CELEX: 62021CJ0401
Žalba
Kohezijski fond i Europski fond za regionalni razvoj (EFRR)
Uredba (EU) br. 1303/2013
Primjenjiva stopa sufinanciranja
Izmjena stope do koje je došlo između podnošenja konačnog zahtjeva za međuplaćanje i prihvaćanja računa
Načelo jedne obračunske godine i načelo zabrane retroaktivnosti

Rumunjska svojom žalbom zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 14. travnja 2021., Rumunjska/Komisija (
T‑543/19
, u daljnjem tekstu: pobijana presuda,
EU:T:2021:193
), kojom je taj sud odbio njezinu tužbu za djelomično poništenje Odluke Komisije C(2019) 4027
final
od 23. svibnja 2019. (u daljnjem tekstu: sporna odluka) u vezi s prihvaćanjem računâ i izračunom iznosa koji se naplaćuje iz Kohezijskog fonda i Europskog fonda za regionalni razvoj (EFRR) za obračunsku godinu 2017./2018. i za operativni program CCI 2014RO16M1OP001 „Veliki infrastrukturni operativni program” primjenom stope sufinanciranja od 75 %, a ne 85 %, za prvu i drugu prioritetnu os tog operativnog programa.
Pravni okvir
U skladu s člankom 1. Uredbe (EU) br. 1303/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o utvrđivanju zajedničkih odredbi o Europskom fondu za regionalni razvoj, Europskom socijalnom fondu, Kohezijskom fondu, Europskom poljoprivrednom fondu za ruralni razvoj i Europskom fondu za pomorstvo i ribarstvo i o utvrđivanju općih odredbi o Europskom fondu za regionalni razvoj, Europskom socijalnom fondu, Kohezijskom fondu i Europskom fondu za pomorstvo i ribarstvo te o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ) br. 1083/2006 (
SL 2013., L 347, str. 320
. i ispravak
SL 2016., L 200, str. 140
.), kako je izmijenjena Uredbom (EU, Euratom) 2018/1046 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. srpnja 2018. (
SL 2018., L 193, str. 1
. i ispravak
SL 2018., L 294, str. 45
.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 1303/2013):
„Ovom Uredbom utvrđuju se zajednička pravila koja se primjenjuju na [EFRR], Europski socijalni fond (ESF), Kohezijski fond, Europski poljoprivredni fond za ruralni razvoj (EPFRR) i Europski fond za pomorstvo i ribarstvo (EFPR) koji funkcioniraju u skladu sa zajedničkim okvirom (,europski strukturni i investicijski fondovi' - ,ESI fondovi'). […]
U dijelu trećem utvrđuju se opća pravila kojima se uređuju EFRR, ESF (zajedno nazvani ,strukturni fondovi') i Kohezijski fond u pogledu zadataka, prioritetnih ciljeva i organizacija strukturnih fondova i Kohezijskog fonda (,fondovi'), kriteriji koje države članice i regije moraju ispuniti kako bi ostvarile pravo na potporu iz fondova, raspoloživi financijski resursi te kriteriji njihove dodjele.
U dijelu četvrtom utvrđuju se opća pravila koja se primjenjuju na fondove i EFPR u vezi s upravljanjem i nadzorom, financijskim upravljanjem, računima i financijskim korekcijama.
[…]”
Članak 2. točka 4. te uredbe predviđa:
„Za potrebe ove Uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
(4) ,pravila za pojedine fondove’ znači odredbe utvrđene u dijelu trećem ili dijelu četvrtom ove Uredbe ili uredbe o jednom ili više ESI fondova koji se spominju ili navode u četvrtom stavku članka 1.”.
Naslovljen „Utvrđivanje stopa sufinanciranja”, članak 120. navedene uredbe određuje:
„1.   Odlukom [Europske] [k]omisije o usvajanju operativnog programa utvrđuju se stopa sufinanciranja i najviši iznos potpore iz fondova za svaku prioritetnu os. Kada se prioritetna os tiče više od jedne kategorije regija ili više od jednog fonda, odlukom Komisije utvrđuje se, kad je to potrebno, stopa sufinanciranja prema kategoriji regije i fonda.
2.   U odluci Komisije za svaku se prioritetnu os utvrđuje hoće li se stopa sufinanciranja prioritetne osi primijeniti na:
(a)
ukupne prihvatljive izdatke, uključujući javne i privatne rashode; ili
(b)
prihvatljive javne rashode.
3.   Stopa sufinanciranja na razini svake prioritetne osi i, kada je to relevantno, kategorije regija i fondova, operativnih programa u okviru cilja ‚Ulaganja za rast i radna mjesta’ ne smije biti viša od:
(a)
85 % za Kohezijski fond;
[…]
Komisija vrši pregled kako bi provjerila opravdanost održavanja stope sufinanciranja iz drugog podstavka poslije 30. lipnja 2017. i prema potrebi podnosi zakonodavni prijedlog prije 30. lipnja 2016.
[…]”
Članak 130. stavak 1. te uredbe, naslovljen „Zajednička pravila za izračun međuplaćanja te plaćanje konačne isplate”, navodi:
„Komisija kao međuplaćanje nadoknađuje 90 % iznosa koji je posljedica primjene stope sufinanciranja za svaki prioritet utvrđen u skladu s odlukom kojom se usvaja operativni program do prihvatljivih izdataka za prioritet uključenih u zahtjev za plaćanje. Komisija utvrđuje preostale iznose za nadoknadu u obliku međuplaćanja ili njihov povrat u skladu s člankom 139.”
U skladu s člankom 131. stavkom 1. Uredbe br. 1303/2013:
„Za svaki prioritet zahtjevi za plaćanje uključuju:
(a)
ukupni iznos prihvatljivih izdataka koje su imali korisnici i koji je plaćen u provedbenim operacijama, kako su navedeni u računovodstvenom sustavu tijela za ovjeravanje;
(b)
ukupni iznos javnih rashoda u provedbenim operacijama, kako su navedeni u računovodstvenom sustavu tijela za ovjeravanje.
[…]”
Članak 135. te uredbe, naslovljen „Rokovi za podnošenje zahtjeva za međuplaćanja te za njihovo plaćanje”, glasi:
„1.   Tijelo za ovjeravanje redovito podnosi zahtjev za međuplaćanja u skladu s člankom 131. stavkom 1. koji obuhvaća iznose iz njegova računovodstvenog sustava u obračunskoj godini. Međutim, tijelo za ovjeravanje, kada to smatra potrebnim, može uključiti takve iznose u zahtjeve za plaćanja u narednim obračunskim godinama.
2.   Tijelo za ovjeravanje predaje konačni zahtjev za međuplaćanje do 31. srpnja nakon isteka prethodne obračunske godine, a u svakom slučaju prije prvog zahtjeva za međuplaćanje za sljedeću obračunsku godinu.
3.   Prvi zahtjev za međuplaćanje ne smije se predati prije obavješćivanja Komisije o određivanju upravljačkih tijela i tijela za ovjeravanje u skladu s člankom 124.
4.   Međuplaćanja se neće isplaćivati za operativni program ako godišnje izvješće o provedbi nije poslano Komisiji u skladu s pravilima za pojedine fondove.
5.   Komisija u skladu s raspoloživim sredstvima vrši međuplaćanja najkasnije 60 dana nakon datuma na koji je evidentirala zahtjev za plaćanje.”
Članak 137. navedene uredbe, kojim se uređuje priprema računa, navodi:
„1.   Računi iz članka 63. stavka 5. točke (a) i članka 63. stavka 6. […] [U]redbe [(EU, Euratom) br. 966/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2012. o financijskim pravilima koja se primjenjuju na opći proračun Unije i o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 1605/2002 (
SL 2012., L 298, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 248.)] dostavljaju se Komisiji za svaki operativni program. Računi obuhvaćaju obračunsku godinu i na razini svakog prioriteta osi te, prema potrebi, fonda i kategorije regije uključuju:
(a)
ukupni iznos prihvatljivih izdataka evidentiran u računovodstvenim sustavima tijela za ovjeravanje koji je uključen u zahtjev za plaćanje podnesen Komisiji do 31. srpnja nakon kraja računovodstvene godine, u skladu s člankom 131. i člankom 135. stavkom 2. ukupni iznos odgovarajućih javnih izdataka nastalih u provedbi operacija i ukupni iznos odgovarajućih isplata korisnicima po članku 132. stavku 1.
[…]
(d)
za svaki prioritet, usklađivanje izdataka navedenih u skladu s točkom (a) i prijavljenih izdataka za istu obračunsku godinu u zahtjevima za plaćanje, čemu se prilaže objašnjenje svih razlika.
2.   Kada izdatke koji su prethodno bili uključeni u zahtjev za međuplaćanje za obračunsku godinu država članica isključi iz svojih računa zbog procjene zakonitosti i pravilnosti tih izdataka koja je u tijeku, svi ili dio takvih izdataka za koje se naknadno utvrdi da su zakoniti i pravilni mogu biti uključeni u zahtjev za međuplaćanja koji se odnose na kasnije obračunske godine.
[…]”
Naslovljen „Pregled i prihvaćanje računa”, članak 139. te uredbe određuje:
„1.   Komisija pregledava dokumente koje predaje država članica u skladu s člankom 138. Na zahtjev Komisije, država članica pruža sve nužne dodatne informacije koje Komisiji omogućavaju utvrditi jesu li računi potpuni, točni i istiniti do roka iz članka 84. stavka 1.
2.   Komisija prihvaća račune ako može zaključiti da su računi potpuni, točni i istiniti. Komisija donosi takav zaključak ako je tijelo za reviziju pružilo nekvalificirano revizorsko mišljenje u smislu potpunosti, točnosti i istinitosti računa, osim u slučaju da Komisija ima poseban dokaz da revizorsko mišljenje o računima nije vjerodostojno.
[…]
6.   Na temelju prihvaćenih računa, Komisija izračunava iznos koji se naplaćuje fondovima i EFPR‑u za obračunsku godinu i naknadne prilagodbe u vezi s plaćanjima državama članicama. Komisija uzima u obzir:
(a)
iznose navedene u računima iz članka 137. stavka 1. točke (a) i na koje se primjenjuje stopa sufinanciranja za svaki prioritet;
(b)
ukupni iznos plaćanja koja je izvršila Komisija tijekom te obračunske godine, uključujući:
i.
iznos međuplaćanja koje je izvršila Komisija u skladu s člankom 130. stavkom 1. i člankom 24.; i
ii.
iznos godišnjeg predfinanciranja isplaćenog na temelju članka 134. stavka 2.
7.   Nakon izvršenog izračuna u skladu sa stavkom 6., Komisija sravnjuje godišnja predfinanciranja i isplaćuje sve dodatne dospjele iznose u roku od 30 dana od prihvaćanja računa. Ako postoji neki iznos povrata na koji države članice imaju pravo, Komisija u tom slučaju izdaje nalog za povrat sredstava koji se vrši, ako je to moguće, prijebojem s dospjelim iznosima koje države članice duguju u daljnjim isplatama po istom operativnom programu. Takav povrat nije financijska korekcija i ne umanjuje iznos potpore iz fondova i EFPR‑a operativnom programu. Vraćeni iznos smatra se namjenskim prihodom u skladu s člankom 177. stavkom 3. […] [U]redbe [br. 966/2012].
[…]”
Okolnosti spora
Opći je sud okolnosti spora izložio u točkama 1. do 10. pobijane presude te ih se za potrebe ovog postupka može sažeti na sljedeći način.
Komisija je Provedbenom odlukom C(2015) 4823
final
od 9. srpnja 2015. (u daljnjem tekstu: Provedbena odluka iz 2015.), donesenom na temelju članka 29. stavka 4. i članka 96. stavka 10. Uredbe br. 1303/2013 odobrila određene elemente operativnog programa CCI 2014RO16M1OP001 „Veliki infrastrukturni operativni program” radi dobivanja potpore od EFRR‑a i Kohezijskog fonda na osnovi cilja koji se odnosi na ulaganja u rast i radna mjesta u Rumunjskoj za razdoblje od 1. siječnja 2014. do 31. prosinca 2020. (u daljnjem tekstu: operativni program). Taj je program obuhvaćao osam prioritetnih osi.
Člankom 4. stavkom 3. Provedbene odluke iz 2015., u vezi s njezinim Prilogom II., stopa sufinanciranja za prvu i drugu prioritetnu os tog programa utvrđena je na 75 % te je pojašnjeno da se ta stopa primjenjuje na prihvatljive javne izdatke.
Rumunjska su tijela 6. srpnja 2018. Komisiji dostavila konačan zahtjev za međuplaćanje u vezi s operativnim programom za obračunsku godinu 2017./2018., u skladu s člankom 135. stavkom 2. Uredbe br. 1303/2013.
Komisija je Provedbenom odlukom C(2018) 8890
final
od 12. prosinca 2018. (u daljnjem tekstu: Provedbena odluka iz 2018.), donesenom na temelju članka 96. stavka 10. Uredbe br. 1303/2013, među ostalim, izmijenila Prilog II. Provedbenoj odluci iz 2015., na način da je njome stopa sufinanciranja za prvu i drugu prioritetnu os operativnog programa povećana na 85 %.
Tijekom sastanka održanog 15. siječnja 2019. između rumunjskih tijela i Komisije ta su tijela zatražila za obračunsku godinu 2017./2018. primjenu stope sufinanciranja od 85 % za prvu i drugu prioritetnu os operativnog programa, kako je ona utvrđena u Provedbenoj odluci iz 2018., umjesto stope sufinanciranja od 75 %, utvrđene u Provedbenoj odluci iz 2015. U odgovoru na taj zahtjev Komisija je navela da se smjernicama iz dokumenta naslovljenog „Vodič za države članice o pripremi, pregledu i prihvaćanju računa”, u verziji koju je Komisija sastavila 3. prosinca 2018., protivi primjena stope sufinanciranja od 85 % koja je u Provedbenoj odluci iz 2018. utvrđena za navedenu godinu.
Rumunjska su tijela 15. veljače 2019. Komisiji dostavila račune operativnog programa za obračunsku godinu 2017./2018., u skladu s člankom 138. točkom (a) Uredbe br. 1303/2013.
Dopisima od 8. ožujka i 13. svibnja 2019. rumunjska tijela ponovila su Komisiji svoj zahtjev u vezi s primjenom stope sufinanciranja od 85 % za prvu i drugu prioritetnu os operativnog programa za obračunsku godinu 2017./2018.
Dopisom od 17. svibnja 2019. Komisija je rumunjskim tijelima potvrdila da stopa sufinanciranja od 85 % za prvu i drugu prioritetnu os operativnog programa nije bila primjenjiva na obračunsku godinu 2017./2018. Osobito je objasnila da se, u okviru programskog razdoblja 2014. - 2020. i u skladu sa smjernicama iz vodiča navedenog u točki 15. ove presude, svaka izmjena stope sufinanciranja primjenjuje samo na tekuće i buduće obračunske godine, na temelju načela jedne obračunske godine.
Komisija je 23. svibnja 2019. donijela spornu odluku kojom je ta institucija, s jedne strane, odobrila račune operativnog programa za obračunsku godinu 2017./2018., u skladu s člankom 139. stavcima 2. i 3. Uredbe br. 1303/2013, i, s druge strane, na temelju prihvaćenih računa izračunala iznos koji se naplaćuje iz Kohezijskog fonda i EFRR‑a za navedenu godinu, u skladu s člankom 139. stavkom 6. te uredbe. Iz priloga toj odluci proizlazi da je pri izračunu navedenog iznosa Komisija za prvu i drugu prioritetnu os operativnog programa primijenila stopu sufinanciranja od 75 %, kako je ona utvrđena Provedbenom odlukom iz 2015.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
Rumunjska je tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 30. srpnja 2019. zahtijevala djelomično poništenje sporne odluke zbog toga što je Komisija za prvu i drugu prioritetnu os operativnog programa primijenila stopu sufinanciranja od 75 %, a ne od 85 %.
Rumunjska je u prilog svojoj tužbi istaknula dva tužbena razloga, od kojih se prvi temelji na povredi članka 120. stavka 3. i članka 139. stavka 6. Uredbe br. 1303/2013, kao i načela zaštite legitimnih očekivanja, a drugi na povredi obveze obrazlaganja, predviđene člankom 296. drugim stavkom UFEU‑a, i načela dobre uprave.
Budući da je u pobijanoj presudi svaki od tih tužbenih razloga smatrao neosnovanim, Opći je sud tužbu odbio u cijelosti.
Kad je riječ, osobito, o prvom dijelu prvog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi članka 120. stavka 3. i članka 139. stavka 6. Uredbe br. 1303/2013, Opći je sud odbio taj dio tužbenog razloga pri čemu je najprije, u točkama 29. do 51. pobijane presude, proveo doslovno, kontekstualno i teleološko tumačenje potonje odredbe, a zatim, u točkama 53. do 71. pobijane presude, ispitao argumente koje je Rumunjska iznijela u prilog tezi prema kojoj je stopa sufinanciranja koja je primjenjiva na temelju članka 139. stavka 6. točke (a) Uredbe br. 1303/2013 ona koja je na snazi u trenutku prihvaćanja računa.
Zahtjevi stranaka
Svojom žalbom Rumunjska od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu;
–
konačno odluči o tužbi podnesenoj Općem sudu uz djelomično poništenje sporne odluke zbog toga što je Komisija za prvu i drugu prioritetnu os operativnog programa primijenila stopu sufinanciranja od 75 %, a ne od 85 % i, podredno, vrati predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje o tužbi, te
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
Komisija od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu, i
–
naloži Rumunjskoj snošenje troškova.
O žalbi
U prilog svojoj žalbi žalitelj ističe tri žalbena razloga, od kojih se prvi temelji na pogrešci koja se tiče prava pri tumačenju i primjeni članka 139. stavka 6. točke (a) Uredbe br. 1303/2013, u vezi s člankom 137. stavkom 1. točkama (a) i (d) i stavkom 2., člankom 131., člankom 135. stavkom 2. i člankom 139. stavcima 1., 2. i 7. te uredbe, drugi na pogrešci koja se tiče prava pri tumačenju i primjeni načela jedne obračunske godine i treći na pogrešci koja se tiče prava pri tumačenju i primjeni načela zabrane retroaktivnosti.
Prvi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Svojim prvim žalbenim razlogom Rumunjska Općem sudu, u biti, prigovara da je pogrešno protumačio i primijenio članak 139. stavak 6. točku (a) Uredbe br. 1303/2013, u vezi s člankom 137. stavkom 1. točkama (a) i (d) i stavkom 2., člankom 131., člankom 135. stavkom 2. i člankom 139. stavcima 1., 2. i 7. te uredbe kada je utvrdio da je stopa sufinanciranja koja se primjenjuje na izračun iznosa koji se naplaćuje iz Kohezijskog fonda i EFRR‑a za određenu obračunsku godinu ona koja je bila na snazi u trenutku kada je dotična država članica podnijela konačan zahtjev za međuplaćanje koji se odnosi na tu obračunsku godinu s obzirom na to da su, s jedne strane, svi prihvatljivi izdaci koje je Komisija uzela u obzir prilikom izračuna iznosa koji se naplaćuje iz tih fondova oni koji su predočeni u konačnom zahtjevu za međuplaćanje i da su, s druge strane, prihvatljivi izdaci i stopa sufinanciranja koja se primjenjuje na navedene izdatke dva neodvojivo povezana elementa na temelju kojih se izračunava iznos koji se naplaćuje iz navedenih fondova.
Konkretno, žalitelj Općem sudu, kao prvo, prigovara da je u točkama 38., 39., 60. i 68. pobijane presude ocijenio da iznos izdataka koji je unesen u konačni zahtjev za međuplaćanje čini osnovu za izračun iznosa koji se naplaćuje iz Kohezijskog fonda i EFRR‑a, dok se, po žaliteljevu mišljenju, navedeni iznos može utvrditi samo na temelju iznosa izdataka iz prihvaćenih računa, s obzirom na to da samo ti računi iscrpno i konačno odražavaju prihvatljive izdatke.
Smatra da je Opći sud stoga pogrešno poistovjetio ukupni iznos prihvatljivih izdataka iz konačnog zahtjeva za međuplaćanje koji se odnosi na određenu obračunsku godinu i ukupni iznos prihvatljivih troškova iz prihvaćenih računa koji se odnose na tu godinu, dok se ta dva iznosa razlikuju a, u skladu s člankom 139. stavkom 6. Uredbe br. 1303/2013, Komisija izračunava iznos koji se naplaćuje iz Kohezijskog fonda i EFRR‑a na temelju prihvaćenih računa.
Prema njegovu mišljenju, činjenica da, u skladu s člankom 137. stavkom 2. Uredbe br. 1303/2013, država članica može iz svojih računa isključiti izdatke koji su prethodno bili uključeni u zahtjev za međuplaćanje za obračunsku godinu zbog procjene zakonitosti i pravilnosti tih izdataka koja je u tijeku, dokazuje da konačni zahtjev za međuplaćanje i prihvaćeni računi mogu odražavati različite izdatke.
Kao drugo, žalitelj tvrdi da je poistovjećivanje koje je proveo Opći sud u suprotnosti s načelom dobrog financijskog upravljanja, odredbama Uredbe br. 1303/2013 o dostavljanju i prihvaćanju računa te postupovnim jamstvima povezanima s fazom prihvaćanja računa kojima se nastoji osigurati integritet Kohezijskog fonda i EFRR‑a.
U tom kontekstu, žalitelj osporava ocjenu Općeg suda iz točke 59. pobijane presude, prema kojoj je postupak koji se odnosi na pripremu, pregled i prihvaćanje računa za određenu obračunsku godinu „formalne” prirode.
Kao treće, žalitelj ističe da je Opći sud – time što je u točki 40. pobijane presude utvrdio da Komisija, kako bi izračunala iznos koji se naplaćuje, u obzir uzima i ukupan iznos plaćanja koja je izvršila tijekom obračunske godine – što je iznos koji obuhvaća, među ostalim, iznos međuplaćanja koje je ta institucija izvršila u skladu s člankom 130. stavkom 1. Uredbe br. 1303/2013 – počinio pogrešku koja se tiče prava.
Naime, s jedne strane, iznos koji se naplaćuje je kumulativni iznos koji čini ukupnu potporu iz Kohezijskog fonda i EFRR‑a za obračunsku godinu, koji se izračunava primjenom stope sufinanciranja koja je na snazi na ukupne izdatke koji su potvrđeni u računima i koje je Komisija prihvatila, tako da utvrđivanje iznosa koji se naplaćuje zahtijeva novi izračun, u potpunosti neovisan u odnosu na plaćanja koja su ranije izvršena tijekom obračunske godine. S druge strane, međuplaćanja čine isključivo jedan od elemenata koji se uzimaju u obzir pri utvrđivanju nepodmirenog iznosa. Stoga žalitelj tvrdi da se plaćanja izvršena tijekom obračunske godine, uključujući međuplaćanja, odbijaju od ukupnog iznosa koji se naplaćuje, što omogućava da se utvrdi isplata koju Kohezijski fond i EFRR duguju državama članicama, ili pak države članice tim fondovima.
Komisija osporava žaliteljevu argumentaciju.
Ocjena Suda
Kao prvo, valja pojasniti da je Opći sud u točki 37. pobijane presude, koju žalitelj ne osporava, a nakon što je utvrdio da do konačnog zahtjeva za međuplaćanje treba doći nakon završetka obračunske godine, izjavio da je navedeni zahtjev „osnova za pripremu računâ i izračun iznosa koji se naplaćuje iz Kohezijskog fonda i EFRR‑a”.
Iz teksta te točke i osobito iz izraza „[n]aime”, koji slijedi za tom izjavom, proizlazi da se ona temelji na ocjeni Općeg suda iz druge rečenice navedene točke, odnosno da je konačni zahtjev za međuplaćanje osnova za određivanje prihvatljivih izdataka koje Komisija uzima u obzir na temelju članka 139. stavka 6. točke (a) Uredbe br. 1303/2013 i ukupnog iznosa međuplaćanja koji Komisija uzima u obzir na temelju navedenog stavka 6. točke (b).
Kao što to proizlazi iz tumačenja točaka 38. do 41. pobijane presude, točke 38. i 39. te presude, koje žalitelj osporava, sadržavaju razloge na kojima se temelji ocjena prema kojoj je konačni zahtjev za međuplaćanje osnova za određivanje prihvatljivih izdataka koje Komisija uzima u obzir na temelju članka 139. stavka 6. točke (a) Uredbe br. 1303/2013. Konkretno, u potonjim je točkama Opći sud tumačio tu odredbu s obzirom na njezin kontekst.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 139. stavkom 6. točkom (a) Uredbe br. 1303/2013, u svrhu izračuna iznosa koji se naplaćuje Kohezijskom fondu i EFRR‑u za obračunsku godinu Komisija uzima u obzir iznose navedene u računima iz članka 137. stavka 1. točke (a) te uredbe i na koje se primjenjuje stopa sufinanciranja za svaki prioritet.
Članak 137. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 1303/2013 predviđa da računi koji se odnose na obračunsku godinu obuhvaćaju, među ostalim, ukupni iznos prihvatljivih izdataka evidentiranih u računovodstvenom sustavu tijela za ovjeravanje koji je uključen u zahtjev za plaćanje podnesen Komisiji do 31. srpnja nakon kraja računovodstvene godine, u skladu s člankom 131. i člankom 135. stavkom 2.
Članak 131. stavak 1. navedene uredbe određuje da za svaki prioritet zahtjevi za plaćanje uključuju, s jedne strane, ukupni iznos prihvatljivih izdataka koji su nastali na teret korisnika i plaćeni su u provedbenim operacijama, kako su navedeni u računovodstvenom sustavu tijela za ovjeravanje i, s druge strane, ukupni iznos javnih izdataka nastalih u provedbenim operacijama, kako su navedeni u računovodstvenom sustavu navedenog tijela.
Kad je riječ o članku 135. Uredbe br. 1303/2013, u njegovim stavcima 1. odnosno 2. predviđa se, s jedne strane, da tijelo za ovjeravanje redovito podnosi zahtjev za međuplaćanje u skladu s člankom 131. stavkom 1. te uredbe koji obuhvaća iznose iz njegova računovodstvenog sustava u obračunskoj godini i, s druge strane, da tijelo za ovjeravanje predaje konačni zahtjev za međuplaćanje do 31. srpnja nakon isteka prethodne obračunske godine, a u svakom slučaju prije prvog zahtjeva za međuplaćanje za sljedeću obračunsku godinu.
Iz odredaba navedenih u točkama 39. do 42. ove presude proizlazi, prvo, da računi koji se odnose na određeno obračunsko razdoblje mogu obuhvaćati samo prihvatljive izdatke koji su plaćeni i navedeni u računovodstvenim sustavima tijela za ovjeravanje tijekom obračunske godine i koje je to tijelo prijavilo posredstvom zahtjeva za međuplaćanje podnesenih Komisiji.
Drugo, svakim zahtjevom za međuplaćanje ispočetka kreće izračun prihvatljivih izdataka koji su plaćeni i navedeni u računovodstvenim sustavima tijela za ovjeravanje tijekom obračunske godine, tako da konačni zahtjev za međuplaćanje, koji se može podnijeti najkasnije do 31. srpnja nakon isteka te obračunske godine, objedinjuje ukupan kumulativni iznos prihvatljivih troškova prijavljenih tijekom navedene obračunske godine, kao što je to Opći sud utvrdio u točkama 38. i 68. pobijane presude, a što i sam žalitelj priznaje u svojoj žalbi.
Treće, konačnim zahtjevom za međuplaćanje stoga se zaključuje prijava prihvatljivih izdataka koji se odnose na dotičnu obračunsku godinu, u smislu da, nakon njegova podnošenja dotična država članica više ne može prijaviti prihvatljive izdatke za plaćanje za tu obračunsku godinu, kao što je to Opći sud također utvrdio u točki 38. pobijane presude. Iz toga slijedi da su ukupni prihvatljivi izdaci za obračunsku godinu – koji se mogu uključiti u prihvaćene račune koji se odnose na tu obračunsku godinu, i koji su osnova za izračun iznosa koji se naplaćuje Kohezijskom fondu i EFRR‑u za navedenu obračunsku godinu – oni koji se nalaze u konačnom zahtjevu za međuplaćanje.
Posljedično, iz članka 139. stavka 6. točke (a) Uredbe br. 1303/2013, u vezi s člankom 131. stavkom 1., člankom 135. stavcima 1. i 2. i člankom 137. stavkom 1. točkom (a) te uredbe, proizlazi da je konačni zahtjev za međuplaćanje osnova za određivanje izdataka koje Komisija uzima u obzir na temelju članka 139. stavka 6. točke (a) navedene uredbe i, stoga, za izračun iznosa koji se naplaćuje iz Kohezijskog fonda i EFRR‑a, kao što je to Opći sud utvrdio u točki 37. pobijane presude, na način da ukupni iznos prihvatljivih izdataka iz konačnog zahtjeva za međuplaćanje koji se odnosi na određenu obračunsku godinu čini „polazište” za izračun iznosa koji se za tu obračunsku godinu naplaćuje iz tih fondova.
Međutim, iz zajedničkog tumačenja točaka 37. do 41. pobijane presude može se utvrditi da je Opći sud u točki 39. te presude došao upravo do takvog zaključka kada je utvrdio da iz zajedničkog tumačenja članka 139. stavka 6. točke (a) Uredbe br. 1303/2013, članka 137. stavka 1. točke (a) i članka 135. stavka 2. te uredbe, koji redom upućuju jedni na druge, proizlazi da su prihvatljivi izdaci koje je Komisija uzela u obzir u okviru izračuna iznosa koji se naplaćuje iz Kohezijskog fonda i EFRR‑a oni koji su navedeni u računovodstvenom sustavu tijela za ovjeravanje tijekom dotične obračunske godine i koji su navedeni u posljednjem zahtjevu za međuplaćanje.
Žalitelj je, uostalom, tu tvrdnju iznio i u točki 46. svoje žalbe, u kojoj je naveo da „[k]ako bi se utvrdio iznos koji se naplaćuje iz [Kohezijskog fonda i EFRR‑a], najprije valja izračunati ukupni iznos izdataka evidentiranih u računovodstvenom sustavu tijela za ovjeravanje koji je uključen u zahtjeve za međuplaćanje podnesene Komisiji” i da „[b]udući da svakim zahtjevom za međuplaćanje ispočetka kreće izračun prihvatljivih izdataka evidentiranih u računovodstvenim sustavima, konačni zahtjev za međuplaćanje morao bi odražavati sve izdatke prijavljene tijekom obračunske godine”. Stoga i sam žalitelj, zbog istih razloga kao i Opći sud, smatra da konačni zahtjev za međuplaćanje čini polazište za izračun iznosa koji se naplaćuje iz Kohezijskog fonda i EFRR‑a, pri čemu to ipak ne podrazumijeva poistovjećivanje izdataka iz tog zahtjeva s onima iz prihvaćenih računa.
Naposljetku valja istaknuti da je Opći sud, na temelju činjenice da se svi prihvatljivi izdaci koji se odnose na određenu obračunsku godinu utvrđuju u trenutku podnošenja konačnog zahtjeva za međuplaćanje koji se odnosi na tu godinu, u točki 39. pobijane presude zaključio da je u skladu s općom strukturom Uredbe br. 1303/2013 to da određivanje stope sufinanciranja koja se primjenjuje na navedene izdatke slijedi istu logiku, tako da je ta stopa ona koja je bila na snazi najkasnije u trenutku podnošenja konačnog zahtjeva za međuplaćanje.
Stoga, to što je Opći sud radi određivanja primjenjive stope sufinanciranja uzeo u obzir datum podnošenja konačnog zahtjeva za međuplaćanje proizlazi isključivo iz utvrđenja, do kojih je Sud pravilno došao, u skladu s kojima se, s jedne strane, konačnim zahtjevom za međuplaćanje precizira ukupan iznos prihvatljivih izdataka koji su evidentirani u računovodstvenom sustavu tijela za ovjeravanje tijekom dotične obračunske godine i koji su podneseni za plaćanje u okviru te godine i, s druge strane, navedenim zahtjevom zaključuje prijava prihvatljivih izdataka koji se odnose na tu obračunsku godinu, tako da nakon njegova podnošenja dotična država članica više ne može prijaviti prihvatljive izdatke za plaćanje za tu godinu.
U tom kontekstu valja istaknuti da činjenica da je određene prihvatljive izdatke iz konačnog zahtjeva za međuplaćanje moguće isključiti iz računâ, među ostalim zbog njihove nepravilnosti, ni na koji način ne mijenja, kao što je to Opći sud pravilno iznio u točki 68. pobijane presude, utvrđenja iz prethodne točke ove presude na temelju kojih je Opći sud došao do zaključka navedenog u točki 39. pobijane presude.
Stoga, u suprotnosti s onim što tvrdi žalitelj, na temelju razloga iz točaka 38., 39. i 68. pobijane presude ne može se smatrati da je Opći sud poistovjetio ukupni iznos prihvatljivih izdataka iz konačnog zahtjeva za međuplaćanje koji se odnosi na određenu obračunsku godinu i ukupan iznos prihvatljivih izdataka iz prihvaćenih računa za tu godinu, te da je na taj način ukupnom iznosu prihvatljivih izdataka iz navedenog zahtjeva implicitno pridao konačan karakter. Iz tih se razloga ne može zaključiti ni da je Opći sud do svojeg zaključka – prema kojem je referentni datum, uzet u obzir za određivanje primjenjive stope sufinanciranja, dan podnošenja konačnog zahtjeva za međuplaćanje za tu obračunsku godinu – došao na temelju takvog poistovjećivanja. Isto vrijedi i u pogledu točke 60. pobijane presude, kojom se preuzima zaključak iz točke 39. te presude.
Posljedično, žaliteljeva argumentacija, kako je prikazana u točkama 28. do 30. ove presude, nije utemeljena.
Kao drugo, nije utemeljen ni žaliteljev argument prema kojem uzimanje u obzir dana podnošenja konačnog zahtjeva za međuplaćanje u svrhu određivanja primjenjive stope sufinanciranja kompromitira postupke koji se odnose na pripremu, pregled i prihvaćanje računa i postupovna jamstva povezana s prihvaćanjem računa kojima se nastoji osigurati integritet Kohezijskog fonda i EFRR‑a.
Naime, dovoljno je istaknuti da se ti postupci u svakom slučaju moraju odvijati u skladu s odredbama Uredbe br. 1303/2013 i s načelom dobrog financijskog upravljanja te da je stoga irelevantno je li datum koji se uzima u obzir u navedenu svrhu datum konačnog zahtjeva za međuplaćanje ili datum prihvaćanja računa.
Osim toga, u suprotnosti s onim što se da zaključiti iz žaliteljevih navoda, Opći sud, time što je tom postupku pripisao formalnu prirodu, ni na koji način nije podcijenio važnost postupka koji se odnosi na pripremu, pregled i prihvaćanje računa za određenu obračunsku godinu u svrhu izračuna iznosa koji se naplaćuje iz Kohezijskog fonda i EFRR‑a.
Naime, povrh činjenice da je Opći sud, u točki 58. pobijane presude, izričito priznao da je taj postupak „iznimno” važan za tu svrhu zbog toga što, kao što to tvrdi žalitelj, omogućava Komisiji da provjeri cjelovitost, točnost i istinitost računa koje je podnijela dotična država članica, kao što to proizlazi iz točke 59. pobijane presude, „formalna” priroda koju je Opći sud pripisao tom postupku vezana je isključivo za činjenicu, koju je Opći sud pravilno utvrdio, da se taj postupak sastoji od
ex post
provjere prihvatljivih izdataka iz računa koje su države članice utvrdile na temelju zahtjeva za međuplaćanje podnesenih Komisiji, tako da navedeni postupak ne može rezultirati računovodstvenim priznavanjem izdataka koji nisu bili predmet takvih zahtjeva.
Kao treće i posljednje, kad je riječ o žaliteljevu argumentu kojim se nastoji osporiti točka 40. pobijane presude, valja utvrditi da, s obzirom na to da se u toj točki samo podsjeća na sadržaj članka 139. stavka 6. točke (b) Uredbe br. 1303/2013 i članka 130. stavka 1. te uredbe, ona ne može sadržavati pogrešku koja se tiče prava.
U tim uvjetima, prvi žalbeni razlog treba odbiti.
Drugi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Svojim drugim žalbenim razlogom žalitelj u biti tvrdi da je Opći sud – time što je u točki 50. pobijane presude smatrao da bi, kad bi se na izdatke nastale tijekom obračunske godine i evidentirane u računovodstvenom sustavu primijenila stopa sufinanciranja usvojena nakon podnošenja konačnog zahtjeva za međuplaćanje, to u biti značilo povredu načela jedne obračunske godine – pogrešno protumačio i primijenio to načelo.
Žalitelj ističe da se primjenom, u odnosu na određenu obračunsku godinu, stope sufinanciranja utvrđene nakon dana konačnog zahtjeva za međuplaćanje koji se odnosi na tu obračunsku godinu, ali prije zaključenja računa koji se odnose na navedenu godinu, kao što je to stopa sufinanciranja utvrđena Provedbenom odlukom iz 2018., poštuje načelo jedne obračunske godine.
Prema žaliteljevu mišljenju, čak i ako su izdaci prijavljivani u fazama, posredstvom zahtjeva za međuplaćanje, oni su kumulirani u trenutku dostave računa u svrhu njihova prihvaćanja i izračuna iznosa koji se naplaćuje iz Kohezijskog fonda i EFRR‑a i odnosi na ukupne prihvatljive izdatke tijekom određene obračunske godine, što omogućava ažuriranje stope sufinanciranja u svakom trenutku, sve do dana prihvaćanja računa i izračuna iznosa koji se naplaćuje, a da pritom primjena ažurirane stope sufinanciranja ne dovodi do novih izračuna međuplaćanja koje je Komisija već izvršila.
Komisija osporava žaliteljevu argumentaciju.
Ocjena Suda
Kao što je to Opći sud utvrdio u točkama 34. i 35. pobijane presude, koje žalitelj ne osporava, sustav dijeljenog upravljanja europskim strukturnim i investicijskim fondovima, koji je uveden Uredbom br. 1303/2013, temelji se na načelu jedne obračunske godine, pri čemu to načelo podrazumijeva, među ostalim, da se postupci predviđeni tom uredbom koji se odnose na financijsko upravljanje troškovima koji se naplaćuju iz Kohezijskog fonda i EFRR‑a, kao i na pripremu, pregled i prihvaćanje računa, temelje na tom načelu, tako da kao jedino referentno razdoblje imaju obračunsku godinu.
Stoga, primjena načela jedne obračunske godine nalaže da se elementi koje treba uzeti u obzir u svrhu izračuna iznosa koji se naplaćuje iz Kohezijskog fonda i EFRR‑a za određenu obračunsku godinu - odnosno, u skladu s člankom 139. stavkom 6. točkama (a) i (b) Uredbe br. 1303/2013, prihvatljivi izdaci, primjenjiva stopa sufinanciranja i plaćanja koje je Komisija izvršila - moraju odnositi na tu godinu, osim ako zakonodavac Unije ne predvidi iznimku.
Tako se, u skladu s načelom jedne obračunske godine, s jedne strane, samo prihvatljivi izdaci koji su evidentirani u računovodstvenom sustavu tijela za ovjeravanje „tijekom obračunske godine” i koji su podneseni za plaćanje Komisiji posredstvom zahtjevâ za međuplaćanje mogu uzeti u obzir u svrhu izračuna iznosa koji se naplaćuje iz Kohezijskog fonda i EFRR‑a za tu godinu, kao što to proizlazi iz članka 139. stavka 6. točke (a) Uredbe br. 1303/2013, u vezi s člankom 137. stavkom 1. točkom (a), člankom 131. stavkom 1. i člankom 135. te uredbe. S druge strane, samo se plaćanja izvršena „tijekom navedene obračunske godine” moraju uzeti u obzir u navedenu svrhu, kao što to proizlazi iz članka 139. stavka 6. točke (b) navedene uredbe.
Kad je riječ o primjenjivoj stopi sufinanciranja, valja istaknuti da se ta stopa, u konačnici, odnosi na postotak ukupnog iznosa prihvatljivih izdataka nastalih državi članici tijekom obračunske godine, a koje mora snositi Unija.
Međutim, iako je točno da se Uredbom br. 1303/2013 pobliže ne određuje koja je stopa sufinanciranja koja se primjenjuje za izračunavanje iznosa koji se naplaćuje iz Kohezijskog fonda i EFRR‑a za određenu obračunsku godinu, u slučaju izmjene utvrđene stope sufinanciranja, do koje dođe nakon podnošenja konačnog zahtjeva za međuplaćanje koji se odnosi na tu obračunsku godinu, ali prije prihvaćanja računa za istu godinu, u skladu s načelom jedne obračunske godine na kojem se temelji Uredba br. 1303/2013, primjenjiva stopa sufinanciranja ipak može biti samo ona koja je bila na snazi tijekom navedene obračunske godine, odnosno, u ovom slučaju, stopa sufinanciranja utvrđena Provedbenom odlukom iz 2015.
Stoga činjenica da se iznos koji se naplaćuje iz Kohezijskog fonda i EFRR‑a za određenu obračunsku godinu izračunava nakon prihvaćanja računa za tu godinu i, prema tome, nakon njezina zaključenja, nema nikakvog utjecaja na određivanje primjenjive stope sufinanciranja za navedenu obračunsku godinu, kao što ta činjenica nema nikakvog utjecaja na određivanje prihvatljivih izdataka i plaćanja koja je izvršila Komisija, a koji se moraju uzeti u obzir u svrhu tog izračuna.
Naime, takva okolnost proizlazi iz činjenice da Komisija, u skladu sa svojim obvezama, a kao odgovorna za izvršenje proračuna Unije, mora osigurati da države članice na zakonit i pravilan način koriste europske strukturne i investicijske fondove i ne može upotrijebiti te fondove bez prethodne provjere poštovanja uvjeta, kako su oni predviđeni Uredbom br. 1303/2013, a kojima podliježe potpora dodijeljena iz navedenih fondova. Međutim, do tih radnji provjere, po samoj njihovoj prirodi, može doći tek nakon zaključenja dotične obračunske godine, u okviru postupka koji se odnosi na pregled i prihvaćanje računa za navedenu godinu.
Zaključak iz točke 68. ove presude nameće se tim više što, kao što to proizlazi iz članka 130. stavka 1. Uredbe br. 1303/2013, povrati koje je Komisija izvršila u korist države članice u obliku međuplaćanja izvršenih tijekom obračunske godine nakon podnošenja zahtjeva za međuplaćanje izračunavaju se tako da se na prihvatljive izdatke iz tih zahtjeva primijeni stopa sufinanciranja koja je na snazi na dan tih zahtjeva, što žalitelj ne osporava.
Međutim, bilo bi nedosljedno izračunavati iznos koji se naplaćuje iz Kohezijskog fonda i EFRR‑a za obračunsku godinu tako da se na prihvatljive izdatke koje je tijekom te obračunske godine imala dotična država članica primijeni stopa sufinanciranja različita od one koja se, tijekom cijele te godine, primjenjivala za izračun međuplaćanja koja se odnose na te izdatke i koja je Komisija već isplatila.
Stoga Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 50. pobijane presude utvrdio da bi, kad bi se na izdatke nastale tijekom obračunske godine i evidentirane u računovodstvenom sustavu primijenila stopa sufinanciranja usvojena nakon podnošenja konačnog zahtjeva za međuplaćanje, to u biti značilo povredu načela jedne obračunske godine.
Slijedom toga, drugi žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
Treći žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Žalitelj svojim trećim žalbenim razlogom Općem sudu u biti predbacuje da je pogrešno protumačio i primijenio načelo zabrane retroaktivnosti kada je, u točki 65. pobijane presude, utvrdio da bi primjena stope sufinanciranja utvrđene u Provedbenoj odluci iz 2018. u pogledu obračunske godine 2017./2018. dovela do retroaktivnosti te odluke.
U tom pogledu, kao prvo, žalitelj navodi da se, iako je obračunska godina 2017./2018. završila 30. lipnja 2018. a konačni zahtjev za međuplaćanje podnesen početkom srpnja 2018., u suprotnosti s onim što je utvrdio Opći sud, pravna situacija Rumunjske ne može smatrati definitivno okončanom 12. prosinca 2018., što je datum Provedbene odluke iz 2018., s obzirom na to da se, upravo suprotno, ta situacija može izmijeniti do dana prihvaćanja računa.
Navodi da o tome svjedoči činjenica da se upravni postupci koji se odnose na obračunsku godinu nastavljaju nakon razdoblja koje obuhvaća takvu godinu i potencijalno mogu promijeniti pravni odnos uspostavljen između države članice i Komisije na temelju konačnog zahtjeva za međuplaćanje, i to sve do trenutka prihvaćanja računa.
Kao drugo, smatrajući da podnošenje računa i njihovo prihvaćanje čine naknadne učinke zahtjeva za međuplaćanje za obračunsku godinu, žalitelj ističe da bi, čak i ako treba smatrati da je pravna situacija države članice okončana u trenutku podnošenja konačnog zahtjeva za međuplaćanje, provedba načela zabrane retroaktivnosti zahtijevala primjenu nove stope sufinanciranja, s obzirom na to da se, u skladu s tim načelom, novo pravno pravilo odmah primjenjuje na buduće učinke pravne situacije nastale tijekom važenja prijašnjeg zakona.
Kao treće, žalitelj tvrdi da retroaktivna primjena stope sufinanciranja u stvarnosti podrazumijeva izračun iznosa koji se naplaćuju za obračunska razdoblja u odnosu na koja su računi već zaključeni i na koje se više ne odnose upravne radnje koje mogu izmijeniti pravne odnose između države članice i Komisije, što ovdje nije slučaj.
Komisija osporava žaliteljevu argumentaciju.
Ocjena Suda
Valja istaknuti da je Opći sud – nakon što je utvrdio da iz doslovnog, kontekstualnog i teleološkog tumačenja Uredbe br. 1303/2013 proizlazi da je stopa sufinanciranja koja se primjenjuje na izračun iznosa koji se naplaćuje iz Kohezijskog fonda i EFRR‑a za određenu obračunsku godinu, u skladu s člankom 139. stavkom 6. točkom (a) te uredbe, ona koja je na snazi na dan kada je dotična država članica podnijela konačni zahtjev za međuplaćanje koji se odnosi na dotičnu obračunsku godinu – u točkama 52. do 71. pobijane presude ispitao i odbio argumente koje je Rumunjska iznijela u prilog tezi prema kojoj je primjenjiva stopa sufinanciranja, u smislu navedenog članka 139. stavka 6. točke (a) Uredbe br. 1303/2013, ona koja je na snazi u trenutku prihvaćanja računa.
Konkretno, Opći je sud u točkama 57. do 65. pobijane presude ispitao argument prema kojem postupci koji se odnose na određenu obračunsku godinu ostaju otvoreni do trenutka prihvaćanja računa i izračuna iznosa koji se naplaćuje iz Kohezijskog fonda i EFRR‑a.
U tom je pogledu Opći sud, u točkama 58. do 60. pobijane presude, otklonio taj argument time što je u točki 59. te presude utvrdio da se, koliko god bila važna, faza postupka povezana s prihvaćanjem računa odnosi samo na provedbu
ex post
provjere izdataka koje je dotična država članica uključila u svoje zahtjeve za međuplaćanje koji se odnose na obračunsku godinu i koji su preuzeti u konačnom zahtjevu za međuplaćanje, tako da ta faza ne može dovesti do računovodstvenog priznavanja troškova koji se ne nalaze u tom konačnom zahtjevu.
Opći je sud u točki 60. pobijane presude dodao da su zbog toga, kao što je to istaknuto u točki 39. te presude, prihvatljivi izdaci koje je Komisija uzela u obzir u okviru izračuna iznosa koji se naplaćuje iz Kohezijskog fonda i EFRR‑a oni koji su evidentirani u računovodstvenom sustavu tijela za ovjeravanje tijekom dotične obračunske godine i koji su navedeni u posljednjem zahtjevu za međuplaćanje. Stoga je Opći sud zaključio da bi stopa sufinanciranja koja se primjenjuje na navedene izdatke, u nedostatku bilo kakvog drugog pojašnjenja zakonodavca Unije u tom pogledu, morala slijediti istu logiku. Drugim riječima, primjenjiva stopa sufinanciranja morala bi biti ona koja je bila na snazi na dan podnošenja konačnog zahtjeva za međuplaćanje, kao što je to utvrdio u točki 39. pobijane presude.
Međutim, iz tumačenja točaka 61. do 65. pobijane presude i, osobito, izraza „osim toga” iz točke 61. te presude, proizlazi da je obrazloženje izneseno u ovim točkama, kojim se nastoji potkrijepiti zaključak koji proizlazi iz točke 60. iste presude, suvišno u odnosu na obrazloženje iz točaka 58. do 60. iste presude.
Prema tome, budući da su prvi i drugi žalbeni razlog odbijeni i da su, slijedom toga, potvrđene točke 39., 59. i 60. pobijane presude, treći žalbeni razlog treba odbiti kao bespredmetan.
Budući da nijedan žalbeni razlog koji je žalitelj istaknuo u prilog svojoj žalbi nije prihvaćen, predmetnu žalbu valja odbiti u cijelosti.
Troškovi
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.
U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog poslovnika, koji se na temelju svojeg članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da je Komisija podnijela zahtjev da se žalitelju naloži snošenje troškova i da potonji nije uspio u svojim žalbenim zahtjevima, žalitelju valja naložiti da, osim vlastitih troškova, snosi i Komisijine troškove.

Slijedom navedenog, Sud (sedmo vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Žalba se odbija.

2.
Rumunjska će, osim vlastitih, snositi i troškove Europske komisije.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: rumunjski