CELEX: 62018CJ0038
Zahtjev za prethodnu odluku
Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima
Direktiva 2012/29/EU
Minimalni standardi za prava, potporu i zaštitu žrtava kaznenih djela
Članci 16. i 18.
Saslušanje žrtve pred prvostupanjskim kaznenim sudom
Izmjena sastava suda
Ponovno saslušanje žrtve na zahtjev jedne od stranaka u postupku
Povelja Europske unije o temeljnim pravima
Članci 47. i 48.
Pravo na pošteno suđenje i pravo na obranu
Načelo neposrednosti
Doseg
Pravo žrtve na zaštitu tijekom kaznenog postupka

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 16. i 18. te članka 20. točke (b) Direktive 2012/29/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2012. o uspostavi minimalnih standarda za prava, potporu i zaštitu žrtava kaznenih djela te o zamjeni Okvirne odluke Vijeća 2001/220/PUP (
SL 2012., L 315., str. 57.
) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 58.).
Zahtjev je upućen u okviru kaznenog postupka koji je pokrenut protiv Massima Gambina i Shpetima Hyke za kaznena djela pranja novca i prijevare.
Pravni okvir
Pravo Unije
U skladu s uvodnim izjavama 11., 12., 20., 58. i 66. Direktive 2012/29:
„(11)
Ovom se Direktivom utvrđuju minimalna pravila. Države članice mogu proširiti prava određena u ovoj Direktivi kako bi pružile višu razinu zaštite.
(12)
Prava određena u ovoj Direktivi ne dovode u pitanje prava počinitelja. Pojam ‚počinitelj’ odnosi se na osobu koja je osuđena za kazneno djelo. Međutim, za potrebe ove Direktive, taj se pojam također odnosi na osumnjičenu ili optuženu osobu prije bilo kakvog priznanja krivnje ili osude te ne dovodi u pitanje presumpciju nevinosti.
[…]
(20)
Položaj žrtava u kaznenopravnom sustavu te pitanje mogu li aktivno sudjelovati u kaznenim postupcima razlikuju se od jedne države članica do druge, ovisno o nacionalnom sustavu, i određeni su jednim ili više sljedećih kriterija: je li nacionalnim sustavom predviđen pravni status stranke u kaznenom postupku; je li žrtva prema zakonu dužna aktivno sudjelovati u kaznenom postupku, npr. u svojstvu svjedoka, ili se to od nje zahtijeva; i/ili ima li žrtva prema nacionalnom pravu pravni temelj za aktivno sudjelovanje u kaznenom postupku i želi li taj pravni temelj iskoristiti, u slučaju kada nacionalnim sustavom nije predviđeno da žrtve imaju pravni status stranke u kaznenom postupku. Države članice trebale bi odrediti koji se od ovih kriterija primjenjuju za određivanje opsega prava određenih u ovoj Direktivi kada u odgovarajućem kaznenopravnom sustavu postoje upućivanja na položaj žrtve.
[…]
(58)
Žrtvama koje su identificirane kao žrtve podložne sekundarnoj i ponovljenoj viktimizaciji, zastrašivanju i odmazdi trebalo bi tijekom kaznenog postupka pružiti odgovarajuće mjere za njihovu zaštitu. Točnu bi prirodu takvih mjera trebalo odrediti putem pojedinačne procjene, uzimajući u obzir želju žrtve. Opseg takvih mjera trebali bi određivati ne dovodeći u pitanje prava na obranu i u skladu s pravilima o sudskoj diskrecijskoj ovlasti. Žrtvine brige i strahovi u odnosu na postupak trebali bi biti ključni čimbenik pri utvrđivanju jesu li potrebne posebne mjere za žrtvu.
[…]
(66)
Ovom se Direktivom poštuju temeljna prava i načela prepoznata Poveljom o temeljnim pravima Europske unije. Njome se posebno nastoji promicati pravo na dostojanstvo, život, tjelesnu i umnu nepovredivost, slobodu i sigurnost, pravo na poštovanje privatnog i obiteljskog života, pravo vlasništva, načelo nediskriminacije, načelo ravnopravnosti žena i muškaraca, prava djeteta, starijih osoba i osoba s invalidnošću te pravo na pošteno suđenje.”
Člankom 1. stavkom 1. te direktive naslovljenim „Ciljevi” propisuje se:
„Cilj ove Direktive je osigurati da žrtve kaznenih djela dobiju odgovarajuće informacije, potporu i zaštitu i da im bude omogućeno sudjelovanje u kaznenim postupcima.
Države članice osiguravaju da se žrtve priznaju kao žrtve i da se prema njima postupa s poštovanjem, na osjećajan, primjeren, stručan i nediskriminirajući način, u svim kontaktima sa službama za potporu žrtvama i službama za popravljanje štete ili nadležnim tijelom, koji postupaju u okviru kaznenog postupka. Prava određena u ovoj Direktivi primjenjuju se na žrtve na nediskriminirajući način, uključujući u odnosu na njihov boravišni status.”
Članak 10. navedene direktive naslovljen „Pravo na saslušanje” predviđa:
„1.   Države članice osiguravaju da žrtve mogu biti saslušane tijekom kaznenog postupka i da mogu pružiti dokaze. Kada treba saslušati dijete kao žrtvu, odgovarajuće se uzimaju u obzir djetetova dob i zrelost.
2.   Postupovna pravila prema kojima se žrtve mogu saslušati tijekom kaznenog postupka i prema kojima one mogu predlagati dokaze utvrđuju se nacionalnim pravom.”
Člankom 16. iste direktive naslovljenim „Pravo na odluku o naknadi štete od strane počinitelja u okviru kaznenog postupka” određuje se:
„1.   Države članice osiguravaju da žrtve u okviru kaznenog postupka imaju pravo na odluku o naknadi štete od strane počinitelja, u razumnom roku, osim ako je nacionalnim pravom predviđeno da se takva odluka mora donijeti u drugom pravnom postupku.
2.   Države članice promiču mjere kojima se počinitelje potiče na pružanje odgovarajuće naknade štete žrtvama.”
Članak 18. Direktive 2012/29 naslovljen „Pravo na zaštitu” glasi kako slijedi:
„Ne dovodeći u pitanje prava na obranu, države članice osiguravaju dostupnost mjera za zaštitu žrtava i članova njihovih obitelji od sekundarne i ponovljene viktimizacije, zastrašivanja i odmazde, uključujući zaštitu od rizika emocionalne i psihološke štete te zaštitu dostojanstva žrtava tijekom ispitivanja i svjedočenja. Ako je potrebno, takve mjere također uključuju postupke uspostavljene na temelju nacionalnog prava kojima se predviđa fizička zaštita žrtava i članova njihovih obitelji.”
Člankom 20. te direktive naslovljenim „Pravo na zaštitu žrtava tijekom istraga u kaznenom postupku“ propisuje se:
„Ne dovodeći u pitanje prava na obranu i u skladu s pravilima o sudskoj diskreciji, države članice tijekom istraga u kaznenom postupku osiguravaju:
[…]
(b)
da se broj saslušanja žrtava zadrži na najmanjoj mjeri, a da se saslušanja provode samo ako su krajnje neophodna za potrebe istrage u kaznenom postupku;
[…]”
Članak 22. navedene direktive naslovljen „Pojedinačna procjena žrtava radi utvrđivanja posebnih potreba zaštite” predviđa:
„1.   Države članice osiguravaju da žrtve dobiju pravovremenu i pojedinačnu procjenu, u skladu s nacionalnim postupcima, radi utvrđivanja posebnih potreba zaštite i utvrđivanja bi li i u kojem opsegu one imale koristi od posebnih mjera u okviru kaznenog postupka, kako je predviđeno u člancima 23. i 24., zbog njihove osobite ranjivosti na sekundarnu i ponovljenu viktimizaciju, zastrašivanje i odmazdu.
2.   Pojedinačna procjena naročito uzima u obzir:
(a)
osobne značajke žrtve;
(b)
vrstu ili prirodu kaznenog djela; i
(c)
okolnosti kaznenog djela.
3.   U kontekstu pojedinačne procjene, posebnu pažnju posvećuje se žrtvama koje su pretrpjele značajnu štetu zbog težine kaznenog djela; žrtvama koje su pretrpjele kazneno djelo počinjeno zbog neke osobine osobe ili diskriminatornog motiva koji bi mogli biti naročito povezani s njihovim osobnim značajkama; žrtvama koje njihov odnos s počiniteljem i ovisnost o njemu čine naročito ranjivima. U tom se smislu, na odgovarajući način uzimaju u obzir žrtve terorizma, organiziranog kriminala, trgovanja ljudima, rodno uvjetovanog nasilja, nasilja u bliskim odnosima, spolnog nasilja, iskorištavanja ili zločina iz mržnje i žrtve s invalidnošću.
4.   Za potrebe ove Direktive, za djecu kao žrtve predmnijeva se da imaju posebne potrebe zaštite zbog njihove ranjivosti na sekundarnu i ponovljenu viktimizaciju, zastrašivanje i odmazdu. Radi utvrđivanja bi li i u kojoj mjeri djeca imala koristi od posebnih mjera kako su predviđene u člancima 23. i 24., djeca kao žrtve podliježu pojedinačnoj procjeni kako je predviđena u stavku 1. ovog članka.
5.   Opseg pojedinačne procjene može se prilagoditi ovisno o težini kaznenog djela i stupnju očigledne štete koju je pretrpjela žrtva.
6.   Pojedinačna procjena provodi se uz usku uključenost žrtava i njome se uzimaju u obzir njihove želje, uključujući ako se i ne žele koristiti posebnim mjerama predviđenim u člancima 23. i 24.
7.   Ako su se elementi koji čine temelj pojedinačne procjene znatno promijenili, države članice osiguravaju njihovo ažuriranje tijekom cijelog kaznenog postupka.”
Člankom 23. iste direktive naslovljenim „Pravo na zaštitu žrtava s posebnim potrebama zaštite tijekom kaznenog postupka” određeno je:
„1.   Ne dovodeći u pitanje prava na obranu te u skladu s pravilima o sudskoj diskreciji države članice osiguravaju žrtvama s posebnim potrebama zaštite u čiju su korist poduzete posebne mjere utvrđene slijedom pojedinačne procjene predviđene u članku 22. stavku 1. mogućnost korištenja mjera predviđenih u stavcima 2. i 3. ovog članka. Posebna mjera predviđena nakon pojedinačne procjene neće se učiniti dostupnom ako to onemogućuju postupovna ili praktična ograničenja ili ako postoji hitna potreba saslušavanja žrtve, a u slučaju da žrtva ne bude saslušana to bi moglo nanijeti štetu žrtvi ili drugoj osobi ili bi moglo ugroziti tijek postupka.
2.   Sljedeće mjere su tijekom istraga u kaznenom postupku dostupne žrtvama s posebnim potrebama zaštite utvrđenima u skladu s člankom 22. stavkom 1.:
(a)
saslušanje žrtve provodi se u prostorijama određenima ili prilagođenima za tu svrhu;
(b)
saslušanje žrtve provode stručnjaci koji su za to osposobljeni;
(c)
žrtvu uvijek saslušava ista osoba, osim ako je to protivno dobrom pravosuđu;
(d)
sva saslušanja žrtava spolnog nasilja, rodno uvjetovanog nasilja ili nasilja u bliskim odnosima, osim ako ih provode državni odvjetnik ili sudac, provodi osoba istog spola kao i žrtva, ako žrtva to želi, pod uvjetom da se ne ugrozi tijek kaznenog postupka.
3.   Sljedeće mjere su tijekom sudskog postupka dostupne žrtvama s posebnim potrebama zaštite utvrđenim u skladu s člankom 22. stavkom 1.:
(a)
mjere radi izbjegavanja vizualnog kontakta između žrtava i počinitelja, uključujući tijekom iznošenja dokaza, prikladnim sredstvima, uključujući korištenjem komunikacijske tehnologije;
(b)
mjere kojima se osigurava saslušanje žrtve u sudnici bez njezine prisutnosti, posebno korištenjem odgovarajućih komunikacijskih tehnologija;
(c)
mjere izbjegavanja nepotrebnog ispitivanja o privatnom životu žrtve koji nije povezan s kaznenim djelom; i
(d)
mjere koje omogućuju saslušanje bez prisutnosti javnosti.”
Talijansko pravo
Člankom 511. stavcima 1. i 2. codicea di procedura penale (Zakonik o kaznenom postupku) naslovljenim „Dopuštena čitanja” propisuje se:
„1.   Sud odlučuje, po potrebi po službenoj dužnosti, da se u svrhu rasprave sadržaj spisa pročita u potpunosti ili djelomično.
2.   Čitanje zapisnikâ o iskazima dopušteno je samo nakon saslušanja osobe koja ga je dala, osim ako nema saslušanja.”
Članak 525. Zakonika o kaznenom postupku, naslovljen „Neposrednost odluke”, u stavcima 1. i 2. propisuje:
„1.   Presuda se donosi odmah nakon okončanja rasprave.
2.   U donošenju presude sudjeluju isti suci koji su sudjelovali u provođenju rasprave, a povreda ove odredbe predstavlja razlog apsolutne ništavosti. Ako su suci kojima je predmet dodijeljen spriječeni te su pozvani suci zamjenici kako bi se popunio sastav suda, već donesene odluke koje nisu izričito opozvane ostaju na snazi.”
Glavni postupak i prethodno pitanje
Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da su M. Gambino i S. Hyka optuženi pred Tribunaleom di Bari (Sud u Bariju, Italija) za kazneno djelo pranja novca i prijevare kako je predviđeno talijanskim Kaznenim zakonikom.
Iz te odluke također proizlazi da su, prema navodima optužbe, žrtve te navodne prijevare Ernesto Lappostato i Gianluca Menini. E. Lappostato postavio je imovinskopravni zahtjev tražeći da se M. Gambinu naloži da mu naknadi štetu koju je pretrpio zbog njegove protupravne radnje.
Na raspravi koja je održana 14. travnja 2015. E. Lappostato i G. Menini saslušani su kao svjedoci pred sudskim vijećem Tribunalea di Bari (Sud u Bariju) sastavljenim od troje sudaca.
Dana 21. veljače 2017. održana je nova rasprava pred istim sudskim vijećem, međutim sastav tog vijeća bio je izmijenjen zbog raspoređivanja u drugi sud jednog od triju sudaca koji je vijećao 14. travnja 2015.
Na toj raspravi 21. veljače 2017. branitelj M. Gambina, na temelju članaka 511. i 525. Zakonika o kaznenom postupku, zatražio je ponovno saslušanje svjedoka ispitanih do tog datuma, među ostalim i žrtava navodne prijevare. On je ponovno podnio taj zahtjev na raspravi koja se održala 10. listopada 2017.
Sud koji je uputio zahtjev ističe da članak 525. Zakonika o kaznenom postupku utvrđuje načelo neposrednosti koje se sastoji ne samo od jamstva da će se presuda donijeti odmah nakon okončanja rasprave nego i od jamstva da će u donošenju presude sudjelovati isti suci koji su sudjelovali u provođenju rasprave. Potonji zahtjev temelji se na pretpostavci da suci koji odlučuju o kaznenoj odgovornosti optužene osobe trebaju biti isti oni koji su sudjelovali u izvođenju dokaza.
Taj sud navodi da dvoji o sukladnosti s pravom Unije nacionalnog zakonodavstva, kako ga je protumačio Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud, Italija), prema kojem se, u slučaju ponovnog provođenja rasprave zbog promjene osobe suca pojedinca ili sastava sudskog vijeća, iskaz svjedoka dan pred prvim sastavom suda ne može koristiti za donošenje presude tako da se samo pročita zapisnik a da se ne ponovi saslušanje svjedoka kada je novo saslušanje još moguće provesti i kada je to zatražila jedna od stranaka.
U tim okolnostima, ako se odredi ponovno provođenje rasprave zbog izmjene u sastavu suda i ako sud prihvati ponovno predloženo dokazivanje davanjem iskaza, čitanje zapisnika s ranije danim iskazima iz članka 511. Zakonika o kaznenom postupku bit će moguće provesti samo ako postoji suglasnost svih stranaka u postupku.
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, takvo tumačenje otvorilo bi put obrani za zlouporabu jer bi se ona, naime, mogla protiviti čitanju zapisnika s ranije danim iskazima i stoga nametnuti novo saslušanje žrtve.
Prema tome, članak 511. stavak 2. i članak 525. stavak 2. Zakonika o kaznenom postupku, kako ih tumači nacionalna sudska praksa, nisu sukladni s Direktivom 2012/29/EU koja države članice obvezuje da donesu propis kojim će se osigurati zaštita žrtava kaznenih djela u kaznenom postupku.
U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev ističe da, kad je riječ o tumačenju Okvirne odluke Vijeća 2001/220/PUP od 15. ožujka 2001. o položaju žrtava u kaznenom postupku (
SL 2001., L 82, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 53.), koja je zamijenjena Direktivom 2012/29, Sud je u točki 56. presude od 16. lipnja 2005., Pupino (
C‑105/03
,
EU:C:2005:386
) presudio da ostvarenje ciljeva koji se žele postići tom okvirnom odlukom zahtijeva da nacionalni sud ima mogućnost korištenja posebnog postupka za posebno ranjive žrtve, poput incidentalnog postupka prethodnog izvođenja dokaza predviđenog u pravu države članice kao i predviđene posebne mehanizme za davanje iskaza ako takav postupak najbolje odgovara situaciji tih žrtava i nužan je za sprečavanje gubitka dokaza, smanjivanje ponavljanja ispitivanja na najmanju moguću mjeru i sprečavanje štetnih posljedica davanja iskaza na javnoj raspravi za navedene žrtve.
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, čini se da je ponavljanje saslušanja žrtve u suprotnosti s načelima utvrđenima u toj presudi s obzirom na to da čitanje zapisnika o iskazima koji su prvotno dani javno, uz poštovanje načela kontradiktornosti i pred nepristranim sudom, nipošto ne dovodi u pitanje pravo okrivljenika na pošteno suđenje.
U svakom slučaju, procjena važnosti poštovanja dostojanstva žrtve, s jedne strane, i prava na pošteno suđenje okrivljenika, s druge strane, mora biti u skladu s načelom proporcionalnosti kako je utvrđeno u članku 52. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja). Istodobno, pravo na pošteno suđenje utvrđeno u članku 6. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), i u članku 47. Povelje ne bi se smjelo instrumentalizirati za zlouporabu prava.
Naposljetku, osim što bi žrtvi prouzročilo dodatnu psihološku patnju, ponavljanje njezina saslušanja dovelo bi do skupog produženja kaznenog postupka i kršenja zahtjeva razumnog trajanja postupka.
U tim je okolnostima Tribunale di Bari (Sud u Bariju) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 16., članak 18. i članak 20. točku (b) Direktive [2012/29] tumačiti na način da im se protivi to što se mora ponovno provesti saslušanje žrtve pred izmijenjenim sastavom suda kad jedna od stranaka u postupku u skladu s člankom 511. stavkom 2. i člankom 525. stavkom 2. Zakonika o kaznenom postupku (kako ih ustaljeno tumači sudska praksa sudova u tom području) odbija dati suglasnost da se pred novim sastavom suda pročita zapisnik o iskazima koje je ta žrtva već ranije dala u skladu s načelom kontradiktornosti pred drugim sucem u istom postupku?”
Prethodno pitanje
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 16., članak 18. i članak 20. točku (b) Direktive 2012/29 tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis na temelju kojeg se, u slučaju naknadne izmjene u sastavu prvostupanjskog kaznenog suda pred kojim je žrtva kaznenog djela bila saslušana prvi put, u načelu, ta žrtva treba saslušati ponovno pred izmijenjenim sastavom ako se jedna od stranaka u postupku protivi tomu da se taj sastav oslanja na zapisnik sa prvog saslušanja te žrtve.
U skladu s člankom 1. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive 2012/29 njezin je cilj osigurati da žrtve kaznenih djela dobiju odgovarajuće informacije, potporu i zaštitu i da im bude omogućeno sudjelovanje u kaznenim postupcima.
Najprije treba istaknuti da, u skladu s člankom 20. točkom (b) te direktive, ne dovodeći u pitanje pravo na obranu i u skladu s pravilima o sudskoj diskreciji, države članice tijekom istrage u kaznenom postupku osiguravaju da se broj saslušanja žrtava zadrži na najmanjoj mjeri i da se saslušanja provode samo ako su krajnje neophodna za potrebe „istrage u kaznenom postupku”.
U tom pogledu, kao što proizlazi iz članka 23. stavaka 2. i 3. Direktive 2012/29, ona uspostavlja razlikovanje između faze „istrage u kaznenom postupku” i faze „sudskog postupka”.
Osim toga, Prijedlog direktive Europskog parlamenta i Vijeća o uspostavi minimalnih standarda za prava, potporu i zaštitu žrtava kaznenih djela (COM (2011) 275
final
], na kojem se temelji Direktiva 2012/29, predviđao je da države članice osiguravaju da se broj saslušanja zadrži na najmanjoj mjeri te da se ona provode samo ako su krajnje neophodna za provođenje „kaznenog postupka”.
Pripremni akti Direktive 2012/29 tako potvrđuju da, s obzirom na tekst članka 20. točke (b) te direktive, kako ga je utvrdio zakonodavac Europske unije, potonji je odlučio ograničiti područje primjene te odredbe samo na fazu istrage u kaznenom postupku.
Kao što proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, moguće ponavljanje saslušanja žrtve u glavnom postupku nastupilo bi u sudskoj fazi kaznenog postupka pri čemu se M. Gambinu sudilo pred novim sastavom suda.
U takvim okolnostima članak 20. točka (b) Direktive 2012/29 ne primjenjuje se na spor poput onog u glavnom postupku.
U svakom slučaju, propisujući da države članice osiguravaju da se broj saslušanja zadrži na najmanjoj mjeri ta odredba ne zahtijeva da nadležni sud žrtvu kaznenog djela sasluša samo jednom.
Kad je riječ o tumačenju članaka 16. i 18. Direktive 2012/29, valja istaknuti da ta direktiva, u skladu sa svojom uvodnom izjavom 12., predviđa da prava koja ona propisuje ne dovode u pitanje prava počinitelja kaznenog djela.
U skladu s člankom 47. drugim stavkom Povelje, svatko ima pravo da zakonom prethodno ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. Svatko ima mogućnost biti savjetovan, branjen i zastupan. Osim toga, članak 48. stavak 2. Povelje propisuje da je zajamčeno poštovanje prava na obranu svakog optuženika.
Budući da Povelja sadržava prava koja odgovaraju pravima zajamčenima EKLJP‑om, članak 52. stavak 3. Povelje nastoji osigurati nužnu usklađenost između prava sadržanih u njoj i odgovarajućih prava zajamčenih EKLJP‑om a da to ne ugrožava autonomiju prava Unije i Suda Europske unije (vidjeti u tom smislu presudu od 20. ožujka 2018., Menci,
C‑524/15
,
EU:C:2018:197
, t.
23.
). U skladu s Objašnjenjima koja se odnose na Povelju Europske unije o temeljnim pravima (
SL 2007., C 303, str. 17
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.), članak 47. drugi stavak Povelje odgovara članku 6. stavku 1. EKLJP‑a, a članak 48. Povelje istovjetan je članku 6. stavcima 2. i 3. EKLJP‑a. Stoga Sud mora osigurati da njegovo tumačenje članka 47. drugog stavka i članka 48. Povelje osigurava razinu zaštite koja ne krši onu zajamčenu člankom 6. EKLJP‑a, kako ga tumači Europski sud za ljudska prava (vidjeti po analogiji presudu od 26. rujna 2018., Belastingdienst/Toeslagen (suspenzivni učinak žalbe),
C‑175/17
,
EU:C:2018:776
, t. 35 i navedenu sudsku praksu).
U istom smislu, kad je riječ o Okvirnoj odluci 2001/220 koja je zamijenjena Direktivom 2012/29, Sud je presudio da tu okvirnu odluku treba tumačiti na način da se poštuju temeljna prava, među kojima konkretno valja istaknuti pravo na pošteno suđenje, kako je utvrđeno u članku 6. EKLJP‑a i kako ga tumači Europski sud za ljudska prava (presude od 16. lipnja 2005., Pupino,
C‑105/03
,
EU:C:2005:386
, t.
59.
i od 9. listopada 2008, Katz,
C‑404/07
,
EU:C:2008:553
, t.
48.
).
U tom pogledu, iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava proizlazi da načela poštenog suđenja nalažu da, u odgovarajućim slučajevima, interesi obrane nalažu procjenu važnosti interesa obrane, s jedne strane, i interesa svjedoka ili žrtava koje su pozvane dati iskaz, s druge strane (ESLJP, 26. ožujka 1996., Doorson protiv Nizozemske, CE:ECHR:1996:0326JUD002052492, t. 70. i ESLJP, 5. listopada 2006., Marcello Viola protiv Italije, CE:ECHR:2006:1005JUD004510604, t. 51.).
U tom kontekstu, oni koji su odgovorni za odlučivanje o krivnji ili nedužnosti optuženika moraju, u načelu, osobno saslušati svjedoke i ocijeniti njihovu vjerodostojnost. Ocjena vjerodostojnosti svjedoka složen je zadatak koji se, u pravilu, ne može ispuniti pukim čitanjem sadržaja izjava svjedoka kako su zabilježene u zapisnicima sa saslušanja (ESLJP, 5. srpnja 2011., Dan protiv Moldove, CE:ECHR:2011:0705JUD000899907, t. 33. i ESLJP, 29. lipnja 2017., Lorefice protiv Italije, CE:ECHR:2017:0629JUD006344613, t. 43.).
Stoga, omogućavanje optuženiku suočavanja sa svjedokom u prisutnosti suca koji u konačnici donosi odluku jedan je od važnih elemenata poštenog kaznenog postupka. To načelo neposrednosti važno je jamstvo kaznenog postupka s obzirom na to da sučeva zapažanja o ponašanju i vjerodostojnosti svjedoka mogu imati dalekosežne posljedice za optuženika. Stoga, izmjena sastava suda nadležnog za donošenje odluke nakon saslušanja važnog svjedoka, u načelu, treba imati za posljedicu novo saslušanje potonjeg (ESLJP, 9. ožujka 2004., Pitkänen protiv Finske, CE:ECHR:2004:0309JUD003050896, t. 58. i ESLJP, 18. ožujka 2014., Beraru protiv Rumunjske, CE:ECHR:2014:0318JUD004010704, t. 64.).
Međutim, načelo neposrednosti ne može se smatrati preprekom svakoj izmjeni u sastavu suda tijekom postupka. Mogu se pojaviti osobito očiti upravni ili postupovni razlozi i onemogućiti daljnje sudjelovanje suca u postupku. Kako bi se osiguralo da suci koji preuzimaju predmet imaju odgovarajuće razumijevanje dokaza i argumenata, mogu se poduzeti mjere poput stavljanja na raspolaganje zapisnika kada vjerodostojnost predmetnog svjedoka nije osporena ili zakazivanja nove rasprave ili ponovnog saslušanja važnih svjedoka pred izmijenjenim sudskim vijećem (ESLJP, 2. prosinca 2014., Cutean protiv Rumunjske, CE:ECHR:2014:1202JUD005315012, t. 61. i ESLJP, 6. prosinca 2016., Škaro protiv Hrvatske, CE:ECHR:2016:1206JUD000696213, t. 24.).
S obzirom na ta razmatranja valja odgovoriti na pitanje u pogledu članaka 16. i 18. Direktive 2012/29.
U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev smatra da je ponavljanje saslušanja žrtve nakon izmjene u sastavu suda u suprotnosti s člankom 16. te direktive, čiji stavak 1. propisuje da države članice osiguravaju da žrtve u okviru kaznenog postupka imaju pravo na odluku o naknadi štete od strane počinitelja, u razumnom roku, osim ako je nacionalnim pravom predviđeno da se takva odluka donosi u drugom pravnom postupku.
Sud koji je uputio zahtjev stoga smatra da bi se pravodobna naknada štete koju je žrtva pretrpjela, propisana u članku 16., dovela u pitanje nacionalnim propisom koji mogućnost da se žrtva ne sasluša ponovno pred sucima koji vijećaju u novom sastavu suda uvjetuje suglasnošću svih strana u postupku. Konkretno, taj sud smatra da nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku može obrani omogućiti zlouporabe s obzirom na to da bi njezino odbijanje davanja suglasnosti za čitanje iskaza koji je žrtva već dala imalo za učinak produljivanje trajanja postupka.
Međutim, valja utvrditi da ponavljanje saslušanja žrtve u slučaju izmjene sastava suda pred kojim je ona prvotno bila saslušana ne podrazumijeva, samo po sebi, da se o naknadi štete za tu žrtvu ne može odlučiti u razumnom roku.
Usto, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 128. svojeg mišljenja, pravo koje se žrtvi priznaje u članku 16. Direktive 2012/29 ne može utjecati na stvarno ostvarivanje postupovnih prava priznatih optuženoj osobi kada dođe do izmjene u sastavu suda, kako je istaknuto u točkama 42. i 43. ove presude, među kojima je i načelo neposrednosti, jer se ta okolnost ne može pripisati toj osobi.
Sud koji je uputio zahtjev također navodi članak 18. Direktive 2012/29 u skladu s kojim, ne dovodeći u pitanje prava na obranu, države članice osiguravaju dostupnost mjera za zaštitu žrtava i članova njihovih obitelji od sekundarne i ponovljene viktimizacije, zastrašivanja i odmazde, uključujući zaštitu od rizika emocionalne i psihološke štete te zaštitu dostojanstva žrtava tijekom ispitivanja i svjedočenja, pri čemu takve mjere, ako je potrebno, također uključuju postupke uspostavljene na temelju nacionalnog prava kojima se predviđa fizička zaštita žrtava i članova njihovih obitelji.
Međutim, iz teksta tog članka ne proizlazi da je zakonodavac Unije kao jednu od mjera za zaštitu žrtve kaznenog djela predvidio ograničenje na samo jedno saslušanje te žrtve tijekom sudskog postupka.
Osim toga, članak 18. Direktive 2012/29 daje žrtvi pravo na zaštitu „ne dovodeći u pitanje prava na obranu”. U istom smislu, uvodnom izjavom 58. te direktive propisuje se da bi se opseg odgovarajućih zaštitnih mjera tijekom kaznenog postupka za žrtve koje su identificirane kao žrtve podložne sekundarnoj i ponovljenoj viktimizaciji, zastrašivanju i odmazdi trebao odrediti „ne dovodeći u pitanje prava na obranu i u skladu s pravilima o sudskoj diskrecijskoj ovlasti”.
Kao što je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 73. svojeg mišljenja, zakonodavac Unije tako u korist žrtve u Direktivi 2012/29 propisuje prava čije ostvarivanje ne može negativno utjecati na pravo na pošteno suđenje i pravo na obranu optužene osobe koja su propisana člankom 47. drugim stavkom i člankom 48. stavkom 2. Povelje.
Stoga, valja utvrditi da se članak 18. Direktive 2012/29 u načelu ne protivi tomu da se žrtva kaznenog djela u slučaju izmjene sastava suda ponovno sasluša pred novim sastavom na zahtjev jedne od stranaka u postupku.
Međutim, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 116. svojeg mišljenja, iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava proizlazi da države članice, kako bi se utvrdilo je li moguća upotreba zapisnika s iskazom žrtve kao dokaza, trebaju ispitati može li saslušanje žrtve biti odlučujuće u svrhu donošenja osuđujuće presude protiv optužene osobe te čvrstim postupovnim jamstvima osigurati da izvođenje dokaza u okviru kaznenog postupka negativno ne utječe na pravičnost postupka u smislu članka 47. drugog stavka Povelje ni na prava na obranu u smislu njezina članka 48. stavka 2.
Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da ispita mogu li posebni uvjeti, poput onih navedenih u prethodnoj točki, u glavnom postupku dovesti do toga da se ponovno ne sasluša žrtva kaznenog djela o kojem je riječ.
Valja dodati da, u slučaju da se donese odluka o saslušanju žrtve pred novim sastavom suda, u skladu s člankom 22. Direktive 2012/29, nadležna nacionalna tijela trebaju provesti pojedinačnu ocjenu te žrtve radi utvrđivanja njezinih posebnih potreba zaštite te joj, prema potrebi, omogućiti korištenje zaštitnih mjera propisanih u člancima 23. i 24. te direktive.
Stoga, na sudu je koji je uputio zahtjev da provjeri ima li žrtva o kojoj je riječ u glavnom postupku posebne potrebe zaštite u okviru kaznenog postupka.
S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članke 16. i 18. Direktive 2012/29 treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis u skladu s kojim se žrtva kaznenog djela koja je prvi put bila saslušana pred prvostupanjskim kaznenim sudom čiji je sastav naknadno izmijenjen, u načelu, mora ponovno saslušati pred izmijenjenim sastavom ako se jedna od stranaka protivi tomu da se taj sastav osloni na zapisnik s prvog saslušanja navedene žrtve.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

Članke 16. i 18. Direktive 2012/29/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2012. o uspostavi minimalnih standarda za prava, potporu i zaštitu žrtava kaznenih djela te o zamjeni Okvirne odluke Vijeća 2001/220/PUP treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis u skladu s kojim se žrtva kaznenog djela koja je prvi put bila saslušana pred prvostupanjskim kaznenim sudom čiji je sastav naknadno izmijenjen, u načelu, mora ponovno saslušati pred izmijenjenim sastavom ako se jedna od stranaka protivi tomu da se taj sastav osloni na zapisnik s prvog saslušanja navedene žrtve.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski