CELEX: 62020CJ0588
Zahtjev za prethodnu odluku
Tržišno natjecanje
Zabranjeni sporazumi
Članak 101. UFEU‑a
Tužba za naknadu štete zbog povrede odredbi prava tržišnog natjecanja Unije
Odluka Europske komisije kojom se utvrđuje povreda
Postupak nagodbe
Proizvodi na koje se odnosi povreda
Specijalizirani kamioni
Kamioni za prikupljanje kućanskog otpada

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Odluke Europske komisije od 19. srpnja 2016., priopćene pod brojem dokumenta C(2016) 4673
final
, u vezi s postupkom na temelju članka 101. [UFEU‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet AT.39824 – Kamioni) (
SL 2017., C 108, str. 6
., u daljnjem tekstu: predmetna odluka).
Zahtjev je upućen u okviru spora između Landkreisa Northeim (Okrug Northeim, Njemačka) i društva Daimler AG povodom štete koja je navodno nanesena okrugu Northeim povredom članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (
SL 1994., L 1, str. 3
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 4.; u daljnjem tekstu: Sporazum o EGP‑u) utvrđenom u predmetnoj odluci.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba (EZ) br. 1/2003
Članak 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101.] i [102. UFEU‑a] (
SL 2003., L 1, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak
SL 2016., L 173, str. 108
.), naslovljen „Teret dokaza”, predviđa:
„U svakom postupku na nacionalnoj razini države članice ili onom na razini [Europske unije] koji se odnosi na primjenu članaka [101.] i [102. UFEU‑a], teret dokaza za povredu članka [101.] stavka 1. ili članka [102. UFEU‑a] je na stranci ili tijelu koje prijavljuje povredu. Poduzetnik ili udruženje poduzetnika koji na temelju članka [101.] stavka 3. [UFEU‑a] žele ostvariti pravo na izuzeće, sami snose teret dokaza o ispunjavaju uvjeta iz predmetnog stavka.”
U skladu s člankom 7. te uredbe, naslovljenim „Utvrđivanje i otklanjanje povrede odredaba Ugovora”:
„1.   Kada Komisija, postupajući po pritužbi ili po službenoj dužnosti, utvrdi da postoji povreda članka [101.] ili članka [102. UFEU‑a], može odlukom zahtijevati od poduzetnika i udruženja poduzetnika da takvu povredu otklone. U tu svrhu, Komisija im može odrediti mjere i uvjete – mjere praćenja poslovanja ili strukturne mjere koje su proporcionalne počinjenoj povredi propisa i koje su neophodne kako bi se povreda uspješno otklonila. Strukturne mjere mogu se odrediti samo u slučaju kada nema jednako djelotvornih mjera praćenja poslovanja ili u slučaju kada bi bilo koja druga jednako učinkovita mjera praćenja poslovanja značila veće opterećenje za predmetnog poduzetnika nego strukturna mjera. U slučaju postojanja opravdanog interesa, Komisija može utvrditi i povredu propisa koja se dogodila u prošlosti.
2.   Pritužbu iz stavka 1. imaju pravo podnijeti sve fizičke ili pravne osobe koje mogu dokazati opravdani interes te države članice.”
Članak 11. navedene uredbe, naslovljen „Suradnja između Komisije i tijela država članica nadležnih za tržišno natjecanje” u svojem stavku 6. predviđa:
„Ako Komisija pokrene postupak za donošenje odluke sukladno Poglavlju III., time tijelima država članica nadležnim za tržišno natjecanje prestaje nadležnost za primjenu članaka [101.] i [102. UFEU‑a]. Ako je tijelo države članice nadležno za tržišno natjecanje već pokrenulo postupak i radi na predmetu, Komisija će pokrenuti postupak samo nakon što se o tome konzultira s nacionalnim tijelom nadležnim za tržišno natjecanje.”
Članak 16. te uredbe naslovljen „Jedinstvena primjena prava tržišnog natjecanja [Unije]” u stavku 1. propisuje:
„Kada nacionalni sudovi odlučuju o sporazumima, odlukama ili postupanjima iz članka [101.] ili [102. UFEU‑a] koji su već bili predmetom odluke Komisije, nacionalni sudovi ne mogu donositi odluke suprotne odluci koju je donijela Komisija. Također, nacionalni sudovi moraju izbjegavati donošenje odluka koje bi bile u suprotnosti s odlukom koju razmatra Komisija u postupku koji je pokrenula. U tu svrhu, nacionalni sud može procijeniti je li svrsishodno nastaviti s postupkom pred nacionalnim sudom. Ova obveza ne dovodi u pitanje prava i obaveze iz članka [267. UFEU‑a].”
Članak 18. Uredbe br. 1/2003, naslovljen „Zahtjevi za pružanje informacija”, u stavku 1. određuje:
„Kako bi izvršila zadaće koje su joj povjerene ovom Uredbom, Komisija može, jednostavnim zahtjevom ili odlukom, zahtijevati od poduzetnika i udruženja poduzetnika da joj dostave sve potrebne informacije.”
Članak 23. te uredbe, naslovljen „Novčane kazne”, u stavcima 2. i 3. navodi:
„2.   Komisija može poduzetnicima i udruženjima poduzetnika odlukom propisati novčane kazne ako bilo namjerno ili nepažnjom:
(a)
krše odredbe članka [101.] ili [102. UFEU‑a]; ili
(b)
postupaju suprotno odluci kojom se određuju privremene mjere sukladno članku 8. ili
(c)
propuste uskladiti se s obvezom koja je obvezujuća sukladno odluci iz članka 9.
Za svakog poduzetnika i svako udruženje poduzetnika koje sudjeluje u povredi propisa, novčana kazna ne smije prelaziti 10 % njegovog ukupnog prihoda u prethodnoj poslovnoj godini.
Kada se povreda propisa koja nastupa od strane udruženja poduzetnika odnosi na aktivnosti njegovih članova, novčana kazna ne smije prelaziti 10 % zbroja ukupnih prihoda svih članova koji su djelovali na tržištu na kojem je nastupila povreda propisa od strane udruženja poduzetnika.
3.   Pri određivanju iznosa novčane kazne uzet će se u obzir težina i trajanje povrede.”
Smjernice iz 2006.
Točka 6. Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003 (
SL 2006., C 210, str. 2
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 58.; u daljnjem tekstu: Smjernice iz 2006.) navodi:
„[k]ombinacija vrijednosti prihoda od prodaje na koju se odnosi povreda te trajanje povrede smatra se primjerenom formulom koja odražava ekonomsku važnost povrede kao i relativ[an] [udio] svakog poduzetnika u povredi. Pozivanje na te čimbenike jasno ukazuje na [težinu] kazne i ne treba se smatrati osnovom za metodu automatskog i aritmetičkog izračuna.”
U skladu s točkom 13. tih smjernica:
„U određivanju osnovnog iznosa kazne koju će nametnuti, Komisija će upotrijebiti vrijednost prihoda od prodaje robe ili usluga tog poduzetnika na koju se povreda izravno ili neizravno odnosi u odgovarajućem zemljopisnom području unutar Europskoga gospodarskog prostora. Komisija će u pravilu uzeti u obzir prihode od prodaje koje je taj poduzetnik ostvario tijekom posljednje pune poslovne godine svoga sudjelovanja u povred[i] (dalje u tekstu: ‚vrijednost prodaje’).”
U točki 37. navedenih smjernica predviđa se:
„Unatoč tome što ove [s]mjernice daju opću metodologiju za utvrđivanje kazni, pojedinosti danog slučaja ili potreba za postizanjem preventivnog učinka u pojedinom slučaju mogu opravdati odstupanje od takve metodologije ili od ograničenja navedenih u točki 21.”
Obavijest o postupku nagodbe
U točki 2. Obavijesti Komisije o vođenju postupaka nagodbe s ciljem donošenja odluka u skladu s člankom 7. i člankom 23. Uredbe br. 1/2003 u predmetima kartela (
SL 2008., C 167, str. 1
.) (
SL 2016., C 144, str. 23
.) navodi se:
„Ako su stranke u postupku spremne priznati svoje sudjelovanje u kartelu, što predstavlja povredu članka [101. UFEU‑a], i svoju odgovornost, one mogu pridonijeti ubrzanju postupka koji će dovesti do donošenja odgovarajuće odluke u skladu s člankom 7. i člankom 23. [Uredbe br. 1/2003] na način i u skladu sa zaštitnim mjerama iz ove Obavijesti. [Iako] Komisija kao tijelo nadležno za istrage i čuvar Ugovora ovlašten za donošenje izvršnih odluka podložnih sudskoj kontroli sudova [Unije] ne [pregovara] u vezi s postojanjem povrede prava [Unije] i odgovarajućim sankcijama, ona može nagraditi suradnju opisanu u ovoj [o]bavijesti.”
Njemačko pravo
Članak 33. stavak 4. Gesetza gegen Wettbewerbsbeschränkungen (Zakon o suzbijanju ograničenja tržišnog natjecanja) od 26. lipnja 2013. (BGBl. 2013 I, str. 1750.) u verziji koja se primjenjuje na glavni postupak navodi:
„Ako se zbog povrede odredbe ovog zakona ili članka [101.] ili [102. UFEU‑a] zahtijeva naknada štete, sud je u tom pogledu obvezan utvrđenjem povrede na način na koji je određena u konačnoj odluci tijela nadležnog za zabranjene sporazume [(
Kartellbehörde
)], [Europske komisije], tijela nadležnog za tržišno natjecanje [(
Wettbewerbsbehörde
)] ili suda koji djeluje u tom svojstvu u drugoj državi članici [Unije]. To vrijedi i za odgovarajuća utvrđenja u pravomoćnim sudskim odlukama koje su donesene na temelju osporavanja odluka iz prve rečenice. […]”
Glavni postupak i prethodno pitanje
Tijekom 2006. i 2007. godine, okrug Northeim je u okviru postupka javne nabave kupio dva kamiona za prikupljanje kućanskog otpada od društva Daimler.
Europska je komisija u okviru postupka nagodbe 19. srpnja 2016. donijela predmetnu odluku.
Tom je odlukom Komisija utvrdila postojanje zabranjenog sporazuma u kojem je sudjelovalo nekoliko međunarodnih proizvođača kamiona, među kojima su Daimler, MAN SE i Iveco Magirus AG, kad je riječ o, s jedne strane, određivanju cijena i povećanju bruto cijena kamiona koji teže između šest i šesnaest tona („kamioni srednje težine”) ili više od šesnaest tona („teški kamioni”) unutar EGP‑a i, s druge strane, o vremenskim planovima i prijenosu troškova za uvođenje tehnologija s niskim razinama emisija koje su propisane normama Euro 3 do Euro 6 i, posljedično, povredu članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u. Komisija je procijenila da je ta povreda trajala od 17. siječnja 1997. do 18. siječnja 2011.
Nakon donošenja navedene odluke, okrug Northeim podnio je sudu koji je uputio zahtjev, Landgerichtu Hannover (Zemaljski sud u Hannoveru, Njemačka) tužbu za naknadu štete protiv društva Daimler u svrhu naknade štete koju je taj okrug pretrpio zbog protutržišnih praksi društva Daimler.
Okrug Northeim smatra da su kamioni za prikupljanje kućanskog otpada koje je kupio od društva Daimler proizvodi na koje se odnosi povreda utvrđena u predmetnoj odluci. U tom se pogledu poziva na tekst te odluke koji izričito ne isključuje specijalizirane kamione iz navedenih proizvoda.
Društvo Daimler pred sudom koji je uputio zahtjev pak ističe da kamioni za prikupljanje kućanskog otpada, kao specijalizirani kamioni, nisu obuhvaćeni predmetnom odlukom. U tom je pogledu društvo Daimler pojasnilo da mu je Komisija 30. lipnja 2015., u okviru postupka koji je doveo do donošenja te odluke, uputila zahtjev za pružanje informacija u kojem je navela da, u svrhu postavljenih pitanja, pojam „kamioni” ne obuhvaća rabljene kamione, specijalizirane kamione (primjerice vojna ili vatrogasna vozila), preprodane nadogradnje (takozvani
add‑ons
), usluge nakon prodaje kao ni ostale usluge ili jamstva.
U tom kontekstu i uzimajući u obzir zahtjeve iz članka 16. stavka 1. Uredbe br. 1/2003 u skladu s kojima nacionalni sudovi, kad odlučuju o sporazumima, odlukama ili postupanjima iz članka 101. ili članka 102. UFEU‑a koji su već bili predmetom odluke Komisije, ne mogu donositi odluke suprotne odluci koju je donijela Komisija, sud koji je uputio zahtjev ima dvojbe u pogledu proizvoda na koje se odnosi zabranjeni sporazum o kojem je riječ u predmetnoj odluci. Konkretno, taj sud pita jesu li, s obzirom na nacionalnu sudsku praksu koja se odnosi na doseg pojma „kamioni” iz te odluke koji nije ujednačen, kamioni za prikupljanje kućanskog otpada isključeni iz proizvoda na koje se odnosi taj zabranjeni sporazum.
U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev najprije navodi da je u uvodnoj izjavi 5. predmetne odluke, Komisija utvrdila, kao prvo, da su „[p]roizvodi na koje se odnosi povreda propisa kamioni […] težine između [šest] i [šesnaest] tona (‚kamioni srednje težine’) i kamioni težine veće od [šesnaest] tona (‚teški kamioni’), i kao kamioni koji nisu tegljači i kao tegljači”, kao drugo, da su kamioni za vojnu uporabu isključeni iz proizvoda na koje se odnosi zabranjeni sporazum o kojem je riječ u glavnom postupku i, kao treće, da se predmet u kojem je donesena predmetna odluka „ne odnosi na usluge nakon prodaje, druge usluge i jamstva za kamione, prodaju rabljenih kamiona ni bilo koju drugu vrstu robe ili usluga”.
U tim okolnostima sud koji je uputio zahtjev smatra da se formulacija koju Komisija koristi za opis proizvoda na koje se odnosi zabranjeni sporazum o kojem je riječ u glavnom postupku može shvatiti na način da, načelno, obuhvaća samo „standardne” kamione, osim onih namijenjenih vojnoj uporabi, i da su, u nedostatku izričitog navoda, specijalizirani kamioni, uključujući kamione za prikupljanje kućanskog otpada, isključeni iz pojma „kamioni” koji Komisija rabi u predmetnoj odluci, s obzirom na to da su obuhvaćeni pojmom „druga vrsta robe”.
Međutim, prema mišljenju tog suda, taj se isti tekst može shvatiti i na način da pojam „kamioni” obuhvaća sve vrste kamiona, uključujući specijalizirane kamione, uz iznimku kamiona za vojnu uporabu.
Zatim, taj sud pita utječe li Komisijin zahtjev za pružanje informacija od 30. lipnja 2015., iz točke 19. ove presude, na određivanje proizvoda na koje se odnosi zabranjeni sporazum o kojem je riječ u glavnom postupku. Konkretno, taj sud pita upućuje li činjenica da je Komisija u tom zahtjevu navela da, u svrhu postavljenih pitanja, pojam „kamioni” ne obuhvaća ni rabljene kamione ni specijalizirane kamione, osobito „vojna i vatrogasna vozila”, na zaključak da se ti kamioni navode samo primjera radi i da to navođenje ne čini taksativan popis.
Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev podsjeća na to da je predmetna odluka donesena u okviru postupka nagodbe koji je Komisija pokrenula na temelju zahtjeva koji su joj podnijele stranke koje su sudjelovale u postupku pokrenutom na temelju članka 11. stavka 6. Uredbe br. 1/2003. U tom kontekstu, sud pita o učinku činjenice da je doseg protutržišnog ponašanja određen u okviru postupka nagodbe.
U tim je okolnostima Landgericht Hannover (Zemaljski sud u Hannoveru) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li [predmetnu] odluku tumačiti na način da su specijalizirana vozila, osobito kamioni za prikupljanje [kućanskog] otpada, također obuhvaćeni utvrđenjima iz te odluke?”
O prethodnom pitanju
Dopuštenost
Kao prvo, polazeći od pretpostavke da se presuda od 9. ožujka 1994., TWD Textilwerke Deggendorf (
C‑188/92
,
EU:C:1994:90
) analogijom primjenjuje na glavni postupak, okrug Northeim ističe da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten zbog toga što društvo Daimler nije podnijelo tužbu za poništenje predmetne odluke Općem sudu i prema tome, ono više ne može osporavati zakonitost te odluke.
U tom je pogledu dovoljno navesti da iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ni u kojem smislu ne proizlazi da društvo Daimler, kao tuženik u glavnom postupku povodom tužbe za naknadu štete koju je okrug Northeim podnio nakon donošenja predmetne odluke, osporava valjanost te odluke pred sudom koji je uputio zahtjev. Nasuprot tomu, iz spisa kojim raspolaže Sud jasno proizlazi da se od suda koji je uputio zahtjev traži tumačenje navedene odluke a ne odlučivanje o njezinoj valjanosti.
Kao drugo, Schönmackers Umweltdienste GmbH & Co. KG, intervenijent u glavnom postupku u potporu okrugu Northeim, ističe da iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku izričito ne proizlazi razlog zbog kojeg bi odgovor na postavljeno pitanje bio nužan za rješavanje spora iz glavnog postupka.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru suradnje između njega i nacionalnih sudova uspostavljene u članku 267. UFEU‑a isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, kada se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno dužan donijeti odluku (presuda od 24. studenoga 2020., Openbaar Ministerie (Krivotvorenje isprava),
C‑510/19
,
EU:C:2020:953
, t.
25.
).
Iz navedenog proizlazi da pitanja koja se odnose na pravo Unije uživaju pretpostavku relevantnosti. Sud može odbiti odgovoriti na prethodno pitanje nacionalnog suda samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi mogao dati koristan odgovor na postavljena pitanja (presuda od 24. studenoga 2020., Openbaar Ministerie (Krivotvorenje isprava),
C‑510/19
,
EU:C:2020:953
, t.
26.
).
Konkretno, kao što to proizlazi iz samog teksta članka 267. UFEU‑a, zahtijevana prethodna odluka treba biti „potrebna” sudu koji je uputio zahtjev kako bi „mogao donijeti presudu” u predmetu koji se pred njim vodi. Prema tome, pretpostavka za odlučivanje u prethodnom postupku, među ostalim, jest činjenica da je pred nacionalnim sudovima uistinu u tijeku postupak u okviru kojeg ti sudovi trebaju donijeti odluku pri čemu mogu u obzir uzeti presudu kojom se odlučuje o prethodnom pitanju (presuda od 24. studenoga 2020., Openbaar Ministerie (Krivotvorenje isprava),
C‑510/19
,
EU:C:2020:953
, t.
27.
).
U ovom slučaju, sudu koji je uputio zahtjev podnesena je tužba za naknadu štete nakon donošenja predmetne odluke kojom je Komisija utvrdila postojanje zabranjenog sporazuma između nekoliko međunarodnih proizvođača kamiona, među kojima je i društvo Daimler, u pogledu, s jedne strane, kamiona srednje težine i teških kamiona – neovisno o tome je li riječ o tegljačima ili ne – i, s druge strane, vremenskog plana i prijenosa troškova u vezi s uvođenjem tehnologija s niskim razinama emisija koje propisuju norme Euro 3 do Euro 6. U zahtjevu za prethodnu odluku sud koji je uputio zahtjev navodi da tužitelj iz glavnog postupka, koji je kupio dva kamiona za prikupljanje kućanskog otpada od društva Daimler, smatra da su ti kamioni proizvodi na koje se odnosi taj zabranjeni sporazum. Nasuprot tomu, društvo Daimler pred tim sudom ističe da navedeni kamioni, s obzirom na to da je riječ o specijaliziranim kamionima, nisu obuhvaćeni materijalnim područjem primjene predmetne odluke.
Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku tako jasno proizlazi da sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje o dosegu predmetne odluke i osobito postavlja pitanje jesu li u ovom slučaju navedeni kamioni za prikupljanje kućanskog otpada proizvodi na koje se odnosi zabranjeni sporazum koji je Komisija utvrdila u toj odluci.
U tim okolnostima traženo tumačenje dosega navedene odluke nužno je kako bi se sudu koji je uputio zahtjev omogućilo da odredi je li tužba za naknadu štete u ovom slučaju osnovana.
S obzirom na sve te elemente valja ustanoviti da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.
Meritum
Svojim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li predmetnu odluku tumačiti na način da su specijalizirani kamioni, osobito kamioni za prikupljanje kućanskog otpada, proizvodi na koje se odnosi zabranjeni sporazum utvrđen u toj odluci.
U tom pogledu najprije treba navesti da se proizvodi na koje se odnosi povreda članka 101. UFEU‑a utvrđena u Komisijinoj odluci određuju ovisno o dogovorima i aktivnostima na koje se odnosi zabranjeni sporazum. Naime, sudionici zabranjenog sporazuma oni su koji dobrovoljno usmjeravaju svoje protutržišno djelovanje na proizvode na koje se odnosi taj zabranjeni sporazum.
Iz toga slijedi da, kako bi se utvrdilo jesu li specijalizirani kamioni, osobito kamioni za prikupljanje kućanskog otpada, proizvodi na koje se odnosi zabranjeni sporazum utvrđen u predmetnoj odluci, prije svega valja uputiti na izreku i obrazloženje te odluke tako da definicije pojmova „kamion” i „vozilo za posebnu uporabu” koje se nalaze u različitim aktima sekundarnog prava Unije na koje se pozivaju sudionici ovog postupka, nisu relevantne.
U tom pogledu treba navesti da se, u skladu s člankom 1. predmetne odluke, zabranjeni sporazum o kojem je riječ u glavnom postupku odnosio, s jedne strane, na određivanje cijena i povećanje bruto cijena unutar EGP‑a za kamione srednje težine i teške kamione i, s druge strane, na vremenske planove i prijenos troškova za uvođenje tehnologija s niskim razinama emisija propisanih normama Euro 3 do Euro 6.
Kad je riječ o proizvodima na koje se odnosi zabranjeni sporazum o kojem je riječ u glavnom postupku, Komisija je u uvodnoj izjavi 5. predmetne odluke u pododjeljku naslovljenom „Proizvod” izričito navela proizvode u pogledu kojih su sudionici zabranjenog sporazuma o kojem je riječ u glavnom postupku sklopili tajne dogovore.
Kao što to proizlazi iz prve rečenice te uvodne izjave, proizvodi na koje se odnosi povreda iz glavnog postupka su kamioni težine između šest i šesnaest tona („kamioni srednje težine”) ili veće od šesnaest tona („teški kamioni”), neovisno o tome je li riječ o tegljačima ili ne. U bilješci na dnu stranice 5. uz navedenu uvodnu izjavu, Komisija je iz predmetnih proizvoda isključila samo kamione za vojnu uporabu.
U drugoj rečenici te uvodne izjave navodi se da se predmet u kojem je donesena predmetna odluka ne odnosi na usluge nakon prodaje, druge usluge i jamstva za kamione, prodaju rabljenih kamiona ni bilo koju drugu vrstu robe ili usluga.
U tom kontekstu, s obzirom na to da se razlikovanje prema kategoriji kamiona iz uvodne izjave 5. predmetne odluke provodi isključivo ovisno o težini kamiona, valja smatrati, kao što je to nezavisna odvjetnica navela u točki 74. svojeg mišljenja, da je kriterij utvrđen u toj odluci za određivanje toga je li pojedini kamion njome obuhvaćen njegova težina.
Iz toga slijedi da se predmetna odluka odnosi na prodaju svih kamiona srednje težine i teških kamiona, kako kamiona koji nisu tegljači tako i kamiona koji jesu tegljači.
Osim toga, ta odluka ne sadržava ni jedan element koji omogućuje donošenje zaključka da specijalizirani kamioni nisu među proizvodima na koje se odnosi povreda o kojoj je riječ u glavnom postupku.
Nasuprot tomu, kao što to među ostalim proizlazi iz uvodnih izjava 46., 48. i 56. predmetne odluke koje su dio pododjeljka naslovljenog „Priroda i doseg povrede”, povreda o kojoj je riječ u glavnom postupku odnosila se na svu posebnu i osnovnu opremu i modele kao i na sve tvornički ugrađene opcije koje su nudili proizvođači koji su sudjelovali u zabranjenom sporazumu iz glavnog postupka.
Konkretno, iz uvodne izjave 46. te odluke najprije proizlazi da je Komisija utvrdila da su predmetni poduzetnici razmjenjivali cjenike s bruto cijenama i računalne konfiguratore kamiona koji su sadržavali sve moguće modele i opcije, što je olakšavalo izračun bruto cijena za svaku konfiguraciju kamiona. Iz uvodne izjave 28. navedene odluke proizlazi da su ti cjenici sadržavali cijene svih modela kamiona srednje težine i teških kamiona i sve tvornički ugrađene opcije (za posebnu opremu) koje nude različiti proizvođači.
Zatim, iz uvodne izjave 48. predmetne odluke proizlazi da su računalni konfiguratori koje su razmjenjivali predmetni poduzetnici omogućavali da se utvrdi koje opcije odgovaraju kojim kamionima i koje opcije mogu biti dio standardne ili dodatne opreme.
Naposljetku, iz uvodne izjave 56. te odluke proizlazi da su informacije koje su razmjenjivali predmetni poduzetnici sadržavale podatke o predviđenim budućim povećanjima bruto cijena osnovnih modela kamiona ili dostupnih kamiona i opcijama konfiguracije.
U tim okolnostima valja smatrati da su specijalizirani kamioni, što uključuje kamione za prikupljanje kućanskog otpada, proizvodi na koje se odnosi povreda utvrđena u predmetnoj odluci.
To utvrđenje nije dovedeno u pitanje argumentima koje su naveli, među ostalim, društva Daimler, Traton SE i Iveco Magirus u skladu s kojima su, u okviru postupka nagodbe, zahtjevi za pružanje informacija koji su im upućeni nužno relevantni u svrhu utvrđenja toga jesu li specijalizirani kamioni proizvodi na koje se odnosi zabranjeni sporazum iz glavnog postupka. U svojem zahtjevu za pružanje informacija od 30. lipnja 2015. iz točke 19. ove presude, kojem je cilj dobivanje informacija o prihodima koje su predmetni poduzetnici ostvarili u vezi s proizvodima koji su izravno ili neizravno povezani s utvrđenom povredom u svrhu određivanja iznosa novčane kazne, Komisija je jasno navela da specijalizirani kamioni poput vojnih vozila i vatrogasnih vozila nisu obuhvaćeni pojmom „kamioni” za koje je trebalo priopćiti ostvareni iznos prihoda. U tom kontekstu, bilo bi proturječno ne uzeti u obzir prihode u vezi s prodajom specijaliziranih kamiona u izračun novčane kazne ali uključiti te kamione u pojam „kamioni” u smislu uvodne izjave 5. predmetne odluke.
U tom pogledu, kao prvo, treba navesti da, kao što to proizlazi iz točke 2. Obavijesti Komisije navedene u točki 12. ove presude, iako u okviru postupka nagodbe Komisija može nagraditi suradnju predmetnih poduzetnika, ona ne pregovara ni o pitanju postojanja povrede pravila Unije u području tržišnog natjecanja ni o sankciji koju treba primijeniti. Prema tome, činjenica da je predmetna odluka donesena u okviru takvog postupka ne utječe na određivanje dosega protutržišnog ponašanja.
Kao drugo, iz članka 18. stavka 1. Uredbe br. 1/2003 proizlazi da, kako bi izvršila zadaće koje su joj povjerene tom uredbom, Komisija može, jednostavnim zahtjevom ili odlukom, zahtijevati od poduzetnika i udruženja poduzetnika da joj dostave sve potrebne informacije.
Iz sudske prakse Suda proizlazi da zahtjev za pružanje informacija predstavlja istražnu mjeru kojoj je jedini cilj omogućiti Komisiji da prikupi informacije i dokumentaciju koja joj je potrebna da utvrdi postojanje i doseg određene činjenične i pravne situacije (vidjeti u tom smislu presudu od 10. ožujka 2016., HeidelbergCement/Commission,
C‑247/14 P
,
EU:C:2016:149
, t.
37.
).
Kao što je to nezavisna odvjetnica u biti navela u točki 83. svojeg mišljenja, predmet takvog zahtjeva za pružanje informacija nema svrhu definirati ili pojasniti na koje se proizvode odnosi protutržišno ponašanje.
U ovom slučaju, iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da se zahtjev za pružanje informacija od 30. lipnja 2015., naveden u točki 19. ove presude, odnosio samo na dobivanje informacija o prihodu predmetnih poduzetnika ostvarenom od proizvoda koji su izravno ili neizravno povezani s utvrđenom povredom, u svrhu određivanja iznosa novčane kazne.
Kao treće, treba podsjetiti na to da Komisija raspolaže širokom diskrecijskom ovlasti kad je riječ o načinu izračuna novčanih kazni u slučaju povrede pravila Unije u području tržišnog natjecanja. Ta metoda sadržava različite elemente fleksibilnosti koji Komisiji omogućuju izvršavanje njezine diskrecijske ovlasti u skladu s odredbama članka 23. stavaka 2. i 3. Uredbe br. 1/2003 (presuda od 3. rujna 2009., Papierfabrik August Koehler i dr./Komisija,
C‑322/07 P, C‑327/07 P i C‑338/07 P
,
EU:C:2009:500
, t.
112.
).
Iako se člankom 23. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003 Komisiji dodjeljuje margina prosudbe, njime se njezina provedba ipak ograničava uspostavljanjem objektivnih kriterija kojih se Komisija mora pridržavati. Prema tome, s jedne strane, iznos novčane kazne koja se može nametnuti poduzetniku podložan je brojčano odredivoj i apsolutnoj gornjoj granici, tako da je najveći iznos novčane kazne koji se može izreći određenom poduzetniku unaprijed odrediv. S druge strane, izvršavanje te diskrecijske ovlasti ograničeno je također pravilima postupanja koja si je Komisija sâma nametnula (vidjeti u tom smislu presude od 18. srpnja 2013., Schindler Holding i dr./Komisija,
C‑501/11 P
,
EU:C:2013:522
, t.
58.
i od 19. ožujka 2015., Dole Food i Dole Fresh Fruit Europe/Komisija,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
, t.
146.
).
U tom kontekstu, valja navesti da se u točki 13. Smjernica iz 2006. predviđa da će „[u] određivanju osnovnog iznosa kazne koju će nametnuti, Komisija […] upotrijebiti vrijednost prihoda od prodaje robe ili usluga tog poduzetnika na koju se povreda izravno ili neizravno […] odnosi u odgovarajućem zemljopisnom području unutar EGP‑a”. Te smjernice u točki 6. određuju da se „[k]ombinacija vrijednosti prihoda od prodaje na koju se odnosi povreda te trajanje povrede smatra […] primjerenom formulom koja odražava ekonomsku važnost povrede kao i [relativan udio] svakog poduzetnika u povredi”.
S obzirom na tu činjenicu, u skladu s točkom 37. Smjernica iz 2006., Komisija može odstupiti od opće metodologije predviđene tim smjernicama za utvrđivanje novčanih kazni, kako bi uzela u obzir pojedinosti danog slučaja ili potrebu za postizanje dostatne razine odvraćajućeg učinka.
Kao što je to nezavisna odvjetnica u biti navela u točkama 94. i 95. svojeg mišljenja, Komisija nije obvezna, ovisno o okolnostima slučaja, uzeti u obzir maksimalnu vrijednost svih prodaja na koje se odnosi zabranjeni sporazum kako bi osigurala djelotvornost i odvraćajući učinak novčane kazne.
S obzirom na tu činjenicu, treba navesti da kad se Komisija odluči pozvati na točku 37. Smjernica iz 2006. i odstupiti od opće metode u njima navedene, ona mora poštovati obvezu obrazlaganja koju ima na temelju članka 296. UFEU‑a. Naime, Komisija u pojedinom slučaju ne može odstupiti od navedenih smjernica a da ne iznese razloge koji su u skladu s pravom Unije.
U ovom slučaju, iz uvodne izjave 106. predmetne odluke proizlazi da su izrečene novčane kazne izračunane s obzirom na načela navedena u Smjernicama iz 2006. Komisija je u uvodnim izjavama 108. i 110. te odluke također podsjetila na pravilo o izračunu relevantnih prodaja navedeno u točki 13. tih smjernica. U uvodnoj izjavi 109. navedene odluke, Komisija je navela da je relevantna vrijednost prihoda od prodaje obuhvaćala prodaje kamiona srednje težine i teških kamiona, neovisno o tome je li riječ o tegljačima ili ne.
Međutim, iz uvodne izjave 112. predmetne odluke proizlazi da je Komisija primijenila točku 37. Smjernica iz 2006. kako bi ujednačeno prilagodila udio vrijednosti prihoda od prodaje svakog poduzetnika radi izračuna promjenjivih i dodatnih iznosa novčanih kazni. Komisija je objasnila da je tako postupila u okviru svoje diskrecijske ovlasti, osobito zbog „razloga proporcionalnosti”. Konkretno, Komisija je procijenila da su se, s obzirom na iznos prihoda od prodaje predmetnih poduzetnika, ciljevi odvraćanja i proporcionalnosti na kojima se temelji članak 23. stavak 2. točka (a) Uredbe br. 1/2003 mogli postići bez uzimanja u obzir ukupne vrijednosti prihoda od prodaje kamiona predmetnih poduzetnika. Posljedično i na temelju te točke 37., Komisija je odlučila da će zadržati samo dio ukupne vrijednosti prihoda od prodaje u svrhu izračuna novčane kazne.
U tim okolnostima i kao što je to nezavisna odvjetnica u biti navela u točkama 90. i 91. svojeg mišljenja, činjenica da su u zahtjevu za pružanje informacija od 30. lipnja 2015. navedenom u točki 19. ove presude – u svrhu dobivanja podataka o prihodima predmetnih poduzetnika ostvarenima od proizvoda koji su izravno ili neizravno povezani s utvrđenom povredom – specijalizirani kamioni isključeni iz pojma „kamioni” i da je u uvodnoj izjavi 112. predmetne odluke Komisija odlučila da će uzeti u obzir samo dio ukupne vrijednosti prihoda od prodaje radi izračuna novčane kazne, ne omogućuje donošenje zaključka da specijalizirani kamioni nisu proizvodi na koje se odnosi zabranjeni sporazum o kojem je riječ u glavnom postupku.
S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da predmetnu odluku treba tumačiti na način da su specijalizirani kamioni, uključujući kamione za prikupljanje kućanskog otpada, proizvodi na koje se odnosi zabranjeni sporazum utvrđen u toj odluci.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

Odluku Europske komisije od 19. srpnja 2016., priopćenu pod brojem dokumenta C(2016) 4673
final
, u vezi s postupkom na temelju članka 101. [UFEU‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (Predmet AT.39824 – Kamioni) treba tumačiti na način da su specijalizirani kamioni, uključujući kamione za prikupljanje kućanskog otpada, proizvodi na koje se odnosi zabranjeni sporazum utvrđen u toj odluci.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački