CELEX: 62016CJ0634
Överklagande
EU-varumärke
Ogiltighetsförfarande
Ordmärket FITNESS
Avslag på ansökan om ogiltighetsförklaring

Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet (EUIPO) har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 28 september 2016, European Food/EUIPO – Société des produits Nestlé (FITNESS) (
T-476/15
,
EU:T:2016:568
) (nedan kallad den överklagade domen), genom vilken tribunalen ogiltigförklarade det beslut som fjärde överklagandenämnden vid EUIPO meddelade den 19 juni 2015 (R 2542/2013–4) (nedan kallat det omtvistade beslutet) i ett ogiltighetsförfarande mellan European Food SA och Société des produits Nestlé SA.
Tillämpliga bestämmelser
Förordning nr 2868/95
I regel 37 b iv i kommissionens förordning (EG) nr 2868/95 av den 13 december 1995 om genomförande av rådets förordning (EG) nr 40/94 om gemenskapsvarumärke (
EGT L 303, 1995, s. 1
), i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 1041/2005 (
EUT L 172, 2005, s. 4
) (nedan kallad förordning nr 2868/95), föreskrivs följande:
”En ansökan till Byrån om hävning eller ogiltigförklaring [av ett EU-varumärke] enligt artikel 55 i förordningen skall innehålla följande:
…
b)
Beträffande grunderna för ansökan
…
iv)
uppgifter om de fakta, bevis och skäl som framförs till stöd för dessa grunder.”
Regel 40 i denna förordning har följande lydelse:
”1.
Varje ansökan om hävning eller ogiltigförklaring som anses ha lämnats in skall meddelas innehavaren av [EU-varumärket]. När byrån har godkänt ansökan skall den anmoda innehavaren av [EU-varumärket] att framföra sina synpunkter inom den tid som den fastställer.
2.
Om innehavaren av [EU-varumärket] inte inkommer med något yttrande, får byrån besluta om hävning eller ogiltighet [på] grundval av befintliga handlingar.
3.
Alla yttranden som inlämnas av innehavaren av [EU-varumärket] skall meddelas sökanden och Byrån skall, om detta anses nödvändigt, uppmana denne att yttra sig inom en period som Byrån bestämmer.”
Regel 50.1 i nämnda förordning har följande lydelse:
”1.
Såvida inte annat anges skall bestämmelserna om förfaranden vid den avdelning som har fattat det beslut mot vilket överklagandet riktas gälla för besvärsförfaranden i tillämpliga delar.
I synnerhet när överklagandet gäller ett beslut som fattats under ett invändningsförfarande, skall artikel 78a i förordningen inte tillämpas på de tidsfrister som fastställs enligt artikel 61.2 i förordningen.
Om överklagandet gäller ett beslut av invändningsenheten, skall nämnden begränsa prövningen av överklagandet till de sakförhållanden och de bevis som läggs fram inom de tidsfrister som fastställts av invändningsenheten i enlighet med förordningen och dessa regler, såvida inte nämnden anser att ytterligare eller kompletterande sakförhållanden och bevis bör beaktas enligt artikel 74.2 i förordningen.”
Förordning (EG) nr 207/2009
Artikel 7 i rådets förordning (EG) nr 207/2009 av den 26 februari 2009 om [EU-varumärken] (
EUT L 78, 2009, s. 1
) har rubriken ”Absoluta registreringshinder”. I artikel 7.1 i denna förordning föreskrivs följande:
”1.   Följande får inte registreras:
…
b)
Varumärken som saknar särskiljningsförmåga.
c)
Varumärken som endast består av tecken eller upplysningar vilka i handeln visar varornas eller tjänsternas art, kvalitet, kvantitet, avsedda användning, värde, geografiska ursprung, tiden för deras framställande eller andra egenskaper hos varorna eller tjänsterna.
…”
Artikel 41.1 i denna förordning har följande lydelse:
”Inom tre månader efter det att en ansökan om [EU-varumärke] offentliggjorts får invändningar framställas på den grunden att varumärket inte får registreras enligt artikel 8. …
…”
I avsnitt 3, med rubriken ”Grunder för upphävande”, i avdelning VI i nämnda förordning, återfinns artikel 52, med rubriken ”Absoluta ogiltighetsgrunder”. I denna artikel föreskrivs följande:
”1.   Efter ansökan till byrån eller på grundval av ett genkäromål i mål om varumärkesintrång skall ett [EU-varumärke] förklaras ogiltigt:
a)
Om [EU-varumärket] inte har registrerats i enlighet med bestämmelserna i artikel 7.
b)
Om sökanden var i ond tro när ansökan om varumärkesregistrering gavs in.
2.   Om [EU-varumärket] har registrerats i strid med bestämmelserna i artikel 7.1 b, c eller d, får det ändå inte förklaras ogiltigt om det, som ett resultat av dess användning, har uppnått särskiljningsförmåga för de varor eller tjänster för vilka det är registrerat.
…”
I artikel 57.1 i samma förordning föreskrivs följande:
”Vid sin prövning av en ansökan om upphävande eller ogiltighetsförklaring ska byrån vid behov anmoda parterna att inom viss tid och så ofta som det är nödvändigt avge yttrande över meddelanden från byrån eller över skrivelser från övriga parter.”
Artikel 60 återfinns i avdelning VII, med rubriken ”Överklaganden”, i förordning nr 207/2009. I denna artikel föreskrivs följande:
”Ett överklagande ska framställas skriftligen hos byrån inom två månader från dagen för meddelandet av det beslut som överklagas. Överklagandet ska inte anses ha givits in förrän överklagandeavgiften har betalats. Grunderna för överklagandet ska anges skriftligen inom fyra månader från dagen för beslutets meddelande.”
I artikel 63.2 i förordningen, under rubriken ”Prövning av överklaganden”, anges följande:
”Vid prövningen av överklagandet ska överklagandenämnden vid behov anmoda parterna att inom viss tid avge yttrande över skrivelser från överklagandenämnden eller inlaga från annan part.”
I artikel 76 i nämnda förordning, med rubriken ”Prövning av sakförhållandena”, som återfinns i avsnitt 1, med rubriken ”Allmänna bestämmelser”, i avdelning IX, med rubriken ”Förfarandebestämmelser”, föreskrivs följande:
”1.   Vid förfarande inför byrån ska denna utan särskilt yrkande pröva sakförhållandena; dock ska i ärenden om relativa registreringshinder prövningen vara begränsad till vad parterna åberopat och yrkat.
2.   Byrån behöver inte beakta omständigheter eller bevis som part inte åberopat eller ingivit i rätt tid.”
I artikel 78.1 i samma förordning föreskrivs följande:
”Vid förfarande inför byrån ska bland annat följande bevismedel vara tillåtna:
a)
Hörande av part.
b)
Inhämtande av upplysningar.
c)
Företeende av handlingar och bevis.
d)
Hörande av vittnen.
e)
Sakkunnigutlåtande.
f)
Beedigat eller intygat skriftligt utlåtande eller annat skriftligt utlåtande som har liknande rättsverkan enligt lagstiftningen i den medlemsstat där utlåtandet upprättades.”
Bakgrund till tvisten
I den överklagade domen sammanfattade tribunalen den faktiska bakgrunden till tvisten på följande sätt:
”1
Den 20 november 2001 ingav intervenienten [Société des produits Nestlé] en ansökan om registrering av ett EU-varumärke vid [EUIPO] i enlighet med förordning [nr 207/2009].
Det sökta varumärket utgörs av ordkännetecknet FITNESS.
De varor som registreringsansökan avsåg omfattas av klasserna 29, 30 och 32 i Niceöverenskommelsen om internationell klassificering av varor och tjänster vid varumärkesregistrering av den 15 juni 1957, med ändringar och tillägg, och motsvarar för var och en av dessa klasser följande beskrivning:
–
Klass 29: ’Mjölk, grädde, smör, ost, yoghurt och andra livsmedelspreparat baserade på mjölk, ersättningar för mjölklivsmedel, ägg, geléer, frukt, grönsaker, proteinpreparat för mänskligt bruk.’
–
Klass 30: ’Spannmål och näringspreparat tillverkade av spannmål; flingor, färdiga att äta; frukostflingor; livsmedelsprodukter baserade på ris eller mjöl.’
–
Klass 32: ’Icke kolsyrat vatten, kolsyrat vatten, behandlat vatten, källvatten, mineralvatten, smaksatt vatten, vatten med fruktsmak, fruktjuice, nektar, lemonader, läskedrycker och andra icke-alkoholhaltiga drycker, safter och andra koncentrat för framställning av saft samt andra koncentrat för framställning av drycker.’
Det sökta varumärket registrerades som EU-varumärke den 30 maj 2005, med nummer 2470326, för de varor som avses i punkt 3 ovan (nedan kallat det omstridda varumärket).
Den 2 september 2011 ingav sökandebolaget, [European Food], en ansökan om ogiltighetsförklaring av det omstridda varumärket med stöd av artikel 52.1 a i förordning nr 207/2009, jämförd med artikel 7.1 b och c i samma förordning.
Den 18 oktober 2013 avslog annulleringsenheten ansökan om ogiltighetsförklaring i dess helhet.
Sökandebolaget överklagade annulleringsenhetens beslut till EUIPO den 16 december 2013.
EUIPO:s fjärde överklagandenämnd avslog detta överklagande genom beslut av den 19 juni 2015 (nedan kallat det överklagade beslutet).
Överklagandenämnden ansåg att i ett ogiltighetsförfarande har den som har ansökt om ogiltighetsförklaring bevisbördan för att det omstridda varumärket saknar särskiljningsförmåga eller är beskrivande, i den mening som avses i artikel 7.1 b och 7.1 c i förordning nr 207/2009. Överklagandenämnden tillade att den för bevisvärderingen avgörande tidpunkten är den dag som ansökan om registrering av det omstridda varumärket ingavs, det vill säga den 20 november 2001. Annulleringsenheten menade dessutom att eftersom det rörde sig om lågt prissatta masskonsumtionsvaror, var omsättningskretsens uppmärksamhetsnivå lägre än genomsnittet.
Vad avser påståendet att varumärket är beskrivande ansåg överklagandenämnden att det mesta av den bevisning som ingetts till annulleringsenheten hade uppkommit efter den relevanta tidpunkten eller rörde situationen i Rumänien innan denna stat anslöt sig till Europeiska unionen. Vad avser utdragen ur ordböcker rörande ordet ’fitness’ ansåg överklagandenämnden att det ordet inte avsåg en inneboende egenskap hos de berörda varorna i konsumenternas ögon år 2001. Överklagandenämnden ansåg att i förhållande till de aktuella varorna var ordet tankeväckande och en vag anspelning. Enligt överklagandenämnden var den till annulleringsenheten ingivna bevisningen inte tillräcklig för att styrka att det omstridda varumärket är beskrivande.
Överklagandenämnden lämnade dessutom viss annan bevisning som åberopats för första gången vid nämnden utan avseende på grund av att den ingetts för sent. Den tillämpade härvidlag, analogt, regel 50.1 tredje stycket i [förordning nr 2868/95], jämförd med regel 37 b iv i samma förordning.
Överklagandenämnden ansåg också att ordet ’fitness’ är antydande och tvetydigt, varför det kan användas för att identifiera de varor som omfattas av det omstridda varumärket som att de kommer från intervenienten och att det således är möjligt att skilja dem från andra företags varor. Överklagandenämnden fann således att sökandebolaget inte visat att detta varumärke saknar särskiljningsförmåga.”
Förfarandet vid tribunalen och den överklagade domen
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 19 augusti 2015 väckte European Food talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet.
European Food anförde tre grunder till stöd för sin talan: Den första grunden rörde vägran att beakta den bevisning som ingavs för första gången vid överklagandenämnden, den andra grunden rörde det omstridda varumärkets beskrivande karaktär och den tredje grunden rörde att nämnda varumärke saknar särskiljningsförmåga.
Genom den överklagade domen ogiltigförklarade tribunalen det omtvistade beslutet och förpliktade EUIPO att bära sina rättegångskostnader och ersätta European Foods rättegångskostnader.
Parternas yrkanden vid domstolen
EUIPO har yrkat att domstolen ska
–
upphäva den överklagade domen och
–
förplikta European Foods att ersätta rättegångskostnaderna.
European Food har yrkat att domstolen ska
–
ogilla överklagandet, och
–
förplikta EUIPO att ersätta rättegångskostnaderna i förevarande förfarande.
Prövning av överklagandet
Den första grunden: Åsidosättande av artikel 76.2 i förordning nr 207/2009, jämförd med regel 50.1 i förordning nr 2868/95
Parternas argument
Den första grunden består av fyra delar.
I den första delgrunden har EUIPO hävdat att tribunalen, i punkt 56 i den överklagade domen, felaktigt angett att förordningarna nr 207/2009 och nr 2868/95 inte innehåller några bestämmelser om en tidsgräns för att inge bevis i samband med en ansökan om ogiltighetsförklaring på grund av absoluta ogiltighetsgrunder.
Även om det inte föreligger någon förutbestämd tidsfrist som uttryckligen föreskrivs i förordningarna nr 207/2009 och nr 2868/95 framgår det emellertid av artikel 57.1 i förordning nr 207/2009 och av regel 40 i förordning nr 2868/95 att EUIPO har befogenhet att fastställa tidsfrister som en åtgärd för processledning.
Den möjlighet som tillerkänns EUIPO i artikel 76.2 i förordning nr 207/2009, nämligen att inte beakta omständigheter som parterna inte har åberopat eller bevis som parterna inte har ingett i rätt tid, ska således anses gälla såväl för de tidsfrister som fastställts direkt i förordningarna nr 207/2009 och nr 2868/95 och de tidsfrister som EUIPO fastställt som en åtgärd för processledning.
Denna artikel är dessutom tillämplig på alla typer av förfaranden vid EUIPO och den kan således inte anses göra någon åtskillnad mellan invändnings- och ogiltighetsförfaranden.
I den andra delen av nämnda grund anser EUIPO att tribunalen, i punkterna 57 och 58 i den överklagade domen, felaktigt slagit fast att om det saknas fastställda tidsfrister kan bevis inges när som helst, däribland i samband med ett överklagande.
I den tredje delen av den första grunden har EUIPO angett att regel 50.1 i förordning nr 2868/95 inte endast gäller invändningsförfaranden, eftersom det i denna bestämmelse inte preciseras vilken typ av förfarande som avses. Tribunalen har genom att inrikta sitt resonemang på regel 50.1 tredje stycket i förordning nr 2868/95, som uttryckligen hänvisar till invändningsförfaranden, underlåtit att beakta att den regel som uppställs i första stycket i samma bestämmelse, av vilken det framgår att såvida inte annat anges ska bestämmelserna om förfaranden vid den avdelning som har fattat det beslut mot vilket överklagandet riktas gälla för besvärsförfaranden i tillämpliga delar. Härav följer att artikel 76.2 i förordning nr 207/2009 även är tillämplig i ett ogiltighetsförfarande.
I den fjärde delen av den första grunden har EUIPO slutligen gjort gällande att den överklagade domen berövar överklagandenämnden det utrymme för skönsmässig bedömning som den tillerkänns i artikel 76.2 i förordning nr 207/2009. EUIPO har härvid hävdat att kompletterande bevisning som inges till annulleringsenheten efter det att den skriftliga delen av förfarandet har avslutats endast kan upptas till sakprövning om annulleringsenheten har utnyttjat sitt utrymme för skönsmässig bedömning enligt artikel 76.2 i förordning nr 207/2009 för att godta detta.
Enligt EUIPO var överklagandenämnden, med beaktande av de tidsfrister som fastställts av invändningsenheten och i avsikt att göra det möjligt för European Food att bemöta de faktiska omständigheter och de argument som åberopats av Société des produits Nestlé, skyldig att utöva sitt utrymme för skönsmässig bedömning enligt artikel 76.2 i förordning nr 207/2009 för att besluta huruvida den bevisning som åberopats för första gången vid nämnden kunde beaktas. EUIPO menar dock att överklagandenämnden, efter en noggrann analys av samtliga relevanta omständigheter i det aktuella fallet, konstaterat att det inte var fråga om kompletterande eller ytterligare bevisning, utan att det i stället var fråga om ny bevisning, varför denna inte kunde upptas till sakprövning.
Härav följer att överklagandenämnden inte var skyldig att beakta den bevisning rörande de omständigheter som avser ogiltighetsgrunden, eftersom denna bevisning inte ingetts i rätt tid inom ramen för ogiltighetsförfarandet.
European Food har bestritt EUIPO:s argument.
Domstolens bedömning
Genom den första och den andra delen av den första grunden, vilka bör behandlas tillsammans, har EUIPO hävdat dels att tribunalen, i punkt 56 i den överklagade domen, felaktigt konstaterat att förordningarna nr 207/2009 och nr 2868/95 inte innehåller några bestämmelser om en tidsgräns för att inge bevis i samband med en ansökan om ogiltighetsförklaring på grund av absoluta ogiltighetsgrunder, dels gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att, i punkterna 57 och 58 i den överklagade domen, ange att eftersom det inte föreskrivs en tidsgräns för att inge bevis i samband med en ansökan om ogiltighetsförklaring på grund av absoluta ogiltighetsgrunder, kan bevis inges när som helst, däribland i samband med ett överklagande.
Enligt artikel 52 i förordning nr 207/2009 kan ett varumärke, efter det att det registrerats som ett EU-varumärke, förklaras ogiltigt efter ansökan till EUIPO, under vissa omständigheter, däribland om varumärket har registrerats i strid med bestämmelserna i artikel 7 i denna förordning. Denna ansökan måste i enlighet med regel 37 b iv i förordning nr 2868/95 innehålla uppgifter om de fakta, bevis och skäl som framförs till stöd för densamma. Dessutom ska, enligt artiklarna 57 och 78 i förordning nr 207/2009, EUIPO, under loppet av ett sådant förfarande, vid behov anmoda parterna att inom viss tid avge yttranden, och EUIPO kan också besluta om åtgärder för bevisupptagning, däribland inhämtande av uppgifter om faktiska omständigheter eller ingivande av bevis.
Av dessa bestämmelser följer att även om det för ett ogiltighetsförfarande på grund av absoluta ogiltighetsgrunder inte fastställts någon tidsgräns för att ansöka om ogiltighetsförklaring av registreringen av ett varumärke, i motsats till vad som föreskrivs i artikel 41 i förordning nr 207/2009 avseende en invändning mot registrering av ett varumärke på grund av relativa ogiltighetsgrunder, enligt vilken tidsfristen för att anföra en invändning är tre månader, så har ändå en tidsfrist fastställts för ingivande av bevisning i samband med ansökan om ogiltighetsförklaring. EUIPO kan också fastställa en sådan tidsfrist med stöd av sin befogenhet att vidta åtgärder för processledning.
Tribunalen har således gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att i punkt 56 i den överklagade domen påstå att förordning nr 207/2009 inte innehåller någon bestämmelse som föreskriver en bestämd tidsfrist för att inge bevisning. Det följer emellertid av domstolens fasta praxis att om en dom från tribunalen strider mot unionsrätten, men domslutet framstår som riktigt enligt andra rättsliga grunder, så ska överklagandet ogillas (dom av den 21 juli 2016, EUIPO/Grau Ferrer,
C‑597/14 P
,
EU:C:2016:579
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Så förhåller det sig i detta fall. Det är särskilt viktigt att påpeka att anledningen till att tribunalen ogiltigförklarade det omtvistade beslutet inte är att det saknas en tidsgräns för att inge bevis, utan den omständigheten att överklagandenämnden felaktigt beslutat att den bevisning som European Food ingav för första gången vid överklagandenämnden inte borde ha beaktats på grund av att den ingavs för sent.
I detta avseende bör det, för det första, noteras att tribunalen, tvärtemot vad som påståtts av EUIPO, i punkt 58 i den överklagade domen, har förklarat att artikel 76.2 i förordning nr 207/2009, jämförd med regel 37 b iv i förordning nr 2868/95, inte innebär att bevisning som ingetts för första gången vid överklagandenämnden ska anses ha ingetts för sent.
Vidare framgår det av rättspraxis att det inte föreligger något principiellt skäl med avseende på karaktären hos förfarandet vid överklagandenämnden eller denna enhets behörighet som hindrar att nämnden vid prövningen av ett överklagande beaktar omständigheter eller bevisning som har åberopats respektive ingetts för första gången till stöd för överklagandet (dom av den 13 mars 2007, harmoniseringskontoret/Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
, punkt
).
Dessutom följer det av artikel 64.1 i förordning nr 207/2009 att överklagandenämnden, till följd av överklagandet, får vidta de åtgärder som kunnat vidtas av den enhet som meddelat det överklagade beslutet, varvid denna ska göra en ny, fullständig prövning av invändningen i sak, det vill säga både en rättslig prövning och en prövning av de faktiska omständigheterna (dom av den 13 mars 2007, harmoniseringskontoret/Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
, punkt
).
Såsom framgår av artiklarna 63 och 78 i förordning nr 207/2009 ska överklagandenämnden, vid prövningen i sak av överklagandet, vid behov anmoda parterna att inom viss tid avge yttrande över skrivelser från överklagandenämnden eller inlaga från annan part och att den också kan besluta om åtgärder för bevisupptagning, däribland inhämtande av uppgifter om faktiska omständigheter eller ingivande av bevis. Dessa bestämmelser visar på möjligheten att faktaunderlaget utökas under förfarandets olika etapper vid EUIPO (dom av den 13 mars 2007, harmoniseringskontoret/Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
, punkt
).
Domstolen har visserligen, i punkterna 60 och 61 i dom av den 13 mars 2007, harmoniseringskontoret/Kaul (
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
), förklarat att artikel 59 i rådets förordning (EG) nr 40/94 av den 20 december 1993 om gemenskapsvarumärken (
EGT L 11, 1994, s. 1
) – vilken har samma innehåll som artikel 60 i förordning nr 207/2009 – som preciserar villkoren för att överklaga ett beslut till överklagandenämnden, inte behandlar frågan om fakta eller bevisning som läggs fram, utan endast anger att en inlaga som innehåller grunderna för överklagandet ska inlämnas inom en fyramånadersfrist, vilket innebär att denna bestämmelse inte kan tolkas så, att den ger klaganden en ny tidsfrist för att åberopa omständigheter och inge bevisning till stöd för sin invändning.
Det kan emellertid inte anses framgå av dom av den 13 mars 2007, harmoniseringskontoret/Kaul (
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
), att all bevisning som inges först vid överklagandenämnden under alla omständigheter ska anses ha ingetts för sent.
Till att börja med konstaterar domstolen att till skillnad från det aktuella målet rörde det mål som ledde till dom av den 13 mars 2007, harmoniseringskontoret/Kaul (
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
), ett förfarande för invändning mot registrering av ett varumärke. Av regel 50.1 tredje stycket i förordning nr 2868/95 framgår emellertid att om ett överklagande gäller ett beslut från invändningsenheten, ska nämnden begränsa prövningen av överklagandet till de sakförhållanden och de bevis som läggs fram inom de tidsfrister som fastställts av invändningsenheten Den bevisning som ingetts vid överklagandenämnden ska därför i detta sammanhang anses ha ingetts för sent, men den kan ändå, i förekommande fall, beaktas, i enlighet med artikel 76.2 i förordning nr 207/2009.
Vidare är det, utan att det påverkar den specialregel för invändningsförfaranden som avses i regel 50.1 tredje stycket i förordning nr 2868/95, fortfarande möjligt att inkomma med bevis för första gången vid överklagandenämnden, i den mån denna bevisning är riktad mot de skäl som annulleringsenheten har angett i det angripna beslutet. Denna bevisning ska således anses utgöra antingen ytterligare bevisning som kompletterar den bevisning som ingetts vid annulleringsenheten eller bevis avseende en ny omständighet som inte kunde åberopas under förfarandet vid denna instans.
Det bör dessutom noteras att det ankommer på den part som inger bevis för första gången vid överklagandenämnden att motivera varför denna bevisning inges först i detta skede av förfarandet och visa att det var omöjligt att inge denna bevisning i förfarandet vid annulleringsenheten.
Slutligen, och såsom har påpekats i punkt 38 i förevarande dom, kan förklaringen till att bevis ingetts för första gången vid överklagandenämnden vara att nämnden begärt denna bevisning som en åtgärd för bevisupptagning, varvid parterna ålagts en tidsfrist för att så göra.
Härav följer att tribunalen gjorde en riktig bedömning när den i punkt 58 i den överklagade domen förklarade att överklagandenämnden inte under alla omständigheter ska anse att den bevisning som ingetts för första gången vid nämnden har ingetts för sent.
Överklagandet kan således inte bifallas såvitt avser den första och den andra delen av den första grunden.
Genom den tredje delen av den första grunden för överklagandet har EUIPO gjort gällande att den överklagade domen bygger på felaktig rättstillämpning, i den del det i punkt 60 i den överklagade domen anges att regel 50.1 tredje stycket i förordning nr 2868/95 endast gäller invändningsförfaranden.
I detta avseende bör det noteras att även om regel 50.1 första stycket i förordning nr 2868/95, som återfinns i avdelning X, med rubriken ”Överklaganden”, innehåller en princip om att bestämmelserna om förfaranden vid den enhet som har fattat det beslut mot vilket överklagandet riktas ska gälla för förfaranden vid överklagandenämnden i tillämpliga delar, så uppställs dock i bestämmelsens tredje stycke en specialregel som innebär ett undantag från den principen. Denna specialregel gäller särskilt för de förfaranden vid överklagandenämnden som avser beslut från invändningsenheten, och den anger vad som gäller vid överklagandenämnden när omständigheter och bevis har åberopats efter utgången av de frister som har fastställts i första instans (se, för ett liknande resonemang, dom av den 3 oktober 2013, Rintisch/harmoniseringskontoret,
C‑120/12 P
,
EU:C:2013:638
, punkt
).
Således gjorde tribunalen en riktig bedömning när den, i punkt 60 i den överklagade domen, förklarade att specialregeln i regel 50.1 tredje stycket i förordning nr 2868/95 inte är tillämplig i ett ogiltighetsförfarande på grund av absoluta ogiltighetsgrunder.
Av detta följer att överklagandet inte kan bifallas såvitt avser den första grundens tredje del.
Genom den första grundens fjärde del har EUIPO gjort gällande att den överklagade domen berövar överklagandenämnden det utrymme för skönsmässig bedömning som den tillerkänns i artikel 76.2 i förordning nr 207/2009, nämligen att bedöma huruvida den bevisning som ingetts för första gången vid nämnden kan beaktas.
EUIPO:s argument grundas i denna del på en felaktig tolkning av den överklagade domen.
Det som anges i punkt 66 i den överklagade domen är nämligen inte att EUIPO inte hade rätt att använda sitt utrymme för skönsmässig bedömning, utan att överklagandenämnden gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att anse att den bevisning som European Food ingav för första gången i förfarandet vid nämnden inte skulle beaktas på grund av att den ingetts för sent.
Det ska härvidlag erinras om att det i artikel 76.2 i förordning nr 207/2009 föreskrivs att EUIPO inte behöver beakta omständigheter eller bevis som part inte åberopat eller ingett i rätt tid.
Det följer av lydelsen i denna artikel att parterna – som regel och såvida inget annat föreskrivs – har möjlighet att åberopa omständigheter och inge bevisning även efter utgången av de tidsfrister som gäller enligt bestämmelserna i förordning nr 207/2009 och att EUIPO inte är förhindrad att beakta omständigheter och bevisning som således har åberopats respektive ingetts för sent (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 mars 2007, harmoniseringskontoret/Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
, punkt
).
Däremot framgår det lika klart av nämnda lydelse att den omständigheten att en part på detta sätt åberopar respektive inger omständigheter eller bevisning för sent inte ger denna part en ovillkorlig rätt att kräva att EUIPO ska beakta dessa omständigheter och denna bevisning. Genom att det i artikel 76.2 i förordning nr 207/2009 anges att EUIPO i ett sådant fall inte behöver beakta sådana omständigheter och bevis tillerkänns byrån i denna bestämmelse ett stort utrymme för skönsmässig bedömning för att besluta, med angivande av en motivering till sitt beslut, huruvida dessa omständigheter och bevis ska beaktas eller inte (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 mars 2007, harmoniseringskontoret/Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
, punkt
).
Domstolen erinrar om att det kan vara särskilt befogat att EUIPO beaktar för sent åberopade omständigheter och för sent ingiven bevisning när EUIPO anser dels att det som har ingetts för sent vid första påseende förefaller kunna få en faktisk inverkan på utgången i invändningsförfarandet, dels att det inte föreligger några hinder för ett sådant beaktande med hänsyn till på vilket stadium i förfarandet som denna bevisning har ingetts och under vilka omständigheter det har skett (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 mars 2007, harmoniseringskontoret/Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
, punkt
, och dom av den 3 oktober 2013, Rintisch/harmoniseringskontoret,
C‑120/12 P
,
EU:C:2013:638
, punkt
).
EUIPO:s eventuella beaktande av nämnda kompletterande bevisning utgör sålunda inte på något vis en ”förmån” som beviljas den ena eller den andra parten. Beaktandet ska i stället vara resultatet av ett objektivt och motiverat utövande av den befogenhet att vidta en skönsmässig bedömning som EUIPO har enligt nämnda artikel 76.2 (dom av den 26 september 2013, Centrotherm Systemtechnik/harmoniseringskontoret och centrotherm Clean Solutions,
C‑610/11 P
,
EU:C:2013:593
, punkt
).
Av detta följer att överklagandet inte heller kan vinna bifall på den första grundens fjärde del.
Följaktligen kan överklagandet inte bifallas på den första grunden.
Den andra grunden: Rubbad balans mellan parternas processuella rättigheter och åsidosättande av principerna om processekonomi och god förvaltningssed
Parternas argument
EUIPO har gjort gällande att den överklagade domen rubbar balansen mellan parternas processuella rättigheter i det kontradiktoriska förfarandet vid EUIPO och att domen dessutom strider mot principerna om processekonomi och god förvaltningssed, eftersom parterna kan välja att inte lägga fram bevis eller argument, eller underlåta att ta upp vissa aspekter i detta sammanhang, som en del i en ”taktik för underlåtenhet eller fördröjning”.
European Food har svarat att den andra grunden saknar fog och att den endast grundas på rena spekulationer, utan någon som helst hänvisning till någon relevant rättslig bestämmelse.
Domstolens bedömning
Enligt artikel 168.1 b och artikel 169.2 i domstolens rättegångsregler ska det i ett överklagande klart anges på vilka punkter den dom som det yrkas upphävning av ifrågasätts samt de rättsliga grunder som särskilt åberopas till stöd för detta yrkande. I annat fall kan överklagandet eller grunden i fråga inte tas upp till sakprövning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 juli 2014, Telefónica och Telefónica de España/kommissionen,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, punkt
).
Domstolen har också slagit fast att en grund ska avvisas med hänvisning till att det är uppenbart att den inte kan tas upp till sakprövning om den endast bygger på allmänna påståenden och saknar tydliga uppgifter om vilka punkter i den överklagade domen som eventuellt innebär felaktig rättstillämpning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 juli 2014, Telefónica och Telefónica de España/kommissionen,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, punkt
).
I den andra grunden hänvisas inte särskilt till vissa punkter i den överklagade domen. Den innehåller i stället endast en allmän kritik av denna dom utan att det anges vilka punkter i den överklagade domen som innebär felaktig rättstillämpning. En sådan grund kan således inte tas upp till sakprövning.
Av det anförda följer att överklagandet ska ogillas i sin helhet.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 184.2 i rättegångsreglerna ska domstolen besluta om rättegångskostnaderna när överklagandet ogillas. Enligt artikel 138.1 i samma rättegångsregler, som är tillämplig i mål om överklagande enligt artikel 184.1 i dessa regler, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
European Food har yrkat att EUIPO ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna i målet om överklagande. Eftersom EUIPO har tappat målet, ska European Foods yrkande bifallas.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande:

1)
Överklagandet ogillas.

2)
Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet (EUIPO) ska ersätta rättegångskostnaderna.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.