CELEX: 62021CJ0203
Trimitere preliminară
Cooperare judiciară în materie penală
Decizia‑cadru 2005/212/JAI
Aplicabilitate
Aplicarea unei sancțiuni financiare unei persoane juridice pentru neplata unor obligații fiscale
Noțiunea de «confiscare»
Articolele 48, 49 și 52 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene
Sancțiuni cu caracter penal
Principiile prezumției de nevinovăție, legalității și proporționalității infracțiunilor și pedepselor
Dreptul la apărare
Aplicarea unei sancțiuni penale unei persoane juridice pentru o infracțiune săvârșită de reprezentantul acestei persoane juridice
Procedură penală paralelă neîncheiată împotriva acestui reprezentant
Proporționalitate

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 4 și 5 din Decizia‑cadru 2005/212/JAI a Consiliului din 24 februarie 2005 privind confiscarea produselor, a instrumentelor și a bunurilor având legătură cu infracțiunea (
JO 2005, L 68, p. 49
, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 147), precum și a articolului 49 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri inițiate împotriva DELTA STROY 2003 EOOD (denumită în continuare „Delta Stroy”) în vederea impunerii unei sancțiuni financiare acestei societăți pentru o infracțiune privind taxa pe valoarea adăugată (TVA) imputată administratoarei și reprezentantei sale.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Decizia‑cadru 2005/212
Articolul 1 din Decizia‑cadru 2005/212, intitulat „Definiții”, prevede:
„În sensul prezentei decizii‑cadru:
–
«produs» înseamnă orice avantaj economic obținut din infracțiune. Acest avantaj poate consta din bunuri de orice natură, astfel cum sunt definite la liniuța următoare;
–
«bun» înseamnă un bun de orice natură, corporal sau incorporal, mobil sau imobil, precum și actele juridice sau documentele care atestă un titlu sau un drept asupra unui astfel de bun;
–
«instrument» înseamnă orice obiect utilizat sau destinat a fi utilizat, în orice mod, în tot sau în parte, pentru săvârșirea uneia sau mai multor infracțiuni;
–
«confiscare» înseamnă o pedeapsă sau o măsură dispusă de o instanță în urma unei proceduri în legătură cu o infracțiune sau infracțiuni, având ca rezultat deposedarea definitivă de bunul respectiv;
[…]”
Articolul 2 din această decizie‑cadru, intitulat „Confiscare”, prevede:
„(1)   Fiecare stat membru ia măsurile necesare pentru a‑i permite acestuia să confiște, în totalitate sau în parte, instrumentele și produsele care sunt rezultatul unor infracțiuni, care se pedepsesc cu o pedeapsă privativă de libertate cu o durată mai mare de un an, sau bunurile de o valoare corespunzătoare acestor produse.
(2)   În ceea ce privește încălcările de natură fiscală, statele membre pot recurge la alte proceduri decât cele penale pentru a‑l deposeda pe autor de produsele având legătură cu infracțiunea.”
Articolul 4 din decizia‑cadru menționată, intitulat „Căi de atac”, prevede:
„Fiecare stat membru ia măsurile necesare pentru a asigura că părțile afectate de măsurile prevăzute la articolele 2 și (3) au la dispoziție căi de atac efective pentru apărarea drepturilor lor.”
Articolul 5 din aceeași decizie‑cadru, intitulat „Garanții”, prevede:
„Prezenta decizie‑cadru nu are ca efect modificarea obligației de respectare a drepturilor fundamentale și a principiilor fundamentale, inclusiv în ce privește prezumția de nevinovăție, astfel cum sunt consacrate la articolul 6 din Tratatul privind Uniunea Europeană.”
Decizia‑cadru 2005/214/JAI
Articolul 1 din Decizia‑cadru 2005/214/JAI a Consiliului din 24 februarie 2005 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce a sancțiunilor financiare (
JO 2005, L 76, p. 16
, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 150), intitulat „Definiții”, prevede:
„În sensul prezentei decizii‑cadru:
[…]
(b)
[…] «sancțiune financiară» înseamnă obligația de a plăti:
(i)
o sumă de bani la condamnarea pentru o infracțiune, impusă printr‑o decizie;
[…]
O sancțiune financiară nu include:
–
ordinele de confiscare a instrumentelor sau produselor infracțiunii;
[…]”
Directiva 2014/42/UE
Articolul 2 din Directiva 2014/42/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 3 aprilie 2014 privind înghețarea și confiscarea instrumentelor și produselor infracțiunilor săvârșite în Uniunea Europeană (
JO 2014, L 127, p. 39
) prevede:
„În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
1.
«produse» înseamnă orice avantaj economic obținut, în mod direct sau indirect, din săvârșirea unei infracțiuni; acesta poate consta în orice tip de bun și include orice reinvestire sau transformare ulterioară a produselor directe, precum și orice beneficii de valoare;
2.
«bunuri» înseamnă bunuri de orice fel, corporale sau necorporale, mobile sau imobile, precum și actele sau instrumentele juridice care dovedesc un titlu sau un drept asupra acestor bunuri;
[…]
4.
«confiscare» înseamnă o deposedare definitivă de bunuri dispusă de o instanță în legătură cu o infracțiune;
[…]”
Articolul 14 alineatul (1) din această directivă prevede:
„Acțiunea comună 98/699/JAI [din 3 decembrie 1998, adoptată de Consiliu în temeiul articolului K.3 din Tratatul privind Uniunea Europeană privind spălarea banilor, identificarea, urmărirea, înghețarea sau sechestrarea și confiscarea instrumentelor și a produselor infracțiunii (
JO 1998, L 333, p. 1
, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 67)], articolul 1 litera (a) și articolele 3 și 4 din Decizia‑cadru 2001/500/JAI [a Consiliului din 26 iunie 2001 privind spălarea banilor, identificarea, urmărirea, înghețarea, sechestrarea și confiscarea instrumentelor și produselor infracțiunii (
JO 2001, L 182, p. 1
, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 175)], precum și articolul 1 primele patru liniuțe și articolul 3 din Decizia‑cadru 2005/212/JAI sunt înlocuite cu prezenta directivă pentru statele membre care au obligații în temeiul prezentei directive, fără a aduce atingere obligațiilor statelor membre respective cu privire la termenele de transpunere a deciziilor‑cadru respective în legislația națională.”
Dreptul bulgar
Zann
Zakon za administrativnite narushenia i nakazania (Legea privind contravențiile și sancțiunile administrative) (DV nr. 92 din 28 noiembrie 1969), în versiunea aplicabilă faptelor din litigiul principal (denumită în continuare „Zann”), cuprinde capitolul 4, intitulat „Sancțiuni administrative cu caracter penal împotriva persoanelor juridice și a întreprinzătorilor individuali”, care cuprinde el însuși articolele 83, 83a, 83b și 83d-83 g din această lege.
Articolul 83 din legea menționată prevede:
„(1)   […] În cazurile prevăzute de legea, decretul, ordinul Consiliului de Miniștri sau ordonanța municipală relevante, persoanelor juridice și întreprinzătorilor individuali li se poate aplica o sancțiune financiară pentru încălcarea obligațiilor acestora față de stat sau față de municipalitate în exercitarea activității lor.
(2)   Sancțiunea vizată la alineatul anterior se aplică potrivit modalităților prevăzute de prezenta lege, atunci când actul normativ corespunzător nu prevede altfel.”
Articolul 83a din aceeași lege prevede:
„(1)   Orice persoană juridică care s‑a îmbogățit sau poate să se îmbogățească ca urmare a unei infracțiuni prevăzute la articolul 255 […] din Codul penal, precum și ca urmare a oricărei infracțiuni săvârșite, în numele sau la inițiativa unui grup infracțional organizat, de către:
1.
o persoană care are puterea de a angaja persoana juridică;
2.
o persoană care reprezintă persoana juridică;
3.
o persoană aleasă într‑un organ de control sau de supraveghere al persoanei juridice sau
4.
[…] un lucrător sau un angajat căruia persoana juridică i‑a atribuit o sarcină specială, atunci când infracțiunea a fost săvârșită în exercitarea sau cu ocazia acestei sarcini,
se pedepsește cu o sancțiune financiară cel puțin egală cu valoarea avantajului, de până la 1000000 [de leva bulgare (BGN), aproximativ 511000 de euro], atunci când este vorba despre un avantaj patrimonial […]
(2)   Sancțiunea financiară se aplică și oricărei persoane juridice care nu are sediul pe teritoriul Republicii Bulgaria, atunci când infracțiunea prevăzută la alineatul (1) a fost comisă pe teritoriul Republicii Bulgaria.
(3)   Sancțiunea financiară se aplică persoanei juridice chiar și atunci când persoanele menționate la alineatul (1) punctele 1, 2 și 3 au instigat la infracțiunile indicate sau au fost complice la acestea, precum și atunci când infracțiunea nu a depășit stadiul tentativei.
(4)   Sancțiunea financiară se aplică independent de angajarea efectivă a răspunderii penale a persoanelor care au participat la infracțiunea prevăzută la alineatul (1).
(5)   Avantajul direct sau indirect pe care persoana juridică l‑a obținut din infracțiunea prevăzută la alineatul (1) este confiscat în favoarea statului în cazul în care nu trebuie restituit ori rambursat sau este confiscat în conformitate cu Codul penal. Atunci când bunul sau activul care face obiectul infracțiunii a dispărut sau a fost cedat, se confiscă un cuantum corespunzător valorii sale în leva (BGN).
[…]”
Potrivit articolului 83b din Zann:
„(1)   Procedura prevăzută la articolul 83a este inițiată, la propunerea motivată a procurorului competent să examineze cauza sau dosarul referitor la infracțiunea în discuție, la Okrazhen sad [(Tribunalul Regional, Bulgaria)] de la locul sediului persoanei juridice și, în cazurile prevăzute la articolul 83a alineatul (2), la Sofiyski gradski sad [(Tribunalul Orașului Sofia)]:
1.
[…] după depunerea la instanță a actului de acuzare, a ordonanței prin care se propune ca autorul infracțiunii să fie exonerat de răspundere penală și să i se aplice o sancțiune administrativă sau a acordului de negociere a pedepsei;
[…]
(2)   Propunerea trebuie […]:
1.
să conțină o descriere a infracțiunii, să indice împrejurările în care aceasta a fost săvârșită și să stabilească existența unei legături de cauzalitate între infracțiune și avantajul pentru persoana juridică;
2.
să indice natura și valoarea avantajului;
3.
să indice numele, obiectul activității, sediul și adresa conducerii persoanei juridice;
4.
să indice datele personale ale reprezentantului persoanei juridice;
5.
să indice datele personale ale persoanelor acuzate de infracțiune sau condamnate pentru aceasta;
6.
să conțină o listă a documentelor scrise care dovedesc împrejurările menționate la punctele 1 și 2 sau copii certificate ale acestor documente;
7.
să conțină o listă a persoanelor care trebuie citate;
8.
să indice data și locul redactării sale, precum și numele, funcția și semnătura procurorului.
[…]”
Articolul 83d din această lege prevede:
„[…]
(2)   Instanța, în complet de judecător unic, examinează propunerea în ședință publică cu participarea Ministerului Public și cu citarea persoanei juridice.
(3)   Neînfățișarea reprezentantului persoanei juridice, atunci când citarea a fost legală, nu împiedică instanța să judece cauza.
(4)   Instanța administrează elementele de probă din oficiu sau la cererea părților.
(5)   Instanța examinează cauza și, pe baza elementelor de probă administrate, apreciază:
1.
dacă persoana juridică în cauză a obținut un avantaj ilicit;
2.
dacă există o legătură între autorul infracțiunii și persoana juridică;
3.
dacă există o legătură între infracțiune și avantajul obținut de persoana juridică;
4.
natura și valoarea avantajului și dacă acesta este patrimonial.
(6)   Instanța se pronunță printr‑o hotărâre prin intermediul căreia:
1.
aplică o sancțiune financiară [sau]
2.
refuză să aplice o sancțiune financiară.
(7)   Hotărârea menționată la alineatul (6) punctul 1 conține:
1.
datele referitoare la persoana juridică;
2.
datele privind originea, natura și valoarea avantajului;
3.
cuantumul sancțiunii financiare aplicate;
4.
descrierea bunului care, dacă este cazul, este confiscat în beneficiul statului;
5.
stabilirea cheltuielilor de judecată.
[…]”
Potrivit articolului 83e din legea menționată:
„[…]
(1)   Hotărârea Okrazhen sad (Tribunalul Regional) întemeiată pe articolul 83d alineatul (6) poate fi atacată cu un recurs [al persoanei sancționate] sau cu o contestație («protest») [a Ministerului Public] la Apelativen sad (Curtea de Apel, Bulgaria) în termen de 14 de zile de la notificarea sa către părți.
(2)   Cauza este examinată în ședință publică, cu participarea Ministerului Public. Persoana juridică este de asemenea citată la ședință.
(3)   În cadrul procedurii pot fi administrate doar […] probe scrise.
(4)   Apelativen sad [(Curtea de Apel)] statuează printr‑o hotărâre prin care poate:
1.
anula hotărârea Okrazhen sad [(Tribunalul Regional)] și trimite cauza spre rejudecare pentru ca aceasta să fie examinată din nou atunci când au fost săvârșite încălcări substanțiale ale normelor de procedură în cursul procedurii în primă instanță;
2.
anula hotărârea Okrazhen sad [(Tribunalul Regional)] și aplica o sancțiune financiară;
3.
anula hotărârea Okrazhen sad [(Tribunalul Regional)] și refuza aplicarea unei sancțiuni financiare;
4.
modifica hotărârea Okrazhen sad [(Tribunalul Regional)];
5.
confirma hotărârea Okrazhen sad [(Tribunalul Regional)].
(5)   Hotărârea pronunțată de Apelativen sad [(Curtea de Apel)] este definitivă.”
Articolul 83f din Zann are următorul cuprins:
„[…]
(1)   Procedura prin care Okrazhen sad (Tribunalul Regional) sau Apelativen sad (Curtea de Apel) au pronunțat o hotărâre definitivă poate fi redeschisă atunci când:
1.
se stabilește printr‑o sentință sau printr‑o decizie având autoritate de lucru judecat că unele dintre probele scrise pe baza cărora a fost pronunțată hotărârea sunt false sau conțin informații false;
2.
se stabilește printr‑o sentință sau printr‑o decizie având autoritate de lucru judecat că instanța, Ministerul Public, o parte sau un intervenient în procedură a săvârșit o infracțiune în legătură cu participarea sa la procedură;
3.
după intrarea în vigoare a hotărârii de a aplica persoanei juridice o sancțiune financiară, persoana vizată la articolul 83a alineatul (1) punctele 1-4 a fost achitată printr‑o hotărâre judecătorească ce a dobândit autoritate de lucru judecat sau Ministerul Public a pus capăt procedurii preliminare suspendate în cazurile prevăzute la articolul 24 alineatul (1) punctul 1 din Codul de procedură penală;
4.
sunt descoperite, ulterior intrării în vigoare a hotărârii, împrejurări sau dovezi care nu au fost cunoscute de parte și de instanță și care au o importanță semnificativă în cauză;
5.
printr‑o hotărâre a Curții Europene a Drepturilor Omului s‑a constatat o încălcare a Convenției europene pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale care prezintă o importanță semnificativă în cauză;
6.
în cursul procedurii, a fost săvârșită o încălcare gravă a normelor de procedură.
(2)   Cererea de redeschidere poate fi formulată în termen de șase luni de la data la care s‑a luat cunoștință de faptul generator și, în cazurile prevăzute la alineatul (1) punctul 6, de la intrarea în vigoare a hotărârii Okrazhen sad [(Tribunalul Regional)] sau a Apelativen sad [(Curtea de Apel)].
(3)   Cererea de redeschidere nu suspendă executarea hotărârii intrate în vigoare, cu excepția cazului în care instanța decide altfel.
(4)   Pot introduce o cerere de redeschidere a procedurii:
1.
procurorul din cadrul Parchetului regional;
2.
persoana juridică căreia i s‑a aplicat o sancțiune financiară.
(5)   Cererea de redeschidere este examinată de Apelativen sad [(Curtea de Apel)] din circumscripția judiciară în care se află autoritatea care a pronunțat hotărârea intrată în vigoare.
(6)   Apelativen sad [(Curtea de Apel)] examinează cererea într‑un complet de trei judecători. Atunci când vizează o hotărâre a Apelativen sad [(Curtea de Apel)], cererea de redeschidere este examinată de o cameră diferită de acest Apelativen sad [(Curtea de Apel)].
(7)   Cauza este examinată în ședință publică, cu participarea Ministerului Public. Persoana juridică este de asemenea citată la ședință.
(8)   Atunci când apreciază că cererea este întemeiată, Apelativen sad [(Curtea de Apel)] anulează hotărârea și trimite cauza spre rejudecare, indicând actul procedural pornind de la care trebuie reluată examinarea.”
Articolul 83g din această lege prevede:
„În ceea ce privește aspectele care nu sunt reglementate la articolele 83b și 83d-83f, sunt aplicabile dispozițiile Codului de procedură penală.”
Codul penal
Articolul 255 alineatul (1) din Nakazatelen kodeks (Codul penal) prevede:
„Oricine evită stabilirea sau plata unor obligații fiscale în cuantum ridicat, prin faptul că:
[…]
2.
furnizează informații false sau disimulează adevărul în declarația pe care o depune;
3.
omite să emită o factură sau un alt document contabil;
[…]
se pedepsește cu închisoarea de la unu la șase ani și cu amendă de până la 2000 [BGN].”
Litigiul principal și întrebările preliminare
ZK este administratoarea și reprezentanta societății Delta Stroy, cu sediul în Burgas (Bulgaria). În această calitate, la 5 august 2019, ZK a fost acuzată de sustragerea, în condițiile unei infracțiuni continue, de la plata unor obligații fiscale în cuantum de 11388,98 BGN (aproximativ 5800 de euro) reprezentând TVA‑ul datorat pentru perioadele fiscale din lunile martie, aprilie și iulie 2009, infracțiune prevăzută și sancționată prin articolul 255 alineatul (1) punctele 2 și 3 din Codul penal. Această procedură penală era pendinte în fața Okrazhen sad – Burgas (Tribunalul Regional din Burgas, Bulgaria) la data introducerii prezentei cereri de decizie preliminară.
La 9 decembrie 2020, procurorul din cadrul okrazhna prokuratura Burgas (Parchetul Regional din Burgas, Bulgaria) a propus acestei din urmă instanțe, în cadrul unei proceduri distincte, să fie aplicată o sancțiune financiară societății Delta Stroy, în temeiul articolului 83a și următoarele din Zann, pentru motivul că această societate a obținut un avantaj patrimonial din infracțiunea săvârșită de ZK. La propunerea respectivă a fost anexat rechizitoriul referitor la aceasta din urmă.
Okrazhen sad – Burgas (Tribunalul Regional din Burgas) are îndoieli în ceea ce privește conformitatea cu Decizia‑cadru 2005/212, precum și cu principiul legalității infracțiunilor și pedepselor, consacrat la articolul 49 din cartă, a articolului 83a și următoarele din Zann, în măsura în care acestea permit instanței penale să aplice unei persoane juridice o sancțiune financiară pentru o infracțiune care face obiectul unei proceduri penale paralele care nu a fost încă încheiată definitiv.
Această instanță amintește mai întâi că o versiune anterioară a dispozițiilor relevante ale Zann prevedea că o sancțiune financiară nu putea fi aplicată unei persoane juridice ca urmare a unei infracțiuni săvârșite de o persoană fizică în legătură cu activitatea acestei persoane juridice decât după ce hotărârea judecătorească prin care persoana fizică menționată a fost condamnată a dobândit autoritate de lucru judecat. Or, în urma modificării acestor dispoziții, o astfel de cerință ar fi fost abandonată.
Instanța menționată arată că în prezenta cauză au fost inițiate două proceduri paralele, una împotriva lui ZK, întemeiată pe articolul 255 alineatul (1) din Codul penal, pentru o infracțiune fiscală pe care aceasta ar fi săvârșit‑o, iar cealaltă împotriva Delta Stroy, întemeiată pe articolul 83a și următoarele din Zann și având ca obiect aplicarea unei sancțiuni financiare acestei societăți într‑un cuantum echivalent cu avantajul patrimonial obținut din infracțiunea menționată. Aceeași instanță arată că Zann nu prevede posibilitatea de a suspenda procedura inițiată în temeiul articolului 83a și următoarele din acesta până la finalizarea procedurii penale inițiate împotriva lui ZK.
În continuare, instanța de trimitere consideră că faptul de a aplica unei persoane juridice, ca urmare a săvârșirii unei infracțiuni de către o persoană fizică, o sancțiune financiară ce corespunde avantajului pe care această persoană juridică l‑a obținut sau l‑ar putea obține din infracțiune constituie o confiscare în totalitate sau în parte a produselor infracțiunii, în sensul articolului 2 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2005/212.
În sfârșit, instanța de trimitere amintește că articolul 49 din cartă consacră principiul legalității infracțiunilor și pedepselor, care ar interzice aplicarea unei sancțiuni înainte de stabilirea caracterului real al infracțiunii. Or, în ceea ce privește Zann, aspectul dacă o infracțiune a fost săvârșită efectiv de persoana fizică nu ar figura printre elementele pe care instanța penală trebuie să le aprecieze, în temeiul articolului 83d alineatul (5) din această lege, în vederea aplicării unei eventuale sancțiuni penale financiare persoanei juridice.
Astfel, procedura întemeiată pe articolul 83a și următoarele din Zann ar permite, în practică, să se aplice unei persoane juridice o sancțiune numai în temeiul elementelor acuzației aduse reprezentantului și administratorului acestei persoane juridice cu privire la o anumită infracțiune a cărei existență nu a fost încă stabilită printr‑o hotărâre judecătorească ce a dobândit autoritate de lucru judecat.
În aceste condiții, Okrazhen sad – Burgas (Tribunalul Regional din Burgas) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolele 4 și 5 din Decizia‑cadru [2005/212], precum și articolul 49 din [cartă] trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări a unui stat membru potrivit căreia, într‑o procedură precum cea din litigiul principal, instanța națională poate aplica o pedeapsă unei persoane juridice pentru o infracțiune concretă, a cărei săvârșire nu a fost încă stabilită întrucât face obiectul unui proces penal paralel neîncheiat în mod definitiv?
2)
Articolele 4 și 5 din Decizia‑cadru [2005/212], precum și articolul 49 din [cartă] trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări a unui stat membru potrivit căreia, într‑o procedură precum cea în discuție în litigiul principal, instanța națională poate aplica o sancțiune unei persoane juridice prin stabilirea cuantumului acestei sancțiuni la valoarea avantajului care ar fi fost obținut dintr‑o infracțiune concretă, a cărei săvârșire nu a fost încă stabilită întrucât face obiectul unui proces penal paralel neîncheiat în mod definitiv?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
Observații introductive
Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, în cadrul procedurii de cooperare între instanțele naționale și Curte instituite la articolul 267 TFUE, este de competența acesteia să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. Din această perspectivă, dacă este cazul, incumbă Curții obligația să reformuleze întrebările care îi sunt adresate. Astfel, misiunea Curții este de a interpreta toate dispozițiile de drept al Uniunii care sunt necesare instanțelor naționale pentru a statua în cauzele cu care sunt sesizate, chiar dacă respectivele dispoziții nu sunt expres indicate în întrebările adresate de aceste instanțe [a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iulie 2022, Pensionsversicherungsanstalt (Perioade de creștere a copilului în străinătate),
C‑576/20
,
EU:C:2022:525
, punctul
și jurisprudența citată].
În această privință, în primul rând, trebuie arătat că, deși, prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere ridică problema interpretării articolelor 4 și 5 din Decizia‑cadru 2005/212, care se referă la confiscarea produselor, a instrumentelor și a bunurilor care au legătură cu infracțiunea, procedura principală nu privește o asemenea procedură de confiscare.
Astfel, în ceea ce privește, mai întâi, noțiunea de „confiscare”, nu trebuie să se facă referire la definiția care figurează la articolul 1 a patra liniuță din Decizia‑cadru 2005/212, ci la cea care figurează la articolul 2 punctul 4 din Directiva 2014/42, întrucât această directivă a înlocuit, în temeiul articolului 14 alineatul (1) din aceasta, printre altele primele patru liniuțe ale articolului 1 din decizia‑cadru menționată. Or, potrivit acestei din urmă definiții, constituie confiscare „o deposedare definitivă de bunuri dispusă de o instanță în legătură cu o infracțiune”.
În continuare, articolul 2 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2005/212 impune ca fiecare stat membru să ia măsurile necesare pentru a‑i permite să confiște, în totalitate sau în parte, instrumentele și produsele care sunt rezultatul unor infracțiuni care se pedepsesc cu o pedeapsă privativă de libertate cu o durată mai mare de un an sau bunurile de o valoare corespunzătoare acestor produse.
În sfârșit, reiese din articolul 2 punctul 1 din Directiva 2014/42 că un „produs” corespunde oricărui avantaj economic obținut din săvârșirea unei infracțiuni și poate consta în orice tip de bun.
În acest cadru, deși o sumă de bani constituie un „bun” care poate fi confiscat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 octombrie 2021, Okrazhna prokuratura – Varna,
C‑845/19 și C‑863/19
,
EU:C:2021:864
, punctul
), un asemenea bun nu poate face obiectul unei măsuri de confiscare, în temeiul articolului 2 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2005/212, decât dacă corespunde avantajului obținut dintr‑o infracțiune, și anume produsul acestei infracțiuni, sau instrumentului respectivei infracțiuni, și anume obiectul utilizat sau destinat să fie utilizat pentru săvârșirea infracțiunii menționate.
În schimb, noțiunea de „sancțiune financiară”, astfel cum este definită la articolul 1 litera (b) punctul (i) din Decizia‑cadru 2005/214, desemnează orice obligație de a plăti o sumă de bani la condamnarea pentru o infracțiune, impusă printr‑o decizie în materie penală. Această dispoziție precizează că noțiunea menționată nu include printre altele ordinele de confiscare a instrumentelor sau a produselor infracțiunii.
În această privință, este necesar să se arate că cuantumul sancțiunii financiare nu va corespunde în mod necesar valorii avantajului economic obținut din infracțiunea pe care această sancțiune o reprimă. Într‑adevăr, o asemenea sancțiune poate fi stabilită într‑un cuantum inferior, egal sau superior valorii acestui avantaj și poate chiar să fie impusă în lipsa unui atare avantaj sau concomitent cu confiscarea produselor care sunt rezultatul infracțiunii. Pe de altă parte, o astfel de sancțiune financiară nu poate fi asimilată nici confiscării instrumentului prin care a fost săvârșită infracțiunea vizată.
Așadar, rezultă că legiuitorul Uniunii, prin adoptarea Deciziilor‑cadru 2005/212 și 2005/214, a intenționat să distingă măsurile referitoare la confiscarea bunurilor, care constituie produsul sau instrumentul infracțiunilor, de cele referitoare la sancțiunea financiară legată de asemenea infracțiuni.
În speță, instanța de trimitere consideră că faptul de a aplica unei persoane juridice, ca urmare a săvârșirii unei infracțiuni de către o persoană fizică, o sancțiune financiară care corespunde avantajului pe care persoana juridică l‑a obținut sau l‑ar putea obține din această infracțiune constituie o confiscare în totalitate sau în parte a produselor infracțiunii, în sensul Deciziei‑cadru 2005/212. Ea precizează totuși că dreptul bulgar permite aplicarea unei astfel de sancțiuni financiare chiar și atunci când niciun avantaj nu a fost efectiv obținut sau atunci când avantajul nu este de natură patrimonială și adaugă că procedura prevăzută la articolul 83a și următoarele din Zann nu se concentrează exclusiv asupra bunurilor dobândite ilegal. În plus, din acest articol 83a alineatul (1) reiese că cuantumul sancțiunii financiare care poate fi impusă poate depăși valoarea avantajului obținut.
Având în vedere ceea ce precedă, o sancțiune financiară precum cea prevăzută la articolul 83a alineatul 1 din Zann nu constituie o măsură de confiscare în sensul Deciziei‑cadru 2005/212 și al Directivei 2014/42, această constatare fiind valabilă chiar și atunci când cuantumul respectivei sancțiuni corespunde valorii avantajului patrimonial obținut din infracțiune.
Rezultă că decizia‑cadru menționată nu este aplicabilă litigiului principal și că, prin urmare, nu este necesar să se interpreteze articolele 4 și 5 din aceasta în cadrul prezentei trimiteri preliminare.
În ceea ce privește, în al doilea rând, îndoielile pe care le are instanța de trimitere cu privire la conformitatea cu articolul 49 din cartă a articolelor 83a și următoarele din Zann, trebuie, în primul rând, să se constate că litigiul principal are ca obiect impunerea unei sancțiuni financiare unei societăți pentru motivul obținerii de către aceasta a unui avantaj patrimonial ilicit ca urmare a unei infracțiuni pe care ar fi săvârșit‑o reprezentanta și administratoarea sa în materie de declarare a TVA‑ului.
Curtea a statuat deja că, întrucât urmăresc să asigure colectarea în mod corect a TVA‑ului și să combată frauda, sancțiunile administrative aplicate de autoritățile fiscale naționale și procedurile penale deschise pentru infracțiuni în materie de TVA constituie o punere în aplicare a dreptului Uniunii, în sensul articolului 51 alineatul (1) din cartă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 februarie 2013, Åkerberg Fransson,
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
, punctele
și
, precum și Hotărârea din 5 mai 2022, BV,
C‑570/20
,
EU:C:2022:348
, punctul
). Situația este aceeași în ceea ce privește sancțiunile aplicate de o instanță în contextul unor astfel de proceduri penale. În consecință, carta este aplicabilă în cauza principală.
În al doilea rând, este cert că regimul de sancțiuni în discuție în litigiul principal are o natură penală. Instanța de trimitere arată în special că procedura prevăzută la articolul 83a și următoarele din Zann prezintă toate caracteristicile unei proceduri penale.
În al treilea rând, articolul 49 din cartă consacră printre altele principiul legalității infracțiunilor și pedepselor și corespunde, după cum reiese din Explicațiile cu privire la Carta drepturilor fundamentale (
JO 2007, C 303, p. 17
), articolului 7 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”).
În temeiul articolului 52 alineatul (3) din cartă, în măsura în care aceasta din urmă conține drepturi ce corespund unor drepturi garantate prin CEDO, înțelesul și întinderea lor sunt aceleași ca și cele prevăzute de convenția menționată. Prin urmare, Curtea trebuie să se asigure că interpretarea pe care o dă articolului 49 din cartă garantează un nivel de protecție care nu încalcă nivelul garantat la articolul 7 din CEDO, astfel cum a fost interpretat de Curtea Europeană a Drepturilor Omului [a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 noiembrie 2021, IS (Nelegalitatea ordonanței de trimitere),
C‑564/19
,
EU:C:2021:949
, punctul
și jurisprudența citată].
Or, așa cum a arătat chiar instanța de trimitere, Curtea Europeană a Drepturilor Omului a statuat că articolul 7 din CEDO se opune posibilității ca o sancțiune de natură penală să fie aplicată unui individ fără să fie stabilită și declarată în prealabil răspunderea sa penală personală, cu riscul de a încălca de asemenea prezumția de nevinovăție garantată la articolul 6 paragraful 2 din CEDO (Curtea EDO, 28 iunie 2018, G. I. E.M s.r.l și alții împotriva Italiei, CE:ECHR:2018:0628JUD000182806, § 251).
În măsura în care articolul 49 din cartă trebuie interpretat în sensul că conține aceleași prevederi precum cele care decurg din articolul 7 din CEDO și care sunt menționate la punctul anterior, acest articol 49 prezintă relevanță în raport cu răspunsul care trebuie dat la prima întrebare preliminară.
În aceste condiții, astfel cum confirmă jurisprudența amintită la punctul 45 din prezenta hotărâre, asemenea cerințe echivalează și cu cele care decurg din principiul prezumției de nevinovăție prevăzut la articolul 6 paragraful 2 din CEDO, care este consacrat în mod expres la articolul 48 alineatul (1) din cartă.
Așadar, având în vedere obiectul prezentei cereri de decizie preliminară, care privește în esență atribuirea, printr‑o prezumție, a unei răspunderi penale unei persoane juridice ca urmare a comportamentului reprezentantului și al administratorului său, este suficient, în cadrul răspunsului care trebuie dat la această întrebare, să se facă referire nu la articolul 49, ci la articolul 48 alineatul (1) din cartă, care, asemenea jurisprudenței citate la punctul 44 din prezenta hotărâre, trebuie interpretat în așa fel încât să asigure un nivel de protecție care nu îl încalcă pe cel garantat la articolul 6 din CEDO.
În ceea ce privește articolul 48 alineatul (2) din cartă, care consacră principiul respectării dreptului la apărare, acesta este de asemenea relevant pentru a furniza un răspuns util instanței de trimitere.
Prin urmare, prima întrebare trebuie reformulată ca vizând în esență să se stabilească dacă articolul 48 din cartă trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia instanța națională poate aplica unei persoane juridice o sancțiune penală pentru o infracțiune pentru care ar răspunde o persoană fizică care are puterea de a angaja sau de a reprezenta această persoană juridică, în cazul în care răspunderea respectivă nu a fost încă stabilită în mod definitiv.
Cu privire la fond
Potrivit articolului 48 alineatul (1) din cartă, orice persoană acuzată este prezumată nevinovată până ce vinovăția va fi stabilită în conformitate cu legea. Acest principiu își găsește aplicarea atunci când este vorba despre a stabili elementele obiective constitutive ale unei infracțiuni care poate conduce la aplicarea unor sancțiuni administrative care prezintă un caracter penal (Hotărârea din 9 septembrie 2021, Adler Real Estate și alții,
C‑546/18
,
EU:C:2021:711
, punctul
, precum și jurisprudența citată), cum este cazul în speță, astfel cum s‑a constatat la punctul 42 din prezenta hotărâre.
Pe de altă parte, articolul 48 alineatul (2) din cartă prevede că oricărei persoane acuzate îi este garantată respectarea dreptului la apărare. Curtea a statuat deja că respectarea dreptului la apărare constituie, în orice procedură susceptibilă să conducă la aplicarea unor sancțiuni, un principiu fundamental al dreptului Uniunii [Hotărârea din 14 septembrie 2010, Akzo Nobel Chemicals și Akcros Chemicals/Comisia și alții,
C‑550/07 P
,
EU:C:2010:512
, punctul
, precum și Hotărârea din 15 iulie 2021, Comisia/Polonia (Regimul disciplinar al judecătorilor),
C‑791/19
,
EU:C:2021:596
, punctul
].
Potrivit instanței de trimitere, din dispozițiile coroborate ale articolului 83a alineatul 1 și ale articolelor 83b și 83f din Zann reiese că o sancțiune penală poate fi aplicată unei persoane juridice în cazul în care s‑a îmbogățit sau poate să se îmbogățească ca urmare a unei infracțiuni imputate unei persoane fizice care are puterea de a o angaja sau care o reprezintă, chiar înainte ca această persoană fizică să fi fost condamnată definitiv pentru infracțiunea respectivă.
Pe de altă parte, din decizia de trimitere reiese că instanța sesizată cu o propunere a procurorului competent de a impune o sancțiune financiară unei persoane juridice, în temeiul articolului 83a alineatul 1 din Zann, trebuie, conform articolului 83d alineatul (5) din această lege, să examineze cauza numai pe baza elementelor vizate de această din urmă dispoziție, și anume obținerea unui avantaj ilicit de către persoana juridică în cauză, existența unei legături între autorul infracțiunii și persoana juridică, existența unei legături între infracțiune și avantajul obținut, precum și natura și valoarea avantajului, în cazul în care acesta din urmă este patrimonial. Instanța de trimitere subliniază că toate elementele menționate se întemeiază pe premisa că a fost săvârșită o infracțiune și adaugă că instanța sesizată cu propunerea procurorului competent nu este autorizată să conteste temeinicia acestei premise, întrucât numai în cadrul procedurii penale inițiate împotriva persoanei fizice poate fi tratată problema dacă a fost săvârșită o infracțiune.
În sfârșit, din dosarul de care dispune Curtea nu reiese nicidecum că persoana juridică ar dispune de o acțiune pe fond care să îi permită să conteste, într‑un stadiu ulterior al procedurii inițiate împotriva sa, realitatea existenței unei infracțiuni.
Astfel, deși această persoană juridică poate declara apel împotriva condamnării sale, în temeiul articolului 83e din Zann, instanța care se pronunță în apel nu este nici ea în măsură să aprecieze realitatea premisei respective.
De asemenea, procedura care a condus la sancționarea penală a persoanei juridice poate fi redeschisă numai în anumite împrejurări foarte speciale, conform articolului 83f din această lege. Prin urmare, fără a trebui măcar să se pronunțe cu privire la aspectul dacă aceste cauze de redeschidere conferă instanței sesizate cu cauza competențe mai extinse decât cele de care dispunea atunci când s‑a pronunțat, în primă instanță sau în apel, este suficient să se constate că este vorba despre o cale de atac excepțională care nu poate fi exercitată de plin drept de persoana juridică condamnată penal în temeiul articolului 83a și următoarele din legea menționată.
Rezultă că, după cum a arătat în esență domnul avocat general la punctele 50 și 52 din concluzii, persoana juridică poate fi sancționată penal, în mod definitiv, ca urmare a unei infracțiuni imputate persoanei fizice care are puterea de a o angaja sau de a o reprezenta, fără ca instanța competentă să poată aprecia realitatea acestei infracțiuni și fără ca persoana juridică să își poată prezenta în mod util observațiile în această privință.
O asemenea situație este de natură să aducă o atingere vădit disproporționată principiului prezumției de nevinovăție, precum și dreptului la apărare, care sunt garantate acestei persoane juridice în temeiul articolului 48 din cartă.
Astfel, deși este adevărat că articolul 48 din cartă nu se opune ca un stat membru să instituie prezumții de fapt sau de drept, revine acestui stat membru sarcina de a încadra în limite rezonabile prezumțiile de fapt sau de drept care figurează în legile represive, luând în considerare importanța mizei pe care o reprezintă pentru acuzat și asigurând dreptul la apărare, cu riscul de a aduce o atingere disproporționată principiului prezumției de nevinovăție consacrat la alineatul (1) al acestui articol (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 septembrie 2021, Adler Real Estate și alții,
C‑546/18
,
EU:C:2021:711
, punctul
).
De asemenea, Curtea Europeană a Drepturilor Omului a statuat că statele contractante pot printre altele, în anumite condiții, să pedepsească o faptă materială sau obiectivă considerată în sine. Cu toate acestea, în materie penală, CEDO le obligă să respecte un anumit prag. Acest prag este depășit atunci când o prezumție are ca efect lipsirea unei persoane de orice posibilitate de a se disculpa în raport cu faptele reținute împotriva sa, privând‑o astfel de beneficiul articolului 6 paragraful 2 din CEDO (a se vedea în acest sens Curtea EDO, Hotărârea G. I. E.M s.r.l și alții împotriva Italiei din 28 iunie 2018, ECLI:CE:ECHR:2018:0628JUD000182806, § 243 și jurisprudența citată).
Or, după cum s‑a subliniat la punctul 54 din prezenta hotărâre, instanța chemată să sancționeze persoana juridică nu este abilitată să se pronunțe decât cu privire la anumite elemente precise, fără a putea aprecia realitatea încălcării pe care se poate întemeia o astfel de sancțiune. Rezultă că această persoană juridică nu este în măsură să își exercite în mod util dreptul la apărare, întrucât nu poate contesta realitatea acestei infracțiuni și trebuie, în definitiv, să suporte consecințele existenței unei proceduri distincte inițiate împotriva persoanei fizice care are puterea de a o angaja sau de a o reprezenta.
În această privință, trebuie amintit că dreptul la apărare are caracter subiectiv, așa încât părțile vizate trebuie să fie ele însele în măsură să le exercite în mod efectiv (Hotărârea din 9 septembrie 2021, Adler Real Estate și alții,
C‑546/18
,
EU:C:2021:711
, punctul
, precum și jurisprudența citată). De altfel, o divergență de interese între persoana juridică și persoana fizică care are de a puterea de a o angaja sau de a o reprezenta nu poate fi nicidecum exclusă.
O atare concluzie nu poate fi repusă în discuție de posibilitatea persoanei juridice, în temeiul articolului 83f din Zann, de a solicita redeschiderea procedurii în vederea obținerii exonerării de sancțiunea financiară care i‑a fost aplicată printre altele în cazul în care persoana fizică care are puterea de a o angaja sau de a o reprezenta este disculpată în raport cu acuzațiile care îi erau aduse. Astfel, după cum s‑a arătat la punctul 55 din prezenta hotărâre, o asemenea cale de atac nu poate fi asimilată cu o acțiune pe fond care ar putea fi exercitată de plin drept de această persoană juridică.
Pe de altă parte, deși este adevărat că procedura instituită la articolul 83a și următoarele din Zann permite protejarea intereselor financiare ale Uniunii prin asigurarea unei colectări corecte a TVA‑ului, nu este mai puțin adevărat că un atare obiectiv nu poate justifica o atingere disproporționată adusă garanțiilor cuprinse la articolul 48 din cartă (a se vedea prin analogie Curtea EDO, Hotărârea din 23 noiembrie 2006, Jussila împotriva Finlandei, CE:ECHR:2006:1123JUD007305301, § 36). De altfel, nu s‑a stabilit că o procedură precum cea în discuție în litigiul principal ar fi necesară pentru a evita un risc sistemic de impunitate.
Rezultă că o procedură precum cea prevăzută la articolele 83a și următoarele din Zann aduce o atingere vădit disproporționată drepturilor consacrate la articolul 48 din cartă.
Din considerațiile care precedă rezultă că articolul 48 din cartă trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia instanța națională poate aplica unei persoane juridice o sancțiune penală pentru o infracțiune pentru care ar răspunde o persoană fizică ce are puterea de a angaja sau de a reprezenta persoana juridică respectivă, în cazul în care aceasta din urmă nu a fost în măsură să conteste realitatea infracțiunii respective.
Cu privire la cea de a doua întrebare
Având în vedere răspunsul la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua întrebare.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

Articolul 48 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia instanța națională poate aplica unei persoane juridice o sancțiune penală pentru o infracțiune pentru care ar răspunde o persoană fizică ce are puterea de a angaja sau de a reprezenta persoana juridică respectivă, în cazul în care aceasta din urmă nu a fost în măsură să conteste realitatea infracțiunii respective.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: bulgara.