, että neuvosto on loukannut hyvän hallinnon periaatetta ja erityisesti puolueettomuusperiaatetta, on virheellinen. Käsiteltävänä oleva kanneperusteen osa ja tästä johtuen toinen kanneperuste kokonaisuudessaan on siis hylättävä.
Kolmas kanneperuste, jonka mukaan päätöksellä 2015/157 ei ole kohdetta, kun otetaan huomioon Tunisian demokratiaprosessissa tapahtunut kehitys
Kantaja esittää kolmannen kanneperusteen tueksi, että neuvosto on tehnyt ilmeisiä arviointivirheitä siltä osin kuin kyse on Tunisian demokratiaprosessissa tapahtuneesta kehityksestä ja Tunisian valtion varojen väärinkäytöstä vastuussa oleviin Tunisian kansalaisiin kohdistettujen rajoittavien toimenpiteiden tarpeellisuudesta. Yhtäältä hänen mukaansa 31.1.2011 lähtien joukko tuomioistuimiin, perustuslakiin ja vaaleihin liittyviä tapahtumia on osoituksena demokratiakehityksen loppuunsaattamisesta Tunisiassa. Kun neuvosto on pitänyt rajoittavat toimenpiteet voimassa ”Tunisian tilanteen” johdosta päätöksen 2011/72 sanamuodon mukaan, se ei ole arvioinut tapahtunutta kehitystä oikein tai ei ainakaan ole ottanut sitä huomioon. Toisaalta kantaja katsoo, että jos neuvosto katsoisi, että demokratiaan siirtyminen Tunisiassa on toteutunut, se ei voisi enää nojautua demokratiaprosessin turvaamisen tavoitteeseen kyseessä olevien rajoittavien toimenpiteiden voimassaolon jatkamisen perusteena. Kantaja toteaa toissijaisesti, että kun neuvosto ei ole esittänyt syitä, joiden vuoksi rajoittavat toimenpiteet on pidetty voimassa Tunisian demokratiaprosessissa tapahtuneesta kehityksestä huolimatta, päätöksen 2015/157 perustelut puuttuvat.
Neuvosto vastaa puolustuksekseen, että kantajan argumentaatio perustuu virheelliseen olettamaan siitä, että demokratiakehitys Tunisiassa on saatettu loppuun. Se huomauttaa, että kuten erityisesti sen 19.1.2015 päivätyistä päätelmistä käy ilmi, se katsoi, että kyseinen prosessi oli edelleen meneillään päätöksen 2015/157 antamisajankohtana.
On aluksi todettava, että vaikka kantaja ei nimenomaisesti vetoa SEUT 277 artiklaan, tämän kanneperusteen on ymmärrettävä perustuvan päätöksen 2011/72, sellaisena kuin sen voimassaoloa jatkettiin päätöksellä 2015/157, 1 artiklan 1 kohtaa koskevaksi lainvastaisuusväitteeksi. Tässä kanneperusteessa tarkoitetut ilmeiset arviointivirheet eivät koske kantajan nimen säilyttämistä päätöksen 2011/72 liitteessä sellaisenaan vaan yleisesti tämän päätöksen 1 artiklan 1 kohdassa säädetyn Tunisian valtion varojen väärinkäytöstä vastuussa olevien henkilöiden ja heitä lähellä olevien henkilöiden varojen jäädyttämisen voimassa pitämistä (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 27.2.2014, Ezz ym. v. neuvosto,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
kohta). Niinpä seikka, jonka kantaja riitauttaa, on neuvoston mahdollisuus jatkaa kaikkien päätöksellä 2011/72 toteutettujen rajoittavien toimenpiteiden voimassaoloa tämän päätöksen tavoitteiden ja Tunisian demokratiaprosessin kehityksen valossa.
Kuten päätöksen 2011/72, joka perustuu SEU 29 artiklaan, johdanto-osan ensimmäisestä perustelukappaleesta ilmenee, päätöksen tarkoituksena on antaa tukea ”[Tunisian kansalle sen] pyrkimyksissä saada aikaan vakaa demokratia, oikeusvaltio, demokraattinen moniarvoisuus ja täydellinen ihmisoikeuksien ja perusvapauksien kunnioitus”. Päätöksen tarkoituksena on erityisesti sen johdanto-osan toisen perustelukappaleen mukaan auttaa Tunisian viranomaisia valtion varojen väärinkäytön torjunnassa jäädyttämällä näiden varojen väärinkäytöstä vastuussa olevien henkilöiden, jotka näin riistävät Tunisian kansalta talouden ja yhteiskunnan kestävän kehityksen edut ja heikentävät demokratiakehitystä maassa, varoja.
Kuten on jo todettu, päätös 2011/72 muodostaa osan yleisempää unionin politiikkaa, jolla tuetaan Tunisian viranomaisia ja jolla on tarkoitus edistää niin poliittista kuin taloudellistakin vakautta Tunisian tasavallassa, ja se on siis YUTP:n tavoitteiden mukainen, jotka on määritelty erityisesti SEU 21 artiklan 2 kohdan b ja d alakohdassa, kun niiden nojalla unioni toteuttaa kansainvälistä yhteistyötä yhtäältä demokratian, oikeusvaltion, ihmisoikeuksien ja kansainvälisen oikeuden periaatteiden tukemiseksi ja toisaalta kehitysmaiden kestävän kehityksen, etenkin taloudellisen kehityksen, edistämiseksi (ks. tuomio 30.6.2016, Al Matri v. neuvosto,
T‑545/1
3, ei julkaistu,
EU:T:2016:376
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 30.6.2016, CW v. neuvosto,
T‑516/13
, ei julkaistu,
EU:T:2016:377
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
YUTP:tä koskevan vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan neuvostolla on laaja harkintavalta aloilla, joilla siltä edellytetään poliittisten, taloudellisten ja sosiaalisten valintojen tekemistä ja joilla sen on suoritettava monitahoisia arviointeja, joten näillä aloilla toteutettu toimenpide voidaan katsoa lainvastaiseksi ainoastaan, jos kyseinen toimenpide on ilmeisen soveltumaton toimivaltaisen toimielimen tavoittelemien päämäärien saavuttamiseen (ks. tuomio 28.11.2013, neuvosto v. Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten neuvosto käsiteltävässä asiassa toteaa viitaten 19.1.2015 päivättyihin päätelmiinsä, se ei katsonut – toisin kuin kantaja –, että Tunisian demokratiaprosessi oli saatettu loppuun päätöksen 2015/157 antamisajankohtana. Kantajan mainitsema tuomioistuinlaitokseen, perustuslakiin ja vaaleihin liittyvä kehitys ei osoita, että neuvosto olisi tehnyt ilmeisen virheen tätä prosessia arvioidessaan. Vaikka on näyttöä edistyksestä, siitä ei kuitenkaan voida tehdä selvää päätelmää prosessin loppuunsaattamisesta, koska prosessi oli, kuten neuvosto totesi edellä mainituissa päätelmissään, riippuvainen muun muassa oikeusvaltion ja Tunisian uuden perustuslain demokraattisten saavutusten vakauttamisesta.
Käsiteltävä kanneperuste nojautuu joka tapauksessa implisiittisesti mutta väistämättä siihen virheellisen olettamaan, että demokratiaprosessin loppuunsaattamisen Tunisiassa pitäisi johtaa siihen, että neuvosto lopettaa päätöksessä 2011/72 säädetyt rajoittavat toimenpiteet. Kuten edellä 33 kohdassa on todettu, päätöksen 2011/72 1 artiklan 1 kohdassa, kun se luetaan päätöksen johdanto-osan ensimmäisen ja toisen perustelukappaleen valossa, säädetyn varojen jäädyttämisen ainoana tavoitteena on auttaa Tunisian viranomaisia tunnistamaan tapahtunut julkisten varojen väärinkäyttö ja varmistaa näille viranomaisille mahdollisuus väärinkäytetyistä varoista saadun hyödyn takaisinsaamiseen. Tämän vuoksi näiden rajoittavien toimenpiteiden mahdollinen kumoaminen voi riippua ainoastaan niiden tuomioistuinmenettelyjen päättämisestä, joihin ne perustuvat, eikä Tunisian demokratiaprosessin päättymisestä, koska tämän prosessin tukeminen on vain sen politiikan lopullinen tavoite, jonka piiriin mainittu varojen jäädyttäminen kuuluu, eikä varojen jäädyttämisen voimassa pitämisen lisäedellytys (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 27.2.2014, Ezz ym. v. neuvosto,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
kohta).
On lisättävä, että vaikka tämä demokratiaprosessi olisi saatettu loppuun, kyseinen varojen jäädyttäminen ei, toisin kuin kantaja väittää, merkitse ”lainsäädäntövallan” puuttumista tuomioistuinten toimivaltaan kuuluviin asioihin.
Riippumatta siitä, että SEU 24 artiklan mukaan neuvosto ei anna lainsäädäntötoimia YUTP:n alalla, Tunisian demokratiaprosessin loppuunsaattamisen vaikutuksena ei, kuten edellä 131 kohdassa on todettu, voi olla neuvoston velvoittaminen päätöksellä 2011/72 toteutettujen rajoittavien toimenpiteiden peruuttamiseen. Näiden toimenpiteiden peruuttaminen ennen vireillä olevan oikeudellisen tutkinnan päättymistä vaarantaisi tavoitteen, johon tällä päätöksellä pyritään, eli demokratian ja oikeusvaltion vakauttamiseen ja tukemiseen Tunisiassa, koska se estäisi Tunisian viranomaisia tunnistamasta tapahtunutta valtion varojen väärinkäyttöä ja tästä väärinkäytöstä saadun hyödyn takaisinsaamista. Näiden toimenpiteiden, jotka – kuten edellä 33 kohdassa on todettu – ovat luonteeltaan turvaavia ja joihin ei liity mitään rikosoikeudellista vivahdetta, voimassa pitäminen on edelleen perusteltua YUTP:n tavoitteiden nojalla. Näin ollen jos kantajan väitteen on ymmärrettävä tarkoittavan sitä, että neuvoston kaltainen poliittinen elin puuttuu yksin Tunisian oikeusviranomaisten toimivaltaan kuuluviin asioihin, on todettava, että näiden toimenpiteiden voimassa pitäminen ei merkitse tällaista puuttumista.
Väitettä, jonka mukaan neuvosto on tehnyt ilmeisen virheen arvioidessaan Tunisian poliittisen tilanteen kehitystä, ei siis voida hyväksyä.
Toissijaisesti esitetystä perustelujen puuttumista koskevasta väitteestä on riittävää todeta, että edellä 127–133 kohdasta käy ilmi, että Tunisian poliittisen tilanteen kehitys päätöksen 2011/72 antamisen jälkeen ei edellytä erillisiä perusteluja siltä osin, että päätöksellä 2015/157 pidettiin voimassa päätöksellä 2011/72 toteutetut rajoittavat toimenpiteet tämän kehityksen valossa. Myös tämä väite on näin ollen hylättävä.
Edellä esitetyn perusteella kolmas kanneperuste on hylättävä.
Neljäs kanneperuste, jossa väitetään toissijaisesti, että on tehty ”ilmeinen arviointivirhe”, koska neuvosto ei ole ottanut riittävällä tavalla huomioon päätöksen 2015/157 ”rikosoikeudellista puolta”
Kantaja esittää neljännen kanneperusteen tueksi, että neuvosto ei ole arvioinut objektiivisesti hänen 15.1.2015 päivätyssä kirjeessään ”rikosoikeudellisesta näkökulmasta” esittämiään väitteitä. Hän väittää tältä osin, että neuvosto hylkäsi hänen selityksensä, jotka koskivat häneen Tunisiassa kohdistettujen syytteiden heikkenemistä, nojautuen spekulatiivisiin ja ainoastaan YUTP:n tavoitteisiin perustuviin seikkoihin. Neuvosto jätti näin ollen tarkastelematta unionin oikeuden valossa oikeuksia, jotka hänellä on oikeudellisen tutkinnan kohteena olevana henkilönä. Hän väittää vastauksessaan, että päätöksellä 2015/157 on rikosoikeudellinen ulottuvuus tai että se ainakin tuottaa rikosoikeudellisia vaikutuksia tai sillä on rikosoikeudellinen tavoite, koska sillä on sama vaikutus kuin oikeusavulla, jonka rikosasioita käsittelevä tuomioistuin määrää Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksen 31.10.2003 hyväksymän korruption vastaisen Yhdistyneiden kansakuntien yleissopimuksen perusteella.
Neuvosto vastaa puolustuksekseen, että päätös 2015/157 annettiin ainoan mahdollisen oikeudellisen perustan eli SEU 29 artiklan perusteella ja että siihen ei sisälly minkäänlaista rikosoikeudellista ulottuvuutta.
Kantajan on katsottava tällä kanneperusteellaan väittävän ennen kaikkea, että neuvosto teki oikeudellisen virheen, kun se tarkasteli uudelleen kantajaan kohdistettujen rajoittavien toimenpiteiden voimassa pitämistä päätöksen 2015/157 antamisen yhteydessä ainoastaan YUTP:n tavoitteiden valossa ja siis soveltamatta rikosoikeudenkäynnin yhteydessä edellytettäviä vaatimuksia ja takeita. Tämä kanneperuste on kuitenkin selvästi perusteeton.
Yhtäältä edellä 127 ja 128 kohdassa esitetyistä syistä päätös 2011/72 ja tämän vuoksi päätös 2015/157, jolla se pidettiin voimassa, ovat YUTP:n puitteissa SEU 21 artiklan 2 kohdan b ja d alakohdassa vahvistettujen tavoitteiden mukaisia. Toisaalta kuten edellä 33 kohdassa on todettu, kantajan varojen jäädyttämisellä unionissa, minkä tarkoituksena ei ole rangaista hänen toimistaan Tunisiassa, ei ole minkäänlaista rikosoikeudellista sivumerkitystä. Neuvosto on siis perustellusti päätöksen 2015/157 antamisen yhteydessä keskittynyt tarkistamaan, muodostivatko sen käytettävissä olevat todisteet päätöksen 2011/72 tavoitteiden, jotka kuuluvat YUTP:hen, valossa riittävän perusteen mainitun varojen jäädyttämisen voimassa pitämiselle. Se ei siis voinut olla velvollinen tarkastelemaan tätä voimassa pitämistä rikosoikeuteen perustuvien vaatimusten valossa eikä suomaan kantajalle erityisiä takeita, jotka ovat verrattavissa rikosoikeuskäynnissä annettaviin.
Kantajan vastauksessaan esittämät väitteet, joilla hän pyrkii osoittamaan riidanalaisten varojen jäädyttämisen rikosoikeudellisen luonteen, eivät voi horjuttaa tätä päätelmää.
Ensiksikin riidanalaisen varojen jäädyttämisen luonne turvaavana toimenpiteenä ja se, että sen voimassa pitäminen riippuu Tunisiassa meneillään olevien rikosoikeudellisten menettelyjen tuloksesta, ei itsessään voi antaa sille rikosoikeudellista luonnetta.
Kuten edellä 33, 127 ja 128 kohdasta seuraa, neuvostolla on SEU 29 artiklaan perustuvan politiikan, jolla tuetaan Tunisian viranomaisia demokratian ja oikeusvaltion vakauttamisen edistämiseksi, valta toteuttaa toimenpiteitä, jotka myötävaikuttavat Tunisiassa aloitettujen julkisten varojen väärinkäyttöä koskevien rikosoikeudellisten menettelyjen päätökseen saattamiseen. Kuten neuvosto perustellusti toteaa, rikosoikeudelliset menettelyt Tunisiassa eivät ole riidanalaisen varojen jäädyttämisen oikeudellinen perusta vaan tosiseikkaperusta. Lisäksi kuten osoittavat perusteet, joilla kantajan nimi merkittiin päätöksen 2011/72 liitteeseen ja jotka liittyvät kantajaa koskevaan vireillä olevaan oikeudelliseen tutkintaan, neuvosto ei antanut päätöstä 2015/157 sillä perusteella, että se olisi ollut vakuuttunut siitä, että kantaja on väärinkäyttänyt valtion varoja.
Toiseksi vertailu, jonka kantaja tekee varojensa jäädyttämisen vaikutusten ja kansainväliseen rikosoikeudelliseen yhteistyöhön liittyvän oikeusavun välillä, ei ole vakuuttava.
Neuvoston suorittamasta kantajan varojen jäädyttämisestä seuraa tosin konkreettisesti näiden varojen pysäyttäminen unionissa, mikä on verrattavissa sellaisesta varojen jäädyttämisestä mahdollisesti seuraavaan pysäyttämiseen, josta on päättänyt kansallinen oikeusviranomainen kansainvälisen rikosoikeudellisen yhteistyön puitteissa. Nämä kaksi toimenpidettä ovat kuitenkin luonteeltaan erilaisia.
Yhtäältä kantajan varojen jäädyttäminen, joka toteutettiin SEU 29 artiklan perusteella, on itsenäinen toimenpide, jonka tarkoitus on YUTP:n tavoitteiden toteuttaminen, eikä toimenpide, jonka tarkoitus on vastata Tunisian viranomaisten oikeusapupyyntöön (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 26.10.2015, Portnov v. neuvosto,
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
,
kohta).
Toisaalta neuvoston toimivalta käsiteltävässä asiassa SEU 29 artiklan 2 kohdan b ja d alakohdan perusteella rajoittuu asianomaisten henkilöiden varojen jäädyttämiseen turvaamistoimena, joka on jo luonteeltaan väliaikainen ja kumottavissa. Sen sijaan kansallisten oikeusviranomaisten toimivalta kansainvälisen rikosoikeudellisen yhteistyön puitteissa ei välttämättä rajoitu tällaisten toimenpiteiden toteuttamiseen.
Kaiken edellä esitetyn perusteella neljäs kanneperuste on hylättävä.
Viides kanneperuste, jonka mukaan omaisuudensuojaa on loukattu ja perusoikeuskirjan 17 artiklaa on rikottu
Kantaja esittää viidennen kanneperusteen tueksi, että koska päätös 2015/157 ei ole perusteltu ja se on lainvastainen, kantajan omaisuudensuojan rajoitukset ovat niin ikään perusteettomia ja perusoikeuskirjan 17 artiklan vastaisia. Neuvosto kiistää nämä väitteet.
Tältä osin on palautettava mieleen, että jotta omaisuudensuojan rajoitus voi olla unionin oikeuden mukainen, sen on täytettävä kolme edellytystä. Ensinnäkin rajoitus on otettava käyttöön lailla. Toisin sanoen kyseessä olevalla toimenpiteellä on oltava lakisääteinen perusta. Toiseksi rajoituksella on oltava yleisen edun mukainen tavoite, jonka unioni on sellaiseksi tunnustanut. Kolmanneksi rajoitus ei saa olla kohtuuton. Sen on yhtäältä oltava tarpeellinen ja oikeassa suhteessa tavoiteltuun päämäärään nähden. Toisaalta kyseisen oikeuden tai vapauden ydintä ei saa loukata (ks. tuomio 27.2.2014, Ezz ym. v. neuvosto,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
–
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 30.6.2016, CW v. neuvosto, ei julkaistu,
EU:T:2016:377
, 165–168 oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kantaja väittää tässä kanneperusteessa vain, että koska hän on edeltävissä kanneperusteissa osoittanut, että hänen varojensa jäädyttäminen unionissa oli lainvastaista ja perusteetonta, tämä hänen omaisuudensuojansa rajoitus on näin ollen myös perusteeton. Hän kyseenalaistaa näin ollen ainoastaan sen, että tämä rajoitus ei täytä kahta ensimmäistä edellä 150 kohdassa mainituista edellytyksistä. Edellä 36–148 kohdasta kuitenkin ilmenee, että kantaja ei ole edeltävissä kanneperusteissa kyennyt osoittamaan, että mainittu varojen jäädyttäminen olisi lainvastaista ja perusteetonta. Tästä seuraa, että hän ei myöskään osoita, että tämän varojen jäädyttämisen hänen omaisuudensuojalleen asettamilla rajoituksilla ei olisi oikeudellista perustaa tai että ne eivät olisi perusteltuja päätöksen 2011/72 ja YUTP:n tavoitteiden perusteella. Nyt käsiteltävä kanneperuste on siis hylättävä.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että koska yksikään kanneperusteista ei ollut perusteltu, päätöksen 2015/157 kumoamista koskevat vaatimukset on hylättävä.
Ensimmäinen kanteen tarkistamista koskeva kirjelmä, jossa vaaditaan kumoamaan neuvoston 16.11.2015 tekemä ”päätös”, jolla viimeksi mainittu hylkäsi kantajan 29.5.2015 tekemän vaatimuksen nimensä poistamisesta päätöksen 2011/72 liitteenä olevasta luettelosta
Työjärjestyksen 86 artiklan 1 kohdassa määrätään, että jos toimi, jonka kumoamista vaaditaan, on korvattu tai sitä on muutettu toisella toimella,
jonka kohde on sama, kantaja saa tämän uuden seikan huomioon ottamiseksi tarkistaa kannetta ennen asian käsittelyn suullisen vaiheen päättämistä tai ennen unionin yleisen tuomioistuimen päätöstä ratkaista asia ilman käsittelyn suullista vaihetta. Työjärjestyksen 86 artiklan 2 kohdan mukaan kanteen tarkistaminen on tehtävä erillisellä asiakirjalla ja noudattaen SEUT 263 artiklan kuudennessa kohdassa vahvistettua määräaikaa kumoamiskanteen nostamiselle siitä toimesta, johon kanteen tarkistaminen perustuu.
Oikeuskäytännöstä seuraa lisäksi, että kanteen tarkistamisen on kohdistuttava toimeen, joka voi olla kumoamiskanteen kohteena SEUT 263 artiklassa tarkoitetuin tavoin, toisin sanoen toimeen, jolla on kantajan etuihin vaikuttavia sitovia oikeusvaikutuksia siten, että se muuttaa olennaisesti hänen oikeudellista tilannettaan (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 3.7.2014, Alchaar v. neuvosto,
T‑203/12
, ei julkaistu,
EU:T:2014:602
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tältä osin vakiintuneessa oikeuskäytännössä on katsottu, että tällainen ei ole toimi, jolla vain vahvistetaan aikaisempi toimi, eli toimi, joka ei sisällä aiempaan toimeen verrattuna mitään uutta ja jota ennen asianomaisen tilannetta ollut tarkasteltu uudelleen (ks. määräys 7.12.2004, Internationaler Hilfsfonds v. komissio,
C‑521/03 P
, ei julkaistu,
EU:C:2004:778
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja määräys 29.6.2009, Cofra v. komissio,
C‑295/08 P
, ei julkaistu,
EU:C:2009:407
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Oikeuskäytännön mukaan toimi, joka toteutettiin aiemman toimen uudelleentarkastelun jälkeen, joka oli tarpeen uusien ja olennaisten seikkojen vuoksi, ei ole toimi, jolla vain vahvistetaan aikaisempi toimi. Seikkaa on pidettävä yhtäältä uutena, kun se ei ollut olemassa toimen toteuttamisajankohtana tai kun sitä ei ollut otettu huomioon tointa toteutettaessa, ja toisaalta olennaisena, kun se muuttaa olennaisesti sitä oikeudellista tilannetta, jossa kantaja oli aikaisempaa tointa toteutettaessa, kuten seikka, joka herättää epäilyjä kyseisen toimen perusteltavuudesta (ks. vastaavasti tuomio 13.11.2014, komissio v. Espanja,
T‑481/11
,
EU:T:2014:945
,
–
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Rajoittavien toimenpiteiden alalla yhtäältä oikeuskäytännöstä seuraa, että kantaja voi lähtökohtaisesti tarkistaa varojen jäädyttämisestä annetusta häntä koskevasta päätöksestä nostetun kanteen vaatimuksia ja perusteita sellaisen myöhemmän päätöksen valossa, jolla pidetään kyseinen varojen jäädyttäminen voimassa. Tässä tapauksessa kyseisellä myöhemmällä päätöksellä ei vain pysytetä aiempaa päätöstä, koska sillä pidetään voimassa asianomaisen varojen jäädyttäminen uuden ajanjakson ajan, joka ylittää mainitun aiemman päätöksen keston, kantajan tilanteen uudelleentarkastelun jälkeen (ks. vastaavasti ja analogisesti määräys 15.2.2005, PKK ja KNK v. neuvosto,
T‑229/02
,
EU:T:2005:48
,
kohta; määräys pysytettiin valituksen johdosta 18.1.2007 annetulla tuomiolla PKK ja KNK v. neuvosto,
C‑229/05 P
,
EU:C:2007:32
,
kohta).
Toisaalta kuten päätöksen 2011/72 2 artiklan 3 kohdasta ja 5 artiklan 6 kohdasta seuraa, neuvosto voi milloin hyvänsä tarkastella uudelleen henkilön nimen merkitsemistä tämän päätöksen liitteeseen, jos sille esitetään huomautuksia tai olennaista uutta näyttöä, joten kyseistä merkintää seurataan jatkuvasti. Näiden säännösten tarkoituksena on varmistaa, että henkilöt, jotka eivät enää täytä kyseisen päätöksen liitteessä olemisen kriteerejä, poistetaan kyseisestä liitteestä paitsi vuosittain suoritettavan uudelleentarkastelun päätteeksi myös tarvittaessa välittömästi (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 15.11.2012, Al-Aqsa v. neuvosto ja Alankomaat v. Al-Aqsa,
C‑539/10 P ja C‑550/10 P
,
EU:C:2012:711
,
kohta). Näin ollen sellainen neuvoston päätös olla poistamatta päätöksen 2011/72 liitteeseen merkityn henkilön nimeä, joka on annettu uusiin ja olennaisiin seikkoihin perustuvan henkilön tilanteen uudelleentarkastelun jälkeen edellä 155 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetuin tavoin, ei ole pelkkä vahvistava toimi, vaikka tällä päätöksellä ei jatketa kyseistä merkintää vaan ainoastaan pidetään voimassa aiemman päätöksen soveltaminen (ks. vastaavasti tuomio 13.11.2014, komissio v. Espanja,
T‑481/11
,
EU:T:2014:945
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa yhtäältä on todettava, että neuvoston 16.11.2015 tekemällä päätöksellä, joka riitautettiin ensimmäisessä kanteen tarkistuskirjelmässä, ei muutettu tai kumottu päätöstä 2015/157, joka on kanteen kohteena. Kirjeessään 16.11.2015 neuvosto vain hylkäsi kantajan vaatimuksen päätöksen 2015/157 kumoamisesta siltä osin kuin se koskee häntä. Siihen ei näin ollen sisälly edellä 154 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitettua uutta seikkaa.
Toisaalta tämä hylkääminen ei ollut tulosta uudelleentarkastelusta, joka olisi ollut perusteltu seikoilla, jotka olivat sekä uusia että olennaisia edellä 155 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetuin tavoin.
Ensiksikin kantajan 29.5. ja 7.9.2015 esittämät huomautukset viittaavat ennen kaikkea tosiseikkoihin, jotka edelsivät päätöksen 2015/157 antamista, sekä kysymyksiin, jotka se oli jo esittänyt 15.1.2015 päivätyissä huomautuksissaan – toisin sanoen seikkoihin, jotka eivät olleet uusia.
Lisäksi ainoat päätöksen 2015/157 jälkeiset seikat, joihin näissä huomautuksissa viitataan, eli Tunisian muutoksenhakutuomioistuimen 25.2.2015 antama tuomio ja kolme tunisialaisen hallintotuomarin välitoimimenettelyssä 30.5.2015 tekemää päätöstä, eivät ole olennaisia seikkoja eli seikkoja, jotka voivat olennaisesti muuttaa kantajan tilannetta häneen päätöksellä 2015/157 kohdistettujen rajoittavien toimenpiteiden osalta.
Kuten useaan otteeseen on jo todettu, nämä rajoittavat toimenpiteet perustuvat siihen, että kantajaa koskee vireillä oleva oikeudellinen tutkinta, joka koskee valtion varojen väärinkäytöksi luokiteltavia tekoja. Yhtäältä on niin, että vaikka kantajan Tunisiassa olevan asianajajan 24.4.2015 päivätystä ilmoituksesta käy ilmi, että Tunisian muutoksenhakutuomioistuimen 25.2.2015 antamassa tuomiossa hyväksyttiin kantajan pyyntö siitä, että rikostutkinta erotettaisiin tästä tutkinnasta, tämä menettelyn kehitys ei sinällään kyseenalaista mainitun tutkinnan kulkua. Toisaalta kantajan Tunisiassa olevan asianajajan ilmoituksesta, joka on kantajan 29.5.2015 esittämien huomautusten liitteenä, ilmenee, että 30.3.2015 annetuissa kolmessa tuomioistuinratkaisussa määrättiin täytäntöönpanon lykkäämisestä kolmen hallinnollisen päätöksen osalta, jotka koskevat eräiden kantajan varojen konfiskaatiota, mutta niiden yhteys oikeudelliseen tutkintaan, johon kantajan varojen jäädyttäminen unionissa perustuu, ei vaikuta selvältä.
Toiseksi asiakirja-aineistosta käy ilmi, että Tunisian viranomaisten 11.5.2015 toimittamat asiakirjat, joihin neuvosto nojautuu 16.11.2015 päivätyssä kirjeessään, pelkästään vahvistavat, että kantajaa koskeva oikeudellinen tutkinta Tunisiassa on vireillä ja että neuvosto on esittänyt ne vain vastatakseen väitteisiin, joilla kantaja pyrkii riitauttamaan tämän tutkinnan perustan. Tämän vuoksi näitä asiakirjoja, jotka tosin ovat uusia seikkoja, ei kuitenkaan voida pitää olennaisina. Niistä ei näet käy ilmi, että kantajan tilanne olisi millään tavoin olennaisesti muuttunut siihen nähden, millainen se oli päätöksen 2015/157 antamisajankohtana.
Tätä analyysia ei horjuta se, että neuvosto esitti nämä asiakirjat sellaisten tarkastusten jälkeen, jotka se oli 4.2.2015 päivätyssä kirjeessään ilmoittanut tulevansa tekemään kantajan huomautusten johdosta.
Päätöksen 2011/72 2 artiklan 3 kohdassa ja 5 artiklan 6 kohdassa annetaan neuvostolle laaja harkintavalta sen ratkaistessa, onko tarkoituksenmukaista ryhtyä Tunisian viranomaisten tai kantajan sille toimittamien seikkojen tarkistukseen erityisesti viimeksi mainittua koskevan tuomioistuinmenettelyn tilan selvittämiseksi. Näin ollen kaikki neuvoston viran puolesta tai kantajan pyynnöstä suorittamien tarkistusten perusteella hankkimat uudet todisteet eivät välttämättä ole sellaisia olennaisia seikkoja, joiden perusteella kantajan nimen merkitsemistä mainitun päätöksen liitteenä olevaan luetteloon olisi tarkasteltava uudelleen ja jotka johtaisivat, jos tätä merkintää ei suostuttaisi kyseenalaistamaan, kantajalle vastaiseen päätökseen.
Käsiteltävässä asiassa asiakirja-aineistosta ilmenee, että neuvosto totesi 4.2.2015 päivätyssä kirjeessään ennen kaikkea, että vaikka se katsoi perustelluksi kantajan nimen säilyttämisen päätöksen 2011/72 liitteessä, se pani merkille kantajan huomautukset, jotka koskivat sen Tunisiassa vireillä olevan oikeudellisen tutkinnan tilaa, jonka kohteena kantaja on, ja että se tarkastelisi kantajaa koskevia rajoittavia toimenpiteitä uudelleen ennen 31.7.2015. On osoittautunut, että neuvosto on tämän kirjeen jälkeen ottanut huomioon myös kantajan 18.2., 29.5. ja 7.9.2015 esittämät huomautukset ja vastannut kantajalle 16.11.2015 päivätyssä kirjeessään selvittämällä kantajalle tällä välin Tunisian viranomaisissa tekemiensä tarkistusten tuloksia ja erityisesti toimittamalla tälle edellä 163 kohdassa tarkoitetut asiakirjat. Katsoessaan, että näihin tarkistuksiin oli syytä ryhtyä, neuvosto vain käytti sille edellä 157 ja 165 kohdassa mainituissa säännöksissä annettua harkintavaltaa, eikä se ole tarkastellut kantajan tilannetta uudelleen sen vuoksi, että se olisi ollut tarpeen tätä tilannetta olennaisesti muuttavien seikkojen ilmenemisen vuoksi.
Kun neuvosto totesi 16.11.2015 päivätyssä kirjeessään, että kantajaa koskevat rajoittavat toimenpiteet oli pidettävä hänen osaltaan voimassa, se ei tehnyt uutta päätöksestä 2015/157 erillistä päätöstä vaan ainoastaan pysytti viimeksi mainitun. Siltä osin kuin kyseisessä kirjeessä hylätään kantajan pyyntö hänen nimensä poistamisesta päätöksen 2011/72 liitteestä, kirje on pelkkä vahvistava toimi, joka ei ole kantajalle vastainen. Näin ollen ensimmäisen kanteen tarkistuskirjelmän vaatimukset tämän toimen kumoamisesta on jätettävä tutkimatta.
Kantajan väitteet, joilla hän pyrkii osoittamaan, että tarkistusta koskeva kirjelmä on otettava tutkittavaksi, eivät voi horjuttaa tätä päätelmää.
Ensiksikin kantajan päättely, jonka mukaan neuvoston 16.11.2015 tekemällä päätöksellä muutettiin päätöstä 2015/157, koska sillä muunnettiin viimeksi mainittu päätös, joka oli siihen saakka ollut ”ehdollinen päätös”, ”ehdottomaksi” päätökseksi, on perusteeton. Yhtäältä on niin, että kuten neuvosto pääasiallisesti toteaa tätä tarkistuskirjelmää koskevissa huomautuksissaan, tämä argumentaatio nojautuu siihen virheelliseen olettamaan, että neuvoston 4.2.2015 päivätty kirje, jossa toimielimen ilmoitti tulevansa tarkastelemaan kantajan tilannetta ennen 31.7.2015, olisi antanut päätökselle 2015/157 ehdollisen luonteen. Toisaalta neuvoston oikeus tarkastella uudelleen päätöksessä 2011/72 toteutettuja rajoittavia toimenpiteitä edellä 157 kohdassa mainittujen päätöksen säännösten nojalla tarvittaessa niiden kumoamiseksi tai muuttamiseksi ei millään tavoin merkitse sitä, että nämä toimenpiteet olisivat luonteeltaan ”ehdollisia”. Näin ollen se, että neuvosto totesi 16.11.2015 päivätyssä kirjeessään, että kantajaa koskevat rajoittavat toimenpiteet olisi pidettävä hänen osaltaan voimassa, ei mitenkään muuntanut päätöstä 2015/157 ehdottomaksi. On lisäksi todettava, että neuvostolla oli oikeus kumota mainitut toimenpiteet tai muuttaa niitä 16.11.2015 päivätyn kirjeen jälkeen sen tietoon mahdollisesti saatettujen uusien ja olennaisten seikkojen perusteella.
Toiseksi toisin kuin kantaja väittää, mukauttamiskirjelmän tutkittavaksi ottamista ei voida perustella sillä, että menettelyllisen yhdenvertaisuuden periaatteen mukaisesti kantajalle on tarpeen antaa mahdollisuus kommentoida neuvoston vastineen puitteissa esittämiä seikkoja.
Menettelyllisen yhdenvertaisuuden periaate ei käsiteltävässä asiassa vaikuta siten, että määräaika kanteen nostamiselle päätöksestä 2015/157 alkaisi uudelleen. Toimen kannekelpoisuus on lisäksi ratkaistava ainoastaan toimen sisältöä koskevan objektiivisen arvioinnin perusteella eikä menettelyllisen yhdenvertaisuuden periaatteen noudattamisen perusteella (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 20.9.2012, Ranska v. komissio,
T‑154/10
,
EU:T:2012:452
,
–
kohta).
Toisaalta ja joka tapauksessa kantajalla oli 14.12.2016 pidetyssä istunnossa mahdollisuus esittää huomautuksensa neuvoston vastineessaan esittämien seikkojen osalta. Lisäksi kuten edellä 61 kohdasta seuraa, unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että näitä seikkoja, jotka olivat myöhäisempiä kuin päätös 2015/157, ei voitu ottaa huomioon arvioitaessa tämän päätöksen lainmukaisuutta. Näin ollen ensimmäisessä kanteen tarkistamista koskevassa kirjelmässä esitettyjen vaatimusten tutkimatta jättäminen ei loukkaa menettelyllistä yhdenvertaisuutta.
Kaikesta edeltävästä seuraa, että nämä vaatimukset on jätettävä tutkimatta.
Toisen kanteen tarkistamista koskevan kirjelmän vaatimukset, jotka koskevat päätöksen 2016/119 kumoamista
Kantaja esittää toisessa kanteen tarkistamista koskevassa kirjelmässä, joka koskee päätöstä 2016/119, viisi perustetta. Näistä perusteista ensimmäisen mukaan syyttömyysolettamaa ja hyvän hallinnon periaatetta on loukattu, toisen mukaan riidanalaisilla toimenpiteillä ei ole riittävän vankkaa tosiseikkaperustaa, kolmannen mukaan kyseisellä päätöksellä ei enää ole kohdetta, neljännen mukaan kohtuullisen ajan periaatetta on loukattu ja viidennen mukaan neuvosto on puuttunut ilmeisen suhteettomasti kantajan omaisuudensuojaan.
On ensiksi palautettava mieleen, että kuten edellä 16 kohdassa on todettu, päätöksellä 2016/119 jatkettiin päätöksen 2011/72 soveltamista 31.1.2017 saakka ja muutettiin perusteita, joilla kantajan nimi merkittiin tämän päätöksen liitteenä olevaan luetteloon, Tunisian viranomaisten 20.10.2015 päivätyn todistuksen perusteella, joka mainitaan edellä 16 kohdassa. Tämä muutos käsitti sen, että maininta osallisuudesta julkisen viran haltijan vaikutusvallan väärinkäyttöön tarkoituksena tuottaa suoraan tai välillisesti perusteetonta hyötyä kolmannelle osapuolelle korvattiin maininnalla julkisen viran haltijan painostamisesta tarkoituksena tuottaa suoraan tai välillisesti perusteetonta hyötyä kolmannelle osapuolelle.
Edellä 156 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti on todettava, että toisessa kanteen tarkistamista koskevassa kirjelmässä esitetyt vaatimukset, jotka koskevat päätöksen 2016/119, jolla jatkettiin päätöksen 2011/72 soveltamista päätöksessä 2015/157 säädetyn määräajan ylittäväksi ajanjaksoksi, kumoamista, otetaan tutkittavaksi.
Ensimmäinen peruste, joka koskee syyttömyysolettaman ja hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista
Ensimmäisessä perusteessa kantaja pääasiallisesti toistaa kannekirjelmän toisen kanneperusteen toisessa ja kolmannessa osassa esittämänsä argumentaation, joka koskee väitettyä syyttömyysolettaman loukkaamista. Hän vetoaa tämän argumentaation tueksi yhtäältä kansalaisjärjestö Transparency Internationalin 25.1.2016 päivättyyn lehdistötiedotteeseen, jonka mukaan 48 henkilön varat jäädytettiin Tunisiassa ”sellaisten todisteiden perusteella, jotka osoittivat heidän väärinkäyttäneen valtion varoja ja väärinkäyttäneen asemaansa”. Toisaalta hän vetoaa myös Tunisian viranomaisten 15.1.2016 päivättyyn ilmoitukseen, jolla vastattiin neuvoston kantajan tilannetta koskeviin selvennyspyyntöihin ja joka kantajan mukaan osoittaa, että ”hänen aineellisia vaatimuksiaan ei tulla hyväksymään” oikeudellisessa tutkinnassa, jonka kohteena hän on Tunisiassa.
Neuvosto puolestaan pääasiallisesti kiistää näiden uusien todisteiden merkityksellisyyden.
On todettava, että edellä 107–112 ja 118 kohdassa esitetty kannekirjelmän toisen kanneperusteen toisen ja kolmannen osan tarkastelun yhteydessä esitetty päättely on sovellettavissa tässä. Yhtäältä edellä 103 kohdassa tarkoitettu neuvoston 31.1.2011 päivätty lehdistötiedote on päätöksistä 2011/72 ja 2016/119 erillinen asiakirja, eikä sitä ole laadittu näiden päätösten antamismenettelyssä. Kantaja, joka ei kiistä sitä, että nämä kaksi päätöstä sinällään eivät loukkaa syyttömyysolettamaa, ei voi siis tehokkaasti vedota tällaiseen loukkaukseen, joka hänen mukaansa rasittaa tätä lehdistötiedotetta, kyseenalaistaakseen niiden lainmukaisuuden. Toisaalta tämä peruste nojautuu joka tapauksessa kyseisen lehdistötiedotteen sanamuodon mukaiseen tulkitaan, vaikka viimeksi mainittua on tulkittava päätöksen 2011/72 sisällön perusteella; päätöksen antamisesta ilmoittaminen oli erityisesti lehdistötiedotteen tarkoitus. Koska viimeksi mainitun päätöksen liitteen sisältö ei koske kantajaa henkilönä, jonka katsottaisiin olevan vastuussa Tunisian valtion varojen väärinkäytöstä, vaan henkilönä, johon kohdistuu tällaisia tekoja koskeva oikeudellinen tutkinta, siihen viittaavan lehdistötiedotteen sisältö ei voi loukata kantajan oikeutta syyttömyysolettaman noudattamiseen.
Näin ollen vaikka oletettaisiin, että edellä 177 kohdassa tarkoitettuun Transparency Internationalin lehdistötiedotteeseen sisältyvät tiedot olisivat loukanneet kantajan syyttömyysolettamaa, tämä loukkaus ei johdu edellä mainitusta neuvoston 31.1.2011 päivätystä lehdistötiedotteesta, eikä se missään tapauksessa vaikuta päätöksen 2016/119 lainmukaisuuteen.
Tunisian viranomaisten 15.1.2016 päivätystä ilmoituksesta on todettava, että kantajan tältä osin esittämät väitteet ovat joka tapauksessa täysin spekulatiivisia. Kyseisessä ilmoituksessa näet vain esitetään menettelylliset syyt, joiden vuoksi asian tutkinnasta vastannut tuomari ei erottanut kantajan asiaa muita tutkinnan kohteina olevista henkilöistä koskevista asioista. Mikään tässä ilmoituksessa ei siis osoita sitä, mitä päätelmiä Tunisian viranomaiset tulevat tekemään kantajaa koskevasta oikeudellisesta tutkinnasta, eikä sitä, että sen sisältämien seikkojen ja kyseessä olevan neuvoston lehdistötiedotteen välillä olisi todennäköinen yhteys.
Näin ollen ensimmäinen peruste on hylättävä.
Toinen peruste, jonka mukaan riidanalaisilla päätöksillä ei ole riittävän vankkaa tosiseikkaperustaa
Toiseen perusteeseen sisältyy neljä osaa, joista ensimmäisen mukaan väitteet, joihin kantajan nimen säilyttäminen päätöksen 2011/72 liitteessä perustuu, ovat liian epämääräisiä; toisen mukaan se, että Tunisian oikeusviranomaiset eivät tutkineet hänen asiaansa erikseen, luo illuusion vankasta tosiseikastoperusteesta; kolmannen mukaan tuomioistuinmenettelyssä Tunisiassa ei hänen osaltaan ole tapahtunut edistystä; ja neljännen mukaan edellä mainitut väitteet eivät ole riittävän täsmällisiä siltä osin kuin kyse on teoista, joista häntä moititaan, ja hänen henkilökohtaisesta vastuustaan.
Neuvosto puolestaan kiistää kantajan esittämien seikkojen merkityksellisyyden nojautuen 14.4.2016 annettuun tuomioon Ben Ali v. neuvosto (
T‑200/14
, ei julkaistu,
EU:T:2016:216
).
– Toisen perusteen ensimmäinen osa, jonka mukaan väitteet, joihin kantajan nimen säilyttäminen päätöksen 2011/72 liitteessä perustuu, ovat liian epämääräisiä
On ensiksi todettava, että toisen perusteen ensimmäinen osa nojautuu uuteen väitteeseen, jota ei esitetty kannekirjelmässä, erityisesti sen ensimmäisessä kanneperusteessa. Tätä väitettä ei myöskään voida pitää mainitussa kanneperusteessa jo esitetyn väitteen täydentämisenä (ks. tuomio 15.3.2006, Italia v. komissio,
T‑226/04
,
EU:T:2006:85
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kantajalla on kuitenkin oikeus esittää tämä väite ensimmäisen kerran mainitun ensimmäisen kanneperusteen tarkistuksen yhteydessä päätöksellä 2016/119 käyttöön otettujen hänen nimensä luetteloon merkitsemisen uusien perusteiden ja Tunisian viranomaisten 20.10.2015 päivätyn todistuksen valossa, jotka ovat uusia seikkoja (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 13.9.2013, Anbouba v. neuvosto,
T‑563/11
, ei julkaistu,
EU:T:2013:429
,
kohta).
Tämä väite ei kuitenkaan ole perusteltu jäljempänä 187–195 kohdassa esitettävistä syistä.
Ensiksi kantaja väittää yhtäältä, että Tunisian viranomaisten 20.10.2015 päivätyn todistuksen ja hänen nimensä päätöksen 2011/72, sellaisena kuin se on muutettuna päätöksellä 2016/119, liitteeseen merkitsemisen perusteiden välillä on eroja siltä osin kuin kyse on mainittujen rikosten luonteesta, ja toisaalta, että näitä rikoksia koskevat täsmennykset ja konkreettiset todisteet niiden osoittamiseksi ovat riittämättömiä.
Tältä osin on todettava, että vaikka kantajan nimen päätöksen 2011/72, sellaisena kuin se on muutettuna päätöksellä 2016/119, liitteeseen merkitsemistä koskevissa perusteissa, jotka neuvosto esitti, ilmaistaan rikokset, joita kantajaan kohdistettu vireillä oleva oikeudellinen tutkinta Tunisiassa koskee, suppeammin kuin Tunisian viranomaisten antamassa todistuksessa, kyseiset perusteet ja kyseinen todistus eivät eroa toisistaan mitenkään merkittävästi. Neuvosto ei myöskään ole kantajan nimen luetteloon merkitsemisen perusteissa velvollinen mainitsemaan todisteita, joihin nämä perusteet nojautuvat, kun se lisäksi on ilmaissut nämä todisteet kantajalle (ks. vastaavasti tuomio 30.6.2016, Al Matri v. neuvosto,
T‑545/13
, ei julkaistu,
EU:T:2016:376
,
ja
kohta).
On toiseksi todettava, että vaikka kyseessä olevassa todistuksessa ei mainita niitä konkreettisia seikkoja, joihin kyseessä olevat rikokset liittyvät, siinä mainitaan riittävän yksilöidyllä tavalla kyseiset rikokset ja se, minkä asteisesti kantajan oletetaan niihin osallistuneen – toisin sanoen rikoksentekijänä tai rikoskumppanina –, jotta neuvosto voi ratkaista, täyttääkö kantaja päätöksen 2011/72 1 artiklan 1 kohdassa määritellyt yleiset kriteerit (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 30.6.2016, Al Matri v. neuvosto,
T‑545/13
, ei julkaistu,
EU:T:2016:376
,
kohta).
Kuten lisäksi kantajan käyttämä ilmaus actus reus osoittaa, hänen argumentaationsa perustuu siihen virheelliseen olettamaan, että todisteiden, joihin neuvosto nojautuu, pitäisi osoittaa sellaista täsmällisyyttä, jota edellytetään sen osoittamiseksi, että hän on vastuussa edellä mainituista rikoksista. Kantaja ei kuitenkaan kiistä sitä, että neuvostolla on oikeus nojautua näitä rikoksia koskeviin vireillä oleviin oikeudellisiin tutkintoihin, jolloin siis on kyse rikosoikeudellisen menettelyn sellaisesta vaiheesta, jossa jo luonnostaan on meneillään niiden seikkojen määrittely, joiden nojalla voidaan osoittaa tämän vastuun olemassaolo tai päinvastoin vapauttaa tästä vastuusta (ks. vastaavasti tuomio 30.6.2016, Al Matri v. neuvosto,
T‑545/13
, ei julkaistu,
EU:T:2016:376
,
–
kohta).
Samoista syistä merkitystä ei ole sillä, ettei niiden muiden henkilöiden kuin kantajan henkilöllisyyttä ole mainittu, joiden oletetaan olevan vastuussa rikoksista, joihin viitataan kantajan nimen luetteloon merkitsemisen perusteissa ja Tunisian viranomaisten 20.10.2015 päivätyssä todistuksessa. Kuten edellä 189 kohdassa on todettu, on riittävää, että tässä todistuksessa mainitaan riittävän yksilöidysti kyseiset rikokset ja se, minkä asteisesti kantajan oletetaan niihin osallistuneen. Samoin on sen osalta, että kyseisessä todistuksessa ei mainita näiden rikosten aikaa ja paikkaa.
Vaikutusta ei ole myöskään sillä, että Tunisian tasavallan entinen presidentti on väitetysti virheellisellä tavalla luokiteltu virkamieheksi. On riittävää todeta, ettei edellä 16 kohdassa tarkoitetussa todistuksessa eikä kantajan nimen päätöksen 2011/72, sellaisena kuin se on muutettuna päätöksellä 2016/119, liitteeseen merkitsemisen perusteissa viitata kyseiseen henkilöön. On vielä todettava, että koska tehtävät, joita kyseinen henkilö on siis hoitanut, voivat sisältää valtion varojen hallinnointia, ne voidaan joka tapauksessa rinnastaa virkamiehen tehtäviin päätöksen 2011/72 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun julkisten varojen väärinkäytöksi luokiteltavaksi olevan rikoksen toteamista varten (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 14.4.2016, Ben Ali v. neuvosto,
T‑200/14
, ei julkaistu,
EU:T:2016:216
,
ja
kohta).
Kolmanneksi kantaja katsoo, että huolimatta neuvoston ennen päätöksen 2016/119 antamista esittämistä uusista seikoista, erityisesti 18.1.2016 päivätystä asiakirjasta, jonka viitenumero on MD 7/16 EXT 1 RELEX ja joka on neuvoston 29.1.2016 päivätyn kirjeen liitteenä, tällä toimielimellä ei ole eikä ole milloinkaan ollut käytettävissään todisteita häntä kohtaan esitettyjen väitteiden tueksi. Kantaja toteaa edellä mainitusta asiakirjasta erityisesti, että siihen sisältyvä maininta kansainvälisistä oikeusapupyynnöistä ei sisällä mitään täsmennyksiä, jotka olisivat tarpeen näiden oikeusapupyyntöjen kohteen, muiden henkilöiden, joita ne koskevat, sekä niiden adressaattien määrittämiseksi.
Tästä on ensiksi todettava, että kantaja ei voi tehokkaasti väittää päätöksestä 2016/119, että neuvostolla ei siihen asti, kun se esitti asiakirjan MD 7/16 EXT 1 RELEX 18.1.2016, ollut käytettävissään lainkaan todisteita hänen osallisuudestaan rikoksiin, joita häneen kohdistuvat oikeudelliset tutkinnat Tunisiassa koskevat. Kuten edellä 61 kohdassa on todettu, unionin toimen laillisuutta on arvioitava toimen toteuttamisajankohtana olemassa olleiden tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen perusteella. Näin ollen kyseisen päätöksen lainmukaisuutta on arvioitava todisteiden, jotka olivat neuvoston hallussa päätöksen 2016/119 antamisajankohtana eli 28.1.2016, valossa.
Kantaja ei myöskään esitä mitään todisteita, jotka saattaisivat kyseenalaiseksi asiakirjassa MD 7/16 EXT 1 RELEX esitettyjen seikkojen paikkansapitävyyden ja erityisesti sen 3 kohdassa olevan maininnan kantajaa koskevista kansainvälisistä oikeusapupyynnöistä, jotka on päivätty 19.1.2011, 21.1.2011, 10.1.2012, 22.10.2013 ja 5.5.2015. Joka tapauksessa on niin, että koska Tunisian viranomaisten 20.10.2015 päivätyssä todistuksessa vahvistetaan sellaisten oikeudellisten tutkintojen olemassaolo, joiden kohteena kantaja on ja jotka koskevat valtion varojen väärinkäytöksi luokiteltavia tekoja, se on tässä tarkoituksessa riittävä todiste, johon neuvosto voi nojautua säilyttääkseen kantajan nimen päätöksen 2011/72 liitteessä. Näin ollen vaikka maininta kansainvälisistä oikeusapupyynnöistä on epätäsmällinen, tämä seikka ei ole ratkaiseva.
Toisen perusteen ensimmäinen osa on näin ollen hylättävä.
– Toisen perusteen toinen osa, jonka mukaan Tunisian oikeusviranomaiset eivät tutkineet kantajan asiaa erikseen
Kantaja väittää tämän osan tueksi, että Tunisian oikeusviranomaisten olisi pitänyt tutkia hänen asiansa erillään muiden henkilöiden asioista, ja kyseenalaistaa tutkintatuomarin päätöksen, jossa tämä – kuten Tunisian viranomaiset toteavat 15.1.2016 päivätyssä ilmoituksessaan – oli pitänyt tarpeellisena olla erottamatta asioita Tunisian muutoksenhakutuomioistuimen 25.2.2015 antamasta tuomiosta huolimatta.
Nämä seikat eivät kuitenkaan vaikuta päätöksen 2016/119 lainmukaisuuteen. Ne herättävät Tunisian prosessioikeutta koskevia kysymyksiä, joihin vain Tunisian tuomioistuimet voivat vastata, tarvittaessa kyseisestä tutkintatuomarin päätöksestä tehtävän valituksen yhteydessä. Selitykset, jotka Tunisian viranomaiset esittävät edellä mainitussa ilmoituksessa vastauksena neuvoston selvennyspyyntöihin, vahvistavat lisäksi, että se, miten kyseiset viranomaiset käsittelivät kantajan asian erottamista, perustui puhtaasti oikeudellisiin seikkoihin, eikä siihen liittynyt mitään, mikä olisi herättänyt legitiimejä kysymyksiä näiden viranomaisten mahdollisesta harkintavallan väärinkäytöstä siten, että kantajaan kohdistettujen rajoittavien toimenpiteiden säilyttäminen olisi joutunut kyseenalaiseksi.
Myöskään sillä, että kantajalla itsellään ei ole perhesiteitä Tunisian tasavallan presidentin entiseen puolisoon, ei ole merkitystä tässä asiassa. Kantajan nimeä ei merkitty päätöksen 2011/72, sellaisena kuin se on muutettuna päätöksellä 2016/119, liitteenä olevaan luetteloon hänen perhesiteidensä vuoksi vaan sen vuoksi, että Tunisian viranomaisten oikeudellisen tutkinnan kohteena on kantajan henkilökohtainen osallistuminen tekoihin, jotka ovat luokiteltavissa valtion varojen väärinkäytöksi.
Vaikka kantaja pyrkii osoittamaan, että Tunisian tuomioistuimet ovat asteittain vapauttaneet hänet – toisin kuin muita henkilöitä, joita liitännäiset oikeudelliset tutkinnat koskevat – oikeudellisessa tutkinnassa toteutetuista pakkokeinoista, hänen tämän väittämän tueksi esittämänsä seikat eivät ole merkityksellisiä. Kuten on todettu ennen kaikkea edellä 49–56 kohdassa, eri tuomioistuinratkaisut, jotka koskevat Tunisiasta poistumista koskevan kiellon ja kantajan varojen konfiskointia koskevien päätösten kumoamista, eivät voi luoda ennakkokäsitystä Tunisian tuomioistuinten lopullisesta kannasta niiden rikosoikeudellisten menettelyjen lopputuloksen osalta, joihin neuvosto nojautuu. Kantaja ei myöskään missään vaiheessa selitä, mikä yhteys näiden eri tuomioistuinratkaisujen ja kyseessä olevien rikosoikeudellisten menettelyjen välillä on. Näin ollen neuvosto ei ole tehnyt virhettä arvioidessaan Tunisian viranomaisten toimittamia seikkoja eikä se ole osallistunut viimeksi mainittujen ”lainvastaiseen toimintaan”, kun se on katsonut, että kantajaan kohdistettujen rajoittavien toimenpiteiden voimassaoloa voitiin jatkaa mainittujen seikkojen perusteella.
Niinpä toisen perusteen toinen osa on hylättävä.
– Toisen perusteen kolmas osa, jonka mukaan Tunisiassa vireillä olevassa tuomioistuinmenettelyssä ei ole kantajan osalta tapahtunut mainittavaa edistystä
Kantaja väittää, että 10.12.2015 päivätty asiakirja, jonka viitenumero on MD 745/15 ADD 1 EXT 1 ja joka sisältää Tunisian viranomaisten laatiman lomakkeen, jossa esitetään pääasialliset seikat asiassa nro 19592/1, jossa kantaja on osallisena, osoittaa, että oikeusviranomaiset eivät tee mitään tämän asian tutkimiseksi.
Tätä väitettä ei voida hyväksyä.
Yhtäältä kyseessä oleva lomake osoittaa, että asiassa nro 19592/1 tutkintatuomari kuulusteli kantajaa 14.5.2014, mitä kantaja ei kiistä. Kuten lisäksi kantajan Tunisiassa olevan asianajajan 4.2.2016 päivätystä ilmoituksesta, joka on toisen kanteen tarkistamista koskevan kirjelmän liitteenä, käy ilmi, kantajaa oli kuulusteltu aiemmin kahdesti 15.2.2012 ja 21.2.2012 saman asian yhteydessä.
Toisaalta kyseessä olevasta lomakkeesta käy selvästi ilmi, että asia nro 19592/1 ei koske pelkästään kantajaa vaan myös kaikkia henkilöitä, joita oli syytetty siitä, että he olivat käyttäneet sukulaisuussuhdetta Tunisian tasavallan entiseen presidenttiin fiktiivisten sopimusten ja lainvastaisten julkisten hankintojen tekemiseksi. Lomakkeesta käy myös ilmi, että 14.5.2014–4.3.2015 toimivaltainen tuomari tai toimivaltaiset tuomarit suorittivat lukuisia tutkintatoimia tässä asiassa. Mikään tässä lomakkeessa ei myöskään osoita, että tämän ajanjakson ulkopuolella ei olisi toteutettu lainkaan tutkintatoimia.
Kun otetaan huomioon kaikki nämä seikat, se, että mainitussa asiassa viimeinen kantajaa koskeva ja kyseisessä lomakkeessa mainittu tutkintatoimi suoritettiin 14.5.2014, ei yksin osoita, että asian käsittelyssä olisi viivytelty ja Tunisian viranomaiset eivät olisi toimineet joutuisasti. Joka tapauksessa on niin, että vaikka näin olisikin, neuvosto ei edellä 67–75 kohdassa esitetyistä syistä voi yksin tästä syystä olla velvollinen lopettamaan kantajan varojen jäädyttämistä. Toisen perusteen kolmas osa on siis hylättävä.
– Toisen perusteen neljäs osa, jonka mukaan oikeuskäytännössä edellytetty täsmällisyys puuttuu siltä osin kuin kyse on teoista, joista kantajaa moititaan, ja hänen henkilökohtaisesta vastuustaan
Kantaja nojautuu tämän osan tueksi 26.10.2015 annetun tuomion Portnov v. neuvosto (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
)
kohtaan ja 28.1.2016 annetun tuomion Stavytskyi v. neuvosto (
T‑486/14
, ei julkaistu,
EU:T:2016:45
)
ja
kohtaan katsoen, että neuvostolla on velvollisuus paitsi osoittaa täsmällisesti rikokset, joihin henkilön, jonka nimi on merkitty kyseessä olevaan luetteloon, epäillään syyllistyneen myös esittää yksityiskohdat, jotka koskevat kyseisen henkilön henkilökohtaista vastuusta näistä teoista. Nämä kriteerit eivät täyty käsiteltävässä asiassa. Näiden tuomioiden valossa neuvosto ei voi vain katsoa, että se voi jäädyttää kolmannen maan kansalaisen varat unionissa yksin siitä syystä, että häneen kohdistetaan syytetoimia asianomaisessa kolmannessa maassa. Kantaja katsoo, että koska häntä koskeva rikosoikeudellinen menettely ei ole edistynyt, hänen ei voida katsoa olevan syytetoimien kohteena.
On palautettava mieleen, että tuomio 26.10.2015, Portnov v. neuvosto (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
), ja tuomio 28.1.2016, Stavytskyi v. neuvosto (
T‑486/14
, ei julkaistu,
EU:T:2016:45
), koskevat kanteita, jotka oli nostettu 5.3.2014 Ukrainan tilanteen johdosta tiettyihin henkilöihin, yhteisöihin ja elimiin kohdistettavista rajoittavista toimenpiteistä annetusta neuvoston päätöksestä 2014/119/YUTP (
EUVL 2014, L 66, s. 26
).
26.10.2015 annetun tuomion Portnov v. neuvosto (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
) 44 kohdassa ja 28.1.2016 annetun tuomion Stavytskyi v. neuvosto (
T‑486/14
, ei julkaistu,
EU:T:2016:45
) 44 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin totesi, että vaikka ainoa todiste, johon riidanalaiset rajoittavat toimenpiteet nojautuivat, oli peräisin kolmannen maan korkealta lainkäyttöviranomaiselta eli Ukrainan valtakunnansyyttäjänvirastosta, se sisälsi ainoastaan yleisen väitteen, jonka mukaan kantajat, samoin kuin jotkut muut entiset korkea-arvoiset virkamiehet, olivat sellaisen tutkinnan kohteena, joka koski määrittelemätöntä julkisten varojen kavaltamista. Unionin yleinen tuomioistuin totesi näissä samoissa kohdissa, että vaikka kirjeessä mainitaan rikos, johon kantajien epäiltiin syyllistyneen Ukrainan rikoslain mukaan, eli kyseisen lain 191 §:n mukaan rangaistava Ukrainan valtion varojen kavallus siinä ei täsmennetä niiden tosiseikkojen toteamista, joita Ukrainan viranomaisten suorittamassa tutkinnassa oltiin tarkistamassa, eikä etenkään kantajan – vaikka vain oletettua – henkilökohtaista vastuuta niistä.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi lisäksi 28.1.2016 annetun tuomion Stavytskyi v. neuvosto (
T‑486/14
, ei julkaistu,
EU:T:2016:45
) 48 kohdassa, että riippumatta siitä, missä vaiheessa on menettely, jonka kohteena kantajan katsotaan olevan, neuvosto ei voi toteuttaa häntä koskevia rajoittavia toimenpiteitä tuntematta niitä julkisten varojen väärinkäyttöön liittyviä tekoja, joista Ukrainan viranomaiset häntä erityisesti syyttävät, koska neuvosto voi vain näistä teoista tietoisena kyetä osoittamaan, että yhtäältä teot voidaan luokitella julkisten varojen väärinkäytöksi ja että toisaalta niillä voidaan kyseenalaistaa oikeusvaltio Ukrainassa; oikeusvaltion lujittaminen ja tukeminen ovat kyseessä olevien rajoittavien toimenpiteiden antamisen tavoitteena (tuomio 28.1.2016, Stavytskyi v. neuvosto,
T‑486/14
, ei julkaistu,
EU:T:2016:45
,
kohta).
Riippumatta siitä, ovatko päätöksellä 2014/119 toteutetut rajoittavat toimenpiteet kaikilta osin verrattavissa päätöksellä 2011/72 toteutettuihin, on riittävää todeta, että kuten 26.10.2015 annetun tuomion Portnov v. neuvosto (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
)
kohdasta ja 28.1.2016 annetun tuomion Stavytskyi v. neuvosto (
T‑486/14
, ei julkaistu,
EU:T:2016:45
)
ja
kohdasta ilmenee, näihin tuomioihin johtaneiden asioiden tosiseikat eroavat huomattavasti tämän asian tosiseikoista.
Yhtäältä tälle asialle on ominaista vireillä oleva oikeudellinen tutkinta, joka koskee kantajaa ja jonka olemassaolo on osoitettu tutkintaa suorittavasta tuomioistuimesta peräisin olevilla todistuksilla, joissa täsmennetään yksityiskohtaisesti kyseessä olevan asian viitenumerot, rikosten, joita tutkinta koskee, täsmällinen luonne ja kantajan näihin rikoksiin osallistumisen aste. Toisin kuin kantaja väittää, häneen kohdistetut rajoittavat toimenpiteet nojautuvat konkreettisiin tosiseikkoihin, jotka koskevat rikoksia, joista häntä epäillään, ja hänen oletettuun henkilökohtaiseen vastuuseensa näistä rikoksista. Asiakirja-aineistosta käy ilmi, että näiden todisteiden lisäksi neuvostolla oli päätöksen 2016/119 antamisajankohtana käytettävissään Tunisian viranomaisilta peräisin olevia asiakirjoja, jotka sisältävät täsmennyksiä kantajaan kohdistetun tutkinnan kohteena olevien tekojen luonteesta sekä tämän tutkinnan tilasta (ks. edellä 193 ja 202 kohdassa mainitut asiakirjat).
Toisaalta kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi 26.10.2015 annetun tuomion Portnov v. neuvosto (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
)
kohdassa ja 28.1.2016 annetun tuomion Stavytskyi v. neuvosto (
T‑486/14
, ei julkaistu,
EU:T:2016:45
)
kohdassa, mainituissa asioissa kyseessä olleet rajoittavat toimenpiteet nojautuivat ainoastaan Ukrainan valtakunnansyyttäjänviraston kirjeeseen, joka sisälsi ainoastaan yleisen väitteen, jonka mukaan kantajat, samoin kuin jotkut muut entiset korkea-arvoiset virkamiehet, olivat sellaisen tutkinnan kohteena, jolla pyrittiin todentamaan julkisten varojen kavaltamisen olemassaolo, eikä siihen sisältynyt mitään täsmennyksiä.
Kantaja ei siis voi väittää, että neuvosto ei päätöstä 2016/119 antaessaan olisi noudattanut 26.10.2015 annetussa tuomiossa Portnov v. neuvosto (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
) ja 28.1.2016 annetussa tuomiossa Stavytskyi v. neuvosto (
T‑486/14
, ei julkaistu,
EU:T:2016:45
) määriteltyjä vaatimuksia.
Kantajan väite, jonka mukaan hänen ei voida katsoa olevan Tunisian viranomaisten syytetoimien kohteena, on edellä 82–84 kohdassa esitetyistä syistä perusteeton.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että toisen perusteen neljäs osa ja tämän vuoksi peruste kokonaisuudessaan on hylättävä.
Kolmas peruste, jonka mukaan päätös 2016/119 on vailla kohdetta
Tässä perusteessa kantaja vain mukauttaa päätöksen 2016/119 asiayhteyteen kannekirjelmän kolmannen kanneperusteen yhteydessä esittämäänsä argumentaatiota, joka pääasiallisesti perustuu siihen, että demokratiakehitys Tunisiassa vie tältä päätökseltä oikeudellisen perustan. Tämä argumentaatio on hylättävä samoista syistä kuin edellä 127–133 kohdassa on esitetty.
Neljäs peruste, jonka mukaan periaatetta oikeudesta oikeudenkäyntiin kohtuullisen ajan kuluessa on loukattu
Kantaja mukauttaa tässä neljännessä perusteessa oikeudenkäynnin kohtuullista kestoa koskevaa argumentaatiota, jonka hän esitti kannekirjelmän ensimmäisen kanneperusteen toisen osan ja toisen kanneperusteen ensimmäisen osan tueksi. Hänen mukaansa neuvoston vastauksessaan esittämä argumentaatio, jonka mukaan Tunisian viranomaisten oikeudellisen tutkinnan kesto on oikeutettu tutkittavana olevien rikosten luonteen ja oikeusapumenettelyjen olemassaolon vuoksi, ei perustunut mihinkään häntä koskevaan tosiseikkaan. Hän katsoo lisäksi, että rajoittavien toimenpiteiden voimassa pitäminen perustuu kehäpäätelmään. Hänen mukaansa Tunisian viranomaisten intressissä on olla kiirehtimättä kantajaa koskevaa rikosoikeudellista menettelyä, jotta kantajan varojen jäädyttäminen unionissa aikaansaa ”mahdollisimman tehokkaan rangaistusvaikutuksen”, kun taas neuvosto voi perustella varojen jäädytyksen kestoa vetoamalla rikosoikeudellisen menettelyn kestoon Tunisiassa.
Neuvosto toteaa toista tarkistuskirjelmää koskevissa huomautuksissaan, että se toimii Tunisian viranomaisista riippumatta ja että se ei ole velvollinen perustamaan arviointiaan kantajan tilanteesta Tunisian oikeusviranomaisten päätökseen – sillä on vain mahdollisuus tehdä niin. Sen mukaan käsiteltävässä asiassa ei ole kehäpäätelmää ja 9.9.2010 annettu tuomio Al-Aqsa v. neuvosto (
T‑348/07
,
EU:T:2010:373
), johon kantaja vetoaa, ei ole merkityksellinen tältä osin.
Kannekirjelmän ensimmäisen kanneperusteen toisen osan hylkäämiseksi todettiin yhtäältä edellä 61–75 kohdassa, että vaikka kantajan ennen päätöksen 2015/157 antamista esittämät seikat olisivat oikeuttaneet neuvoston tarkistamaan kantajaa koskevien oikeudellisten tutkintojen tilan, mainituista seikoista ei kuitenkaan voi seurata, että neuvosto olisi velvollinen lopettamaan kantajan varojen jäädyttämisen unionissa. Toisaalta edellä 77 ja 78 kohdassa on todettu, että nämä seikat eivät olleet sellaisia, että ne olisivat herättäneet legitiimejä kysymyksiä sen suhteen, kunnioittivatko Tunisian viranomaiset kantajan oikeutta oikeudenkäyntiin kohtuullisen ajan kuluessa. Unionin yleinen tuomioistuin nojautui edellä 96 kohdassa muun muassa samaan päättelyyn hylätessään kannekirjelmän toisen kanneperusteen ensimmäisen osan.
Kuten neuvosto totesi vastineessaan, sillä on käytettävissään todisteet, jotka osoittavat, että tuomioistuinmenettely Tunisiassa ei viivästy aiheettomasti ja että tämä menettely liittyy erityisen monitahoiseen asiaan, jossa on useita epäiltyjä. Se perustaa kantansa tältä osin asiakirjoihin, joiden viitenumerot ovat MD 2015/552 EXT 2 ja MD 2015/553 EXT 2 ja jotka sisältävät Tunisian viranomaisten raportin oikeudellisen tutkinnan etenemisen tilasta 11.5.2015 ja samana päivänä päivätyn asiaa nro 19592/1 koskevan lomakkeen, joka on peräisin Tunisian alueellisen tuomioistuimen ensimmäisestä tutkintajaostosta.
On todettava, että edellä 221 kohdassa mainitut asiakirjat ovat omiaan osoittamaan sen, että sen asian tutkinnassa, jossa kantaja on osallisena, suoritetaan tosiasiallisia tutkintatoimia, sekä sen, että asia on monitahoinen, mikä johtuu asianomaisten henkilöiden lukumäärästä ja vaadittavista tutkintatoimista, erityisesti kansainvälisistä oikeusapupyynnöistä.
Vaikka näissä asiakirjoissa ei juuri viitata kantajan henkilökohtaiseen tilanteeseen, hän ei kuitenkaan voi väittää, ettei neuvoston argumentaatio tältä osin perustuisi mihinkään häntä koskevaan tosiseikkaan. Koska niiden rikosten tutkinta, joista häntä epäillään, liittyy laajempaan tutkintaan, joka koskee useita muita henkilöitä ja jolla on kansainvälinen ulottuvuus, tämän tutkinnan monitahoisuus on omiaan vaikuttamaan menettelyn kestoon siltä osin kuin kyse on kantajasta erikseen. Tätä analyysia tukee edellä 202 kohdassa tarkoitettu 10.12.2015 päivätty asiakirja, jonka viitenumero on MD 745/15 ADD 1 EXT 1. Näin ollen asiakirja-aineistosta ei käy ilmi, että neuvosto olisi tehnyt virheen arvioidessaan, noudattivatko Tunisian viranomaiset oikeutta oikeudenkäyntiin kohtuullisen ajan kuluessa.
Kaikista näistä asiakirjoista seuraa joka tapauksessa, että kantajan huomautukset huomioon ottaen ja ennen päätöksen 2016/119 antamista neuvosto suoritti kantajaa koskevan oikeudellisen tutkinnan tilan perusteellisen tarkistuksen ja että sitä ei näin ollen voida arvostella siitä, että se ei olisi ottanut huomioon kysymystä rikosoikeudellisten menettelyjen kestosta Tunisiassa. Lisäksi edellä 61–75 kohdassa esitetyistä syistä on niin, että vaikka oletettaisiin, että näitä menettelyjä rasittaisivat kantajan asian käsittelyyn liittyvät perusteettomat viivytykset, kyseiset viivytykset eivät voi välttämättä velvoittaa neuvostoa lopettamaan kantajan varojen jäädyttämistä unionissa.
Kantajan väite siitä, että Tunisian tuomioistuinmenettelyjen ja hänen varojensa unionissa jäädyttämisen välinen suhde johtaa kehäpäätelmään, ei aseta näitä päätelmiä kyseenalaiseksi.
Tämä väite näet perustuu olettamaan siitä, että Tunisian viranomaiset tahallaan viivyttelisivät kantajaa koskevassa oikeudellisessa tutkinnassa, jotta hänen varojensa jäädyttäminen unionissa jatkuisi, rankaisemisen tarkoituksessa ja että neuvosto tietoisesti myötävaikuttaisi tähän väärinkäyttöön. Yhtäältä on todettava, että kantaja ei esitä tältä osin mitään, mikä voisi osoittaa, että Tunisian viranomaisilla on tällainen aikomus tai että neuvosto osallistuisi tällaiseen väärinkäyttöön. Toisaalta kantajan varojen jäädyttämisellä unionissa ei voi olla rangaistuksen luonnetta, koska siihen ei liity rikosoikeudellista vivahdetta ja sitä koskevat tietyt rajoitukset. Sen lisäksi, että varojen jäädyttäminen, jota koskevat useat poikkeukset päätöksen 2011/72 1 artiklan 3 ja 4 kohdan ja 1 artiklan 5 kohdan nojalla, on tilapäistä ja kumottavissa, se ei vie kantajalta tuloja, jotka ovat peräisin hänen pankkitileistään tai sellaisiin sopimuksiin tai velvoitteisiin perustuvista maksuista, jotka on tehty ennen varojen jäädyttämistä. Kantajan varojen jäädyttämisen vaikutukset eivät siis vastaa rikosoikeudellisen sanktion vaikutuksia. Väite on siis puhtaasti spekulatiivinen.
Neljäs peruste on näin ollen hylättävä.
Viides peruste, jonka mukaan omaisuudensuojaa on loukattu
Kantaja mukauttaa viidennessä perusteessa kannekirjelmän viidettä kanneperustetta ja väittää, että koska hänen varojensa jäädyttämiselle unionissa ei ole tosiseikkaperustaa ja koska varojen jäädyttäminen on kestänyt pidempään kuin on kohtuullista, se merkitsee ilmeisen suhteetonta puuttumista hänen omaisuudensuojaansa.
Neuvosto kiistää tämän väitteen.
Kuten edellä 151 kohdassa on todettu kannekirjelmän viidennen kanneperusteen yhteydessä, kantaja on ainoastaan kyseenalaistanut sen, että hänen varojensa jäädyttäminen unionissa ei täytä kahta ensimmäistä oikeuskäytännössä määritellyistä omaisuudensuojan rajoittamisen edellytyksistä eli yhtäältä sitä, että rajoitus perustuu lakiin, ja toisaalta sitä, että se vastaa tosiasiallisesti unionin tunnustamiin yleisen edun mukaisiin tavoitteisiin. Tämän perusteen yhteydessä kantaja sen sijaan asettaa kyseenalaiseksi sen, täyttyykö näistä edellytyksistä kolmas eli se, että rajoitus on tarpeellinen ja oikeassa suhteessa tavoiteltuun päämäärään nähden. Viimeksi mainitun väitteen, jota ei voida pitää kannekirjelmän viidennessä kanneperusteessa esitettyjen väitteiden täydentämisenä ja joka on siis uusi, esittämistä ei kuitenkaan ole perusteltu ennen päätöksen 2016/119 antamista esiin tulleilla uusilla seikoilla (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 13.9.2013, Anbouba v. neuvosto,
T‑563/11
, ei julkaistu,
EU:T:2013:429
,
ja
kohta). Väite on kuitenkin joka tapauksessa perusteeton.
On muistettava, että YUTP:n säännösten ja määräysten perusteella annetun päätöksen mukaisella henkilöiden varojen jäädyttämisellä ei saada puuttua omaisuudensuojaan tavoitellun päämäärän kannalta suhteettomasti ja tavalla, jota ei voida hyväksyä ja jolla loukattaisiin sen keskeistä sisältöä (ks. vastaavasti tuomio 28.11.2013, neuvosto v. Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Unionin tuomioistuin on lisäksi katsonut, että henkilöiden, joita koskee käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaisen varojen jäädyttämisen kaltainen rajoittava toimenpide, omaisuudensuojan rajoitukset johtuvat paitsi kyseessä olevan toimenpiteen yleisestä ulottuvuudesta myös sen soveltamisen todellisesta kestosta (ks. vastaavasti tuomio 18.7.2013, komissio ym. v. Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Niinpä sen ajanjakson pituus, jona riidanalaisen toimenpiteen kaltaista toimenpidettä sovelletaan, on yksi seikoista, jotka unionin tuomioistuinten on otettava huomioon toimenpiteen oikeasuhteisuuden tarkastelussa (tuomio 30.6.2016, CW v. neuvosto,
T‑516/13
, ei julkaistu,
EU:T:2016:377
,
kohta).
Koska kantaja käsiteltävässä asiassa nojautuu tässä perusteessa ainoastaan siihen, että riidanalaisella varojen jäädyttämisellä ei ole tosiseikkaperustaa ja että sen kesto on kohtuuton, on riittävää todeta, että kuten 186–216 kohdassa toisen perusteen ensimmäisen osan tutkimisen yhteydessä ja edellä 220–226 kohdassa neljännen perusteen tutkimisen yhteydessä esitetyistä seikoista seuraa, kantajan varojen jäädyttämisellä on riittävä tosiseikkaperusta ja sitä ei ole sovellettu kohtuuttoman pitkään. Tämän toimenpiteen oikeasuhteisuutta ei siis horjuteta.
Viides peruste on näin ollen hylättävä. Koska mikään toisessa kanteen tarkistamista koskevassa kirjelmässä esitetyistä perusteista ei ole perusteltu, on hylättävä kantajan vaatimukset, jotka koskevat päätöksen 2016/119 kumoamista, ja näin ollen kanne kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska kantaja on hävinnyt asian ja neuvosto on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista, kantaja on velvoitettava korvaamaan neuvoston oikeudenkäyntikulut.

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Kanne hylätään.

2)
Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabrouk vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja hänet velvoitetaan korvaamaan Euroopan unionin neuvoston oikeudenkäyntikulut.

Gratsias
Labucka
Ulloa Rubio
Julistettiin Luxemburgissa 5 päivänä lokakuuta 2017.
Allekirjoitukset
Sisällysluettelo

Asian tausta ja asiaa koskevat tosiseikat

Oikeudenkäynti ja asianosaisten vaatimukset

Oikeudellinen arviointi

Kannekirjelmän vaatimukset päätöksen 2015/157 kumoamisesta

Ensimmäinen kanneperuste, jonka mukaan neuvosto teki oikeudellisen virheen, kun se katsoi, että Tunisiassa vireillä oleva kantajaan kohdistuva oikeudellinen tutkinta muodosti riittävän tosiseikkaperustan

– Ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa, jonka mukaan neuvosto ei ottanut huomioon kantajaa Tunisiassa koskevissa eri tuomioistuinmenettelyissä tapahtunutta suotuisaa kehitystä

– Ensimmäisen kanneperusteen toinen osa, jonka mukaan neuvosto ei ottanut huomioon sitä, että periaatetta oikeudesta oikeudenkäyntiin kohtuullisen ajan kuluessa loukattiin kantajaan kohdistuvassa vireillä olevassa oikeudellisessa tutkinnassa

– Ensimmäisen kanneperusteen kolmas osa, jonka mukaan neuvosto on tehnyt oikeudellisen virheen siltä osin kuin se katsoi, että Tunisian viranomaisten esittämät todisteet osoittivat, että kantajaan kohdistui syytetoimia

Toinen kanneperuste, jonka mukaan kantajan perusoikeuksia on loukattu päätöksen 2015/157 antamiseen johtaneessa menettelyssä

– Toisen kanneperusteen ensimmäinen osa, jonka mukaan perusoikeuskirjan 47 artiklaa on rikottu, koska neuvosto itse ei ole noudattanut periaatetta oikeudesta oikeudenkäyntiin kohtuullisen ajan kuluessa

– Toisen kanneperusteen toinen osa, jonka mukaan syyttömyysolettamaa on loukattu neuvoston 31.1.2011 päivätyn lehdistötiedotteen vuoksi

– Toisen kanneperusteen kolmas osa, jonka mukaan oikeutta hyvään hallintoon ja erityisesti perusoikeuskirjan 41 artiklan 1 kohdan mukaista oikeutta saada asiansa puolueettomaan käsittelyyn on loukattu

Kolmas kanneperuste, jonka mukaan päätöksellä 2015/157 ei ole kohdetta, kun otetaan huomioon Tunisian demokratiaprosessissa tapahtunut kehitys

Neljäs kanneperuste, jossa väitetään toissijaisesti, että on tehty ”ilmeinen arviointivirhe”, koska neuvosto ei ole ottanut riittävällä tavalla huomioon päätöksen 2015/157 ”rikosoikeudellista puolta” 31

Viides kanneperuste, jonka mukaan omaisuudensuojaa on loukattu ja perusoikeuskirjan 17 artiklaa on rikottu

Ensimmäinen kanteen tarkistamista koskeva kirjelmä, jossa vaaditaan kumoamaan neuvoston 16.11.2015 tekemä ”päätös”, jolla viimeksi mainittu hylkäsi kantajan 29.5.2015 tekemän vaatimuksen nimensä poistamisesta päätöksen 2011/72 liitteenä olevasta luettelosta

Toisen kanteen tarkistamista koskevan kirjelmän vaatimukset, jotka koskevat päätöksen 2016/119 kumoamista

Ensimmäinen peruste, joka koskee syyttömyysolettaman ja hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista

Toinen peruste, jonka mukaan riidanalaisilla päätöksillä ei ole riittävän vankkaa tosiseikkaperustaa

– Toisen perusteen ensimmäinen osa, jonka mukaan väitteet, joihin kantajan nimen säilyttäminen päätöksen 2011/72 liitteessä perustuu, ovat liian epämääräisiä

– Toisen perusteen toinen osa, jonka mukaan Tunisian oikeusviranomaiset eivät tutkineet kantajan asiaa erikseen

– Toisen perusteen kolmas osa, jonka mukaan Tunisiassa vireillä olevassa tuomioistuinmenettelyssä ei ole kantajan osalta tapahtunut mainittavaa edistystä

– Toisen perusteen neljäs osa, jonka mukaan oikeuskäytännössä edellytetty täsmällisyys puuttuu siltä osin kuin kyse on teoista, joista kantajaa moititaan, ja hänen henkilökohtaisesta vastuustaan

Kolmas peruste, jonka mukaan päätös 2016/119 on vailla kohdetta

Neljäs peruste, jonka mukaan periaatetta oikeudesta oikeudenkäyntiin kohtuullisen ajan kuluessa on loukattu

Viides peruste, jonka mukaan omaisuudensuojaa on loukattu

Oikeudenkäyntikulut
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti ja ranska.