CELEX: 62014TJ0691
Hospodárska súťaž
Kartely
Zneužitie dominantného postavenia
Trh s perindoprilom, liekom určeným na liečenie kardiovaskulárnych chorôb, v jeho originálnych a generických verziách
Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článkov 101 a 102 ZFEÚ
Zásada nestrannosti
Konzultácia s Poradným výborom pre obmedzujúce postupy a dominantné postavenie
Právo na účinný prostriedok nápravy
Krátkosť lehoty na podanie prostriedku nápravy so zreteľom na dĺžku napadnutého rozhodnutia
Dohody o urovnaní patentových sporov
Licenčné dohody
Dohody o nadobudnutí technológie
Dohoda o výhradnom nákupe
Potenciálna hospodárska súťaž
Obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa
Obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska následku
Zosúladenie práva hospodárskej súťaže a patentového práva
Kvalifikácia samostatných porušení alebo jediného porušenia
Definícia relevantného trhu na úrovni molekuly daného lieku
Pokuty
Kumulácia pokút podľa článkov 101 a 102 ZFEÚ
Zásada zákonnosti trestných činov a trestov
Hodnota predajov
Spôsoby výpočtu v prípade kumulácie porušení na tých istých trhoch

)
I.

Okolnosti predchádzajúce sporu
A.

O žalobkyniach
Skupina Servier, ktorú tvorí najmä spoločnosť Servier SAS, materská spoločnosť skupiny so sídlom vo Francúzsku, spoločnosť Laboratoires Servier SAS a spoločnosť Servier Laboratories Ltd (ďalej jednotlivo alebo spoločne len „Servier“ alebo „žalobkyne“), združuje farmaceutické spoločnosti na celosvetovej úrovni. Výhradnú kontrolu nad riadením materskej spoločnosti skupiny zabezpečuje Stichting FIRS, nezisková nadácia založená podľa holandského práva.
B.

O perindoprile a jeho patentoch
1.

Perindopril
Servier vyvinula perindopril, liek podávaný v rámci kardiovaskulárnej medicíny, ktorý je určený predovšetkým na boj proti vysokému krvnému tlaku a srdcovému zlyhaniu prostredníctvom mechanizmu inhibície angiotenzín konvertujúceho enzýmu (ďalej len „ACE“).
Účinná farmaceutická látka (ďalej len „ÚFL“) perindoprilu, teda biologicky aktívna chemická látka, ktorá vyvoláva uvedené terapeutické účinky, má formu soli. Pôvodne používaná soľ bol erbumín (alebo terc‑butylamín), ktorý má kryštalickú formu z dôvodu postupu využívaného skupinou Servier na jeho syntézu.
2.

Patent týkajúci sa molekuly
Patentová prihláška týkajúca sa molekuly perindoprilu (patent EP0049658, ďalej len „patent 658“) bola podaná na Európsky patentový úrad (EPÚ) 29. septembra 1981. Platnosť patentu 658 mala uplynúť 29. septembra 2001, ale jeho ochrana bola predĺžená vo viacerých členských štátoch vrátane Spojeného kráľovstva do 22. júna 2003, ako to umožňovalo nariadenie Rady (ES) č. 1768/92 z 18. júna 1992 o vytvorení dodatkového ochranného osvedčenia na liečivá (
Ú. v. ES L 182, 1992, s. 1
; Mim. vyd. 13/011, s. 200). Vo Francúzsku bola ochrana patentu 658 predĺžená do 22. marca 2005 a v Taliansku do 13. februára 2009.
3.

Sekundárne patenty
V roku 1988 skupina Servier okrem iného podala na EPÚ prihlášky niekoľkých patentov na postupy výroby molekuly perindoprilu, ktorých platnosť uplynula 16. septembra 2008: patenty EP0308339, EP0308340, EP0308341 a EP0309324 (ďalej v uvedenom poradí len „patent 339“, „patent 340“, „patent 341“ a „patent 324“).
V roku 2001 podala Servier na EPÚ nové patentové prihlášky týkajúce sa erbumínu a postupov jeho výroby, a to vrátane patentu EP1294689 (takzvaný „patent beta“, ďalej len „patent 689“), patentu EP1296948 (takzvaný „patent gama“, ďalej len „patent 948“) a patentu EP1296947 (takzvaný „patent alfa“, ďalej len „patent 947“).
Prihláška patentu 947 týkajúca sa kryštalickej alfa formy erbumínu a postupu jej prípravy bola podaná 6. júla 2001 a EPÚ udelil patent 4. februára 2004.
Servier podala aj národné patentové prihlášky vo viacerých členských štátoch Únie pred tým, ako sa tieto štáty stali zmluvnými stranami Dohovoru o udeľovaní európskych patentov, podpísaného v Mníchove 5. októbra 1973, ktorý nadobudol platnosť 7. októbra 1977 (ďalej len „EPD“). Servier napríklad podala prihlášky patentov zodpovedajúcich patentu 947 v Bulharsku (BG 107532), v Českej republike (PV2003‑357), v Estónsku (P200300001), v Maďarsku (HU225340), v Poľsku (P348492) a na Slovensku (PP0149‑2003). Všetky tieto patentové prihlášky mali rovnaký dátum podania: 6. júl 2001. Patenty boli udelené 16. mája 2006 v Bulharsku, 17. augusta 2006 v Maďarsku, 23. januára 2007 v Českej republike, 23. apríla 2007 na Slovensku a 24. marca 2010 v Poľsku.
4.

Perindopril druhej generácie
Od roku 2002 skupina Servier začala vyvíjať perindopril druhej generácie vyrábaný z inej soli ako erbumín, a síce arginín. Tento perindopril arginín sa mal vyznačovať zlepšeniami, pokiaľ ide o dobu trvanlivosti, ktorá sa z dvoch zmenila na tri roky, o stabilitu, umožňujúcu jeden druh balenia pre všetky klimatické pásma, a o skladovanie, nevyžadujúce žiadne špeciálne podmienky.
Servier podala európsku patentovú prihlášku na perindopril arginín (patent EP1354873B, ďalej len „patent 873“) 17. februára 2003. Patent 873 bol udelený 17. júla 2004 s dátumom uplynutia platnosti stanoveným na 17. februára 2023. Perindopril arginín sa začal uvádzať na trh Únie v roku 2006.
C.

O sporoch týkajúcich sa perindoprilu
1.

Spory pred EPÚ
Desať spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov vrátane spoločnosti Niche Generics Ltd (ďalej len „Niche“), spoločnosti Krka Tovarna Zdravil d.d. (ďalej len „Krka“), spoločnosti Lupin Ltd a spoločnosti Norton Healthcare Ltd, dcérskej spoločnosti spoločnosti Ivax Europe (ďalej len „Ivax“), ktorá sa neskôr zlúčila so spoločnosťou Teva Pharmaceuticals Ltd (ďalej jednotlivo alebo s inými spoločnosťami skupiny Teva len „Teva“), podalo v roku 2004 námietku proti patentu 947 na EPÚ s cieľom dosiahnuť jeho zrušenie v celom rozsahu, pričom uvádzali dôvody založené na neexistencii novosti a vynálezcovskej činnosti, ako aj na nedostatočnom objasnení vynálezu.
Dňa 27. júla 2006 námietkové oddelenie EPÚ potvrdilo platnosť patentu 947 v nadväznosti na drobné zmeny pôvodných patentových nárokov skupiny Servier (ďalej len „rozhodnutie EPÚ z 27. júla 2006“). Sedem spoločností podalo proti tomuto rozhodnutiu sťažnosť. Niche z námietkového konania vystúpila 9. februára 2005, Krka 11. januára 2007 a Lupin 5. februára 2007. Rozhodnutím zo 6. mája 2009 technický odvolací senát EPÚ zrušil rozhodnutie EPÚ z 27. júla 2006 a zrušil patent 947. Žiadosť o preskúmanie, ktorú podala skupina Servier proti tomuto rozhodnutiu, bola zamietnutá 19. marca 2010.
Niche podala 11. augusta 2004 na EPÚ námietku aj proti patentu 948, ale z konania 14. februára 2005 vystúpila.
Teva začala 13. apríla 2005 námietkové konanie proti patentu 873. Námietkové oddelenie zamietlo jej námietku z dôvodu, že pri tomto patente nepreukázala nedostatočnú vynálezcovskú činnosť. Teva podala 22. decembra 2008 proti tomuto rozhodnutiu sťažnosť, ktorú vzala späť 8. mája 2012.
2.

Spory na vnútroštátnych súdoch
Platnosť patentu 947 okrem toho spochybnili spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov na súdoch niektorých členských štátov, najmä Holandska a Spojeného kráľovstva.
a)

Spor medzi skupinou Servier a spoločnosťami Niche a Matrix
V Spojenom kráľovstve Servier podala 25. júna 2004 žalobu pre porušenie práv na High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchný súd (Anglicko a Wales), oddelenie pre majetkové spory (patentový súd), Spojené kráľovstvo] proti spoločnosti Niche, pričom sa dovolávala svojich patentov 339, 340 a 341, keďže Niche podala v Spojenom kráľovstve žiadosti o povolenie na uvádzanie na trh (PUT) týkajúce sa generickej verzie perindoprilu, ktorá bola vyvinutá v spolupráci so spoločnosťou Matrix Laboratories Ltd (ďalej len „Matrix“) podľa dohody uzavretej 26. marca 2001 (ďalej len „dohoda Niche‑Matrix“). Dňa 9. júla 2004 spoločnosť Niche doručila skupine Servier protinávrh na zrušenie patentu 947.
Pojednávanie na High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchný súd (Anglicko a Wales), oddelenie pre majetkové spory (patentový súd)], týkajúce sa dôvodnosti údajného porušenia, bolo napokon vytýčené na 7. a 8. februára 2005, ale trvalo len pol dňa z dôvodu urovnania uzatvoreného medzi skupinou Servier a spoločnosťou Niche 8. februára 2005, ktorým bol ukončený spor medzi týmito dvoma účastníkmi konania.
Matrix bola informovaná spoločnosťou Niche o priebehu tohto sporového konania a zúčastnila sa na ňom tak, že na High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchný súd (Anglicko a Wales), oddelenie pre majetkové spory (patentový súd)] robila podania v mene spoločnosti Niche. Servier okrem toho poslala spoločnosti Matrix 7. februára 2005 formálne upozornenie, v ktorom jej vytýkala porušovanie patentov 339, 340 a 341 a pohrozila jej podaním žaloby pre porušenie práv.
Na jeseň 2004 Servier začala okrem iného zvažovať nadobudnutie spoločnosti Niche. Servier si na tento účel nechala vypracovať predbežný audit, ktorého prvá fáza bola ukončená 10. januára 2005, teda v deň, keď predložila predbežnú nezáväznú ponuku na nadobudnutie základného imania spoločnosti Niche za sumu vo výške od 15 do 45 miliónov libier šterlingov (GBP). V nadväznosti na druhú fázu predbežného auditu, ktorá prebehla 21. januára 2005, Servier 31. januára 2005 ústne informovala spoločnosť Niche, že už nemá záujem o jej nadobudnutie.
b)

Spory medzi skupinou Servier a spoločnosťami Ivax a Teva
V Spojenom kráľovstve spoločnosť Ivax navrhla 9. augusta 2005 zrušenie patentu 947 na High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchný súd (Anglicko a Wales), oddelenie pre majetkové spory (patentový súd)]. Servier a Ivax sa však v októbri 2005 rozhodli prerušiť konanie až do právoplatného rozhodnutia v námietkovom konaní pred EPÚ. Ako protihodnotu sa Servier zaviazala voči spoločnosti Ivax, jej nadobúdateľom licencie a jej zákazníkom, že počas prerušenia konania v Spojenom kráľovstve nezačne súdne konanie, nebude požadovať vrátenie ziskov alebo inú finančnú náhradu než primeraný poplatok za každé porušenie patentu 947 a nebude sa usilovať dosiahnuť nápravu prostredníctvom predbežného zákazu, ani zhabanie výrobkov. Servier sa ďalej zaviazala, že bude postupovať v konaní pred EPÚ s náležitou starostlivosťou a po ukončení konania pred EPÚ sa nebude usilovať získať predbežný zákaz v konaní o žalobe pre porušenie práv.
Spoločnosť Pharmachemie BV, dcérska spoločnosť spoločnosti Teva, podala 15. augusta 2007 na Rechtbank Den Haag (súd v Haagu, Holandsko) v Holandsku návrh na zrušenie patentu 947 tak, ako platil v Holandsku, z dôvodu, že predmet tohto patentu nie je nový a nezahŕňa vynálezcovskú činnosť a z dôvodu jeho priemyselnej nevyužiteľnosti. Rechtbank Den Haag (súd v Haagu) vyhovel tomuto návrhu 11. júna 2008. Servier podala odvolanie proti tomuto rozsudku 7. októbra 2008, ale následne nepredložila žiadne odôvodnenie.
c)

Spory medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka
Servier podala 30. mája 2006 v Maďarsku návrh na nariadenie predbežného zákazu, ktorým sa malo zakázať obchodovanie s generickou verziou perindoprilu uvádzanou na trh spoločnosťou Krka z dôvodu porušenia patentu 947. Tento návrh bol zamietnutý v septembri 2006.
V Spojenom kráľovstve Servier podala 28. júla 2006 na High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchný súd (Anglicko a Wales), oddelenie pre majetkové spory (patentový súd)], žalobu pre porušenie práv k patentu 340 proti spoločnosti Krka. Dňa 2. augusta 2006 podala proti spoločnosti Krka aj žalobu pre porušenie práv k patentu 947, ako aj návrh na nariadenie predbežného zákazu. Spoločnosť Krka podala 1. septembra 2006 protinávrh na zrušenie patentu 947 a 8. septembra 2006 ďalší protinávrh na zrušenie patentu 340. Dňa 3. októbra 2006 High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchný súd (Anglicko a Wales), oddelenie pre majetkové spory (patentový súd)], vyhovel návrhu na nariadenie predbežného zákazu, ktorý podala Servier, a zamietol návrh na rozhodnutie v skrátenom konaní (motion of summary judgment) podaný spoločnosťou Krka 1. septembra 2006 na určenie neplatnosti patentu 947. Súdne konanie sa 1. decembra 2006 v nadväznosti na urovnanie uzavreté medzi účastníkmi konania skončilo a predbežný zákaz bol zrušený.
d)

Spor medzi skupinou Servier a spoločnosťou Lupin
Spoločnosť Lupin podala 18. októbra 2006 na High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchný súd (Anglicko a Wales), oddelenie pre majetkové spory (patentový súd)], žalobu na určenie neplatnosti patentu 947 tak, ako platil v Spojenom kráľovstve, a na určenie, že generická verzia perindoprilu, ktorú chcela uviesť na trh v tejto krajine, neporušovala práva k uvedenému patentu.
e)

Spory medzi skupinou Servier a spoločnosťou Apotex
V Spojenom kráľovstve Servier podala 1. augusta 2006 na High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchný súd (Anglicko a Wales), oddelenie pre majetkové spory (patentový súd)], žalobu pre porušenie práv proti spoločnosti Apotex Inc., pričom tvrdila porušenie patentu 947, keďže uvedená spoločnosť 28. júla 2006 uviedla na trh generickú verziu perindoprilu. Spoločnosť Apotex podala protinávrh na zrušenie tohto patentu. Dňa 8. augusta 2006 bol nariadený predbežný zákaz zakazujúci spoločnosti Apotex dovážať, ponúkať za účelom predaja alebo predávať perindopril. Dňa 6. júla 2007 High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchný súd (Anglicko a Wales), oddelenie pre majetkové spory (patentový súd)], rozhodol, že patent 947 je neplatný z dôvodu, že predmet tohto patentu v porovnaní s patentom 341 nie je nový a nezahŕňa vynálezcovskú činnosť. Predbežný zákaz bol v dôsledku toho okamžite zrušený a spoločnosť Apotex mohla opäť začať s predajom svojej generickej verzie perindoprilu na trhu Spojeného kráľovstva. Dňa 9. mája 2008 Court of Appeal (England & Wales) (Civil division) [Odvolací súd (Anglicko a Wales) (občianskoprávne oddelenie), Spojené kráľovstvo] zamietol odvolanie podané skupinou Servier proti rozsudku, ktorý vyhlásil High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchný súd (Anglicko a Wales), oddelenie pre majetkové spory (patentový súd)].
Dňa 9. októbra 2008 High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchný súd (Anglicko a Wales), oddelenie pre majetkové spory (patentový súd)], priznal spoločnosti Apotex náhradu škody vo výške 17,5 milióna GBP z dôvodu straty obratu urpenej počas vykonávania predbežného zákazu. Dňa 29. marca 2011 však High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchný súd (Anglicko a Wales), oddelenie pre majetkové spory (patentový súd)], požiadal spoločnosť Apotex, aby túto sumu vrátila skupine Servier na základe zásady
ex turpi causa
, keďže platný kanadský patent chránil molekulu perindoprilu až do roku 2018 a spoločnosť Apotex vyrába a predáva svoj liek v Kanade. Court of Appeal (England & Wales) (Civil division) [Odvolací súd (Anglicko a Wales) (občianskoprávne oddelenie)] však zrušil toto rozhodnutie rozsudkom z 3. mája 2012. Dňa 29. októbra 2014 Supreme Court of the United Kingdom (Najvyšší súd Spojeného kráľovstva) zamietol opravný prostriedok podaný skupinou Servier proti rozsudku, ktorý vyhlásil Court of Appeal (England & Wales) (Civil division) [Odvolací súd (Anglicko a Wales) (občianskoprávne oddelenie)].
V Holandsku spoločnosť Katwijk Farma BV, dcérska spoločnosť spoločnosti Apotex, podala 13. novembra 2007 na Rechtbank Den Haag (súd v Haagu) návrh na zrušenie patentu 947 tak, ako platil v Holandsku. Servier podala 7. decembra 2007 proti spoločnosti Katwijk Farma návrh na nariadenie predbežného zákazu, ktorý Rechtbank Den Haag (súd v Haagu) zamietol 30. januára 2008. Po zrušení patentu 947 v Holandsku, o ktorom 11. júna 2008 rozhodol Rechtbank Den Haag (súd v Haagu) v konaní o žalobe podanej spoločnosťou Pharmachemie, Servier a spoločnosť Katwijk Farma vzali späť svoje návrhy v prebiehajúcich konaniach.
D.

O urovnaniach patentových sporov
Servier uzavrela rad dohôd o urovnaní patentových sporov s viacerými spoločnosťami vykonávajúcimi činnosť v oblasti generických liekov, s ktorými viedla spory týkajúce sa patentov. Urovnanie však neuzavrela so spoločnosťou Apotex.
1.

Dohody, ktoré uzavrela skupina Servier so spoločnosťami Niche a Unichem a so spoločnosťou Matrix
Servier uzavrela 8. februára 2005 dve dohody o urovnaní, jednu so spoločnosťou Niche a jej materskou spoločnosťou, Unichem Laboratories Ltd (ďalej len „Unichem“), a druhú so spoločnosťou Matrix. V ten istý deň spoločnosť Niche uzavrela zmluvu o poskytnutí licencie a dodaní tovaru so spoločnosťou Biogaran, 100 % dcérskou spoločnosťou spoločnosti Laboratoires Servier.
Dohoda, ktorú Servier uzavrela so spoločnosťami Niche a Unichem (ďalej len „dohoda Niche“), sa vzťahovala na všetky krajiny, v ktorých existovali patenty 339, 340, 341 a 947 (článok 3).
V dohode Niche sa spoločnosti Niche a Unichem zaviazali, že nebudú vyrábať, nenechajú si vyrobiť, nebudú mať v držbe, nebudú dovážať, dodávať, ponúkať dodanie alebo nakladať s generickým perindoprilom vyrábaným podľa postupu vyvinutého spoločnosťou Niche, ktorý Servier považovala za porušenie patentov 339, 340 a 341 platných v Spojenom kráľovstve, podľa postupu, ktorý je v podstate podobný, alebo podľa akéhokoľvek iného postupu, ktorý môže porušovať patenty 339, 340 a 341 (ďalej len „sporný postup“), a to až do lokálneho uplynutia platnosti týchto patentov (článok 3). Naproti tomu bolo v dohode Niche uvedené, že na trh môžu uvádzať perindopril vyrábaný podľa sporného postupu bez porušenia týchto patentov po uplynutí ich platnosti (články 4 a 6). Niche bola navyše povinná zrušiť, vypovedať alebo pozastaviť až do dátumu uplynutia platnosti patentov všetky svoje už uzavreté zmluvy, ktoré sa týkali perindoprilu vyrábaného podľa sporného postupu, ako aj žiadosti o PUT pre tento perindopril (článok 11). Niche a Unichem sa okrem toho zaviazali nepredložiť žiadnu žiadosť o PUT pre perindopril vyrábaný podľa sporného postupu a nepomáhať žiadnej tretej osobe pri získaní takého PUT (článok 10). Napokon sa mali zdržať podania akejkoľvek žaloby o neplatnosť alebo o určenie, že neboli porušené práva z patentu, pokiaľ ide o patenty 339, 340, 341, 947, 689 a 948, až do uplynutia ich platnosti, okrem prípadu obrany v konaní o žalobe pre porušenie práv z patentu (článok 8). Niche navyše súhlasila, že vezme späť svoje námietky proti patentom 947 a 948 v konaní pred EPÚ (článok 7).
Ako protihodnotu sa Servier zaviazala jednak, že nepodá proti spoločnosti Niche alebo jej zákazníkom a spoločnosti Unichem žalobu pre porušenie práv založenú na patentoch 339, 340, 341 a 947 v súvislosti s akýmkoľvek údajným porušením, ku ktorému došlo pred uzavretím dohody Niche (článok 5), a jednak, že spoločnostiam Niche a Unichem zaplatí sumu 11,8 milióna GBP v dvoch splátkach (článok 13). Táto suma predstavovala protihodnotu za záväzky spoločností Niche a Unichem a „značné náklady a potenciálne povinnosti, ktoré spoločnosti Niche a Unichem môžu mať v dôsledku ukončenia svojho programu vývoja perindoprilu vyrábaného podľa [sporného] postupu“.
Navyše 8. februára 2005 uzavrela spoločnosť Niche zmluvu o poskytnutí licencie a dodaní tovaru so spoločnosťou Biogaran (ďalej len „dohoda Biogaran“) upravujúcu jednak prevod všetkých informácií a údajov, ktoré mala Niche o troch liekoch a ktoré boli nevyhnutné na získanie PUT a jednak prevod jej francúzskeho PUT pre jeden z týchto liekov. Ako protihodnotu mala Biogaran zaplatiť spoločnosti Niche sumu 2,5 milióna GBP, ktorá bola nevratná dokonca aj v prípade, ak by spoločnosť Biogaran nezískala PUT. Biogaran mala navyše po získaní svojich PUT objednávať dotknuté výrobky od spoločnosti Niche. V prípade, ak by PUT neboli získané v lehote 18 mesiacov od nadobudnutia účinnosti dohody, mala byť táto dohoda automaticky zrušená (článok 14.4) bez práva jej strán na náhradu škody (článok 14.5).
Dohoda, ktorú uzavrela Servier so spoločnosťou Matrix (ďalej len „dohoda Matrix“) sa vzťahovala na všetky krajiny, v ktorých existovali patenty 339, 340, 341 a 947, s výnimkou jedného štátu, ktorý nebol členom Európskeho hospodárskeho priestoru (EHP) [oddiel 1 ods. 1 bod xiii) dohody Matrix].
V dohode Matrix sa spoločnosť Matrix zaviazala, že nebude vyrábať, nenechá si vyrobiť, nebude mať v držbe, nebude dovážať, dodávať, ponúkať dodanie alebo nakladať s perindoprilom vyrábaným podľa sporného postupu až do lokálneho uplynutia platnosti týchto patentov (články 1 a 2). Naproti tomu bolo v dohode Matrix uvedené, že Matrix môže uvádzať na trh perindopril vyrábaný podľa sporného postupu bez porušenia týchto patentov po uplynutí ich platnosti (článok 4). Matrix bola navyše povinná zrušiť, vypovedať alebo pozastaviť až do dátumu uplynutia platnosti patentov všetky svoje už uzavreté zmluvy, ktoré sa týkali perindoprilu vyrábaného podľa sporného postupu, ako aj žiadosti o PUT pre tento perindopril, a to najneskôr do 30. júna 2005 (články 7 a 8). Okrem toho sa zaviazala nepredložiť žiadnu žiadosť o PUT pre perindopril vyrábaný podľa sporného postupu a nepomáhať žiadnej tretej osobe pri získaní takého PUT (článok 6). Matrix sa napokon mala zdržať podania akejkoľvek žaloby o neplatnosť alebo o určenie, že neboli porušené práva z patentu, pokiaľ ide o patenty 339, 340, 341, 947, 689 a 948, až do uplynutia ich platnosti, okrem prípadu obrany v konaní o žalobe pre porušenie práv z patentu (článok 5).
Ako protihodnotu sa Servier zaviazala jednak, že nepodá proti spoločnosti Matrix žalobu pre porušenie práv založenú na patentoch 339, 340, 341 a 947 v súvislosti s akýmkoľvek údajným porušením, ku ktorému došlo pred uzavretím dohody Matrix (článok 3), a jednak, že spoločnosti Matrix zaplatí sumu 11,8 milióna GBP v dvoch splátkach (článok 9). Táto suma predstavovala protihodnotu za záväzky spoločnosti Matrix a „značné náklady a potenciálne povinnosti, ktoré spoločnosť Matrix môže mať v dôsledku ukončenia svojho programu vývoja perindoprilu vyrábaného podľa [sporného] postupu“.
2.

Dohoda, ktorú uzavrela skupina Servier so spoločnosťou Teva
Dňa 13. júna 2006 uzavrela Servier so spoločnosťou Teva dohodu o urovnaní a o výhradnom nákupe (ďalej len „dohoda Teva“). Perindopril, na ktorý sa vzťahovala dohoda Teva, bol perindopril erbumín (článok 1.12).
Podľa dojednaní o urovnaní sa Teva zaviazala zničiť všetok perindopril určený na predaj v Spojenom kráľovstve, ktorý vlastnila alebo kontrolovala (článok 2.2). Teva sa navyše zaviazala, že v Spojenom kráľovstve nebude vyrábať, nenechá si vyrobiť, nebude mať v držbe, nebude dovážať, dodávať, ponúkať dodanie alebo nakladať s generickým perindoprilom, ktorý bol buď vyrobený podľa ňou vyvinutého postupu, ktorý Servier považovala za porušenie patentov 947 a 339 až 341 platných v Spojenom kráľovstve alebo ktorý porušoval tieto patenty až do výpovede dohody Teva alebo uplynutia doby, na ktorú bola uzavretá, alebo do uplynutia platnosti týchto patentov (článok 2.3). Okrem toho sa Teva zaviazala, že počas trvania dohody Teva nenapadne vyššie uvedené patenty v Spojenom kráľovstve, pričom bolo spresnené, že jej nebolo zakázané pokračovať v námietkovom konaní proti sporným patentom pred EPÚ (článok 2.4).
Ako protihodnotu za záväzky spoločnosti Teva sa Servier zaviazala vzdať sa všetkých nárokov voči tejto spoločnosti vyplývajúcich z prípadného porušenia sporných patentov v Spojenom kráľovstve pred nadobudnutím účinnosti dohody Teva (článok 2.1).
Podľa dojednaní týkajúcich sa povinnosti výhradného nákupu sa Teva zaviazala, že sa počas trvania dohody Teva bude pre všetky svoje potreby generického perindoprilu určeného na distribúciu v Spojenom kráľovstve zásobovať výhradne u skupiny Servier (články 3.1 a 1.14). V prípade nedodania zo strany Servier spoločnosť Teva nemala žiadne právo na nápravu alebo na výpoveď dohody, ale mala právo na zaplatenie paušálnej náhrady škody vo výške 500000 GBP mesačne (články 1.8 a 3.8.3).
Podľa všeobecných ustanovení dohody Teva bola táto dohoda uzavretá na dobu troch rokov s možnosťou obnovenia na ďalšiu dobu dvoch rokov (články 8.1 a 8.2). Okrem toho bola Servier povinná zaplatiť spoločnosti Teva pri podpise dohody Teva a po predložení „príslušnej faktúry“ sumu 5 miliónov GBP ako „príspevok na náklady, ktoré vynaložila Teva pri príprave na uzavretie tejto dohody, vrátane, ale nielen, nákladov spojených s výpoveďou jej existujúcich dodávateľských zmlúv pre Spojené kráľovstvo“ (článok 10).
Dňa 23. februára 2007 uzavreli Servier a Teva dodatok k dohode Teva (ďalej len „dodatok k dohode Teva“), ktorý potvrdzoval skutočné plnenie povinnosti výhradného nákupu, pričom upravoval dátum, od ktorého môže Teva začať s distribúciou generického perindoprilu dodávaného skupinou Servier. Tento dátum mala buď jednostranne určiť Servier alebo sa mal zhodovať s dátumom zrušenia alebo uplynutia platnosti patentu 947, alebo s dátumom, od ktorého spoločnosť Apotex začne s distribúciou generického perindoprilu v Spojenom kráľovstve po vyriešení sporu, ktorý viedla so skupinou Servier.
3.

Dohody, ktoré uzavrela skupina Servier so spoločnosťou Krka
Dňa 27. októbra 2006 uzavrela Servier so spoločnosťou Krka dohodu o urovnaní a licenčnú dohodu, doplnenú dodatkom uzavretým 2. novembra 2006.
V dohode o urovnaní uzavretej so spoločnosťou Krka je stanovené, že patent 947 sa vzťahuje aj na zodpovedajúce národné patenty (príloha B).
Podľa dohody o urovnaní uzavretej so spoločnosťou Krka, účinnej až do uplynutia platnosti alebo zrušenia patentov 947 alebo 340, sa Krka zaviazala vzdať sa všetkých nárokov existujúcich proti patentu 947 na celom svete a proti patentu 340 v Spojenom kráľovstve a v budúcnosti nenapadnúť žiaden z týchto dvoch patentov na celom svete [článok I bod ii)]. Navyše Krka a jej dcérske spoločnosti neboli bez výslovného povolenia skupiny Servier oprávnené uviesť na trh alebo predávať generickú verziu perindoprilu porušujúcu patent 947 počas trvania jeho platnosti v tej krajine, v ktorej ešte platil (článok V). Krka ďalej nemohla bez výslovného povolenia skupiny Servier dodávať žiadnej tretej osobe generickú verziu perindoprilu porušujúcu patent 947 (článok V ods. 2). Ako protihodnotu bola Servier povinná vziať späť svoje návrhy v konaniach prebiehajúcich na celom svete proti spoločnosti Krka založené na porušení práv z patentov 947 a 340, vrátane svojich návrhov na nariadenie predbežných zákazov [článok I bod i)].
Podľa licenčnej dohody uzavretej so spoločnosťou Krka na dobu zodpovedajúcu dobe platnosti patentu 947 (článok 5), Servier poskytla spoločnosti Krka „výhradnú“ a neodvolateľnú licenciu k patentu 947 na účely používania, výroby, predaja, ponúkania na predaj, propagácie a dovozu jej vlastných výrobkov obsahujúcich kryštalickú alfa formu erbumínu (článok 2) v Českej republike, Lotyšsku, Litve, Maďarsku, Poľsku, Slovinsku a na Slovensku (článok 1). Ako protihodnotu bola Krka povinná platiť skupine Servier poplatok vo výške 3 % čistej sumy jej predajov na všetkých týchto územiach (článok 3). Servier bola v tých istých štátoch oprávnená využívať priamo alebo nepriamo (t. j. pre jednu zo svojich dcérskych spoločností alebo pre jedinú tretiu osobu v každej krajine) patent 947 (článok 2).
Dňa 5. januára 2007 Servier navyše uzavrela so spoločnosťou Krka dohodu o prevode a o poskytnutí licencie.
Podľa dohody o prevode a o poskytnutí licencie spoločnosť Krka previedla na skupinu Servier dve patentové prihlášky, z ktorých jedna sa týkala postupu syntézy perindoprilu (WO 2005 113500) a druhá prípravy formulácií perindoprilu (WO 2005 094793) (článok 1). Technológia chránená týmito patentovými prihláškami bola používaná na výrobu perindoprilu spoločnosti Krka.
Krka sa zaviazala, že nenapadne platnosť patentov, ktoré budú udelené na základe uvedených prihlášok (článok 3).
Ako protihodnotu za tento prevod Servier zaplatila spoločnosti Krka sumu 15 miliónov eur za každú z uvedených prihlášok (článok 2).
Servier okrem toho poskytla spoločnosti Krka nevýhradnú, neodvolateľnú, neprevoditeľnú a bezodplatnú licenciu bez práva poskytnúť sublicencie (s výnimkou poskytnutia sublicencie jej dcérskym spoločnostiam) k prihláškam alebo z nich vyplývajúcim patentom, pričom táto licencia je neobmedzená, pokiaľ ide o čas, územie alebo použitia (článok 4).
4.

Dohoda, ktorú uzavrela skupina Servier so spoločnosťou Lupin
Dňa 30. januára 2007 uzavrela Servier dohodu o urovnaní so spoločnosťou Lupin (ďalej len „dohoda Lupin“).
Obe strany sa tak rozhodli ukončiť spory týkajúce sa perindoprilu, ktoré medzi sebou viedli (články 1.1, 1.2 a 1.4).
Spoločnosť Lupin sa okrem toho zaviazala, že sa nebude pokúšať, priamo alebo nepriamo, dosiahnuť zrušenie, neplatnosť alebo napadnutie patentu 947 alebo akéhokoľvek patentu chrániaceho perindopril, ktorého majiteľom je Servier alebo jej dcérske spoločnosti, vo všetkých krajinách s výnimkou jedného štátu, ktorý nie je členom EHP, ani na tento účel neposkytne pomoc alebo poverenie tretej osobe (článok 1.3). Lupin a jej dcérske spoločnosti sa navyše mali zdržať konania spočívajúceho v predaji alebo v ponúkaní na predaj akéhokoľvek farmaceutického výrobku obsahujúceho ako ÚFL „perindopril[‑]erbumín… a všetky jeho soli“ vo všetkých krajinách s výnimkou jedného štátu, ktorý nie je členom EHP (článok 1.6). Spoločnosť Lupin však bola oprávnená predávať výrobky dodávané skupinou Servier alebo jej vlastný perindopril v krajinách, v ktorých bola na trhu generická verzia perindoprilu povolená skupinou Servier alebo v prípade uplynutia platnosti všetkých relevantných patentov skupiny Servier alebo v krajinách, v ktorých tretia osoba uviedla na trh generickú verziu perindoprilu a v ktorých Servier nepodala žiaden návrh na nariadenie predbežného zákazu jej predaja (články 1.6 a 4.1).
Servier a Lupin okrem toho v rámci dohody Lupin uzavreli dohodu o prevode práv vyplývajúcich z duševného vlastníctva a licenčnú dohodu.
Servier totiž nadobudla tri patentové prihlášky na postup týkajúci sa perindoprilu podané spoločnosťou Lupin:
–
prihlášku W0 2004/075889 (EP1603558 B1) týkajúcu sa nového postupu prípravy perindoprilu a jeho solí za 20 miliónov eur,
–
prihlášku W0 2006/097941 (EP1861367 A) týkajúcu sa nového vylepšeného postupu čistenia perindoprilu za 10 miliónov eur,
–
prihlášku W0 2005/037788 (EP1675827 A 1) týkajúcu sa nového postupu prípravy „kryštalického perindoprilu erbumínu“ za 10 miliónov eur.
Servier ďalej poskytla spoločnosti Lupin k týmto trom patentovým prihláškam nevýhradnú, neprevoditeľnú licenciu bez práva udeliť sublicenciu, ktorá bola bezodplatná, trvalá a neodvolateľná, na účely výroby perindoprilu v krajinách, na ktoré sa vzťahovali uvedené prihlášky (článok 3.1).
Dohoda Lupin napokon upravovala uzavretie dodávateľskej zmluvy medzi jej stranami v lehote štyroch týždňov, ktorá však nebola uzavretá.
E.

O nadobudnutí inovatívnych technológií
Dňa 3. septembra 2001 uzavreli žalobkyne so spoločnosťou Rolabo, SL dohodu o predaji patentovej prihlášky, ktorú táto spoločnosť podala 24. júla 2001 pre ÚFL perindoprilu a chemického spisu pre ÚFL perindoprilu za sumu 10 milónov amerických dolárov (USD).
Dňa 9. novembra 2004 uzavreli žalobkyne so spoločnosťou Azad Pharmaceutical Ingredients AG (ďalej len „Azad“) dohodu o prevode patentovej prihlášky, ktorú táto spoločnosť podala pre dve nové polymorfné formy perindoprilu, delta a epsilon, a o prevode príslušného know‑how pre územie celého sveta za sumu 13374243 eur.
Dňa 15. októbra 2007 uzavreli žalobkyne so spoločnosťou Sandoz AG memorandum o porozumení, v ktorom sa dohodlo, že žalobkyne prikročia k nadobudnutiu technológie ÚFL perindoprilu vyvinutej spoločnosťou Sandoz, ak sa ukáže, že táto technológia nie je chránená patentami a je zdrojom udržateľnej hospodárskej súťaže na priemyselnej úrovni za sumu, ktorá môže presiahnuť 50 miliónov USD. Rokovania pokračovali až do júla 2008, ale napokon nebola uzavretá žiadna dohoda.
F.

O sektorovom vyšetrovaní
Dňa 15. januára 2008 Komisia Európskych spoločenstiev rozhodla o začatí vyšetrovania vo farmaceutickom sektore na základe ustanovení článku 17 nariadenia Rady (ES) č. 1/2003 zo 16. decembra 2002 o vykonávaní pravidiel hospodárskej súťaže stanovených v článkoch [101] a [102 ZFEÚ] (
Ú. v. ES L 1, 2003, s. 1
; Mim. vyd. 08/002, s. 205) s cieľom identifikovať v uvedenom sektore jednak príčiny poklesu inovácie meranej počtom nových liekov vstupujúcich na trh a jednak dôvody oneskoreného vstupu niektorých generických liekov na trh.
Komisia uverejnila 28. novembra 2008 predbežnú správu o výsledkoch svojho vyšetrovania, po ktorej nasledovala verejná konzultácia. Dňa 8. júla 2009 prijala Komisia oznámenie, ktorého predmetom bolo zhrnutie jej správy o vyšetrovaní vo farmaceutickom sektore. Komisia v tomto oznámení najmä uviedla, že je potrebné naďalej vykonávať dohľad nad urovnaniami patentových sporov, ktoré uzatvárajú spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti originálnych liekov a spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov, s cieľom lepšie pochopiť používanie týchto dohôd a identifikovať dohody, ktoré odďaľujú vstup generických liekov na trh na úkor spotrebiteľov v Únii a ktoré môžu zakladať porušenia pravidiel hospodárskej súťaže. Komisia následne vydala šesť výročných správ o monitorovaní dohôd o urovnaní týkajúcich sa patentov.
G.

O správnom konaní a napadnutom rozhodnutí
Komisia vykonala 24. novembra 2008 neohlásené inšpekcie najmä v priestoroch skupiny Servier. V januári 2009 Komisia zaslala viacerým spoločnostiam, vrátane Servier, žiadosti o informácie. Dňa 2. júla 2009 Komisia prijala rozhodnutie o začatí konania.
V auguste 2009 a potom od decembra 2009 do mája 2012 Komisia zaslala skupine Servier nové žiadosti o informácie. Keďže Servier odmietla odpovedať na niektoré časti žiadostí o informácie zo 7. februára a z 11. apríla 2011 týkajúce sa dohody Biogaran, Komisia prijala rozhodnutie založené na ustanovení článku 18 ods. 3 nariadenia č. 1/2003. Servier poskytla požadované informácie 7. novembra 2011.
V rokoch 2009 až 2012 bola Servier pozvaná, aby sa zúčastnila viacerých bilančných stretnutí.
Dňa 27. júla 2012 Komisia prijala oznámenie o výhradách adresované viacerým spoločnostiam vrátane Servier, ktorá na toto oznámenie odpovedala 14. januára 2013.
Po vypočutí dotknutých spoločností v dňoch 15., 16., 17. a 18. apríla 2013 boli zorganizované nové bilančné stretnutia a skupine Servier boli zaslané nové žiadosti o informácie.
Dňa 18. decembra 2013 Komisia udelila skupine Servier prístup k dôkazom zhromaždeným alebo zverejneným z väčšej časti po oznámení o výhradách a zaslala opis skutkových okolností, na ktorý Servier odpovedala 31. januára 2014. Úradník poverený vypočutím predložil svoju záverečnú správu 7. júla 2014.
Dňa 9. júla 2014 Komisia prijala rozhodnutie C(2014) 4955 final týkajúce sa konania podľa článkov 101 a 102 ZFEÚ [vec AT.39612 – Perindopril (Servier)] (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“), ktoré bolo žalobkyniam oznámené 11. júla 2014.
Komisia sa domnievala, že žalobkyne porušili jednak článok 101 ZFEÚ tým, že sa zúčastnili na piatich dohodách o urovnaní v oblasti patentov za reverznú platbu (články 1 až 5 napadnutého rozhodnutia), a jednak článok 102 ZFEÚ tým, že prostredníctvom nadobudnutia technológie a týchto piatich dohôd o urovnaní vypracovali a uplatňovali vylučovaciu stratégiu vzťahujúcu sa na trh s formuláciami perindoprilu vo Francúzsku, Holandsku, Poľsku a Spojenom kráľovstve a na trh s technológiou ÚFL perindoprilu (článok 6 napadnutého rozhodnutia).
Za porušenia článku 101 ZFEÚ Komisia uložila žalobkyniam nižšie uvedené pokuty v celkovej výške 289727200 eur (článok 7 ods. 1 až 5 napadnutého rozhodnutia):
–
z dôvodu dohody Niche: 131532600 eur, spoločne a nerozdielne so spoločnosťou Biogaran,
–
z dôvodu dohody Matrix: 79121700 eur,
–
z dôvodu dohody Teva: 4309000 eur,
–
z dôvodu dohôd uzavretých so spoločnosťou Krka: 37661800 eur,
–
z dôvodu dohody Lupin: 37102100 eur.
Za porušenie článku 102 ZFEÚ Komisia uložila žalobkyniam pokutu vo výške 41270000 eur (článok 7 ods. 6 napadnutého rozhodnutia).
II.

Konanie a návrhy účastníkov konania
Žalobkyne návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 21. septembra 2014 podali žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.
Žalobkyne navrhujú, aby Všeobecný súd:
–
zrušil v celom rozsahu alebo čiastočne články 1 až 8 napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v akom sa ich týkajú,
–
subsidiárne zrušil pokuty, ktoré im boli uložené alebo veľmi podstatne znížil ich výšku,
–
zohľadnil v ich prospech úplné alebo čiastočné zrušenie napadnutého rozhodnutia v konaniach o žalobách podaných spoločnosťou Biogaran a inými osobami, ktorým bolo toto rozhodnutie určené,
–
uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zamietol žalobu,
–
uložil žalobkyniam povinnosť nahradiť trovy konania.
Podaním podaným 2. februára 2015 podal European Federation of Pharmaceutical Industries and Associations (EFPIA) (ďalej len „EFPIA“ alebo „vedľaší účastník konania“) návrh na vstup vedľajšieho účastníka do konania na podporu návrhov žalobkýň.
Žalobkyne a Komisia požiadali vo vzťahu k EFPIA o dôverné zaobchádzanie s niektorými informáciami obsiahnutými v žalobe, vyjadrení k žalobe, replike, duplike, odpovedi na niektoré opatrenia na zabezpečenie priebehu konania, pripomienkach k týmto odpovediam a v pripomienkach žalobkýň k vyjadreniu vedľajšieho účastníka konania.
Uznesením predsedu druhej komory Všeobecného súdu zo 14. októbra 2015 bolo EFPIA povolené vstúpiť do tohto konania na podporu návrhov žalobkýň. Keďže EFPIA nenapadol žiadosti o dôverné zaobchádzanie, Všeobecný súd nerozhodoval o ich dôvodnosti.
Vedľajší účastník konania navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zrušil napadnuté rozhodnutie v rozsahu, v akom sa týka žalobkýň,
–
uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania vynaložené vedľajším účastníkom konania.
V rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania upravených v článku 89 ods. 3 písm. a) a d) Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu bola Komisia vyzvaná, aby písomne odpovedala na otázky a predložila dokumenty týkajúce sa predovšetkým konzultácie s Poradným výborom pre obmedzujúce postupy a dominantné postavenie, výpočtu výšky pokuty a údajov o dohodách uzavretých so spoločnosťou Krka, ktoré boli v napadnutom rozhodnutí utajené ako dôverné. Komisia odovzdala svoje odpovede v stanovených lehotách.
Keďže zloženie komôr Všeobecného súdu bolo zmenené, sudca spravodajca bol pridelený k deviatej komore, ktorej bola v dôsledku toho táto vec pridelená.
Na základe návrhu deviatej komory Všeobecný súd podľa článku 28 rokovacieho poriadku rozhodol o postúpení veci rozšírenému rozhodovaciemu zloženiu.
Na základe návrhu sudcu spravodajcu Všeobecný súd rozhodol o začatí ústnej časti konania a v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania upravených v článku 89 ods. 3 písm. a) rokovacieho poriadku položil účastníkom konania písomné otázky a vyzval ich, aby na ne odpovedali na pojednávaní.
Dňa 24. februára 2017 Všeobecný súd pozval účastníkov konania, aby sa podľa článku 89 ods. 3 písm. e) rokovacieho poriadku zúčastnili na neformálnom zasadnutí pred predsedom deviatej rozšírenej komory Všeobecného súdu a sudcom spravodajcom s cieľom pripomenúť podmienky priebehu pojednávania, ako aj dôverné zaobchádzanie s určitými údajmi. Žalobkyne a Komisia sa zúčastnili na tomto zasadnutí, ktoré sa konalo na Všeobecnom súde 3. mája 2017.
Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na písomné a ústne otázky položené Všeobecným súdom boli vypočuté na pojednávaní, ktoré sa konalo od 6. do 9. júna 2017.
III.

Právny stav
A.

O prípustnosti
1.

O prípustnosti tretieho žalobného návrhu
a)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
b)

Posúdenie Všeobecného súdu
Podľa ustálenej judikatúry sa podmienky prípustnosti žaloby vzťahujú na prekážky konania z dôvodu verejného záujmu, ktoré súd Únie môže a prípadne musí uplatniť z úradnej povinnosti (rozsudky z 21. marca 2002, Joynson/Komisia,
T‑231/99
,
EU:T:2002:84
, bod
, a zo 14. decembra 2005, Honeywell/Komisia,
T‑209/01
,
EU:T:2005:455
, bod
). Hoci teda Komisia nenapadla prípustnosť tretieho žalobného návrhu žalobkýň vo svojich písomných podaniach, ale iba na pojednávaní v odpovedi na otázku Všeobecného súdu, prináleží Všeobecnému súdu, aby jeho prípustnosť preskúmal z úradnej povinnosti.
Podľa článku 21 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, uplatniteľného v konaní na Všeobecnom súde podľa článku 53 prvého odseku toho istého štatútu a článku 44 ods. 1 písm. c) a d) Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa z 2. mája 1991, uplatniteľného v čase podania žaloby, musí každá žaloba uvádzať predmet konania, návrhy a stručné zhrnutie uvádzaných dôvodov. Cieľom tejto požiadavky je získať dostatočne jasné a presné údaje, aby sa mohol žalovaný účinne brániť a aby mohol súd Únie vykonať svoje súdne preskúmanie prípadne bez ďalších podporných informácií (rozsudky z 29. júna 1995, ICI/Komisia,
T‑37/91
,
EU:T:1995:119
, bod
; z 24. februára 2000, ADT Projekt/Komisia,
T‑145/98
,
EU:T:2000:54
, bod
, a zo 16. marca 2004, Danske Busvognmænd/Komisia,
T‑157/01
,
EU:T:2004:76
, bod
). Ako to teda Komisia tvrdila na pojednávaní, všeobecný odkaz v žalobe na žalobné dôvody a tvrdenia uvádzané na podporu žaloby podanej v spojenej veci nespĺňa túto požiadavku (rozsudok z 24. marca 2011, Legris Industries/Komisia,
T‑376/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:107
, bod
).
Treba však uviesť, že súd Únie mohol uznať, že žalobné dôvody, ktoré neboli výslovne uvedené v žalobe, možno považovať za náležite uplatnené na základe odkazu na žalobné dôvody v inej veci v prípade, keď žalobca odkázal na svoje vlastné písomné podania v inej veci (pozri rozsudok zo 14. decembra 2005, Honeywell/Komisia,
T‑209/01
,
EU:T:2005:455
, body
a
a citovanú judikatúru). Tieto prípady zodpovedali situáciám, v ktorých išlo o tých istých účastníkov konania, ako aj splnomocnených zástupcov a advokátov, ktorí ich zastupovali. Naopak Všeobecný súd sa domnieva, že uznať prípustnosť žalobných dôvodov výslovne neuvedených v žalobe z dôvodu, že boli uplatnené treťou osobou v inej veci, na ktorú sa odkazuje v žalobe, by umožňovalo obchádzať záväzné požiadavky článku 21 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článku 44 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa z 2. mája 1991 (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. decembra 2005, Honeywell/Komisia,
T‑209/01
,
EU:T:2005:455
, body
a
; z 27. septembra 2012, Dura Vermeer Infra/Komisia,
T‑352/06
, neuverejnený,
EU:T:2012:483
, body
a
; z 27. septembra 2012, Koninklijke BAM Groep/Komisia,
T‑355/06
, neuverejnený,
EU:T:2012:486
, body
a
, a z 27. septembra 2012, Heijmans/Komisia,
T‑360/06
, neuverejnený,
EU:T:2012:490
, body
a
). Napokon treba pripomenúť, že každý účastník konania sám zodpovedá za obsah svojich podaní, čo je zásada zakotvená najmä v článku 43 ods. 1 rokovacieho poriadku z 2. mája 1991 (pozri v tomto zmysle rozsudky z 29. júna 1995, ICI/Komisia,
T‑37/91
,
EU:T:1995:119
, bod
, a zo 14. decembra 2005, Honeywell/Komisia,
T‑209/01
,
EU:T:2005:455
, bod
). V prejednávanej veci však nie je sporné, že žalobkyne sa chcú dovolávať prípadného zrušenia dosiahnutého tretími osobami a že v dôsledku toho nejde ani o zhodnosť účastníkov konania, ani ich zástupcov.
Okrem toho treba pripomenúť, že rozhodnutie prijaté v oblasti hospodárskej súťaže vo vzťahu k viacerým podnikom, hoci bolo vypracované a uverejnené vo forme jedného rozhodnutia, treba analyzovať ako súhrn individuálnych rozhodnutí, ktoré vo vzťahu ku každému z podnikov, ktoré sú jeho adresátmi, konštatujú porušenie alebo porušenia, z ktorých je obvinený a prípadne mu ukladajú pokutu (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. septembra 1999, Komisia/AssiDomän Kraft Products a i.,
C‑310/97 P
,
EU:C:1999:407
, bod
, a z 15. októbra 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia,
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
, bod
). Súdny dvor rozhodol, že ak sa adresát rozhodnutia rozhodne podať žalobu o neplatnosť, rozhoduje súd Únie len o tých častiach rozhodnutia, ktorého sa ho týkajú, zatiaľ čo časti rozhodnutia, ktoré sa týkajú iných adresátov, nie sú predmetom sporu, v ktorom má súd Únie rozhodnúť (rozsudky zo 14. septembra 1999, Komisia/AssiDomän Kraft Products a i.,
C‑310/97 P
,
EU:C:1999:407
, bod
; z 29. marca 2011, ArcelorMittal Luxembourg/Komisia a Komisia/ArcelorMittal Luxembourg a i.,
C‑201/09 P a C‑216/09 P
,
EU:C:2011:190
, bod
, a z 11. júla 2013, Team Relocations a i./Komisia,
C‑444/11 P
, neuverejnený,
EU:C:2013:464
, bod
). Súdny dvor sa teda domnieva, že v zásade sa záväznosť odôvodnenia zrušujúceho rozsudku nemôže vzťahovať na postavenie osôb, ktoré neboli účastníkmi konania a vo vzťahu ku ktorým teda rozsudok nemôže obsahovať žiadne rozhodnutie (rozsudok zo 14. septembra 1999, Komisia/AssiDomän Kraft Products a i.,
C‑310/97 P
,
EU:C:1999:407
, bod
). Zrušenie individuálneho rozhodnutia má preto účinok
erga omnes
a je záväzné pre všetkých, ale prospech z neho nemajú všetci na rozdiel od zrušenia všeobecne záväzného aktu (pozri rozsudok z 15. júla 2015, Emesa‑Trefilería a Industrias Galycas/Komisia,
T‑406/10
,
EU:T:2015:499
, bod
a citovanú judikatúru).
Súdny dvor však zmiernil túto zásadu v rozsudku z 22. januára 2013, Komisia/Tomkins (
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
, body
až
), v ktorom sa domnieval, že keďže zodpovednosť materskej spoločnosti bola úplne odvodená od zodpovednosti jej dcérskej spoločnosti, a keďže materská spoločnosť a jej dcérska spoločnosť súbežne podali žaloby s rovnakým predmetom, Všeobecný súd nerozhodol
ultra petitum
, keď zohľadnil výsledok konania o žalobe podanej dcérskou spoločnosťou a zrušil sporné rozhodnutie pre dané obdobie aj voči materskej spoločnosti, hoci táto spoločnosť nespochybnila existenciu porušenia počas celého obdobia, ktoré spochybnila jej dcérska spoločnosť. Na možnosť uplatniť toto riešenie na pokutu uloženú materskej spoločnosti, ktorej zodpovednosť je úplne odvodená od zodpovednosti jej dcérskej spoločnosti, však Súdny dvor považoval za nevyhnutné, aby existovali osobitné okolnosti, a najmä aby obe spoločnosti uplatnili žalobné dôvody „s rovnakým predmetom“ a aby žalujúca materská spoločnosť takéto osobitné okolnosti uplatnila (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. júla 2013, Team Relocation/Komisia,
C‑444/11 P
, neuverejnený,
EU:C:2013:464
, bod
).
Súdny dvor však nedefinoval tento pojem „rovnakého predmetu“ a rozpracoval svoje stanovisko k otázke, či sa také osobitné okolnosti, o aké išlo v rozsudku z 22. januára 2013, Komisia/Tomkins (
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
), týkali verejného poriadku a súd mal na ne prihliadať z úradnej povinnosti. Súdny dvor tak predovšetkým uplatnil toto riešenie v prípade, keď obe spoločnosti spochybnili dĺžku trvania porušenia a keď aspoň časť tohto obdobia bola totožná (rozsudok z 22. januára 2013, Komisia/Tomkins,
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
, body
a
). Súdny dvor však potvrdil aj rozsudok Všeobecného súdu, ktorý takto postupoval v prípade, keď dcérska spoločnosť dosiahla zníženie pokuty, ktorá jej bola uložená na základe nesprávneho zohľadnenia jej spolupráce podľa oznámenia o zhovievavosti, pričom sa domnieval, že v danej veci materská spoločnosť subsidiárne navrhla zníženie pokuty, ktorá bola uložená jej dcérskej spoločnosti a spoločne a nerozdielne aj jej samotnej, a že niektoré z jej žalobných dôvodov „mali okrem iného odôvodniť priznanie takéhoto zníženia“ (rozsudok z 26. septembra 2013, Alliance One International/Komisia,
C‑679/11 P
, neuverejnený,
EU:C:2013:606
, body
až
). Napokon v rozsudku zo 17. septembra 2015, Total/Komisia (
C‑597/13 P
,
EU:C:2015:613
, body
až
), Súdny dvor zmenil rozsudok Všeobecného súdu, ktorý v rozsudku týkajúcom sa materskej spoločnosti nezohľadnil zníženie pokuty, ktoré bolo priznané jej dcérskej spoločnosti v inom rozsudku vyhlásenom v tej istý deň z dôvodu metódy použitej Komisiou pri výpočte výšky pokuty na definovanie násobiteľa zodpovedajúceho dĺžke trvania porušenia. Materská spoločnosť však ani neuplatnila takýto žalobný dôvod (naopak napadla dĺžku trvania porušenia), ani nenavrhla Všeobecnému súdu, aby jej bolo priznané zníženie uloženej pokuty v prípade, ak by také zníženie dosiahla jej dcérska spoločnosť.
V prejednávanej veci Biogaran, dcérska spoločnosť skupiny Servier, tiež podala žalobu [vec, v ktorej bol vyhlásený rozsudok z dnešného dňa, Biogaran/Komisia (T‑677/14)] proti článkom 1, 7 a 8 napadnutého rozhodnutia. Ako však Komisia pripomenula na pojednávaní, okolnosti v tomto prípade sa odlišujú od okolností, ktoré existovali vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok z 22. januára 2013, Komisia/Tomkins (
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
), a v neskoršej judikatúre najmä v tom, že zodpovednosť žalobkýň nie je úplne odvodená od zodpovednosti ich dcérskej spoločnosti Biogaran (odôvodnenia 3006 až 3013 napadnutého rozhodnutia). Navyše v každom prípade, keďže žaloba, ktorú podala Biogaran vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok z dnešného dňa, Biogaran/Komisia (T‑677/14), bola týmto rozsudkom zamietnutá, návrhu žalobkýň, aby bolo v ich prospech zohľadnené zrušenie vyhlásené v prospech spoločnosti Biogaran, nemožno vyhovieť.
Žalobkyne ďalej tvrdia, že by v ich prospech malo byť zohľadnené prípadné zrušenie dosiahnuté iným adresátom napadnutého rozhodnutia, „aby sa zabránilo odlišnému zaobchádzaniu s právne a skutkovo zhodnými situáciami“. Podľa ich názoru tak zásada rovnosti zaobchádzania, ako aj „všeobecná povinnosť koherencie“ vyžadujú uplatnenie tohto prístupu.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že zásada rovnosti je všeobecnou zásadou práva Únie, zakotvenou v článkoch 20 a 21 Charty základných práv Európskej únie, ktorá vyžaduje, aby sa s porovnateľnými situáciami nezaobchádzalo odlišne a s odlišnými situáciami rovnako, pokiaľ takéto zaobchádzanie nie je objektívne odôvodnené (pozri rozsudok zo 14. septembra 2010, Akzo Nobel Chemicals a Akcros Chemicals/Komisia a i.,
C‑550/07 P
,
EU:C:2010:512
, body
a
a citovanú judikatúru). Rozhodnutie prijaté v oblasti hospodárskej súťaže vo vzťahu k viacerým podnikom, hoci bolo vypracované a uverejnené vo forme jedného rozhodnutia, však treba analyzovať ako súhrn individuálnych rozhodnutí, ktoré vo vzťahu ku každému z podnikov, ktoré sú jeho adresátmi, konštatujú porušenie alebo porušenia, z ktorých je obvinený a prípadne mu ukladajú pokutu (pozri bod 92 vyššie). Tieto podniky sa teda
a priori
a bez výnimky nachádzajú v odlišných situáciách. V dôsledku toho zásada rovnosti neumožňuje súdu Únie odchýliť sa od procesných pravidiel upravujúcich prípustnosť návrhov tým, že by v prospech podniku, ktorý je adresátom rozhodnutia v oblasti práva hospodárskej súťaže, zohľadnil zrušenie uvedeného rozhodnutia, ktoré dosiahol iný jeho adresát na základe výlučne ním uplatnených žalobných dôvodov.
Okrem toho povinnosť Všeobecného súdu odôvodniť jeho rozsudky nemožno rozšíriť na povinnosť odôvodniť riešenie prijaté v jednej veci vo vzťahu k riešeniu prijatému v inej veci, v ktorej rozhodoval, aj keď sa táto vec týkala toho istého rozhodnutia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. júla 2013, Team Relocation/Komisia,
C‑444/11 P
, neuverejnený,
EU:C:2013:464
, bod
).
Z uvedeného vyplýva, že tretí žalobný návrh žalobkýň, aby bolo v ich prospech zohľadnené prípadné zrušenie dosiahnuté inými adresátmi napadnutého rozhodnutia na základe nimi uplatnených žalobných dôvodov, je neprípustný. Navyše, aj keby bol tento žalobný návrh prípustný, musí byť zamietnutý ako nedôvodný, keďže, ako vyplýva z bodov 92 až 98 vyššie, žalobkyne sa nemôžu vo svoj prospech s úspechom dovolávať riešenia prijatého v prospech iných adresátov napadnutého rozhodnutia.
2.

O prípustnosti niektorých príloh žaloby
a)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
b)

Posúdenie Všeobecného súdu
Komisia v prvom rade tvrdí, že prílohy A 2 a A 3 žaloby sú neprípustné na základe zásady
iura novit curia
. Prílohy, ktoré majú iba dôkaznú a pomocnú úlohu, nemožno totiž použiť na uplatnenie alebo vysvetlenie otázky práva Únie, ktorej odborné posúdenie patrí výlučne Všeobecnému súdu. Komisia sa odvoláva na rozsudky z 5. júla 2011, Edwin/ÚHVT (
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
, bod
), a z 20. marca 2013, El Corte Inglés/ÚHVT – Chez Georard (CLUB GOURMET) (
T‑571/11
,
EU:T:2013:145
, bod
), podľa ktorých sa zásada
iura novit curia
uplatňuje iba na právo Únie a nie na vnútroštátne právo. Treba pripomenúť, že táto zásada znamená, že určenie zmyslu právneho predpisu patrí iba súdu a nie účastníkom konania. V judikatúre bola táto zásada uplatnená s cieľom zdôrazniť, že hoci súd musí rozhodovať iba o návrhu účastníkov konania, ktorým prináleží vymedziť rámec sporu, zároveň nemôže byť viazaný iba tvrdeniami, ktoré účastníci konania uvádzajú na podporu svojich nárokov, pretože inak by prípadne mohol byť nútený založiť svoje rozhodnutie na nesprávnych právnych úvahách (uznesenia z 27. septembra 2004, UER/M6 a i.,
C‑470/02 P
, neuverejnené,
EU:C:2004:565
, bod
; z 13. júna 2006, Mancini/Komisia,
C‑172/05 P
,
EU:C:2006:393
, bod
; rozsudky z 21. septembra 2010, Švédsko a i./API a Komisia,
C‑514/07 P, C‑528/07 P a C‑532/07 P
,
EU:C:2010:541
, bod
, a z 8. júla 2010, Komisia/Putterie‑De‑Beukelaer,
T‑160/08 P
,
EU:T:2010:294
, bod
). Rovnako podľa tejto zásady sa pôsobnosť dispozičnej zásady nevzťahuje na určenie zmyslu právneho predpisu, a teda súd Únie nie je povinný oznámiť účastníkom konania výklad, ktorý plánuje uplatniť, aby sa k nemu mohli vyjadriť (pozri rozsudok z 5. októbra 2009, Komisia/Roodhuijzen,
T‑58/08 P
,
EU:T:2009:385
, bod
a citovanú judikatúru), pod podmienkou, že súd dodrží povinnosť umožniť účastníkom konania, aby sa oboznámili a kontradiktórne vyjadrili tak ku skutkovým okolnostiam, ako aj k právnym okolnostiam, ktoré sú rozhodujúce pre výsledok konania (rozsudok z 2. decembra 2009, Komisia/Írsko a i.,
C‑89/08 P
,
EU:C:2009:742
, bod
). Táto zásada však nemôže znamenať, že prílohy žaloby týkajúce sa výkladu práva Únie sú neprípustné.
Navyše sa zdá, že neprípustnosť namietaná Komisiou je odôvodnená tým, že obe dotknuté prílohy obsahujú stanoviská, ktoré v prospech žalobkýň vypracovali Sir Jacobs a pani Macken ako advokáti, ktorých postavenie bývalých členov Súdneho dvora Európskej únie je však všeobecne známe a tým, že žalobkyne sa odvolávajú na toto ich postavenie. Komisia na otázku položenú na pojednávaní, či prostredníctvom napadnutia prípustnosti takto poskytnutých právnych stanovísk chce uviesť, že títo bývalí členovia Súdneho dvora nerešpektovali povinnosti, ktoré im vyplývajú z Kódexu správania členov Súdneho dvora Európskej únie (
Ú. v. EÚ C 223, 2007. s. 1
), najmä z článku 6 tohto kódexu správania týkajúceho sa povinností členov po skončení výkonu funkcie, odpovedala, že to nemala v úmysle. Všeobecný súd to zaznamenal do zápisnice z pojednávania.
Komisia subsidiárne tvrdí, že podľa judikatúry je právne stanovisko priložené k žalobe prípustné iba na podporu a doplnenie podstatných náležitostí, ktoré sa musia nachádzať v žalobe pod podmienkou, že žaloba identifikuje a odkazuje na príslušné časti priložených dokumentov. V prejednávanej veci však v prípade niektorých žalobných dôvodov texty a tvrdenia uvedené v prílohách A 2 a A 3 žaloby obsahujú podstatu argumentácie, alebo dokonca celú argumentáciu žalobkýň.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa judikatúry uvedenej v bode 90 vyššie, podľa článku 21 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článku 44 ods. 1 písm. c) Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa z 2. mája 1991, uplatniteľného v čase podania žaloby, musí každá žaloba uvádzať predmet konania a stručné zhrnutie uvádzaných dôvodov a že na prípustnosť žaloby treba, aby podstatné skutkové a právne okolnosti, na ktorých sa zakladá, vyplývali prinajmenšom stručne, ale koherentným a zrozumiteľným spôsobom, z textu samotnej žaloby.
Aj keď text žaloby môže byť v konkrétnych bodoch podložený a doplnený odkazmi na určité časti priložených dokumentov, všeobecný odkaz na iné písomnosti, aj keď tvoria jej prílohu, nemôže nahradiť nedostatok podstatných častí právnej argumentácie, ktoré podľa vyššie pripomenutých ustanovení musia byť obsiahnuté v žalobe. Okrem toho nie je povinnosťou Všeobecného súdu, aby v prílohách hľadal a identifikoval žalobné dôvody a tvrdenia, ktoré by mohol považovať za základ žaloby, keďže funkcia príloh je čisto dôkazná a pomocná (pozri rozsudok zo 17. septembra 2007, Microsoft/Komisia,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
, bod
a citovanú judikatúru). V dôsledku toho môže v prejednávanej veci Všeobecný súd zohľadniť prílohy A 2 a A 3 žaloby iba v rozsahu, v akom podopierajú alebo dopĺňajú žalobné dôvody alebo tvrdenia, ktoré žalobkyne výslovne uviedli v texte žaloby, a v rozsahu, v akom Všeobecný súd môže s presnosťou určiť v nich obsiahnuté skutočnosti, ktoré podopierajú alebo dopĺňajú uvedené dôvody alebo tvrdenia (rozsudok zo 17. septembra 2007, Microsoft/Komisia,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
, bod
).
Pokiaľ ide konkrétnejšie o prílohu A 2 žaloby, treba uviesť, na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, že podstata argumentácie žalobkýň sa skutočne nachádza v texte žaloby a že skutočnosti uvedené v tejto prílohe iba v konkrétnych bodoch podopierajú a dopĺňajú žalobné dôvody a tvrdenia nachádzajúce sa v texte žaloby a že pre Všeobecný súd je ľahké ich identifikovať.
Pokiaľ ide o bod 103 žaloby, žalobkyne v ňom uviedli, že napadnuté rozhodnutie uznalo, že dohody o urovnaní patentových sporov medzi konkurentami mali vo všeobecnosti legitímny cieľ a že niektoré členské štáty podporovali možnosť urovnaní. V bode 24 prílohy A 2 žaloby, na ktorý odkazuje bod 103 žaloby, sa rovnako uvádza, že urovnanie sporov je v dôležitom verejnom záujme, že mnoho vnútroštátnych právnych systémov podporuje, ba dokonca vyžaduje pokus o urovnanie pred podaním žaloby na súd a že z dôvodu, že napadnuté rozhodnutie predstavuje obmedzenie práva urovnať spor, je v rozpore s touto politikou a má zá následok vznik zbytočných nákladov pre účastníkov konania a súdy. Keďže teda žalobkyne v bode 24 prílohy A 2 žaloby uviedli tvrdenia, ktoré iba podopierajú a dopĺňajú skutočnosti výslovne uvedené v texte žaloby, sú tieto tvrdenia prípustné.
Pokiaľ ide o body 29 a 818 žaloby, o ktorých Komisia tvrdí, že žalobkyne v nich iba odkazujú na stanovisko, ktoré poskytol Sir Jacobs, treba uviesť, že žalobkyne v bodoch 816 až 822 žaloby podrobne vysvetlili dôvody, pre ktoré im Komisia nemohla podľa ich názoru uložiť pokutu z dôvodu novosti a nepredvídateľnosti jej stanoviska a že body 70 a 76 prílohy A 2 žaloby neobsahujú v tejto súvislosti žiadne nové tvrdenia alebo vysvetlenia.
Pokiaľ ide o bod 147 žaloby, v ktorom žalobkyne uvádzajú, že prístup, ktorý navrhujú uplatniť na účely identifikácie dohôd o urovnaní, ktoré sú v rozpore s ustanoveniami článku 101 ZFEÚ, je v súlade so stanoviskom zaujatým v rozsudku Supreme Court of the United States zo 17. júna 2013, Federal Trade Commission v. Actavis [570 U. S. (2013), ďalej len „rozsudok Actavis“], treba uviesť, že bod 147 žaloby prostredníctvom poznámky pod čiarou 153 odkazuje na body 32 a 33 prílohy A 2. V bode 32 tejto prílohy však žalobkyne iba podopierajú toto tvrdenie a v bode 33 tejto prílohy iba tvrdia, že význam rozsudku Actavis nemožno obmedzovať na vnútroštátny kontext, ktorý nemá nič spoločné s právom Únie a že stanovisko, ktoré zaujal Supreme Court of the United States (Najvyšší súd Spojených štátov, Spojené štáty americké), si zaslúži osobitný zreteľ s prihliadnutím na jeho dobrú povesť a skúsenosti v oblasti práva hospodárskej súťaže. Tieto tvrdenia sú preto prípustné.
Pokiaľ ide o prílohu A 3 žaloby, treba uviesť, ako tvrdí Komisia, že hoci v bode 11 žaloby žalobkyne tvrdia, že postoj Komisie nie je neutrálny vo vzťahu k právam vyplývajúcim z duševného vlastníctva, uspokojujú sa s tým, že odkazujú na body 8, 15, 31, 34 a 41 prílohy A 3 žaloby, v ktorých pani Macken vysvetľuje tvrdenia o nevyhnutnosti rozlišovať medzi rôznymi oblasťami duševného vlastníctva z dôvodu, že priznanie monopolu k patentom predstavuje protihodnotu za zverejnenie vynálezu, o nesprávnom používaní pojmu „výhradného práva na trh“ Komisiou v napadnutom rozhodnutí a o nesprávnom výklade EPD Komisiou. Tieto tvrdenia preto nie sú prípustné s výnimkou tvrdenia, že priznanie monopolu k patentom predstavuje protihodnotu za zverejnenie vynálezu. V bode 67 žaloby totiž žalobkyne narážali na to, že Komisia „úplne ignorovala túto podstatnú stránku patentov, ktorou je ich zverejnenie na účely rozšírenia vynálezov“.
Rovnako v bode 68 žaloby žalobkyne tvrdia, že Komisia predpojatým spôsobom citovala vyhlásenia sudcu Court of Appeal (England & Wales) (Civil division) [Odvolací súd (Anglicko a Wales) (občianskoprávne oddelenie)] nachádzajúce sa v rozsudku z 9. mája 2008, ktorým bolo zamietnuté odvolanie, ktoré Servier podala proti rozsudku High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchný súd (Anglicko a Wales), oddelenie pre majetkové spory (patentový súd)], a vytýkajú Komisii, že v tejto súvislosti nezohľadnila správu profesora S. priloženú k ich odpovedi na oznámenie o výhradách. Žalobkyne navyše odkazujú na body 113 až 117 prílohy A 3 žaloby. V týchto bodoch sa však pani Macken neobmedzuje na doplnenie alebo vysvetlenie týchto tvrdení, ale uvádza tvrdenia týkajúce sa toho, že Komisia nesprávne použila dôkazné prostriedky, ktoré jej umožnili dospieť k záveru o neplatnosti patentu 947. Pani Macken tak vysvetľuje tvrdenia, ktoré majú spochybniť výklad Komisie týkajúci sa vyhlásenia patentovej riaditeľky žalobkyne uvedeného v odôvodneniach 127 a 185 napadnutého rozhodnutia, vyhlásenia právneho poradcu spoločnosti Krka uvedeného v odôvodnení 883 tohto rozhodnutia a vyhlásenia riaditeľa spoločnosti Krka pre predaje do západnej Európy spomenutého v bode 895 toho istého rozhodnutia. Tieto tvrdenia preto nie sú prípustné.
Pokiaľ ide o bod 76 žaloby, treba rovnako uviesť, ako zdôrazňuje Komisia, že hoci žalobkyne spomenuli v poznámke pod čiarou 79 v žalobe, že zaslanie výziev bolo legitímne, napriek tomu na vysvetlenie dôvodov umožňujúcich toto konštatovanie iba odkázali na body 58 až 67 prílohy A 3 žaloby. Tvrdenia vysvetlené v tejto súvislosti v prílohe A 3 žaloby nie sú preto prípustné.
V bode 103 žaloby žalobkyne iba uviedli, že napadnuté rozhodnutie uznalo, že dohody o urovnaní patentových sporov medzi konkurentami mali vo všeobecnosti legitímny cieľ a že niektoré členské štáty podporovali možnosť urovnaní. Naopak v bodoch 50 až 54 prílohy A 3 žaloby, na ktoré odkazuje bod 103 žaloby (poznámka pod čiarou 113), sa Komisii vytýka, že nedostatočne posúdila postupy urovnania používané vo svete, ktoré sú podrobne vysvetlené.
Pokiaľ ide o bod 46 repliky, žalobkyne tvrdia, že myšlienka, že je lepšie, aby bol každý spor ukončený rozsudkom, je „v rozpore so súčasnými úvahami o súdnom konaní“, pričom odkazujú na bod 112 prílohy A 3 žaloby, v ktorom sa uvádza, že prístup Komisie je v rozpore so smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2008/52/ES z 21. mája 2008 o určitých aspektoch mediácie v občianskych a obchodných veciach (
Ú. v. EÚ L 136, 2008, s. 3
). Keďže tieto tvrdenia sa neobmedzujú na podloženie alebo doplnenie skutočností výslovne uvedených v texte žaloby, sú neprípustné.
Napokon v bode 262 žaloby žalobkyne uviedli, že pre spoločnosť Teva bolo prvoradé, aby bola medzi prvými spoločnosťami vykonávajúcimi činnosť v oblasti generických liekov, ktoré vstúpia na trh v Spojenom kráľovstve, pričom odkazujú na bod 90 prílohy A 3 žaloby. Na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, však v tomto bode prílohy A 3 žaloby žalobkyne iba podložili a doplnili toto tvrdenie tým, že uviedli dôvody, pre ktoré má spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov záujem vstúpiť na trh iba vtedy, ak patrí medzi prvé vstupujúce spoločnosti. Tvrdenia vysvetlené v tejto súvislosti v prílohe A 3 žaloby sú preto prípustné.
B.

O veci samej
1.

O porušení zásady nestrannosti a práva na riadnu správu vecí verejných
a)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
b)

Posúdenie Všeobecného súdu
Na úvod treba poznamenať, že medzi záruky poskytované právom Únie v správnych konaniach patrí najmä zásada riadnej správy vecí verejných, zakotvená v článku 41 Charty základných práv, s ktorou súvisí povinnosť príslušnej inštitúcie starostlivo a nestranne preskúmať všetky relevantné skutočnosti dotknutého prípadu (rozsudky z 30. septembra 2003, Atlantic Container Line a i./Komisia,
T‑191/98 a T‑212/98 až T‑214/98
,
EU:T:2003:245
, bod
, a z 27. septembra 2012, Shell Petroleum a i./Komisia,
T‑343/06
,
EU:T:2012:478
, bod
). Táto požiadavka nestrannosti zahŕňa jednak subjektívnu nestrannosť v tom zmysle, že žiadny z členov inštitúcie, ktorá rozhoduje o veci, nesmie prejavovať osobnú zaujatosť, a jednak objektívnu nestrannosť v tom zmysle, že inštitúcia musí poskytnúť dostatočné záruky na vylúčenie akýchkoľvek oprávnených pochybností v tomto ohľade (pozri rozsudok z 11. júla 2013, Ziegler/Komisia,
C‑439/11 P
,
EU:C:2013:513
, bod
a citovanú judikatúru). Treba tiež pripomenúť, že Komisiu nemožno považovať za „súd“ v zmysle článku 6 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“) a že preto správne konanie pred Komisiou v oblasti kartelov upravuje článok 41 Charty základných práv, a nie jej článok 47 (pozri rozsudok z 11. júla 2013, Ziegler/Komisia,
C‑439/11 P
,
EU:C:2013:513
, bod
a citovanú judikatúru).
Žalobkyne sa odvolávajú na dva rozsudky Európskeho súdu pre ľudské práva (ďalej len „ESĽP“). V prvom rade sa žalobkyne odvolávajú na rozsudok ESĽP z 25. marca 2008, Vitan v. Rumunsko (CE:ECHR:2008:0325JUD 004208402), týkajúci sa prezumpcie neviny zakotvenej v článku 6 ods. 2 EDĽP, v ktorom ESĽP konštatoval porušenie tohto ustanovenia, keďže prokurátor poverený trestným vyšetrovaním proti žalobcovi na tlačovej konferencii tvrdil, že žalobca bol vinný z trestného činu nepriameho úplatkárstva, hoci jeho vina ešte nebola zistená zákonným spôsobom, a „svoje slová nijako nezmiernil ani neuviedol do kontextu konania prebiehajúceho proti žalobcovi“ (body 70 a 71). V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa judikatúry ESĽP sa porušenia prezumpcie neviny môže dopustiť nielen sudca alebo súd, ale aj iné verejné orgány, že treba zdôrazniť význam, ktorý má výber výrazov použitých štátnymi zamestnancami vo vyhláseniach, ktoré podávajú pred tým, ako bola osoba odsúdená a uznaná vinnou z trestného činu a že na účely uplatnenia článku 6 ods. 2 EDĽP je dôležitý skutočný zmysel daných vyhlásení a nie ich doslovná forma (pozri ESĽP, 15. marca 2011, Begu v. Rumunsko, CE:ECHR:2011:0315JUD 002044802, bod 126 a citovanú judikatúru). ESĽP však uznáva, že článok 6 ods. 2 EDĽP nemôže so zreteľom na jeho článok 10, ktorý chráni slobodu prejavu, brániť orgánom, aby informovali verejnosť o prebiehajúcich trestných vyšetrovaniach, ale vyžaduje, aby tak robili tak taktne a zdržanlivo, ako to vyžaduje dodržanie prezumpcie neviny (ESĽP, 10. februára 1995, Allenet de Ribemont v. Francúzsko, CE:ECHR:1995:0210JUD 001517589, bod 38).
V druhom rade sa žalobkyne odvolávajú na rozsudok ESĽP zo 16. septembra 1999, Buscemi v. Taliansko (CE:ECHR:1999:0916JUD 002956995), v ktorom ESĽP konštatoval porušenie článku 6 ods. 1 EDĽP a práva každého na to, aby jeho záležitosť bola spravodlivo prejednaná nezávislým a nestranným súdom, keďže predseda súdu verejne použil výrazy, ktoré naznačovali negatívne posúdenie veci žalobcu pred tým, ako predsedal súdnemu orgánu, ktorý mal rozhodovať v jeho veci (body 68 a 69). V tomto rozsudku ESĽP okrem toho pripomenul, že najväčšia zdržanlivosť sa vyžadovala od súdnych orgánov vo veciach, v ktorých mali rozhodovať, aby bol zachovaný ich obraz nestranných sudcov a že táto zdržanlivosť ich mala viesť k tomu, aby nevyužívali tlač, dokonca ani na to, aby reagovali na provokácie (bod 67). Treba však pripomenúť, že v judikatúre Únie Komisiu nemožno považovať za „súd“ v zmysle článku 6 EDĽP (pozri bod 119 vyššie).
Žalobkyne sa okrem toho odvolávajú na rozsudok z 8. júla 2008, Franchet a Byk/Komisia (
T‑48/05
,
EU:T:2008:257
, body
až
), v ktorom Súd prvého stupňa v konaní o náhradu škody konštatoval, že Európsky úrad pre boj proti podvodom (OLAF) porušil zásady prezumpcie neviny a riadnej správy vecí verejných a svoju povinnosť zachovávať dôvernosť, pretože spôsobil prezradenie citlivých informácií z prebiehajúceho vyšetrovania v tlači a uviedol, že žalobcovia sa mohli dopustiť „rozsiahleho rozkrádania zdrojov [Únie]“ (bod 216).
Všeobecný súd okrem toho už poskytol spresnenia týkajúce sa povinnosti nestrannosti a rešpektovania zásady riadnej správy vecí verejných, ktorú má Komisia vo veciach týkajúcich sa práva hospodárskej súťaže. V rozsudku z 20. marca 2002, ABB Asea Brown Boveri/Komisia (
T‑31/99
,
EU:T:2002:77
, body
až
), tak Súd prvého stupňa zamietol žalobný dôvod založený na porušení zásady riadnej správy vecí verejných v prípade, keď bola žalobkyni počas jej vypočutia na Komisii adresovaná hanlivá poznámka týkajúca sa jej povesti a rad tendenčných otázok ku skutočnostiam, ktoré už nepopierala, zo strany úradníka Komisie povereného vecou, v ktorej bolo vydané napadnuté rozhodnutie a keď sa ten istý úradník na konferencii o otázkach práva hospodárskej súťaže, ktorá sa konala pred prijatím rozhodnutia Komisie, vyjadril použitím citácie znevažujúcej činnosti žalobkyne. Hoci totiž Súd prvého stupňa uznal, že tieto poznámky svedčia o nevhodnom správaní a vyjadrovaní člena kolektívu povereného vecou a pripomenul, že generálny riaditeľ generálneho riaditeľstva (GR) pre hospodársku súťaž na Komisii sa po poznámke urobenej na konferencii žalobkyni ospravedlnil, domnieval sa, že tieto poznámky nemohli vzbudzovať pochybnosti o miere starostlivosti a nestrannosti, s akou Komisia viedla svoje vyšetrovanie daného porušenia a že poľutovaniahodné správanie člena kolektívu povereného vecou samo osebe nenarušilo zákonnosť rozhodnutia prijatého kolégiom členov Komisie.
Pokiaľ ide o kumuláciu funkcií vyšetrovania a sankcionovania porušení pravidiel hospodárskej súťaže v rukách Komisie, Súdny dvor rozhodol, že táto kumulácia sama osobe nie je v rozpore s článkom 6 EDĽP tak, ako ho vykladá ESĽP (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. júla 2013, Schindler Holding a i./Komisia,
C‑501/11 P
,
EU:C:2013:522
, body
a
) a Všeobecný súd sa domnieval, že nepredstavuje porušenie požiadavky nestrannosti (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. júna 2012, Bolloré/Komisia,
T‑372/10
,
EU:T:2012:325
, body
až
). Skutočnosť, že vyšetrovacie funkcie nie sú v rámci služieb Komisie oddelené od sankčných funkcií však so sebou prináša osobitnú zodpovednosť členov tejto inštitúcie, najmä člena Komisie zodpovedného za hospodársku súťaž, a to zdržať sa akejkoľvek predpojatosti počas vyšetrovania a vedenia konaní o porušení, keďže na záver týchto konaní majú právomoc uložiť dotknutých podnikom sankciu.
Všeobecný súd sa okrem toho domnieval, že konštatovanie odhodlania Komisie dosiahnuť, aby sa členovia protisúťažných kartelov pre procesné dôvody nevyhli sankciám podľa práva Únie, nepredstavovalo porušenie zásady nestrannosti, ale len konštatovanie jednoznačnej vôle, ktorá je v úplnom súlade s úlohou zverenou Komisii, v každom jednotlivom prípade napraviť zistené procesné nedostatky s cieľom neoslabiť účinnosť práva Únie v oblasti hospodárskej súťaže (rozsudok z 27. júna 2012, Bolloré/Komisia,
T‑372/10
,
EU:T:2012:325
, body
a
).
Navyše treba pripomenúť, že pri zamietnutí žalobného dôvodu založeného na porušení práva na spravodlivý proces alebo zásady riadnej správy vecí verejných, ku ktorému malo dôjsť verejnými stanoviskami Komisie alebo niektorého z jej zamestnancov počas správneho konania, už súd Únie vychádzal z toho, že nič v spise neumožňovalo domnievať sa, že bez sporných vyjadrení by napadnuté rozhodnutie nebolo prijaté alebo by malo iný obsah (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. decembra 1975, Suiker Unie a i./Komisia,
40/73 až 48/73, 50/73, 54/73 až 56/73, 111/73, 113/73 a 114/73
,
EU:C:1975:174
, bod
, a zo 7. júla 1994, Dunlop Slazenger/Komisia,
T‑43/92
,
EU:T:1994:79
, bod
). V súlade s judikatúrou teda prináleží žalobcovi, aby predložil aspoň nepriame dôkazy na podloženie takéhoto záveru (rozsudok z 15. marca 2006, BASF/Komisia,
T‑15/02
,
EU:T:2006:74
, bod
).
Treba tiež pripomenúť, že fungovanie Komisie sa riadi zásadou kolegiality vyplývajúcou z článku 250 ZFEÚ, ktorá sa zakladá na rovnosti členov Komisie pri účasti na prijatí rozhodnutia a znamená najmä jednak to, že rozhodnutia sú prejednávané spoločne a jednak to, že všetci členovia kolégia sú z politického hľadiska spoločne zodpovední za všetky prijaté rozhodnutia. Platí to predovšetkým pre akty výslovne označené ako rozhodnutia, ktoré má Komisia prijať voči podnikom za účelom dodržiavania pravidiel hospodárskej súťaže, ktorých predmetom je konštatovať porušenie týchto pravidiel, vydať príkazy týmto podnikom a uložiť im peňažné sankcie. Keďže výrok a odôvodnenie rozhodnutia predstavujú nedeliteľný celok, prináleží podľa zásady kolegiality iba kolégiu, aby ich prijalo oba zároveň (rozsudok z 27. septembra 2012, Heijmans Infrastructuur/Komisia,
T‑359/06
, neuverejnený,
EU:T:2012:489
, body
a
). Súd prvého stupňa okrem toho v oblasti štátnej pomoci rozhodol, že pokiaľ je názor člena Komisie zodpovedného za otázky hospodárskej súťaže prejavený na prebiehajúce konanie prísne osobný a zdržanlivý, možno ho pripísať iba tomuto členovi a neprejudikuje stanovisko, ktoré prijme kolégium členov na konci konania (rozsudok z 8. júla 1999, Vlaamse Televisie Maatschappij/Komisia,
T‑266/97
,
EU:T:1999:144
, body
a
). Navyše sa nemožno domnievať, že členovia Komisie by boli vo svojej voľnej úvahe ovplyvnení nemiestnym pocitom solidarity s ich kolegom zodpovedným za veci hospodárskej súťaže (rozsudok z 15. marca 2006, BASF/Komisia,
T‑15/02
,
EU:T:2006:74
, bod
).
Pokiaľ ide o objektívnu nestrannosť, ktorá sa vzťahuje na to, že inštitúcia musí ponúkať dostatočné záruky na vylúčenie akejkoľvek oprávnenej pochybnosti, treba uviesť, že Komisia, ako to spresnila na pojednávaní na otázku Všeobecného súdu, prijala niekoľko interných predpisov, ktoré jej ukladajú povinnosť dodržiavať vo verejnej komunikácii určité pravidlá. Predovšetkým Kódex správania komisárov [C(2011) 2904], prijatý v roku 2011, upravuje vo svojom článku 1.7, že na základe zásady kolegiality sa členovia Komisie zdržia každého vyjadrenia, ktoré by spochybňovalo rozhodnutie prijaté Komisiou a rovnako sa zdržia aj prezradenia obsahu rokovaní Komisie. Navyše príloha rozhodnutia Komisie 2000/633/ES, ESUO, Euratom zo 17. októbra 2000, ktorým sa mení jej rokovací poriadok [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES L 267, 2000, s. 63
), nazvaná „Kódex správneho úradného postupu pre zamestnancov Komisie vo vzťahoch s verejnosťou“ [
neoficiálny preklad
] vo svojich ustanoveniach uvádza, že „kvalitná služba vyžaduje, aby Komisia a jej zamestnanci postupovali slušne, objektívne a nestranne“ [
neoficiálny preklad
] a vo svojom bode 2 týkajúcom sa objektívnosti a nestrannosti, že „zamestnanci konajú za každých okolností objektívne a nestranne, v záujme [Únie] a verejného blaha“ [
neoficiálny preklad
] a že „vykonávajú činnosť úplne nezávisle v rámci politiky určenej Komisiou a ich správanie v žiadnom prípade nie je riadené osobnými alebo národnými záujmami, ani politickými tlakmi“ [
neoficiálny preklad
]. Rovnako Kódex správania a bezúhonnosti GR pre hospodársku súťaž, prijatý 28. júna 2010, odporúča svojim zamestnancom, pokiaľ ide o slobodu prejavu, aby sa vyhli akejkoľvek diskusii o veci, v ktorej ešte Komisia nevydala oficiálne stanovisko a pokiaľ ide o kontakt s médiami, aby sa nevyjadrovali k veci, ktorá je stále predmetom vyšetrovania a v ktorej Komisia nevydala oficiálne stanovisko.
Žalobkyne tvrdia, že ombudsman už skonštatoval nesprávny úradný postup v prípade toho istého člena Komisie zodpovedného za hospodársku súťaž, ktorý bol vo funkcii počas prijatia napadnutého rozhodnutia, pretože tak, ako v prejednávanej veci, verejne naznačoval, že dospel k záveru ešte pred ukončením vyšetrovania.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že závery ombudsmana konštatujúce existenciu „nesprávneho úradného postupu“ nezaväzujú súd Únie a môžu predstavovať len nepriamy dôkaz toho, že daná inštitúcia porušila zásadu riadnej správy vecí verejných. Konanie pred ombudsmanom, ktorý nemá právomoc prijímať záväzné rozhodnutia, je totiž mimosúdnou alternatívnou možnosťou občanov Únie k možnosti obrátiť sa na súd Únie, ktorá zodpovedá osobitným kritériám a nemá nevyhnutne taký istý cieľ, akým je cieľ žaloby (rozsudok z 25. októbra 2007, Komninou a i./Komisia,
C‑167/06 P
, neuverejnený,
EU:C:2007:633
, bod
). Tým skôr platí, že výklad práva Únie podaný ombudsmanom nemôže zaväzovať súd Únie.
Pokiaľ ide v prejednávanej veci o subjektívnu nestrannosť, ktorá sa vzťahuje na to, že žiadny člen danej inštitúcie, ktorý je poverený vecou, nesmie prejavovať osobnú zaujatosť, žalobkyne vytýkajú dvom členom Komisie postupne zodpovedným za hospodársku súťaž, ktorými sú pani N. Kroes a pán J. Almunia, že sa počas správneho konania trikrát verejne vyjadrili k výsledku vyšetrovania proti nim. Ako žalobkyne zdôraznili na pojednávaní, títo dvaja členovia Komisie boli počas prijatia napadnutého rozhodnutia ešte stále vo funkcii na Komisii, zúčastnili sa tohto prijatia a boli priamo poverení vyšetrovaním veci v rôznych obdobiach. Pán Almunia okrem toho podpísal napadnuté rozhodnutie.
V prvom rade zo spisu vyplýva, že pani Kroes na tlačovej konferencii k predloženiu záverov správy z vyšetrovania vo farmaceutickom sektore uviedla, že „nanešťastie, správa potvrdzuje, že vo farmaceutickom sektore existujú problémy v hospodárskej súťaži“, že „postupy podnikov sú v tejto súvislosti významným faktorom“ a že „správa predovšetkým dochádza k záveru, že výrobcovia originálnych liekov sa aktívne pokúšajú spomaliť vstup generických liekov na ich trhy“ (prejav uverejnený na stránke GR pre hospodársku súťaž). Podľa žalobkýň pani Kroes navyše dodala, že „celkovo možno dospieť k záveru, že v tomto kráľovstve je niečo zhnité“ (výňatok z online časopisu
EU Observer
). Komisia v duplike tvrdí, že tieto slová vyslovil iba novinár a že článok potvrdzuje, že výraz „zhnitý“ sa vzťahoval na vyšetrovanie v sektore a nie na žalobkyne. Na tej istej tlačovej konferencii ten istý člen Komisie zodpovedný za hospodársku súťaž v samostatnej časti nazvanej „Veci hospodárskej súťaže a ovládania“ pripomenul začatie konania proti žalobkyniam a niektorým spoločnostiam vykonávajúcim činnosť v oblasti generických liekov, pričom spresnil, že „ide o údajné porušenia pravidiel Zmluvy [o FEÚ] týkajúcich sa obmedzujúcich obchodných praktík ([101 ZFEÚ]) a zároveň zneužitia dominantného postavenia na trhu (článok [102 ZFEÚ])“, že „v tejto veci budú preskúmané dohody uzavreté medzi skupinou Servier a niekoľkými spoločnosťami vykonávajúcimi činnosť v oblasti generických liekov“ a že „tieto dohody ovplyvnili vstup konkurenčných generík perindoprilu, vedúceho lieku v boji proti srdcovým ochoreniam a vysokému krvnému tlaku“. Člen Komisie zodpovedný za hospodársku súťaž teda skutočne odlíšil výsledky vyšetrovania v sektore od rozhodnutia o začatí konania proti žalobkyniam. Pokiaľ ide o toto začatie konania, člen Komisie zodpovedný za hospodársku súťaž spresnil, že išlo o potenciálne porušenia pravidiel hospodárskej súťaže. Samotná okolnosť, ktorú spomenul v nasledujúcej vete, a to že dané dohody ovplyvnili vstup generických liekov na trh, nemôže vzhľadom na kontext pripomenutý v predchádzajúcej vete sama osebe naznačovať, že sa domnieval, že došlo k porušeniu pravidiel hospodárskej súťaže. Člen Komisie zodpovedný za hospodársku súťaž sa teda na tejto tlačovej konferencii obmedzil na informovanie verejnosti o prebiehajúcom vyšetrovaní a to tak taktne a zdržanlivo, ako to vyžaduje dodržanie prezumpcie neviny.
V druhom rade, 8. októbra 2012, počas prejavu pri predložení programu činnosti Komisie v oblasti hospodárskej súťaže na obdobie rokov 2013‑2014 Európskemu parlamentu, pán Almunia okrem iného spomenul konanie týkajúce sa sporných dohôd, pričom uviedol, že „vo farmaceutickom sektore boli… a skupine Servier oznámené výhrady [Komisie] pred letom“, že sa „obáva[l]…, že tieto spoločnosti zneužili svoje patenty na to, aby zabránili lacnejším generickým liekom vstúpiť na trh“, a že „dúfa[l], že rozhodnutia, ktoré budú prijaté, ideálne v roku 2013, zmenia súčasné postupy niektorých aktérov v sektore, ktoré nie sú veľmi uspokojivé“ (prejav uverejnený na stránke GR pre hospodársku súťaž). Člen Komisie však tým, že uviedol, že Komisia zaslala oznámenie o výhradách žalobkyniam, ako aj iným podnikom v prejednávanej veci a v jednej ďalšej veci a že rozhodnutia budú prijaté v roku 2013, neporušil svoju povinnosť nestrannosti a obmedzil sa na informovanie Parlamentu o prebiehajúcom vyšetrovaní tak taktne a zdržanlivo, ako to vyžaduje dodržanie prezumpcie neviny. Treba totiž pripomenúť predbežnú povahu oznámenia o výhradách, keďže úloha tohto dokumentu, ako ju definujú nariadenia Únie, spočíva v poskytnutí všetkých nevyhnutných informácií podnikom, aby mohli predtým, ako Komisia prijme konečné rozhodnutie, účinne uplatniť svoju obranu (pozri rozsudok z 27. septembra 2012, Koninklijke Wegenbouw Stevin/Komisia,
T‑357/06
,
EU:T:2012:488
, bod
a citovanú judikatúru). Hoci teda Komisia musí v súlade s článkom 27 ods. 1 nariadenia č. 1/2003 založiť konečné rozhodnutie len na výhradách, ku ktorým účastníci konania mohli predložiť svoje pripomienky, nie je povinná zopakovať všetky skutočnosti uvedené v oznámení o výhradách, najmä ak sa tieto skutočnosti ukázali nedostatočné. Pre oznámenie o výhradách je teda charakteristické, že je predbežné a môže podliehať zmenám, ktoré Komisia uskutoční vo svojom neskoršom posúdení na základe pripomienok, ktoré jej v odpovedi predložili účastníci konania, a na základe ostatných skutkových zistení (rozsudok z 10. júla 2008, Bertelsmann a Sony Corporation of America/Impala,
C‑413/06 P
,
EU:C:2008:392
, bod
). Navyše po oznámení o výhradách, v ktorom sa Komisia na základe prvej analýzy domnieva, že bolo spáchané porušenie, už povinnosť zdržanlivosti člena Komisie zodpovedného za hospodársku súťaž nemusí byť nevyhnutne rovnako široká, keďže tento člen môže vo verejných vyhláseniach so všetkou obozretnosťou požadovanou v prípade predbežného posúdenia uviesť, čo je vytýkané podniku v tomto štádiu konania.
Napokon v treťom rade zo spisu vyplýva, že 12. apríla 2013 pán Almunia v prejave prednesenom pred americkou komorou vo Washingtone a prevzatom do tlače uviedol, že „… Komisia v najbližších mesiacoch rozhodne o zákonnosti dohôd uzavretých medzi farmaceutickými spoločnosťami s cieľom spomaliť vstup lacnejších generických liekov na trh“ a že „výsledky vyšetrovania v sektore sa pretavia do rozhodnutí vo veciach… a skupiny Servier“ (výňatok z internetovej stránky MLex). Treba zdôrazniť, že tento článok preberá slová člena Komisie iba nepriamo. Navyše, aj keby člen Komisie zodpovedný za hospodársku súťaž skutočne použil tieto slová, možno ich vykladať iba tak, že znamenajú, že existovala možnosť prijatia rozhodnutia v danej veci (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 8. júla 1999, Vlaamse Televisie Maatschappij/Komisia,
T‑266/97
,
EU:T:1999:144
, bod
). Člen Komisie zodpovedný za hospodársku súťaž sa teda obmedzil na informovanie verejnosti o prebiehajúcom vyšetrovaní tak taktne a zdržanlivo, ako to vyžaduje dodržanie prezumpcie neviny. V každom prípade treba pripomenúť, že tieto slová vyjadrovali iba názor člena Komisie zodpovedného za hospodársku súťaž na prebiehajúce konanie, ktorý bolo možné pripísať iba tomuto členovi a ktorý neprejudikoval stanovisko, ktoré kolégium členov Komisie prijalo na konci konania (pozri bod 127 vyššie).
V dôsledku toho netreba preskúmať tvrdenie žalobkýň, že napadnuté rozhodnutie by bolo bez týchto vyhlásení členov Komisie odlišné.
Na podporu tohto žalobného dôvodu žalobkyne okrem toho vytýkajú členovi Komisie zodpovednému za hospodársku súťaž a členom jeho kancelárie, že neboli prítomní na väčšej časti vypočutia. Skutočnosť, ktorú žalobkyne zdôraznili na pojednávaní, že pán Alumnia sa nezúčastnil na ich vypočutí na Komisii a nechal sa zastupovať členom svojej kancelárie, však nemôže preukazovať, že rozhodnutie o uložení sankcie už bolo vo svojej podstate prijaté pred týmto vypočutím. Navyše, žiadne ustanovenie neupravuje, že účasť člena Komisie alebo člena jeho kancelárie na vypočutí je povinná. Súd Únie sa teda domnieva, že zásada riadnej správy vecí verejných nemôže zmeniť na povinnosť to, čo za povinnosť nepovažoval normotvorca (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. septembra 2012, Koninklijke Wegenbouw Stevin/Komisia,
T‑357/06
,
EU:T:2012:488
, bod
).
Žalobkyne okrem toho vytýkajú Komisii, že nerešpektovala uplatniteľné pravidlá a štandardy dokazovania, pričom odkazujú na niekoľko odôvodnení napadnutého rozhodnutia, ktoré napádajú v iných žalobných dôvodoch svojej žaloby (skreslenie skutkového stavu, pochybenie pri právnom kritériu uplatnenom pri kvalifikácii porušenia z hľadiska cieľa, extenzívny výklad pojmu potenciálnej hospodárskej súťaže, atď.). V replike žalobkyne tvrdia, že tieto príklady majú preukázať zaujatosť vyšetrovania. Ako však tvrdí Komisia, táto argumentácia žalobkýň sa prekrýva s otázkou, či sú skutkové zistenia vykonané v napadnutom rozhodnutí náležite podložené dôkaznými prostriedkami, ktoré inštitúcia predložila a či sa Komisia vo svojej analýze dopustila nesprávneho právneho posúdenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. októbra 1991, Atochem/Komisia,
T‑3/89
,
EU:T:1991:58
, bod
). Táto argumentácia bude v dôsledku toho preskúmaná neskôr v rámci žalobných dôvodov týkajúcich sa veci samej. V každom prípade treba uviesť, že táto argumentácia sa zakladá iba na tvrdeniach a nemôže preukazovať, že Komisia skutočne predpojato prejudikovala výsledok správneho konania alebo vyšetrovania (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. júla 2000, Volkswagen/Komisia,
T‑62/98
,
EU:T:2000:180
, bod
).
Žalobkyne napokon tvrdia, že skutočnosť, že interný panel na GR pre hospodársku súťaž nevykonal kontrolné preskúmanie veci preukazuje zaujatosť napadnutého rozhodnutia a odôvodňuje jeho zrušenie pre porušenie zásady prezumpcie neviny a článku 41 Charty základných práv. Treba však uviesť, že žiadne ustanovenie právneho predpisu, ani žiadne interné pravidlo Komisie neukladá Komisii, aby zabezpečila kontrolné preskúmanie všetkých vecí interným panelom a pripomenúť, že zásada riadnej správy vecí verejných nemôže zmeniť na povinnosť to, čo za povinnosť nepovažoval normotvorca (pozri bod 136 vyššie). Je pravda, že na GR pre hospodársku súťaž bol v roku 2004 zavedený systém odbornej kontroly. Z dokumentu uverejneného Komisiou v septembri 2011 s názvom „Postup pri uplatňovaní článkov 101 a 102 ZFEÚ: kľúčoví aktéri a rovnováha právomocí“ však vyplýva, že generálny riaditeľ GR pre hospodársku súťaž rozhoduje po dohode s členom Komisie zodpovedným za hospodársku súťaž o tom, v ktorých veciach sa zriadi tento interný panel, že rozhodnutie zriadiť tento panel a jeho zloženie sa nezverejňujú a že na preskúmaní veci odborníkmi sa v žiadnom prípade nezúčastňujú účastníci konania ani akákoľvek tretia osoba. Zabezpečenie takéhoto kontrolného preskúmania zo strany GR pre hospodársku súťaž sa teda nevyžaduje vo všetkých veciach, takže Komisii nemožno vytýkať, že takéto kontrolné preskúmanie nezabezpečila v prejednávanej veci.
Žalobný dôvod treba preto zamietnuť.
2.

O nevykonaní skutočnej konzultácie s Poradným výborom pre obmedzujúce postupy a dominantné postavenie
a)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
b)

Posúdenie Všeobecného súdu
Článok 14 nariadenia č. 1/2003, ktorý sa nachádza v kapitole IV týkajúcej sa spolupráce medzi Komisiou na jednej strane a orgánmi hospodárskej súťaže a súdmi členských štátov na druhej strane vo svojom odseku 1 stanovuje, že „Komisia vopred konzultuje s Poradným výborom pre obmedzujúce postupy a dominantné postavenie prijatie každého rozhodnutia podľa článkov 7, 8, 9, 10, 23, článku 24 ods. 2 a článku 29 ods. 1“ toho istého nariadenia. Článok 14 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 stanovuje, že „na prerokovanie jednotlivých prípadov sa výbor skladá zo zástupcov orgánov hospodárskej súťaže členských štátov“. Článok 14 ods. 3 nariadenia č. 1/2003 spresňuje, že poradný výbor predloží písomné stanovisko k predbežnému návrhu rozhodnutia Komisie a článok 14 ods. 5 toho istého nariadenia, že „Komisia v najvyššej možnej miere zohľadní stanovisko predložené poradným výborom“, pričom „informuje výbor o spôsobe, akým bolo jeho stanovisko zohľadnené“. Navyše „na žiadosť jedného alebo niekoľkých členov sa postoje v stanovisku zdôvodnia“ (článok 14 ods. 3 nariadenia č. 1/2003). Bod 58 Oznámenia Komisie o spolupráci v rámci siete orgánov hospodárskej súťaže [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. EÚ C 101, 2004, s. 43
, ďalej len „oznámenie o spolupráci v rámci siete orgánov hospodárskej súťaže“) navyše stanovuje, že „poradný výbor je fórom, na ktorom odborníci z rôznych orgánov hospodárskej súťaže skúmajú jednotlivé veci, ako aj všeobecné otázky súťažného práva [Únie]“ [
neoficiálny preklad
].
Z procesného hľadiska článok 14 ods. 3 nariadenia č. 1/2003 stanovuje, že konzultácie s poradným výborom „sa môžu uskutočniť na zasadaní zvolanom Komisiou, ktorá mu predsedá a ktoré sa nekoná skôr ako 14 dní po doručení [zaslaní –
neoficiálny preklad
] oznámenia o jeho zvolaní spolu so súhrnným popisom prípadu, označením najdôležitejších dokumentov a predbežným návrhom rozhodnutia“. Napriek tomu, „keď Komisia dostane [zašle –
neoficiálny preklad
] oznámenie zvolávajúce zasadanie a príslušný čas je kratší ako obdobie uvedené vyššie, zasadanie sa môže uskutočniť v navrhovanom termíne, ak žiadny členský štát proti tomu nevznesie námietky“. Bod 66 oznámenia o spolupráci v rámci siete orgánov hospodárskej súťaže dokonca spresňuje, že „nariadenie Rady upraví možnosť členských štátov vysloviť súhlas so stanovením kratšej lehoty medzi zaslaním oznámenia o zvolaní zasadania a zasadaním“ [
neoficiálny preklad
]. Článok 14 ods. 3 nariadenia č. 1/2003 navyše stanovuje, že poradný výbor „môže predložiť [vydať –
neoficiálny preklad
] svoje stanovisko aj vtedy, keď niektorí členovia nie sú prítomní alebo sa neprezentujú [alebo nie sú zastúpení –
neoficiálny preklad
]“. Článok 14 ods. 4 nariadenia č. 1/2003 napokon stanovuje, že „konzultácia sa môže uskutočniť aj písomne“, ale že „ak… ktorýkoľvek členský štát o to požiada, musí Komisia zvolať zasadanie“. Podľa tohto ustanovenia „v prípade písomného postupu stanoví Komisia lehotu minimálne 14 dní, v priebehu ktorej členské štáty majú predložiť svoje pripomienky, ktoré sú ďalej odovzdané všetkým ostatným členským štátom“.
Dokument s názvom „Ustanovenia o metódach práce poradného výboru“ z 19. decembra 2008, predložený Komisiou 6. novembra 2015 v nadväznosti na opatrenie na zabezpečenie priebehu konania, presne vymedzuje rôzne etapy predchádzajúce konzultácii s poradným výborom a predovšetkým etapy umožňujúce vnútroštátnym orgánom hospodárskej súťaže oboznámiť sa so spisom v priebehu vyšetrovania veci.
V prvom rade treba v tejto súvislosti pripomenúť, že podľa ustanovení článku 11 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 „Komisia odovzdá orgánom hospodárskej súťaže členských štátov kópie najdôležitejších dokumentov, ktoré zhromaždila z hľadiska uplatňovania článkov 7, 8, 9, 10 a 29 ods. 1“ uvedeného nariadenia a že „na žiadosť orgánu hospodárskej súťaže členského štátu mu Komisia poskytne kópiu iných existujúcich dokumentov potrebných na posúdenie prípadu“. Článok 11 ods. 6 nariadenia č. 1/2003 navyše stanovuje, že „ak Komisia začne konanie týkajúce sa prijatia rozhodnutia podľa kapitoly III, zbavuje tým orgány hospodárskej súťaže členských štátov ich práva na uplatňovanie článkov [101 a 102 ZFEÚ]“ a že „ak orgány hospodárskej súťaže členských štátov už konajú v prípade, Komisia začne konanie len po konzultácii s týmito vnútroštátnymi orgánmi hospodárskej súťaže“. Podľa týchto ustanovení Komisia odovzdá vnútroštátnym orgánom hospodárskej súťaže pôvodné rozhodnutie o začatí konania, oznámenie o výhradách adresované podniku, odpoveď tohto podniku na tento dokument a ostatné najdôležitejšie dokumenty vo veci, a to okamžite po ich oznámení dotknutému podniku alebo ich prijatí (pozri body 6 a 7 ustanovení o metódach práce poradného výboru).
V druhom rade ustanovenia o metódach práce poradného výboru v bodoch 33 až 36 stanovujú, že v každej veci, v ktorej Komisia zaslala podniku oznámenie o výhradách, Komisia vymenuje v lehote 45 dní od odoslania oznámenia o výhradách dotknutým stranám jeden z vnútroštátnych orgánov hospodárskej súťaže za spravodajcu vo veci (ďalej len „VOHS spravodajca“) na základe rotácie zodpovedajúcej rotujúcemu predsedníctvu Rady Európskej únie, okrem prípadu, ak je v záujme objektivity nevyhnutné vybrať iný vnútroštátny orgán hospodárskej súťaže, kedy môže Komisia so súhlasom prvého vnútroštátneho orgánu hospodárskej súťaže vybrať orgán, ktorý nasleduje na tomto zozname rotujúcich predsedníctiev (body 28, 33 a 34). VOHS spravodajca, ktorý je poverený tým, aby prispel k pochopeniu veci ostatnými vnútroštátnymi orgánmi hospodárskej súťaže a informoval ich o hlavných etapách vyšetrovania veci, pracuje na tento účel v úzkej spolupráci s Komisiou (body 40 a 42). Ustanovenia o metódach práce poradného výboru tiež odporúčajú VOHS spravodajcovi, aby rozposlal zoznam hlavných otázok vo veci najmenej päť dní pred zasadaním poradného výboru [bod 44 písm. i)], a aby predstavil vec a jej problémové miesta na začiatku zasadania poradného výboru [bod 44 písm. ii)].
V treťom rade podľa článku 11 ods. 1 nariadenia Komisie (ES) č. 773/2004 zo 7. apríla 2004, ktoré sa týka vedenia konania Komisiou podľa článkov [101 a 102 ZFEÚ] (
Ú. v. EÚ L 123, 2004, s. 18
; Mim. vyd. 08/003, s. 81), „Komisia poskytne stranám, ktorým adresovala oznámenie o námietkach, príležitosť byť vypočuté ešte pred konzultáciou s poradným výborom uvedeným v článku 14. ods. 1 nariadenia… č. 1/2003“. Článok 14 ods. 3 nariadenia č. 773/2004 navyše stanovuje, že „Komisia vyzve úrady pre hospodársku súťaž členských štátov s cieľom zúčastniť sa na ústnom vypočutí“ a že „podobne môže vyzvať úradníkov a štátnych zamestnancov iných úradov členských štátov“. Bod 12 ustanovení o metódach práce poradného výboru spresňuje, že účasť vnútroštánych orgánov hospodárskej súťaže na vypočutí je užitočná pre efektívne fungovanie poradného výboru. Naproti tomu žiadne ustanovenie nestanovuje, že VOHS spravodajca zohráva počas vypočutia osobitnú úlohu.
Podľa judikatúry k zodpovedajúcim ustanoveniam nariadenia Rady č. 17 zo 6. februára 1962, prvého nariadenia implementujúceho články [101] a [102 ZFEÚ] (
Ú. v. ES 13, 1962, s. 204
; Mim. vyd. 08/001, s. 3), ktoré nariadenie č. 1/2003 nahradilo, je konzultácia s poradným výborom podstatnou formálnou náležitosťou, ktorej porušenie ovplyvňuje zákonnosť konečného rozhodnutia Komisie, ak sa preukáže, že nedodržanie pravidiel o konzultácii zabránilo poradnému výboru vydať svoje stanovisko s plnou znalosťou veci. Obsah povinností vyplývajúcich z ustanovení upravujúcich konzultáciu s poradným výborom a otázka, či majú tieto povinnosti podstatnú povahu, sa tak musia v každej veci posúdiť v závislosti od tohto účelu, ktorým je umožniť výboru, aby svoju konzultačnú úlohu vykonával s plnou znalosťou veci (pozri v tomto zmysle rozsudky z 10. júla 1991, RTE/Komisia,
T‑69/89
,
EU:T:1991:39
, body
a
, a z 15. marca 2000, Cimenteries CBR a i./Komisia,
T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 ažT‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95
,
EU:T:2000:77
, bod
).
V tejto súvislosti sa s ohľadom na dokumenty, ktoré musia byť odovzdané poradnému výboru, konštatovalo, že hoci konzultácia patrí do rámca spolupráce medzi Komisiou a členskými štátmi a nemá za cieľ pripraviť sporové konanie voči dotknutým podnikom, poradný výbor musí byť predovšetkým úplne objektívne informovaný o stanovisku a podstatných tvrdeniach, ktoré dotknuté podniky formulovali vo svojich pripomienkach ku všetkým výhradám vzneseným voči nim Komisiou na záver vyšetrovania. Súčasťou najdôležitejších dokumentov v zmysle článku 10 ods. 5 nariadenia č. 17 je tak v zásade najmä zápisnica z vypočutia, ktorá musí byť odovzdaná poradnému výboru počas jeho zvolania. Odovzdanie zápisnice z vypočutia však predstavuje podstatnú formálnu náležitosť iba vtedy, ak sa táto zápisnica ukáže v danej veci nevyhnutná na to, aby umožnila poradnému výboru vydať jeho stanovisko s plnou znalosťou veci, teda bez toho, aby bol nepresnosťami alebo opomenutiami uvedený do omylu o podstatnej otázke. Neplatí to v prípade, keď zápisnica z vypočutia neobsahuje okolnosti dôležité pre posúdenie, ktoré sú nové v porovnaní s písomnými odpoveďami dotknutého podniku na oznámenie o výhradách priloženými k oznámeniu o zvolaní poradného výboru. V tomto prípade totiž neodovzdanie zápisnice z vypočutia poradnému výboru Komisiou počas jeho zvolania neporušuje právo dotknutého podniku na obhajobu a nemá žiaden vplyv na výsledok konzultácie. Takéto opomenutie preto nemôže mať za následok vadu správneho konania ako celku a tak spochybniť zákonnosť konečného rozhodnutia (rozsudok z 10. júla 1991, RTE/Komisia,
T‑69/89
,
EU:T:1991:39
, body
až
).
Navyše bolo rozhodnuté, že skutočnosť, že Komisia neoznámila poradnému výboru presnú výšku navrhovanej pokuty nepredstavuje porušenie podstatnej formálnej náležitosti, ktorou je konzultácia s poradným výborom, pokiaľ boli výboru predložené všetky podstatné informácie nevyhnutné na vypracovanie stanoviska k pokutám. Poradný výbor musí byť informovaný iba o kritériách zvažovaných pri uložení pokuty (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. marca 2000, Cimenteries CBR a i./Komisia,
T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95
,
EU:T:2000:77
, body
a
). Bod 23 ustanovení o metódach práce poradného výboru tak pripomína nevyhnutnosť zabezpečiť dôvernosť rozhovorov vo výbore, najmä pokiaľ ide o výšku pokuty. Bod 24 tých istých ustanovení stanovuje, že v prípade určovania výšky pokuty Komisia rozdá na zasadaní poradného výboru dokument, v ktorom je vysvetelná použitá metóda výpočtu s konkrétnym odkazom na usmernenia k metóde stanovenia pokút uložených podľa článku 23 ods. 2 písm. a) nariadenia (ES) č. 1/2003 (
Ú. v. EÚ C 210, 2006, s. 2
, ďalej len „usmernenia k výpočtu pokút“), že členovia poradného výboru si môžu vyžiadať dodatočný čas na preskúmanie tohto dokumentu a že na záver zasadania je tento dokument vrátený Komisii.
V prejednávanej veci žalobkyne v prvom rade tvrdia, že Komisia neuskutočnila skutočnú konzultáciu s poradným výborom z dôvodu, že neodovzdala časť predbežného návrhu rozhodnutia o pokutách a odpovede podnikov na oznámenie o výhradách, z dôvodu krátkej lehoty, v ktorej bol predbežný návrh rozhodnutia odovzdaný členom výboru, z dôvodu opomenutí, ktoré obsahuje zhrnutie predbežného návrhu rozhodnutia odovzdané vnútroštátnym orgánom hospodárskej súťaže a z dôvodu nedostatočnosti odôvodnenia stanoviska poradného výboru. Tieto rôzne tvrdenia treba preskúmať s prihliadnutím na dokumenty nachádzajúce sa v spise a najmä skutkové spresnenia, ktoré Komisia poskytla 6. novembra 2015 v odpovedi na vyššie uvedené opatrenie na zabezpečenie priebehu konania a na pojednávaní.
Svoje tvrdenie o neodovzdaní časti predbežného návrhu rozhodnutia o pokutách vzali žalobkyne na pojednávaní späť, čo bolo zaznamenané v zápisnici z pojednávania. Hoci však na pojednávaní žalobkyne tvrdili, že vnútroštátne orgány hospodárskej súťaže nedostali oznámenie o metóde výpočtu výšky pokuty na zasadaniach poradného výboru, táto výhrada nie je skutkovo opodstatnená, keďže zo spisu vyplýva, že Komisia 3. júla 2014 zaslala vnútroštátnym orgánom hospodárskej súťaže kapitolu 10 o pokutách obsahujúcu vysvetlenie hlavných prvkov tejto metódy spolu s pripomenutím, že bolo zvolané druhé zasadanie poradného výboru na 7. júla 2014. V tomto ohľade treba zdôrazniť, že vnútroštátne orgány hospodárskej súťaže už predtým dostali odpovede podnikov na oznámenie o výhradách, a to 23. júla 2013, ako aj opis skutkových okolností 19. decembra 2013 a odpovede podnikov na tento opis 13. februára 2014. Napokon 20. mája 2014 im Komisia odovzdala opis skutkových okolností týkajúci sa pripísania zodpovednosti za porušenia, ako aj odpovede spoločností Mylan, Niche a Unichem na tento opis.
Pokiaľ ide o lehotu odovzdania predbežného návrhu rozhodnutia, zo spisu vyplýva, že Komisia tento predbežný návrh zaslala vnútroštátnym orgánom hospodárskej súťaže v členských štátoch v troch etapách: kapitoly 1 až 4 im boli zaslané 12. júna 2014 spolu s oznámením o zvolaní prvého zasadania poradného výboru na 30. júna 2014, kapitoly 5 až 9 im boli zaslané 20. júna 2014 spolu so zhrnutím predbežného návrhu rozhodnutia a kapitola 10 o pokutách (s výnimkou presnej výšky pokút) im bola zaslaná 3. júla 2014 spolu s pripomenutím, že oznámením zaslaným 30. júna 2014 bolo zvolané druhé zasadanie poradného výboru na 7. júla 2014, ktoré sa malo vzťahovať na celý predbežný návrh rozhodnutia. V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že hoci, ako to tvrdia žalobkyne, ustanovenia procesnej príručky v oblasti politiky hospodárskej súťaže GR pre hospodársku súťaž v bode 10 na strane 109 uvádzajú, že vo všeobecnosti sa konajú dve zasadania tohto výboru, a to jedno k meritu veci a druhé k výške pokút, tieto ustanovenia napriek tomu nevyžadujú systematické dodržiavanie tejto organizačnej schémy. Navyše zo spisu vyplýva, že v prejednávanej veci Komisia v oznámení o zvolaní druhého zasadania, zaslanom 30. júna 2014, ako aj v emaile z 3. júla 2014 výslovne uviedla, že program zasadania 7. júla 2014 sa týkal prejednania veci v celom rozsahu.
Je pravda, že takéto časovo rozvrhnuté zasielanie dokumentov, v niektorých prípadoch porušujúce štrnásťdňovú lehotu, odhaľovalo istú unáhlenosť pravdepodobne súvisiacu s tým, že Komisia po odoslaní oznámenia o zvolaní zasadania z 30. júna 2014 oznámila vnútroštátnym orgánom hospodárskej súťaže, že má v úmysle prijať svoje rozhodnutie 9. júla 2014, a že to nevytvorilo pre členov výboru najlepšie podmienky na prijatie stanoviska. Treba však uviesť, že žiadny vnútroštátny orgán hospodárskej súťaže nenamietal voči dátumom týchto zasadaní, hoci podľa článku 14 ods. 3 nariadenia č. 1/2003 by takéto námietky zabránili ich konaniu. Navyše zo spisu vyplýva, že Komisia odovzdala vnútroštátnym orgánom hospodárskej súťaže 6. júla 2009 pôvodné rozhodnutie o začatí konania, 31. júla 2012 oznámenie o výhradách adresované dotknutým podnikom, 23. júla 2013 odpovede podnikov na oznámenie o výhradách, 19. decembra 2013 opis skutkových okolností, 13. februára 2014 odpovede podnikov na tento opis a 20. mája 2015 opis skutkových okolností týkajúci sa pripísania zodpovednosti za porušenia, ako aj odpovede spoločností Mylan, Niche a Unichem na tento opis. Navyše 25. júna 2014 im Komisia zaslala predbežný návrh zápisnice z vypočutia vypracovaný úradníkom povereným vypočutím.
Aj keď teda možno považovať za poľutovaniahodné predovšetkým to, že kapitoly 5 až 9 predbežného návrhu rozhodnutia, vzhľadom na ich dĺžku (takmer 600 strán) a zložitosť, zaslala Komisia vnútroštátnym orgánom hospodárskej súťaže členských štátov iba desať dní pred konaním prvého zasadania poradného výboru, treba vzhľadom na všetky skutočnosti uvedené v bodoch 153 a 154 vyššie uviesť, že členovia poradného výboru boli dostatočne informovaní o podstate veci a o obsahu predbežného návrhu rozhodnutia a že v dôsledku toho mohol výbor vydať svoje stanovisko s plnou znalosťou veci.
Navyše treba spresniť, že na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, ani ustanovenia článku 14 ods. 3 nariadenia č. 1/2003, ani ustanovenia bodu 66 oznámenia o spolupráci v rámci siete orgánov hospodárskej súťaže neukladajú Komisii povinnosť získať výslovný predchádzajúci súhlas orgánov hospodárskej súťaže členských štátov na to, aby sa mohla odchýliť od lehoty štrnástich dní stanovenej medzi odoslaním oznámenia o zvolaní zasadania členom poradného výboru a jeho zasadaním. Z článku 14 ods. 3 nariadenia č. 1/2003 totiž vyplýva, že ak Komisia zašle oznámenie o zvolaní zasadania v lehote kratšej ako je uvedená vyššie, prináleží členským štátom, aby v tejto súvislosti vzniesli prípadnú námietku, v opačnom prípade sa zasadanie koná v deň stanovený Komisiou. Navyše, pokiaľ ide o údajné nerešpektovanie zásady riadnej správy vecí verejných, treba pripomenúť, že táto zásada nemôže zmeniť na povinnosť to, čo za povinnosť nepovažoval normotvorca (pozri bod 136 vyššie).
Pokiaľ ide o stanovisko vydané poradným výborom, treba pripomenúť na jednej strane, že podľa článku 14 ods. 6 nariadenia č. 1/2003 sa toto stanovisko systematicky neuverejňuje, pričom podľa judikatúry dokonca ani jeho neodovzdanie dotknutým podnikom nie je v rozpore so zásadou rešpektovania práva na obhajobu (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. júna 1983, Musique Diffusion française a i./Komisia,
100/80 až 103/80
,
EU:C:1983:158
, body
a
), a na druhej strane, že ustanovenia článku 14 ods. 3 nariadenia č. 1/2003 stanovujú, že postoje vyjadrené v tomto stanovisku sa zdôvodnia iba na žiadosť aspoň jedného z členov tohto výboru, k čomu v prejednávanej veci nedošlo. Navyše článok 27 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 stanovuje, že účastníci konania, proti ktorým sa vedie konanie Komisie podľa článku 101 ZFEÚ, nemajú prístup ku korešpondencii medzi Komisiou a orgánmi hospodárskej súťaže členských štátov alebo ku vzájomnej korešpondencii medzi týmito orgánmi, vrátane dokumentov zhotovených podľa článkov 11 a 14 tohto nariadenia. Okrem toho podľa článku 28 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 sú úradníci a zamestnanci Komisie a orgánov hospodárskej súťaže členských štátov povinní nezverejniť informácie získané alebo medzi nimi vymenené podľa tohto nariadenia, ktoré na základe svojej povahy podliehajú služobnému tajomstvu a táto povinnosť sa vzťahuje aj na všetkých zástupcov a odborníkov členských štátov, ktorí sa zúčastňujú zasadaní poradného výboru podľa článku 14 nariadenia č. 1/2003. Žalobkyne teda nemôžu s úspechom tvrdiť, že stanovisko poradného výboru bolo nedostatočne odôvodnené. Navyše, vzhľadom na uplatniteľné ustanovenia, okolnosť, že stanovisko je stručné a málo podrobné nemôže znamenať, že poradný výbor nemal k dispozícii všetky informácie, ktoré mu umožňovali rozhodnúť so znalosťou veci a neznamená ani to, že uvedený výbor nerozhodol s plnou znalosťou veci a to napriek tomu, že rozhodol stručne.
Žalobkyne napokon tvrdia, že keďže zhrnutie predbežného návrhu rozhodnutia zaslané Komisiou členom poradného výboru bolo predpojaté a neúplné, výbor nemohol rozhodnúť s plnou znalosťou veci. Treba však pripomenúť, ako to tvrdí Komisia, že cieľom tohto zhrnutia nie je spísať tvrdenia, na ktorých sa zakladá obhajoba dotknutého podniku, ale uľahčiť diskusiu k textu predbežného návrhu rozhodnutia v poradnom výbore. V každom prípade v prejednávanej veci z odpovede Komisie na opatrenie na zabezpečenie priebehu konania vyplýva, že Komisia vo svojom zhrnutí priloženom k predbežnému návrhu rozhodnutia uviedla jeho hlavné body, pričom zdôraznila najcitlivejšie aspekty svojej analýzy (kritéria umožňujúce identifikovať existenciu obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, definícia trhu, uplatnenie článku 102 ZFEÚ). Samotná okolnosť, že Komisia v tomto zhrnutí nespomenula stav všetkých sporov týkajúcich sa patentu 947, výklad pôsobnosti niektorých ustanovení dohôd o urovnaní, skutočnosti, ku ktorým došlo po určení neplatnosti patentu 947 zo strany EPÚ alebo rozdiely medzi nadobudnutím technológie spoločnosti Rolabo a technológie inej spoločnosti, nemôže viesť k záveru, že poradný výbor, ktorý mal okrem toho k dispozícii značný počet dokumentov týkajúcich sa veci, a najmä tvrdenia uvedené žalobkyňami v ich pripomienkach k oznámeniu o výhradách a k opisu skutkových okolností (pozri body 152 a 154 vyššie), nemohol vydať svoje stanovisko s plnou znalosťou veci.
V druhom rade žalobkyne tvrdia, že konzultácia s poradným výborom sa neuskutočnila v súlade s predpismi, pretože na jeho zasadaniach bol prítomný iba nízky počet jeho členov a pretože VOHS spravodajca vo veci, ktorý bol vymenovaný neskoro, nebol prítomný na vypočutí účastníkov konania a na druhom zasadaní poradného výboru.
Žalobkyne vytýkajú Komisii, že nevymenovala VOHS spravodajcu v lehote 45 dní po zaslaní oznámenia o výhradách a že úmyselne vybrala vnútroštátny orgán hospodárskej súťaže, ktorý nebol prítomný na vypočutí.
Nie je sporné, že ustanovenia o metódach práce poradného výboru stanovujú, že VOHS spravodajca je v zásade vymenovaný v lehote 45 dní od odoslania oznámenia o výhradách podnikom a na základe objektívneho kritéria, teda v zásade v poradí zodpovedajúcom rotujúcemu predsedníctvu Rady (pozri bod 146 vyššie). V prejednávanej veci zo spisu vyplýva, že postup určenia VOHS spravodajcu začal 7. mája 2014 a že Bundeswettbewerbsbehörde (Spolkový úrad hospodárskej súťaže, Rakúsko, ďalej len „BWB“) bol za VOHS spravodajcu vymenovaný 3. júna 2014, teda síce po vypočutí, ale dosť dlho pred zasadaniami poradného výboru, a že toto vymenovanie bolo vykonané na základe objektívneho kritéria, teda na základe poradia rotujúcich predsedníctiev Rady. V prejednávanej veci sa však nemožno domnievať, že iba to, že nebola rešpektovaná lehota 45 dní na vymenovanie VOHS spravodajcu, čo Komisia na pojednávaní uznala, bránilo poradnému výboru, aby svoju úlohu vykonával so znalosťou veci. Úloha VOHS spravodajcu pri pochopení veci vnútroštátnymi orgánmi hospodárskej súťaže a ich informovaní je totiž zvlášť významná iba v štádiu prípravy zasadaní poradného výboru (pozri bod 164 nižšie) a v prejednávanej veci bol v tejto etape konania už VOHS spravodajca určený. Okrem toho, pokiaľ ide o vymenovanie BWB za VOHS spravodajcu, treba zdôrazniť, že žalobkyne nepredložili žiaden dôkaz umožňujúci preukázať, že jeho vymenovanie súviselo s neprítomnosťou tohto vnútroštátneho orgánu hospodárskej súťaže na vypočutí v dňoch 15., 16., 17. a 18. apríla 2013 a že v každom prípade bolo toto vymenovanie vykonané na základe čisto objektívneho kritéria, teda poradia rotujúcich predsedníctiev Rady.
Žalobkyne tiež tvrdia, že poradný výbor nemohol rozhodnúť s plnou znalosťou veci, pretože VOHS spravodajca sa nezúčastnil ani vypočutia účastníkov konania v dňoch 15., 16., 17. a 18. apríla 2013, ani zasadania poradného výboru 7. júla 2014. Komisia tvrdí, že žiadne ustanovenie neupravuje povinnú účasť VOHS spravodajcu na vypočutí a pripomína, že na vypočutí bolo prítomných osem členských štátov.
Treba uviesť, že hoci bod 12 ustanovení o metódach práce poradného výboru spresňuje, že účasť vnútroštátnych orgánov hospodárskej súťaže na vypočutí je užitočná pre efektívne fungovanie poradného výboru, žiadne ustanovenie napriek tomu neukladá VOHS spravodajcovi povinnosť zúčastniť sa na vypočutí, keďže článok 14 ods. 3 nariadenia č. 773/2004 stanovuje iba to, že orgány hospodárskej súťaže členských štátov sú vyzvané, aby sa zúčastnili na vypočutí, a to tým skôr, že všetky vnútroštátne orgány hospodárskej súťaže dostanú kópiu zápisnice z vypočutia. Okrem toho možno uviesť, ako to tvrdí Komisia, že vnútroštátne orgány hospodárskej súťaže boli náležite vyzvané, aby sa zúčastnili na vypočutí a že osem z nich na ňom skutočne bolo zastúpených (k prípadu nezvolania vnútroštátnych orgánov hospodárskej súťaže na vypočutie pozri rozsudok z 21. septembra 2017, Feralpi/Komisia,
C‑85/15 P
,
EU:C:2017:709
, body
až
). Navyše treba pripomenúť, že úloha VOHS spravodajcu pri pochopení veci vnútroštátnymi orgánmi hospodárskej súťaže a ich informovaní je zvlášť významná pred poradným výborom a nie v štádiu vypočutia. Ustanovenia o metódach práce poradného výboru tak odporúčajú VOHS spravodajcovi, aby rozposlal najmenej päť dní pred prvým zasadaním poradného výboru zoznam hlavných otázok vo veci, ktorý má najmä zistiť, či vnútroštátne orgány hospodárskej súťaže môžu celkovo súhlasiť s predbežným návrhom rozhodnutia, či majú pripomienky k určitým aspektom a či chcú, aby stanovisko bolo uverejnené [bod 44 písm. i)], a aby predstavil vec a jej problémové miesta na začiatku prvého zasadania poradného výboru [bod 44 písm. ii)]. Zo spisu však vyplýva, že BWB skutočne komunikoval s Komisiou pri zostavení zoznamu otázok zaslaného Komisiou na preskúmanie členom poradného výboru a že sa zúčastnil na prvom zasadaní poradného výboru, na ktorom predložil svoju správu, a žalobkyne nepopierajú, že pri tejto príležitosti plne zohrával svoju úlohu VOHS spravodajcu. Okrem toho samotná okolnosť, že Komisia odovzdala ostatným vnútroštátnym orgánom hospodárskej súťaže zoznam hlavných otázok vo veci 26. júna 2014 ráno, teda štyri dni pred prvým zasadaním poradného výrobu, hoci ustanovenia o metódach práce poradného výboru odporúčajú, aby táto lehota bola päť dní, nemôže postačovať pre záver, že poradný výbor nebol schopný rozhodnúť s plnou znalosťou veci. Na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, Komisia navyše nebola povinná vymenovať iný vnútroštátny orgán hospodárskej súťaže za spravodajcu, keďže bod 38 ustanovení o metódach práce poradného výboru upravuje iba možnosť v prípade potreby nahradiť fyzickú osobu zastupujúcu vnútroštátny orgán hospodárskej súťaže inou fyzickou osobou z tohto istého orgánu. Skutočnosť, že v prejednávanej veci sa BWB nezúčastnil na vypočutí účastníkov konania v dňoch 15., 16., 17. a 18. apríla 2013, ako ani na druhom zasadaní poradného výboru 7. júla 2015, čo je poľutovaniahodné, teda nebránila poradnému výboru, aby rozhodol s plnou znalosťou veci.
Pokiaľ ide o výhradu založenú na tom, že na zasadaniach poradného výboru sa zúčastnil obmedzený počet členských štátov, zo spisu vyplýva, že na zasadaní 30. júna 2014 bolo zastúpených iba päť vnútroštátnych orgánov hospodárskej súťaže (a to orgány Španielskeho kráľovstva, Talianskej republiky, Rakúskej republiky, Fínskej republiky a Švédskeho kráľovstva) a že na zasadaní 7. júla 2014 to boli iba dva vnútroštátne orgány hospodárskej súťaže (orgány Spolkovej republiky Nemecko a Fínskej republiky). Z toho skutočne vyplýva, že na stanovisku poradného výboru v prejednávanej veci sa podieľal obmedzený počet zástupcov členských štátov, keďže podľa bodov 20 a 21 ustanovení o metódach práce poradného výboru sa v stanovisku vydanom poradným výborom zohľadnia iba vyjadrenia a pripomienky členov prítomných na zasadaní. Na otázku na pojednávaní, aké boli dôvody tak slabej účasti a či nebol prípadne možný odklad zasadaní poradného výboru, Komisia vysvetlila, že vedela o štrajku železníc a kontaktovala členov výboru, aby zistila, či mali konkrétne vyjadrenia, ale že neuvažovala o odklade zasadaní.
Hoci je pravda, že za takýchto okolností bolo vhodné, aby Komisia odložila zasadania poradného výboru, z nízkeho počtu zástupcov členských štátov na zasadaniach však napriek tomu nemožno vyvodiť, že Komisia v prejednávanej veci nerešpektovala podstatnú formálnu náležitosť, ktorou je konzultácia s poradným výborom.
Treba totiž predovšetkým uviesť, že hoci sa to môže zdať nezvyčajné a malo zlučiteľné s určitou predstavou riadnej správy vecí verejných, žiadne ustanovenie neupravuje pravidlo uznášaniaschopnosti pre prijatie stanoviska poradného výboru. Navyše článok 14 ods. 3 nariadenia č. 1/2003 výslovne stanovuje, že poradný výbor „môže predložiť [vydať –
neoficiálny preklad
] svoje stanovisko aj vtedy, keď niektorí členovia nie sú prítomní alebo sa neprezentujú [alebo nie sú zastúpení –
neoficiálny preklad
].“ Ďalej treba pripomenúť, že Komisia je povinná umožniť orgánom hospodárskej súťaže členských štátov, aby sa zúčastnili na poradnom výbore a že v prejednávanej veci uskutočnila všetky kroky nevyhnutné na tento účel, keďže im zaslala oznámenia o zvolaní zasadaní poradného výboru, ktoré sa konali 30. júna a 7. júla 2014, ako aj všetky potrebné dokumenty od začatia konania (pozri body 153 a 154 vyššie) a keďže voči dátumu týchto zasadaní nebola vznesená žiadna námietka (pozri bod 154 vyššie). Napokon treba zdôrazniť, že poradný výbor môže predstavovať fórum, ktoré prispieva k jednotnému uplatňovaniu pravidiel hospodárskej súťaže obsiahnutých v práve Únie, ako to stanovuje odôvodnenie 19 nariadenia č. 1/2003 iba pod podmienkou, že orgány hospodárskej súťaže členských štátov sú ochotné v ňom efektívne spolupracovať, pričom Komisia nemá v tejto súvislosti žiadnu donucovaciu právomoc.
Žalobný dôvod treba teda zamietnuť.
3.

O porušení práva na účinný prostriedok nápravy, práva na obhajobu a zásady rovnosti zbraní
a)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
b)

Posúdenie Všeobecným súdom
Treba pripomenúť, že zásada účinnej súdnej ochrany predstavuje všeobecnú zásadu práva Únie, ktorá je dnes vyjadrená v článku 47 Charty základných práv (rozsudok z 8. decembra 2011, Chalkor/Komisia,
C‑386/10 P
,
EU:C:2011:815
, bod
). Táto zásada sa skladá z viacerých zložiek, ktoré zahŕňajú najmä právo na obhajobu, zásadu rovnosti zbraní, právo na prístup k súdu, ako aj právo poradiť sa, obhajovať sa a nechať sa zastupovať (rozsudok zo 6. novembra 2012, Otis a i.,
C‑199/11
,
EU:C:2012:684
, bod
). Zásada rovnosti zbraní, ktorá úzko súvisí so samotným pojmom spravodlivého procesu, zahŕňa povinnosť poskytnúť každému účastníkovi konania primeranú možnosť uviesť svoje tvrdenia vrátane dôkazov za podmienok, ktoré ho zjavne neznevýhodňujú vo vzťahu k protistrane (rozsudky zo 6. novembra 2012, Otis a i.,
C‑199/11
,
EU:C:2012:684
, bod
, a z 12. novembra 2014, Guardian Industries a Guardian Europe/Komisia,
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
, bod
).
Žalobkyne tvrdia, že obmedzenia, ktoré sa na ne vzťahovali pri podaní žaloby, ich zjavne znevýhodňovali vo vzťahu ku Komisii, ktorá pri vypracovaní napadnutého rozhodnutia nebola nijako obmedzovaná, pokiaľ ide o čas alebo dĺžku. Treba však pripomenúť, že z judikatúry ESĽP k výkladu článku 6 ods. 1 EDĽP, na ktorú treba odkázať v súlade s článkom 52 ods. 3 Charty základných práv, vyplýva, že právo na prístup k súdu nie je absolútne. Výkon tohto práva je možné obmedziť, najmä pokiaľ ide o podmienky prípustnosti žaloby (rozsudok z 28. februára 2013, Réexamen Arango Jaramillo a i./EIB,
C‑334/12 RX‑II
,
EU:C:2013:134
, bod
). Hoci dotknuté osoby musia očakávať, že sa uplatnia pravidlá prípustnosti, ich uplatnenie však nesmie osobám podliehajúcim súdnej právomoci zamedziť, aby využili dostupný prostriedok nápravy (rozsudok z 28. februára 2013, Réexamen Arango Jaramillo a i./EIB,
C‑334/12 RX‑II
,
EU:C:2013:134
, bod
). ESĽP sa teda domnieva, že tieto obmedzenia nemôžu obmedziť prístup osoby podliehajúcej súdnej právomoci takým spôsobom alebo do takej miery, že je porušená samotná podstata jej práva na prístup k súdu a že tieto obmedzenia sú v súlade s článkom 6 ods. 1 EDĽP iba vtedy, ak sledujú legitímny cieľ a ak existuje primeraný vzťah proporcionality medzi použitými prostriedkami a sledovaným cieľom (pozri ESĽP, 6. decembra 2011, Anastasakis v. Grécko, CE:ECHR:2011:1206JUD 004195908, bod 24 a citovanú judikatúru).
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora zodpovedá dôsledné uplatňovanie právnej úpravy Únie týkajúcej sa procesných lehôt požiadavke právnej istoty a potrebe zabrániť akejkoľvek diskriminácii alebo akémukoľvek svojvoľnému zaobchádzaniu pri výkone spravodlivosti (pozri rozsudok z 15. januára 1987, Misset/Rada,
152/85
,
EU:C:1987:10
, bod
a citovanú judikatúru, a uznesenie z 8. novembra 2007, Belgicko/Komisia,
C‑242/07 P
,
EU:C:2007:672
, bod
a citovanú judikatúru) a nijako sa nedotýka práva na účinnú súdnu ochranu (pozri v tomto zmysle uznesenie zo 17. mája 2002, Nemecko/Parlament a Rada,
C‑406/01
,
EU:C:2002:304
, bod
). Ako tvrdí Komisia, zásada rovnosti zbraní nevyžaduje, aby dĺžka správneho konania a dĺžka lehoty na podanie žaloby o neplatnosť bola rovnaká. Cieľom správneho konania je totiž umožniť Komisii vyšetrovanie, aby určila, či treba prijať rozhodnutie konštatujúce porušenie článkov 101 a 102 ZFEÚ a umožniť podnikom, aby zabezpečili svoju obhajobu. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že rešpektovanie práva na obhajobu vyžaduje, aby dotknutý podnik mal možnosť v rámci správneho konania účinne vyjadriť svoje stanovisko k existencii a relevantnosti uvádzaných skutočností a okolností, ako aj k dokumentom, o ktoré Komisia oprela svoje zistenie existencie porušenia Zmluvy (rozsudky zo 7. júna 1983, Musique Diffusion française a i./Komisia,
100/80 až 103/80
,
EU:C:1983:158
, bod
, a zo 7. januára 2004, Aalborg Portland a i./Komisia,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
, bod
). V tomto zmysle nariadenie č. 1/2003 upravuje, že účastníkom konania sa zasiela oznámenie o výhradách, v ktorom musia byť jasne uvedené všetky podstatné okolnosti, z ktorých Komisia vychádza v tomto štádiu konania. Tieto okolnosti však môžu byť uvedené stručne a rozhodnutie nemusí byť nevyhnutne kópiou oznámenia o výhradách, keďže toto oznámenie predstavuje prípravný dokument, ktorý obsahuje skutkové a právne posúdenia výlučne predbežnej povahy. Z tohto dôvodu Komisia môže, a dokonca musí, zohľadniť okolnosti vyplývajúce zo správneho konania na to, aby najmä upustila od výhrad, ktoré sa ukázali ako neopodstatnené (rozsudok zo 7. januára 2004, Aalborg Portland a i./Komisia,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
, bod
).
V prejednávanej veci treba uviesť, že hoci v súlade s ustanoveniami článku 263 šiesteho odseku ZFEÚ a článku 102 ods. 2 rokovacieho poriadku z 2. mája 1991 mali žalobkyne na podanie žaloby proti napadnutému rozhodnutiu lehotu dvoch mesiacov a desiatich dní odo dňa jeho oznámenia, a hoci táto lehota zvlášť sťažovala vypracovanie žaloby vzhľadom na mimoriadnu dĺžku napadnutého rozhodnutia, ktoré bolo navyše oznámené počas letného obdobia, napriek tomu mali v priebehu správneho konania príležitosť na množstvo výmen názorov o veci s Komisiou. Komisia tak zaslala žalobkyniam žiadosti o informácie v januári 2009, v auguste 2009, a potom od decembra 2009 do mája 2012. Žalobkyne boli navyše vyzvané, aby sa v rokoch 2009 až 2012 zúčastnili na viacerých bilančných stretnutiach. Komisia prijala 27. júla 2012 oznámenie o výhradách, na ktoré žalobkyne odpovedali 14. januára 2013. Žalobkyne boli následne vypočuté v dňoch 15., 16., 17. a 18. apríla 2013, konali sa nové bilančné stretnutia a žalobkyniam boli zaslané nové žiadosti o informácie. Komisia poskytla 18. decembra 2013 žalobkyniam prístup k dôkazným prostriedkom zhromaždeným alebo zverejneným z väčšej časti po oznámení o výhradách a zaslala im opis skutkových okolností, na ktorý žalobkyne odpovedali 31. januára 2014. Navyše treba pripomenúť, že žalobkyne mohli počas písomnej časti konania na Všeobecnom súde dosiahnuť každé predĺženie lehôt, o ktoré požiadali a že napriek osobitým obmedzeniam pri podaní žaloby neboli v tomto konaní celkovo zjavne znevýhodnené vo vzťahu ku Komisii.
Pokiaľ ide o dĺžku žaloby, treba pripomenúť, že podľa judikatúry ESĽP má právna úprava formálnych náležitostí, ktoré treba dodržať pri podaní žaloby, zabezpečiť riadny výkon spravodlivosti a že dotknuté osoby musia očakávať, že tieto pravidlá sa uplatnia (ESĽP, 6. decembra 2011, Anastasakis v. Grécko, CE:ECHR:2011:1206JUD 004195908, bod 24). Pokiaľ ide o konanie na Všeobecnom súde, treba uviesť, že podľa bodu 15 Praktických pokynov pre účastníkov konania pred Všeobecným súdom z 24. januára 2012 (
Ú. v. EÚ L 68, 2012, s. 23
), účinných v čase podania žaloby, je maximálna dĺžka žaloby v zásade obmedzená na 50 strán, ale vždy je určená v závislosti od právnej alebo skutkovej zložitosti danej veci (pozri v tomto zmysle uznesenie z 10. apríla 2014, Langguth Erben/ÚHVT,
C‑412/13 P
, neuverejnené,
EU:C:2014:269
, bod
). V prejednávanej veci sa však žalobkyne odvolali na právnu zložitosť veci a Všeobecný súd im povolil podať žalobu s rozsahom 186 strán s úzkym riadkovaním a 10158 stranami príloh. Hoci je pravda, že napadnuté rozhodnutie je zvlášť dlhé a v určitých aspektoch sa opakuje, to však možno vysvetliť, ako tvrdí Komisia, množstvom porušení vytýkaných žalobkyniam, ktoré majú určité spoločné črty a dôkaznými štandardami vyžadovanými judikatúrou Únie v oblasti porušení článkov 101 a 102 ZFEÚ. Navyše, ako pripomína Komisia, žalobkyne mali príležitosť odpovedať na oznámenie o výhradách, ktoré malo 755 strán, predložením dokumentu, ktorý mal viac ako 600 strán. Dĺžka žaloby a počet uplatnených žalobných dôvodov napokon preukazujú, že žalobkyne mali čas pripraviť svoju argumentáciu, hoci je pravda, že za cenu bezpochyby značného úsilia. V dôsledku toho nemôžu tvrdiť, že mali neprekonateľné ťažkosti pri prístupe k Všeobecnému súdu a že boli zjavne znevýhodnené vo vzťahu ku Komisii.
Pokiaľ ide o tvrdenie týkajúce sa opakovaní a odkazov, ku ktorým Komisia pristúpila v napadnutom rozhodnutí, treba pripomenúť, že v súlade s ustanoveniami článku 296 ZFEÚ prináleží Komisii jasne a jednoznačne vysvetliť svoju úvahu tak, aby dotknuté osoby mohli poznať odôvodnenie prijatého opatrenia a aby ho príslušný súd mohol preskúmať. Táto požiadavka odôvodnenia sa musí posudzovať v závislosti od okolností prípadu, najmä v závislosti od obsahu aktu, povahy uvádzaných dôvodov a záujmu, ktorý môžu mať na získaní takýchto vysvetlení osoby, ktorým je akt určený, alebo ďalšie osoby priamo a osobne dotknuté takýmto aktom. Nevyžaduje sa, aby odôvodnenie presne uvádzalo všetky relevantné skutkové a právne okolnosti, keďže otázka, či odôvodnenie aktu spĺňa požiadavky článku 296 ZFEÚ, sa má posudzovať nielen s ohľadom na jeho znenie, ale aj na jeho kontext a na všetky právne predpisy upravujúce dotknutú oblasť (pozri rozsudok z 27. septembra 2012, Heijmans Infrastructuur/Komisia,
T‑359/06
, neuverejnený,
EU:T:2012:489
, bod
a citovanú judikatúru). Na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, samotná okolnosť, že Komisia v napadnutom rozhodnutí opakovane spomenula tie isté interné dokumenty a že veľakrát odkázala na iné časti napadnutého rozhodnutia nemôže stačiť na to, aby preukázala, že napadnuté rozhodnutie im neumožňovalo poznať odôvodnenie prijatého opatrenia alebo bránilo Všeobecnému súdu vykonať jeho preskúmanie.
Pokiaľ ide o tvrdenie založené na neexistencii jasného právneho kritéria, žalobkyne uviedli, že toto tvrdenie sa prekrývalo s ostatnými žalobnými dôvodmi ich žaloby. V dôsledku toho bude toto tvrdenie preskúmané v rámci zodpovedajúcich žalobných dôvodov.
Napokon nemožno vyhovieť ani tvrdeniam, ktoré žalobkyne vyvodzujú z rozsudkov ESĽP z 27. októbra 1993, Dombo Beheer B. V. v. Holandsko (CE:ECHR:1993:1027JUD 001444888), z 15. júla 2003, Ernst a i. v. Belgicko (CE:ECHR:2003:0715JUD 003340096), a z 18. apríla 2006, Vezon v. Francúzsko (CE:ECHR:2006:0418JUD 006601801). Skutkové a právne okolnosti týchto vecí sa totiž veľmi líšili od prejednávanej veci. Vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok ESĽP z 27. októbra 1993, Dombo Beheer B. V. v. Holandsko (CE:ECHR:1993:1027JUD 001444888), v ktorom ESĽP konštatoval porušenie článku 6 EDĽP, išlo o spor medzi dvomi súkromnými osobami, v ktorom bol jeden z účastníkov konania zjavne znevýhodnený vo vzťahu k druhému, ktorý ako jediný mohol využiť svedeckú výpoveď. Vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok ESĽP z 15. júla 2003, Ernst a i. v. Belgicko (CE:ECHR:2003:0715JUD 003340096), v ktorom sa ESĽP domnieval, že nedošlo k porušeniu článku 6 EDĽP, išlo o to, či štát mohol ponúknuť žalobcovi prístup k súdu obmedzený na úvodnú otázku prípustnosti z dôvodu, že jeho žaloba bola podaná proti úradníkovi, pre ktorého platia osobitné pravidlá určovania súdnej príslušnosti. Napokon vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok ESĽP z 18. apríla 2006, Vezon v. Francúzsko (CE:ECHR:2006:0418JUD 006601801), išlo o porušenie práva na spravodlivý proces v dôsledku legislatívneho zásahu, ktorý definitívne a retroaktívne upravoval meritum sporov prebiehajúcich na vnútroštátnych súdoch bez toho, aby to bolo odôvodnené dostatočným dôvodom všeobecného záujmu.
Z uvedeného vyplýva, že aj keby bol tento žalobný dôvod účinný na podporu výhrady voči zákonnosti napadnutého rozhodnutia, v každom prípade nie je dôvodný.
4.

O skreslení skutkového stavu
a)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
b)

Posúdenie Všeobecného súdu
Komisia napáda prípustnosť tohto žalobného dôvodu na základe ustanovení článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku z 2. mája 1991, uplatniteľného v prejednávanej veci, podľa ktorých musí žaloba obsahovať predmet konania a stručné zhrnutie uvádzaných dôvodov. Tieto náležitosti musia byť dostatočne jasné a presné, aby mohol žalovaný pripraviť svoju obhajobu a Všeobecný súd rozhodnúť o žalobe prípadne bez ďalších informácií. Na zabezpečenie právnej istoty a riadneho výkonu spravodlivosti je na prípustnosť žaloby so zreteľom na vyššie pripomenuté ustanovenia nevyhnutné, aby podstatné skutkové a právne okolnosti, na ktorých sa žaloba zakladá, vyplývali prinajmenšom stručne, ale koherentným a zrozumiteľným spôsobom, zo samotnej žaloby (uznesenie z 28. apríla 1993, De Hoe/Komisia,
T‑85/92
,
EU:T:1993:39
, bod
). Konkrétnejšie Súdny dvor rozhodol, že ak treba uznať, že formulácia žalobných dôvodov nie je viazaná na terminológiu a výpočet uvedené v článku 263 druhom odseku ZFEÚ, môže stačiť skôr uvedenie obsahu týchto dôvodov ako ich právnej kvalifikácie pod podmienkou, že zo žaloby dostatočne vyplýva, ktorý z dôvodov uvedených v Zmluve je uplatnený (rozsudok z 15. decembra 1961, Fives Lille Cail a i./Vysoký úrad,
19/60, 21/60, 2/61 a 3/61
,
EU:C:1961:30
, s. 588).
V prejednávanej veci žalobkyne Komisii v podstate vytýkajú, že niektoré skutočnosti nepodala objektívne a že pri konštatovaní existencie porušenia kládla dôraz na skutočnosti, ktoré neboli relevantné. Hoci však žalobkyne kvalifikujú tento žalobný dôvod ako „skreslenie skutkového kontextu v pozadí postupov, ktoré sú predmetom rozhodnutia“, nešpecifikovali právne pravidlo, ktorého porušenie Komisiou môže odôvodňovať žalobu a údaje, ktoré uviedli vo svojej žalobe, nie sú dostatočne jasné a presné, aby umožnili Komisii vyjadriť sa k uvádzaným tvrdeniam a Všeobecnému súdu vykonať jeho súdne preskúmanie. Tvrdenia, ktoré žalobkyne vysvetľujú, môžu totiž patriť pod žalobný dôvod založený na nesprávnom posúdení skutkového stavu, nesprávnej právnej kvalifikácii skutkového stavu, porušení zásady nestrannosti alebo povinnosti starostlivosti, zneužití právomoci alebo aj poškodení dobrej povesti, ktoré môže odôvodňovať podanie žaloby o náhradu škody.
Tento žalobný dôvod musí byť preto z tohto dôvodu vyhlásený za neprípustný.
Subsidiárne Komisia tvrdí, že tento žalobný dôvod je neprípustný aj preto, že súdnou žalobou možno napadnúť iba správania žalobkýň, ktoré boli považované za porušenia článkov 101 a 102 ZFEÚ vo výroku napadnutého rozhodnutia spôsobujúceho im ujmu.
Podľa judikatúry môže iba výrok rozhodnutia vyvolať právne účinky a spôsobiť ujmu a posúdenia formulované v odôvodnení nemôžu byť ako také predmetom žaloby o neplatnosť. Tieto posúdenia môžu byť predložené súdu Únie na preskúmanie zákonnosti iba pokiaľ ako odôvodnenie aktu spôsobujúceho ujmu predstavujú nevyhnutný podklad jeho výroku (uznesenie z 28. januára 2004, Holandsko/Komisia,
C‑164/02
,
EU:C:2004:54
, bod
, a rozsudok zo 17. septembra 1992, NBV a NVB/Komisia,
T‑138/89
,
EU:T:1992:95
, bod
) a konkrétnejšie, ak toto odôvodnenie môže zmeniť podstatu toho, o čom bolo rozhodnuté vo výroku sporného aktu (pozri rozsudok z 12. októbra 2007, Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse/Komisia,
T‑474/04
,
EU:T:2007:306
, bod
a citovanú judikatúru). V tejto súvislosti treba pripomenúť, že obsah odôvodnenia aktu treba zohľadniť pri určení toho, o čom bolo rozhodnuté vo výroku (rozsudky z 15. mája 1997, TWD/Komisia,
C‑355/95 P
,
EU:C:1997:241
, bod
, a z 20. novembra 2002, Lagardère a Canal+/Komisia,
T‑251/00
,
EU:T:2002:278
, bod
).
V prejednávanej veci teda treba určiť, či skutočnosti, ktoré žalobkyne napádajú a ktoré sa nachádzajú v bode 4 napadnutého rozhodnutia, predstavujú nevyhnutný podklad jeho výroku a či tieto posúdenia môžu zmeniť podstatu toho, o čom v ňom bolo rozhodnuté.
Treba zdôrazniť, že Komisia v odôvodneniach 85 a 110 napadnutého rozhodnutia týkajúcich sa opisu rôznych základných prvkov stratégie žalobkýň zameranej proti generickým liekom (najmä vytvorenie „patentových klastrov“ s patentami „na papieri“ a postupný prechod k soli arginínu) uviedla, že opisom postupov, ktoré nie sú preskúmané v bodoch 5 (preskúmanie urovnaní z pohľadu článku 101 ZFEÚ) a 8 (preskúmanie nadobudnutia technológie a urovnaní z pohľadu článku 102 ZFEÚ) napadnutého rozhodnutia, nie je dotknutá ich zákonnosť z pohľadu práva hospodárskej súťaže. Rovnako v odôvodnení 2764 napadnutého rozhodnutia Komisia spresnila, že žiaden z prvkov celkovej stratégie žalobkýň „nemožno v jeho podstate kvalifikovať ako problematický z pohľadu práva hospodárskej súťaže Únie“. Navyše v odôvodneniach 2917 a 2960 Komisia pripomenula, že „pokiaľ ide o zneužitie dominantného postavenia, predmetom tohto rozhodnutia je celkové porušovanie článku 102 ZFEÚ spočívajúce v postupnej kombinácii dohôd o urovnaní v oblasti patentov a nadobudnutia technológie spoločnosti Azad“. Okrem toho samotné žalobkyne požiadali Všeobecný súd o zachovanie dôvernosti mnohých častí napadnutého rozhodnutia týkajúcich sa ich stratégie zameranej proti generickým liekom voči vedľajšiemu účastníkovi konania z dôvodu, že na tieto skutkové okolností a ich výklad sa nevzťahovali výhrady Komisie voči nim a že ak by boli zverejnené, ťažko by ich poškodili porušením prezumpcie neviny a ich dobrej povesti. Základné prvky stratégie žalobkýň, ktoré Komisia neposúdila ako porušenie, neboli v dôsledku toho zohľadnené na účely zistenia a sankcionovania porušení uvedených vo výroku napadnutého rozhodnutia.
Žalobkyne však tvrdia, že v odôvodnení 2766 napadnutého rozhodnutia, ktoré sa nachádza v jeho bode 8, Komisia uviedla, že preskúmanie postupov sankcionovaných podľa článku 102 ZFEÚ „zohľadní úplný skutkový rámec, vrátane ostatných postupov vyplývajúcich z tejto stratégie, pre ktoré v tomto rozhodnutí nie je preukázané, že prispeli k účinku vylúčenia“. Navyše v odôvodnení 2772 napadnutého rozhodnutia Komisia uviedla, že stratégia žalobkýň zameraná proti generickým liekom, opísaná v bode 4 uvedeného rozhodnutia, a najmä vytvorenie patentových klastrov, predstavovali „dôležité skutkové okolnosti umožňujúce vysvetliť, napríklad pri preskúmaní protisúťažných účinkov vylúčenia, ktoré malo správanie skupiny Servier, prečo bol stupeň (potenciálnej) hospodárskej súťaže pri zásobovaní generickým perindoprilom zvlášť obmedzený“.
Vo svojom vyjadrení k žalobe Komisia tvrdí, že bola povinná v napadnutom rozhodnutí uviesť postupy, ktoré boli súčasťou stratégie žalobkýň zameranej proti generickým liekom, avšak neboli kvalifikované ako porušenia článkov 101 a 102 ZFEÚ, aby mohla preskúmať porušenia v ich právnom, hospodárskom a skutkovom kontexte. Na pojednávaní Komisia trvala na význame tohto bodu 4 napadnutého rozhodnutia pre pochopenie celkovej stratégie skupiny Servier voči spoločnostiam vykonávajúcim činnosť v oblasti generických liekov a rozsahu jej postupov na trhu, pričom rozlišovala skutkový kontext týchto postupov, vysvetlený najmä v uvedenom bode 4, a ich protiprávnu povahu. Toto rozlišovanie bolo jasne urobené v odôvodnení 2766 napadnutého rozhodnutia.
Je pravda, že podľa ustálenej judikatúry sa na účely posúdenia, či má dohoda medzi podnikmi dostatočný stupeň škodlivosti na to, aby ju bolo možné považovať za obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa v zmysle článku 101 ods. 1 ZFEÚ, treba zamerať najmä na hospodársky a právny kontext, v ktorom sa nachádza (pozri rozsudok zo 16. júla 2015, ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:484
, bod
a citovanú judikatúru). Pri posúdení danej dohody je dôležité uviesť ju do hospodárskeho a právneho kontextu, s prihliadnutím na ktorý ju jej strany uzavreli, bez toho, aby sa to mohlo považovať za zasahovanie do právnych úkonov alebo situácií, ktoré nie sú predmetom konania pred Komisiou (rozsudok z 13. júla 1966, Consten a Grundig/Komisia,
56/64 a 58/64
,
EU:C:1966:41
, s. 497). V rámci tohto posúdenia právneho a hospodárskeho kontextu treba zohľadniť povahu dotknutých tovarov alebo služieb, ako aj skutočné podmienky fungovania a štruktúru daného trhu alebo trhov (pozri rozsudky z 11. septembra 2014, CB/Komisia,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, bod
a citovanú judikatúru, a z 19. marca 2015, Dole Food a Dole Fresh Fruit Europe/Komisia,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
, bod
a citovanú judikatúru).
Obdobne pri svojom preskúmaní správania podniku, ktorý má dominantné postavenie, a na účely zistenia prípadného zneužitia tohto postavenia, je Komisia povinná posúdiť všetky relevantné skutkové okolnosti sprevádzajúce toto správanie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 15. marca 2007, British Airways/Komisia,
C‑95/04 P
,
EU:C:2007:166
, bod
, a z 27. marca 2012, Post Danmark,
C‑209/10
,
EU:C:2012:172
, bod
). Okrem toho treba v tejto súvislosti poznamenať, že keď Komisia posudzuje správanie podniku, ktorý má dominantné postavenie, pričom toto preskúmanie je nevyhnutné pre záver o existencii zneužitia takéhoto postavenia, nevyhnutne musí posúdiť obchodnú stratégiu tohto podniku. V rámci toho je bežné, že Komisia uvádza faktory subjektívnej povahy, ako napríklad pohnútky, ktoré stoja za dotknutou obchodnou stratégiou (rozsudok z 19. apríla 2012, Tomra Systems a i./Komisia,
C‑549/10 P
,
EU:C:2012:221
, bod
).
Z bodov 193 a 194 vyššie vyplýva, že hoci je Komisia povinná zohľadniť kontext, ktorého súčasťou je správanie podniku, aby preskúmala jeho zlučiteľnosť s článkami 101 a 102 ZFEÚ, toto zohľadnenie ju nemôže viesť k tomu, aby vyvodila alebo potvrdila záver o porušení na základe samostatného správania považovaného za správanie, ktoré je v rozpore alebo málo zlučiteľné s právom hospodárskej súťaže bez toho, aby samotné toto správanie kvalifikovala ako porušenie.
V prejednávanej veci z napadnutého rozhodnutia (pozri bod 190 vyššie) vyplýva, že základné prvky stratégie žalobkýň zameranej proti generickým liekom, ktoré sú uvedené v bode 4 napadnutého rozhodnutia a stavajú konanie skupiny Servier do negatívneho svetla, neboli Komisiou kvalifikované ako porušenie a neboli zohľadnené pri kvalifikácii postupov, za ktoré uložila pokutu, ako porušení. Ak by ich Komisia v skutočnosti zohľadnila, aby kvalifikovala postupy, za ktoré uložila sankciu ako porušenie, riskovala by, že bude obvinená z toho, že konštatovala porušenia čiastočne na základe podozrení alebo tvrdení vyvolaných inými správaniami než tými, za ktoré sa rozhodla uložiť sankciu. Takýto prístup by mohol viesť k tomu, že údajná zlá povesť podniku, vyvodená z púhych tvrdení alebo skutočností, ktoré nie sú jasne preukázané, by sa posudzovala ako parameter pri preskúmaní protisúťažných postupov, ktoré sú mu vytýkané. Nestrannosť a objektivita, ktorými sa musí riadiť činnosť Komisie pri kvalifikácii porušení a ich potrestaní, rovnako ako aj právo na rešpektovanie prezumpcie neviny, však v zásade vylučujú tento typ predpokladov. Nejednoznačnosť Komisie týkajúca sa významu týchto veľmi kritických prvkov správania skupiny Servier, uvedených v bode 4 napadnutého rozhodnutia, o ktorých Komisia tvrdí, že sú dôležité v jej analýze a zároveň, že ich nemožno napadnúť na súde, odhaľuje pochybnosti, ktoré môžu vyvolať tieto časti odôvodnenia napadnutého rozhodnutia.
Napokon treba spresniť, že aj za predpokladu, že rôzne aspekty celkovej stratégie žalobkýň zameranej proti generickým liekom patria k základným prvkom kontextu porušení zistených v napadnutom rozhodnutí, napriek tomu sa nezdá, že tieto posúdenia by mohli zmeniť podstatu výroku napadnutého rozhodnutia. Treba totiž pripomenúť, že zohľadnenie kontextu pri identifikácii protisúťažného cieľa nemôže napraviť to, že v skutočnosti nedošlo k identifikácii protisúťažného cieľa (návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Wahl vo veci CB/Komisia,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:1958
, bod
). Rovnako, pokiaľ ide o článok 102 ZFEÚ, hoci je Komisia povinná zvážiť všetky relevantné skutkové okolnosti sprevádzajúce dané správanie na účely identifikácie prípadného zneužitia dominantného postavenia, existencia prípadného protisúťažného úmyslu predstavuje napriek tomu iba jednu zo skutkových okolností, na ktoré možno prihliadnuť na účely určenia, či došlo k zneužitiu takéhoto postavenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. apríla 2012, Tomra Systems a i./Komisia,
C‑549/10 P
,
EU:C:2012:221
, body
až
).
Tento žalobný dôvod musí byť v dôsledku toho v každom prípade zamietnutý ako neúčinný, keďže smeruje proti častiam odôvodnenia napadnutého rozhodnutia, ktoré sa netýkajú správaní a postupov žalobkýň predstavujúcich porušenia práva hospodárskej súťaže, za ktoré bola v uvedenom rozhodnutí uložená sankcia. Treba však uviesť, že mnoho skutkových okolností napádaných žalobkyňami v rámci tohto žalobného dôvodu (najmä nadobudnutie alternatívnych technológií a urovnania patentových sporov), priamo súvisí s postupmi, ktoré Komisia kvalifikovala ako porušenie a opakuje sa aj v rámci iných žalobných dôvodov, ako to tvrdí Komisia vo svojom vyjadrení k žalobe. Tieto okolností, ktoré takto môžu byť relevantné, budú preskúmané pri analýze týchto iných žalobných dôvodov.
5.

O nesprávnom právnom posúdení pri definícii pojmu obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa
[
omissis
]
Prostredníctvom tohto žalobného dôvodu žalobkyne a vedľajší účastník konania tvrdia, že Komisia sa dopustila nesprávnych právnych posúdení, keď kvalifikovala dohody o urovnaní patentových sporov ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa a že nerešpektovala rozsah práv vyplývajúcich z duševného vlastníctva, ktoré poskytujú patenty. V dôsledku toho prináleží Všeobecnému súdu, aby určil, či také dohody o urovnaní môžu predstavovať obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa a za akých podmienok, pričom vo svojej analýze preskúma, či Komisia nerešpektovala rozsah patentov.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v napadnutom rozhodnutí Komisia analyzovala spôsob, akým treba podľa jej názoru posudzovať dohody o urovnaní patentových sporov z pohľadu ustanovení článku 101 ods. 1 ZFEÚ a predovšetkým možnosť kvalifikovať také dohody ako obmedzenia z hľadiska cieľa (odôvodnenia 1102 až 1155 napadnutého rozhodnutia).
Hoci Komisia v podstate vo všeobecnosti uznala právo podnikov urovnať spor zmierom, a to aj keď sa týka patentov (odôvodnenie 1118 napadnutého rozhodnutia), zároveň sa domnievala, že dohody o urovnaní v oblasti patentov musia rešpektovať právo hospodárskej súťaže Únie a konkrétnejšie ustanovenia článku 101 ods. 1 ZFEÚ (pozri najmä odôvodnenia 1119, 1122 a 1123 napadnutého rozhodnutia).
Komisia rovnako zohľadnila osobitný kontext, v ktorom vo farmaceutickom sektore prebieha hospodárska súťaž medzi spoločnosťami, ktoré vykonávajú činnosť v oblasti originálnych liekov a spoločnosťami, ktoré vykonávajú činnosť v oblasti generických liekov. Zdôraznila predovšetkým význam napadnutia patentov v tomto sektore (odôvodnenia 1125 až 1132 napadnutého rozhodnutia).
Vzhľadom na tieto okolnosti sa Komisia domnievala, že v zásade mohlo byť pre strany dôvodné, aby uzavreli dohodu o urovnaní ukončujúcu spor a dokonca do tejto dohody zahrnuli ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh a o zákaze napadnutia patentov (odôvodnenia 1133 a 1136 napadnutého rozhodnutia).
Komisia sa však domnievala, že v závislosti od osobitných okolností veci dohoda o urovnaní v oblasti patentov, v ktorej spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov súhlasí s obmedzením svojej schopnosti a motivácie súťažiť so svojimi konkurentmi výmenou za prevod hodnoty vo forme výplaty významnej sumy peňazí alebo vo forme iného významného stimulu, môže predstavovať obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, ktoré je v rozpore s článkom 101 ZFEÚ (odôvodnenie 1134 napadnutého rozhodnutia). V takom prípade totiž to, že sa spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov vzdá svojich nezávislých snáh o vstup na trh nevyplýva z posúdenia opodstatnenosti patentu stranami dohody, ale z prevodu hodnoty zo spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov na spoločnosť, ktorá vykonáva činnosť v oblasti generických liekov (odôvodnenie 1137 napadnutého rozhodnutia) a teda z vylučovacej platby predstavujúcej vykúpenie konkurencie (odôvodnenie 1140 napadnutého rozhodnutia).
V dôsledku toho Komisia oznámila, že pri posúdení, či dotknuté dohody o urovnaní predstavujú obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, bude jednotlivo analyzovať skutočnosti týkajúce sa každej z týchto dohôd. Na tento účel spresnila, že sa konkrétne zameria na určenie, po prvé, či „spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov a spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti originálnych liekov boli aspoň potenciálnymi konkurentmi“, po druhé, či „sa spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov zaviazala v dohode obmedziť po dobu jej trvania svoje nezávislé snahy vstúpiť s generickým liekom na jeden alebo viacero trhov [Únie]“ a po tretie, či „dohoda bola spojená s prevodom hodnoty zo spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov, ktorá predstavovala významný stimul citeľne znižujúci motiváciu spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov zachovať svoje nezávislé snahy vstúpiť s generickým liekom na jeden alebo viacero trhov [Únie]“ (odôvodnenie 1154 napadnutého rozhodnutia).
Komisia následne uplatnila tri kritériá vymenované v bode 217 vyššie na každú z dohôd o urovnaní a v prípade každej z týchto dohôd dospela k záveru, že tieto tri kritéria boli splnené a že v dôsledku toho sa uvedené dohody mali kvalifikovať okrem iného ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa.
a)

O povahe dohôd o urovnaní v oblasti patentov ako obmedzení z hľadiska cieľa
1)

O obmedzeniach hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa
Článok 101 ods. 1 ZFEÚ stanovuje, že všetky dohody medzi podnikmi, rozhodnutia združení podnikateľov a zosúladené postupy, ktoré majú „za cieľ alebo následok“ vylučovanie, obmedzovanie alebo skresľovanie hospodárskej súťaže v rámci vnútorného trhu, sa zakazujú ako nezlučiteľné s vnútorným trhom. Podľa judikatúry ustálenej od vyhlásenia rozsudku z 30. júna 1966, LTM (
56/65
,
EU:C:1966:38
, s. 359), alternatívna povaha týchto podmienok označená spojkou „alebo“ vedie k nevyhnutnosti najskôr preskúmať samotný cieľ dohody s ohľadom na hospodársky kontext, v ktorom sa má uplatňovať. V prípade, že analýza obsahu dohody neodhalí dostatočný stupeň škodlivosti vo vzťahu k hospodárskej súťaži, však bude potrebné skúmať jej následky, a aby sa mohla zakázať, bude potrebné požadovať zhromaždenie dôkazov preukazujúcich, že hospodárska súťaž bola skutočne citeľným spôsobom vylúčená, obmedzená alebo skreslená (pozri rozsudky z 19. marca 2015, Dole Food a Dole Fresh Fruit Europe/Komisia,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
, bod
a citovanú judikatúru, a zo 16. júla 2015, ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:484
, bod
a citovanú judikatúru). Naproti tomu nie je nevyhnutné preskúmať následky dohody na hospodársku súťaž, pokiaľ je preukázaný jej protisúťažný cieľ (pozri rozsudok z 20. januára 2016, Toshiba Corporation/Komisia,
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
, bod
a citovanú judikatúru). V napadnutom rozhodnutí tak Komisia správne pripomenula na jednej strane, že protisúťažný cieľ a následok dohody boli alternatívnymi a nie kumulatívnymi podmienkami na účely posúdenia, či sa na dohodu vzťahoval zákaz uvedený v článku 101 ods. 1 ZFEÚ (odôvodnenie 1109) a na druhej strane, že nebolo nevyhnutné preukázať konkrétne protisúťažné následky správania, pokiaľ bol preukázaný jeho protisúťažný cieľ (odôvodnenie 1112).
Pojem obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa možno uplatniť len na určité druhy koordinácie medzi podnikmi, ktoré majú vzhľadom na samotnú svoju povahu dostatočný stupeň škodlivosti pre riadne fungovanie hospodárskej súťaže na to, aby bolo možné dospieť k záveru, že preskúmanie ich následkov nie je nevyhnutné (pozri v tomto zmysle rozsudky z 30. júna 1966, LTM,
56/65
,
EU:C:1966:38
, s. 359; z 11. septembra 2014, CB/Komisia,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, body
,
a
a citovanú judikatúru; zo 16. júla 2015, ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:484
, bod
, a z 26. novembra 2015, Maxima Latvija,
C‑345/14
,
EU:C:2015:784
, bod
).
Podľa judikatúry Súdneho dvora je na účely posúdenia, či určitá dohoda medzi podnikmi má dostatočný stupeň škodlivosti na to, aby ju bolo možné považovať za obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa v zmysle článku 101 ods. 1 ZFEÚ, potrebné zamerať sa na obsah jej ustanovení, ciele, ktoré sleduje, ako aj hospodársky a právny kontext, v ktorom sa nachádza (pozri rozsudok zo 16. júla 2015, ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:484
, bod
a citovanú judikatúru). V rámci posúdenia právneho a hospodárskeho kontextu treba zohľadniť aj povahu dotknutých tovarov alebo služieb, ako aj skutočné podmienky fungovania a štruktúru daného trhu alebo trhov (pozri rozsudok z 19. marca 2015, Dole Food a Dole Fresh Fruit Europe/Komisia,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
, bod
a citovanú judikatúru). Napriek tomu treba pripomenúť, že preskúmanie skutočných podmienok fungovania a štruktúry daného trhu nemôže viesť Všeobecný súd k posúdeniu následkov danej koordinácie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. septembra 2014, CB/Komisia,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, body
až
), inak by sa stratil potrebný účinok rozlišovania upraveného ustanoveniami článku 101 ods. 1 ZFEÚ.
Navyše, hoci úmysel strán nie je faktorom nevyhnutným na určenie obmedzujúcej povahy daného druhu koordinácie medzi podnikmi, orgánom pre hospodársku súťaž ani vnútroštátnym súdom a súdom Únie nič nebráni v tom, aby tento úmysel zohľadnili (pozri rozsudok z 19. marca 2015, Dole Food a Dole Fresh Fruit Europe/Komisia,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
, bod
a citovanú judikatúru). Samotná okolnosť, že dohoda sleduje aj legitímne ciele však nemôže stačiť na to, aby bránila jej kvalifikácii ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa (rozsudok z 20. novembra 2008, Beef Industry Development Society a Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
, bod
; pozri rovnako v tomto zmysle rozsudky z 8. novembra 1983, IAZ International Belgium a i./Komisia,
96/82 až 102/82, 104/82, 105/82, 108/82 a 110/82
,
EU:C:1983:310
, bod
, a zo 6. apríla 2006, General Motors/Komisia,
C‑551/03 P
,
EU:C:2006:229
, bod
).
Žalobkyne vytýkajú Komisii, že sa dopustila nesprávneho právneho posúdenia, keď sa domnievala, že samotná skutočnosť, že dohoda môže mať negatívny vplyv na hospodársku súťaž bola dostatočná na jej kvalifikáciu ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa. Je pravda, že v odôvodnení 1111 napadnutého rozhodnutia Komisia citujúc judikatúru Súdneho dvora (rozsudky zo 4. júna 2009, T‑Mobile Netherlands a i.,
C‑8/08
,
EU:C:2009:343
, bod
, a zo 14. marca 2013, Allianz Hungária Biztosító a i.,
C‑32/11
,
EU:C:2013:160
, body
až
) uviedla, že „na to, aby mala dohoda protisúťažný cieľ stačí, aby mohla mať negatívny vplyv na hospodársku súťaž“ a že „inými slovami, dohoda musí byť jednoducho schopná v konkrétnom prípade a so zreteľom na právny a hospodársky kontext, v ktorom sa nachádza, vylúčiť, obmedziť alebo skresliť hospodársku súťaž na vnútornom trhu“.
V tejto súvislosti treba najprv uviesť, že Komisia v napadnutom rozhodnutí správne pripomenula judikatúru k definícii obmedzení hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, ktorá je uvedená v bodoch 219 až 222 vyššie. Z odôvodnení 1109 a 1110, 1112 až 1117 a 1211 napadnutého rozhodnutia totiž vyplýva, že Komisia pripomenula túto judikatúru bez toho, aby sa dopustila nesprávneho právneho posúdenia a že ju uplatnila pri analýze každej dohody (pozri najmä odôvodnenia 1369 až 1375, 1475 až 1481, 1622 až 1627, 1763, 1804 až 1810 a 1994 až 2000 napadnutého rozhodnutia). Nie je dôležité, že Komisia nepoužila v napadnutom rozhodnutí výraz „dostatočný stupeň škodlivosti“, keďže z uvedeného rozhodnutia vyplýva, že správne pochopila pojem obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa. Predovšetkým v odôvodneniach 1110 a 1113 uvedeného rozhodnutia uviedla, že týmito obmedzeniami boli obmedzenia, ktoré „vzhľadom na samotnú svoju povahu možu byť škodlivé pre riadne fungovanie normálnej hospodárskej súťaže“, že „pri posúdení, či dohoda predstavuje obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, sa treba zamerať okrem iného na obsah jej ustanovení, na ciele, ktoré sleduje, ako aj na hospodársky a právny kontext, v ktorom sa nachádza“, a že „pri určení tohto kontextu je vhodné zohľadniť aj povahu dotknutých tovarov alebo služieb, ako aj skutočné podmienky fungovania a štruktúru daného trhu alebo trhov“. Komisia tiež správne pripomenula, že „hoci úmysel strán nie je faktorom nevyhnutným na určenie, či dohoda má z hľadiska cieľa povahu obmedzenia hospodárskej súťaže, ani Komisii, ani súdom Únie nič nebráni v tom, aby tento úmysel zohľadnili“ (odôvodnenie 1113 napadnutého rozhodnutia).
Ďalej treba zdôrazniť, že v bode 31 rozsudku zo 4. júna 2009, T‑Mobile Netherlands a i. (
C‑8/08
,
EU:C:2009:343
), ktorý bol prevzatý do bodu 38 rozsudku zo 14. marca 2013, Allianz Hungária Biztosító a i. (
C‑32/11
,
EU:C:2013:160
), Súdny dvor nechcel tvrdiť, že dohoda s nízkym stupňom škodlivosti, ktorá preto prípadne môže mať negatívny vplyv na hospodársku súťaž, môže predstavovať obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, ale iba to, na jednej strane, že identifikácia konkrétnych následkov dohody na hospodársku súťaž nebola relevantná pri analýze obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa a že na druhej strane, samotná okolnosť, že dohoda nebola zrealizovaná, nemôže brániť jej kvalifikácii ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa. Výklad bodu 31 rozsudku zo 4. júna 2009, T‑Mobile Netherlands a i. (
C‑8/08
,
EU:C:2009:343
), urobený najmä s prihliadnutím na jeho body 29 a 30 a bod 46 návrhov, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott v tejto veci, na ktorý rozsudok výslovne odkazuje, ako aj bod 47 týchto návrhov, totiž umožňuje nazerať na tento bod v kontexte rozlišovania medzi obmedzeniami hospodárskej súťaže z hľadiska následku a obmedzeniami hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa.
V dôsledku toho treba zamietnuť tvrdenia žalobkýň, že Komisia sa v odôvodnení 1111 napadnutého rozhodnutia dopustila nesprávneho právneho posúdenia.
Žalobkyne a vedľajší účastník konania navyše tvrdia, že pojem porušenia z hľadiska cieľa treba na rozdiel od prístupu, ktorý uplatnila Komisia v napadnutom rozhodnutí, vykladať reštriktívne, pričom sa odvolávajú na rozsudok z 11. septembra 2014, CB/Komisia (
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
).
V tejto súvislosti treba najprv pripomenúť, že v rozsudku z 11. septembra 2014, CB/Komisia (
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, bod
), Súdny dvor potvrdil, že pojem obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa možno uplatniť len na určité druhy koordinácie medzi podnikmi, ktoré majú dostatočný stupeň škodlivosti na hospodársku súťaž na to, aby sa bolo možné domnievať, že preskúmanie ich následkov nie je nevyhnutné a nie na dohody, o ktorých nie je nijako preukázané, že vzhľadom na samotnú svoju povahu sú škodlivé pre riadne fugnovanie normálnej hospodárskej súťaže. Súdny dvor v dôsledku toho odmietol, pre nesprávne právne posúdenie, tvrdenie Všeobecného súdu, že pojem porušenia z hľadiska cieľa nebolo potrebné vykladať reštriktívne. Súdny dvor však nespochybnil judikatúru, podľa ktorej druhy dohôd uvedené v článku 101 ods. 1 písm. a) až e) ZFEÚ nie sú taxatívnym výpočtom zakázaných dohôd (rozsudky z 20. novembra 2008, Beef Industry Development Society a Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
, bod
; pozri rovnako v tomto zmysle rozsudok z 11. septembra 2014, CB/Komisia,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, bod
), čo vyplýva z použitia výrazu „najmä“ v článku 101 ods. 1 ZFEÚ (návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Trstenjak vo veci Beef Industry Development Society a Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:467
, bod
).
Ďalej treba uviesť, že Komisia v prejednávanej veci uplatnila prístup, ktorý je v súlade s rozsudkom z 11. septembra 2014, CB/Komisia (
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
), keď analyzovala sporné dohody s prihliadnutím na kritéria pripomenuté v bodoch 219 až 222 vyššie (pozri bod 224 vyššie), ktoré sú ako také reštriktívne, keďže predpokladajú identifikáciu dostatočného stupňa škodlivosti. Na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne a vedľajší účastník konania, sa analýza Komisie nemala
a priori
riadiť reštiktívnejším prístupom než vyplýva z kritérií pojmu obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, ale predpokladala identifikáciu obmedzenia hospodárskej súťaže s dostatočným stupňom škodlivosti alebo bez tejto identifikácie analýzu konkrétnych protisúťažných následkov sporných dohôd.
Žalobkyne okrem toho uvádzajú, že neexistencia precedensu bráni kvalifikácii obmedzenia z hľadiska cieľa a tvrdia, že bývalý vedúci oddelenia povereného vecou verejne uznal jej novosť, čo pripustila samotná Komisia v napadnutom rozhodnutí. Treba však pripomenúť, že postupy uvedené v článku 101 ods. 1 písm. a) až e) ZFEÚ nie sú taxatívnym zoznam zakázaných dohôd (rozsudok z 20. novembra 2008, Beef Industry Development Society a Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
, bod
) a že hoci nadobudnuté skúsenosti môžu nepopierateľne potvrdzovať vnútornú škodlivosť určitých druhov spolupráce pre hospodársku súťaž (rozsudok z 11. septembra 2014, CB/Komisia,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, bod
), skutočnosť, že Komisia v minulosti nepovažovala daný druh dohody za obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska jej samotného cieľa, jej nemôže brániť, aby tak urobila v budúcnosti na základe individuálneho a podrobného preskúmania sporných opatrení (pozri rozsudok z 8. septembra 2016, Lundbeck/Komisia,
T‑472/13
, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:449
, bod
a citovanú judikatúru).
Obdobne na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, samotná okolnosť, že na identifikáciu obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa je nevyhnutný indvididuálny prístup, nebráni takejto kvalifikácii. Judikatúra totiž na kvalifikáciu dohody ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa v zmysle článku 101 ods. 1 ZFEÚ nevyžaduje, aby dohoda musela byť dostatočne škodlivá pre hospodársku súťaž na prvý pohľad alebo bez akejkoľvek pochybnosti a bez toho, aby Komisia alebo súd Únie vykonali individuálne a konkrétne preskúmanie jej obsahu, účelu a hospodárskeho a právneho kontextu (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. marca 2013, Allianz Hungária Biztosító a i.,
C‑32/11
,
EU:C:2013:160
, bod
, a z 8. septembra 2016, Lundbeck/Komisia,
T‑472/13
, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:449
, bod
).
Žalobkyne a vedľajší účastník konania okrem toho vytýkajú napadnutému rozhodnutiu, že jeho odôvodnenie je vnútorne protirečivé, keďže v odôvodnení 2764 sa uvádza, že urovnania v oblasti patentov nie sú samy osebe protisúťažné z pohľadu článku 102 ZFEÚ. Zo spornej vety v odôvodnení 2764 napadnutého rozhodnutia však jasne vyplýva, že Komisia odkázala iba na postupy opísané v napadnutom rozhodnutí ako súčasť všeobecnej stratégie žalobkýň zameranej proti generickým liekom, ktoré však neboli v napadnutom rozhodnutí kvalifikované ako porušenia práva hospodárskej súťaže. V dôsledku toho sa táto veta nevzťahovala na urovnania uzavreté žalobkyňami. Okrem toho z napadnutého rozhodnutia, a najmä z jeho bodu 8.3 vyplýva, že Komisia sa domnievala, že urovnania uzavreté žalobkyňami predstavovali zneužívajúce správanie, ktoré prispelo k jedinej a pokračujúcej celkovej vylučovacej stratégii predstavujúcej porušenie ustanovení článku 102 ZFEÚ. V napadnutom rozhodnutí teda nedošlo k uvádzanému protirečivému odôvodneniu.
Po tomto pripomenutí podmienok uplatňovania pojmu obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa a preskúmaní výhrad žalobkýň voči jeho výkladu, treba uviesť, že v prejednávanej veci mali sporné dohody podľa žalobkýň urovnať spory medzi stranami dohody a boli uzavreté v osobitnom kontexte patentového práva, keďže dotknuté spory sa vzťahovali na patenty žalobkýň. Keďže však určenie existencie obmedzenia z hľadiska cieľa predpokladá preskúmanie obsahu danej dohody, jej cieľov a hospodárskeho a právneho kontextu, v ktorom sa nachádza (pozri bod 221 vyššie), treba v prejednávanej veci analyzovať ustanovenia o nenapadnutí patentov a ustanovenia o neuvádzaní výrobkov porušujúcich tieto patenty na trh, ktoré obsahujú urovnania vo všeobecnosti a sporné dohody zvlášť, s prihliadnutím na ich cieľ urovnať patentové spory a osobitný kontext predstavovaný patentami, a tak overiť, či Komisia správne a podľa právne náležitých kritérií kvalifikovala tieto dohody ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa.
2)

O právach vyplývajúcich z duševného vlastníctva a predovšetkým o patentoch
Osobitným cieľom udelenia patentu je zabezpečiť jeho majiteľovi výhradné právo používať vynález na účely výroby a prvého uvedenia priemyselných výrobkov na trh, či už priamo alebo prostredníctvom poskytnutia licencií tretím osobám, ako aj právo namietať proti každému porušeniu, a to s cieľom odmeniť tvorivé úsilie vynálezcu (rozsudok z 31. októbra 1974, Centrafarm a de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
, bod
). Keď je patent udelený orgánom verejnej moci, bežne sa predpokladá, že je platný a že jeho držba podnikom je oprávnená. Samotná držba takéhoto výhradného práva podnikom má obvykle za následok, že konkurenti zostávajú stranou, keďže v súlade s verejnoprávnou úpravou musia toto výhradné právo rešpektovať (rozsudok z 1. júla 2010, AstraZeneca/Komisia,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, bod
).
Výkon práv vyplývajúcich z patentu udeleného v súlade s právnou úpravou členského štátu však sám osebe nepredstavuje porušenie pravidiel hospodárskej súťaže stanovených Zmluvou (rozsudok z 29. februára 1968, Parke, Davis and Co.,
24/67
,
EU:C:1968:11
, s. 109). Pravidlá v oblasti duševného vlastníctva sú dokonca podstatné pre zachovanie neskreslenej hospodárskej súťaže na vnútornom trhu (rozsudok zo 16. apríla 2013, Španielsko a Taliansko/Rada,
C‑274/11 a C‑295/11
,
EU:C:2013:240
, bod
). Na jednej strane totiž právo vyplývajúce z patentov tým, že odmeňuje tvorivé úsilie vynálezcu prispieva k podpore prostredia priaznivého pre inováciu a investície a na druhej strane je jeho cieľom zverejniť spôsob fungovania vynálezov a tak umožniť ďalší pokrok. Bod 7 usmernení z roku 2004 o dohodách o transfere technológií, ktorého ustanovenia sú v celom rozsahu prevzaté do bodu 7 usmernení z roku 2014 o dohodách o transfere technológií, tak uznáva, že:
„neexistuje vnútorný konflikt medzi právami vyplývajúcimi z duševného vlastníctva a pravidlami hospodárskej súťaže Spoločenstva. Podľa týchto ustanovení majú totiž tieto dva legislatívne celky rovnaký základný cieľ, ktorým je podporiť blaho spotrebiteľov, ako aj efektívne rozdelenie zdrojov. Inovácia je podstatnou a dynamickou zložkou otvorenej a konkurenčnej trhovej ekonomiky. Práva vyplývajúce z duševného vlastníctva podporujú dynamickú hospodársku súťaž tým, že podnecujú podniky, aby investovali do vývoja nových alebo vylepšených výrobkov a procesov. Rovnako pôsobí hospodárska súťaž tým, že núti podniky inovovať. Z tohto dôvodu sú tak práva vyplývajúce z duševného vlastníctva, ako aj hospodárska súťaž nevyhnutné na podporu inovácie a zabezpečenie jej využitia v konkurenčných podmienkach.“
Podľa ustálenej judikatúry je právo vlastniť majetok, ktorého súčasťou sú práva vyplývajúce z duševného vlastníctva, všeobecnou zásadou práva Únie (rozsudok z 29. januára 2008, Promusicae,
C‑275/06
,
EU:C:2008:54
, bod
; pozri rovnako v tomto zmysle rozsudok z 12. júla 2005, Alliance for Natural Health a i.,
C‑154/04 a C‑155/04
,
EU:C:2005:449
, bod
a citovanú judikatúru).
Právo vyplývajúce z duševného vlastníctva, a najmä právo vyplývajúce z patentov, však nie je absolútnym oprávnením, ale treba ho posudzovať vzhľadom na jeho spoločenskú úlohu a zosúladiť s ostatnými základnými právami, pričom na dosiahnutie cieľov všeobecného záujmu sledovaných Úniou ho možno obmedziť, pokiaľ však tieto obmedzenia nie sú so zreteľom na sledovaný cieľ neprimeraným a neúnosným zásahom poškodzujúcim samotnú podstatu zaručeného práva (pozri rozsudok z 12. júla 2005, Alliance for Natural Health a i.,
C‑154/04 a C‑155/04
,
EU:C:2005:449
, bod
a citovanú judikatúru). Súdny dvor sa napríklad v sporoch týkajúcich sa výkladu nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 469/2009 zo 6. mája 2009 o dodatkovom ochrannom osvedčení pre liečivá (
Ú. v. EÚ L 152, 2009, s. 1
), domnieval, že bolo potrebné nájsť rovnováhu medzi záujmami farmaceutického priemyslu, ktorý je majiteľom patentov a záujmami verejného zdravia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. marca 2015, Actavis Group PTC a Actavis UK,
C‑577/13
,
EU:C:2015:165
, bod
a citovanú judikatúru).
Treba tiež pripomenúť, že článok 3 ods. 3 ZEÚ stanovuje, že Únia vytvára vnútorný trh obsahujúci podľa protokolu č. 27 o vnútornom trhu a hospodárskej súťaži, pripojeného k Lisabonskej zmluve (
Ú. v. EÚ C 83, 2010, s. 309
), ktorý má podľa článku 51 ZEÚ rovnakú právnu silu ako Zmluvy, systém zabezpečujúci, že hospodárska súťaž nebude narušená. Články 101 a 102 ZFEÚ však patria medzi pravidlá hospodárskej súťaže, ktoré sú tak, ako je uvedené v článku 3 ods. 1 písm. b) ZFEÚ, potrebné na fungovanie tohto vnútorného trhu. Cieľom týchto pravidiel je totiž práve zabrániť tomu, aby bola hospodárska súťaž narušovaná na úkor všeobecného záujmu, záujmu individuálnych podnikov a záujmu spotrebiteľov, a tým prispieť k zabezpečeniu blahobytu v Únii (rozsudok zo 17. februára 2011, TeliaSonera Sverige,
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
, body
až
).
Hoci Zmluvy nikdy výslovne neupravili zosúladenie práv vyplývajúcich z duševného vlastníctva s právom hospodárskej súťaže, článok 36 Zmluvy ES, ktorého ustanovenia boli prevzaté do článku 36 ZFEÚ, napriek tomu upravil zosúladenie práv vyplývajúcich z duševného vlastníctva so zásadou voľného pohybu tovaru, keď uviedol, že ustanovenia Zmluvy o zákaze množstevných obmedzení medzi členskými štátmi nevylučujú obmedzenia dovozu, vývozu alebo tranzitu tovaru odôvodnené najmä ochranou priemyselného a obchodného vlastníctva, pričom spresnil, že tieto obmedzenia nesmú byť prostriedkami svojvoľnej diskriminácie alebo skrytého obmedzovania obchodu medzi členskými štátmi. Súdny dvor sa domnieva, že článok 36 Zmluvy ES tak mal zaviesť rozdiel medzi existenciou práva priznaného právnou úpravou členského štátu v oblasti ochrany umeleckého a duševného vlastníctva, ktoré nemôže byť dotknuté ustanoveniami Zmluvy a jeho výkonom, ktorý môže predstavovať skryté obmedzenie obchodu medzi členskými štátmi (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. októbra 1982, Coditel a i.,
262/81
,
EU:C:1982:334
, bod
).
Normotvorca Únie mal okrem toho príležitosť pripomenúť nevyhnutnosť takéhoto zosúladenia. Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/48/ES z 29. apríla 2004 o vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva (
Ú. v. EÚ L 157, 2004, s. 45
), ktorá má za cieľ priblížiť vnútroštátne právne poriadky tak, aby zabezpečovali vysokú, rovnocennú a jednotnú úroveň ochrany duševného vlastníctva na vnútornom trhu (odôvodnenie 10) a „usiluje o úplné rešpektovanie duševného vlastníctva v súlade s článkom 17 ods. 2 [Charty základných práv]“ (odôvodnenie 32), tak spresňuje, že ňou „nie je dotknuté uplatňovanie pravidiel hospodárskej súťaže a najmä články [101] a [102 ZFEÚ]“ a že „opatrenia stanovené v tejto smernici by sa nemali používať na nenáležité obmedzovanie hospodárskej súťaže spôsobom, ktorý je v rozpore so zmluvou“ (odôvodnenie 12).
Súdny dvor vypracoval judikatúru týkajúcu sa rôznych druhov práv vyplývajúcich z duševného vlastníctva, ktorá má zosúladiť pravidlá hospodárskej súťaže s výkonom týchto práv bez poškodenia ich podstaty, pričom uplatnil tú istú úvahu, ktorá mu umožnila zosúladiť tieto práva s voľným pohybom tovaru. Pre Súdny dvor tak ide o potrestanie neobvyklého využívania práv vyplývajúcich z duševného vlastníctva a nie ich oprávneného výkonu, ktorý definuje na základe ich špecifického predmetu, teda pojmu používaného v judikatúre Súdneho dvora ako synonymum pojmov samotnej podstaty týchto práv a podstatných oprávnení majiteľa týchto práv. Podľa Súdneho dvora tak výkon oprávnení, ktoré sú súčasťou špecifického predmetu práva vyplývajúceho z duševného vlastníctva, súvisí s existenciou tohto práva (pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Gulmann vo veci RTE a ITP/Komisia,
C‑241/91 P
,
EU:C:1994:210
, body
a
a citovanú judikatúru). Súdny dvor sa však napriek tomu domnieva, že výkon výhradného práva jeho majiteľom môže za mimoriadnych okolností viesť aj k správaniu, ktoré je v rozpore s pravidlami hospodárskej súťaže (rozsudok zo 6. apríla 1995, RTE a ITP/Komisia,
C‑241/91 P a C‑242/91 P
,
EU:C:1995:98
, bod
; pozri rovnako v tomto zmysle rozsudok zo 17. septembra 2007, Microsoft/Komisia,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
, bod
).
V prípade patentov Súdny dvor rozhodol, že nie je vylúčené, že ustanovenia článku 101 ZFEÚ sa môžu uplatniť na právo vyplývajúce z duševného vlastníctva, ak využívanie jedného alebo viacerých patentov, dohodnuté medzi podnikmi, malo viesť k vytvoreniu situácie, na ktorú sa môžu vzťahovať pojmy dohôd medzi podnikmi, rozhodnutí združení podnikateľov alebo zosúladených postupov v zmysle článku 101 ods. 1 ZFEÚ (rozsudok z 29. februára 1968, Parke, Davis and Co.,
24/67
,
EU:C:1968:11
, s. 110). V roku 1974 sa Súdny dvor znovu domnieval, že hoci existencia práv priznaných právnou úpravou členského štátu v oblasti priemyselného vlastníctva nie je dotknutá článkom 101 ZFEÚ, na podmienky ich výkonu sa napriek tomu môžu vzťahovať zákazy stanovené týmto článkom a že to tak môže byť vždy, keď sa zdá, že výkon takého práva je cieľom, prostriedkom alebo následkom kartelu (rozsudok z 31. októbra 1974, Centrafarm a de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
, body
a
).
Treba pripomenúť, že bez harmonizácie patentového práva uplatiteľného v prejednávanej veci na úrovni Únie možno rozsah ochrany priznanej patentom udeleným vnútroštátnym patentovým úradom alebo EPÚ určiť iba so zreteľom na pravidlá, ktoré nie sú súčasťou práva Únie, ale vnútroštátneho práva alebo EPD (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. septembra 1999, Farmitalia,
C‑392/97
,
EU:C:1999:416
, bod
, a z 24. novembra 2011, Medeva,
C‑322/10
,
EU:C:2011:773
, body
a
). Keď má preto súd Únie v konaní o žalobe o neplatnosť podanej proti rozhodnutiu Komisie preskúmať dohodu o urovnaní patentového sporu, ktorá sa riadi inými pravidlami než pravidlami práva Únie, neprináleží mu, aby definoval rozsah tohto patentu alebo rozhodoval o jeho platnosti. Okrem toho treba uviesť, že hoci v prejednávanej veci Komisia v napadnutom rozhodnutí v odôvodneniach 113 až 123 spomenula stratégiu žalobkýň spočívajúcu vo vytvorení „patentových klastrov“ a „patentov na papieri“, napriek tomu nerozhodovala o platnosti sporných patentov v čase uzavretia dohôd.
Hoci Komisii, ani Všeobecnému súdu neprináleží, aby rozhodovali o platnosti patentu, jeho existenciu napriek tomu treba zohľadniť v analýze urobenej v rámci pravidiel hospodárskej súťaže Únie. Súdny dvor už totiž uviedol, že hoci nie je úlohou Komisie, aby definovala rozsah patentu, zároveň platí, že táto inštitúcia sa nemôže zdržať konania v prípade, keď je rozsah patentu relevantný pre posúdenie, či došlo k porušeniu článkov 101 a 102 ZFEÚ, keďže dokonca aj vtedy, keď je skutočný rozsah patentu predmetom sporu na vnútroštátnych súdoch, musí byť Komisia schopná vykonať svoje právomoci v súlade s ustanoveniami nariadenia č. 1/2003, keďže zistenia, ktoré môže urobiť Komisia, nijako neprejudikujú posúdenia vnútroštátnych súdov v sporoch týkajúcich sa patentových práv, ktoré prejednávajú a keďže rozhodnutie Komisie podlieha preskúmaniu súdu Únie (rozsudok z 25. februára 1986, Windsurfing International/Komisia,
193/83
,
EU:C:1986:75
, body
a
).
Napokon treba zdôrazniť, že práva vyplývajúce z duševného vlastníctva sú chránené Chartou základných práv. Podľa článku 17 ods. 1 Charty základných práv, ktorej Lisabonská zmluva priznala rovnakú právnu silu ako majú Zmluvy (článok 6 ods. 1 ZEÚ), „každý má právo vlastniť svoj oprávnene nadobudnutý majetok, užívať ho, nakladať s ním a odkázať ho“, „nikoho nemožno zbaviť jeho majetku, s výnimkou verejného záujmu, v prípadoch a za podmienok, ktoré ustanovuje zákon, pričom musí byť včas vyplatená spravodlivá náhrada“ a „užívanie majetku môže byť upravené zákonom v nevyhnutnej miere v súlade so všeobecným záujmom“. Článok 17 ods. 2 Charty základných práv navyše spresňuje, že „duševné vlastníctvo je chránené“. V dôsledku toho sa záruky upravené v článku 17 ods. 1 Charty základných práv uplatňujú aj na duševné vlastníctvo. Súdny dvor sa teda domnieva, že uznanie práv vyplývajúcich z duševného vlastníctva v Charte základných práv znamená požiadavku ich vysokej ochrany a že treba nájsť rovnováhu medzi na jednej strane ochranou slobodnej hospodárskej súťaže, v prípade ktorej primárne právo a najmä články 101 a 102 ZFEÚ zakazujú kartely a zneužitie dominantného postavenia a na druhej strane nevyhnutnou zárukou práv vyplývajúcich z duševného vlastníctva, ktorá vyplýva z článku 17 ods. 2 Charty základných práv (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. júla 2015, Huawei Technologies,
C‑170/13
,
EU:C:2015:477
, body
a
).
3)

O urovnaniach patentových sporov
Na úvod treba spresniť, že nasledujúce úvahy sa netýkajú patentov získaných podvodne, „fiktívnych“ sporov alebo nezhôd, ktoré sa nedostali do štádia súdneho konania. Komisia totiž v odôvodnení 1170 napadnutého rozhodnutia uznala, že v čase uzavretia dohôd o urovnaní boli všetky žalobkyne a spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov účastníkmi konania alebo osobami zúčastnenými na spore pred vnútroštátnym súdom alebo EPÚ, ktorý sa týkal platnosti niektorých patentov žalobkýň alebo určenia, či výrobok vyvinutý spoločnosťou vykonávajúcou činnosť v oblasti generických liekov porušuje patent.
Najprv treba zdôrazniť, že je
a priori
legitímne, aby účastníci patentového sporu uzavreli radšej dohodu o urovnaní ako pokračovali v súdnom spore. Ako to Komisia správne uviedla v odôvodnení 1102 napadnutého rozhodnutia, podniky sú vo všeobecnosti oprávnené urovnať spory, vrátane patentových sporov, pričom tieto urovnania sú často v prospech oboch účastníkov sporu a umožňujú efektívnejšie rozvrhnutie zdrojov ako v prípade, ak by spor pokračoval až do vyhlásenia rozsudku. Žalobca totiž nie je povinný pokračovať v spore, ktorý na základe slobodného rozhodnutia začal. Treba dodať, že súdne riešenie sporov okrem toho, že spôsobuje náklady pre spoločnosť, nemožno považovať za uprednostňovaný a ideálny spôsob riešenia konfliktov. Nárast sporov na súdoch môže byť odrazom zlyhaní alebo nedostatkov, ktoré možno napraviť inou formou alebo vyriešiť vhodnou preventívnou činnosťou. Aj keby v národných systémoch udeľovania patentov alebo v systéme EPÚ nastali také problémy, napríklad v dôsledku príliš benevolentného udeľovania ochrany postupom, ktoré nezahŕňajú vynálezcovskú činnosť, tieto problémy by nemohli odôvodniť povinnosť alebo dokonca podporu podnikov, aby pokračovali v patentových sporoch až do súdneho vyriešenia.
Rovnako body 204 a 209 usmernení z roku 2004 o dohodách o transfere technológií, ktoré sa uplatňovali minimálne na dohody o poskytnutí licencií k technológii, uznávajú možnosť uzavrieť dohody o urovnaní a o neuplatňovaní práva obsahujúce poskytnutie licencií a uvádzajúce, že v rámci takej dohody sa ustanovenia o nenapadnutí vo všeobecnosti považujú za vylúčené z pôsobnosti článku 101 ods. 1 ZFEÚ. Bod 235 usmernení z roku 2014 o dohodách o transfere technológií, ktoré nahradili usmernenia z roku 2004, rovnako uvádza, že „dohody o urovnaní technologických sporov predstavujú v zásade rovnako, ako v mnohých ďalších oblastiach obchodných sporov, legitímny prostriedok pre nájdenie vzájomne prijateľného kompromisu v právom spore začatom v dobrej viere“. Tento bod navyše spresňuje, že „účastníci môžu uprednostniť ukončenie sporu, pretože sa ukazuje príliš nákladný na zdroje alebo čas a/alebo preto, že jeho výsledok je neistý“ a že „urovnanie môže tiež ušetriť príslušné súdy a/alebo správne orgány od toho, aby museli rozhodovať v spore a môže teda priniesť výhody, ktoré zvyšujú všeobecné blaho“.
Komisia napokon sama využíva v oblasti kartelov správne konanie, ktoré sa v určitých ohľadoch podobá na urovnanie. Konanie o urovnaní, ktoré bolo zavedené nariadením Komisie (ES) č. 622/2008 z 30. júna 2008, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie (ES) č. 773/2004, pokiaľ ide o vedenie konania o urovnaní v prípadoch kartelov (
Ú. v. EÚ L 171, 2008, s. 3
), má totiž za cieľ zjednodušiť a zrýchliť správne konania, ako aj znížiť počet žalôb podaných na súd Únie, aby sa tak Komisii umožnilo riešiť viac vecí s rovnakými zdrojmi (rozsudok z 20. mája 2015, Timab Industries a CFPR/Komisia,
T‑456/10
,
EU:T:2015:296
, body
a
).
Navyše podľa judikatúry je možnosť uplatňovať svoje práva súdnou cestou a súdne preskúmanie, ktoré to so sebou prináša, výrazom všeobecnej právnej zásady, ktorá je základom ústavných tradícií spoločných členským štátom a bola zakotvená v článkoch 6 a 13 EDĽP. Keďže prístup k súdu je základným právom a všeobecnou zásadou garantujúcou rešpektovanie práva, iba za úplne výnimočných okolností môže podanie žaloby na súd predstavovať porušenie práva hospodárskej súťaže (rozsudok zo 17. júla 1998, ITT Promedia/Komisia,
T‑111/96
,
EU:T:1998:183
, bod
). Ako pripomenul Súdny dvor, požiadavka vysokej ochrany práv vyplývajúcich z duševného vlastníctva znamená, že ich nositeľovi nemôže byť v zásade odňatá možnosť využiť súdne žaloby, ktoré mu môžu zabezpečiť skutočné rešpektovanie jeho výhradných práv (rozsudok zo 16. júla 2015, Huawei Technologies,
C‑170/13
,
EU:C:2015:477
, bod
). Podobne skutočnosť, že sa podnik rozhodne upustiť od súdneho konania a uprednostní mimosúdne vyriešenie sporu je iba výrazom tej istej slobody pri výbere prostriedkov na zabezpečenie obrany jeho práv a v zásade nemôže predstavovať porušenie práva hospodárskej súťaže.
Hoci je prístup k súdu základným právom, napriek tomu ho nemožno považovať za povinnosť, aj keby prispieval k oživeniu hospodárskej súťaže medzi hospodárskymi subjektmi. Na jednej strane totiž treba pripomenúť, že napriek rozmanitosti konaní a systémov udeľovania patentov, ktorá existovala v rôznych členských štátoch Únie a pred EPÚ v čase rozhodnom vo veci samej, sa bežne predpokladá, že právo vyplývajúce z duševného vlastníctva udelené orgánom verejnej moci je platné a že jeho držba podnikom je oprávnená (rozsudok z 1. júla 2010, AstraZeneca/Komisia,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, bod
). Na druhej strane, hoci je samozrejme vo verejnom záujme odstrániť každú prekážku hospodárskej činnosti, ktorá by mohla vyplynúť z nesprávne udeleného patentu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. februára 1986, Windsurfing International/Komisia,
193/83
,
EU:C:1986:75
, body
a
) a hoci sa všeobecne uznáva, že verejné rozpočty, vrátane rozpočtov určených na úhradu výdavkov na zdravotnú starostlivosť, podliehajú významným obmedzeniam a že hospodárska súťaž, predovšetkým súťaž predstavovaná generickými liekmi vyvíjanými spoločnosťami vykonávajúcimi činnosť v oblasti generických liekov, môže efektívne prispieť ku kontrole týchto rozpočtov, rovnako treba pripomenúť, ako to Komisia správne uviedla v odôvodnení 1201 napadnutého rozhodnutia, že každý podnik sa môže slobodne rozhodnúť, či podá alebo nepodá žalobu proti patentom k originálnym liekom, ktorých držiteľom sú spoločnosti vyrábajúce tieto lieky. Navyše takéto rozhodnutie podať alebo nepodať žalobu alebo ukončiť spor urovnaním v zásade nebráni iným podnikom v rozhodnutí napadnúť uvedené patenty.
Zo všetkého, čo bolo uvedené vyplýva, že na účely zosúladenia patentového práva s právom hospodárskej súťaže v osobitnom rámci uzatvárania urovnaní medzi účastníkmi patentového sporu, treba nájsť rovnováhu medzi nevyhnutnosťou umožniť podnikom uzatvárať urovnania, ktorých nárast je v prospech spoločnosti na jednej strane a nevyhnutnosťou zabrániť riziku zneužitia dohôd o urovnaní v rozpore s právom hospodárskej súťaže vedúcemu k zachovaniu neplatných patentov a predovšetkým v sektore liekov k neopodstatnenej finančnej záťaži pre verejné rozpočty.
4)

O zosúladení dohôd o urovnaní v oblasti patentov s právom hospodárskej súťaže
Treba pripomenúť, že využitie urovnania patentového sporu nevyníma účastníkov z uplatňovania práva hospodárskej súťaže (pozri v tomto zmysle rozsudky z 27. septembra 1988, Bayer a Maschinenfabrik Hennecke,
65/86
,
EU:C:1988:448
, bod
, a z 8. septembra 2016, Lundbeck/Komisia,
T‑472/13
, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:449
, bod
; pozri analogicky rozsudok z 30. januára 1985, BAT Cigaretten‑Fabriken/Komisia,
35/83
,
EU:C:1985:32
, bod
; pozri rovnako bod 204 usmernení z roku 2004 o dohodách o transfere technológií, ako aj bod 237 usmernení z roku 2014 o dohodách o transfere technológií).
Súdny dvor tak predovšetkým rozhodol, že ustanovenie o nenapadnutí patentu, vrátane takého ustanovenia, ktoré bolo vložené do dohody, ktorá mala ukončiť spor prebiehajúci na súde, mohlo mať vzhľadom na právny a hospodársky kontext povahu obmedzenia hospodárskej súťaže v zmysle článku 101 ods. 1 ZFEÚ (rozsudok z 27. septembra 1988, Bayer a Maschinenfabrik Hennecke,
65/86
,
EU:C:1988:448
, body
až
).
Treba preto identifikovať relevantné okolnosti, ktoré umožňujú dospieť k záveru, že ustanovenie o nenapadnutí patentu, a všeobecnejšie dohoda o urovnaní v oblasti patentov, má povahu obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, pričom treba pripomenúť, že určenie existencie obmedzenia z hľadiska cieľa predpokladá preskúmanie obsahu danej dohody, cieľov, ktoré sleduje a hospodárskeho a právneho kontextu, v ktorom sa nachádza (pozri bod 221 vyššie).
Na úvod je potrebné zdôrazniť, že je možné, že dohoda o urovnaní patentového sporu nemá žiadny negatívny vplyv na hospodársku súťaž. Tak je to napríklad v prípade, ak sa strany dohodnú na tom, že sporný patent je neplatný, a z tohto dôvodu upravia okamžitý vstup spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov na trh.
Dohody, o ktoré ide v prejednávanej veci, nepatria do tejto kategórie, keďže obsahujú ustanovenia o nenapadnutí patentov a neuvádzaní výrobkov na trh, ktoré samy osebe majú povahu obmedzujúcu hospodársku súťaž. Ustanovenie o nenapadnutí patentov totiž poškodzuje verejný záujem na odstránení každej prekážky hospodárskej činnosti, ktorá by mohla vyplynúť z nesprávne udeleného patentu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. februára 1986, Windsurfing International/Komisia,
193/83
,
EU:C:1986:75
, bod
) a ustanovenie o neuvádzaní výrobkov na trh má za následok vylúčenie konkurentov majiteľa patentu z trhu.
Vloženie takýchto ustanovení však môže byť legitímne, ale len v rozsahu, v akom vychádza z uznania platnosti daného patentu stranami dohody (a súčasne uznania toho, že dotknuté generické výrobky porušujú patent).
Na jednej strane sú totiž ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov nevyhnutné na urovnanie niektorých patentových sporov. Ak by účastníkom sporu bolo znemožnené využiť také ustanovenia, urovnanie sporu by stratilo akýkoľvek význam pre spory, v ktorých sa obaja účastníci zhodujú na platnosti patentu. Navyše treba v tejto súvislosti pripomenúť, že Komisia v bode 209 usmernení z roku 2004 o dohodách o o transfere technológií uviedla, že „[dohodám o urovnaní] je vlastné, že ich strany sa dohodnú, že neskôr nenapadnú práva vyplývajúce z duševného vlastníctva, na ktoré sa tieto dohody vzťahujú, [pretože] skutočným cieľom dohody je vyriešiť existujúce spory a/alebo zabrániť budúcim sporom“. Na dosiahnutie tohto cieľa je však rovnako nevyhnutné, aby sa strany dohodli na tom, že žiadny výrobok porušujúci patent nemôže byť uvedený na trh.
Na druhej strane vloženie ustanovení o neuvádzaní výrobkov na trh čiastočne iba posilňuje už existujúce právne účinky patentu, ktorého platnosť strany výslovne alebo nepriamo uznávajú. Obvyklým dôsledkom patentu totiž je, že v prospech jeho majiteľa bráni jeho konkurentom, aby uvádzali na trh výrobok, ktorý je chránený patentom alebo je získaný postupom chráneným patentom (pozri bod 234 vyššie). Spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov sa teda tým, že pristúpi na ustanovenie o neuvádzaní výrobkov na trh, zaväzuje, že nebude predávať výrobky, ktoré by mohli porušovať daný patent. Ak sa teda toto ustanovenie obmedzuje na pôsobnosť sporného patentu, možno sa domnievať, že v podstate iba opakuje účinky tohto patentu, keďže sa zakladá na uznaní jeho platnosti. Pokiaľ ide o ustanovenia o nenapadnutí patentov, patent nemožno vykladať tak, že zaručuje ochranu proti žalobám napádajúcim jeho platnosť (rozsudok z 25. februára 1986, Windsurfing International/Komisia,
193/83
,
EU:C:1986:75
, bod
). Účinky týchto ustanovení sa teda neprekrývajú s účinkami patentu. Napriek tomu, keď je ustanovenie o nenapadnutí patentu prijaté v rámci urovnania skutočného sporu, v ktorom už konkurent mal možnosť napadnúť platnosť tohto patentu a napokon jeho platnosť uznal, nemožno toto ustanovenie v takomto kontexte považovať za poškodzujúce verejný záujem na odstránení každej prekážky hospodárskej činnosti, ktorá by mohla vyplynúť z nesprávne udeleného patentu (pozri bod 257 vyššie).
Komisia sama v napadnutom rozhodnutí uviedla, že ustanovenia o nenapadnutí patentov a o neuvádzaní výrobkov na trh boli vo všeobecnosti vlastné každému urovnaniu. Domnievala sa tak, že je „málo pravdepodobné, že urovnanie uzavreté v rámci patentového sporu alebo konania na základe toho, ako každá jeho strana posúdi spor, s ktorým je konfrontovaná, porušuje právo hospodárskej súťaže, dokonca aj keď dohoda obsahuje povinnosť spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov zdržať sa používania vynálezu chráneného patentom počas doby jeho ochrany (napríklad prostredníctvom ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh) a/alebo povinnosť nenapadnúť daný patent na súdoch (napríklad prostredníctvom ustanovenia o nenapadnutí patentov)“ (odôvodnenie 1136 napadnutého rozhodnutia).
Samotná existencia ustanovení o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov, ktorých pôsobnosť sa obmedzuje na pôsobnosť daného patentu, v dohodách o urovnaní, tak napriek tomu, že tieto ustanovenia majú samy osebe povahu obmedzenia (pozri bod 257 vyššie), neumožňuje dospieť k záveru, že ide o obmedzenie hospodárskej súťaže s dostatočným stupňom škodlivosti na to, aby sa považovalo za obmedzenie z hľadiska cieľa, keď sa tieto dohody zakladajú na uznaní platnosti patentu ich stranami (a súčasne uznaní toho, že dotknuté generické výrobky porušujú patent).
Existencia ustanovení o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov, ktorých pôsobnosť sa obmedzuje na pôsobnosť daného patentu, je naopak problematická vtedy, keď sa zdá, že súhlas spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov s týmito ustanoveniami sa nezakladá na jej uznaní platnosti patentu. Ako to správne uvádza Komisia, „aj keď obmedzenia obchodnej autonómie spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov obsiahnuté v dohode neprekračujú rozsah vecnej pôsobnosti patentu, predstavujú porušenie článku 101 [ZFEÚ] vtedy, keď tieto obmedzenia nemožno odôvodniť a keď nevyplývajú z posúdenia opodstatnenosti samotného výhradného práva stranami dohody“ (odôvodnenie 1137 napadnutého rozhodnutia).
V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že dvojnásobne podozrivá v dohode o urovnaní je existencia „reverznej platby“, teda platby spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov v prospech spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov. Po prvé totiž treba pripomenúť, že patent má odmeňovať tvorivé úsilie vynálezcu tým, že mu umožní získať spravodlivý zisk z jeho investície (pozri bod 234 vyššie), a teda že platný patent musí v zásade umožňovať prevod hodnoty na svojho majiteľa – napríklad prostredníctvom licenčnej dohody – a nie naopak. Po druhé na základe existencie reverznej platby vzniká podozrenie, či sa urovnanie zakladá na tom, že strany dohody uznali platnosť daného patentu.
Samotná existencia reverznej platby však neumožňuje dospieť k záveru o existencii obmedzenia z hľadiska cieľa. Nie je totiž vylúčené, aby boli niektoré reverzné platby odôvodnené (pozri body 277 až 280 nižšie), pokiaľ sú vnútorne spojené s urovnaním predmetného sporu. Naproti tomu v prípade, ak pri urovnaní dôjde k neopodstatnenej reverznej platbe, na spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov je potom potrebné hľadieť tak, že touto platbou bola motivovaná k tomu, aby súhlasila s ustanoveniami o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov, a je potrebné konštatovať existenciu obmedzenia z hľadiska cieľa. V tomto prípade už obmedzenia hospodárskej súťaže zavedené ustanoveniami o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov nesúvisia s patentom a urovnaním, ale možno ich vysvetliť vyplatením výhody, ktorá stimuluje spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov, aby sa vzdala svojho úsilia o vytváranie konkurencie.
Je potrebné zdôrazniť, že aj keď ani Komisia ani súd Únie nemajú právomoc rozhodovať o platnosti patentu (pozri body 243 a 244 vyššie), nič to nemení na skutočnosti, že tieto inštitúcie môžu v rámci svojich príslušných právomocí a bez toho, aby rozhodli o vlastnej platnosti patentu, konštatovať existenciu jeho zneužívania, ktoré nesúvisí s jeho špecifickým predmetom (pozri v tomto zmysle rozsudky z 29. februára 1968, Parke, Davis and Co.,
24/67
,
EU:C:1968:11
, s. 109 a 110, a z 31. októbra 1974, Centrafarm a de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
, body
a
; pozri tiež analogicky rozsudky zo 6. apríla 1995, RTE a ITP/Komisia,
C‑241/91 P a C‑242/91 P
,
EU:C:1995:98
, bod
, a zo 4. októbra 2011, Football Association Premier League a i.,
C‑403/08 a C‑429/08
,
EU:C:2011:631
, body
až
).
Stimulovanie konkurenta, aby akceptoval ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov v zmysle opísanom v bode 265 vyššie alebo jeho následok, a to podrobenie sa takýmto ustanoveniam z dôvodu stimulu, však predstavujú zneužívanie patentu.
Ako to správne uviedla Komisia v odôvodnení 1137 napadnutého rozhodnutia, „patentové právo neupravuje právo zaplatiť svojim skutočným alebo potenciálnym konkurentom za to, aby zostali mimo trhu alebo aby sa zdržali napadnutia patentu pred vstupom na trh“. Komisia sa tiež domnieva, že „majitelia patentov nie sú oprávnení platiť spoločnostiam vykonávajúcim činnosť v oblasti generických liekov, aby ich udržali mimo trhu a znížili riziká vyplývajúce z hospodárskej súťaže, a to či už v rámci dohody o urovnaní v oblasti patentov alebo iným spôsobom“ (odôvodnenie 1141 napadnutého rozhodnutia). Napokon Komisia správne dodala, že „zaplatiť alebo inak stimulovať potenciálnych konkurentov, aby zostali mimo trhu, nie je súčasťou žiadneho práva spojeného s patentmi a nezodpovedá žiadnym prostriedkom na zabezpečenie dodržiavania patentov stanoveným v patentovom práve“ (odôvodnenie 1194 napadnutého rozhodnutia).
Ak sa zistí existencia stimulovania, strany sa už nemôžu dovolávať toho, že v rámci urovnania uznali platnosť patentu. Potvrdenie platnosti patentu súdnym alebo správnym orgánom je v tomto ohľade irelevantné.
Za skutočnú príčinu obmedzení hospodárskej súťaže zavedených ustanoveniami o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov je teda potrebné považovať stimulovanie, a nie uznanie platnosti patentu stranami urovnania (pozri bod 257 vyššie), pričom uvedené ustanovenia sa vzhľadom na to, že im v tomto prípade chýba akákoľvek legitimita, vyznačujú takým stupňom škodlivosti pre riadne fungovanie normálnej hospodárskej súťaže, ktorý je dostatočný na to, aby bolo možné konštatovať existenciu obmedzenia z hľadiska cieľa.
V prípade existencie stimulu je teda potrebné dané dohody považovať za dohody o vylúčení z trhu, ktorými zostávajúce subjekty odškodňujú odchádzajúce subjekty. Takéto dohody teda v skutočnosti spočívajú vo vykúpení konkurencie, a v dôsledku toho ich je potrebné kvalifikovať ako obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, ako to vyplýva z rozsudku z 20. novembra 2008, Beef Industry Development Society a Barry Brothers (
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
, body
a
až
), a návrhov generálnej advokátky Trstenjak vo veci Beef Industry Development Society a Barry Brothers (
C‑209/07
,
EU:C:2008:467
, bod
), ktoré boli citované najmä v odôvodneniach 1139 a 1140 napadnutého rozhodnutia. Navyše vylúčenie konkurentov z trhu je extrémna forma rozdelenia trhu a obmedzenia výroby (rozsudok z 8. septembra 2016, Lundbeck/Komisia,
T‑472/13
, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:449
, bod
), ktoré sa v takom kontexte, o aký ide v prípade sporných dohôd, vyznačuje stupňom škodlivosti, ktorý je o to vyšší, že vylúčenými spoločnosťami sú spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov, ktorých vstup na trh v zásade podporuje hospodársku súťaž a navyše prispieva k všeobecnému záujmu spočívajúcemu v zabezpečovaní zdravotnej starostlivosti za nižšiu cenu. Napokon toto vylúčenie je v sporných dohodách posilnené nemožnosťou spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov napadnúť sporný patent.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že v kontexte dohôd o urovnaní patentových sporov kvalifikácia obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa predpokladá, že v rámci dohody o urovnaní existuje výhoda stimulujúca spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov a zároveň zodpovedajúce obmedzenie jej snáh konkurovať spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov. Ak sú tieto dve podmienky splnené, je potrebné konštatovať obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa vzhľadom na stupeň škodlivosti takto uzatvorenej dohody pre riadne fungovanie normálnej hospodárskej súťaže.
V prípade dohody o urovnaní v oblasti patentov obsahujúcej ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov, ktorých vnútorne obmedzujúca povaha (pozri bod 257 vyššie) nebola úspešne spochybnená, teda existencia stimulu pre spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov, aby súhlasila s týmito ustanoveniami, umožňuje odôvodniť zistenie, že existuje obmedzenie z hľadiska cieľa a to aj v prípade, že ide o skutočný spor, že dohoda o urovnaní obsahuje ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov, ktorých rozsah nepresahuje rozsah sporného patentu a že tento patent môže byť predovšetkým s prihliadnutím na rozhodnutia prijaté príslušnými správnymi alebo súdnymi orgánmi oprávnene považovaný za platný stranami dohody v čase jej uzavretia.
V napadnutom rozhodnutí teda Komisia správne preskúmala, či dané dohody zahŕňali prevod hodnoty zo spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov v prospech spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov, ktorá predstavovala „významná“ stimul, teda taký, ktorý môže viesť túto druhú spoločnosť k tomu, aby súhlasila s ustanoveniami o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov, aby potom z toho v prípade existencie takého stimulu vyvodila, že existuje obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa.
Keď teda Komisia na odlíšenie dohôd o urovnaní predstavujúcich obmedzenia z hľadiska cieľa od tých, ktoré takéto obmedzenia nepredstavujú, zohľadnila kritérium stimulu, ktoré bude ďalej označované ako kritérium „stimulu“ alebo „stimulujúcej výhody“, nedopustila sa vzhľadom na predchádzajúce úvahy vo svojom rozhodnutí nesprávneho právneho posúdenia.
Takéto nesprávne právne posúdenie nemožno vyvodiť ani z údajného nezohľadnenia kontextu, v ktorom sa sporné dohody nachádzajú (k pojmu kontextu pozri rozsudok z 11. septembra 2014, CB/Komisia,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, bod
), keďže z predchádzajúcej úvahy rovnako vyplýva, že kritérium stimulu sa zakladá na analýze obsahu sporných dohôd nielen s prihliadnutím na ich deklarovaný cieľ, ktorým je urovnať patentové spory, ale aj ich špecifický kontext, ktorý sa vo farmaceutickom sektore vyznačuje existenciou patentov priznávajúcich výhradné práva, o ktorých sa predpokladá, že sú platné a ktorých držba má obvykle za následok, že konkurenti zostávajú stranou (pozri bod 234 vyššie). Kontext, v ktorom boli uzavreté sporné dohody, bol v prejednávanej veci zohľadnený o to viac, že Komisia sa v prípade každej z týchto dohôd snažila preukázať, že daná spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov bola potenciálnym konkurentom skupiny Servier, teda že mala skutočné a konkrétne možnosti vstúpiť na trh (pozri bod 317 a nasl. nižšie). S cieľom doplniť odpoveď na žalobný dôvod založený na nesprávnom právnom posúdení, ktorého sa mala Komisia dopustiť tým, že konštatovala existenciu obmedzenia z hľadiska cieľa a následne umožniť preskúmanie, či sa v prípade každej dohody Komisia dopustila nesprávneho posúdenia, treba ešte spresniť, za akých podmienok možno konštatovať existenciu stimulu.
5)

O stimule
Na to, aby sa zistilo, či reverzná platba, teda prevod hodnoty zo spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov v prospech spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov, predstavuje stimul na akceptovanie ustanovení o nenapadnutí patentov a o neuvádzaní výrobkov na trh, treba vzhľadom na jej povahu a odôvodnenie preskúmať, či nahrádza náklady vnútorne spojené s urovnaním sporu. V napadnutom rozhodnutí tak Komisia správne preskúmala, či prevod hodnoty zodpovedal špecifickým nákladom urovnania, ktoré vynaložila spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov (odôvodnenia 1333 a nasl., 1461 a nasl., 1592 a nasl. a 1969 a nasl. napadnutého rozhodnutia).
Ak má reverzná platba upravená v dohode o urovnaní obsahujúcej ustanovenia obmedzujúce hospodársku súťaž nahradiť náklady vnútorne spojené s urovnaním, ktoré vynaložila spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov, nemožno túto platbu v zásade považovať za stimulujúcu. To, že tieto náklady sú vnútorne spojené s urovnaním, totiž znamená, že sa ako také zakladajú na uznaní platnosti sporných patentov, ktorú má toto urovnanie potvrdiť tým, že ukončí jej popieranie a potenciálne porušovanie uvedených patentov. Nemožno sa preto domnievať, že na základe takej reverznej platby vzniká podozrenie, či sa urovnanie zakladá na uznaní platnosti daného patentu stranami dohody (pozri body 264 a 265 vyššie). Zistenie existencie stimulu a obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa však napriek tomu nie je v tomto prípade vylúčené. Predpokladá však, že Komisia preukáže, že sumy zodpovedajúce týmto nákladom vnútorne spojeným s urovnaním sú napriek tomu, že sú preukázané a presne vyčíslené stranami dohody, neprimerane vysoké (pozri v tomto zmysle odôvodnenia 1338, 1465, 1600 a 1973 napadnutého rozhodnutia). Takýto nepomer totiž narušuje vzťah vnútornej súvislosti medzi dotknutými nákladmi a urovnaním a teda bráni vyvodiť z náhrady týchto nákladov, že daná dohoda o urovnaní sa zakladá na uznaní platnosti sporných patentov.
Možno sa domnievať, ako to žalobkyne a Komisia uznali na pojednávaní, že náklady vnútorné spojené s urovnaním zodpovedajú najmä právnym výdavkom, ktoré vynaložila spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov v spore vedenom proti spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov. Tieto výdavky boli totiž vynaložené iba na účely sporov týkajúcich sa platnosti alebo porušovania daných patentov, ktoré má práve urovnanie ukončiť na základe dohody uznávajúcej platnosť patentov. Ich úhrada je teda v priamej súvislosti s takým urovnaním. Keď teda strany urovnania preukážu výšku právnych výdavkov spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov, môže Komisia konštatovať ich stimulujúcu povahu iba vtedy, keď preukáže, že tieto výdavky sú neprimerané. V tejto súvislosti treba považovať za neprimerané sumy, ktoré zodpovedajú súdnym výdavkom, ktorých objektívna nevyhnutnosť pre vedenie sporového konania, najmä vzhľadom na právnu a faktickú zložitosť posudzovaných otázok, ako aj hospodársky záujem, ktorý má spor pre spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov, nie je preukázaná na základe konkrétnych a podrobných dokumentov.
Naopak niektoré výdavky spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov sú
a priori
príliš nesúvisiace so sporom a jeho urovnaním na to, aby ich bolo možné považovať za vnútorne spojené s urovnaním patentového sporu. Ide napríklad o náklady na výrobu výrobkov porušujúcich patent zodpovedajúce hodnote zásob týchto výrobkov, ako aj výdavky na výskum a vývoj vynaložené na vývoj týchto výrobkov. Tieto náklady a výdavky sú totiž
a priori
vynaložené nezávisle od existencie sporov a ich urovnania a na základe urovnania sa neprejavia ako strata, čo preukazuje predovšetkým skutočnosť, že dané výrobky sú často napriek zákazu ich uvádzania na trh, obsiahnutému v dohode o urovnaní, predávané na trhoch, na ktoré sa táto dohoda nevzťahuje a že príslušný výskum možno využiť na účely vývoja iných výrobkov. To isté platí pre sumy, ktoré musí spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov zaplatiť tretím osobám z dôvodu zmluvných záväzkov prevzatých mimo sporu (napríklad dodávateľské zmluvy). Takéto výdavky na ukončenie zmlúv uzavretých s tretími osobami alebo na odškodnenie týchto tretích osôb sú totiž vo všeobecnosti vyžadované týmito zmluvami alebo v priamej súvislosti s týmito zmluvami, ktoré navyše dotknutá spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov uzavrela nezávisle od akéhokoľvek sporu so spoločnosťou vykonávajúcou činnosť v oblasti originálnych liekov alebo jeho urovnania. Ak teda strany dohody chcú, aby sa platba týchto výdavkov nepovažovala za stimul a nepriamy dôkaz existencie obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, prináleží im, aby preukázali, že tieto výdavky sú vnútorne spojené so sporom alebo jeho urovnaním a následne aby odôvodnili ich výšku. Na tento účel môžu vychádzať aj z toho, že výška náhrady týchto výdavkov, ktoré
a priori
nie sú vnútorne spojené s urovnaním sporu, je bezvýznamná a teda nedostatočná na to, aby predstavovala významný stimul na akceptovanie ustanovení obmedzujúcich hospodársku súťaž upravených dohodou o urovnaní (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. septembra 2016, Lundbeck/Komisia,
T‑472/13
, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:449
, bod
).
Na ukončenie analýzy nesprávneho právneho posúdenia, ktorého sa mala dopustiť Komisia tým, že konštatovala existenciu obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, treba ešte preskúmať tri vedľajšie tvrdenia uvádzané žalobkyňami a vedľajším účastníkom konania, ktoré sa zakladajú na uplatniteľnosti teórie pridružených obmedzení na dané dohody, na dôsledkoch, ktoré má americké právo na riešenie sporu a na nejednoznačných účinkoch, ktoré vyvolávajú dohody o urovnaní v oblasti patentov.
6)

O uplatniteľnosti teórie pridružených obmedzení na dohody o urovnaní
Žalobkyne a vedľajší účastník konania tvrdia, že z dôvodu legitímneho cieľa dohôd o urovnaní patentových sporov mala Komisia uplatniť test objektívnej nevyhnutnosti, ktorý umožňuje, aby sa na dohodu nevzťahoval článok 101 ods. 1 ZFEÚ, keď má legitímny cieľ a keď sú obmedzenia hospodárskej súťaže, ktoré ukladá, objektívne nevyhnutné a primerané.
Na úvod treba uviesť, že žalobkyne sa neodvolávali na teóriu pridružených obmedzení počas správneho konania a že ju nespomína ani napadnuté rozhodnutie.
Z judikatúry vyplýva, že ak operácia alebo určitá činnosť nespadá do zásady zákazu stanovenej v článku 101 ods. 1 ZFEÚ, lebo neovplyvňuje hospodársku súťaž alebo má na ňu pozitívny účinok, obmedzenie obchodnej autonómie jedného alebo viacerých subjektov zúčastnených na tejto operácii alebo činnosti tiež nespadá do uvedenej zásady zákazu, ak je toto obmedzenie objektívne nevyhnutné na vykonanie uvedenej operácie alebo činnosti a je primerané cieľom, ktoré táto operácia alebo činnosť sleduje (pozri rozsudok z 11. septembra 2014, MasterCard a i./Komisia,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, bod
a citovanú judikatúru). Ak nie je totiž možné oddeliť takéto obmedzenie, kvalifikované ako pridružené obmedzenie, od operácie alebo hlavnej činnosti bez toho, aby došlo k ohrozeniu jej existencie alebo cieľov, je potrebné preskúmať zlučiteľnosť tohto obmedzenia s článkom 101 ZFEÚ spoločne so zlučiteľnosťou operácie alebo hlavnej činnosti, ku ktorej je pridružené, a to aj ak sa na prvý pohľad môže zdať, že na toto obmedzenie, zohľadňované samostatne, sa vzťahuje zásada zákazu podľa článku 101 ods. 1 ZFEÚ (rozsudok z 11. septembra 2014, MasterCard a i./Komisia,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, bod
).
Komisia tvrdí, že predbežná podmienka pre uplatnenie testu objektívnej nevyhnutnosti nie je splnená, keďže urovnanie patentového sporu nemožno v zásade kvalifikovať ako operáciu, ktorá nemá protisúťažnú povahu z dôvodu, že neovplyvňuje hospodársku súťaž alebo má na ňu pozitívny účinok. Je pravda, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že urovnanie sporu nevyníma strany z uplatňovania pravidiel hospodárskej súťaže, keďže článok 101 ods. 1 ZFEÚ nerobí žiaden rozdiel medzi dohodami, ktoré majú za cieľ ukončiť spor a dohodami, ktoré sledujú iné ciele (pozri bod 253 vyššie). Ako však správne tvrdia žalobkyne a vedľajší účastník konania, judikatúra nevylučuje, aby sa na dohodu o urovnaní sporu nevzťahovala zásada zákazu stanovená v článku 101 ods. 1 ZFEÚ, lebo neovplyvňuje hospodársku súťaž alebo má na ňu pozitívny účinok. Uplatnenie testu objektívnej nevyhnutnosti v prejednávanej veci totiž predpokladá, že operácia alebo hlavná činnosť nemá protisúťažnú povahu z dôvodu, že neovplyvňuje hospodársku súťaž alebo má na ňu pozitívny účinok, ale nevyžaduje, aby túto protisúťažnú povahu nemala na základe samotnej svojej povahy a nezávisle od okolností každej veci. Judikatúra okrem toho pripomenula, že preskúmanie operácie alebo hlavnej činnosti nemožno vykonať abstraktne, ale je závislé od ustanovení alebo pridružených obmedzení vlastných každej veci (pozri v tomto zmysle rozsudky z 28. januára 1986, Pronuptia de Paris,
161/84
,
EU:C:1986:41
, bod
; z 15. decembra 1994, DLG,
C‑250/92
,
EU:C:1994:413
, bod
, a z 12. decembra 1995, Oude Luttikhuis a i.,
C‑399/93
,
EU:C:1995:434
, body
až
). Treba navyše pripomenúť, že mnoho ustanovení práva Únie podporuje urovnanie sporov (pozri body 247 až 250 vyššie).
Komisia sa okrem toho nemôže odvolávať na rozsudok z 27. septembra 1988, Bayer a Maschinenfabrik Hennecke (
65/86
,
EU:C:1988:448
), aby vylúčila v zásade každú možnosť uplatnenia teórie pridružených obmedzení na urovnanie sporov. Hoci totiž z tohto rozsudku vyplýva, že Súdny dvor odmietol súhlasiť s úvahou Komisie, ktorá považovala ustanovenie o nenapadnutí patentu vložené do licenčnej dohody pri splnení určitých podmienok za zlučiteľné s článkom 101 ods. 1 ZFEÚ, pričom spresnil, že článok 101 ods. 1 ZFEÚ nerobil žiaden rozdiel medzi dohodami, ktoré majú za cieľ ukončiť spor a dohodami, ktoré sledujú iné ciele, napriek tomu nevylúčil, že dohoda o urovnaní sporu obsahujúca ustanovenia o nenapadnutí patentov a o neuvádzaní výrobkov na trh môže v závislosti od právneho a hospodárskeho kontextu nemať povahu obmedzujúcu hospodársku súťaž (rozsudok z 27. septembra 1988, Bayer a Maschinenfabrik Hennecke,
65/86
,
EU:C:1988:448
, bod
). Navyše tento rozsudok nebol vyhlásený v kontexte urovnania sporu, ale v kontexte licenčnej dohody.
Hoci dohodu o urovnaní patentového sporu, ktorá neovplyvňuje hospodársku súťaž alebo má na ňu pozitívny účinok, nemožno v zásade vylúčiť z oblasti uplatnenia teórie pridružených obmedzení, treba napriek tomu preskúmať rozsah pridruženého obmedzenia hospodárskej súťaže, čo znamená dvojaké preskúmanie. Na jednej strane je totiž potrebné preskúmať, či je obmedzenie objektívne nevyhnutné na uskutočnenie hlavnej operácie alebo činnosti, a na druhej strane, či je vo vzťahu k nej primerané (rozsudky z 18. septembra 2001, M6 a i./Komisia,
T‑112/99
,
EU:T:2001:215
, bod
, a z 29. júna 2012, E.ON Ruhrgas a E.ON/Komisia,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, bod
).
Pokiaľ ide o prvú podmienku, podľa judikatúry treba preskúmať, či by uskutočnenie tejto operácie alebo činnosti bolo bez predmetného obmedzenia nemožné. Skutočnosť, že uvedenú operáciu alebo činnosť by v prípade neexistencie predmetného obmedzenia bolo iba zložitejšie vykonať alebo by bola menej zisková, tak nemožno považovať za skutočnosť, ktorá tomuto obmedzeniu priznáva objektívne nevyhnutnú povahu, ktorá je nutná na to, aby mohlo mať pridružený charakter. Takýto výklad by totiž viedol k tomu, že tento pojem by bol rozšírený na obmedzenia, ktoré nie sú nutne nevyhnutné na uskutočnenie hlavnej operácie alebo činnosti. Takýto výsledok by škodil potrebnému účinku zákazu stanoveného v článku 101 ods. 1 ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. septembra 2014, MasterCard a i./Komisia,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, bod
).
Ustanovenia o nenapadnutí patentov a o neuvádzaní výrobkov na trh sú vnútorne spojené iba s niektorými urovnaniami, a to tými, ktoré sa zakladajú na uznaní platnosti daného patentu alebo patentov (pozri bod 259 vyššie). Pokiaľ sú tieto ustanovenia výrazom uznania platnosti patentu každou zo strán dohody a ich rozsah sa obmedzuje na rozsah daného patentu, treba ich považovať za ustanovenia, ktoré môžu spĺňať prvú podmienku výnimky stanovenej teóriou pridružených obmedzení.
Pokiaľ ide o druhú podmienku, treba pripomenúť, že ak je obmedzenie objektívne nevyhnutné na uskutočnenie hlavnej operácie alebo činnosti, treba ešte overiť, či jeho trvanie a jeho vecná, časová a územná pôsobnosť nejdú nad rámec toho, čo je nevyhnutné na uskutočnenie hlavnej operácie alebo činnosti. Ak pôsobnosť obmedzenia prekračuje rámec toho, čo je nevyhnutné na uskutočnenie hlavnej operácie alebo činnosti, musí byť toto obmedzenie predmetom samostatného preskúmania podľa článku 101 ods. 3 ZFEÚ (rozsudok z 18. septembra 2001, M6 a i./Komisia,
T‑112/99
,
EU:T:2001:215
, bod
). Na dohodu o urovnaní, ktorej ustanovenia o nenapadnutí patentov a o neuvádzaní výrobkov na trh neprekračujú trvanie a pôsobnosť patentu, ktorého platnosť je v dohode uznaná, teda možno uplatniť teóriu pridružených obmedzení.
V prejednávanej veci však bola Komisia oprávnená nepreskúmať, či bolo potrebné uplatniť teóriu pridružených obmedzení, keďže sa domnievala, že ustanovenia o nenapadnutí patentov a o neuvádzaní výrobkov na trh sa nezakladali na uznaní platnosti patentu, ale na prevode hodnoty z laboratória vykonávajúceho činnosť v oblasti originálnych liekov na spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov, ktorá pre túto spoločnosť predstavovala stimul na to, aby upustila od vyvíjania konkurenčného tlaku na spoločnosť, ktorá je majiteľom patentu. V takomto prípade totiž dohoda o urovnaní predstavuje obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, ktoré nemožno kvalifikovať ako operáciu, ktorá nemá protisúťažnú povahu z dôvodu, že neovplyvňuje hospodársku súťaž alebo má na ňu pozitívny účinok. Okrem toho ustanovenia o nenapadnutí patentov a o neuvádzaní výrobkov na trh môžu byť nevyhnutne pridružené iba k dohode o urovnaní založenej na uznaní platnosti daného patentu stranami tejto dohody (pozri bod 289 vyššie). Ak však existuje stimul, urovnanie sa na takomto uznaní nezakladá. Ustanovenia o nenapadnutí patentov a o neuvádzaní výrobkov na trh preto nemožno považovať za nevyhnutné pre takéto urovnanie.
7)

O zosúladení dohôd o urovnaní v oblasti patentov s americkým právom hospodárskej súťaže
Žalobkyne sa odvolávajú na rozsudok Actavis, pričom tvrdia, že Supreme Court of the United States (Najvyšší súd Spojených štátov) odmietol prístup zohľadnený Komisiou v prejednávanej veci. Komisia, ktorá spomenula tento rozsudok v napadnutom rozhodnutí (odôvodnenie 1199), však napriek tomu tvrdí, že uplatnila rovnaký prístup ako Supreme Court of the United States (Najvyšší súd Spojených štátov), keď sa domnievala, že neexistuje domnienka nezákonnosti dohôd o urovnaní, ktoré obsahujú prevod hodnoty z laboratória vykonávajúceho činnosť v oblasti originálnych liekov na spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov.
Rozsudok Actavis sa týka dohôd o urovnaní uzavretých vo farmaceutickom sektore, v ktorých sa spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov zaviazali, že nevstúpia na trh až do určitého dňa predchádzajúceho dňu uplynutia platnosti patentu spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov (65 mesiacov predo dňom uplynutia platnosti patentu pre Actavis) a že budú propagovať daný liek u lekárov za úhradu značných súm (pre Actavis ročné úhrady od 19 do 30 miliónov USD počas deviatich rokov).
Treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry platí, že aj keď sú vnútroštátne postupy spoločné všetkým členským štátom, nemôžu sa vyžadovať pri uplatňovaní pravidiel hospodárskej súťaže obsiahnutých v Zmluve (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. januára 1984, VBVB a VBBB/Komisia,
43/82 a 63/82
,
EU:C:1984:9
, bod
), a že to platí o to viac, keď ide o vnútroštátne postupy tretích krajín (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. februára 2002, Compagnie générale maritime a i./Komisia,
T‑86/95
,
EU:T:2002:50
, bod
a citovanú judikatúru). Prístup uplatňovaný právom Únie v oblasti hospodárskej súťaže spočívajúci v rozlišovaní medzi obmedzeniami hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa a z hľadiska následku, sa totiž líši od amerického antitrustového práva, ktoré rozlišuje medzi obmedzeniami hospodárskej súťaže
per se
, teda prípadmi, v ktorých sú protisúťažné následky natoľko zjavné, že vyžadujú iba rýchly pohľad (quick look approach) bez zohľadnenia kontextu a ktoré sú nevyhnutne a nenapraviteľne zakázané, a porušeniami, ktoré treba preukázať podľa pravidla rozumu („rule of reason“), teda po preskúmaní vyvažujúcom následky dohody, ktoré sú v prospech hospodárskej súťaže s jej protisúťažnými následkami. Na jednej strane však právo Únie nepovažuje žiadne obmedzenie hospodárskej súťaže za nevyhnutne a nenapraviteľne protiprávne, keďže na obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa sa v zásade môžu vzťahovať výnimky upravené článkom 101 ods. 3 ZFEÚ. Na druhej strane, ako to pripomenula judikatúra, v práve Únie v oblasti hospodárskej súťaže nemožno uznať existenciu pravidla rozumu (rozsudok z 29. júna 2012, E.ON Ruhrgas a E.ON/Komisia,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, bod
; pozri rovnako v tomto zmysle rozsudok z 23. októbra 2003, Van den Bergh Foods/Komisia,
T‑65/98
,
EU:T:2003:281
, bod
). Navyše rozdiely medzi právnym rámcom v Spojených štátoch a v Únii, ktoré sa týkajú predovšetkým patentov vo farmaceutickej oblasti, ešte viac sťažujú analogické použitie rozsudku Actavis v prejednávanom spore (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. septembra 2016, Lundbeck/Komisia,
T‑472/13
, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:449
, bod
).
V dôsledku toho treba zamietnuť tvrdenie žalobkýň založené na nerešpektovaní stanoviska Supreme Court of the United States (Najvyšší súd Spojených štátov) ako neúčinné.
8)

O povahou nejednoznačných účinkoch dohôd o urovnaní
Žalobkyne sa domnievajú, že účinky dohôd o urovnaní sú svojou povahou nejednoznačné, a že v dôsledku toho ich nemožno kvalifikovať ako obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa.
V prvom rade tvrdia, že takéto dohody majú potenciálne nejednoznačné účinky na napadnutie patentov, pokiaľ existujú paralelné spory a že v konaniach pred EPÚ späťvzatie námietky jednou stranou nebráni pokračovaniu konania, pretože jej tvrdenia môže z úradnej povinnosti uplatniť námietkové oddelenie alebo odvolací senát EPÚ. Navyše v napadnutom rozhodnutí nebola zohľadnená skutočnosť, že dohody o urovnaní majú iba nejednoznačné účinky na budúce spory, keďže spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov sa môžu slobodne rozhodnúť, či začnú nákladné súdne konania, ktoré sa môžu v každom prípade ukázať v niektorých členských štátoch zbytočné, keď prebieha konanie pred EPÚ.
V druhom rade sa žalobkyne domnievajú, že potenciálne účinky týchto dohôd na vstup generických liekov na trh sú rovnako nejednoznačné a závislé od znenia dohôd a kontextu, v ktorom sa nachádzajú. Treba teda zohľadniť existenciu sporu a šance strán na úspech, existenciu iných sporov a možnosť vývoja iných alternatívnych foriem výrobku. Navyše tieto dohody môžu umožniť rýchlejší vstup generických liekov na trh. Napokon Komisia musí zohľadniť schopnosť a úmysel spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov vstúpiť na trh s rizikom.
V treťom rade sa žalobkyne domnievajú, rovnako ako Supreme Court of the United States (Najvyšší súd Spojených štátov) v rozsudku Actavis, že Komisia nemôže postihovať dohody o urovnaní patentových sporov bez posúdenia ich konkrétnych účinkov na trh.
Komisia uvádza, že toto tvrdenie je neúčinné, keďže pri určení, či dohoda predstavuje obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, netreba zohľadniť jej účinky a keďže obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa môže dokonca v určitých prípadoch nevyvolať žiadny následok pre okolnosti, ktoré nastali neskôr. Analýza obmedzenia z hľadiska cieľa tak nevyžaduje preukázanie toho, aké hypotetické situácie by mohli nastať bez dohôd.
Pokiaľ ide o účinky dohôd o urovnaní na napadnutie patentov, Komisia subsidiárne pripomína, že v prejednávanej veci sa žalobkyne pokúsili uzavrieť dohody so všetkými svojimi potenciálnymi konkurentmi a že iba dve z piatich dohôd, ktoré uzavreli, obsahovali ustanovenie umožňujúce vstup spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov na trh v prípade zrušenia sporného patentu.
Komisia sa navyše domnieva, že v napadnutom rozhodnutí preskúmala schopnosť a úmysel každej spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov vstúpiť na trh s rizikom.
Komisia sa napokon domnieva, že napadnuté rozhodnutie nie je v rozpore s prístupom, ktorý uplatnil Supreme Court of the United States (Najvyšší súd Spojených štátov) v rozsudku Actavis, vzhľadom na rozdiely existujúce medzi európskym pojmom obmedzenia z hľadiska cieľa a americkým pojmom obmedzenia
per se
. Komisia rovnako pripomína, že judikatúra Únie odmieta existenciu pravidla rozumu, pričom výhody dohody pre hospodársku súťaž musia byť preskúmané podľa článku 101 ods. 3 ZFEÚ.
Podľa žalobkýň sa treba domnievať, že Komisia a súd nemôžu pri preskúmaní obmedzujúceho cieľa dohody a predovšetkým v rámci zohľadnenia jej hospodárskeho a právneho kontextu úplne ignorovať jej potenciálne účinky (návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Wahl vo veci ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:272
, bod
). Treba totiž pripomenúť, že dohody obmedzujúce hospodársku súťaž z hľadiska cieľa sú tie, ktoré majú dostatočný stupeň škodlivosti, takže sú natoľko spôsobilé vyvolať protisúťažné účinky, že možno považovať za zbytočné preukazovať ich konkrétne účinky na trhu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. septembra 2014, CB/Komisia,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, body
a
a citovanú judikatúru). Z toho vyplýva, že za obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa nemožno považovať dohody, ktoré s prihliadnutím na kontext, v ktorom sa nachádzajú, majú potenciálne nejednoznačné účinky na trhu (návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Wahl vo veci CB/Komisia,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:1958
, bod
).
Keďže však žalobkyne v prejednávanej veci uvádzajú na podporu svojich tvrdení o potenciálnych nejednoznačných účinkoch sporných dohôd predovšetkým tvrdenia založené na každej z týchto dohôd a na ich kontexte, treba na tieto tvrdenia odpovedať v rámci odpovede na výhrady proti kvalifikácii každej dohody ako obmedzenia z hľadiska cieľa, a to tým skôr, že, ako to správne zdôrazňuje Komisia, posúdenie existencie obmedzenia z hľadiska cieľa treba vykonať pre každú dohodu ako celok bez oddelenia analýzy obmedzujúcej povahy ustanovení o nenapadnutí patentov od analýzy ustanovení o neuvádzaní výrobkov na trh.
Počas odpovede na žalobné dôvody obsahujúce výhrady proti posúdeniu každej zo sporných dohôd tak bude preskúmaná otázka, či Komisia oprávnene konštatovala existenciu takého obmedzenia napriek uvádzaným potenciálnym účinkom v prospech hospodárskej súťaže, ktoré vyplývajú predovšetkým z kontextu uzavretia uvedených dohôd, pričom budú zohľadnené iba tie účinky, ktoré patria do rámca analýzy obmedzení hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa (pozri body 525, 644 a 989 nižšie).
Navyše, ako to vyplýva z bodov 293 až 295 vyššie, žalobkyne sa nemôžu s úspechom odvolávať na rozsudok Actavis.
b)

O kritériách zohľadnených Komisiou pre kvalifikáciu dohôd o urovnaní ako obmedzenia z hľadiska cieľa
Práve s prihliadnutím na predchádzajúce úvahy treba preskúmať tvrdenia žalobkýň, ktoré sa konkrétne vzťahujú na každé z troch hlavných kritérií zohľadnených Komisiou pri kvalifikácii dotknutých dohôd o urovnaní ako obmedzení hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, ktorými sú po prvé, postavenie spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov ako potenciálnych konkurentov, po druhé, záväzok týchto spoločností obmedziť svoje snahy vstúpiť na trh s generickým výrobkom a po tretie, prevod hodnoty zo spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov na spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov, ktorá pre túto spoločnosť predstavuje významný stimul na obmedzenie jej snáh o vstup (odôvodnenie 1154 napadnutého rozhodnutia).
1)

O kritériu týkajúcom sa potenciálnej hospodárskej súťaže
i)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
ii)

Posúdenie Všeobecného súdu
Žalobkyne v podstate vytýkajú Komisii, že sa dopustila nesprávneho právneho posúdenia tým, že zohľadnila nesprávne kritéria pri kvalifikácii spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov, s ktorými uzavreli sporné dohody, ako potenciálnych konkurentov. Žalobkyne tiež majú výhrady proti posúdeniu Komisie týkajúcemu sa prekážok existencie takejto potenciálnej hospodárskej súťaže, ktoré majú vyplývať z ich patentov.
–
O kritériách posúdenia potenciálnej hospodárskej súťaže
O definícii pojmu potenciálneho konkurenta
Žalobkyne vytýkajú Komisii, že sa na účely konštatovania existencie potenciálnej hospodárskej súťaže medzi stranami sporných dohôd obmedzila na to, že overila, že neexistujú neprekonateľné prekážky vstupu spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov na trh a že nepreskúmala, či tieto spoločnosti mali skutočné a konkrétne možnosti na tento trh vstúpiť (pozri bod 309 vyššie).
Z judikatúry citovanej žalobkyňami skutočne vyplýva, že podnik je potenciálnym konkurentom, ak existujú skutočné a konkrétne možnosti, aby sa začlenil do daného trhu a súťažil s podnikmi, ktoré sa tam už presadili. Takéto preukázanie nesmie spočívať iba na domnienke, ale musí byť podložené skutkovými okolnosťami alebo analýzou štruktúr relevantného trhu. Podnik teda nemožno kvalifikovať ako potenciálneho konkurenta, ak jeho vstup na trh nezodpovedá realizovateľnej ekonomickej stratégii (rozsudok z 29. júna 2012, E.ON Ruhrgas a E.ON/Komisia,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, bod
; pozri rovnako v tomto zmysle rozsudok zo 14. apríla 2011, Visa Europe a Visa International Service/Komisia,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
, body
a
a citovanú judikatúru). Z toho zákonite vyplýva, že hoci úmysel podniku začleniť sa do trhu je prípadne relevantný na účely overenia, či ho možno považovať za potenciálneho konkurenta na uvedenom trhu, podstatnou okolnosťou, na ktorej sa musí zakladať takáto kvalifikácia, je napriek tomu jeho schopnosť začleniť sa do tohto trhu (rozsudok zo 14. apríla 2011, Visa Europe a Visa International Service/Komisia,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
, bod
, a z 29. júna 2012, E.ON Ruhrgas a E.ON/Komisia,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, bod
).
V iných kontextoch tiež bolo rozhodnuté, že podnik je potenciálnym konkurentom, ak neexistujú neprekonateľné prekážky jeho vstupu na trh (pozri v tomto zmysle rozsudky z 21. mája 2014, Toshiba/Komisia,
T‑519/09
, neuverejnený,
EU:T:2014:263
, bod
, potvrdený rozsudkom z 20. januára 2016, Toshiba Corporation/Komisia,
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
, body
,
,
a
, a z 28. júna 2016, Portugal Telecom/Komisia,
T‑208/13
,
EU:T:2016:368
, bod
).
Z judikatúry tak vyplýva, že v závislosti od kontextu a daného protiprávneho správania sa hranica, od ktorej je uznaná existencia potenciálnej hospodárskej súťaže, môže líšiť. Preskúmanie iba neprekonateľných prekážok vstupu totiž znamená, že každá možnosť vstúpiť na trh, dokonca aj teoretická, stačí na preukázanie existencie potenciálnej hospodárskej súťaže, zatiaľ čo analýza skutočných a konkrétnych možností vstupu vedie k tomu, že existencia potenciálnej hospodárskej súťaže je uznaná iba v prípade realistických možností vstupu, ktoré sa mohli bez obmedzujúceho konania naplniť.
Zároveň však platí, že overenie neprekonateľnej povahy určitých prekážok vstupu na trh, tvorených v prejednávanej veci hlavne patentami a povinnosťou získať PUT, nespochybňuje preskúmanie skutočných a konkrétnych možností spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov vstúpiť na trh, založené na preskúmaní ich schopnosti a ich úmyslu vstúpiť na trh, ani nie je v rozpore s týmto preskúmaním. Ako to správne zdôraznila Komisia v napadnutom rozhodnutí (poznámka pod čiarou 1666) a na pojednávaní, toto overenie neexistencie neprekonateľných prekážok „slúžilo na overenie, či napriek všeobecnej schopnosti spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov a ich preukázanému úmyslu vstúpiť na trh, existovali objektívne dôvody, ktoré vstup generických liekov znemožňovali“ a teda na doplnenie analýzy založenej na kritériu skutočných a konkrétnych možností. Ak totiž existujú neprekonateľné prekážky vstupu na trh, nemožno sa domnievať, že hospodársky subjekt má skutočné a konkrétne možnosti na tento trh vstúpiť. Keď sa teda trh vyznačuje prekážkami vstupu, objektívne preskúmanie ich neprekonateľnej povahy vhodne dopĺňa preskúmanie skutočných a konkrétnych možností založené na individuálnych kritériách schopnosti a úmyslu danej spoločnosti vstúpiť na trh.
Z odkazu na kritérium neprekonateľných prekážok na viacerých miestach napadnutého rozhodnutia (pozri najmä odôvodnenia 1125 a 1181) teda nemožno vyvodiť, že Komisia zohľadnila definíciu potenciálnej hospodárskej súťaže založenú iba na tomto kritériu, ako to tvrdia žalobkyne.
To platí tým skôr, že Komisia popri rozsudku z 21. mája 2014, Toshiba/Komisia (
T‑519/09
, neuverejnený,
EU:T:2014:263
), v ktorom bolo uplatnené kritérium neprekonateľných prekážok (pozri bod 319 vyššie), citovala aj rozsudky z 15. septembra 1998, European Night Services a i./Komisia (
T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 a T‑388/94
,
EU:T:1998:198
), a zo 14. apríla 2011, Visa Europe a Visa International Service/Komisia (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
), v ktorých bolo zohľadnené kritérium skutočných a konkrétnych možností, pričom tieto rozsudky navyše spomenula aj v úvode svojho opisu pravidiel pre určenie potenciálnych konkurentov (odôvodnenia 1156 a 1157 napadnutého rozhodnutia), ako aj viaceré ďalšie rozsudky, v ktorých súd pripomenul a uplatnil túto definíciu potenciálnej hospodárskej súťaže, vrátane rozsudku z 29. júna 2012, E.ON Ruhrgas a E.ON/Komisia (
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
) (pozri bod 318 vyššie). Komisia okrem toho jasne uviedla, že schopnosť vstúpiť na trh, ktorá je znakom kritéria skutočných a konkrétnych možností (pozri bod 318 vyššie), „zostáva kľúčovým hľadiskom na preukázanie potenciálnej hospodárskej súťaže“ (odôvodnenie 1163 napadnutého rozhodnutia). Komisia v neposlednom rade vo svojej analýze postavenia každej z dotknutých spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov ako potenciálneho konkurenta vyvodila z viacerých konkrétnych údajov špecifických pre každú z nich, ktoré sa týkali najmä ich výrobných kapacít a zásob, obchodných zmlúv, krokov, ktoré podnikli na získanie PUT a sporových žalôb proti skupine Servier, že všetky mali skutočné a konkrétne možnosti vstúpiť na trh (pozri body 432 až 438, 579 až 585 a 718 až 722 nižšie). Takáto podrobná analýza vychádzajúca z údajov špecifických pre každého údajného potenciálneho konkurenta, je však charakteristická pre preskúmanie jeho skutočných a konkrétnych možností vstúpiť na trh a odlišuje sa od overenia iba neprekonateľných prekážok vstupu na daný trh, ktoré môže viesť k zisteniu, že potenciálna hospodárska súťaž existuje iba preto, že na daný trh vstúpil akýkoľvek hospodársky subjekt.
Tieto zistenia nie sú spochybnené tvrdeniami žalobkýň, že Komisia vychádzala hlavne z úmyslu spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov vstúpiť na trh a zo súhrnu nerealistických predpokladov (pozri bod 309 vyššie), keďže zo znenia repliky vyplýva, že žalobkyne prostredníctvom týchto tvrdení nenapádajú zohľadnené kritérium, ale uplatnenie kritéria skutočných a konkrétnych možností v prejednávanej veci, ktoré bude preskúmané nižšie v rámci odpovede na výhrady proti posúdeniu každej zo sporných dohôd.
Z toho vyplýva, že na rozdiel od toho, čo tvrdili žalobkyne, Komisia posúdila potenciálnu hospodársku súťaž na danom trhu na základe kritéria skutočných a konkrétnych možností.
Možno okrem toho uviesť, že na rozdiel od toho, čo tvrdila Komisia v duplike s odkazom na rozsudok z 20. januára 2016, Toshiba Corporation/Komisia (
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
) (pozri bod 312 vyššie), sa Komisia v prejednávanej veci nemohla obmedziť na overenie neexistencie neprekonateľných prekážok vstupu na trh, aby z toho vyvodila existenciu potenciálnej hospodárskej súťaže na tomto trhu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. septembra 2016, Lundbeck/Komisia,
T‑472/13
, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:449
, body
až
).
Je pravda, že z bodov 28, 29, 32 a 34 rozsudku z 20. januára 2016, Toshiba Corporation/Komisia (
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
), vyplýva, že v prípade dohôd o rozdelení trhov sa analýza hospodárskeho a právneho kontextu, v ktorom sa daný postup nachádza, môže obmedziť na to, čo sa zdá ako nevyhnutné minimum na účely záveru o existencii obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa a predovšetkým na overenie, že prekážky vstupu na daný trh nebolo možné označiť za neprekonateľné (pozri rovnako v tomto zmysle rozsudok z 28. júna 2016, Portugal Telecom/Komisia,
T‑208/13
,
EU:T:2016:368
, body
a
).
Treba sa však v prvom rade domnievať, že z rozsudku z 20. januára 2016, Toshiba Corporation/Komisia (
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
), vykladaného s prihliadnutím na návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Wathelet vo veci Toshiba Corporation/Komisia (
C‑373/14 P
,
EU:C:2015:427
, body
,
,
a
), vyplýva, že obmedzenie analýzy hospodárskeho a právneho kontextu, ktoré tento rozsudok zavádza, vyplýva zo zvlášť zjavnej povahy určitých obmedzení z hľadiska cieľa, ktoré najmä preto, že dané dohody nie sú ani atypické ani zložité, nevyžadujú dôkladnú analýzu hospodárskeho a právneho kontextu na preukázanie, že sú vzhľadom na svoju povahu dostatočne škodlivé.
V prejednávanej veci však z dôvodu, že sporné dohody boli uzavreté vo forme urovnaní týkajúcich sa patentov, sa ich protiprávna povaha, a predovšetkým ich povaha ako obmedzení hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, nemusela javiť evidentná pre vonkajšieho pozorovateľa. V tejto súvislosti tomu nasvedčuje skutočnosť, že Komisia posúdila ich protisúťažný cieľ a zároveň protisúťažný následok. Potvrdzuje to aj kvalifikácia sporných dohôd Komisiou ako obmedzení z hľadiska cieľa v zmysle rozsudku z 20. novembra 2008, Beef Industry Development Society a Barry Brothers (
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
), bez toho, aby bolo v tomto štádiu potrebné vyjadriť sa k tejto kvalifikácii. Hoci totiž z bodu 34 tohto rozsudku vyplýva, že dohody o vylúčení z trhu „zjavným spôsobom“ narážajú na koncepciu vlastnú ustanoveniam Zmluvy o hospodárskej súťaži, Súdny dvor nerozhodol, že dohody, o ktoré išlo v tejto veci, boli pre vonkajšieho pozorovateľa zjavným alebo evidentným spôsobom dohodami o vylúčení a teda obmedzeniami z hľadiska cieľa nevyžadujúcimi podrobnú analýzu ich hospodárskeho a právneho kontextu. Naopak Súdny dvor urobil takúto analýzu tohto kontextu, ako aj analýzu ustanovení a cieľov daných dohôd, aby z toho vyvodil, že boli dohodami o vylúčení a teda „zjavným spôsobom“ dohodami obmedzujúcimi hospodársku súťaž z hľadiska cieľa (rozsudok z 20. novembra 2008, Beef Industry Development Society a Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
, body
až
).
Ďalej treba zdôrazniť, že vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok z 20. januára 2016, Toshiba Corporation/Komisia (
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
), neboli popreté výrobné a predajné kapacity výrobcov, ktorí sa zúčastnili na sporných postupoch a relevantný trh nebol predmetom žiadneho monopolu. V prejednávanej veci je však sporná práve schopnosť spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov vyrábať a predávať sporný výrobok, najmä vzhľadom na výhradné práva priznané patentami žalobkýň (pozri bod 234 vyššie a bod 357 nižšie). Z tohto rozsudku teda nemožno vyvodiť, že určenie, že dohoda má povahu obmedzujúcu hospodársku súťaž z hľadiska cieľa, nevyžaduje vo všeobecnosti a zvlášť za takých okolností, aké existovali v prejednávanej veci, overenie skutočných a konkrétnych možností strán dohody vstúpiť na daný trh.
Zo všetkého, čo bolo uvedené vyplýva, že výhradu založenú na uplatnení nesprávnej definície potenciálnej hospodárskej súťaže, treba zamietnuť.
O kritériu dostatočne rýchleho vstupu
V napadnutom rozhodnutí sa Komisia na základe rozsudkov z 3. apríla 2003, BaByliss/Komisia (
T‑114/02
,
EU:T:2003:100
), a zo 14. apríla 2011, Visa Europe a Visa International Service/Komisia (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
), domnievala, že podstatnou okolnosťou na kvalifikáciu podniku ako potenciálneho konkurenta bolo, že tento podnik môže vstúpiť na trh dostatočne rýchlo, aby pôsobil na účastníkov na tomto trhu. Komisia zdôraznila, že hoci zdržania môžu odrážať ťažkosti so vstupom z hľadiska nákladov a času a hoci vstup na trh môže byť pre tieto zdržania obchodne menej atraktívny, tieto zdržania samy osebe nespochybňujú schopnosť vstúpiť na trh alebo tlak vyvíjaný na skupinu Servier alebo iné spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov. S odkazom na časové údaje poskytnuté v nariadeniach o skupinových výnimkách a vo svojich usmerneniach, najmä v usmerneniach o uplatňovaní článku 101 [ZFEÚ] na dohody o horizontálnej spolupráci (
Ú. v. EÚ C 11, 2011, s. 1
, ďalej len „usmernenia k dohodám o horizontálnej spolupráci z roku 2011“), ktoré upravujú obdobie nepresahujúce tri roky, ako aj s odkazom na predpokladané a skutočné trvanie súdnych konaní, trvanie vydania PUT a vývoja ÚFL, z toho Komisia v prejednávanej veci vyvodila, že zdržania uvádzané žalobkyňami a spoločnosťami vykonávajúcimi činnosť v oblasti generických liekov sa nejavili dostatočne dlhé na to, aby generický vyzývateľ nevyvíjal konkurenčný tlak (odôvodnenia 1158, 1159, 1182 a poznámka pod čiarou 1669 napadnutého rozhodnutia; pozri rovnako odôvodnenia 1125, 1126 a 1296 toho istého rozhodnutia).
Na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, je táto analýza potenciálnej hospodárskej súťaže z časového hľadiska vykonaná Komisiou v súlade s uplatniteľnými zásadami.
Podľa ustálenej judikatúry totiž na to, aby sa hospodársky subjekt mohol považovať za potenciálneho konkurenta, musí byť jeho potenciálny vstup na trh možné uskutočniť dostatočne rýchlo, aby pôsobil na účastníkov na trhu a tak na nich vykonával konkurenčný tlak (rozsudok zo 14. apríla 2011, Visa Europe a Visa International Service/Komisia,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
, bod
; pozri rovnako v tomto zmysle rozsudok z 29. júna 2012, E.ON Ruhrgas a E.ON/Komisia,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, bod
).
Táto judikatúra zohľadnila usmernenia o uplatňovaní článku [101 ZFEÚ] na dohody o horizontálnej spolupráci (
Ú. v. ES C 3, 2001, s. 2
; Mim. vyd. 08/002, s. 25, ďalej len „usmernenia k dohodám o horizontálnej spolupráci z roku 2001“) (pozri rovnako usmernenia k dohodám o horizontálnej spolupráci z roku 2011), ktoré nielen potvrdzujú požiadavku dostatočne rýchleho vstupu, ale na základe iných usmernení a nariadení o skupinových výnimkách uvádzajú aj približné doby toho, čo môže byť dostatočne rýchlym vstupom, ktoré v závislosti od prípadu neprekračujú jeden alebo tri roky.
Ako však spresňujú tak tieto usmernenia (poznámka pod čiarou 9 usmernení k dohodám o horizontálnej spolupráci z roku 2001 a poznámka pod čiarou 3 usmernení k dohodám o horizontálnej spolupráci z roku 2011), ako aj judikatúra (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. apríla 2011, Visa Europe a Visa International Service/Komisia,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
, body
a
), tieto doby sú iba približné a pojem „dostatočne rýchleho“ vstupu závisí od skutkového stavu posudzovanej veci, ako aj od jej právneho a hospodárskeho kontextu, ktoré musia byť zohľadnené pri určení, či podnik nenachádzajúci sa na trhu vyvíja konkurenčný tlak na podniky v danom čase aktívne na tomto trhu (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. apríla 2011, Visa Europe a Visa International Service/Komisia,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
, bod
).
V prejednávanej veci však na jednej strane Komisia zohľadnila osobitosti hospodárskeho a právneho kontextu veci, keď posúdila dĺžku každej z etáp vyžadovaných na vstup na trh. Treba zdôrazniť, že práve pre osobitosti farmaceutického sektora a najmä rôzne etapy, ktoré treba absolvovať, ako aj pre existenciu patentov, začínajú spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov často podnikať kroky smerujúce k vstupu na trh dlho pred uplynutím platnosti patentov tak, aby najneskôr v čase tohto uplynutia absolvovali vyžadované etapy. Tieto kroky tak môžu vyvíjať konkurenčný tlak na spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti originálnych liekov už pred, ba dokonca dlho pred uplynutím platnosti patentov a skutočným vstupom spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov na trh [pozri bod 356 nižšie; pozri rovnako v tomto zmysle rozsudky zo 6. decembra 2012, AstraZeneca/Komisia,
C‑457/10 P
,
EU:C:2012:770
, bod
, z 8. septembra 2016, Lundbeck/Komisia,
T‑472/13
, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:449
, bod
, a z 8. septembra 2016, Sun Pharmaceutical Industries a Ranbaxy (UK)/Komisia,
T‑460/13
, neuverejnený, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:453
, body
až
].
Z toho však nemožno vyvodiť, ako to správne tvrdia žalobkyne (pozri bod 311 vyššie), že spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov možno považovať za jedného z ich potenciálnych konkurentov už od okamihu, keď začne vyvíjať generickú verziu perindoprilu a iba z tohto dôvodu. Je pravda, že Komisia v odôvodnení 1125 napadnutého rozhodnutia tvrdila, že potenciálna súťaž zo strany spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov začína vtedy, keď sa tie z nich, ktoré chcú uviesť na trh generický výrobok, pustia do vývoja obchodne realizovateľných technológií na výrobu ÚFL a hotového výrobku. Z ďalších údajov v tomto odôvodnení, ktoré odkazujú na neskoršiu analýzu postavenia každej z dotknutých spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov ako potenciálneho konkurenta, a najmä z tejto analýzy a všeobecných úvah týkajúcich sa kritéria dostatočne rýchleho vstupu (pozri bod 332 vyššie) obsiahnutých v napadnutom rozhodnutí však vyplýva, že Komisia nemala v úmysle stanoviť začiatok konkurenčného tlaku na deň začatia vývoja generického výrobku, ale že chcela zdôrazniť možnosť, že konkurenčný tlak je vyvíjaný už od tohto začatia v prípade, keď sú splnené podmienky vyvíjania takého tlaku. V každom prípade, aj keby sa odôvodnenie 1125 malo vykladať tak, že stanovuje začiatok potenciálnej hospodárskej súťaže na deň začatia vývoja generického výrobku, treba výhradu proti tomuto posúdeniu zamietnuť ako neúčinnú, pretože Komisia nevychádzala z tohto odôvodnenia, aby dospela k záveru, že dotknuté spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov majú postavenie potenciálnych konkurentov. Ako to totiž správne zdôrazňuje Komisia, ku dňu, ku ktorému posudzovala postavenie spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov ako potenciálnych konkurentov, teda k okamihu uzavretia sporných dohôd, sa domnievala, že všetky tieto spoločnosti dosiahli pokročilé štádium vývoja ich perindoprilu a nevyjadrovala sa k ich predchádzajúcemu postaveniu potenciálneho konkurenta v čase, keď s týmto vývojom začali (pozri bod 315 vyššie).
Rovnako je pravda, že Komisia v poznámke pod čiarou 1840 k odôvodneniu 1296 napadnutého rozhodnutia pripomenula lehotu troch rokov uvedenú v usmerneniach k dohodám o horizontálnej spolupráci z roku 2011, ale nevyvodila z nej v prejednávanej veci žiadny rozhodujúci dôsledok, takže výhrady, v ktorých jej je vytýkané, že zohľadnila túto lehotu najmä s prihliadnutím na čas vyžadovaný na vývoj perindoprilu (odôvodnenie 3137 napadnutého rozhodnutia), treba zamietnuť ako neúčinné.
Na druhej strane Komisia vychádzala z myšlienky konkurenčného tlaku, ktorý je vlastný potenciálnej hospodárskej súťaži, aby sa domnievala, že zdržania v procese vstupu na trh, ktoré prípadne postihli spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov, samy osebe nepostačovali na vylúčenie ich postavenia ako potenciálneho konkurenta, keď tieto spoločnosti vyvíjajú takýto tlak na základe svojej schopnosti vstúpiť na trh a v tomto zmysle citovala rozsudok z 3. apríla 2003, BaByliss/Komisia (
T‑114/02
,
EU:T:2003:100
). Na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, Komisia správne vychádzala z vyššie uvedeného rozsudku, keďže aj keď Súd prvého stupňa v tomto rozsudku rozhodoval v kontexte veľmi odlišnom od kontextu v prejednávanej veci, napriek tomu zaujal stanovisko k vplyvu, aký malo na postavenie spoločnosti BaByliss ako potenciálneho konkurenta viacero odkladov jej vstupu na trh, čo je práve vplyv analyzovaný v napadnutom rozhodnutí. Súd prvého stupňa v tejto súvislosti rozhodol, navyše bez toho, aby to žalobcovia popreli, že odklady vstupu nespochybňovali postavenie spoločnosti BaByliss ako potenciálneho konkurenta, pričom to odôvodnil viacerými okolnosťami preukazujúcimi konkurenčný tlak vyplývajúci z jej schopnosti vstúpiť na trh (rozsudok z 3. apríla 2003, BaByliss/Komisia,
T‑114/02
,
EU:T:2003:100
, body
až
). Z toho teda tiež vyplýva, že keďže záujem spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov byť prvými na trhu môže vzhľadom na výšku očakávaných príjmov ovplyvniť nanajvýš ich úmysel na tento trh vstúpiť, ale ako taký nie ich schopnosť vstupu, Komisia na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, v odôvodnení 1182 napadnutého rozhodnutia správne vylúčila relevanciu tohto záujmu na účely svojho posúdenia údajných zdržaní. Schopnosť vstúpiť na trh totiž treba preskúmať s prihliadnutím na kritérium realizovateľnej ekonomickej stratégie (pozri bod 318 vyššie), teda zodpovedá jednoducho rentabilnému vstupu a nie najrentabilnejšiemu vstupu spomedzi možných vstupov na trh, pri ktorom by dotknutá spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov bola prvou, ktorá na tento trh vstúpi a tak jedinou, ktorá by na ňom počas určitého obdobia konkurovala spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. septembra 2016, Xellia Pharmaceuticals a Alpharma/Komisia,
T‑471/13
, neuverejnený, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:460
, bod
).
Z toho vyplýva, že všetky výhrady proti posúdeniu potenciálnej hospodárskej súťaže z hľadiska času, ktoré vykonala Komisia, treba zamietnuť.
O kritériu vnímania hospodárskymi subjektmi na trhu
V napadnutom rozhodnutí sa Komisia na základe rozsudkov z 12. júla 2011, Hitachi a i./Komisia (
T‑112/07
,
EU:T:2011:342
), a z 21. mája 2014, Toshiba/Komisia (
T‑519/09
, neuverejnený,
EU:T:2014:263
), domnievala, že vnímanie hospodárskeho subjektu už prítomného na trhu zohrávalo úlohu pri hodnotení potenciálnej hospodárskej súťaže. Podľa Komisie totiž, ak takýto hospodársky subjekt, ktorý má skúsenosti, vníma konkurenčnú hrozbu zo strany spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov, potom táto hrozba môže vyvíjať konkurenčný tlak na jeho správanie na trhu a je relevantná pri posúdení potenciálnej hospodárskej súťaže. Komisia s odkazom na rozsudok zo 14. apríla 2011, Visa Europe a Visa International Service/Komisia (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
), spresnila, že potenciálnu hospodársku súťaž mohla vytvoriť iba existencia podniku nachádzajúceho sa mimo trhu a že samotná táto existencia mohla zapríčiniť konkurenčný tlak predstavovaný pravdepodobnosťou vstupu (odôvodnenia 1160 až 1162). Komisia z toho vyvodila, že pri odpovedi na otázku, či spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov vyvíjali konkurenčný tlak na skupinu Servier, sa zohľadňuje tiež vnímanie hospodárskeho subjektu na trhu, teda skupiny Servier, a vnímanie iných konkurenčných spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov (odôvodnenie 1163).V prejednávanej veci sa Komisia domnievala, že spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov boli vnímané ako potenciálni konkurenti tak skupinou Servier, ako aj ich vlastnými konkurentami vykonávajúcimi činnosť v oblasti generických liekov (odôvodnenie 1183).
Na úvod možno uviesť, že v napadnutom rozhodnutí Komisia použila kritérium vnímania hospodárskeho subjektu na trhu ako jedno kritérium medzi inými na účely určenia postavenia spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov ako potenciálneho konkurenta, čo potvrdzuje častica „tiež“ pripomenutá v bode 342 vyššie, ako aj preskúmanie iných kritérií posúdenia potenciálnej hospodárskej súťaže pre každú z uvedených spoločností (pozri body 432 až 438, 579 až 585 a 718 až 722 nižšie).
Na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, je však použitie kritéria vnímania hospodárskeho subjektu na trhu ako jedného kritéria posúdenia potenciálnej hospodárskej súťaže medzi inými v súlade s judikatúrou uplatniteľnou v prejednávanej veci, na ktorú sa odvolávajú žalobkyne.
Na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, totiž Všeobecný súd jasne zohľadnil kritérium vnímania hospodárskeho subjektu na trhu v rozsudku z 12. júla 2011, Hitachi a i./Komisia (
T‑112/07
,
EU:T:2011:342
), na účely preukázania existencie potenciálnej hospodárskej súťaže. Z bodov 90, 226 a 319 tohto rozsudku, pripomenutých v odôvodnení 1160 napadnutého rozhodnutia, tak vyplýva, že dotknuté dohody uzavreté medzi európskymi a japonskými výrobcami nielen predstavovali vážne nepriame dôkazy toho, že európski výrobcovia vnímali japonských výrobcov ako vierohodných potenciálnych konkurentov, ale odhaľovali tiež existenciu možností japonských výrobcov preniknúť na európsky trh (pozri rovnako v tomto zmysle rozsudok z 21. mája 2014, Toshiba/Komisia,
T‑519/09
, neuverejnený,
EU:T:2014:263
, bod
). Je pravda, že Všeobecný súd urobil aj objektívnu analýzu potenciálnej hospodárskej súťaže, keď preskúmal najmä schopnosť japonských výrobcov vstúpiť na európsky trh (rozsudok z 12. júla 2011, Hitachi a i./Komisia,
T‑112/07
,
EU:T:2011:342
, body
a
), ako to okrem iného zdôraznila Komisia v odôvodnení 1160 napadnutého rozhodnutia. Táto objektívna analýza však iba preukazuje, že subjektívne kritérium vnímania hospodárskeho subjektu na trhu je iba jedným kritériom na posúdenie existencie potenciálnej hospodárskej súťaže medzi inými.
V rozsudku z 29. júna 2012, E.ON Ruhrgas a E.ON/Komisia (
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, bod
), na ktorý sa odvolávajú žalobkyne, Všeobecný súd rozhodol, že existencia dohody, a teda vnímanie tejto dohody jej stranami, nemohla sama osebe postačovať na preukázanie existencie potenciálnej hospodárskej súťaže ku dňu podpisu dohody, ani túto existenciu nevyhnutne neznamenala. Na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, tak tento rozsudok nedospel k záveru, že kritérium vnímania hospodárskeho subjektu na trhu je irelevantné, ale iba k záveru, že samotné vnímanie tohto subjektu je nedostatočné na preukázanie existencie potenciálnej hospodárskej súťaže bez akéhokoľvek ďalšieho dôkazu umožňujúceho takéto preukázanie.
Z toho vyplýva, že podľa judikatúry je kritérium vnímania hospodárskeho subjektu na trhu relevantným, ale nie dostatočným kritériom na posúdenie existencie potenciálnej hospodárskej súťaže. Ako totiž správne zdôrazňujú žalobkyne, vzhľadom na jeho subjektívnu a teda premenlivú povahu v závislosti od daných subjektov, ich znalosti trhu a ich vzťahov s ich hypotetickými konkurentmi, vnímanie týchto subjektov, dokonca ani keď sú skúsení, nemôže samo osebe umožňovať domnievať sa, že určitý hospodársky subjekt je jedným z ich potenciálnych konkurentov. Naproti tomu toto vnímanie môže posilniť schopnosť hospodárskeho subjektu vstúpiť na trh a tak prispieť k jeho kvalifikácii ako potenciálneho konkurenta [pozri v tomto zmysle rozsudky z 8. septembra 2016, Lundbeck/Komisia,
T‑472/13
, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:449
, body
a
, a z 8. septembra 2016, Sun Pharmaceutical Industries a Ranbaxy (UK)/Komisia,
T‑460/13
, neuverejnený, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:453
, bod
].
Tvrdenia žalobkýň smerujúce proti tomu, že Komisia zohľadnila vnímanie hospodárskych subjektov na trhu na účely preukázania existencie potenciálnej hospodárskej súťaže, treba v dôsledku toho zamietnuť.
–
O prekážkach potenciálnej hospodárskej súťaže tvorených patentami žalobkýň
Žalobkyne a vedľajší účastník konania vytýkajú Komisii, že kvalifikovala spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov ako potenciálnych konkurentov skupiny Servier napriek prekážkam ich vstupu na trh tvorených patentami, ktorých majiteľom bola skupina Servier.
V napadnutom rozhodnutí sa Komisia domnievala, že strany nesprávne tvrdili, najmä na základe rozsudku z 1. júla 2010, AstraZeneca/Komisia (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, bod
), že vstup na trh bol nemožný z dôvodu, že existencia patentu vylučovala akúkoľvek možnosť hospodárskej súťaže a z toho nesprávne vyvodili, že patenty skupiny Servier vytvárali „jednosmerné blokovanie“ v zmysle usmernení k dohodám o transfere technológií z roku 2004, ktoré sa navyše v prejednávanej veci neuplatňujú (odôvodnenia 1167 a 1168, ako aj poznámka pod čiarou 1638).
Komisia dodala, že spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov mali v každom prípade v prvom rade možnosť napadnúť platnosť patentov skupiny Servier. V tejto súvislosti Komisia pripomenula rozsudok z 25. februára 1986, Windsurfing International/Komisia (
193/83
,
EU:C:1986:75
, bod
), podľa ktorého je vo verejnom záujme odstrániť, najmä prostredníctvom žalôb napádajúcich platnosť patentov, každú prekážku hospodárskej činnosti, ktorá by mohla vyplývať z nesprávne udeleného patentu, ako aj rozsudok zo 6. decembra 2012, AstraZeneca/Komisia (
C‑457/10 P
,
EU:C:2012:770
, bod
), ktorý potvrdil, že potenciálna hospodárska súťaž môže existovať aj pred uplynutím platnosti patentu na molekulu (odôvodnenia 1132, 1165 a 1169, ako aj poznámka pod čiarou 1640 napadnutého rozhodnutia). Komisia dodala, že skutočnosť, že Servier sa odvolala alebo mala v úmysle odvolať na porušenie svojich patentov bola irelevantná pri určení, či tieto patenty mohli blokovať vstup generických liekov, pričom zdôraznila neexistenciu domnienky porušenia a neexistenciu súdneho rozhodnutia, ktoré by počas relevantného obdobia konštatovalo také porušenie (odôvodnenia 1169 až 1171 napadnutého rozhodnutia). Komisia spresnila, že pokiaľ ide o vnímanú možnosť neplatnosti alebo porušovania patentov skupiny Servier, bude vychádzať z posúdení vykonaných samotnými stranami, ako aj tretími osobami, ktoré sú vysvetlené v dokumentoch pochádzajúcich z obdobia pred uzavretím sporných dohôd alebo z obdobia, keď boli tieto dohody uzavreté (odôvodnenie 1172 napadnutého rozhodnutia).
Komisia sa domnievala, že spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov mali v druhom rade tiež možnosť využiť alternatívne spôsoby vstupu na trhy, na ktorých prebiehali spory (odôvodnenie 1175). Na jednej strane sa môžu spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov slobodne rozhodnúť, že uvedú perindopril na trh s rizikom, to znamená s rizikom, že spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti originálnych liekov podá žalobu pre porušovanie práv. Komisia v tejto súvislosti zdôraznila, že vzhľadom na prax spočívajúcu v podávaní patentových prihlášok na postup po uplynutí platnosti patentu na molekulu, boli takmer všetky predaje po tomto uplynutí platnosti predajmi s rizikom a že vstup Apotexu na trh s rizikom v roku 2006 sa skončil rozsudkom určujúcim neplatnosť patentu 947 a poskytnutím náhrady škody skupinou Servier (odôvodnenia 1176 a 1177 napadnutého rozhodnutia). Na druhej strane spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov mohli upraviť svoje postupy, či už priamo alebo zmenou dodávateľa ÚFL, aby sa tak vyhli obvineniam z porušovania práv. Hoci tieto zmeny mohli prípadne spôsobovať regulačné zdržania, napriek tomu predstavovali podľa Komisie realizovateľný alternatívny spôsob vstupu na trh (odôvodnenie 1178 napadnutého rozhodnutia).
Komisia dospela v odôvodnení 1179 napadnutého rozhodnutia k tomuto záveru:
„… urovnania boli uzavreté v situácii, keď platnosť patentu na molekulu uplynula a keď všetky strany vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov boli priamo alebo nepriamo spojené so súdnymi žalobami alebo spormi týkajúcimi sa jedného alebo viacerých zostávajúcich patentov skupiny Servier, či už vo forme obrany proti žalobám podaným pre porušovanie práv alebo vo forme žalôb alebo protinávrhov na určenie neplatnosti týchto patentov. Spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov si tiež mohli vybrať aj iné opatrenia súvisiace s patentami ako potenciálne cesty pre vstup na trh. Komisia podrobne preskúma, či spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov snažiace sa prekonať prekážky v oblasti patentov a uviesť na trh svoj generický perindopril boli zdrojom konkurenčného tlaku na skupinu Servier napriek jej patentom. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že všetky dohody, na ktoré sa vzťahuje toto rozhodnutie, boli uzavreté v okamihu, keď bolo neisté, či bol akýkoľvek z patentov porušený a predovšetkým či patent 947 mohol byť vyhlásený za neplatný. Samotná existencia a odvolanie sa na patenty skupiny Servier teda nebránili žiadnej možnosti potenciálnej alebo reálnej hospodárskej súťaže.“
Žalobkyne a vedľajší účastník konania v podstate tvrdia, že táto analýza Komisie neberie do úvahy účinky spojené s patentom, ktorý je vyhlásený za platný alebo o ktorom sa predpokladá, že je platný, tak ako sú upravené v právnych predpisoch alebo uznané judikatúrou. Okrem toho vytýkajú Komisii, že nerešpektovala usmernenia k dohodám o transfere technológií z roku 2004 a rovnaké usmernenia z roku 2014, ako aj niektoré úvahy, ktoré vyslovila pri svojom posúdení zneužitia dominantného postavenia skupiny Servier v napadnutom rozhodnutí a v iných rozhodnutiach.
O nerešpektovaní účinkov patentov skupiny Servier, ktoré boli vyhlásené za platné alebo o ktorých sa predpokladá, že sú platné
Podľa žalobkýň a vedľajšieho účastníka konania predstavuje patent, o ktorom sa predpokladá, že je platný, prinajmenšom od vyhlásenia jeho platnosti až do uplynutia jeho platnosti, zákonný zákaz vstupu na trh brániaci akejkoľvek potenciálnej hospodárskej súťaži.
Z bodu 108 rozsudku zo 6. decembra 2012, AstraZeneca/Komisia (
C‑457/10 P
,
EU:C:2012:770
), citovaného Komisiou v napadnutom rozhodnutí (pozri bod 351 vyššie), však vyplýva, že potenciálna hospodárska súťaž môže existovať na trhu dokonca aj pred uplynutím platnosti patentu. Konkrétnejšie Súdny dvor rozhodol, že dodatkové ochranné osvedčenia, ktoré majú predĺžiť účinky patentu, spôsobovali závažný účinok vylúčenia po uplynutí platnosti patentov, ale mohli tiež zmeniť štruktúru trhu poškodením potenciálnej hospodárskej súťaže aj pred týmto uplynutím, pričom toto konštatovanie o potenciálnej hospodárskej súťaži pred uplynutím platnosti patentov nezávisí od toho, že dodatkové ochranné osvedčenia, o ktoré išlo, boli získané podvodom alebo nelegálne (rozsudok z 8. septembra 2016, Lundbeck/Komisia,
T‑472/13
, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:449
, bod
). Výhradné právo, ktoré priznáva patent, tak ako také nebráni rozvoju potenciálnej hospodárskej súťaže počas daného obdobia výhradnosti.
Hoci totiž, ako to zdôrazňujú žalobkyne a vedľajší účastník konania, má takéto výhradné právo obvykle za následok, že konkurenti zostávajú stranou, keďže v súlade s verejnoprávnou úpravou musia toto výhradné právo rešpektovať (rozsudok z 1. júla 2010, AstraZeneca/Komisia,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, bod
; pozri rovnako bod 234 vyššie), tento účinok vylúčenia hospodárskej súťaže sa vzťahuje na skutočných konkurentov predávajúcich výrobky porušujúce patent. Patent priznáva jeho majiteľovi výhradné právo používať vynález na účely výroby a prvého uvedenia priemyselných výrobkov na trh, ako aj právo namietať proti každému porušeniu (rozsudky z 31. októbra 1974, Centrafarm a de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
, bod
, a zo 16. júla 2015, Huawei Technologies,
C‑170/13
,
EU:C:2015:477
, bod
; pozri rovnako bod 234 vyššie), ale sám osebe nebráni tomu, aby hospodárske subjekty začali podnikať kroky vyžadované na to, aby boli schopné vstúpiť na daný trh po uplynutí platnosti patentu, a tak vyvíjali konkurenčný tlak na majiteľa patentu, ktorý je typický pre existenciu potenciálnej hospodárskej súťaže pred týmto uplynutím. Tento patent nebráni ani tomu, aby hospodárske subjekty vykonávali činnosti nevyhnutné na výrobu a predaj výrobku, ktorý neporušuje patent, čo im umožňuje, aby boli považovaní za skutočných konkurentov majiteľa patentu od ich vstupu na trh a prípadne za potenciálnych konkurentov až do tohto vstupu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. septembra 2016, Lundbeck/Komisia,
T‑472/13
, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:449
, bod
).
To platí tým skôr vo farmaceutickom sektore, v ktorom právna úprava týkajúca sa vydávania PUT, ktoré sú vyžadované na to, aby bolo možné liek uviesť na trh, umožňuje príslušným orgánom vydať PUT pre generický výrobok, hoci referenčný výrobok je chránený patentom. Zo smernice 2001/83/ES Európskeho parlamentu a Rady zo 6. novembra 2001, ktor[ou] sa ustanovuje zákonník spoločenstva o humánnych liekoch (
Ú. v. ES L 311, 2001, s. 67
; Mim. vyd. 13/027, s. 69) v znení zmien totiž vyplýva, že o žiadostiach o PUT pre generické výrobky možno rozhodnúť v skrátenom konaní na základe výsledkov testov a skúšok oznámených v žiadosti o PUT pre originálny výrobok a že údaje týkajúce sa týchto výsledkov možno použiť a teda umožňujú vydanie PUT pred uplynutím platnosti patentu k originálnemu výrobku (článok 10 smernice 2001/83; pozri rovnako odôvodnenia 74 a 75 napadnutého rozhodnutia). Samotná právna úprava uvádzania farmaceutických výrobkov na trh tak predpokladá, že spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov môže vstúpiť na trh vďaka zákonne vydanému PUT alebo prinajmenšom začať konanie o vydanie PUT počas doby ochrany patentu, ktorého majiteľom je spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti originálnych liekov. Na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, to platí rovnako vo vnútroštátnych právnych úpravách preberajúcich smernicu 2001/83, keďže zo záverečnej správy Komisie z vyšetrovania vo farmaceutickom sektore z 8. júla 2009, z ktorej žalobkyne vychádzajú, vyplýva, že slovenské orgány zmenili svoju právnu úpravu v tomto zmysle, a že maďarské orgány vyžadujú iba „patentové vyhlásenie“, v ktorom sa spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov zaviaže, že pred uplynutím platnosti daného patentu neuvedenie na trh výrobok porušujúci patent. Skutočnosť zdôraznená žalobkyňami, že interný e‑mail skupiny Servier uvádza, že sa „zdá…, že [slovenský regulačný orgán] blokuje veci týkajúce sa perindoprilu [niektorých spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov], pokiaľ je patent 947 v platnosti“, nemôže spochybniť toto konštatovanie.
Navyše systém ochrany patentov je koncipovaný tak, že hoci sa o patentoch predpokladá, že sú platné od ich zápisu (rozsudok z 1. júla 2010, AstraZeneca/Komisia,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, bod
), táto domnienka platnosti
ipso facto
neznamená, že všetky výrobky vstupujúce na trh porušujú tento patent (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. septembra 2016, Lundbeck/Komisia,
T‑472/13
, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:449
, body
a
). Ako to správne zdôrazňuje Komisia v napadnutom rozhodnutí (pozri bod 351 vyššie) bez toho, aby to žalobkyne konkrétne popreli, neexistuje domnienka porušenia, keďže takéto porušenie musí konštatovať súd. Ako totiž vyplýva z rozsudku z 25. februára 1986, Windsurfing International/Komisia (
193/83
,
EU:C:1986:75
, bod
), ak by súkromný majiteľ patentu mohol nahradiť svojim vlastným posúdením existencie porušenia jeho práva vyplývajúceho z patentu posúdenie príslušného orgánu, mohol byť toto posúdenie na účely využiť rozšírenia oblasti ochrany svojho patentu (pozri rovnako odôvodnenie 1171 a poznámku pod čiarou 1642 napadnutého rozhodnutia). V dôsledku toho je možné, aby hospodársky subjekt zariskoval a vstúpil na trh s výrobkom, ktorý potenciálne porušuje platný patent, pričom tento vstup alebo uvedenie výrobku na trh s rizikom (pozri najmä odôvodnenia 75 a 1176 napadnutého rozhodnutia) môžu byť úspešné, ak majiteľ patentu nepodá žalobu pre porušenie práv alebo ak je táto žaloba v prípade, že bola podaná, zamietnutá (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. septembra 2016, Lundbeck/Komisia,
T‑472/13
, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:449
, body
a
). V tejto súvislosti treba spresniť, že možnosť vstúpiť na trh s rizikom prispieva k preukázaniu, že patenty nepredstavujú neprekonateľné prekážky vstupu spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov na trh, ale sama osobe neznamená, že tieto spoločnosti majú aj skutočné a konkrétne možnosti na tento trh vstúpiť, ktoré závisia od ich schopnosti a ich úmyslu uskutočniť takýto vstup s rizikom.
Na rozdiel od toho, čo tvrdí vedľajší účastník konania, tento prístup Komisie nevyvracia domnienku platnosti spojenú s patentami tým, že uznáva existenciu potenciálnej hospodárskej súťaže okrem prípadu, ak súd potvrdil platnosť patentu a konštatoval porušenie platného patentu. Vedľajší účastník konania totiž vychádza z nesprávneho výkladu napadnutého rozhodnutia, keďže Komisia sa v tomto rozhodnutí v podstate domnievala, a to správne (pozri body 357 až 359 vyššie), nie že sa o patente predpokladalo, že je neplatný až do súdneho rozhodnutia o jeho platnosti a o existencii porušenia, ale že až do prijatia takého rozhodnutia domnienka platnosti patentu nebránila vstupu na trh s rizikom (odôvodnenia 1171 a 1176 napadnutého rozhodnutia).
Treba zdôrazniť, že domnienka porušenia rovnako neexistuje ani v prípade určenia platnosti daného patentu príslušným orgánom. Keďže totiž patent ako taký nebráni skutočnému alebo potenciálnemu vstupu konkurentov na trh, ani určenie platnosti tohto patentu, pokiaľ nie je spojené s určením, že došlo k porušeniu, nevylučuje takú hospodársku súťaž. Na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, teda skutočnosť, že rozhodnutie EPÚ z 27. júla 2006 určilo, že patent 947 je platný, sama osebe nestačí na to, aby zabránila rozvoju potenciálnej hospodárskej súťaže.
Tieto úvahy nespochybňuje judikatúra citovaná vedľajším účastníkom konania.
Na jednej strane sa totiž rozsudky z 15. septembra 1998, European Night Services a i./Komisia (
T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 a T‑388/94
,
EU:T:1998:198
), a z 29. júna 2012, E.ON Ruhrgas a E.ON/Komisia (
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
), nevzťahovali na práva vyplývajúce z duševného vlastníctva, ale týkali sa výhradných práv zabraňujúcich právne alebo fakticky poskytovaniu služieb, ako aj prístupu k infraštruktúre. Navyše aj keby sa bolo treba domnievať, že „faktické územné monopoly“ spomenuté v rozsudku z 29. júna 2012, E.ON Ruhrgas a E.ON/Komisia (
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, bod
), pripomínajú výhradné práva priznané patentami (pozri bod 234 vyššie), z tohto rozsudku vyplýva, že Všeobecný súd nevyvodil záver, že neexistuje potenciálna hospodárska súťaž zo samotnej existencie týchto monopolov, ale z toho, že Komisia z právneho hľadiska dostatočne nepreukázala, že iný dodávateľ plynu mal skutočné a konkrétne možnosti vstúpiť napriek týmto monopolom na nemecký trh s plynom, čím uznala, že takéto monopoly samy osebe nepostačovali pre vylúčenie existencie potenciálnej hospodárskej súťaže (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. júna 2012, E.ON Ruhrgas a E.ON/Komisia,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, body
až
).
Na druhej strane hoci rozsudky z 31. mája 1979, Hugin Kassaregister a Hugin Cash Registers/Komisia (
22/78
,
EU:C:1979:138
), a zo 6. októbra 1994, Tetra Pak/Komisia (
T‑83/91
,
EU:T:1994:246
), sa vzťahujú na práva vyplývajúce z duševného vlastníctva a predovšetkým druhý z nich na patenty, napriek tomu z nich nemožno vyvodiť, že patenty a iné práva vyplývajúce z duševného vlastníctva by predstavovali neprekonateľné prekážky vstupu na trh vylučujúce existenciu potenciálnej hospodárskej súťaže. V rozsudku z 31. mája 1979, Hugin Kassaregister a Hugin Cash Registers/Komisia (
22/78
,
EU:C:1979:138
, bod
), totiž Súdny dvor vyvodil existenciu monopolu, navyše uznaného žalobcom, a teda neexistenciu skutočnej súťaže na trhu náhradných dielov pre registračné pokladnice vyrábaných týmto žalobcom, zo súhrnu „dôvodov obchodnej povahy“, medzi ktorými sa nachádzala aj právna úprava Spojeného kráľovstva o dizajnoch a o autorskom práve, ktorá ale nebola jediným dôvodom, ako to navyše výslovne vyplýva zo správy z pojednávania v tejto veci (s. 1885). Rovnako je pravda, že v rozsudku zo 6. októbra 1994, Tetra Pak/Komisia (
T‑83/91
,
EU:T:1994:246
, bod
), sa Súd prvého stupňa domnieval, že množstvo patentov, o ktoré išlo, bránilo vstupu nových konkurentov na trh aseptických strojov. Nemožno však z toho vyvodiť, že patenty boli považované ako také za neprekonateľné prekážky vstupu na dotknutý trh, a to vzhľadom na väčší počet patentov zdôraznený Súdom prvého stupňa, existenciu technologických bariér, ktoré boli tiež zohľadnené pri závere o existencii prekážok a najmä vzhľadom na prítomnosť konkurenta s 10 % podielom na danom trhu.
Vyššie uvedené úvahy nie sú spochybnené ani článkom 9 ods. 1 smernice 2004/48 uvádzaným vedľajším účastníkom konania, ktorý stanovuje, že členské štáty zabezpečia, aby súdne orgány mohli vydať proti údajnému porušovateľovi predbežné opatrenie s cieľom zabrániť akémukoľvek bezprostrednému porušeniu práva duševného vlastníctva, alebo predbežne zakázať, aby údajné porušenia tohto práva pokračovali.
Je pravda, že takéto uznesenia o nariadení predbežného opatrenia alebo predbežné zákazy bránia vstupu údajného porušovateľa na trh a tak skutočnej hospodárskej súťaži na tomto trhu počas doby určenej v uvedených uzneseniach. Vzhľadom na túto predbežnú povahu sú však tieto uznesenia o nariadení predbežného opatrenia alebo zákazy bez právoplatného rozhodnutia o existencii porušenia, ktorým sa zistilo porušenie a prijali vyžadované nápravné opatrenia, iba dočasnými, a nie neprekonateľnými prekážkami brániacimi uskutočneniu krokov na uvedenie výrobku, ktorý údajne porušuje patent na trh a tak rozvoju potenciálnej hospodárskej súťaže.
Vzhľadom na obmedzený čas na analýzu, ktorý má k dispozícii príslušný orgán na vydanie svojho rozhodnutia a podmienky vyžadované článkom 9 ods. 3 smernice 2004/48 na nariadenie predbežného opatrenia, predovšetkým dostatočné presvedčenie, že došlo k porušeniu práva vyplývajúceho z duševného vlastníctva, sa totiž prijatie takýchto predbežných rozhodnutí zakladá iba na posúdení údajného porušenia
prima facie
, ktoré je zákonite stručné a ktoré bude musieť byť potvrdené alebo prípadne vyvrátené na základe podrobnejšieho posúdenia podmienok vyžadovaných na konštatovanie existencie porušenia. Okrem toho dotknuté spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických výrobkov majú možnosť zabrániť prijatiu nepriaznivého rozhodnutia nielen uvádzaním opačných tvrdení v konaní vo veci samej, ale aj súčasným napadnutím platnosti daného patentu protinávrhom na určenie jeho neplatnosti. Prijatie uznesenia alebo predbežného zákazu, a tým skôr iba možnosť, že takéto uznesenie alebo zákaz budú prijaté najmä vzhľadom na prijatie takýchto predbežných rozhodnutí voči iným spoločnostiam vykonávajúcim činnosť v oblasti generických výrobkov, teda nemôže ako také umožňovať vylúčiť postavenie spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických výrobkov ako potenciálneho konkurenta, na ktorého sa skutočne alebo potenciálne vzťahuje tento typ rozhodnutia.
Navyše rozsudok vo veci samej, v ktorom sa konštatuje existencia porušenia, má sám osebe predbežnú povahu až do vyčerpania možných opravných prostriedkov. Na rozdiel od toho, čo tvrdí vedľajší účastník konania, sa totiž Komisia v odôvodneniach 1132 a 1169 napadnutého rozhodnutia správne domnievala, že napadnutie patentov a rozhodnutia týkajúce sa týchto patentov predstavujú „výraz… hospodárskej súťaže“ v oblasti patentov. Vzhľadom na riziko porušovania, ktorému je vystavená každá spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov a neschopnosť súkromných hospodárskych subjektov určiť skutočnú existenciu porušenia, ktoré boli zdôraznené vyššie (pozri bod 359 vyššie), totiž sporová žaloba predstavuje jeden z prostriedkov, ktoré má spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov k dispozícii, aby znížila toto riziko a vstúpila na trh, a to tak, že buď získa určujúce rozhodnutie, že nedošlo k porušeniu patentu alebo určenie neplatnosti potenciálne porušovaného patentu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. septembra 2016, Lundbeck/Komisia,
T‑472/13
, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:449
, bod
). Z toho tiež vyplýva, že pokiaľ má spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov k dispozícii sporové prostriedky na napadnutie dotknutých patentov a ich porušovania a tak na umožnenie jej vstupu na trh, možno sa domnievať, že uvedené patenty v zásade nepredstavujú neprekonateľné prekážky tohto vstupu.
O nerešpektovaní usmernení k dohodám o transfere technológií z roku 2004 a z roku 2014
Aj keby sa usmernenia k dohodám o transfere technológií z roku 2004 a z roku 2014 uplatňovali v prejednávanej veci, nemožno sa domnievať, že Komisia ich v napadnutom rozhodnutí nerešpektovala.
Po prvé, na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne a vedľajší účastník konania, rozhodnutia konštatujúce platnosť dotknutých patentov, a predovšetkým rozhodnutie EPÚ z 27. júla 2006, nepotvrdzujú „blokovanie“ vyplývajúce z patentov, ktoré usmernenia k dohodám o transfere technológií z roku 2004 a z roku 2014 považujú za prekážku rozvoja potenciálnej hospodárskej súťaže. V usmerneniach k dohodám o transfere technológií z roku 2004 (bod 32) a z roku 2014 (bod 32) je totiž blokovanie definované ako situácia, v ktorej hospodársky subjekt nemôže vstúpiť na trh bez toho, aby porušil práva iného hospodárskeho subjektu vyplývajúce z duševného vlastníctva. Treba však pripomenúť, že rozhodnutia konštatujúce platnosť patentu samy osebe nebránia vstupu na trh s rizikom a že tomuto vstupu by mohlo brániť iba rozhodnutie konštatujúce porušenie dotknutého práva vyplývajúceho z duševného vlastníctva, teda porušenie daného patentu (pozri body 359 a 361 vyššie). „Rozhodnutia súdov“ uvedené v usmerneniach k dohodám o transfere technológií z roku 2004 (bod 32) a „konečné rozhodnutia súdov“ spomínané v usmerneniach z roku 2014 (bod 33) ako určitým spôsobom preukazujúce existenciu blokovania, tak neodkazujú na rozhodnutia konštatujúce platnosť patentu, ale na rozhodnutia konštatujúce jeho porušenie.
Po druhé, na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, Komisia neporušila ani odporúčania týkajúce sa analýzy potenciálnej hospodárskej súťaže v prípade neexistencie blokovania zisteného súdnym rozhodnutím, obsiahnuté v usmerneniach k dohodám o transfere technológií z roku 2014. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa bodu 31 usmernení k dohodám o transfere technológií z roku 2014 hospodársky subjekt „možno považovať za potenciálneho konkurenta na trhu produktov, ak je pravdepodobné, že pri neexistencii dohody by realizoval nevyhnutné dodatočné investície pre vstup na relevantný trh v reakcii na malé, ale trvalé zvýšenie cien produktov“ a „pravdepodobný vstup by sa mal posudzovať realisticky, t. j. na základe skutočností týkajúcich sa konkrétneho prípadu“. Okrem toho podľa bodu 33 tých istých usmernení:
„Pri absencii istoty napríklad vo forme konečného rozhodnutia súdu, o existencii blokovania, strany na otázku, či sú potenciálnymi konkurentmi, musia vychádzať z dostupných dôkazov v danom čase vrátane možnosti, že sú porušované práva duševného vlastníctva, a či sú účinné možnosti obísť existujúce práva duševného vlastníctva. Uskutočnené značné investície alebo pokročilé plány vstúpiť na konkrétny trh môžu podporiť názor, že strany sú aspoň potenciálnymi konkurentmi, hoci blokovanie nemožno vylúčiť…“
Ako však vyplýva z bodov 323 a 325 vyššie, Komisia uplatnila v prejednávanej veci kritérium skutočných a konkrétnych možností, aby preukázala postavenie dotknutých spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov ako potenciálnych konkurentov a teda v súlade s vyššie uvedenými bodmi usmernení k dohodám o transfere technológií z roku 2014 nevychádzala z neexistencie nemožnosti vstupu, ale z pravdepodobnosti vstupu posúdenej realisticky a na základe dostupných údajov týkajúcich sa najmä sporovej situácie strán, stavu vývoja ich výrobkov a krokov, ktoré podnikli na získanie PUT (pozri rovnako body 432 až 438, 579 až 585 a 718 až 722 nižšie). Okrem toho, pokiaľ by sa tvrdenia žalobkýň mali vykladať tak, že majú spochybniť konštatovanie Komisie o pravdepodobnosti vstupu spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov na trh, budú preskúmané nižšie v rámci analýzy výhrad napádajúcich postavenie každej z týchto spoločností ako potenciálneho konkurenta.
Treba tiež dodať, že na rozdiel od toho, čo tvrdí vedľajší účastník konania, vyplýva práve z tejto analýzy pravdepodobnosti vstupu spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov na trh, ktorú vyžadujú usmernenia k dohodám o transfere technológií z roku 2004 a z roku 2014, a ktorú Komisia vykonala, že existencia potenciálnej hospodárskej súťaže sa nevyvodzuje
ipso facto
z neexistencie preukázaného blokovania, ale že na preukázanie vyžaduje skutočnú analýzu, ktorá môže viesť k tomu, že spoločnosti nebude priznané postavenie potenciálneho konkurenta napriek neexistencii blokovania vyplývajúceho z patentov.
O vnútornom rozpore v napadnutom rozhodnutí
Podľa žalobkýň je stanovisko Komisie v rozpore s jej posúdeniami v napadnutom rozhodnutí týkajúcimi sa zneužitia dominantného postavenia skupiny Servier. Žalobkyne Komisii vytýkajú predovšetkým to, že protirečivo uznala vylučovaciu schopnosť patentov skupiny Servier v časti napadnutého rozhodnutia venovanej zneužitiu dominantného postavenia skupiny Servier (odôvodnenia 2572, 2857 a 2972) a nepripustila riziko vylúčenia spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov z trhu v dôsledku týchto patentov v časti napadnutého rozhodnutia týkajúcej sa článku 101 ZFEÚ.
Toto tvrdenie o vnútornom rozpore možno vylúčiť už v tejto fáze, bez toho, aby bolo potrebné vyjadriť sa k definícii relevantných trhov použitej Komisiou v jej analýze obmedzujúcich účinkov sporných dohôd na hospodársku súťaž a zneužitia dominantného postavenia skupiny Servier.
Treba totiž po prvé uviesť, že hoci Komisia v napadnutom rozhodnutí (odôvodnenia 2857 a 2972) skutočne dospela k záveru, že na trhu neexistuje naozaj realizovateľný zdroj hospodárskej súťaže, pojem realizovateľnosti použitý v týchto odôvodneniach na definovanie relevantného trhu, teda dodávateľského trhu s technológiou na výrobu ÚFL perindoprilu a na určenie existencie dominantného postavenia na tomto trhu na účely uplatnenia článku 102 ZFEÚ, sa líši od pojmu používaného na účely určenia ekonomicky realizovateľnej povahy vstupu na trh v rámci uplatnenia článku 101 ZFEÚ. Chápe sa totiž širšie tak, že sa týka „ekonomickej a regulačnej realizovateľnosti“ a táto regulačná realizovateľnosť sa dôsledne chápe ako vylúčená, pokiaľ na trhu existuje patent, pretože tento patent bráni domnievať sa, že danou technológiou možno nahradiť technológiu chránenú patentom (poznámka pod čiarou 3386 napadnutého rozhodnutia; pozri rovnako odôvodnenia 2748 a 2754 napadnutého rozhodnutia). Na účely vylúčenia relevancie posúdení vykonaných Komisiou v odôvodneniach 2857 a 2972 napadnutého rozhodnutia v prejednávanej veci ešte možno uviesť, že tieto posúdenia sa týkajú existencie skutočnej a efektívnej hospodárskej súťaže na relevantnom trhu, a nie vyhliadok vstupu potenciálnych konkurentov na trh.
Okrem toho treba po druhé uviesť, že v iných častiach napadnutého rozhodnutia citovaných žalobkyňami a vedľajším účastníkom konania (odôvodnenia 2571 a 2572), ktoré sa venujú definícii trhu konečného výrobku a určeniu existencie dominantného postavenia na tomto trhu, sa Komisia v podstate domnievala, v súlade so svojim posúdením potenciálnej hospodárskej súťaže na tomto trhu, že patenty skupiny Servier boli významnými, ale nie absolútnymi prekážkami vstupu na trh.
O vnútornom rozpore medzi napadnutým rozhodnutím a inými rozhodnutiami Komisie
Podľa žalobkýň a vedľajšieho účastníka konania je stanovisko Komisie v rozpore s niektorými jej skoršími rozhodnutiami [rozhodnutie Komisie 94/770/ES zo 6. októbra 1994 týkajúce sa konania podľa článku [101 ZFEÚ] a článku 53 ods. 1 Dohody o EHP (vec IV/34.776 – Pasteur Merieux/Merck) a rozhodnutie Komisie C(2013) 8535 v konečnom znení z 26. novembra 2013 týkajúce sa konania podľa článku 6 nariadenia č. 139/2004 (vec COMP/M.6944 – Thermo Fisher Scientific/Life Technologies)]. Zatiaľ čo v týchto iných rozhodnutiach Komisia vyvodila z existencie patentov alebo patentových sporov, že neexistuje silný konkurenčný tlak spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov, v napadnutom rozhodnutí sa napriek existencii rovnakých sporov, ktoré môžu viesť k vylúčeniu spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov z trhu domnievala, že tieto spoločnosti boli potenciálnymi konkurentami skupiny Servier schopnými vyvíjať silný konkurenčný tlak na perindopril tejto skupiny.
V tejto súvislosti sa treba domnievať, že napadnuté rozhodnutie nie je v žiadnom prípade v rozpore s rozhodnutiami Komisie uvádzanými žalobkyňami a vedľajším účastníkom konania. Treba totiž predovšetkým pripomenúť, že keďže patenty v zásade nepredstavujú neprekonateľné prekážky vstupu konkurenta na trh, ale môžu vytvárať také prekážky v závislosti od výsledku patentového sporu a mať vplyv na skutočné a konkrétne možnosti vstupu na trh (pozri body 359 až 368 vyššie a 442 až 453, 589 až 597 a 726 až 735 nižšie), nie je vylúčené, že Komisia mohla v niektorých svojich rozhodnutiach, vrátane okrem iného dvoch vyššie uvedených rozhodnutí, vychádzať z existencie patentov, aby z toho vyvodila neexistenciu potenciálnej hospodárskej súťaže. Treba ďalej uviesť, že v týchto dvoch rozhodnutiach Komisia konštatovala existenciu prekážok vstupu na trh alebo neexistenciu potenciálnej hospodárskej súťaže nielen na základe patentov alebo patentových sporov, ale aj na základe iných faktorov, ako je napríklad problém získať PUT, výška vyžadovaných investícií alebo existujúce obchodné vzťahy, takže nemožno vyvodiť, že existencia patentov alebo patentových sporov ako taká bráni rozvoju potenciálnej hospodárskej súťaže.
Zo všetkého, čo bolo uvedené vyplýva, že Komisia sa bez toho, aby sa dopustila pochybenia domnievala, že patenty skupiny Servier nepredstavovali v prejednávanej veci neprekonateľné prekážky vstupu spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov na trh. Ku dňu uzavretia sporných dohôd totiž žiadne právoplatné rozhodnutie o žalobe pre porušenie práv nekonštatovalo, že výrobky týchto spoločností porušujú patent.
Zostáva teda určiť, či sa Komisia rovnako správne domnievala, že spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov mali vzhľadom na charakteristiky vlastné každej z nich skutočné a konkrétne možnosti vstúpiť na daný trh a na tento účel sa vyjadriť k tvrdeniam spochybňujúcim takéto možnosti uvádzaným v rámci konkrétnej argumentácie týkajúcej sa každej zo sporných dohôd. Už v tomto štádiu treba spresniť, že tieto výhrady proti posúdeniu skutočných a konkrétnych možností spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov vstúpiť na trh, vykonanému Komisiou, treba preskúmať s prihliadnutím na štyri nižšie uvedené zásady a hľadiská.
Po prvé treba pripomenúť, že z judikatúry týkajúcej sa zistenia existencie skutočných a konkrétnych možností vstúpiť na trh (pozri bod 318 vyššie) vyplýva, že podstatnou okolnosťou, na ktorej sa musí zakladať kvalifikácia potenciálneho konkurenta, je schopnosť podniku začleniť sa na uvedený trh a že hoci jeho úmysel začleniť sa na tento trh je relevantný pri overení, či ho možno považovať za potenciálneho konkurenta, je iba doplňujúci. Presnejšie povedané, úmysel vstúpiť na trh nie je ani nevyhnutný na uznanie existencie potenciálnej hospodárskej súťaže na tomto trhu (rozsudok zo 14. apríla 2011, Visa Europe a Visa International Service/Komisia,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
, bod
), ani nemôže takúto existenciu spochybniť, ak je však preukázaný, môže potvrdiť schopnosť vstúpiť na trh a tak prispieť ku kvalifikácii daného hospodárskeho subjektu ako potenciálneho konkurenta.
Z toho tiež vyplýva, že kritérium založené na tom, že vstup na trh zodpovedá realizovateľnej ekonomickej stratégii, vyžadované uvedenou judikatúrou, nepredstavuje samostatné kritérium odlišné od hlavného kritéria, ktorým je schopnosť vstúpiť na trh a doplňujúceho kritéria, ktorým je úmysel vstúpiť na trh (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. septembra 2016, Xellia Pharmaceuticals a Alpharma/Komisia,
T‑471/13
, neuverejnený, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:460
, bod
). Na jednej strane je totiž toto kritérium v dotknutých rozsudkoch uvádzané ako vysvetlenie skutočnej a konkrétnej povahy možností vstupu na trh a predchádza uvedeniu hlavného kritéria spočívajúceho v schopnosti vstúpiť na trh a doplňujúceho kritéria spočívajúceho v úmysle vstúpiť na trh, ktoré sú opísané ako „z toho zákonite vyplýva[júce]“. Na druhej strane v týchto rozsudkoch nie je toto kritérium preskúmané oddelene a nezávisle od overenia schopnosti a úmyslu vstúpiť na trh, keďže z toho, že podnik je vzhľadom na svoje výrobné a obchodné prostriedky, ako aj svoje finančné zdroje, schopný vstúpiť na trh a zároveň má najmä s prihliadnutím na vyhliadky zisku a výnosnosti v úmysle tam vstúpiť, možno odôvodnene vyvodiť, že tento vstup pre dotknutý podnik zodpovedá realizovateľnej ekonomickej stratégii.
Po druhé, ako sa správne domnievala Komisia v napadnutom rozhodnutí (odôvodnenie 1172; pozri rovnako bod 351 vyššie), pri určení, či spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov mali skutočné a konkrétne možnosti vstúpiť na trh, možno zohľadniť posúdenie možností neplatnosti alebo porušovania patentov žalobcov vykonané samotnými účastníkmi konania (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. septembra 2016, Lundbeck/Komisia,
T‑472/13
, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:449
, bod
). Keď totiž neexistuje rozhodnutie verejného orgánu týkajúce sa porušovania a platnosti patentov skupiny Servier, môže posúdenie možností neplatnosti týchto patentov alebo ich porušovania vykonané samotnými účastníkmi konania naznačovať ich úmysly, okrem iného ich úmysel viesť spory. Predovšetkým v prípade, keď sú tieto posúdenia urobené spoločnosťami vykonávajúcimi činnosť v oblasti generických liekov, môžu vzhľadom na ich subjektívne vnímanie dotknutých patentov prispieť k preukázaniu ich úmyslu vstúpiť na trh, ale ako také nie ich schopnosti vstúpiť na trh vzhľadom na výlučnú právomoc vnútroštátnych súdov a EPÚ konštatovať porušenie a platnosť patentov (pozri body 243 a 359 vyššie). Keďže úmysel sa považuje za významné kritérium pri zistení skutočných a konkrétnych možností vstúpiť na trh (pozri bod 382 vyššie), vyplýva z toho, že subjektívne posúdenia účastníkov konania možno oprávnene zohľadniť na účely preukázania takýchto možností. Napriek tomu však treba spresniť, že keďže úmysel začleniť sa na trh, hoci je relevantný pri overení, či spoločnosť možno považovať za potenciálneho konkurenta, je iba doplňujúci, tieto posúdenia budú rovnako iba doplňujúce pri určení postavenia uvedenej spoločnosti ako potenciálneho konkurenta. Tieto posúdenia tak budú musieť byť okrem toho porovnané s inými okolnosťami, ktoré môžu rovnako preukazovať úmysly spoločnosti týkajúce sa jej vstupu na trh.
Po tretie, existencia skutočných a konkrétnych možností vstúpiť na trh sa posudzuje ku dňu uzavretia sporných dohôd [pozri v tomto zmysle rozsudky z 8. septembra 2016, Lundbeck/Komisia,
T‑472/13
, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:449
, body
,
a
, a z 8. septembra 2016, Sun Pharmaceutical Industries a Ranbaxy (UK)/Komisia,
T‑460/13
, neuverejnený, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:453
, body
a
]. Na účely určenia, či také dohody obmedzujú hospodársku súťaž v zmysle článku 101 ZFEÚ, treba totiž určiť, aká bola skutočná alebo potenciálna hospodárska súťaž na danom trhu v čase, keď boli dohody uzavreté. Z toho vyplýva, že nemožno zohľadniť tvrdenia a dokumenty týkajúce sa údajov z obdobia po uzavretí sporných dohôd, keďže tieto údaje odrážajú realizáciu týchto dohôd, a nie stav hospodárskej súťaže na trhu v čase ich uzavretia.
Po štvrté, dôkazné bremeno existencie skutočných a konkrétnych možností vstupu konkurenta na trh, a rovnako aj širšie dôkazné bremeno preukázania existencie porušenia (článok 2 nariadenia č. 1/2003), znáša Komisia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. septembra 2016, Lundbeck/Komisia,
T‑472/13
, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:449
, bod
). Keďže však podstatná časť údajov umožňujúcich preukázať schopnosť a úmysel spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov vstúpiť na trh, ako aj ich skutočné a konkrétne možnosti vstupu, sú internými údajmi týchto spoločností, ktoré sú tak v lepšej situácii na ich zozbieranie, treba sa domnievať, že bez dôkazov opaku týkajúcich sa technických, regulačných, obchodných alebo finančných ťažkosti, Komisia za okolností prejednávanej veci dostatočne preukázala existenciu takýchto možností, ak zhromaždila súbor zhodujúcich sa nepriamych dôkazov aspoň osvedčujúcich kroky smerujúce k výrobe a uvedeniu daného výrobku na trh v dobe dostatočne krátkej na to, aby pôsobila na hospodársky subjekt prítomný na trhu. Z týchto krokov totiž možno vyvodiť, že daná spoločnosť mala nielen schopnosť, ale aj úmysel podstúpiť riziko vstupu na trh (pozri v tomto zmysle bod 33 usmernení k dohodám o prevode technológií z roku 2014; pozri rovnako v tomto zmysle rozsudok z 8. septembra 2016, Arrow Group a Arrow Generics/Komisia,
T‑467/13
, neuverejnený, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:450
, bod
).
2)

O kritériu týkajúcom sa záväzku spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov obmedziť ich nezávisle snahy o vstup na trh
i)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
ii)

Posúdenie Všeobecného súdu
Úplne na úvod treba uviesť, že Komisia v napadnutom rozhodnutí nepreskúmala oddelene všeobecnú dovolenosť ustanovení o nenapadnutí patentov a o neuvádzaní výrobkov na trh. Z odôvodnenia 1154 napadnutého rozhodnutia totiž vyplýva, že pri určení, či dané dohody predstavovali obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, sa Komisia neuspokojila s preskúmaním, či obsahovali ustanovenia o nenapadnutí patentov a o neuvádzaní výrobkov na trh, ale že rovnako posudzovala, či strany urovnania boli potenciálnymi konkurentmi a či sa ustanovenia o nenapadnutí patentov a o neuvádzaní výrobkov na trh zakladali na prevode hodnoty z laboratória vykonávajúceho činnosť v oblasti originálnych liekov na spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov, ktorá pre túto spoločnosť predstavovala stimul upustiť od vyvíjania konkurenčného tlaku na spoločnosť, ktorá je majiteľom patentu. V dôsledku toho žalobkyne a vedľajší účastník konania nemôžu Komisii vytýkať, že sa domnievala, že iba existencia ustanovení o nenapadnutí patentov a o neuvádzaní výrobkov na trh v urovnaní postačuje na preukázanie jeho protisúťažnej povahy.
Pokiaľ ide ďalej o tvrdenia žalobkýň a vedľajšieho účastníka konania týkajúce sa toho, že každé urovnanie nevyhnutne obsahuje ustanovenia o nenapadnutí patentov a o neuvádzaní výrobkov na trh, treba odkázať na vysvetlenia nachádzajúce sa v bodoch 258 až 275 vyššie, v ktorých sú vysvetlené podmienky umožňujúce Komisii konštatovať v prípade zahrnutia takýchto ustanovení existenciu obmedzenia z hľadiska cieľa.
Tvrdenia žalobkýň a vedľajšieho účastníka konania týkajúce sa uplatnenia teórie pridružených obmedzení v prejednávanej veci treba odmietnuť s odkazom na bod 291 vyššie.
Pokiaľ ide o tvrdenie žalobkýň, že Komisia už považovala za bezproblémovú dohodu zaväzujúcu spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov, aby sa stiahla z trhu až do rozhodnutia paralelného sporu výmenou za odškodnenie v prípade neúspechu v tomto spore, treba pripomenúť, že podľa judikatúry zásada rovnosti zaobchádzania, ktorá predstavuje všeobecnú zásadu práva Únie, vyžaduje, aby sa s porovnateľnými situáciami nezaobchádzalo rozdielne a aby sa s rozdielnymi situáciami nezaobchádzalo rovnako, pokiaľ také zaobchádzanie nie je objektívne odôvodnené (rozsudky z 13. decembra 1984, Sermide,
106/83
,
EU:C:1984:394
, bod
, a zo 14. mája 1998, BPB de Eendracht/Komisia,
T‑311/94
,
EU:T:1998:93
, bod
).
Treba však zdôrazniť, že pokiaľ podnik svojim správaním porušil článok 101 ods. 1 ZFEÚ, nemôže sa vyhnúť sankcii z dôvodu, že inému podniku nebola uložená pokuta. Aj keby sa totiž Komisia dopustila pochybenia, keď sa domnievala, že dohody Lundbeck‑Neolab boli v súlade s článkom 101 ods. 1 ZFEÚ, rešpektovanie zásady rovnosti zaobchádzania treba zosúladiť s rešpektovaním zásady zákonnosti, podľa ktorej sa nikto nemôže vo svoj prospech dovolávať nezákonnosti, ku ktorej došlo v prospech iného (rozsudky z 31. marca 1993, Ahlström Osakeyhtiö a i./Komisia,
C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 a C‑125/85 až C‑129/85
,
EU:C:1993:120
, bod
, a zo 14. júla 1994, Parker Pen/Komisia,
T‑77/92
,
EU:T:1994:85
, bod
).
V každom prípade existujú významné rozdiely medzi spornými dohodami a dohodami Lundbeck‑Neolab, ktoré Komisia kvalifikovala ako bezproblémové z pohľadu práva hospodárskej súťaže v rozhodnutí C(2013) 3803 v konečnom znení z 19. júna 2013 týkajúcom sa konania podľa článku [101 ZFEÚ] a článku 53 ods. 1 Dohody o EHP (vec AT/39226 – Lundbeck). Z odôvodnenia 164 tohto rozhodnutia totiž vyplýva, že spoločnosť Neolab vstúpila v októbri 2002 na trh s citalopramom v Spojenom kráľovstve, že spoločnosť Lundbeck podala žalobu pre porušovanie jedného z jej patentov v novembri 2002 a že spoločnosť Neolab potom podala protinávrh na určenie neplatnosti sporného patentu. V rámci dobrovoľného zákazu („voluntary injunction“) prijatého počas vnútroštátneho súdneho konania sa spoločnosť Neolab v prvej dohode zaviazala, že nebude uvádzať na trh svoj generický výrobok až do vyhlásenia rozsudku v paralelnej veci týkajúcej sa toho istého patentu vedenej medzi spoločnosťami Lundbeck a Lagap alebo najneskôr do 30. novembra 2003. Ako protihodnotu sa spoločnosť Lundbeck zaviazala zaplatiť spoločnosti Neolab náhradu škody v prípade, že dôjde k určeniu neplatnosti daného patentu. Keďže však spoločnosť Lundbeck uzavrela 13. októbra 2003 so spoločnosťou Lagap urovnanie, záväzky spoločností Lundbeck a Neolab zanikli a spoločnosť Neolab začala 30. októbra 2003 znovu predávať svoj generický výrobok. Dňa 22. decembra 2003 uzavreli spoločnosti Neolab a Lundbeck druhou dohodou urovnanie, v ktorom sa dohodlo, že spoločnosť Lundbeck zaplatí spoločnosti Neolab náhradu škody, ktorá mala kompenzovať nemožnosť predaja generického výrobku počas obdobia, na ktoré sa vzťahoval dobrovoľný zákaz, a že obe strany dohody upustia od pokračovania v spore týkajúcom sa porušovania sporného patentu a jeho neplatnosti až do 31. marca 2004.
Pokiaľ ide o prvú dohodu, táto sa odlišovala od dohôd, o ktoré ide v prejednávanej veci z dôvodu, že k nej došlo po prvom vstupe spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov na trh, že dotknuté obmedzenie zjavne vyplývalo zo zákazu prijatého v rámci súdneho konania, že jej predmetom bol iba záväzok neuvádzať výrobok na trh počas vymedzeného obdobia, teda až do vyriešenia sporu s rovnakým predmetom, a že upravovala náhradu škody spoločnosťou vykonávajúcou činnosť v oblasti originálnych liekov iba v prípade určenia neplatnosti jej patentu.
Pokiaľ ide o druhú dohodu, hoci táto naozaj upravovala platbu spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov v prospech spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov, napriek tomu sa tiež líšila od sporných dohôd, pretože spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov už bola prítomná na trhu v čase jej uzavretia a dohoda túto prítomnosť na trhu nespochybňovala. Navyše platba spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov v prospech spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov mala nahradiť iba nemožnosť predaja generického výrobku počas obdobia, na ktoré sa vzťahoval dobrovoľný zákaz a tak zabrániť tomu, aby spoločnosť Neolab na tomto základe podala žalobu o náhradu škody.
Napokon, pokiaľ ide o tvrdenie žalobkýň, že na to, aby sa prerušenie sporu považovalo za obmedzenie hospodárskej súťaže prináleží Komisii, aby preukázala, že pokračovanie v spore je nevyhnutné a dostatočné na zachovanie hospodárskej súťaže, treba pripomenúť, že definícia obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa (pozri bod 220 a nasl. vyššie) nevyžaduje od Komisie ani aby merala stupeň hospodárskej súťaže, ktorá môže byť dotknutá spornou dohodou, ani aby preukázala, že pokračovanie v spore je nevyhnutné na zachovanie hospodárskej súťaže.
3)

O kritériu týkajúcom sa prevodu hodnoty v prospech spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov
i)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
ii)

Posúdenie Všeobecného súdu
Na úvod treba uviesť, že Komisia sa v napadnutom rozhodnutí nedomnievala, že iba prevod hodnloty zo spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov na spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov stačí sám osebe na preukázanie existencie dostatočného stupňa škodlivosti na hospodársku súťaž. Z odôvodnenia 1154 napadnutého rozhodnutia totiž vyplýva, že na účely určenia, či dané dohody predstavovali obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa Komisia preskúmala, či boli strany dohôd o urovnaní potenciálnymi konkurentami, či tieto dohody obsahovali ustanovenia o nenapadnutí patentov a o neuvádzaní výrobkov na trh a či spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti originálnych liekov získala výmenou za prevod hodnoty od spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov záväzok neuvádzať výrobky na trh a nenapadnúť patenty (pozri rovnako body 265 až 272 vyššie).
Navyše z bodov 265 až 273 vyššie vyplýva, že v prípade dohody o urovnaní v oblasti patentov uzavretej medzi dvomi potenciálnymi konkurentmi, ktorá obsahuje ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov, existencia stimulu spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov, aby súhlasila s týmto ustanoveniami, sama osebe odôvodňuje zistenie, že existuje obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa.
Tvrdenia uvádzané žalobkyňami a vedľajším účastníkom konania neumožňujú spochybniť toto zistenie.
Po prvé, k tvrdeniu, že výrobcovia originálnych liekov musia urobiť v urovnaniach väčšie ústupky ako spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov pre väčšie riziká sporov, ktorým sú vystavení, treba uviesť, ako to zdôrazňuje Komisia, že žalobkyne nepredložili žiaden dôkaz na podporu tohto tvrdenia, ale iba odkázali na svoju odpoveď na oznámenie o výhradách. Navyše aj keby bola existencia väčšieho rizika pre spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti originálnych liekov preukázaná, takéto riziko nemôže odôvodňovať reverzný prevod hodnoty predstavujúci pre spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov stimul, aby upustila od svojich snáh vstúpiť na trh.
Pokiaľ ide o tvrdenia vedľajšieho účastníka konania, že vnútroštátne systémy určovania cien liekov znevýhodňujú výrobcov originálnych liekov a vnútroštátne súdne mechanizmy neumožňujú účinne zabrániť vstupu generík na trh s rizikom, treba pripomenúť, že aj keby boli tieto okolnosti preukázané, nemôžu ospravedlňovať dohodu s protisúťažným cieľom. Podľa ustálenej judikatúry totiž nemožno súhlasiť s tým, aby sa podniky snažili zmierniť účinky právnej úpravy, ktorú považujú za príliš nevýhodnú, uzatváraním kartelových dohôd, ktoré majú za cieľ napraviť tieto nevýhody s odôvodnením, že takáto právna úprava vytvára nerovnováhu v ich neprospech (rozsudok z 27. júla 2005, Brasserie nationale a i./Komisia,
T‑49/02 až T‑51/02
,
EU:T:2005:298
, bod
; pozri rovnako v tomto zmysle rozsudok z 15. októbra 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia,
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
, body
a
).
Pokiaľ ide o tvrdenia žalobkýň, že Komisia mala zohľadniť obchodné dôvody a vyhliadky strán urovnania na zisk, aby posúdila, či prevod hodnoty má povahu stimulu, z bodu 277 vyššie vyplýva, že pri určení, či prevod hodnoty zo spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov v prospech spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov predstavuje stimul na to, aby táto spoločnosť súhlasila s ustanoveniami o nenapadnutí patentov a o neuvádzaní výrobkov do obehu, Komisia správne preskúmala, či prevod hodnoty zodpovedal špecifickým nákladom urovnania, ktoré vynaložila spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov. Relevantné kritérium teda spočíva v identifikácii nákladov vnútorne spojených s urovnaním, ktoré vynaložila spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov, a nie v zohľadnení obchodných dôvodov strán urovnania.
Ku všetkým tvrdeniam uvedeným v troch predchádzajúcich bodoch treba dodať, že skutočnosť, že protisúťažné správanie sa môže podniku javiť ako najvýhodnejšie alebo najmenej riskantné riešenie vôbec nevylučuje uplatnenie článku 101 ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudky z 8. júla 2004, Corus UK/Komisia,
T‑48/00
,
EU:T:2004:219
, bod
, a z 8. júla 2004, Dalmine/Komisia,
T‑50/00
,
EU:T:2004:220
, bod
), najmä ak ide o platby skutočným alebo potenciálnym konkurentom za to, aby nevstúpili na trh (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. septembra 2016, Lundbeck/Komisia,
T‑472/13
, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:449
, body
a
).
Po druhé, žalobkyne nemôžu vytýkať Komisii, že sa odchýlila od troch kritérií pripomenutých v odôvodnení 1154 napadnutého rozhodnutia, keď posúdila dohody o predčasnom vstupe spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov na trh ako legálne napriek tomu, že obsahujú významný stimul. Z odôvodnení 1138, 1200 a 1203 napadnutého rozhodnutia totiž vyplýva, že Komisia iba uviedla, že dohoda o urovnaní povoľujúca vstup generického výrobku na trh pred skončením platnosti sporného patentu mohla predstavovať dohodu, ktorá je priaznivá pre hospodársku súťaž a v dôsledku toho legitímna. Hoci sa však v tejto dohode jej strany dohodnú na dátume predčasného vstupu generického výrobku na trh, napriek tomu neupravujú poskytnutie stimulu spoločnosťou vykonávajúcou činnosť v oblasti originálnych liekov v prospech spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov za to, že táto spoločnosť odloží vstup svojho výrobku na trh.
Žalobkyne okrem toho nemôžu Komisii vytýkať, že neprešetrila 57 urovnaní obsahujúcich prevod hodnoty uvedených v jej každoročných monitorovaniach. Na jednej strane totiž treba pripomenúť, že pokiaľ podnik svojim správaním porušil článok 101 ods. 1 ZFEÚ, nemôže sa vyhnúť sankcii z dôvodu, že inému podniku nebola uložená pokuta, keďže rešpektovanie zásady rovnosti zaobchádzania treba zosúladiť s rešpektovaním zásady zákonnosti, podľa ktorej sa nikto nemôže vo svoj prospech dovolávať nezákonnosti, ku ktorej došlo v prospech iného (pozri bod 395 vyššie). Na druhej strane dohodu o urovnaní patentového sporu nemožno považovať za nezákonnú iba preto, že obsahuje prevod hodnoty zo spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov v prospech spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov, čo je prístup, ktorý neuplatnila Komisia v napadnutom rozhodnutí, v ktorom správne preskúmala, či strany dohôd o urovnaní boli potenciálnymi konkurentmi, či dohody obsahovali ustanovenia o nenapadnutí patentov a o neuvádzaní výrobkov na trh a či spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti originálnych liekov získala výmenou za prevod hodnoty od spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov záväzok neuvádzať výroby na trh a nenapadnúť patenty (pozri bod 406 vyššie).
Po tretie, žalobkyne vytýkajú Komisii, že uplatnila extenzívnu definíciu prevodu významnej hodnoty tým, že zohľadnila vedľajšie dohody uzavreté za trhových podmienok. Ako však Komisia správne uviedla v odôvodnení 1190 napadnutého rozhodnutia, stimul poskytnutý spoločnosťou vykonávajúcou činnosť v oblasti originálnych liekov na akceptovanie ustanovení o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov môže mať formu vedľajšej dohody k dohode o urovnaní. Hoci vedľajšie dohody predstavujú bežné obchodné dohody, ktoré môžu existovať samostatne, Komisia v prejednávanej veci správne preskúmala, či niektoré vedľajšie dohody tvoriace neoddeliteľnú súčasť dotknutých dohôd o urovnaní sporov zahŕňali prevod hodnoty z majiteľa patentu v prospech spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov.
Po štvrté, žalobkyne vytýkajú Komisii, že zohľadnila stimuly spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov pokračovať v spore iba v rámci analýzy potenciálnej hospodárskej súťaže a nie pri posúdení prevodu hodnoty. Z bodu 277 vyššie však vyplýva, že pri určení, či prevod hodnoty zo spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov v prospech k spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov predstavoval stimul na to, aby táto spoločnosť súhlasila s ustanoveniami o nenapadnutí patentov a o neuvádzaní výrobkov do obehu, Komisia správne preskúmala, či prevod hodnoty zodpovedal špecifickým nákladom urovnania, ktoré vynaložila spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov. Relevantné kritérium teda spočíva v identifikácii nákladov vnútorne spojených s urovnaním, ktoré vynaložila spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov a nie v prípadnej asymetrii informácií existujúcej medzi stranami dohodami alebo v ich vlastných obchodných záujmoch.
Napokon žalobkyne vytýkajú Komisii, že nezohľadnila niektoré zmluvné ustanovenia v dohodách uzavretých so spoločnosťami Teva, Krka a Lupin, ktoré mohli urýchliť vstup výrobcov generických liekov na trh. Toto tvrdenie bude preskúmané v rámci žalobných dôvodov týkajúcich sa daných dohôd.
Zo všetkého, čo bolo uvedené, vyplýva, že Komisia správne definovala tri kritériá zohľadnené na účely kvalifikácie dohôd o urovnaní patentových sporov ako obmedzenia z hľadiska cieľa a v dôsledku toho sa pri pojme obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa nedopustila nesprávneho právneho posúdenia.
6.

O dohodách uzavretých so spoločnosťou Niche a so spoločnosťou Matrix
a)

O postavení spoločností Niche a Matrix ako potenciálnych konkurentov
[
omissis
]
b)

O nesprávnom právnom posúdení a o nesprávnom posúdení pri kvalifikácii dohôd Niche a Matrix ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa
1)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
2)

Posúdenie Všeobecného súdu
Pokiaľ ide o nesprávne právne posúdenie, ktorého sa údajne dopustila Komisia tým, že kvalifikovala dohody Niche a Matrix ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, pričom nepreskúmala, či boli tieto dohody „do tej miery schopné“ mať negatívne účinky, napriek tomu, že ich potenciálne účinky sú nejednoznačné (pozri bod 503 vyššie), treba odkázať na body 223 až 226, 304 až 306 a 418 vyššie. K potenciálnym nejednoznačným účinkom, na ktoré sa žalobkyne odvolávajú na základe problémov v oblasti patentov, ako aj technických, regulačných a finančných problémov, ktorým čelili spoločnosti Niche a Matrix, treba dodať, že Komisia sa oprávnene domnievala, že tieto problémy nebránili skutočným a konkrétnym možnostiam spoločností Niche a Matrix konkurovať žalobkyniam (pozri bod 501 vyššie) a tak z nich nemožno vyvodiť, že dohody Niche a Matrix majú potenciálne nejednoznačné účinky.
Pokiaľ ide o uvádzané nesprávne posúdenie, treba preskúmať tvrdenia žalobkýň týkajúce sa toho, že dohody Niche a Matrix obsahujú jednak stimulujúcu výhodu pre spoločnosti Niche a Matrix a jednak zodpovedajúce obmedzenie ich snáh konkurovať spoločnosti vyrábajúcej originálny liek, čo sú podmienky, ktoré v prípade splnenia vyžadujú, aby bola konštatovaná existencia obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa (pozri bod 272 vyššie). V tejto súvislosti treba spresniť, že žalobkyne nespochybňujú, že dohody Niche a Matrix obsahujú ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov, ktoré samy osebe majú povahu obmedzenia hospodárskej súťaže (pozri bod 257 vyššie), ale tvrdia, že tieto ustanovenia nemajú v prejednávanej veci dostatočný stupeň škodlivosti a popierajú, že prevody hodnoty upravené dohodami Niche a Matrix možno považovať za stimulujúce prevody hodnoty.
i)

O neexistencii stimulujúceho prevodu hodnoty
Na úvod treba pripomenúť, že samotný prevod hodnoty zo spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov na spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov neumožňuje dospieť k záveru, že existuje obmedzenie z hľadiska cieľa. Iba v prípade, keď pri uzavretí urovnania dôjde k neoprávnenej reverznej platbe, teda keď je spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov touto platbou motivovaná, aby sa podriadila ustanoveniam o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov, treba dospieť k záveru, že existuje takéto obmedzenie. V tomto prípade už obmedzenia hospodárskej súťaže zavedené ustanoveniami o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov, nesúvisia s patentom a urovnaním, ale možno ich vysvetliť existenciou stimulu (pozri bod 265 vyššie).
Aby sa zistilo, či reverzná platba, teda prevod hodnoty zo spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov v prospech spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov, predstavuje stimul na akceptovanie ustanovení o nenapadnutí patentov a o neuvádzaní výrobkov na trh, treba vzhľadom na jej povahu a odôvodnenie preskúmať, či nahrádza náklady vnútorne spojené s urovnaním sporu (pozri bod 277 vyššie). V napadnutom rozhodnutí tak Komisia správne preskúmala, či prevod hodnoty upravený dohodami Niche a Matrix zodpovedal špecifickým nákladom urovnania, ktoré vynaložila spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov (odôvodnenia 1333 až 1337 a 1461 až 1464 napadnutého rozhodnutia).
Ak má reverzná platba upravená v dohode o urovnaní obsahujúcej ustanovenia obmedzujúce hospodársku súťaž nahradiť náklady vnútorne spojené s urovnaním, ktoré vynaložila spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov, nemožno túto platbu v zásade považovať za stimulujúcu. Zistenie existencie stimulu a obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa však napriek tomu nie je v tomto prípade vylúčené. Predpokladá však, že Komisia preukáže, že sumy zodpovedajúce týmto nákladom vnútorne spojeným s urovnaním sú napriek tomu, že sú preukázané a presne vyčíslené stranami tohto urovnania, neprimerane vysoké (pozri bod 278 vyššie).
Náklady vnútorné spojené s urovnaním sporu sú najmä výdavky na spor, ktoré vynaložila spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov v spore vedenom proti spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov. Ich úhrada je totiž v priamej súvislosti s takým urovnaním. Keď teda strany urovnania preukážu výšku výdavkov na spor vynaložených spoločnosťou vykonávajúcou činnosť v oblasti generických liekov, môže Komisia konštatovať ich stimulujúcu povahu iba vtedy, keď preukáže, že tieto výdavky sú neprimerané (pozri bod 279 vyššie).
Naopak niektoré výdavky spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov sú
a priori
príliš nesúvisiace so sporom a jeho urovnaním na to, aby ich bolo možné považovať za vnútorne spojené s urovnaním patentového sporu. Ide napríklad o náklady na výrobu výrobkov porušujúcich patent zodpovedajúce hodnote zásob týchto výrobkov, ako aj výdavky na výskum a vývoj vynaložené na vývoj týchto výrobkov. To isté platí pre sumy, ktoré má spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov zaplatiť tretím osobám z dôvodu zmluvných záväzkov prevzatých mimo sporu (napríklad dodávateľské zmluvy). Ak teda strany dohody chcú, aby sa platba týchto výdavkov nepovažovala za stimul a nepriamy dôkaz existencie obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, prináleží im, aby preukázali, že tieto výdavky sú vnútorne spojené so sporom alebo jeho urovnaním a následne aby odôvodnili ich výšku. Na tento účel môžu vychádzať aj z toho, že výška náhrady týchto výdavkov, ktoré
a priori
nie sú vnútorne spojené s urovnaním sporu, je bezvýznamná a teda nedostatočná na to, aby predstavovala významný stimul na akceptovanie ustanovení obmedzujúcich hospodársku súťaž upravených dohodou o urovnaní (pozri bod 280 vyššie).
Ako správne uviedla Komisia v odôvodnení 1322 napadnutého rozhodnutia, v prejednávanej veci v prípade dohody Niche existencia stimulu jasne vyplýva zo samotného znenia dohody, ktorá vo svojom článku 13 stanovuje, že „ako protihodnotu za záväzky [upravené dohodou] a značné náklady a potenciálne povinnosti, ktoré spoločnosti Niche a Unichem môžu mať v dôsledku ukončenia svojho programu vývoja perindoprilu vyrábaného podľa [sporného] postupu, Servier zaplatí spoločnostiam Niche a Unichem… sumu 11,8 milióna GBP“. Uvedenými záväzkami sú totiž ustanovenia o nenapadnutí patentov a o neuvádzaní výrobkov na trh, platba za ktoré je tak výslovne upravená v tomto článku.
Tento výklad znenia dohody Niche nie je navyše spochybnený tvrdením žalobkýň, že výraz „ako protihodnota“ je štandardnou formuláciou anglického práva, ktorá má vyjadrovať vzájomnosť nevyhnutnú na platnosť každej zmluvy. Aj keby sa totiž z toho malo vyvodiť, že tento výraz predstavuje druh štylistickej formulácie, ktorej netreba pripisovať význam, napriek tomu táto formulácia podľa samotných žalobkýň vyjadruje vzájomnosť a teda skutočnosť, že suma upravená v článku 13 dohody Niche sa poskytuje výmenou za povinnosti, ktoré spoločnosti Niche ukladá uvedená dohoda.
Tento výklad dohody Niche nie je vyvrátený ani údajnou asymetriou medzi rizikami, ktoré podstupuje spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti originálnych liekov a rizikami, ktorým je vystavená spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov, ani údajnými schopnosťami osoby rokujúcej za spoločnosť Niche. Je pravda, že takáto asymetria rizík, rovnako ako aj schopnosti osoby rokujúcej za spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov, umožňujú sčasti vysvetliť dôvody, ktoré môžu spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti originálnych liekov viesť k tomu, že vyplatí spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov vysoké reverzné platby. Vyplatenie vysokej platby má však práve zabrániť každému, aj minimálnemu riziku, že spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov môžu vstúpiť na trh a teda potvrdzuje, že spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti originálnych liekov si „kúpila“ odstránenie uvedených spoločností z trhu. Navyše treba pripomenúť, že skutočnosť, že protisúťažné správanie sa môže podniku javiť ako najvýhodnejšie alebo najmenej riskantné riešenie alebo že má napraviť nerovnováhu, ktorá existuje v jeho neprospech, nijako nevylučuje uplatnenie článku 101 ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudky z 8. júla 2004, Corus UK/Komisia,
T‑48/00
,
EU:T:2004:219
, bod
; z 8. júla 2004, Dalmine/Komisia,
T‑50/00
,
EU:T:2004:220
, bod
, a z 27. júla 2005, Brasserie nationale a i./Komisia,
T‑49/02 až T‑51/02
,
EU:T:2005:298
, bod
), predovšetkým keď ide o platbu skutočným alebo potenciálnym konkurentom za to, aby nevstúpili na trh (rozsudok z 8. septembra 2016, Lundbeck/Komisia,
T‑472/13
, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:449
, body
a
).
V prejednávanej veci je okrem toho bezvýznamné, že vyššie uvedený článok dohody Niche stanovuje, že úhrada sumy 11,8 milióna GBP je protihodnotou nielen za ustanovenia o nenapadnutí patentov a o neuvádzaní výrobkov na trh, ale podľa neurčitého pomeru aj za iné výdavky, keďže táto iná náhrada nespochybňuje konštatovanie, podľa ktorého si žalobkyne „kúpili“ dotknuté obmedzujúce ustanovenia a teda nespochybňuje existenciu stimulu spoločnosti Niche, aby sa týmto ustanoveniam podriadila.
Tieto iné výdavky, opísané v dohode Niche ako „značné náklady a potenciálne povinnosti, ktoré spoločnosti Niche a Unichem môžu mať v dôsledku ukončenia svojho programu vývoja perindoprilu vyrábaného podľa [sporného] postupu“, boli totiž opísané spoločnosťou Niche počas správneho konania (odôvodnenie 1326 napadnutého rozhodnutia), ako aj samotnými žalobkyňami v ich písomných podaniach, ako zodpovedajúce nákladom na vývoj perindoprilu spoločnosti Niche a náhrade škody, ktorá sa má vyplatiť zákazníkom spoločnosti Niche za porušenie jej zmluvných povinností voči nim. Takéto výdavky však nie sú
a priori
vnútorne spojené s urovnaním patentového sporu (pozri bod 531 vyššie) a žalobkyne nepreukazujú, že sú vnútorne spojené s dohodou o urovnaní uzavretou v prejednávanej veci.
Predovšetkým, hoci k náhrade škody, ktorá sa má vyplatiť zákazníkom spoločnosti Niche by nedošlo, ak by táto spoločnosť pokračovala v spore vedenom proti žalobkyniam, ako to v podstate tvrdia žalobkyne, táto náhrada škody je v prejednávanej veci príliš nesúvisiaca so sporom a jeho urovnaním na to, aby sa považovala za náklady vnútorne spojené s týmto urovnaním, keďže podľa žalobkýň sa táto náhrada mala vyplatiť v prípade „dobrovoľného ukončenia projektu“ majúceho za následok výpoveď zmlúv s ich zákazníkmi a keďže dohoda Niche ponechávala spoločnosti Niche možnosť neukončiť zmluvné vzťahy s jej zákazníkmi, ale ich jednoducho pozastaviť (článok 11 dohody Niche). Samotné žalobkyne navyše na pojednávaní pripustili, že povinnosť zaplatiť zákazníkom spoločnosti Niche dotknutú náhradu škody mohla vzniknúť nezávisle od dohody Niche. Okrem toho možno uviesť, že dôkazy, ktoré predložili žalobkyne, aby popreli výšku týchto náhrad, ktorú odhadla Komisia v napadnutom rozhodnutí na 1,3 milióna GBP (odôvodnenie 1335), nie sú presvedčivé, keďže uvádzajú buď sumy nižšie ako táto výška alebo nepodložené požiadavky na zaplatenie vyšších súm.
Pokiaľ ide o „právne výdavky“ spomenuté v napadnutom rozhodnutí (odôvodnenie 1334), spoločnosť Niche ich počas správneho konania opísala ako výdavky na právne poradenstvo zahrnuté do nákladov na vývoj (odôvodnenie 601 napadnutého rozhodnutia), o ktorých treba pripomenúť, že nie sú vnútorne spojené s urovnaním (pozri bod 531 vyššie), zatiaľ čo žalobkyne ich opisujú ako „výdavky na advokáta a patenty“, ktoré môžu patriť medzi sporové výdavky, ktoré sú vnútorne spojené s urovnaním (pozri bod 530 vyššie). Aj keby však suma 1,1 milióna GBP uvádzaná ako „výdavky na advokáta a patenty“ zodpovedala sporovým výdavkom, ktorých náhradu môže v zásade oprávnene upraviť dohoda o urovnaní, táto suma nemôže patriť medzi výdavky vnútorne spojené s dohodou o urovnaní uzavretou v prejednávanej veci. Z argumentácie žalobkýň a z nimi predložených dokumentov totiž vyplýva, že dané výdavky sa vzťahovali na obdobie končiace na konci roku 2003, teda pred vznikom sporov medzi Niche a žalobkyňami (pozri body 11, 13 a 16 vyššie), ktoré ukončila dohoda Niche.
Už navyše možno dodať, že aj keby táto suma vo výške 1,1 milióna GBP mala byť pripočítaná k nákladom na vývoj a na odškodnenie zákazníkov spoločnosti Niche, ktoré Komisia v napadnutom rozhodnutí odhadla na 1,2 a 1,3 milióna GBP (odôvodnenie 1336), pričom žalobkyne tieto sumy nepopreli (pozri najmä bod 537 vyššie), získaná celková suma (3,6 milióna GBP) je oveľa nižšia ako 11,8 milióna GBP.
Z toho vyplýva, že Komisia v napadnutom rozhodnutí (odôvodnenie 1348) oprávnene konštatovala, že dohoda Niche obsahuje stimul pre spoločnosť Niche, aby sa podriadila ustanoveniam o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov upraveným tohto dohodou, pričom nemusela okrem toho overiť, ako to tvrdia žalobkyne (pozri bod 513 vyššie), či by tieto ustanovenia mali bez tejto stimulujúcej platby menej obmedzujúcu pôsobnosť. Na konštatovanie existencie stimulu podriadiť sa ustanoveniam o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov sa totiž vyžaduje iba existencia takýchto ustanovení bez ohľadu na ich viac alebo menej obmedzujúcu pôsobnosť a analýza nákladov, ktoré nahrádza prevod hodnoty (pozri body 528 až 531 vyššie).
Z toho tiež vyplýva, že treba zamietnuť ako neúčinnú výhradu založenú na nesprávnom posúdení, ktorého sa mala dopustiť Komisia tým, že tvrdila, že suma zaplatená spoločnosti Niche podľa dohody Niche sa rovnala odhadom viac ako desaťročného predaja a viac ako dvadsaťročného hrubého zisku (pozri bod 514 vyššie). Aj keby sa totiž Komisia dopustila takéhoto pochybenia, nemalo by to vplyv na kvalifikáciu prevodu hodnoty zo žalobkýň na spoločnosť Niche ako stimulu, keďže z bodov 536 až 538 vyššie vyplýva, že tento prevod hodnoty nenahrádzal náklady vnútorne spojené s urovnaním sporu a keďže sa okrem toho netvrdilo, a tým skôr nepreukázalo, že suma tohto prevodu je bezvýznamná a teda nedostatočná na to, aby charakterizovala stimul.
Okrem toho, pokiaľ ide o ďalší stimul, ktorý vyplýva zo sumy zaplatenej spoločnosti Niche podľa dohody Biogaran (odôvodnenia 1349 až 1354 napadnutého rozhodnutia), treba sa domnievať, ako bude podrobne uvedené v bodoch 798 až 810 nižšie, že okolnosť, že obchodná dohoda, ktorá obvykle nemá za cieľ urovnanie sporu a prostredníctvom ktorej dochádza k prevodu hodnoty zo spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov na spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov, je spojená s dohodou o urovnaní sporu obsahujúcou ustanovenia obmedzujúce hospodársku súťaž, predstavuje vážny nepriamy dôkaz o existencii „reverznej platby“, teda o existencii prevodu hodnoty, ktorému nezodpovedá žiadna skutočná protihodnota vyplývajúca z tejto vedľajšej obchodnej dohody (pozri bod 804 nižšie), platby, ktorá teda tiež predstavuje stimulujúcu výhodu, ak jej cieľom nie je nahradiť náklady vnútorne spojené s urovnaním sporu. V prípade, ak Komisia predloží nepriame alebo priame dôkazy, ktoré môžu posilniť takýto závažný nepriamy dôkaz a preukázať tak existenciu reverznej platby, strany dohôd môžu uviesť svoju verziu skutkového stavu a pritom podložiť svoje tvrdenia dôkazmi, ktoré sú schopné predložiť a ktoré umožňujú domnievať sa, že hoci je obchodná dohoda skutočne spojená s dohodou o urovnaní, je odôvodnená inými dôvodmi ako je vylúčenie konkurenta pomocou reverznej platby.
V prejednávanej veci Komisia uviedla viacero skutočností preukazujúcich, že existuje súvislosť medzi dohodou Niche a dohodou Biogaran a že prevod hodnoty upravený dohodou Biogaran nezodpovedá povinnostiam uloženým spoločnosti Niche uvedenou dohodou. Na jednej strane zohľadnila skutočnosť, že o dohodách sa rokovalo v tom istom období a že boli uzavreté medzi rovnakými podnikmi v rovnaký deň, ako aj okolnosť, že obe dohody upravovali platbu v dvoch splátkach splatných v rovnakých dňoch. Na druhej strane, hoci žalobkyne tvrdili, že medzi obomi dohodami neexistovala žiadna súvislosť, spoločnosť Niche uviedla, že dohodu Biogaran navrhli žalobkyne, aby jej poskytli „celkovú náhradu dohodnutú výmenou za uzavretie dohody o celkovom urovnaní“. Komisia okrem toho vyložila email zaslaný predstavenstvom spoločnosti Biogaran spoločnosti Niche 4. februára 2005 uvádzajúci, že „vzhľadom na sumu, o ktorú ide, sa nám zdá nevyhnutné, aby sme mali ďalšie práva k iným výrobkom a určitú voľnosť v oblasti ponuky výrobkov“ tak, že znamená, že suma, ktorá mala byť prevedená spoločnosti Niche bola stanovená skôr, ako sa strany dohodli na rozsahu výrobkov dotknutých dohodou Biogaran. Komisia sa tiež domnievala, že zmluvné ustanovenia dohody Biogaran, a najmä jej články 14.4 a 14.5, upravovali jej automatickú výpoveď v prípade nezískania PUT v lehote 18 mesiacov bez toho, aby spoločnosť Biogaran mohla od spoločnosti Niche požadovať akúkoľvek náhradu škody, na rozdiel od ustanovení obsiahnutých v iných dohodách uzavretých spoločnosťou Biogaran týkajúcich sa nadobudnutia dokumentácie výrobkov. Komisia napokon uviedla, že s výnimkou jedného výrobku spoločnosť Biogaran nezískala PUT na základe dokumentácie prenechanej spoločnosťou Niche a že jej obrat spojený s dohodou Biogaran dosahoval sumu medzi 100000 a 200000 eur.
Žalobkyne neuvádzajú žiadne tvrdenie spochybňujúce túto analýzu s výnimkou výhrady založenej na nezohľadnení záujmu spoločnosti Biogaran na uzavretí dohody Biogaran. Okrem toho, že tento záujem nemožno považovať za dostatočný na odôvodnenie sumy prevodu hodnoty upraveného dohodou Biogaran, možno uviesť, že z odôvodnenia 1351 napadnutého rozhodnutia vyplývajú viaceré zistenia spochybňujúce existenciu takého záujmu spoločnosti Biogaran. Podľa týchto zistení, ktoré žalobkyne nepopreli, totiž suma, ktorú mala spoločnosť Biogaran previesť na spoločnosť Niche bola dohodnutá skôr, ako sa spoločnosti Niche a Biogaran dohodli na výrobkoch dotknutých dohodou Biogaran, túto dohodu mohli jej strany vypovedať v lehote 18 mesiacov bez toho, aby ktorákoľvek z nich mala právo na náhradu škody a pre prípad nezískania PUT v určitej lehote nebola dohodnutá žiadna náhrada v prospech spoločnosti Biogaran. Komisia sa preto oprávnene mohla domnievať, že dohoda Biogaran predstavovala pre spoločnosť Niche ďalší stimul, aby súhlasila s obmedzujúcimi ustanoveniami obsiahnutými v dohode Niche.
Navyše, pokiaľ ide o návrhy žalobkýň, aby bolo v ich prospech zohľadnené zrušenie napadnutého rozhodnutia alebo zníženie pokuty, ktoré môže spoločnosť Biogaran dosiahnuť vo veci T‑677/14, treba odkázať na body 89 až 99 vyššie.
K dohode Matrix treba uviesť, že jej článok 9 je podobný ako článok 13 dohody Niche a že tvrdenia kritizujúce posúdenia Komisie týkajúce sa dohody Matrix rovnakým spôsobom ako posúdenia týkajúce sa dohody Niche musia byť v dôsledku toho z tých istých dôvodov zamietnuté. Pokiaľ ide o tvrdenie konkrétne smerujúce proti analýze dohody Matrix vykonanej Komisiou, podľa ktorého sa aj spoločnosti Matrix týka odškodnenie zákazníkov spoločnosti Niche z dôvodu solidárnej zodpovednosti so spoločnosťou Niche, treba pripomenúť, že tieto výdavky nemožno považovať za náklady vnútorne spojené s urovnaním sporu (pozri bod 531 vyššie) a teda nemôžu odôvodniť prevod hodnoty upravený dohodou Matrix a to tým skôr, že ani žalobkyne, ani spoločnosť Matrix neboli schopné preukázať, že suma 11,8 milióna GBP zodpovedala týmto výdavkom alebo iným nákladom vnútorne spojeným s urovnaním sporu.
Z toho vyplýva, že Komisia v napadnutom rozhodnutí (pozri najmä odôvodnenia 1452, 1453, 1463, 1464 a 1467) oprávnene konštatovala, že dohoda Matrix obsahuje pre spoločnosť Matrix stimul, aby sa podriadila ustanoveniam o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov upraveným uvedenou dohodou.
ii)

O neexistencii dostatočne škodlivej povahy ustanovení o nenapadnutí patentov a o neuvádzaní výrobkov na trh
Treba pripomenúť, že žalobkyne nepopierajú existenciu ustanovení o nenapadnutí patentov a o neuvádzaní výrobkov na trh v dohodách Niche a Matrix.
Podľa ustanovení o nenapadnutí patentov obsiahnutých v dohodách Niche a Matrix sa tieto dve spoločnosti mali zdržať podania akejkoľvek žaloby o neplatnosť alebo o určenie, že nedochádza k porušovaniu patentov 339, 340, 341, 689, 947 a 948, pričom spoločnosť Niche bola navyše povinná vziať späť svoje námietky podané na EPÚ proti patentom 947 a 948 (články 7 a 8 dohody Niche a článok 5 dohody Matrix). Podľa ustanovení o neuvádzaní výrobkov na trh obsiahnutých v dohodách Niche a Matrix sa tieto dve spoločnosti mali zdržať výroby, držby, dovozu, dodávania, ponúkania na dodanie, disponovania alebo vykonania úkonu spôsobilého porušiť patenty 339 až 341 vo vzťahu k perindoprilu (článok 3 dohody Niche a článok 1 dohody Matrix). Mali sa tiež zdržať podania žiadosti o PUT týkajúce sa perindoprilu (článok 10 dohody Niche a článok 6 dohody Matrix) a boli povinné ukončiť alebo pozastaviť svoje zmluvy týkajúce sa perindoprilu uzavreté s tretími osobami (článok 11 dohody Niche a článok 7 dohody Matrix).
Žalobkyne však popierajú, že ustanovenia o nenapadnutí patentov a o neuvádzaní výrobkov na trh obsiahnuté v dohodách Niche a Matrix majú dostatočne škodlivú alebo vnímateľnú povahu.
V tejto súvislosti v prvom rade tvrdia, že ustanovenia o nenapadnutí patentov a o neuvádzaní výrobkov na trh sú vlastné dohodám o urovnaní.
Hoci ustanovenia o nenapadnutí patentov a o neuvádzaní výrobkov na trh sú skutočne nevyhnutné na urovnanie niektorých patentových sporov (pozri bod 259 vyššie), treba pripomenúť, že takéto ustanovenia strácajú svoju legitimitu a majú dostatočný stupeň škodlivosti pre riadne fungovanie hospodárskej súťaže vtedy, keď je skutočným dôvodom obmedzení hospodárskej súťaže zavedených týmito ustanoveniami taký stimul, aký bol zistený v prejednávanej veci, a nie uznanie platnosti daných patentov stranami (pozri bod 270 vyššie).
V odpovedi na tvrdenie žalobkýň, že strata možnosti vyhrať v spore, ktorú so sebou prináša ustanovenie o nenapadnutí patentov, nemôže stačiť na kvalifikáciu dohody, ktorá má ukončiť skutočný spor urovnaním ako obmedzenia z hľadiska cieľa (pozri bod 505 vyššie), treba tiež zdôrazniť, že hoci ustanovenie o nenapadnutí patentov ako také nebráni vstupu na trh, bráni najmä podaniu žalôb, ktoré majú „otvoriť cestu“ uvedeniu výrobku na trh s rizikom, a tak využitiu jedného z prostriedkov, ktoré majú umožniť takýto vstup na trh (pozri rovnako bod 257 vyššie). Rovnako treba pripomenúť, že Komisia v prejednávanej veci kvalifikovala ako obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa nielen ustanovenia o nenapadnutí patentov obsiahnuté v dohodách Niche a Matrix, ale tieto dohody ako celok obsahujúci tak ustanovenia o nenapadnutí patentov, ako aj ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh a stimul podriadiť sa týmto ustanoveniam (odôvodnenia 1375 a 1481 napadnutého rozhodnutia).
Žalobkyne v druhom rade tvrdia, že ustanovenia o nenapadnutí patentov a o neuvádzaní výrobkov na trh obsiahnuté v dohodách Niche a Matrix nemajú dostatočný stupeň škodlivosti, pretože ich účinky vyplývajú z existencie daných patentov a nie zo znenia týchto dohôd.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že existencia stimulu pre spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov, aby sa podrobila ustanoveniam o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov, umožňuje odôvodniť zistenie, že existuje obmedzenie z hľadiska cieľa a to aj vtedy, keď dohoda o urovnaní obsahuje ustanovenia, ktorých rozsah nepresahuje rozsah sporného patentu (pozri bod 273 vyššie). Aj keby teda ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh nebránili spoločnostiam Niche a Matrix, aby vstúpili na trh s výrobkom neporušujúcim patent a obmedzovali sa na účinky vyvolané zákazom vydaným pre porušenie daných patentov, alebo im dokonca umožňovali, aby sa aj vďaka sume získanej v rámci prevodu hodnoty so svojimi partnermi pustili do vývoja nového projektu perindoprilu neporušujúceho práva k patentu (pozri bod 506 vyššie), ako to tvrdia žalobkyne, dohody Niche a Matrix by napriek tomu predstavovali obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa.
Žalobkyne v treťom rade popierajú dostatočne škodlivú povahu ustanovení o nenapadnutí patentov, pričom tvrdia, že tieto ustanovenia sa týkali iba jedného namietateľa spomedzi všetkých, ktorí podali námietku proti patentu 947 na EPÚ a nemali vplyv na iné spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov z dôvodu obmedzenia sporu na spor pre porušenie práv k patentu.
Treba sa domnievať, že aj keby tieto tvrdenia založené na tom, že dohody Niche a Matrix majú účinky iba na spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov, ktoré sú ich stranami, boli preukázané, nespochybnili by vylúčenie uvedených spoločností z trhu, ktoré so sebou prinášajú ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov ako protihodnotu za stimulujúci prevod hodnoty a teda dostatočný stupeň škodlivosti týchto dohôd, v dôsledku čoho je preskúmanie ich konkrétnych účinkov zbytočné.
Z toho vyplýva, že Komisia sa nedopustila pochybenia, keď sa domnievala, že dohody Niche a Matrix boli obmedzeniami hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa.
Tento záver nie je spochybnený údajným nesprávnym posúdením, ktorého sa mala dopustiť Komisia pri opise hospodárskeho a právneho kontextu dohôd Niche a Matrix a pri zohľadnení subjektívnych úmyslov strán.
Tvrdenie žalobkýň o neexistencii protisúťažného úmyslu strán dohôd Niche a Matrix a o sledovaní legitímnych cieľov, ktoré okrem iného viedli spoločnosť Niche k tomu, aby iniciatívne kontaktovala žalobkyne, totiž nemôže spochybniť ani existenciu stimulujúcej výhody, ani povahu ustanovení o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov obsiahnutých v dohodách ako obmedzenia hospodárskej súťaže. Aj keby sa teda tieto tvrdenia zakladali na preukázaných skutočnostiach, v žiadnom prípade nemôžu vyvrátiť kvalifikáciu dohôd Niche a Matrix ako obmedzenia z hľadiska cieľa, ktorú Komisia zohľadnila.
Treba tiež dodať, že úmysel strán nie je faktorom nevyhnutným na určenie obmedzujúcej povahy daného druhu koordinácie medzi podnikmi (pozri bod 222 vyššie).
Navyše pri existencii ustanovení o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov, ktorých vnútorne obmedzujúca povaha nebola úspešne spochybnená, bola Komisia oprávnená v dôsledku zistenia existencie stimulu považovať dohody Niche a Matrix za dohody o vylúčení z trhu sledujúce z tohto dôvodu protisúťažný cieľ. Podľa ustálenej judikatúry však samotná okolnosť, že dohoda sleduje aj legitímne ciele, nemôže stačiť na to, aby bránila kvalifikácii ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa (pozri bod 222 vyššie).
Pokiaľ ide o údajné nesprávne posúdenie, ktorého sa mala dopustiť Komisia pri svojom zohľadnení hospodárskeho a právneho kontextu dohôd Niche a Matrix, treba uviesť, že žalobkyne v tejto súvislosti opakujú svoje výhrady voči schopnosti a úmyslu spoločností Niche a Matrix vstúpiť na trh, najmä vzhľadom na patenty žalobkýň a spory týkajúce sa týchto patentov, ako aj finančné a regulačné problémy spoločnosti Niche (pozri body 507 a 519 vyššie). Keďže tieto výhrady boli preskúmané a zamietnuté v rámci žalobného dôvodu popierajúceho postavenie spoločností Niche a Matrix ako potenciálnych konkurentov (pozri body 432 až 501 vyššie), nemôžu spochybniť povahu dohôd Niche a Matrix ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa.
Z uvedeného vyplýva, že žalobný dôvod založený na nesprávnom právnom posúdení a nesprávnom posúdení pri kvalifikácii dohôd Niche a Matrix ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, treba zamietnuť v celom rozsahu.
c)

O nesprávnom právnom posúdení a o nesprávnom posúdení pri kvalifikácii dohôd Niche a Matrix ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku
Žalobkyne tvrdia, že Komisia sa dopustila rôznych nesprávnych právnych posúdení a nesprávnych posúdení pri kvalifikácii dohôd Niche a Matrix ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku.
Treba pripomenúť, že ak niektoré z dôvodov rozhodnutia môžu samy osebe z právneho hľadiska dostatočne odôvodniť rozhodnutie, potom vady, ktorými môžu byť poznačené iné dôvody tohto rozhodnutia, v žiadnom prípade nemajú vplyv na jeho výrok. Okrem toho, ak výrok rozhodnutia Komisie spočíva na viacerých pilieroch odôvodnenia, z ktorých každý by bol sám osebe dostatočným základom pre tento výrok, zrušenie tohto rozhodnutia Všeobecným súdom prichádza v zásade do úvahy len vtedy, ak je každý z týchto pilierov protiprávny. Za tohto predpokladu nemôže pochybenie alebo iná protiprávnosť, ktorá má vplyv len na jeden z pilierov odôvodnenia, byť dostatočným dôvodom na zrušenie sporného rozhodnutia, ak toto pochybenie nemohlo mať rozhodujúci vplyv na výrok inštitúcie ako autora tohto rozhodnutia (pozri rozsudok zo 14. decembra 2005, General Electric/Komisia,
T‑210/01
,
EU:T:2005:456
, body
a
a citovanú judikatúru).
Ako však bolo uvedené v bode 219 vyššie, pri posúdení, či je dohoda zakázaná článkom 101 ods. 1 ZFEÚ, je zohľadnenie jej konkrétnych následkov nadbytočné, keď je zjavné, že táto dohoda má za cieľ vylúčiť, obmedziť alebo skresliť hospodársku súťaž na vnútornom trhu.
Keď teda Komisia založí zistenie porušenia na existencii obmedzenia z hľadiska cieľa a zároveň na existencii obmedzenia z hľadiska následku, pochybenie spôsobujúce protiprávnosť dôvodu založeného na existencii obmedzenia z hľadiska následku nemá v žiadnom prípade rozhodujúci vplyv na výrok Komisie v jej rozhodnutí, pokiaľ nie je protiprávny dôvod založený na existencii obmedzenia z hľadiska cieľa, ktorý môže sám osebe odôvodniť zistenie porušenia.
V prejednávanej veci vyplýva z preskúmania žalobného dôvodu založeného na nesprávnom právnom posúdení a nesprávnom posúdení pri kvalifikácii dohôd Niche a Matrix ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, že žalobkyne nepreukázali, že Komisia sa dopustila pochybenia, keď v napadnutom rozhodnutí dospela k záveru, že uvedené dohody mali za cieľ vylúčiť, obmedziť alebo skresliť hospodársku súťaž na vnútornom trhu v zmysle článku 101 ods. 1 ZFEÚ.
Prejednávaný žalobný dôvod treba preto zamietnuť ako neúčinný.
7.

O dohode uzavretej so spoločnosťou Teva
a)

O postavení spoločnosti Teva ako potenciálneho konkurenta
[
omissis
]
b)

O nesprávnom právnom posúdení a o nesprávnom posúdení pri kvalifikácii dohody Teva ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa
1)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
2)

Posúdenie Všeobecného súdu
Treba preskúmať tvrdenia žalobkýň týkajúce sa toho, že dohoda Teva obsahuje jednak stimulujúcu výhodu pre spoločnosť Teva a jednak zodpovedajúce obmedzenie jej snáh konkurovať spoločnosti vyrábajúcej originálny liek, čo sú podmienky, ktoré v prípade splnenia vyžadujú, aby bola konštatovaná existencia obmedzenia z hľadiska cieľa (pozri bod 272 vyššie). Keďže v prejednávanej veci zistenie existencie stimulujúcej výhody čiastočne závisí od zistenia obmedzujúcej povahy niektorých ustanovení dohody Teva, budú v prvom rade preskúmané výhrady voči posúdeniu ustanovení dohody a potom výhrady voči posúdeniu prevodu hodnoty upravenému touto dohodou. Nakoniec bude preskúmaná výhrada uplatnená subsidiárne, ktorá sa týka dĺžky trvania porušenia vytýkaného žalobkyniam na základe dohody Teva.
i)

O neexistencii obmedzenia snáh spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov konkurovať spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov
Na úvod treba zamietnuť tvrdenia žalobkýň o nesprávnych právnych posúdeniach a nesprávnych posúdeniach, ktorých sa mala Komisia dopustiť tým, že kvalifikovala dohodu Teva ako obmedzenie z hľadiska cieľa, hoci jej potenciálne následky boli v prospech hospodárskej súťaže a jej obmedzujúce následky boli čisto hypotetické (pozri bod 634 vyššie). Treba samozrejme pripomenúť, že Komisia a súd nemôžu pri preskúmaní obmedzujúceho cieľa dohody a predovšetkým pri zohľadnení jej hospodárskeho a právneho kontextu úplne ignorovať jej potenciálne následky (pozri judikatúru citovanú v bode 304 vyššie). Z judikatúry však tiež vyplýva, že preukázanie existencie obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa nemôže, najmä pod zámienkou preskúmania hospodárskeho a právneho kontextu danej dohody, viesť k posúdenie jej následkov, inak by stratilo svoj potrebný účinok rozlišovanie medzi obmedzením hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa a z hľadiska následku zavedené v článku 101 ods. 1 ZFEÚ (pozri bod 221 vyššie). Na účely overenia osobitnej schopnosti dohody vyvolať následky obmedzujúce hospodársku súťaž, ktoré sú charakteristické pre dohody s protisúťažným cieľom, sa preto analýza potenciálnych následkov dohody musí obmedzovať na následky vyplývajúce z údajov objektívne predvídateľných ku dňu uzavretia tejto dohody (pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Wahl vo veci ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:272
, bod
; pozri rovnako v tomto zmysle rozsudok z 11. septembra 2014, CB/Komisia,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, body
až
). V prejednávanej veci sa však uvádzané potenciálne následky, či už sú to následky, ktoré neobmedzujú hospodársku súťaž alebo sú v jej prospech, zakladajú na hypotetických okolnostiach, ktoré preto neboli predvídateľné ku dňu uzavretia dohody Teva, ako je napríklad rozhodnutie EPÚ týkajúce sa platnosti patentu 947 alebo vstup iných spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov na trh Spojeného kráľovstva, ktoré nemožno zohľadniť pri analýze cieľa, ktorým je obmedziť hospodársku súťaž (pozri rovnako body 667 a 668 nižšie).
Pokiaľ ide ďalej o tvrdenia, že ustanovenia dohody Teva nemajú vnútorne protisúťažnú povahu, treba v prvom rade pripomenúť, že to, že ustanovenia o nenapadnutí patentov a o neuvádzaní výrobkov na trh sú vlastné urovnaniam, nebráni tomu, aby bolo možné kvalifikovať dohody o urovnaní obsahujúce takéto ustanovenia ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa (pozri bod 273 vyššie). Možno dodať, že hoci žalobkyne tvrdia, že na dohodu Teva sa uplatňuje teória pridružených obmedzení z dôvodu, že jej ustanovenia o nenapadnutí patentov a o neuvádzaní výrobkov na trh sú nevyhnutné a primerané danému urovnaniu sporu, už bolo uvedené, že tento vzťah nevyhnutnosti a primeranosti môže byť narušený v prípade, ak sa zistí existencia stimulu na podriadenie sa takýmto ustanoveniam (pozri bod 291 vyššie). Táto teória sa preto na dohodu Teva môže uplatniť iba vtedy, ak prevod hodnoty upravený touto dohodou nemá stimulujúcu povahu (pozri body 679 až 699 nižšie).
V druhom rade sa treba domnievať, že tvrdenia uvádzané žalobkyňami neumožňujú spochybniť obmedzujúcu povahu ustanovenia o nenapadnutí patentov obsiahnutého v dohode Teva.
Podľa tohto ustanovenia sa Teva zaviazala nenapadnúť patenty 947 a 339 až 341 v Spojenom kráľovstve počas trvania platnosti dohody Teva, pričom bolo spresnené, že jej nebolo bránené pokračovať v námietkovom konaní proti týmto patentom na EPÚ (článok 2.4 dohody Teva).
Komisia sa v napadnutom rozhodnutí domnievala, že toto ustanovenie o nenapadnutí patentov má dva hlavné dôsledky, z ktorých prvým je zabrániť spoločnosti Teva, aby preukázala, že výrobok, ktorý chce predávať, neporušuje patent a druhým je zabrániť objektívnemu právnemu preskúmaniu platnosti patentov žalobkýň v Spojenom kráľovstve (odôvodnenie 1546).
Najprv treba uviesť, že žalobkyne nepopierajú tento prvý dôsledok ustanovenia o nenapadnutí patentov obsiahnutého v dohode Teva, ale tvrdia, že takýto dôsledok je typický pre každé ustanovenie o nenapadnutí patentov nachádzajúce sa v urovnaní (pozri bod 625 vyššie). V tejto súvislosti však treba pripomenúť, že skutočnosť, že takéto ustanovenie je typické pre urovnanie nestačí sama osebe na vylúčenie zistenia protisúťažného cieľa (pozri body 273 a 645 vyššie).
Ďalej sa treba domnievať, že v prejednávanej veci je bezvýznamné, že ustanovenie o nenapadnutí patentov sa vzťahuje iba na sporové konania v Spojenom kráľovstve a nezahŕňa konania na EPÚ, keďže územná pôsobnosť dohody Teva je obmedzená na Spojené kráľovstvo, v ktorom je zakázané napadnutie platnosti patentu 947 a patentov k postupu. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že dohodu možno kvalifikovať ako obmedzenie z hľadiska cieľa aj vtedy, ak sa jej územná pôsobnosť obmedzuje na jeden členský štát (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. septembra 2009, Erste Group Bank a i./Komisia,
C‑125/07 P, C‑133/07 P a C‑137/07 P
,
EU:C:2009:576
, bod
a citovanú judikatúru).
Navyše, aj keby ustanovenie o nenapadnutí patentov nemohlo mať žiadne následky na konanie o zrušenie patentu 947, ktoré v Spojenom kráľovstve začala dcérska spoločnosť spoločnosti Teva a ktoré bolo prerušené až do právoplatného rozhodnutia v námietkovom konaní na EPÚ, na ktoré sa dohoda Teva nevzťahuje, ako to tvrdia žalobkyne, naďalej platí, že toto ustanovenie bráni prinajmenšom podaniu iných žalôb o neplatnosť tohto patentu počas celého trvania platnosti dohody Teva a že podľa znenia jej článku 2.4 sa tento zákaz týka tak spoločnosti Teva UK Ltd, ako aj jej dcérskych spoločností, a tak priamych žalôb, ako aj pomoci tretej osobe pri dosiahnutí neplatnosti patentov žalobkýň. V prejednávanej veci je teda irelevantná aktívna účasť spoločnosti Teva v námietkovom konaní na EPÚ spočívajúca najmä v oznámení rozhodnutí súdov Spojeného kráľovstva týkajúcich sa platnosti patentu 947, na ktorú sa odvolávajú žalobkyne (pozri bod 635 vyššie).
Okrem toho Komisii nemožno vytýkať, že nepreukázala, že existoval relevantný základ na spochybnenie platnosti patentov žalobkýň k postupu (pozri bod 635 vyššie). Takýto dôkaz sa totiž nevyžaduje na preukázanie obmedzujúcej povahy ustanovenia o nenapadnutí patentov, ktorá závisí od vylúčenia skutočných a konkrétnych možností prekonať prekážky súvisiace s patentami, ktorých preukázanie nevyhnutne nepredpokladá dôkaz o pravdepodobnom úspechu žaloby o neplatnosť dotknutých patentov (pozri bod 368 vyššie).
Napokon je irelevantné tvrdenie žalobkýň, že ustanovenie o nenapadnutí patentov nijako nebránilo tretím osobám, aby napadli ich patenty (pozri bod 635 vyššie). Takéto tvrdenie založené na tom, že dohoda Teva má potenciálne následky iba na túto spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov, totiž ako také nespochybňuje obmedzujúcu povahu ustanovenia o nenapadnutí patentov obsiahnutého v dohode Teva (pozri rovnako body 556 a 557 vyššie).
V treťom rade sa treba domnievať, že Komisia správne kvalifikovala ustanovenie o výhradnom nákupe ako obmedzenie hospodárskej súťaže.
Toto ustanovenie upravené v článku 3 dohody Teva znie takto:
„3. Povinnosť výhradného nákupu
3.1.   Počas trvania tejto Zmluvy je spoločnosť Teva povinná nakupovať všetok Perindopril, ktorý potrebuje ona alebo jej Dcérske spoločnosti na účely jeho dodávania alebo ponúkania v Spojenom kráľovstve, výhradne od Servier alebo jej Dcérskych spoločností.
…
3.3.   Teva nesmie aktívne predávať alebo propagovať Výrobok zákazníkom mimo Spojeného kráľovstva a je povinná zabezpečiť, aby tento záväzok dodržiavali aj jej Dcérske spoločnosti.
3.4.   Ak boli Servier alebo jej Dcérskym spoločnostiam doručené objednávky potvrdené spoločnosťou Teva na množstvá Výrobku uvedené nižšie, ktoré boli predložené najneskôr v Deň Objednávky, sú Servier alebo jej Dcérske spoločnosti povinné dodať spoločnosti Teva nižšie uvedené množstvá Výrobku do nižšie uvedených dátumov:
3.4.1. 150000 (stopäťdesiat tisíc) balení po 30 tabliet s obsahom 2 mg do 1. augusta 2006 a počas ďalších mesiacov 75000 (sedemdesiatpäť tisíc) takýchto balení mesačne;
3.4.2. 240000 (dvestoštyridsať tisíc) balení po 30 tabliet s obsahom 4 mg do 1. augusta 2006 a počas ďalších mesiacov 120000 (stodvadsať tisíc) takýchto balení mesačne;
3.4.3. 80000 (osemdesiat tisíc) balení po 30 tabliet s obsahom 8 mg do 1. januára 2007 (alebo iného dátumu, na ktorom sa strany dohodnú) a počas ďalších mesiacov 40000 (štyridsať tisíc) takýchto balení mesačne.
…
3.8.   Ak v ktoromkoľvek mesiaci počas trvania tejto Zmluvy:
3.8.1. boli Servier doručené od spoločnosti Teva potvrdené objednávky Výrobku na dodanie v Spojenom kráľovstve počas tohto mesiaca, pričom tieto potvrdené objednávky boli predložené najneskôr v príslušný Deň Objednávky; a
3.8.2. Servier a jej Dcérske spoločnosti v lehote desiatich Pracovných Dní od zodpovedajúceho dátumu dodania nedodali spoločnosti Teva v celom rozsahu Výrobok, ktorý objednala v súlade s ustanoveniami bodov 3.4 a 3.8.1 na dodanie počas tohto mesiaca,
3.8.3. bude Servier povinná v súlade s ustanovením bodu 3.9 zaplatiť spoločnosti Teva Paušálnu Náhradu škody za tento mesiac a Teva a jej Dcérske spoločnosti nebudú mať žiadne ďalšie právo alebo prostriedok nápravy (vrátane práva na výpoveď zmluvy) v súvislosti s tým, že Servier nedodala Výrobok spoločnosti Teva.
…“
Treba tiež pripomenúť, že podľa ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh upraveného článkom 2.3 dohody Teva, sa táto spoločnosť zaviazala, že nebude v Spojenom kráľovstve vyrábať, nenechá si vyrobiť, nebude mať v držbe, nebude dovážať, dodávať, ponúkať dodanie alebo nakladať s generickým perindoprilom, ktorý bol buď vyrobený podľa ňou vyvinutého postupu, ktorý Servier považovala za porušenie patentov 947 a 339 až 341 alebo ktorý porušoval tieto patenty až do výpovede dohody Teva alebo uplynutia doby, na ktorú bola uzavretá, alebo do uplynutia platnosti týchto patentov.
Komisia sa v odôvodneniach 1552 až 1555 napadnutého rozhodnutia domnievala, že z dôvodu, že ustanovenie o neuvádzaní výrobkov na trh (článok 2.3) a ustanovenie o výhradnom nákupe (článok 3.1) obsiahnuté v dohode Teva ovplyvňovali konkurencieschopnosť spoločnosti Teva alebo jej slobodné rozhodnutie vybrať si úplne nezávisle zdroje perindoprilu určeného na trh Spojeného kráľovstva, posudzujú sa tieto ustanovenia ako jeden a ten istý záväzok nekonkurovať. Komisia spresnila, že nezáležalo na postavení prípadných alternatívnych zdrojov perindoprilu z pohľadu patentu (porušujúce alebo neporušujúce patent), keďže jediné možnosti, ktoré mala Teva na základe ustanovenia o výhradnom nákupe, boli buď predávať výhradne výrobok skupiny Servier alebo prijať finančnú sumu ako náhradu za nedodanie výrobku (paušálna náhrada škody vo výške 500000 GBP mesačne).
Treba sa domnievať, že tvrdenia žalobkýň napádajúce toto posúdenie Komisie, sa zakladajú na nesprávnom výklade ustanovenia o výhradnom nákupe obsiahnutého v dohode Teva.
Z dohody Teva totiž vyplýva alternatíva medzi dodaním a platbou náhrady škody v prípade nedodania, keďže popri povinnosti dodania, ktorá je ako taká samozrejme uvedená v článku 3.4 dohody Teva, bola výslovne upravená možnosť nedodania, ktorú nebolo možné napadnúť ani na súde, nezakladala právo spoločnosti Teva na výpoveď zmluvy, ani nepodliehala žiadnym iným podmienkam než podmienke zaplatenia náhrady škody, najmä časovému obmedzeniu (články 3.8.2, 3.8.3 a 8.3 dohody Teva).
Treba spresniť, že zákaz napadnúť nedodanie a zákaz výpovede zmluvy v prípade nedodania upravený článkom 3.8.3 dohody Teva (ďalej len „ustanovenie o zákaze výpovede“) zohráva rozhodujúcu úlohu pri výklade ustanovenia o výhradnom nákupe, keďže vopred dohodnutou finančnou náhradou nahrádza sankciu za nedodržanie zmluvnej povinnosti vyplývajúcu z rozhodnutia súdu alebo z ukončenia zmluvného vzťahu a tak vytvára alternatívu medzi dodaním a náhradou škody. V tejto súvislosti nie je dôležité, či je táto náhrada dôsledkom nedodržania povinnosti dodania alebo možnosti skupiny Servier nedodať výrobok spoločnosti Teva.
Vo všetkých prípadoch z toho totiž vyplýva, ako to Komisia správne usúdila v napadnutom rozhodnutí (odôvodnenie 1559), že existuje možnosť nedodania výrobku úplne ponechaná na voľnú úvahu skupiny Servier, ktorá bráni spoločnosti Teva vstúpiť na trh a bráni aj tomu, aby sa na dotknuté ustanovenia hľadelo ako na ustanovenia, ktoré sú obvykle charakteristické pre dodávateľskú dohodu.
Naproti tomu Teva mala povinnosť výhradného nákupu, ktorú Komisia správne označila za „absolútnu“ (odôvodnenie 1588 napadnutého rozhodnutia), keďže Teva sa tejto povinnosti nemohla zbaviť, aby sa prípadne zásobovala u iných dodávateľov perindoprilu, či už porušujúcich alebo neporušujúcich patent, a vstúpila na trh s týmto perindoprilom, a to dokonca ani v prípade nedodania perindoprilu skupinou Servier, pretože výpoveď dohody z tohto dôvodu bola vylúčená podľa ustanovenia o zákaze výpovede. Ako Komisia správne uviedla v odôvodnení 1557 napadnutého rozhodnutia, ustanovenie o zákaze výpovede v spojení s ustanovením o výhradnom nákupe, ukladalo spoločnosti Teva povinnosť zásobovať sa generickým perindoprilom iba u skupiny Servier a tak jej bránilo v tom, aby sa zásobovala u iných dodávateľov vrátane tých, ktorí neporušovali patenty skupiny Servier.
Z toho vyplýva, že ustanovenia o výhradnom nákupe a o zákaze výpovede zmluvy sa nielen čiastočne prekrývajú s povinnosťou neuvádzať výrobky na trh upravenou v článku 2.3 dohody Teva v tom, že zakazujú nadobudnutie a teda predaj perindoprilu vyrábaného tretími osobami, ktorý porušuje sporné patenty, ale rozširujú túto povinnosť aj nad rámec sporných patentov v tom, že zakazujú nadobudnutie a predaj perindoprilu vyrábaného tretími osobami, ktorý neporušuje sporné patenty.
Z toho vyplýva, že ustanovenia o výhradnom nákupe a o zákaze výpovede dohody Teva sú ako také zvlášť spôsobilé znemožniť zásobovanie spoločnosti Teva a tak vylúčiť jej vstup na trh s výrobkom tretej osoby, keďže tento vstup je navyše tak pre výrobky žalobkýň, ako aj pre výrobky pochádzajúce od tretej osoby, vylúčený už ustanovením o zákaze uvádzania výrobkov na trh obsiahnutým v článku 2.3 dohody, ktorého povahu obmedzujúcu hospodársku súťaž žalobkyne nepopierajú.
Treba sa navyše domnievať, že skutočnosť, že ustanovenie o výhradnom nákupe sa rovnako ako aj ustanovenie o zákaze uvádzania výrobkov na trh obmedzuje iba na perindopril erbumín, nemôže spochybniť ich obmedzujúcu povahu (pozri bod 626 vyššie).
Žalobkyne totiž zdôrazňujú, že tieto ustanovenia sa vzťahovali iba na perindopril erbumín a nepopierajú, že výrobkom, ktorý chcela spoločnosť Teva uviesť na trh v čase uzavretia dohody Teva, bol perindopril erbumín. Ustanovenia o zákaze uvádzania výrobkov na trh a o výhradnom nákupe tak bránili spoločnosti Teva, aby vstúpila na trh s perindoprilom erbumínom, ktorý chcela uviesť na trh počas trvania dohody Teva. Hoci teda táto spoločnosť mohla počas obdobia, na ktoré sa vzťahovala dohoda Teva, vstúpiť na trh s perindoprilom zloženým z inej soli než erbumín, zároveň platí, že táto dohoda bránila tejto spoločnosti konkurovať žalobkyniam s perindoprilom erbumínom a v tejto súvislosti obmedzovala hospodársku súťaž. Navyše možno uviesť, že dôkazné prostriedky, ktoré žalobkyne predložili na preukázanie vstupu spoločnosti Teva na trh Spojeného kráľovstva s inou soľou než erbumín, sa týkajú údajov pochádzajúcich z obdobia po uplynutí doby, na ktorú bola uzavretá dohoda Teva.
V prejednávanej veci sú okrem toho irelevantné tvrdenia žalobkýň o potenciálne nejednoznačných následkoch ustanovenia o výhradnom nákupe (pozri bod 636 vyššie). Treba totiž pripomenúť, že takéto potenciálne následky, založené v prejednávanej veci na okolnostiach, ktoré neboli predvídateľné v čase uzavretia dohody Teva, nemožno zohľadniť pri analýze cieľa obmedzujúceho hospodársku súťaž (pozri bod 644 vyššie). Možno dodať, že na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, sa v žiadnom prípade nemožno domnievať, že údajné potenciálne následky dohody Teva neobmedzovali hospodársku súťaž alebo boli dokonca v jej prospech.
Ak by totiž EPÚ určil neplatnosť patentu 947, dohoda Teva by bránila tejto spoločnosti, aby vstúpila na trh so svojim výrobkom alebo výrobkom spoločnosti Krka na základe ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh, ktoré by zostalo v platnosti, ako to potvrdzuje odkaz na „uplynutie platnosti“ patentov v článku 2.3 dohody Teva, na rozdiel od výrazu „zrušenie“ použitého v článku II dodatku k dohode Teva, a to napriek tomu, že toto určenie neplatnosti patentu by umožňovalo vstup generických výrobkov potenciálne porušujúcich tento patent na trh. Navyše, aj keby žalobkyne v tomto prípade dodávali spoločnosti Teva generický perindopril, ako to tvrdia (pozri bod 616 vyššie), vstup spoločnosti Teva na trh s generickým výrobkom žalobkýň by pre ne nepredstavoval konkurenciu a spoločnosť Teva by navyše nebola jedinou a teda prvou spoločnosťou vstupujúcou na trh vzhľadom na vyššie uvedený vstup iných spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov. Obdobne v prípade, ak by EPÚ potvrdil platnosť patentu 947, spoločnosti Teva by bolo stále bránené, aby sa zásobovala generickým perindoprilom u iných podnikov než u žalobkýň, a to vrátane generického perindoprilu neporušujúceho patent, a jej zásobovanie žalobkyňami, ktoré by bolo v tomto prípade ešte viac hypotetické, čo žalobkyne samotné uznávajú (pozri bod 636 vyššie), by rovnako neumožňovalo, aby im konkurovala. V tejto poslednej súvislosti treba dodať, že okolnosť, že Komisia stanovila koniec porušovania článku 101 ZFEÚ na deň, keď spoločnosť Teva vstúpila na trh Spojeného kráľovstva s výrobkom žalobkýň, nemožno vykladať tak, že potvrdzuje, že Komisia uznala, že spoločnosť Teva vstúpila v júli 2007 na trh do konkurencie so žalobkyňami. Samotná Komisia totiž v napadnutom rozhodnutí (odôvodnenia 2125 a 3133) uviedla, že stanovenie konca porušovania na 6. júl 2007 možno vysvetliť opatrnosťou a snahou zohľadniť dátum priaznivý pre strany dohody.
Z rovnakých dôvodov sú v prejednávanej veci irelevantné aj tvrdenia žalobkýň o ich úmysle zásobovať spoločnosť Teva v prípade, ak by EPÚ určil neplatnosť patentu 947 a o cieli, aby spoločnosť Teva vstúpila na trh Spojeného kráľovstva predčasne alebo dokonca ako prvá spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov.
Komisii napokon nemožno vytýkať (pozri bod 624 vyššie), že na účely podloženia svojej analýzy vychádzala z výkladu dohody Teva, ktorý urobil High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchný súd (Anglicko a Wales), oddelenie pre majetkové spory (patentový súd)], vo svojom rozsudku z 9. októbra 2008 (odôvodnenia 1572 a 1573 napadnutého rozhodnutia).
Zo všetkého, čo bolo uvedené vyplýva, že Komisia neposúdila ustanovenia o výhradnom nákupe a o zákaze výpovede dohody Teva nesprávne, keď sa domnievala, že tieto dve ustanovenia v spojení s ustanovením o neuvádzaní výrobkov na trh, obsiahnutým v článku 2.3 dohody Teva, sa mali posudzovať celkovo ako jedna „povinnosť nekonkurovať“ (odôvodnenie 1552 napadnutého rozhodnutia) a teda ako jedna celková povinnosť spoločnosti Teva neuvádzať výrobky na trh.
Z toho vyplýva, že na rozdiel od toho, čo v podstate tvrdia žalobkyne, tieto ustanovenia nezodpovedajú ani ustanoveniam obvykle sa nachádzajúcim v dohode o zásobovaní, ani ustanoveniam dohody o výhradnom nákupe (pozri rovnako body 661 a 662 vyššie) a nemožno ich teda posudzovať rovnako ako ustanovenia obsiahnuté vo vedľajšej dohode k urovnaniu, pretože takéto vedľajšie dohody zodpovedajú bežným obchodným dohodám (pozri body 798 až 808 nižšie).
Z toho tiež vyplýva, že treba zamietnuť tvrdenia žalobkýň založené na bežných dohodách o zásobovaní alebo o výhradnom nákupe.
Predovšetkým skutočnosť uvádzaná žalobkyňami, že takéto dohody sú bežnou praxou vo farmaceutickom sektore, je v prejednávanej veci irelevantná, keďže ustanovenie o výhradnom nákupe obsiahnuté v dohode Teva nezodpovedá bežným ustanoveniam uvádzaným žalobkyňami. Treba dodať, že v každom prípade platí, že aj keď sú postupy súkromných podnikov tolerované alebo dokonca odobrené verejným orgánom členského štátu, nemôžu obstáť pri uplatňovaní pravidiel hospodárskej súťaže obsiahnutých v Zmluve (rozsudok zo 17. januára 1984, VBVB a VBBB/Komisia,
43/82 a 63/82
,
EU:C:1984:9
, bod
).
Nie je relevantné ani nariadenie č. 2790/1999, a to tým skôr, že podľa jeho článku 2 ods. 4 sa neuplatňuje na dohody o výhradnosti uzavreté medzi navzájom si konkurujúcimi podnikmi, akými sú dohody v prejednávanej veci, ktoré oba chcú uviesť perindopril na trh vo svojom vlastnom mene. Bolo totiž konštatované, že spoločnosť Teva bola potenciálnym konkurentom žalobkýň (pozri bod 614 vyššie) a toto postavenie nie je spochybnené uzavretím dohody obvykle uzatváranej medzi podnikmi vykonávajúcimi činnosť na rôznych úrovniach výrobného alebo distribučného reťazca.
K posúdeniu dohody Servier‑Generics uzavretej menej ako jeden rok po dohode Teva, ktoré vykonala Komisia, treba uviesť, že Komisia v odôvodnení 745 napadnutého rozhodnutia konštatovala, pričom žalobkyne to nepopreli, že ustanovenie o výhradnom nákupe obsiahnuté v tejto dohode neupravovalo žiadnu platbu alebo náhradu škody v prípade nedodania výrobku žalobkyňami. Okrem toho zo spisu vyplýva, že toto ustanovenie nebolo ani kombinované s ustanovením o zákaze výpovede a ustanovením o neuvádzaní výrobkov na trh, pretože neexistoval konkurujúci perindopril vyvíjaný spoločnosťou Generics, takže posúdenia týkajúce sa tejto dohody nemôžu platiť pre dohodu Teva.
Napokon, keďže Komisia v prejednávanej veci jasne poukázala na špecifické a problematické aspekty ustanovenia o výhradnom nákupe obsiahnutého v dohode Teva (pozri najmä odôvodnenia 1553 až 1574 napadnutého rozhodnutia), z napadnutého rozhodnutia nemožno vyvodiť, že Komisia v zásade zakázala každé súčasné uzavretie dohody o výhradnej distribúcii a dohody o urovnaní.
Zo všetkého, čo bolo uvedené, vyplýva, že Komisia sa správne domnievala, že dohoda Teva obmedzovala snahy tejto spoločnosti konkurovať žalobkyniam.
ii)

O neexistencii stimulujúcej výhody
Komisia sa v napadnutom rozhodnutí domnievala, že východisková suma vo výške 5 miliónov GBP (ďalej len „východisková suma“) a paušálna náhrada škody vo výške 500000 GBP mesačne v celkovej výške 5,5 milióna GBP za jedenásť mesiacov nedodávania výrobku skupinou Servier (ďalej len „konečná paušálna náhrada škody“), predstavovali podstatnú peňažnú sumu vo výške 10,5 milióna GBP, ktorá slúžila pre spoločnosť Teva ako významný stimul k tomu, aby sa zdržala vstupu do konkurencie so žalobkyňami (odôvodnenie 1622).
Aby sa zistilo, či reverzná platba, teda prevod hodnoty zo spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov v prospech spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov, predstavuje stimul na akceptovanie ustanovení o nenapadnutí patentov a o neuvádzaní výrobkov na trh, treba vzhľadom na jej povahu a odôvodnenie preskúmať, či nahrádza náklady vnútorne spojené s urovnaním sporu. V napadnutom rozhodnutí tak Komisia správne preskúmala, či prevod hodnoty zodpovedal špecifickým nákladom urovnania, ktoré vynaložila spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov (odôvodnenia 1592 až 1599 napadnutého rozhodnutia).
Ak má reverzná platba upravená v dohode o urovnaní obsahujúcej ustanovenia obmedzujúce hospodársku súťaž nahradiť náklady vnútorne spojené s urovnaním, ktoré vynaložila spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov, nemožno túto platbu v zásade považovať za stimulujúcu. Zistenie existencie stimulu a obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa však napriek tomu nie je v tomto prípade vylúčené. Predpokladá však, že Komisia preukáže, že sumy zodpovedajúce týmto nákladom vnútorne spojeným s urovnaním sú napriek tomu, že sú preukázané a presne vyčíslené stranami tohto urovnania, neprimerane vysoké (pozri bod 278 vyššie).
Náklady vnútorné spojené s urovnaním zodpovedajú najmä právnym výdavkom, ktoré vynaložila spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov v spore vedenom proti spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov. Úhrada týchto výdavkov je totiž v priamej súvislosti s takým urovnaním. Keď teda strany urovnania preukážu výšku právnych výdavkov spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov, môže Komisia konštatovať ich stimulujúcu povahu iba vtedy, keď preukáže, že tieto výdavky sú neprimerané (pozri bod 279 vyššie).
Naopak niektoré výdavky spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov sú
a priori
príliš nesúvisiace so sporom a jeho urovnaním na to, aby ich bolo možné považovať za vnútorne spojené s urovnaním patentového sporu. Ide napríklad o náklady na výrobu výrobkov porušujúcich patent zodpovedajúce hodnote zásob týchto výrobkov, ako aj výdavky na výskum a vývoj vynaložené na vývoj týchto výrobkov. To isté platí pre sumy, ktoré má spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov zaplatiť tretím osobám z dôvodu zmluvných záväzkov prevzatých mimo sporu (napríklad dodávateľské zmluvy). Ak teda strany dohody chcú, aby sa platba týchto výdavkov nepovažovala za stimul a nepriamy dôkaz existencie obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, prináleží im, aby preukázali, že tieto výdavky sú vnútorne spojené so sporom alebo jeho urovnaním a následne aby odôvodnili ich výšku. Na tento účel môžu vychádzať aj z toho, že výška náhrady týchto výdavkov, ktoré
a priori
nie sú vnútorne spojené s urovnaním sporu, je bezvýznamná a teda nedostatočná na to, aby predstavovali významný stimul na akceptovanie ustanovení obmedzujúcich hospodársku súťaž upravených dohodou o urovnaní (pozri bod 280 vyššie).
–
O konečnej paušálnej náhrade škody
Na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, sa Komisia správne domnievala, že konečná paušálna náhrada škody predstavovala platbu poskytnutú spoločnosti Teva výmenou za jej záväzok nekonkurovať skupine Servier (odôvodnenie 1588 napadnutého rozhodnutia) a teda stimul k tomu, aby sa podriadila povinnosti neuvádzať výrobky na trh. Keďže sa totiž Komisia správne domnievala, že ustanovenia o výhradnom nákupe a o zákaze výpovede dohody Teva sa rovnali uloženiu povinnosti neuvádzať výrobky na trh, ktorá vylučuje spoločnosť Teva z trhu (pozri bod 671 vyššie) a keďže články 1.8 a 3.8.3 dohody Teva upravujú platbu paušálnej náhrady škody vo výške 500000 GBP mesačne v prípade nedodania výrobku a teda v prípade, keď dôjde k tomuto vylúčeniu z trhu, paušálna náhrada škody predstavuje jasne protihodnotu za to, že spoločnosť Teva nevstúpi na trh.
V tejto súvislosti je irelevantné tvrdenie žalobkýň, že paušálna náhrada škody je typickým zmluvným nástrojom anglického práva a odráža to, čo by mohol priznať súd v prípade nedodržania povinnosti zásobovania. Existencia stimulu sa totiž v prejednávanej veci vyvodzuje z toho, že platba sa neposkytuje na náhradu nákladov vnútorne spojených s urovnaním alebo pri plnení bežnej dohody o zásobovaní, ale ako protihodnota za to, že spoločnosť Teva nevstúpi na trh, ako to upravujú vyššie uvedené ustanovenia, a to bez ohľadu na právny nástroj použitý na poskytnutie tejto protihodnoty a skutočnosť, že táto protihodnota sa rovná náhrade škody, ktorú by priznal súd (pozri body 680 a 681 vyššie).
Ani porovnanie s posúdením Komisie týkajúcim sa dohody Lundbeck‑Neolab vykonané žalobkyňami, nemôže spochybniť stimulujúcu povahu konečnej paušálnej náhrady škody (pozri body 394 až 398 vyššie).
–
O východiskovej sume
Pokiaľ ide o východiskovú sumu upravenú článkom 10.1 dohody Teva, treba sa domnievať, že tvrdenia uvádzané žalobkyňami neumožňujú spochybniť zistenie existencie stimulu Komisiou.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 10.1 dohody Teva stanovuje:
„Po doručení príslušnej faktúry od spoločnosti Teva bude Servier povinná zaplatiť alebo zabezpečiť, aby niektorá z jej dcérskych spoločností zaplatila spoločnosti Teva sumu 5000000 [GBP] v lehote desiatich pracovných dní od doručenia faktúry spoločnosti Teva. Táto faktúra môže byť predložená pri podpise tejto [dohody] a bude splatná okamžite, pričom Servier bude mať lehotu 10 pracovných dní na vykonanie platby. Táto platba bude príspevkom na náklady, ktoré vynaložila Teva pri príprave uzavretia tejto [dohody], vrátane, ale nielen, nákladov spojených s výpoveďou jej existujúcich dodávateľských zmlúv pre Spojené kráľovstvo.“
V napadnutom rozhodnutí Komisia na úvod skonštatovala, že spoločnosť Teva dodatočne neoznámila žiadne presné vyčíslenie jednotlivých nákladov, ktoré mali byť nahradené východiskovou sumou, s výnimkou súdnych výdavkov v súvislosti so žalobou podanou spoločnosťou Ivax proti skupine Servier v Spojenom kráľovstve odhadovaných na menej ako 100000 eur (odôvodnenia 1594 a 1597). Komisia napriek tomu vykonala odhad iných výdavkov, na ktoré sa podľa jej názoru mohol vzťahovať článok 10.1 dohody Teva, vrátane výdavkov zodpovedajúcich hodnote zásob perindoprilu spoločnosti Teva, ktoré mali byť zničené a výdavkov na vývoj perindoprilu, aby z toho vyvodila, že tieto výdavky predstavovali spolu menej ako 40 % východiskovej sumy (odôvodnenia 1596 až 1599 napadnutého rozhodnutia).
Z toho vyplýva, že Komisia sa domnievala, že hoci niektoré výdavky, na ktoré sa vzťahoval článok 10.1 dohody Teva, bolo možné považovať za vnútorne spojené s urovnaním sporu medzi žalobkyňami a spoločnosťou Teva, táto spoločnosť ich nevyčíslila, a tým skôr nepreukázala ich výšku, s výnimkou súdnych výdavkov, ktoré boli vyčíslené, ale iba približne a bez preukázania ich výšky. Komisia totiž v napadnutom rozhodnutí pripomína, že spoločnosť Teva iba „uviedla“ (odôvodnenie 797) alebo „oznámila“ (odôvodnenie 1597) sumu „menej ako 100000 eur“ ako výšku týchto právnych výdavkov a na otázku položenú na pojednávaní potvrdila, že spoločnosť Teva nepriložila k svojmu vyčíslenému odhadu žiaden dôkaz.
Žalobkyne však neuvádzajú žiadne tvrdenie, a tým skôr nepredkladajú žiadny dôkaz, ako napríklad „príslušnú faktúru“ spomínanú v článku 10.1 dohody, ktoré by mohli spochybniť túto analýzu Komisie.
Žalobkyne po prvé iba odkazujú na „zničenie zásob“ a uvádzajú ich hodnotu. Odškodnenie hodnoty zásob, ktoré majú byť zničené, však nemožno
a priori
považovať za výdavky vnútorne spojené s urovnaním (pozri body 280 a 683 vyššie).
V každom prípade žalobkyne nepreukazujú hodnotu týchto zásob. Na jednej strane totiž suma vyjadrená v eurách, ktorú žalobkyne uvádzajú, nezodpovedá sume vyjadrenej v librách šterlingov uvedenej v napadnutom rozhodnutí (odôvodnenie 1596) s prihliadnutím na výmenný kurz použitý Komisiou (pozri najmä poznámku pod čiarou 4109 napadnutého rozhodnutia). Na druhej strane, a to predovšetkým, žalobkyne nepredkladajú na podloženie svojho tvrdenia žiaden iný dôkaz ako ich vlastné vyhlásenia a vyhlásenia spoločnosti Teva v odpovedi na oznámenie o výhradách a dokument spoločnosti Teva, ktorý neobsahuje takýto číselný údaj. Aj keby sa teda bolo treba v prejednávanej veci domnievať, že zaplatenie hodnoty zásob výrobkov spoločnosti Teva, ktoré mali byť zničené, bolo vnútorne spojené s dohodou Teva v dôsledku toho, že toto zničenie upravovala táto dohoda (článok 2.2), nemožno sa bez preukázania výšky tejto platby domnievať, že nebola stimulujúca (pozri bod 683 vyššie).
Žalobkyne po druhé uvádzajú sumu 1 milión GBP, o ktorej sa spoločnosť Teva domnievala, že ju bude musieť zaplatiť jednému zo svojich obchodných partnerov z dôvodu prerušenia daného obchodného vzťahu. Okrem toho, že sumy, ktoré musí spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov zaplatiť tretím osobám z dôvodu výpovede platných zmlúv, nie sú
a priori
výdavkami vnútorne spojenými s urovnaním (pozri bod 683 vyššie), možno uviesť, že uvádzaná suma nijako nevyplýva z dotknutej zmluvy priloženej ako príloha žaloby.
Po tretie, hoci žalobkyne tvrdia, že východisková suma zodpovedala náhrade škody, ktorú by museli zaplatiť spoločnosti Teva v prípade neoprávnene vydaného zákazu a ktorej zaplateniu sa vyhli vďaka dohode Teva, treba uviesť, že týmto tvrdením chcú žalobkyne v podstate preukázať odôvodnenosť východiskovej sumy tak, že ju porovnávajú so sumou výdavkov odlišnej povahy, ktoré nie sú upravené článkom 10.1 dohody. Aj keď totiž toto ustanovenie nie je formulované reštriktívne, obmedzuje sa na „náklady, ktoré vynaložila spoločnosť Teva“ a nezahŕňa náklady, ktoré vynaložili alebo ktorým sa vyhli žalobkyne. Vo svojom tvrdení si žalobkyne tiež zamieňajú odôvodnenosť východiskovej sumy s prihliadnutím na urovnanie, o ktorú jedinú ide v tomto prípade, a primeranosť tejto sumy, pri posúdení ktorej môže byť prípadne relevantné navrhované porovnanie. Treba však pripomenúť, že ide o dve odlišné posúdenia, ktoré musí Komisia vykonať postupne. Prináleží tak Komisii, aby pri posudzovaní obmedzujúcej povahy urovnania patentového sporu zahŕňajúceho prevod hodnoty v prvom rade preskúmala, či sú výdavky, na ktoré sa vzťahuje prevod hodnoty, odôvodnené s prihliadnutím na urovnanie a predovšetkým či prevod hodnoty zodpovedá preukázanej sume výdavkov, ktoré možno so zreteľom na ich povahu považovať za vnútorne spojené s urovnaním, a potom, ak považuje tieto výdavky za dôvodné, aby v druhom rade overila, či ich výška nie je neprimeraná najmä vzhľadom na typ dotknutého výdavku (pozri body 681 a 682 vyššie).
Ďalej sa treba domnievať, že aj keby uvádzané porovnanie mohlo byť relevantné na účely overenia, či bola východisková suma s prihliadnutím na urovnanie odôvodnená, žalobkyne nepredkladajú žiaden odhad nákladov, ktorým sa údajne vyhli. Spomínajú totiž iba podstatnú náhradu škody v prípade neúspechu v spore vo veci samej v nadväznosti na zákaz vydaný v ich prospech.
Napokon, keďže žalobkyne po štvrté tvrdia, že východisková suma mala „zabezpečiť“ ustanovenie o výhradnom nákupe (pozri bod 628 vyššie), treba z tohto vyvodiť, že považujú túto sumu za protihodnotu uvedeného ustanovenia a teda v podstate uznávajú jej stimulujúcu povahu, pretože toto ustanovenie bolo vyložené tak, že ukladá spoločnosti Teva povinnosť neuvádzať výrobky na trh (pozri body 684 a 685 vyššie).
Z toho vyplýva, že Komisia v napadnutom rozhodnutí (odôvodnenia 1608 a 1622) oprávnene konštatovala, že dohoda Teva obsahuje stimul pre túto spoločnosť, aby sa podriadila ustanoveniam o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov upraveným v tejto dohode, bez toho, aby musela navyše overiť, ako to tvrdia žalobkyne (pozri bod 628 vyššie), či by tieto ustanovenia mali bez tejto stimulujúcej platby menej obmedzujúcu pôsobnosť. Na to, aby bolo možné konštatovať existenciu stimulu podriadiť sa ustanoveniam o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov, sa totiž vyžaduje iba existencia takýchto ustanovení, bez ohľadu na ich viac alebo menej obmedzujúcu pôsobnosť, a analýza nákladov, na ktoré sa vzťahuje daný prevod hodnoty (pozri body 680 a 681 vyššie).
Existenciu takéhoto stimulu nemôže spochybniť tvrdenie žalobkýň, že Komisia nesprávne „zlúčila“ východiskovú sumu a konečnú paušálnu náhradu škody, aby z toho vyvodila, že došlo k „prevodu čistej hodnoty vo výške 10,5 milióna GBP“. Je pravda, ako to správne uvádzajú žalobkyne, že na rozdiel od východiskovej sumy upravenej článkom 10.1 dohody Teva, suma konečnej paušálnej náhrady škody vo svojej výške 5,5 milióna GBP vyplýva z vykonávania dohody Teva, predovšetkým z nedodania výrobkov spoločnosti Teva žalobkyňami, a nie z dotknutého ustanovenia dohody, ktoré upravuje iba mesačnú sumu náhrady vo výške 500000 GBP. Aj keď však z toho možno vyvodiť, že suma 10,5 milióna GBP zodpovedá sume prevodu hodnoty, ktorá bola skutočne vyplatená spoločnosti Teva a nie sume, ktorá vyplýva iba z ustanovení dohody Teva, zároveň platí, že tento skutočný prevod predstavuje v celej svojej výške stimul z rovnakých dôvodov, aké viedli k záveru, že stimulom je východisková suma a mesačná náhrada škody vo výške 500000 GBP.
Z toho vyplýva, že s prihliadnutím na uvedené (pozri predovšetkým body 265 až 271 vyššie), Komisia správne vyvodila zo zistenia tohto stimulu, ktorého obe zložky boli upravené v dohode Teva, že táto dohoda mala od začiatku za cieľ obmedziť hospodársku súťaž.
Tento záver nie je spochybnený údajným skreslením cieľa dohody Teva a úmyslu strán tejto dohody.
Tvrdenie žalobkýň o neexistencii protisúťažného úmyslu strán dohody Teva a o sledovaní legitímnych cieľov, vrátane okrem iného toho, aby spoločnosť Teva predčasne, ba dokonca ako prvá spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov, vstúpila na trh Spojeného kráľovstva, totiž nemôže spochybniť ani existenciu stimulujúcej výhody, ani povahu ustanovení o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov obsiahnutých v dohode Teva ako obmedzení hospodárskej súťaže (pozri rovnako bod 669 vyššie). Aj keby sa teda dotknuté tvrdenia zakladali na preukázaných skutočnostiach, v žiadnom prípade nemôžu vyvrátiť kvalifikáciu dohody Teva ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, ktorú vykonala Komisia.
Treba tiež dodať, že úmysel strán nie je faktorom nevyhnutným na určenie obmedzujúcej povahy daného druhu koordinácie medzi podnikmi (pozri bod 222 vyššie).
Navyše pri existencii ustanovení o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov, ktorých vnútorne obmedzujúca povaha nebola úspešne spochybnená, bola Komisia oprávnená na základe zistenia existencie stimulu považovať dohodu Teva za dohodu o vylúčení z trhu sledujúcu v dôsledku toho protisúťažný cieľ. Podľa ustálenej judikatúry však samotná okolnosť, že dohoda sleduje aj legitímne ciele nemôže stačiť na to, aby bránila jej kvalifikácii ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa (pozri bod 222 vyššie).
iii)

O výhrade týkajúcej sa dĺžky trvania porušenia vznesenej subsidiárne
Žalobkyne vytýkajú Komisii, že stanovila začiatok porušenia, ktoré im je vytýkané na základe dohody Teva, na deň uzavretia tejto dohody (13. jún 2006) namiesto dňa, keď Teva získala PUT v Spojenom kráľovstve (12. december 2006) (pozri bod 641 vyššie).
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že na jednej strane sa preskúmanie podmienok hospodárskej súťaže a obmedzení tejto hospodárskej súťaže nezakladá len na aktuálnej hospodárskej súťaži medzi podnikmi už prítomnými na trhu, ale aj na potenciálnej hospodárskej súťaži medzi týmito podnikmi a inými podnikmi, ktoré ešte prítomné na trhu nie sú (pozri rozsudok z 29. júna 2012, E.ON Ruhrgas a E.ON/Komisia,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, bod
a citovanú judikatúru) a že na druhej strane sa Komisia správne domnievala, že spoločnosť Teva bola ku dňu uzavretia dohody Teva potenciálnym konkurentom žalobkýň (pozri bod 614 vyššie), dokonca aj keď k tomuto dňu nemala PUT (pozri body 478 a 599 vyššie). Z toho vyplýva, že Komisia sa nedopustila pochybenia, keď sa domnievala, že hospodárska súťaž bola obmedzená už od uzavretia dohody Teva, teda od 13. júna 2006, a že porušenie vytýkané žalobkyniam na základe tejto dohody začalo v tento deň.
Výhradu proti posúdeniu dĺžky trvania porušenia na základe dohody Teva vykonanému Komisiou treba v dôsledku toho zamietnuť, rovnako ako aj žalobný dôvod založený na nesprávnom právnom posúdení a nesprávnom posúdení pri kvalifikácii dohody Teva ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa.
c)

O nesprávnom právnom posúdení a o nesprávnom posúdení pri kvalifikácii dohody Teva ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku
Žalobkyne tvrdia, že Komisia sa dopustila rôznych nesprávnych právnych posúdení a nesprávnych posúdení pri kvalifikácii dohody Teva ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku.
Na základe analogického uplatnenia úvah vysvetlených v bodoch 566 až 570 vyššie treba zamietnuť tento žalobný dôvod ako neúčinný.
8.

O dohode uzavretej so spoločnosťou Lupin
a)

O postavení spoločnosti Lupin ako potenciálneho konkurenta
[
omissis
]
b)

O nesprávnom právnom posúdení a o nesprávnom posúdení pri kvalifikácii dohody uzavretej so spoločnosťou Lupin ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa
1)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
2)

Posúdenie Všeobecného súdu
Pokiaľ ide o žalobný dôvod týkajúci sa samotného zistenia porušenia, treba v prvom rade preskúmať tvrdenia žalobkýň, ktoré majú spochybniť dve podmienky umožňujúce viesť k zisteniu obmedzenia z hľadiska cieľa, a to stimulujúcu výhodu v prospech spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov a zodpovedajúce obmedzenie jej snáh konkurovať spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov. Ďalej bude treba preskúmať, či Komisia mohla oprávnene dospieť k záveru o existencii porušenia. Napokon sa bude treba ubezpečiť, že Komisia sa nedopustila pochybenia pri vecnom vymedzení tohto porušenia.
Výhrada týkajúca sa dĺžky trvania porušenia, ktorú žalobkyne uplatnili subsidiárne, bude preskúmaná na záver.
i)

O neexistencii stimulujúcej výhody
Z článku 2 nariadenia č. 1/2003, ako aj z ustálenej judikatúry vyplýva, že v oblasti práva hospodárskej súťaže je Komisia v prípade sporu o existencii porušenia povinná preukázať porušenia, ktoré konštatuje, a zaobstarať dôkazy, ktorými môže z právneho hľadiska dostatočne preukázať existenciu skutočností zakladajúcich porušenie (rozsudky zo 17. decembra 1998, Baustahlgewebe/Komisia,
C‑185/95 P
,
EU:C:1998:608
, bod
, a z 8. júla 1999, Komisia/Anic Partecipazioni,
C‑49/92 P
,
EU:C:1999:356
, bod
; pozri rovnako rozsudok z 12. apríla 2013, CISAC/Komisia,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
, bod
a citovanú judikatúru).
Ak má súd v tejto súvislosti pochybnosti, tieto pochybnosti musia svedčiť v prospech podniku, ktorému je určené rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie. Súd preto nemôže dospieť k záveru, že Komisia existenciu daného porušenia z právneho hľadiska dostatočne preukázala, ak má o tejto otázke naďalej pochybnosť, najmä v rámci konania o zrušenie rozhodnutia o uložení pokuty (pozri rozsudok z 12. apríla 2013, CISAC/Komisia,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
, bod
a citovanú judikatúru).
Treba totiž prihliadnuť na prezumpciu neviny, ako vyplýva najmä z článku 48 Charty základných práv. Vzhľadom na povahu daných porušení, ako aj na povahu a stupeň prísnosti sankcií, ktoré s nimi môžu byť spojené, sa totiž prezumpcia neviny uplatňuje najmä na konania týkajúce sa porušenia pravidiel hospodárskej súťaže uplatniteľných na podniky, ktoré môžu viesť k uloženiu pokút alebo penále (pozri rozsudok z 12. apríla 2013, CISAC/Komisia,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
, bod
a citovanú judikatúru).
Okrem toho treba zohľadniť nezanedbateľný zásah do dobrej povesti, ktorý pre fyzickú alebo právnickú osobu predstavuje konštatovanie, že sa zúčastnila na porušení pravidiel hospodárskej súťaže (pozri rozsudok z 12. apríla 2013, CISAC/Komisia,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
, bod
a citovanú judikatúru).
Preto je potrebné, aby Komisia uviedla presné a zhodujúce sa dôkazy na preukázanie existencie porušenia a na odôvodnenie pevného presvedčenia, že údajné porušenia predstavujú obmedzenia hospodárskej súťaže v zmysle článku 101 ods. 1 ZFEÚ (pozri rozsudok z 12. apríla 2013, CISAC/Komisia,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
, bod
a citovanú judikatúru).
Treba zdôrazniť, že každý z dôkazov predložených Komisiou nemusí nutne zodpovedať týmto kritériám s ohľadom na každý prvok porušenia. Súbor nepriamych dôkazov, o ktoré sa inštitúcia opiera, totiž môže zodpovedať tejto požiadavke v celkovom posúdení (pozri rozsudok z 12. apríla 2013, CISAC/Komisia,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
, bod
a citovanú judikatúru).
Existencia protisúťažného postupu alebo dohody sa však niekedy musí vyvodiť dokonca z niekoľkých zhôd okolností a nepriamych dôkazov, ktoré posudzované vo svojom súhrne, môžu v prípade, ak neexistuje iné logické vysvetlenie, predstavovať dôkaz porušenia pravidiel hospodárskej súťaže (rozsudok zo 7. januára 2004, Aalborg Portland a i./Komisia,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
, bod
).
Napríklad hoci paralelné konanie nemožno samo osebe označiť za zosúladený postup, napriek tomu môže predstavovať závažný nepriamy dôkaz takéhoto postupu, ak vedie k podmienkam hospodárskej súťaže, ktoré nezodpovedajú bežným trhovým podmienkam (rozsudok zo 14. júla 1972, Farbenfabriken Bayer/Komisia,
51/69
,
EU:C:1972:72
, bod
).
Rovnako existencia vedľajšej dohody, podľa výrazu použitého Komisiou v odôvodnení 1190 napadnutého rozhodnutia, môže v prípade urovnania patentovaného sporu predstavovať závažný nepriamy dôkaz existencie stimulovania a v dôsledku toho obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa (pozri body 265 až 273 vyššie).
V tejto súvislosti je potrebné spresniť, že vedľajšia dohoda je bežná obchodná dohoda, ktorá je „spojená“ s dohodou o urovnaní sporu a ktorá zahŕňa ustanovenia, ktoré majú ako také obmedzujúcu povahu (pozri bod 257 vyššie). Takéto spojenie existuje najmä vtedy, keď sú obe dohody uzavreté v ten istý deň, keď spolu súvisia z právneho hľadiska, pretože záväznosť jednej z dohôd je podmienená uzavretím druhej dohody, alebo aj vtedy, ak vzhľadom na kontext, v ktorom boli uzavreté, je Komisia schopná preukázať, že sú neoddeliteľné. Možno dodať, že čím je interval medzi uzatvorením dohôd kratší, tým je pre Komisiu jednoduchšie preukázať túto neoddeliteľnosť.
Treba ešte uviesť, že skutočnosť, že dohoda o urovnaní a vedľajšia dohoda boli uzavreté v rovnaký deň alebo že sú zmluvne prepojené, preukazuje, že tieto dohody patria do jedného zmluvného rámca. Ak by totiž tieto dohody neboli uzavreté v rovnaký deň (a v prípade neexistencie zmluvného prepojenia medzi nimi), jedna z rokujúcich strán by druhej strane poskytla všetko, čo si želá, bez akejkoľvek istoty, že v konečnom dôsledku získa očakávané protiplnenie. Aj toto časové alebo právne prepojenie medzi obomi dohodami je nepriamym dôkazom toho, že boli predmetom spoločného rokovania.
Vedľajšia dohoda je teda bežná obchodná dohoda, ktorá by mohla existovať samostatne bez toho, aby existovalo urovnanie sporu. Rovnako si uzavretie dohody o urovnaní nevyžaduje súbežné uzavretie obchodnej dohody. Spojenie týchto dvoch dohôd teda nie je nevyhnutné. Navyše ho nemožno odôvodniť urovnaním sporu, pretože cieľom vedľajšej dohody nie je dosiahnutie takého urovnania, ale realizácia obchodnej transakcie.
Okrem toho vedľajšia dohoda upravuje prevody hodnoty finančnej alebo nefinančnej povahy medzi stranami. Môže upravovať najmä prevody hodnoty z majiteľa patentu na spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov.
Existuje tak riziko, že cieľom spojenia obchodnej dohody s dohodou o urovnaní sporu, ktorá obsahuje ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov, ktoré majú samy osebe povahu obmedzenia hospodárskej súťaže (pozri bod 257 vyššie), je v skutočnosti, pod zámienkou obchodnej transakcie, ktorá má prípadne formu komplexnej zmluvnej štruktúry, stimulovať spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov, aby sa za prevod hodnoty upravený vedľajšou dohodou podriadila týmto ustanoveniam.
V dôsledku toho okolnosť, že obchodná dohoda, ktorá obvykle nemá za cieľ urovnanie sporu (pozri bod 800 vyššie) a prostredníctvom ktorej dochádza k prevodu hodnoty zo spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov na spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov, je za podmienok uvedených v bode 798 vyššie spojená s dohodou o urovnaní sporu, ktorá obsahuje ustanovenia obmedzujúce hospodársku súťaž, predstavuje závažný nepriamy dôkaz o existencii reverznej platby (pozri bod 264 vyššie).
Závažný nepriamy dôkaz uvedený v predchádzajúcom bode však nie je dostatočný a Komisia ho teda musí podporiť predložením iných zhodujúcich sa dôkazov, ktoré umožňujú dospieť k záveru o existencii reverznej platby. Taká platba v osobitnom kontexte vedľajších dohôd zodpovedá časti platby zo strany spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov, ktorá presahuje „bežnú“ hodnotu obchodovaného tovaru (alebo prípadne časti „bežnej“ hodnoty obchodovaného tovaru, ktorá prevyšuje platbu zo strany spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov).
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že Komisia na základe rôznych nepriamych dôkazov, najmä skutočnosti, že spoločnosť Lupin neposkytla žiadnu záruku, že patent bude udelený, že bude platný alebo že prihlásené výrobky alebo postupy neporušujú existujúci patent [článok 2.2 písm. a) dohody Lupin], v napadnutom rozhodnutí na dvoch miestach uviedla, že nadobudnutie technológie spoločnosti Lupin nebolo vyrokované „za trhových podmienok“ (odôvodnenia 1950 a 1952).
Treba uviesť, že pojem „bežné podmienky hospodárskej súťaže“, ku ktorému sa pridružuje pojem „bežné trhové podmienky“, aj keď sa nepoužíva v oblasti kartelov, nie je právu hospodárskej súťaže neznámy, pretože sa samozrejme používa v osobitnej oblasti štátnej pomoci na účely zistenia, či sa štát správal ako súkromný investor (rozsudok z 2. septembra 2010, Komisia/Scott,
C‑290/07 P
,
EU:C:2010:480
, bod
), teda či výhoda poskytnutá podnikom predstavuje bežnú odmenu za protihodnotu získanú štátom. Tento pojem teda môže analogicky predstavovať relevantný referenčný parameter pri určení, či dva podniky, ktoré uzavreli obchodnú transakciu, tak urobili na základe úvah obmedzených na ekonomickú hodnotu obchodovaného tovaru napríklad jej výnosnosť, a teda za bežných trhových podmienok.
V prípade, ak Komisia predloží nepriame alebo priame dôkazy, ktoré jej umožňujú domnievať sa, že vedľajšia dohoda nebola uzavretá za bežných trhových podmienok, strany dohôd môžu uviesť svoju verziu skutkového stavu a pritom podložiť svoje tvrdenia dôkazmi, ktoré sú schopné predložiť a ktoré umožňujú domnievať sa, že hoci je obchodná dohoda skutočne spojená s dohodou o urovnaní, je odôvodnená inými dôvodmi ako je vylúčenie konkurenta pomocou reverznej platby. Strany dohôd tak môžu tvrdiť, že vedľajšia dohoda bola uzatvorená za trhových podmienok a predložiť príslušné dôkazy založené napríklad na priemyselných a obchodných zvyklostiach odvetvia alebo osobitných okolnostiach prejednávanej veci.
Vzhľadom na všetky informácie, ktoré má k dispozícii, a prípadne na neexistenciu vysvetlenia alebo hodnoverného vysvetlenia poskytnutého stranami dohôd môže byť Komisia oprávnená na záver celkového posúdenia konštatovať, že vedľajšia dohoda nebola uzavretá za bežných trhových podmienok, teda že platba zo strany spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov presahuje hodnotu obchodovaného tovaru (alebo že hodnota tovaru prevedeného na spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov prevyšuje platbu, ktorú táto spoločnosť vykonala). Komisia tak môže dospieť k záveru, že existuje reverzná platba (pozri bod 804 vyššie).
Reverzná platba, pokiaľ nemá za cieľ nahradiť náklady, ktoré sú vnútorne spojené s urovnaním, však predstavuje stimulujúcu výhodu (pozri body 265 a 278 až 280 vyššie). Je to tak v prípade platby vyplývajúcej z vedľajšej dohody, ktorej cieľom nie je urovnanie sporu, ale realizácia obchodnej transakcie (pozri bod 800 vyššie).
Strany dohôd sa však môžu ešte dovolávať bezvýznamnosti predmetnej výhody, ktorej výška je nedostatočná na to, aby sa považovala za významný stimul na akceptovanie ustanovení obmedzujúcich hospodársku súťaž, ktoré obsahuje dohoda o urovnaní (pozri bod 280 vyššie).
Práve vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba preskúmať osobitné okolnosti prejednávanej veci.
Treba uviesť, že Servier a Lupin uzavreli v ten istý deň dohodu o urovnaní sporu obsahujúcu ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov a dohodu o prevode technológie, ktorou Servier kúpila od spoločnosti Lupin tri patentové prihlášky, ktoré podala táto spoločnosť. Navyše tieto dve dohody boli uzavreté vo forme jedinej dohody. Prepojenie medzi obomi dohodami je teda zjavné.
Okrem toho prostredníctvom dohody o prevode sa prevádza hodnota zo skupiny Servier na spoločnosť Lupin.
Z bodov 812 a 813 vyššie vyplýva, že dohoda o prevode je vedľajšou dohodou, prostredníctvom ktorej dochádza k prevodu hodnoty zo spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov na spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov. Ide o závažný nepriamy dôkaz toho, že daný prevod hodnoty nie je iba protihodnotou za tovar, ktorý je predmetom obchodovania v rámci vedľajšej dohody, ale zahŕňa aj reverznú platbu (v zmysle tohto výrazu v oblasti vedľajších dohôd).
Navyše nie je sporné, že skupina Servier uhradila spoločnosti Lupin na základe dohody o prevode sumu 40 miliónov eur, čo v absolútnom vyjadrení predstavuje významnú sumu, ako to Komisia správne zdôraznila v odôvodneniach 1871 a 1947 napadnutého rozhodnutia.
Táto suma však prekračovala zisk, ktorý mohla spoločnosť Lupin očakávať od svojho nezávislého vstupu na trh počas prvých dvoch až troch rokov obchodovania, ako to správne uviedla Komisia v odôvodnení 1974 napadnutého rozhodnutia.
Rovnako nie je sporné, že daná suma bola vyššia ako investície vynaložené inou porovnateľnou spoločnosťou vykonávajúcou činnosť v oblasti generických liekov na účely vývoja jej vlastného perindoprilu, čo Komisia zdôraznila v odôvodnení 1962 napadnutého rozhodnutia. Takýto nepriamy dôkaz, zohľadnený Komisiou, je teda na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, zvlášť relevantný.
Treba dodať, že spoločnosť Lupin nepreviedla patenty, ale iba patentové prihlášky. Navyše v dohode bolo výslovne stanovené, že spoločnosť Lupin neposkytuje žiadnu záruku, že patent bude udelený, že bude platný alebo že prihlásené výrobky alebo postupy neporušujú existujúci patent [článok 2.2 písm. a) dohody Lupin].
Napokon nie je sporné, že hoci vo svojich odpovediach na oznámenie o výhradách Servier aj Lupin obe popreli, že urovnanie záviselo od podmienok prevodu patentových prihlášok, spoločnosť Lupin ešte predtým uviedla, že prevod týchto prihlášok bol neoddeliteľnou súčasťou vyjednávaní týkajúcich sa urovnania sporu. Rovnako táto spoločnosť opísala prijaté platby ako „platby za urovnanie“ alebo „sumy urovnania“ (odôvodnenie 1937 napadnutého rozhodnutia).
Naproti tomu žalobkyne nepredkladajú žiaden konkrétny dôkaz umožňujúci preukázať, že nadobudnutie patentových prihlášok spoločnosti Lupin za sumu 40 miliónov eur bolo možné racionálne považovať za výnosnú investíciu (k analógii s pojmom „súkromný investor v trhovom hospodárstve“, naznačenej v bode 806 vyššie, pozri bod 84 rozsudku z 12. decembra 2000, Alitalia/Komisia,
T‑296/97
,
EU:T:2000:289
, v ktorom sa uvádza, že správanie súkromného investora v trhovom hospodárstve sa riadi vyhliadkami na výnosnosť) alebo prinajmenšom za spôsobilé zabezpečiť nadobúdateľovi týchto prihlášok príjmy, ktoré môžu kompenzovať vysoké náklady na ich nadobudnutie.
Je pravda, že žalobkyne odkazujú, hoci nie veľmi podrobne, na existenciu transakcií, ktoré sú podľa nich porovnateľné s dohodou o prevode uzavretou so spoločnosťou Lupin. Ide však o dohody, ktorých stranami boli žalobkyne a na ktoré teda možno odkazovať iba doplňujúco na účely preukázania, že transakcia bola uskutočnená za bežných trhových podmienok. Navyše niektoré z týchto transakcií Komisia posúdila ako porušenia práva hospodárskej súťaže. Napokon žalobkyne nepreukazujú, že technológia prevedená v rámci týchto iných transakcií bola rovnocenná technológii, o ktorú ide v dohode o prevode.
Je pravda, že žalobkyne v tejto súvislosti odkazujú aj na stanovisko osoby, ktorá sa označuje za poradcu v oblasti duševného vlastníctva. Táto osoba však sama spresňuje, že vypracovala svoje stanovisko pre skupinu Servier. To zákonite obmedzuje dôkaznú povahu takéhoto stanoviska. Predovšetkým jeho záver („Domnievam sa preto, že kúpy sú v medziach bežnej praxe spoločnosti“) a okolnosti, na ktorých sa tento záver zakladá, sú príliš všeobecné na to, aby umožňovali preukázať, že daný prevod hodnoty zodpovedal transakcii uskutočnenej za bežných trhových podmienok. Navyše transakcie použité ako referencia sú transakciami, na ktorých sa zúčastnila skupina Servier, z ktorých prinajmenšom niektoré Komisia posúdila ako porušenia práva hospodárskej súťaže.
Okrem toho, aj keby bolo preukázané, že patentové a výrobné oddelenie alebo iné oddelenia skupiny Servier považovali technológiu spoločnosti Lupin za „zaujímavú“, ako to tvrdia žalobkyne, napriek tomu by to neumožnilo preukázať, že daný prevod hodnoty zodpovedal transakcii uskutočnenej za bežných trhových podmienok.
Rovnako aj keby bolo preukázané, že „o cene sa rokovalo na základe pôvodných požiadaviek až do dosiahnutia úrovne prijateľnej pre obe strany“, neumožnilo by to preukázať, že daný prevod hodnoty zodpovedal transakcii uskutočnenej za bežných trhových podmienok.
Dôkazy predložené žalobkyňami tak neumožňujú ani vtedy, ak sú zohľadnené svojom súhrne, dospieť k záveru, že daný prevod hodnoty zodpovedal transakcii uskutočnenej za bežných trhových podmienok.
V tejto súvislosti treba uviesť, že Komisia sa najmä na základe judikatúry citovanej v bode 795 vyššie (odôvodnenie 1940 napadnutého rozhodnutia) domnievala, že „ani Servier, ani Lupin nemohli predložiť hodnoverný opis faktorov určujúcich, ako dospeli ku konečnej sume 40 miliónov eur“ (odôvodnenie 1955). Komisia rovnako v odôvodnení 1944 napadnutého rozhodnutia uviedla, že „dôvodne vyvodila určité závery zo situácie, v ktorej potenciálne oslobodzujúce dôkazy mohli pochádzať iba od samotných strán“ a že „strany neboli schopné predložiť takéto dôkazy napriek viacerým žiadostiam o informácie“. Komisia v odôvodnení 1964 napadnutého rozhodnutia dodala, že „Servier nebola schopná predložiť dokumenty z rozhodného obdobia, ktoré by mohli objasniť výšku predpokladaných úspor vyplývajúcich z nadobudnutia technológie spoločnosti Lupin“. Komisia napokon najmä vzhľadom na „neexistenciu dôkazov“ o tom, že Servier mala obchodný záujem na technológii prevedenej spoločnosťou Lupin, dospela k záveru, že prevod hodnoty vyplývajúci z dohody o prevode predstavoval významný stimul (odôvodnenie 1978 napadnutého rozhodnutia).
Vzhľadom na všetky dôkazy prejednané na Všeobecnom súde treba dospieť k záveru, že Komisia preukázala existenciu reverznej platby, ktorá nebola vnútorne spojená s urovnaním daného sporu (pozri bod 809 vyššie) a teda existenciu stimulu.
Napokon treba vzhľadom na úvahy vysvetlené v bodoch 815 až 827 vyššie uviesť, že nebola preukázaná bezvýznamnosť tejto výhody, ktorej výška by tak bola nedostatočná na to, aby sa považovala za významný stimul na akceptovanie ustanovení obmedzujúcich hospodársku súťaž, ktoré obsahuje dohoda o urovnaní (pozri bod 810 vyššie).
ii)

O neexistencii obmedzenia snáh spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov konkurovať spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov
V prejednávanej veci dohoda Lupin obsahuje ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov, ktoré, ako bolo uvedené v bode 257 vyššie, majú samy osebe povahu obmedzujúcu hospodársku súťaž.
Žalobkyne však tvrdia, že ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov zahrnuté v dohode Lupin nemali povahu obmedzujúcu hospodársku súťaž vzhľadom na to, že táto ich povaha bola obmedzená inými ustanoveniami dohody. Treba preskúmať oprávnenosť tohto tvrdenia.
Na úvod treba uviesť, že výrobky, na ktoré sa vzťahuje dohoda, sú definované v jej odôvodnení A, v ktorom sa odkazuje na „farmaceutické výrobky, ktoré obsahujú ako účinnú zložku perindopril terc‑butylamín (nazývaný tiež perindopril erbumín) a všetky jeho soli (‚Výrobky’)“.
Hoci odôvodnenie A dohody Lupin odkazuje na prebiehajúce spory, ktoré sa na európskej úrovni týkajú iba patentu 947, ako to vyplýva z odôvodnení B a D tejto dohody, zdá sa, že toto ustanovenie sa vzhľadom na svoje znenie netýka iba výrobkov obsahujúcich alfa formu perindoprilu erbumínu, teda výrobkov chránených patentom 947, ale všetkých výrobkov obsahujúcich erbumín bez ohľadu na jeho formu.
Navyše výraz „všetky jeho soli“ je vágny. Na jednej strane totiž z gramatického hľadiska výraz „jeho“ odkazuje skôr na perindopril terc‑butylamín, teda erbumín, ako na perindopril celkovo, ktorý ako taký sa nespomína v tejto časti vety. Na druhej strane nie je sporné, že erbumín je soľ, takže výraz „jeho“ by nemal odkazovať na erbumín, ale všeobecnejšie na perindopril celkovo.
V dôsledku toho je s prihliadnutím na znenie ustanovení dohody ťažké určiť, či sa výrobky, na ktoré sa táto dohoda vzťahuje, obmedzujú na alfa formu erbumínu alebo zahŕňajú aj iné formy erbumínu alebo dokonca iné soli perindoprilu.
Práve v tomto kontexte neistoty sa treba ubezpečiť, že pôsobnosť ustanovení o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov nie je obmedzená do tej miery, že by tieto ustanovenia stratili svoju obmedzujúcu povahu.
V prvom rade obmedzujúca povaha ustanovenia o nenapadnutí patentov je zjavná, keďže článok 1.3 dohody Lupin stanovuje:
„Po dni uzavretia tejto Dohody sa spoločnosť Lupin nesmie priamo ani nepriamo pokúšať dosiahnuť zrušenie alebo neplatnosť Patentov alebo akéhokoľvek patentu chrániaceho Výrobky, ktorého majiteľom je Servier alebo jej dcérske spoločnosti alebo ich akýmkoľvek spôsobom napadnúť vo všetkých krajinách s výnimkou [jedného štátu, ktorý nie je členom EHP], ani na tento účel poskytnúť pomoc alebo poverenie tretej osobe.“
Navyše z rôznych pojmov „Patenty“ a „Patenty skupiny Servier“ definovaných v odôvodnení D resp. v článku 1.3 dohody Lupin vyplýva, že tento článok sa neuplatňuje iba na patenty uvedené v odôvodneniach B až D (vrátane patentu 947), ktoré boli predmetom označených sporov medzi spoločnosťou Lupin a skupinou Servier, ale prinajmenšom potenciálne aj na všetky patenty, ktoré nie sú menovite označené a ktoré chránia výrobky, na ktoré sa vzťahuje dohoda.
V druhom rade, pokiaľ ide o pôsobnosť ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh, článok 1.6 dohody Lupin ukladá spoločnosti Lupin zákaz uvádzania na trh, ktorý platí pre výrobky, na ktoré sa vzťahuje dohoda.
Z ustanovení článku 1.6 dohody Lupin však vyplýva, že keď sú splnené podmienky stanovené v článku 4.1 tejto dohody, môže spoločnosť Lupin predávať alebo ponúkať na predaj výrobky dodané skupinou Servier alebo svoje vlastné výrobky. Článok 4.1 upravuje podmienky, za ktorých je skupina Servier povinná predať svoje výrobky spoločnosti Lupin. Toto ustanovenie počíta s tromi situáciami.
V prvej situácii môže spoločnosť Lupin vstúpiť na jeden z národných trhov, na ktoré sa vzťahuje dohoda, ak na tento trh uviedla niektoré z výrobkov skupiny Servier tretia osoba. V druhej situácii môže spoločnosť Lupin vstúpiť na takýto trh vtedy, ak dôjde k zamietnutiu patentovej prihlášky skupiny Servier, ak uplynie platnosť jej patentu alebo ak je jej patent vyhlásený za neplatný alebo zrušený. Napokon v tretej situácii môže spoločnosť Lupin vstúpiť na taký trh vtedy, ak je na tomto trhu predávaný generický liek, ktorý nevyrába skupina Servier, okrem prípadu, ak Servier podala návrh na nariadenie súdneho zákazu, ktorý nebol zamietnutý, a ak tento generický liek nie je predávaný v rozpore so súdnym zákazom, ktorý platí na tomto trhu.
Vstup spoločnosti Lupin na trh, okrem iného aj s jej vlastnými výrobkami (pozri bod 839 vyššie), je tak v podstate možný v dvoch prípadoch.
Po prvé, spoločnosť Lupin môže vstúpiť na trh vtedy, keď skupina Servier povolí predaj svojich výrobkov treťou osobou, upustí od podania patentovej prihlášky alebo od podania návrhu na nariadenie súdneho zákazu, teda ak nastanú okolnosti závisiace od voľného uváženia skupiny Servier, na ktoré nemá spoločnosť Lupin žiaden vplyv. V tomto prvom prípade sa nemožno domnievať, že uplatnenie podmienok stanovených v článku 4.1 dohody Lupin spochybňuje samo osebe obmedzujúcu povahu ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh (pozri bod 257 vyššie) a tým skôr, že podporuje vstup spoločnosti Lupin na trh.
Po druhé, spoločnosť Lupin môže vstúpiť na trh vtedy, keď patenty skupiny Servier neumožňujú tejto skupine takémuto vstupu zabrániť. V tomto prípade článok 4.1 dohody Lupin neumožňuje spoločnosti Lupin vstup na trh, ktorý by bol vo vzťahu k účinkom stále platného alebo vynutiteľného patentu predčasný. Tento článok iba vyvodzuje dôsledky z neexistencie platného alebo vynutiteľného patentu a vyhýba sa tak tomu, aby ustanovenie o neuvádzaní výrobkov na trh nemalo žiadnu súvislosť s týmto patentom a teda zjavne vykazovalo stupeň škodlivosti pre riadne fungovanie hospodárskej súťaže dostatočný na to, aby sa jeho vloženie posúdilo ako obmedzenie z hľadiska cieľa (pozri bod 877 nižšie). V tomto druhom prípade sa teda nemožno domnievať, že uplatnenie podmienok stanovených v článku 4.1 dohody Lupin spochybňuje samo osebe obmedzujúcu povahu ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh (pozri bod 257 vyššie) a tým skôr, že podporuje vstup spoločnosti Lupin na trh.
Napriek ustanoveniam článku 4.1 dohody Lupin teda treba konštatovať, že ustanovenie o neuvádzaní výrobkov na trh má obmedzujúcu povahu.
Predchádzajúci záver nemôžu spochybniť ani ďalšie tvrdenia uvádzané žalobkyňami.
Po prvé, žalobkyne tvrdia, že dohoda umožňovala predčasný vstup spoločnosti Lupin na trh, teda vstup pred predpokladaným dňom skončenia platnosti patentu 947. Takýto predčasný vstup teda zmierňuje, ba dokonca neutralizuje obmedzujúcu povahu ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh.
Treba uviesť, že hoci takýto výklad nie je z dôvodu zložitého znenia článku 1.6 dohody Lupin zjavný, možno uznať, že tento článok v spojení s článkom 4.1 písm. c) tej istej dohody umožňuje spoločnosti Lupin vstúpiť na trh s jej vlastnými výrobkami vtedy, keď generický „výrobok“, ktorý nevyrába skupina Servier, vstúpil na trh bez porušenia súdneho zákazu (a navyše bez toho, aby prebiehalo konanie o návrhu na nariadenie súdneho zákazu podanom skupinou Servier).
Výraz „výrobok“ nachádzajúci sa v článku 4.1 písm. c) dohody Lupin treba z dôvodu, že začína veľkou iniciálou chápať v zmysle definície prijatej v odôvodnení A tejto dohody, pretože tam je tento výraz uvedený s veľkou iniciálou (pozri bod 831 vyššie).
Vzhľadom na odôvodnenie A dohody Lupin, ktoré zrejme odkazuje na výrobky s obsahom erbumínu bez ohľadu na jeho formu (pozri bod 832 vyššie), teda článok 4.1 písm. c) tejto dohody možno v rozsahu, v akom odkazuje na výrobky, ktoré nie sú predávané v rozpore so súdnym zákazom vykladať tak, že sa týka výrobkov obsahujúcich iné formy erbumínu než alfa formu. Dohodu teda možno vykladať tak, že povoľuje spoločnosti Lupin, aby vstúpila na trh po tom, čo tretia osoba prípadne uvedie na trh generický perindopril obsahujúci inú formu erbumínu než alfa formu.
Navyše vágne znenie odôvodnenia A dohody Lupin vytvára neistotu súvisiacu aj s tým, že článok 4.1 písm. c) tejto dohody možno v rozsahu, v akom odkazuje na výrobky, ktoré nie sú predávané v rozpore so súdnym zákazom, vykladať aj tak, že sa týka výrobkov neobsahujúcich erbumín (pozri bod 833 vyššie). To by potom mohlo viesť k záveru, že dohoda povoľovala spoločnosti Lupin, aby vstúpila na trh po tom, čo tretia osoba prípadne uvedie na trh akýkoľvek generický perindopril vo forme soli, vrátane inej soli než erbumín.
Bolo by teda možné dospieť k záveru, že dohoda upravila vstup spoločnosti Lupin na trh s jej vlastnými výrobkami, ktorý je vo vzťahu k predpokladanému trvaniu platnosti patentu 947 predčasný, pretože akékoľvek uvedenie výrobkov neobsahujúcich alfa formu erbumínu treťou osobou na trh by z dôvodu, že nemôže porušovať súdny zákaz chrániaci tento patent, umožnilo spoločnosti Lupin, aby vstúpila na trh so svojimi vlastnými výrobkami.
Napriek tomu sa spoločnosť Lupin vzhľadom na neistotu týkajúcu sa pôsobnosti článkov 1.6 a 4.1 dohody Lupin, vysvetlenú v bodoch 846 až 850 vyššie, mohla obávať, že ustanovenie o neuvádzaní výrobkov na trh sa naďalej uplatňuje aj po tom, čo tretia osoba uviedla na trh generický perindopril tvorený inou formou erbumínu než alfa formou alebo generický perindopril netvorený erbumínom. Takáto pochybnosť mohla túto spoločnosť odradiť od vstupu na trh. K tomu sa pridáva ďalšia neistota súvisiaca s tým, že aj v prípade, ak by bol zohľadnený extenzívny výklad pojmu „výrobok“ (v zmysle ktorého tento pojem zahŕňa akúkoľvek soľ perindoprilu), by Servier mohla podať návrh na nariadenie súdneho zákazu, a to aj pre výrobok, ktorý zjavne neporušuje žiadny z jej patentov, predovšetkým patent 947, čo by malo za následok, že článok 4.1 písm. c) dohody Lupin by sa až do zamietnutia tohto návrhu nemohol uplatniť.
V tejto súvislosti možno navyše uviesť, že pokiaľ ide o francúzsky trh, strany si vymenili niekoľko listov k otázke, či vstup spoločnosti Sandoz na trh umožňoval spoločnosti Lupin, aby tam vstúpila aj ona. V liste zo 17. marca 2009 sa tak spoločnosť Lupin pýtala skupiny Servier, či má námietky voči jej vstupu na francúzsky trh. Servier však v liste z 31. marca 2009 uviedla iba to, že výrobok spoločnosti Sandoz neporušoval žiadny z jej patentov. Po tejto odpovedi sa spoločnosť Lupin považovala za povinnú vyžiadať si listom z 3. apríla 2009 od skupiny Servier ďalšie upresnenia. V liste okrem iného uviedla:
„Spoločnosť Lupin si nemyslí, že skupina Servier má akýkoľvek závažný dôvod brániť tomu, aby Lupin predávala svoj výrobok na báze perindoprilu erbumínu vo Francúzsku svojmu miestnemu partnerovi/svojim miestnym partnerom, alebo aby tento francúzsky partner/títo francúzski partneri predávali tento výrobok ďalej. Vo Vašom liste z 31. marca 2009 sa jasne neuvádza, či skupina Servier nesúhlasí s niektorým z týchto tvrdení. Ak skupina Servier nesúhlasí, poskytnite prosím do 9. apríla 2009 úplné vysvetlenie svojho stanoviska k uzávere činnosti.“
Samotná existencia listov spoločnosti Lupin a obsah posledného z nich tak odhaľujú, že táto spoločnosť si nebola istá, či môže vstúpiť na francúzsky trh bez porušenia dohody.
V dôsledku toho treba konštatovať, že ustanovenie o neuvádzaní výrobkov na trh má obmedzujúcu povahu bez ohľadu na zohľadnený výklad odôvodnenia A dohody Lupin, a to tým skôr, že neistota vyplývajúca zo zložitosti dohody alebo vágnosti jej znenia nesmie umožňovať jej stranám, aby sa zbavili svojej zodpovednosti z pohľadu práva hospodárskej súťaže.
Aj keby bol zohľadnený výklad dohody vysvetlený v bode 851 vyššie, hypotetická povaha udalostí uvedených na záver bodov 849 a 850 vyššie, teda uvedenia generického výrobku na trh treťou osobou, bráni dospieť k záveru o neutralizácii obmedzujúcej povahy ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh a teda neexistencii porušenia v tejto súvislosti. Treba totiž odlišovať na jednej strane otázku samotnej existencie porušenia, ktorá nemôže byť spochybnená iba možnosťou, že nastanú budúce udalosti, od otázky trvania porušenia na druhej strane, ktorá môže závisieť od toho, či k takým udalostiam skutočne dôjde.
Navyše predčasný vstup spoločnosti Lupin závisí v každom prípade od uvedenia generického výrobku na trh treťou osobou, teda od okolnosti, ktorá je nezávislá od strán dohody a zároveň náhodná. Tento vstup teda nevyplýva z jasnej voľby strán dohody, na ktorú by sa mohli odvolávať, aby preukázali, že dohoda, ktorou sú viazané a predovšetkým ustanovenie o neuvádzaní výrobkov na trh, ktoré sa v tejto dohode nachádza, nemajú povahu obmedzenia hospodárskej súťaže.
Po druhé, je pravda, že dohoda Lupin upravuje vo svojom článku 4.2 budúce uzavretie dohody o zásobovaní medzi stranami. Realizácia tejto dohody však závisí od splnenia jednej z podmienok stanovených v článku 4.1 dohody Lupin. Keďže vykonávanie tohto článku 4.1 neumožňuje dospieť k záveru, že ustanovenie o neuvádzaní výrobkov na trh nemá obmedzujúcu povahu, ako to práve bolo uvedené, rovnako to platí pre dohodu o zásobovaní spomenutú v článku 4.2.
Navyše možno uviesť, že medzi stranami nebola uzavretá žiadna dohoda o zásobovaní. Okrem toho v dohode Lupin nie je stanovené, že by neuzavretie dohody o zásobovaní malo pre strany významné právne dôsledky, ako je napríklad výpoveď dohody Lupin v celosti alebo výpoveď ustanovení o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov, ktoré obsahuje. Aj keby teda na dohodu o zásobovaní bolo možné hľadieť tak, že môže podporiť vstup spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov, ktorá je potenciálnym konkurentom spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov, na trh, v prejednávanej veci nemožno na dohodu Lupin, ktorá upravovala iba predpoklad dohody o zásobovaní, ktorý nebol sprevádzaný opatreniami alebo sankciami spôsobilými zabezpečiť jeho naplnenie, hľadieť tak, že podporovala vstup spoločnosti Lupin na trh.
Je pravda, že z článku 4.2 dohody Lupin vyplýva, že dohoda o zásobovaní mala umožniť uplatnenie článku 4.1 dohody Lupin, ktorý upravoval „pevný“ záväzok skupiny Servier dodávať „výrobky“ v zmysle dohody spoločnosti Lupin. Úvahy vysvetlené v bode 859 vyššie však relativizujú záväznosť tohto záväzku prevzatého skupinou Servier.
Po tretie, hoci žalobkyne tvrdia, že výklad článku 1.3 dohody Lupin, podľa ktorého sa ustanovenie o nenapadnutí patentov uplatňuje aj nad rámec samotného patentu 947, musí podľa článku 1.7 tej istej dohody viesť k záveru, že spoločnosť Lupin mala bezodplatnú licenciu ku všetkým týmto patentom, toto tvrdenie je nesprávne vzhľadom na znenie článku 1.7, ktoré žalobkyne preložili do jazyka konania a podľa ktorého:
„Aby bolo nepochybné, táto dohoda neposkytuje spoločnosti Lupin v žiadnej jurisdikcii žiadne právo ani žiadnu licenciu k Patentom skupiny Servier, pričom ani Servier, ani jej dcérske spoločnosti, nadobúdatelia licencie a/alebo nositelia práv vyplývajúcich z Patentov skupiny Servier, nebudú vykonávať svoje práva k patentom skupiny Servier vzhľadom na výkon práva predávať Výrobky vyrobené spoločnosťou Lupin/Lupin (Europe) Limited poskytnutého podľa článku 1.6. spoločnosťou Lupin.“
Znenie tohto ustanovenia nie je totiž jasné z dôvodu prinajmenšom zdanlivého rozporu medzi prvou časťou vety (táto dohoda neposkytuje spoločnosti Lupin v žiadnej jurisdikcii žiadne právo ani žiadnu licenciu k Patentom skupiny Servier) a časťou, ktorá nasleduje [pričom ani Servier, ani jej dcérske spoločnosti, nadobúdatelia licencie a/alebo nositelia práv vyplývajúcich z Patentov skupiny Servier, nebudú vykonávať svoje práva k patentom skupiny Servier vzhľadom na výkon práva predávať Výrobky vyrobené spoločnosťou Lupin/Lupin (Europe) Limited poskytnutého podľa článku 1.6. spoločnosťou Lupin]. Navyše nie je zrejmé, prečo bola nevyhnutná prvá časť vety, keďže žiadne ustanovenie dohody neumožňovalo domnievať sa, že spoločnosť Lupin mala licenciu na iné práva než práva k technológii, ktorú previedla na skupinu Servier. Pochopenie článku okrem toho ešte viac komplikuje v ňom obsiahnutý odkaz na článok 1.6 dohody Lupin, ktorý samotný odkazuje na jej článok 4.1, ktorý upravuje podmienky, za ktorých môže spoločnosť Lupin vstúpiť na trh so svojim vlastným výrobkom. Článok 1.7 tak mohol vzhľadom na svoje znenie vyvolať pochybnosť spôsobilú odradiť spoločnosť Lupin od vstupu na trh.
Predovšetkým to, že skupina Servier nevyužije svoje práva v oblasti patentov voči spoločnosti Lupin závisí od splnenia jednej z podmienok stanovených v článku 4.1 dohody Lupin (na ktorý odkazuje článok 1.6 tejto dohody). Keďže, ako bolo uvedené v bodoch 844 a 855 vyššie, vykonávanie článku 4.1 neumožňuje dospieť k záveru, že ustanovenie o neuvádzaní výrobkov na trh nemá obmedzujúcu povahu, platí to aj pre vykonávanie článku 1.7 tejto dohody, a to aj v prípade, keď sa výraz „Patenty skupiny Servier“ chápe extenzívne tak, že zahŕňa patenty vzťahujúce sa nielen na alfa formu erbumínu, ale aj na iné formy erbumínu, ba dokonca iné soli perindoprilu.
Z uvedeného vyplýva, že Komisia oprávnene mohla dospieť k záveru, že existovalo obmedzenie snáh spoločnosti Lupin konkurovať skupine Servier.
iii)

O neexistencii porušenia
Vzhľadom na úvahy vysvetlené v bodoch 789 až 864 vyššie, možno uviesť, že Komisia oprávnene konštatovala tak existenciu stimulujúcej výhody, ako aj existenciu zodpovedajúceho obmedzenia snáh spoločnosti Lupin konkurovať skupine Servier.
Ako bolo uvedené v bode 272 vyššie, v kontexte dohôd o urovnaní patentových sporov kvalifikácia obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa predpokladá, že v rámci dohody o urovnaní existuje výhoda stimulujúca spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov a zároveň zodpovedajúce obmedzenie jej snáh konkurovať spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov. Ak sú tieto dve podmienky splnené, je potrebné konštatovať existenciu stimulu.
V prípade dohody o urovnaní v oblasti patentov obsahujúcej ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov, ktorých vnútorne obmedzujúca povaha nebola úspešne spochybnená, existencia stimulu pre spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov, aby súhlasila s týmito ustanoveniami, umožňuje odôvodniť zistenie, že existuje obmedzenie z hľadiska cieľa (pozri bod 273 vyššie).
V prejednávanej veci zistenie existencie významného stimulu (pozri bod 828 vyššie) umožňovalo Komisii dospieť k záveru o existencii obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa.
Na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, teda Komisia oprávnene mohla v napadnutom rozhodnutí dospieť k záveru o existencii obmedzenia z hľadiska cieľa.
Žalobkyne však na základe pôsobnosti ustanovení o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov vyslovujú v podstate výhrady proti vecnému vymedzeniu porušenia, ktoré Komisia konštatovala v napadnutom rozhodnutí.
Ako bolo uvedené v bode 834 vyššie, vzhľadom na znenie ustanovení dohody Lupin je ťažké určiť, či sa výrobky, na ktoré sa vzťahovala táto dohoda, obmedzovali na alfa formu erbumínu alebo či zahŕňali aj iné formy erbumínu alebo dokonca iné soli perindoprilu.
Pôsobnosť ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh teda závisí od zohľadnenej definície pojmu „výrobky“, pretože tak článok 1.6 dohody Lupin, ako aj jej článok 4.1, na ktorý odkazuje článok 1.6, odkazujú na tento pojem.
Navyše, pokiaľ ide o pôsobnosť ustanovenia o nenapadnutí patentov, toto ustanovenie sa neuplatňovalo iba na patenty uvedené v odôvodneniach B až D dohody Lupin (vrátane patentu 947), ale aj na všetky patenty, ktoré neboli menovite označené a ktorých vymedzenie záviselo od pojmu „výrobky“ tak, ako ho upravovala dohoda (pozri bod 836 vyššie).
Ako Komisia správne uviedla v napadnutom rozhodnutí (odôvodnenie 1912), znenie dohody vzbudzovalo neistotu týkajúcu sa pôsobnosti ustanovení o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov.
Znenie dohody Lupin teda vyvolávalo pochybnosti o tom, či sa ustanovenie o neuvádzaní výrobkov na trh môže uplatňovať na inú formu erbumínu alebo dokonca iné soli perindoprilu než erbumín, a či sa ustanovenie o nenapadnutí patentov môže uplatňovať na iné patenty než patent 947, najmä patenty chrániace výrobky neobsahujúce erbumín. Takéto pochybnosti mohli odradiť spoločnosť Lupin jednak od toho, aby vstúpila na trh, a to vrátane vstupu s výrobkami s obsahom iných foriem erbumínu než alfa forma, ba dokonca s obsahom iných solí perindoprilu než erbumín a jednak od toho, aby napadla patenty vzťahujúce sa na perindopril s obsahom iných foriem erbumínu než alfa forma, ba dokonca s obsahom iných solí perindoprilu než erbumín.
Treba tiež zohľadniť, že dané redakčné nejednoznačnosti sa objavujú v dohode, o ktorej sa Komisia oprávnene domnievala, že predstavuje porušenie práva hospodárskej súťaže, pokiaľ ide o ustanovenie o neuvádzaní výrobkov na trh a ustanovenie o nenapadnutí týkajúce sa patentu 947 a výrobkov chránených týmto patentom (pozri bod 869 vyššie). Napokon nie je sporné, že strany dohody mali dostatočné prostriedky na to, aby využili odborníkov schopných obmedziť výskyt takýchto nejednoznačností, hoci na to mali iba málo času. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy mohla Komisia oprávnene dospieť k záveru, že pôsobnosť ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh sa vzťahovala na výrobky neobsahujúce erbumín a tým skôr na výrobky s obsahom iných foriem erbumínu než jeho alfa forma a že pôsobnosť ustanovenia o nenapadnutí patentov sa okrem patentu 947 vzťahovala na každý patent chrániaci tieto výrobky (odôvodnenia 1912 a 1918 napadnutého rozhodnutia).
V tejto súvislosti treba uviesť, že existencia ustanovení o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov, ktorých pôsobnosť prekračuje pôsobnosť jasne označeného patentu a výrobkov, na ktoré sa tento patent vzťahuje, má zjavne taký stupeň škodlivosti pre riadne fungovanie hospodárskej súťaže, ktorý je dostatočný na to, aby sa vloženie takýchto ustanovení posúdilo ako obmedzenie z hľadiska cieľa dokonca bez toho, aby bolo okrem toho potrebné preukázať existenciu stimulu. Takéto ustanovenia totiž vôbec nemôžu byť legitímne v urovnaní sporu, ktorý sa týka označeného patentu a ich obmedzujúce účinky sa neprekrývajú s účinkami tohto patentu (pozri body 257 až 261 vyššie).
Aj keby konštatovanie Komisie, že porušenie sa týkalo iných foriem erbumínu než alfa forma chránená patentom 947, alebo dokonca iných solí než erbumín, bolo nesprávne, takéto pochybenie by vzhľadom na obmedzenú a vedľajšiu úlohu, ktorú zohráva toto konštatovanie v úvahe Komisie, nemohlo spochybniť záver o existencii obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa vyplývajúceho z dohody Lupin, ku ktorému Komisia dospela. Úvaha Komisie sa totiž zakladá hlavne na existencii stimulu, ktorý umožňuje dospieť k záveru o zneužití patentu aj vtedy, ak sa rozsah obmedzujúcich ustanovení dohody o urovnaní obmedzuje na pôsobnosť tohto patentu (pozri body 253 až 274 vyššie).
Zo všetkého, čo bolo uvedené, vyplýva, že treba zamietnuť žalobný dôvod žalobkýň týkajúci sa tak existencie obmedzenia z hľadiska cieľa, ako aj vymedzenia tohto obmedzenia Komisiou.
Predchádzajúci záver nemôže byť spochybnený ďalšími tvrdeniami žalobkýň.
V prvom rade, pokiaľ ide o dôkazy, ktoré majú preukázať, že úmysly žalobkýň, ako aj spoločnosti Lupin boli legitímne, treba pripomenúť na jednej strane to, že v kontexte dohôd o urovnaní patentových sporov kvalifikácia obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa predpokladá, že v rámci dohody o urovnaní existuje výhoda stimulujúca spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov a zároveň zodpovedajúce obmedzenie jej snáh konkurovať spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov. Ak sú tieto dve podmienky splnené, je potrebné konštatovať obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa (pozri bod 272 vyššie). Na druhej strane samotná okolnosť, že dohoda sleduje aj legitímne ciele, nemôže stačiť na to, aby bránila jej kvalifikácii ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa (pozri bod 222 vyššie).
Z toho vyplýva, že tvrdenia žalobkýň uvádzané v rámci prejednávaného žalobného dôvodu, podľa ktorých boli dôvody, ktoré ich a spoločnosť Lupin viedli k uzavretiu dohody Lupin legitímne, nemôžu vyvrátiť kvalifikáciu tejto dohody ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, ktorú Komisia správne konštatovala a ktorá bola potvrdená vyššie (pozri body 869 a 879 vyššie). Tieto tvrdenia treba preto zamietnuť.
Platí to najmä po prvé, pre tvrdenie, že spoločnosť Lupin už nemala záujem pokračovať v spore, po druhé, pre tvrdenie založené na tom, že spoločnosť Lupin iniciovala urovnanie a po tretie, pre tvrdenie založené na tom, že skupina Servier nemala záujem chrániť svoje konkurenčné postavenie voči spoločnosti Lupin, ak to nerobila voči spoločnosti Apotex.
V druhom rade, hoci žalobkyne tvrdia, že ustanovenie o nenapadnutí patentov nemohlo mať obmedzujúce účinky na hospodársku súťaž najmä z dôvodu, že prebiehali paralelné spory a že spoločnosť Lupin nemala v úmysle začať nové spory, zároveň platí, že keďže dohoda Lupin má dostatočný stupeň škodlivosti na to, aby bola posúdená ako obmedzenie z hľadiska cieľa, preskúmanie konkrétnych následkov tejto dohody, a najmä ustanovenia o nenapadnutí patentov, ktoré obsahuje, nie je nevyhnutné (pozri bod 219 vyššie).
Z rovnakých dôvodov treba zamietnuť tvrdenie žalobkýň, že ustanovenie o neuvádzaní výrobkov na trh nemohlo mať ani v prípade, ak by jeho rozsah presahoval rozsah patentu 947, obmedzujúce účinky na hospodársku súťaž najmä z dôvodu, že spoločnosť Lupin nemala skutočné a konkrétne možnosti byť prvou spoločnosťou vstupujúcou na trh s výrobkom neporušujúcim patent.
V treťom rade sa možno domnievať, že keď žalobkyne tvrdia, že obmedzujúce účinky ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh majú hypotetickú povahu, v skutočnosti tým napádajú existenciu potenciálnej hospodárskej súťaže. Ako však bolo uvedené vyššie, spoločnosť Lupin bola potenciálnym konkurentom skupiny Servier.
V štvrtom rade treba pripomenúť, že ak sa zistí existencia stimulovania, strany sa už nemôžu dovolávať toho, že v rámci urovnania uznali platnosť patentu. Potvrdenie platnosti patentu súdnym alebo správnym orgánom je v tomto ohľade irelevantné (pozri bod 269 vyššie). Žalobkyne sa teda nemôžu dôvodne odvolávať na situáciu, v ktorej by platnosť patentu 947 potvrdili tak súdy Spojeného kráľovstva, ako aj EPÚ, ktorá je navyše hypotetická.
Zo všetkého, čo bolo uvedené, vyplýva, že prejednávaný žalobný dôvod treba zamietnuť.
iv)

O žalobnom dôvode týkajúcom sa pochybenia pri určení dĺžky trvania porušenia, ktorý skupina Servier uplatnila subsidiárne
V prvom rade žalobkyne tvrdia, že Komisia nemohla stanoviť, že obdobie porušenia začalo skôr ako spoločnosť Lupin získa svoje PUT.
Týmto tvrdením žalobkyne v skutočnosti popierajú existenciu potenciálnej hospodárskej súťaže. V bode 751 vyššie však bolo uvedené, že v čase, keď bola uzavretá dohoda, bola spoločnosť Lupin potenciálnym konkurentom skupiny Servier.
V druhom rade žalobkyne tvrdia, že Komisia mala rovnako, ako to urobila v prípade francúzskeho trhu, dospieť k záveru, že porušenie v Belgicku, Českej republike, Írsku a Maďarsku skončilo v okamihu, keď spoločnosť Sandoz vstúpila na trhy týchto členských štátov s generickým perindoprilom neporušujúcim patent 947, teda, v jednotlivých štátoch v tomto poradí, v júni 2008, v júli 2008, v decembri 2008 a v januári 2009.
Treba teda určiť, či Komisia nesprávne dospela k záveru, že porušenie v dotknutých členských štátoch pokračovalo aj po uplynutí dátumov uvedených v bode 891 vyššie.
Na úvod treba spresniť, že generický výrobok, s ktorým spoločnosť Sandoz vstúpila na trh, je formou perindoprilu erbumínu tvoreného „amorfnou (nekryštalickou) soľou, ktorá teda neobsahuje žiadny z kryštálov alfa chránených patentom 947“ (odôvodnenie 212 napadnutého rozhodnutia).
Rovnako treba pripomenúť (pozri bod 847 vyššie), že hoci takýto výklad nie je z dôvodu zložitého znenia článku 1.6 dohody Lupin zjavný, možno uznať, že tento článok v spojení s článkom 4.1 písm. c) tej istej dohody umožňuje spoločnosti Lupin vstúpiť na trh s jej vlastnými výrobkami vtedy, keď generický „výrobok“, ktorý nevyrába skupina Servier, vstúpil na trh bez porušenia súdneho zákazu a bez toho, aby návrh na nariadenie súdneho zákazu podaný skupinou Servier bol už zamietnutý.
Výraz „výrobok“, ktorý sa nachádza v článku 4.1 písm. c) dohody Lupin, treba z dôvodu, že začína veľkou iniciálou, chápať v zmysle definície prijatej v odôvodnení A tejto dohody.
Určenie výrobkov, na ktoré sa vzťahuje odôvodnenie A dohody Lupin, je však zvlášť problematické (pozri body 832 a 833 vyššie), čo preto sťažuje uplatnenie článku 4.1 písm. c) tejto dohody (pozri body 849 a 850 vyššie).
Existovala teda neistota, pokiaľ ide o vymedzenie pôsobnosti článku 4.1 písm. c) dohody Lupin a teda aj pokiaľ ide o možnosť uplatniť ustanovenie o neuvádzaní výrobkov na trh nachádzajúce sa v článku 1.6 tejto dohody (pozri bod 852 vyššie), najmä v prípade, keď na trh vstúpil výrobok obsahujúci inú než alfa formu erbumínu, ako bol výrobok spoločnosti Sandoz.
Pre neistotu týkajúcu sa pôsobnosti článkov 1.6 a 4.1 dohody Lupin, vysvetlenej v bodoch 894 až 897 vyššie, sa spoločnosť Lupin mohla obávať, že ustanovenie o neuvádzaní výrobkov na trh sa naďalej uplatňuje aj po tom, čo tretia osoba uviedla na trh generický perindopril tvorený inou formou erbumínu než alfa forma alebo generický perindopril netvorený erbumínom. Táto pochybnosť mohla túto spoločnosť odradiť od vstupu na trh.
Táto obava mohla byť posilnená tým, že skupina Servier by mohla v každom prípade podať návrh na nariadenie súdneho zákazu a to aj pre výrobok, o ktorom je zjavné, že neporušuje žiaden z jej patentov, predovšetkým patent 947, čo by bránilo uplatneniu článku 4.1 písm. c) dohody Lupin až do zamietnutia takého návrhu (pozri bod 852 vyššie).
V tejto súvislosti listy spoločnosti Lupin odhaľujú, že si nebola istá, či môže vstúpiť na francúzsky trh bez porušenia dohody (pozri bod 853 vyššie) a teda že naďalej uplatňovala na tomto trhu ustanovenie o neuvádzaní výrobkov na trh prinajmenšom až do tejto výmeny korešpondencie, ktorá bola zrejme ukončená najskôr začiatkom apríla 2009, teda iba o niečo viac ako jeden mesiac pred 6. májom 2009, čo je dátum, ktorý zohľadnila Komisia pri konštatovaní ukončenia porušenia v Belgicku, Českej republike, Írsku a Maďarsku. Rovnako ani list skupiny Servier, spomenutý v bode 853 vyššie, neumožňuje dospieť k záveru, že sa jasne a zjavne domnievala, že spoločnosť Lupin mohla vstúpiť na trh.
Pokiaľ ide o štyri trhy uvedené v bode 900 vyššie, žalobkyne tým skôr nepredkladajú žiadny dôkaz umožňujúci preukázať, že Servier a Lupin pred 6. májom 2009 zohľadnili postupné vstupy spoločnosti Sandoz na tieto trhy a že sa napriek neistote súvisiacej s vágnosťou dohody domnievali, že ustanovenie o neuvádzaní výrobkov na trh sa už neuplatňovalo.
Okolnosť, že ustanovenie o neuvádzaní výrobkov na trh sa pre neistotu súvisiacu s vágnosťou dohody naďalej uplatňovalo, ktorá je prejavom toho, že medzi stranami zostala zachovaná zhodná vôľa, hoci prípadne v rozpore s výkladom podmienok uplatňovania tohto ustanovenia, ktorý by mohol neskôr zohľadniť najmä súd rozhodujúci o dohode, však postačovala na to, aby Komisii umožnila konštatovať, že zhodná vôľa medzi skupinou Servier a spoločnosťou Lupin a teda porušenie pokračovali napriek vstupom spoločnosti Sandoz na trh.
V každom prípade, aj keby sa dohoda po vstupoch spoločnosti Sandoz na trh formálne prestala uplatňovať, vzhľadom na predchádzajúce úvahy (pozri body 900 a 901 vyššie) treba dospieť k záveru, že Servier a Lupin aj po postupných vstupoch spoločnosti Sandoz na štyri dotknuté trhy naďalej uplatňovali ustanovenie o neuvádzaní výrobkov na trh.
Je pravda, že pokiaľ ide tak, ako v prejednávanej veci, o obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, je zohľadnenie ich konkrétnych následkov na trhu nadbytočné na účely preukázania existencie porušenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. júla 1999, Komisia/Anic Partecipazioni,
C‑49/92 P
,
EU:C:1999:356
, body
a
) a teda jeho trvania (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. marca 2009, Archer Daniels Midland/Komisia,
C‑510/06 P
,
EU:C:2009:166
, body
,
a
). Rovnako to platí pre zohľadnenie vykonávania dohody (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. júna 2012, E.ON Ruhrgas a E.ON/Komisia,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, bod
).
Pokračovanie porušenia však možno konštatovať aj po uplynutí obdobia, počas ktorého sa dohoda formálne uplatňuje, pokiaľ sa podniky naďalej správajú zakázaným spôsobom (rozsudky zo 16. júna 2011, Solvay Solexis/Komisia,
T‑195/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:280
, bod
, a z 29. júna 2012, E.ON Ruhrgas a E.ON/Komisia,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, bod
).
To bol teda prípad v prejednávanej veci (pozri bod 903 vyššie).
Z uvedeného vyplýva, že treba zamietnuť prejednávaný žalobný dôvod, ktorý Servier uplatnila subsidiárne.
c)

O nesprávnom právnom posúdení a o nesprávnom posúdení pri kvalifikácii dohody uzavretej so spoločnosťou Lupin ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku
Žalobkyne tvrdia, že Komisia sa dopustila rôznych nesprávnych právnych posúdení a nesprávnych posúdení pri kvalifikácii dohody uzavretej so spoločnosťou Lupin ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku.
Na základe analogického uplatnenia úvah vysvetlených v bodoch 566 až 570 vyššie treba zamietnuť tento žalobný dôvod ako neúčinný.
9.

O dohodách uzavretých so spoločnosťou Krka
a)

O nesprávnom právnom posúdení a o nesprávnom posúdení pri kvalifikácii dohôd uzavretých so spoločnosťou Krka ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa
Žalobkyne napádajú kvalifikáciu po prvé, dohôd o urovnaní a o poskytnutí licencie, a po druhé, dohody o prevode, ako obmedzenia z hľadiska cieľa.
1)

O dohodách o urovnaní a o poskytnutí licencie
i)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
ii)

Posúdenie Všeobecného súdu
Z úvah týkajúcich sa vedľajších dohôd vysvetlených v bodoch 797 až 803 vyššie existuje výnimka, v zmysle ktorej spojenie bežnej obchodnej dohody s dohodou o urovnaní obsahujúcou ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov nepredstavuje závažný nepriamy dôkaz existencie reverznej platby vtedy, keď je dotknutou obchodnou dohodou dohoda o poskytnutí licencie k patentu, ktorý je predmetom sporu.
Takúto výnimku možno vysvetliť tým, že hoci je pravda, že predmetom dohody o poskytnutí licencie k patentu nie je urovnanie sporu, ale poskytnutie oprávnenia na využívanie tohto patentu, napriek tomu môže byť na rozdiel od toho, čo platí pre iné obchodné dohody (pozri bod 800 vyššie), opodstatnené spojiť túto dohodu o poskytnutí licencie s dohodou o urovnaní sporu týkajúceho sa patentu, ktorý je predmetom licencie.
Príčinou patentového sporu je totiž v zásade želanie spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov vstúpiť na trh, ktorému odporuje želanie majiteľa patentu zachovať si práva, ktoré vyvodzuje z tohto patentu. Povolenie takéhoto vstupu na základe licenčnej dohody sa teda zdá byť zvlášť vhodným prostriedkom na ukončenie sporu, keďže umožňuje vyhovieť požiadavkám oboch jeho strán.
Okrem toho sa uznáva, že využitie licenčnej dohody je vhodným prostriedkom na ukončenie sporu. Vyplýva to z bodu 204 usmernení k dohodám o prevode technológií z roku 2004, podľa ktorého udelenie licencie „môže slúžiť ako prostriedok riešenia sporov“. Tento bod je prevzatý do bodu 205 usmernení k dohodám o prevode technológií z roku 2014.
Spojenie licenčnej dohody s dohodou o urovnaní je opodstatnené o to viac, že existencia ustanovení o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov v dohode o urovnaní je legitímna iba vtedy, keď sa táto dohoda zakladá na uznaní platnosti patentu stranami (pozri body 258 až 261 vyššie). Uzavretie licenčnej dohody, ktorá má pre každého nadobúdateľa licencie význam iba pod podmienkou, že licencia je skutočne využívaná, sa však rovnako zakladá na uznaní platnosti patentu stranami. Z tohto dôvodu teda licenčná dohoda posilňuje legitimitu dohody o urovnaní, čo plne odôvodňuje, že je s ňou spojená.
Keďže spojenie dohody o urovnaní patentového sporu s licenčnou dohodou týkajúcou sa toho istého patentu sa zdá opodstatnené, nepredstavuje na rozdiel od toho, čo platí pre ostatné vedľajšie dohody, závažný nepriamy dôkaz existencie reverznej platby (v zmysle, ktorý má tento výraz v oblasti vedľajších dohôd, pozri bod 804 vyššie).
Komisia je teda povinná vychádzať z iných nepriamych dôkazov než iba zo spojenia licenčnej dohody a dohody o urovnaní, aby preukázala, že licenčná dohoda nebola uzavretá za bežných trhových podmienok a že v skutočnosti zakrýva reverznú platbu stimulujúcu spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov, aby súhlasila s tým, že sa podriadi ustanoveniam o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov (pozri body 803 až 808 vyššie).
Treba uviesť, že zistenie existencie reverznej platby je v prípade licenčnej dohody tým menej zrejmé, že takáto dohoda nemá za následok finančný prevod zo strany spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov v prospech spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov, ale finančný prevod zo strany spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov v prospech spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov. V prípade licenčnej dohody tak nadobúdateľ licencie platí poplatok majiteľovi patentu.
Napriek tomu však dochádza k prevodu hodnoty zo spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov na spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov, keďže poplatok platený majiteľovi patentu je protihodnotou za prospech, ktorý spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov vyvodzuje z licenčnej dohody, teda za oprávnenie využívať patent na účely vstupu na trh bez rizika.
Je preto úlohou Komisie preukázať, že táto protihodnota je neobvykle nízka, teda nízka do takej miery, že ju nemožno vysvetliť úvahami obmedzenými na ekonomickú hodnotu tovaru, ktorý je predmetom zmluvy (pozri bod 806 vyššie), a že licenčná dohoda teda zahŕňa reverznú platbu v prospech spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov.
Na preukázanie stupňa škodlivosti dostatočného na kvalifikovanie dohody o urovnaní ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa musí byť skutočnosť, že dotknutá transakcia nebola uzavretá za bežných trhových podmienok o to zjavnejšia, že obmedzujúca povaha ustanovení o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov, ktoré dohoda o urovnaní obsahuje, je zmiernená licenčnou dohodou.
Ustanovenie o neuvádzaní výrobkov na trh je totiž aspoň čiastočne zbavené svojich účinkov. Licenčná dohoda ide dokonca nad rámec iba čiastočnej neutralizácie účinkov tohto ustanovenia, keďže podporuje vstup generického lieku na trh odstránením rizika sporu súvisiaceho s patentom.
Aj keď obmedzujúce účinky ustanovenia o nenapadnutí patentov trvajú naďalej, sú obmedzené tým, že licencia umožňuje vstúpiť na trh bez rizika sporu. Hoci je však pre spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov dôležité, aby mohla napadnúť platnosť patentu, keď vstupuje na trh s rizikom, platí to menej v prípade, keď jej spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti originálnych liekov povolí vstúpiť na tento trh vďaka licenčnej dohode.
V tomto štádiu analýzy treba pripomenúť, že v kontexte dohôd o urovnaní patentových sporov kvalifikácia obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa predpokladá, že v rámci dohody o urovnaní existuje výhoda stimulujúca spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov a zároveň zodpovedajúce obmedzenie jej snáh konkurovať spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov (pozri bod 272 vyššie). Z predchádzajúcich úvah však vyplýva, že v prípade licenčnej dohody sú tieto dve zložky oslabené alebo dokonca chýbajú, takže dostatočný stupeň škodlivosti pre riadne fungovanie hospodárskej súťaže (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. septembra 2014, CB/Komisia,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, body
a
a citovanú judikatúru) nie je možné ľahko zistiť.
Treba dodať, že výnimka uvedená v bode 943 vyššie nie je v rozpore ani s tým, že spojenie licenčnej dohody a ustanovenia o nenapadnutí patrí medzi obmedzenia vylúčené z uplatnenia výnimky upravenej v článku 2 nariadenia Komisie (ES) č. 772/2004 [z 27.] apríla 2004 o uplatňovaní článku [101 ods. 3 ZFEÚ] na kategórie dohôd o transfere technológií (
Ú. v EÚ L 123, 2004, s. 11
; Mim. vyd. 08/003, s. 74), ani s judikatúrou Súdneho dvora, ktorá začala od rozsudku z 25. februára 1986, Windsurfing International/Komisia (
193/83
,
EU:C:1986:75
, body
a
), a bola spresnená v rozsudku z 27. septembra 1988, Bayer a Maschinenfabrik Hennecke (
65/86
,
EU:C:1988:448
).
Po prvé, podľa článku 5 nariadenia č. 772/2004 totiž patrí spojenie licenčnej dohody a ustanovenia o nenapadnutí k obmedzeniam, ktoré sú vylúčené z uplatnenia výnimky upravenej v článku 2 tohto istého nariadenia. Podľa článkov 2 a 5 tohto nariadenia sa však táto výnimka, rovnako ako aj toto vylúčenie, uplatňujú iba vtedy, ak dané dohody obsahujú obmedzenia hospodárskej súťaže, na ktoré sa vzťahuje článok 101 ods. 1 ZFEÚ. Následne skutočnosť, že spojenie licenčnej dohody a ustanovenia o nenapadnutí patrí k obmedzeniam, ktoré sú vylúčené z uplatnenia výnimky upravenej v článku 2 nariadenia č. 772/2004, neumožňuje dospieť k záveru, že takéto spojenie predstavuje v každom prípade obmedzenie hospodárskej súťaže v zmysle článku 101 ods. 1 ZFEÚ a zvlášť obmedzenie z hľadiska cieľa.
V tejto súvislosti Súdny dvor rozhodol, že hoci priznanie výhody vyplývajúcej z článku 101 ods. 3 ZFEÚ určitej dohode predpokladá predchádzajúce uznanie, že na túto dohodu sa vzťahuje zákaz zavedený článkom 101 ods. 1 ZFEÚ, možnosť poskytnutá v odseku 3 priznať tú istú výhodu skupinovo nemôže znamenať, že určitá dohoda patriaca do týchto skupín z tohto dôvodu zákonite spĺňa podmienky odseku 1. Priznanie skupinovej výnimky tak nemôže znamenať ani len implicitné prechádzajúce rozhodnutie vo vzťahu ku žiadnej dohode posudzovanej individuálne (rozsudok z 13. júla 1966, Taliansko/Rada a Komisia,
32/65
,
EU:C:1966:42
, s. 590).
Po druhé, je pravda, že Súdny dvor rozhodol, že ustanovenie obsiahnuté v licenčnej dohode ukladajúce povinnosť nenapadnúť patent, bolo nezlučiteľné s článkom 101 ods. 1 ZFEÚ. Súdny dvor dodal, že takéto ustanovenie zjavne nepatrilo do špecifického predmetu patentu, ktorý nemožno vykladať tak, že zaručuje ochranu aj proti žalobám napádajúcim platnosť patentu, keďže je vo verejnom záujme odstrániť každú prekážku hospodárskej činnosti, ktorá by mohla vyplynúť z nesprávne udeleného patentu (rozsudok z 25. februára 1986, Windsurfing International/Komisia,
193/83
,
EU:C:1986:75
, body
a
).
V rozsudku vyhlásenom o dva roky neskôr vo veci týkajúcej sa dohody o urovnaní sporu však Súdny dvor zmiernil svoj postoj, ktorý zaujal v rozsudku z 25. februára 1986, Windsurfing International/Komisia (
193/83
,
EU:C:1986:75
), keď tentokrát vyslovil iba to, že ustanovenie o nenapadnutí mohlo mať vzhľadom na právny a hospodársky kontext povahu obmedzenia hospodárskej súťaže v zmysle článku 101 ods. 1 ZFEÚ (rozsudok z 27. septembra 1988, Bayer a Maschinenfabrik Hennecke,
65/86
,
EU:C:1988:448
, bod
). Hoci Súdny dvor okrem toho v tom istom rozsudku zamietol návrh Komisie, podľa ktorého sa na vloženie ustanovenia o nenapadnutí nevzťahoval zákaz upravený v článku 101 ods. 1 ZFEÚ vtedy, keď mala daná dohoda ukončiť spor prebiehajúci na súde, napriek tomu nedospel k záveru, že každá dohoda o urovnaní obsahujúca takéto ustanovenie bola zakázaná podľa článku 101 ods. 1 ZFEÚ.
Je pravda, ako to vyplýva z bodu 112 usmernení k dohodám o transfere technológií, že nadobúdatelia licencie „sú zvyčajne v najlepšej pozícii, aby určili, či je právo duševného vlastníctva platné alebo neplatné“ a teda toto právo napadli. Práve z tohto dôvodu je spojenie licenčnej dohody a ustanovenia o nenapadnutí práva v zásade zakázané (návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Darmon vo veci Bayer a Maschinenfabrik Hennecke,
65/86
,
EU:C:1987:336
, bod
). Keď je však licenčná dohoda uzavretá v kontexte urovnania skutočného sporu medzi dotknutými stranami na súde, nadobúdateľ licencie už mal príležitosť napadnúť platnosť daného patentu a ak napokon súhlasil s tým, že sa podriadi ustanoveniu o nenapadnutí (ako aj ustanoveniu o neuvádzaní výrobkov na trh) bez toho, aby bol k tomu stimulovaný, je to preto, že sa domnieva, že patent je platný. V tomto osobitnom kontexte urovnania, v ktorom sa strany napokon zhodnú na uznaní, že patent je platný, sa už dôvod, pre ktorý je spojenie licenčnej dohody a ustanovenia o nenapadnutí zakázané, nezdá byť relevantný, pod podmienkou, že sa dohoda o urovnaní zakladá na uznaní platnosti daného patentu stranami dohody a nie na stimulovaní nadobúdateľa licencie, aby sa podriadil ustanoveniu o nenapadnutí (ako aj ustanoveniu o neuvádzaní výrobkov na trh).
Z uvedeného vyplýva, že keď existuje skutočný spor medzi dotknutými stranami na súde a licenčná dohoda, ktorá má zjavne priamu súvislosť s urovnaním tohto sporu, spojenie tejto dohody s dohodou o urovnaní nepredstavuje závažný nepriamy dôkaz existencie reverznej platby. V takomto prípade môže Komisia na základe iných nepriamych dôkazov preukázať, že licenčná dohoda nepredstavuje transakciu uzavretú za bežných trhových podmienok a zakrýva tak reverznú platbu (v zmysle, ktorý má tento výraz v oblasti vedľajších dohôd, pozri bod 804 vyššie).
Práve s prihliadnutím na predchádzajúce úvahy treba určiť, či Komisia mohla v prejednávanej veci správne dospieť k záveru, že dohodu o urovnaní a licenčnú dohodu, ktoré boli uzavreté medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka, bolo možné kvalifikovať ako obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa.
V prvom rade treba preskúmať, či existovali skutočné spory a či licenčná dohoda mala zjavne dostatočne priamu súvislosť s urovnaním týchto sporov na to, aby bolo opodstatnené jej spojenie s dohodou o urovnaní.
V tejto súvislosti treba po prvé uviesť, že v čase podpisu dohody prebiehali medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka skutočné spory a že k ukončeniu týchto sporov došlo v nadväznosti na dohodu o urovnaní, ktorá vo svojom článku I bode i) a ii) stanovuje, že jedna aj druhá strana musia vziať späť svoje návrhy v konaniach prebiehajúcich medzi nimi.
V roku 2004 totiž desať spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov, vrátane spoločnosti Krka, podalo na EPÚ námietku proti patentu 947 s cieľom dosiahnuť jeho zrušenie v celom rozsahu, pričom uvádzali dôvody založené na neexistencii novosti a vynálezcovskej činnosti, ako aj na nedostatočnom objasnení vynálezu. Dňa 27. júla 2006 námietkové oddelenie EPÚ potvrdilo platnosť tohto patentu v nadväznosti na drobné zmeny pôvodných patentových nárokov skupiny Servier. Sedem spoločností následne podalo proti rozhodnutiu EPÚ z 27. júla 2006 sťažnosť. Krka vystúpila z námietkového konania 11. januára 2007 v súlade s dohodou o urovnaní uzavretou so skupinou Servier.
Aj skupina Servier podala v Spojenom kráľovstve 28. júla 2006 na High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchný súd (Anglicko a Wales), oddelenie pre majetkové spory (patentový súd)], žalobu pre porušenie práv k patentu 340 proti spoločnosti Krka. Dňa 2. augusta 2006 podala Servier proti spoločnosti Krka aj žalobu pre porušenie práv k patentu 947, ako aj návrh na nariadenie predbežného zákazu. Spoločnosť Krka podala 1. septembra 2006 protinávrh na zrušenie patentu 947 a 8. septembra 2006 ďalší protinávrh na zrušenie patentu 340. Dňa 3. októbra 2006 High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchný súd (Anglicko a Wales), oddelenie pre majetkové spory (patentový súd)], vyhovel návrhu na nariadenie predbežného zákazu, ktorý podala Servier, a zamietol návrh podaný spoločnosťou Krka 1. septembra 2006. Súdne konanie sa 1. decembra 2006 v súlade s dohodou o urovnaní uzavretou medzi účastníkmi konania skončilo a predbežný zákaz bol zrušený.
Po druhé, tak dohoda o urovnaní, ako aj licenčná dohoda, mali súvislosť s uvedenými spormi. Dohoda o urovnaní, a predovšetkým ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov, ktoré táto dohoda obsahovala, sa totiž obmedzovali na pôsobnosť patentov, ktoré boli predmetom sporov medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka. Licenčná dohoda sa týkala patentu 947 a mala teda tiež priamu súvislosť s týmito spormi.
Po tretie, v čase uzavretia dohody o urovnaní a licenčnej dohody existovali zhodujúce sa nepriame dôkazy, na základe ktorých sa strany mohli domnievať, že patent 947 bol platný (pozri body 967 a 968 vyššie).
Po štvrté, hoci medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka došlo ku kontaktom už pred rozhodnutím EPÚ z 27. júla 2006 potvrdzujúcim platnosť patentu 947 (pozri najmä odôvodnenie 837 napadnutého rozhodnutia), tieto kontakty neviedli k dohode (odôvodnenia 856 až 859 napadnutého rozhodnutia) a nové rokovania začali až po tomto rozhodnutí (odôvodnenie 898 napadnutého rozhodnutia). Rozhodnutie EPÚ z 27. júla 2006 potvrdzujúce platnosť patentu 947 bolo teda prinajmenšom jedným zo spúšťačov vedúcich k dohode o urovnaní a licenčnej dohode.
Vzhľadom na pôsobnosť ustanovení dohody o urovnaní a licenčnej dohody, ako aj kontext, v ktorom boli tieto dohody uzavreté, tak treba konštatovať, že spojenie týchto dvoch dohôd bolo opodstatnené a preto nepredstavuje závažný nepriamy dôkaz existencie reverznej platby zo strany skupiny Servier v prospech spoločnosti Krka, ku ktorej by viedla licenčná dohoda (pozri bod 948 vyššie).
Za týchto okolností treba v druhom rade preskúmať, či sa v prejednávanej veci Komisii podarilo preukázať na základe iných nepriamych alebo priamych dôkazov než iba spojenia licenčnej dohody a dohody o urovnaní, že licenčná dohoda nebola uzavretá za bežných trhových podmienok (pozri body 949 a 963 vyššie).
V tejto súvislosti treba uviesť, že nie je sporné, že na rozdiel od toho, čo platí pre ostatné dohody, ktoré sú predmetom napadnutého rozhodnutia, ani dohoda o urovnaní, ani licenčná dohoda neviedli k finančnému prevodu zo strany skupiny Servier v prospech spoločnosti Krka.
Licenčná dohoda dokonca stanovuje, že spoločnosť Krka zaplatí skupine Servier poplatok vo výške 3 % čistej hodnoty jej predajov.
Je pravda, že poplatok predstavuje protihodnotu za výhodu, ktorú spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov vyvodzuje z licenčnej dohody, teda za oprávnenie využívať patent na účely vstupu na trh bez rizika. Prináležalo však Komisii, aby preukázala, že táto protihodnota bola neobvykle nízka a že licenčná dohoda tak mala za následok reverznú platbu v prospech spoločnosti Krka.
Hoci však Komisia uviedla v napadnutom rozhodnutí niekoľko nepriamych dôkazov umožňujúcich dospieť k záveru, že licenčná dohoda bola priaznivá pre obchodné záujmy spoločnosti Krka (odôvodnenia 1738 až 1744 a predovšetkým odôvodnenie 1739), napriek tomu nepreukázala, že 3 % sadzba poplatku bola neobvykle nízka, teda nízka do takej miery, že ju nemožno vysvetliť úvahami obmedzenými na ekonomickú hodnotu patentu, ktorý je predmetom licencie (pozri bod 952 vyššie).
Pokiaľ ide o okolnosť uvádzanú Komisiou, že sadzba poplatku bola oveľa nižšia ako prevádzkový výsledok skupiny Servier za rok 2007 v Českej republike, v Maďarsku a v Poľsku, nie je nevyhnutne neobvyklé, že sadzba prevádzkového prebytku, ktorý predstavuje hrubý zisk z činnosti, značne prekračuje sadzbu licenčného poplatku, ktorý predstavuje iba cenu za právo využívať patent.
Z rovnakého dôvodu možno zamietnuť aj tvrdenie Komisie, že poplatok predstavoval iba malú časť ziskovej marže spoločnosti Krka. Spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov by tým skôr nemala žiadny záujem na uzavretí licenčnej dohody, ak by jej výška licenčného poplatku neumožňovala dosiahnuť dostatočne vysokú ziskovú maržu.
Napokon sa nezdá neobvyklé, že sadzba poplatku za patent využívaný spoločnosťou Krka je vypočítaná na základe predajnej ceny výrobku spoločnosti Krka a nie na základe predajnej ceny výrobku skupiny Servier.
Všetky tieto okolnosti, dokonca aj keď sa zohľadnia v súhrne, umožňujú preukázať nanajvýš to, že cena za licenciu poskytnutú spoločnosti Krka bola priaznivá pre jej obchodné záujmy, ale nepostačujú na preukázanie toho, že daná transakcia nebola uzavretá za bežných trhových podmienok, a to tým skôr, že licenčná dohoda stanovovala, že skupina Servier môže naďalej predávať svoj výrobok v siedmich členských štátoch, na ktoré sa vzťahovala licencia, a to buď priamo alebo prostredníctvom jednej zo svojich pridružených spoločností alebo aj prostredníctvom jednej tretej osoby v každom štáte. Poskytnutá licencia teda nebola výhradná, čo obmedzovalo jej výhodnosť pre spoločnosť Krka, keďže existovalo riziko, že výrobku spoločnosti Krka bude konkurovať iný generických výrobok, či už predávaný alebo vyrábaný skupinou Servier alebo treťou osobou.
Treba dodať, že samotná Komisia na pojednávaní uviedla, že nepopiera, že poplatok bol v súlade s praxou na trhu. Komisia už tým, že v napadnutom rozhodnutí zdôraznila, aj keď iba subsidiárne, že „skôr ako nízka úroveň poplatkov je pre analýzu kľúčová skutočnosť, že bola poskytnutá jediná licencia za záväzok nevstúpiť na niekoľko iných obmedzených trhov alebo nenapadnúť patenty skupiny Servier na týchto trhoch“ (poznámka pod čiarou 2354), preukázala, že nesprávne prikladala iba druhoradý význam okolnosti, že transakcia mohla byť uzavretá za bežných trhových podmienok.
Z úvah vysvetlených v bodoch 977 až 982 vyššie vyplýva, že Komisia nepreukázala, že 3 % sadzba poplatku stanovená v licenčnej dohode bola neobvykle nízka, teda nízka do takej miery, že ju nemožno vysvetliť úvahami obmedzenými na ekonomickú hodnotu patentu, ktorý je predmetom licencie. Komisia teda nepreukázala, že licenčná dohoda nepredstavuje transakciu uzavretú za bežných trhových podmienok.
V dôsledku toho Komisia nepreukázala samotnú existenciu reverznej platby, ktorá by vyplývala z poskytnutia licencie za neobvykle nízku cenu (pozri bod 803 vyššie) a ktorá by z dôvodu, že jej cieľom nebolo nahradiť náklady vnútorne spojené s urovnaním sporu (pozri bod 809 vyššie), predstavovala stimul.
Z toho vyplýva, že Komisia nemohla v prejednávanej veci oprávnene konštatovať existenciu obmedzenia hospodárskej súťaže dostatočne škodlivého na to, aby ho bolo možné kvalifikovať ako obmedzenie z hľadiska cieľa.
Predchádzajúci záver nemôže byť vyvrátený inými okolnosťami, ktoré Komisia zohľadnila v napadnutom rozhodnutí.
Po prvé, aj keby licenčná dohoda bola stimulujúca z dôvodu, že v siedmich členských štátoch, teda v časti trhu, v ktorej Komisia nezistila existenciu porušenia, umožňovala vytvorenie výhodného duopolu medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka, ako to Komisia uvádza v napadnutom rozhodnutí (pozri najmä odôvodnenia 1728, 1734 a 1742), takýto duopol nevyplýval zo samotnej dohody, ale z rozhodnutí skupiny Servier a spoločnosti Krka urobených po jej uzavretí, a to z rozhodnutia skupiny Servier neposkytnúť licenciu inej spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov a ani sama nepredávať lacnú generickú verziu svojho vlastného perindoprilu (odôvodnenie 1727 napadnutého rozhodnutia) a z rozhodnutia spoločnosti Krka nerealizovať agresívnu politiku založenú na cenách (odôvodnenie 1744 napadnutého rozhodnutia).
Obmedzenie z hľadiska cieľa konštatované Komisiou, predovšetkým stimul, ktorý je jednou z podmienok tohto obmedzenia (pozri bod 272 vyššie), sa však týka dohody o urovnaní a licenčnej dohody, ktoré uzavreli Servier a Krka a nie konania po uzavretí týchto dohôd, ktoré nie je stanovené týmito dohodami.
Aj keby daný duopol bolo možné považovať za vykonávanie dohôd, treba pripomenúť, že Komisia a súd Únie nemôžu pri preskúmaní obmedzujúceho cieľa dohody a predovšetkým v rámci zohľadnenia jej hospodárskeho a právneho kontextu úplne ignorovať jej potenciálne účinky (pozri judikatúru citovanú v bode 304 vyššie). Z judikatúry však tiež vyplýva, že preukázanie existencie obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa nemôže, najmä pod zámienkou preskúmania hospodárskeho a právneho kontextu danej dohody, viesť k posúdenie jej následkov, inak by stratilo svoj potrebný účinok rozlišovanie medzi obmedzením hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa a z hľadiska následku zavedené v článku 101 ods. 1 ZFEÚ (pozri bod 221 vyššie). S cieľom overiť osobitnú schopnosť dohody vyvolať následky obmedzujúce hospodársku súťaž, ktoré sú charakteristické pre dohody s protisúťažným cieľom, sa preto analýza potenciálnych následkov dohody musí obmedzovať na následky vyplývajúce z údajov objektívne predvídateľných ku dňu uzavretia tejto dohody (pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Wahl vo veci ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:272
, bod
, a pozri rovnako v tomto zmysle rozsudok z 11. septembra 2014, CB/Komisia,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, body
až
).
V prejednávanej veci sa však údajné potenciálne následky, teda duopol uvádzaný Komisiou, zakladajú na okolnostiach, ktoré sú hypotetické a teda objektívne nepredvídateľné v čase uzavretia dohody.
V každom prípade Komisia s poukazom na presýtenie lekární zásobami a sťažnosť podanú poľským orgánom, v ktorej sa tvrdila existencia nekalej súťaže, v odôvodnení 1725 napadnutého rozhodnutia uviedla, že „postoj skupiny Servier voči spoločnosti Krka na siedmich trhoch, na ktoré sa vzťahuje licencia, možno ťažko opísať ako spoluprácu“. Navyše, ako vyplýva z odôvodnenia 1728 napadnutého rozhodnutia, duopol medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka opísaný Komisiou nevylučoval určitý stupeň hospodárskej súťaže medzi týmito podnikmi.
Po druhé, podľa Komisie bola licenčná dohoda v prejednávanej veci stimulujúca, pretože umožňovala spoločnosti Krka vstúpiť bez rizika na určité trhy výmenou za jej vylúčenie z iných trhov. Z tohto pohľadu podľa Komisie platí, že keď je pôsobnosť ustanovení o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov širšia ako pôsobnosť licenčnej dohody a keď tak medzi týmito dvomi dohodami existuje odchýlka alebo „asymetria“, podľa výrazu použitého Komisiou v odôvodneniach 1706 a 1736 napadnutého rozhodnutia, potom je možné dospieť k záveru, že existuje stimul, keďže licenčná dohoda tým, že umožňuje spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov vstúpiť bez rizika na určité časti trhu, má v skutočnosti za cieľ stimulovať túto spoločnosť, aby súhlasila s tým, že sa stiahne z iných častí trhu v prospech spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov.
Takejto argumentácii nemožno vyhovieť.
Predovšetkým prístup navrhovaný Komisiou, podľa ktorého samotné uzavretie licenčnej dohody spojenej s dohodou o urovnaní obsahujúcou obmedzujúce ustanovenia, dokonca aj za bežných trhových podmienok, môže predstavovať stimul, by viedol k paradoxnému riešeniu, pretože v tomto prípade by platilo, že čím širšia by bola pôsobnosť licenčnej dohody, tým väčší by bol stimul a teda tým ľahšie by bolo dospieť k záveru o existencii obmedzenia z hľadiska cieľa, okrem prípadu, aby by bola pôsobnosť licenčnej dohody úplne rovnaká ako pôsobnosť dohody o urovnaní.
Čím širšia je však pôsobnosť licenčnej dohody, predovšetkým vo vzťahu k pôsobnosti dohody o urovnaní, s ktorou je spojená, tým priaznivejšia je táto dohoda pre hospodársku súťaž vzhľadom na prosúťažné účinky licencie, ktorá podporuje vstup spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov na trh a zmierňuje povahu ustanovení o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí práv zahrnutých do dohody o urovnaní ako obmedzení hospodárskej súťaže (pozri body 954 a 955 vyššie).
V tejto súvislosti možno uviesť, že vo svojich návrhoch vo veci CB/Komisia (
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:1958
, bod
) generálny advokát Wahl uviedol, že formalistický prístup k identifikácii obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa je možný iba v prípade správania, pri ktorom možno dospieť k záveru, že jeho účinky nepriaznivé pre hospodársku súťaž prevážili nad účinkami v prospech hospodárskej súťaže.
Navyše názor Komisie, ktorý vedie k tomu, že sa majiteľovi patentu ukladá povinnosť uzavrieť licenčnú zmluvu vzťahujúcu sa na celé územie, na ktorom sa uplatňujú obmedzujúce ustanovenia dohody o urovnaní, nerešpektuje práva majiteľa patentu vyplývajúce z duševného vlastníctva a predovšetkým voľnú úvahu, ktorú má pri poskytovaní licencie (k situácii, keď sa majiteľ patentu nachádza v dominantnom postavení, pozri rozsudok zo 17. septembra 2007, Microsoft/Komisia,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
bod 331). Tento názor nerešpektuje ani voľnú úvahu, ktorú musia mať strany sporu na účely jeho urovnania v dobrej viere.
Okrem toho uzavretie „asymetrickej“ licenčnej dohody nevyhnutne nepredstavuje pre spoločnosť vykonávajúcu činnosť v oblasti generických liekov, ktorá neuznáva platnosť daného patentu, výhodu dostatočnú na to, aby sa podriadila ustanoveniam o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentu. Aby výhodu vyplývajúcu z uzavretia takejto dohody bolo možné považovať za stimulujúcu, mala by ponúkať tejto spoločnosti náhradu istej straty očakávaných príjmov, ktorá vyplýva z prijatia urovnania obsahujúceho ustanovenia, ktoré jej zakazujú vstúpiť na určité geografické časti trhu. Pre spoločnosť, ktorá nie je vážne presvedčená o platnosti patentu a ktorá je schopná vstúpiť na celý trh, na ktorý sa vzťahujú ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentu, totiž licencia, ktorej územná pôsobnosť je užšia ako pôsobnosť uvedených ustanovení, nepredstavuje ekonomicky uspokojivé riešenie, ktoré by ju mohlo viesť k tomu, aby súhlasila s týmito ustanoveniami. Je pravda, že licencia čiastočne otvára tejto spoločnosti trh, na ktorý sa vzťahuje patent tým, že jej ponúka možnosť dosiahnuť na tejto časti trhu plánované príjmy, ale pokiaľ nie je preukázané, že sadzba poplatku za túto licenciu je na uvedenej časti trhu neobvykle nízka, potom táto licencia neposkytuje tejto spoločnosti žiadnu náhradu za ostatné časti trhu, na ktorých by mohla dosiahnuť zisk v prípade zrušenia patentu, ale na ktoré má zakázaný vstup.
V prejednávanej veci príjmy očakávané spoločnosťou Krka na 18 až 20 trhoch, na ktoré sa neuplatňovala licenčná dohoda, neboli zďaleka zanedbateľné. Komisia totiž v napadnutom rozhodnutí uvádza, že príjmy pochádzajúce z trhov západnej Európy približne zodpovedali príjmom z troch najväčších zo siedmich trhov, na ktoré sa vzťahovala licenčná dohoda (poznámka pod čiarou 2348). Hoci treba zohľadniť skutočnosť, že licencia odstraňuje akékoľvek riziko ďalšieho porušovania patentu a že zisk, ktorý mohla spoločnosť Krka dosiahnuť vďaka licencii bol preto istejší, význam, ktorý mohla táto spoločnosť prikladať takémuto riziku značne závisel od miery jej presvedčenia o platnosti patentu. Skutočnosť, že spoločnosť Krka uznala platnosť patentu 947, bola teda určujúca pri jej rozhodnutí uprednostniť obmedzený, ale licenciou chránený vstup na daných sedem trhov pred širším vstupom na všetky trhy členských štátov, pri ktorom by však z dôvodu záväznosti patentu v očiach spoločnosti Krka existovalo významné riziko porušovania patentu.
Po tretie, pokiaľ ide o ďalšie okolnosti, ktoré majú preukazovať stimulujúcu povahu licenčnej dohody pre spoločnosť Krka, treba predovšetkým uviesť, že skutočnosť, že spoločnosť Krka odhadla náklady obetovanej príležitosti v prípade rozhodnutia neuzavrieť dohody na „ušlý zisk“ vo výške viac ako desať miliónov eur za tri roky (odôvodnenie 1738 napadnutého rozhodnutia), je skôr ďalším nepriamym dôkazom toho, že sa domnievala, že patent 947 bol platný. Tento zisk totiž zodpovedal plánovanému zisku v prípade, ak by vstúpila alebo zostala na siedmich trhoch, na ktoré sa vzťahovala licenčná dohoda. Spoločnosť Krka sa teda zrejme domnievala, že bez dohody so skupinou Servier bolo málo pravdepodobné, ba dokonca vylúčené, že vstúpi na tieto trhy s rizikom alebo na nich zostane, čo potvrdzuje, že uznávala platnosť patentu 947.
Hoci ďalej z odôvodnenia 1740 napadnutého rozhodnutia, ktoré odkazuje na jeho odôvodnenie 913 vyplýva, že 18 až 20 ďalších trhov „malo tradične v očiach spoločnosti Krka menší význam“, zisky očakávané na týchto trhoch zďaleka neboli zanedbateľné (pozri bod 999 vyššie).
Okolnosti uvedené v bodoch 1000 a 1001 vyššie tak neumožňujú preukázať stimulujúcu povahu licenčnej dohody pre spoločnosť Krka.
Po štvrté, zistenie urobené Komisiou v napadnutom rozhodnutí, podľa ktorého dohoda o urovnaní a licenčná dohoda predstavovali rozdelenie trhu medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka (pozri názov bodu 5.5.3 napadnutého rozhodnutia a najmä jeho odôvodnenie 1745), nie je dôvodné.
Pokiaľ totiž ide o sedem trhov, na ktoré sa vzťahovala licenčná dohoda, hoci Komisia na tejto časti vnútorného trhu nekonštatuje existenciu porušenia, napriek tomu zohľadňuje správanie skupiny Servier a spoločnosti Krka na týchto siedmich trhoch, najmä uzavretie licenčnej dohody, ktorú Komisia posúdila ako stimulujúcu, aby preukázala rozdelenie trhu, ktoré sa zakladá na rozlišovaní medzi 18 až 20 ostatnými členskými štátmi na jednej strane a týmito siedmimi členskými štátmi na druhej strane.
Skupina Servier však nebola vylúčená z trhov siedmich členských štátov, na ktorých si so spoločnosťou Krka navzájom konkurovali (pozri bod 991 vyššie).
Neexistovala tak časť trhu, ktorá by podľa dohôd bola vyhradená spoločnosti Krka. V prípade tejto časti vnútorného trhu teda nemožno dospieť k záveru o existencii rozdelenia trhu v zmysle hermeticky uzavretého rozdelenia medzi strany dohôd.
Okrem toho treba zdôrazniť, že v týchto siedmich členských štátoch licenčná dohoda prispela k tomu, že spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov konkurujúca spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov vstúpila alebo zostala na trhu. Mala teda priaznivý účinok na hospodársku súťaž v porovnaní s predchádzajúcou situáciou, v ktorej spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov mohla zostať na trhu alebo na neho vstúpiť iba s rizikom, a to tým skôr, že platnosť hlavného patentu, patentu 947, bola potvrdená príslušnými orgánmi (pozri bod 970 vyššie) a že existovalo riziko, ktoré spoločnosť Krka vnímala ako veľké, že jej výrobok porušuje patent.
Treba dodať, že okolnosť, že v čase uzavretia dohôd ešte neboli skupine Servier udelené národné ekvivalenty patentu 947 na niektorých zo siedmich dotknutých trhov, hoci spoločnosť Krka už predávala svoj výrobok (odôvodnenie 1755 napadnutého rozhodnutia), neumožňuje dospieť k záveru, že licenčná dohoda nemala priaznivé účinky na hospodársku súťaž. Hoci je totiž pravda, že spoločnosť Krka mohla vstúpiť na tieto trhy už pred uzavretím licenčnej dohody bez toho, aby jej okamžite hrozilo riziko žaloby pre porušenie práv k patentu a hoci v dôsledku toho licencia nezohrávala rozhodujúcu úlohu pri tomto vstupe, táto licencia však napriek tomu umožnila spoločnosti Krka, aby na týchto trhoch zostala bez rizika, že bude musieť čeliť takejto žalobe.
Priaznivý účinok licenčnej dohody na hospodársku súťaž konštatovaný v bodoch 1007 a 1008 vyššie posilňuje zistenie, že nedošlo k rozdeleniu trhu v siedmich členských štátoch, na ktoré sa vzťahovala licenčná dohoda.
Priaznivý účinok licenčnej dohody na hospodársku súťaž potvrdzuje tiež výňatok z odpovede spoločnosti Krka na žiadosť o informácie, ktorý sa nachádza v odôvodnení 913 napadnutého rozhodnutia. Z tohto výňatku vyplýva okrem iného toto:
„Získanie licencie a späťvzatie námietok boli v danom okamihu považované za najlepšiu možnosť pre spoločnosť Krka – znamenali možnosť predávať perindopril na hlavných trhoch spoločnosti Krka v strednej a východnej Európe okamžite, teda od roku 2006.
Podľa všetkých ďalších scenárov nemohlo dôjsť k uvedeniu na trh skôr ako najmenej za dva roky od júla 2006, a dokonca ani po tejto dobe nebolo uvedenie na trh zaručené (riziko, že patent 947 bude zachovaný v platnosti, riziká, že bude vyvinutá iná než alfa forma).“
Výňatok citovaný v bode 1010 vyššie potvrdzuje zistenie, podľa ktorého spoločnosť Krka považovala každé zotrvanie na trhu alebo každý okamžitý vstup na trh v siedmich členských štátoch, na ktoré sa vzťahovala licenčná dohoda, bez tejto dohody za nemožné z dôvodu patentu 947 (pozri body 999 a 1000 vyššie).
Pokiaľ ide o 18 až 20 ďalších trhov, teda jedinú časť trhu, na ktorej Komisia konštatovala existenciu porušenia, treba uviesť, že ak nie je preukázaná existencia stimulu (pozri bod 984 vyššie), treba ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentu považovať za dôsledok legitímnej dohody o urovnaní patentového sporu, s ktorou je spojená licenčná dohoda (pozri bod 963 vyššie). Takýto zmluvný celok, založený na uznaní platnosti patentu, preto nemožno kvalifikovať ako dohodu o vylúčení z trhu.
Neexistovala teda časť trhu, ktorá by bola nedovoleným spôsobom vyhradená skupine Servier.
Rozdelenie trhu, na ktorom Komisia tiež založila svoje zistenie obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, nie je teda preukázané.
Po piate, Komisia nepreukázala, že skupina Servier alebo spoločnosť Krka mali v úmysle uzavrieť dohodu o rozdelení alebo o vylúčení z trhu alebo že skupina Servier chcela stimulovať spoločnosť Krka, aby jej prestala konkurovať alebo že spoločnosť Krka mala v úmysle prestať s vyvíjaním konkurenčného tlaku na skupinu Servier výmenou za stimulujúcu výhodu.
Na úvod treba pripomenúť, že je bežné, že činnosti v rámci protisúťažných postupov a dohôd sa odohrávajú skryte, stretnutia sa uskutočňujú potajomky a na ne vzťahujúca sa dokumentácia je obmedzená na minimum. Z toho vyplýva, že ak aj Komisia objaví písomnosti výslovne potvrdzujúce protiprávne nadviazanie kontaktu medzi hospodárskymi subjektmi, tieto písomnosti obyčajne budú len zlomkovité a vzácne do tej miery, že je často nutné rekonštruovať niektoré detaily prostredníctvom dedukcií (rozsudok z 25. januára 2007, Sumitomo Metal Industries a Nippon Steel/Komisia,
C‑403/04 P a C‑405/04 P
,
EU:C:2007:52
, bod
). Treba však uviesť, že dohody, o ktoré ide v prejednávanej veci, sú skutočnými zmluvami, ktoré boli okrem toho predmetom širokej publicity (odôvodnenie 915 napadnutého rozhodnutia). Keďže Komisia mohla mať ľahko k dispozícii úplný obsah daných dohôd, je uplatnenie práve citovanej judikatúry menej zrejmé. Dedukcie vyvodené z čiastočných výňatkov z listov alebo z iných dokumentov, ktoré majú preukazovať úmysly strán, tak nemôžu jednoducho spochybniť záver založený na samotnom obsahu dohôd, teda na záväzných právnych vzťahoch, ktoré sa strany rozhodli medzi sebou vytvoriť.
Treba ešte zdôrazniť, že v prejednávanej veci môžu najlepšie odhaľovať úmysly strán pri uzavretí dohody o urovnaní a licenčnej dohody dokumenty pochádzajúce z obdobia po rozhodnutí EPÚ z 27. júla 2006 alebo dokonca po predbežnom súdnom zákaze z 3. októbra 2006 vydanom v Spojenom kráľovstve proti spoločnosti Krka. Tieto dve udalosti totiž podstatne zmenili kontext, v ktorom boli uzavreté dohody, predovšetkým pokiaľ ide o vnímanie platnosti patentu 947, ktoré mohla mať spoločnosť Krka, ale aj skupina Servier.
Pokiaľ ide o spoločnosť Krka, dokumenty, z ktorých vychádzala Komisia pri určení úmyslov tejto spoločnosti (pozri najmä odôvodnenia 849 až 854 a 1758 až 1760 napadnutého rozhodnutia, ako aj odôvodnenia, na ktoré uvedené odôvodnenia odkazujú), sa týkajú obdobia pred týmito dvomi udalosťami.
Citované výňatky sú v každom prípade príliš zlomkovité alebo nejednoznačné na to, aby na rozdiel od toho, čo bolo viackrát uvedené (pozri najmä body 999, 1000 a 1011 vyššie), umožňovali preukázať, že Krka neuznávala platnosť patentu 947 a tým skôr, že v čase podpisu dohody o urovnaní a licenčnej dohody mala v úmysle uzavrieť dohody o rozdelení alebo o vylúčení z trhu.
Pokiaľ ide o skupinu Servier, jediný výňatok z dokumentu pochádzajúceho z obdobia po dvoch vyššie uvedených udalostiach, ktorý má odhaľovať jej protisúťažné úmysly a na ktorý sa odkazuje v časti napadnutého rozhodnutia venovanej týmto úmyslom (odôvodnenia 1761 a 1762) je tento: „štyri získané roky = veľký úspech“.
Tento výňatok sa nachádza v zápisnici zo schôdze vrcholového manažmentu skupiny Servier, ktorá odkazuje na rozsudok, ktorý 6. júla 2007 vyhlásil High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchný súd (Anglicko a Wales), oddelenie pre majetkové spory (patentový súd)], podľa ktorého bol patent 947 neplatný z dôvodu, že predmet tohto patentu v porovnaní s patentom 341 nie je nový a nezahŕňa vynálezcovskú činnosť.
Aj keby z tohto výňatku bolo možné vyvodiť, že vedenie skupiny Servier sa po tomto rozsudku domnievalo, že dôležitosť patentu 947 spočívala v tom, že jej umožňoval získať štyri dodatočné roky ochrany, neumožňuje to dospieť k záveru, že 27. októbra 2006, v okamihu podpisu dohody o urovnaní a licenčnej dohody, mala skupina Servier v úmysle uzavrieť dohody o rozdelení alebo o vylúčení z trhu, a tým skôr to neumožňuje preukázať, že dohoda o urovnaní a licenčná dohoda obmedzovali hospodársku súťaž z hľadiska cieľa.
Okrem toho poznámka inej spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov, podľa ktorej „sa zdá, že z pohľadu skupiny Servier je toto urovnanie odôvodnené ochranou hlavných trhov, na ktorých prevláda vysoká úroveň substitúcie a/alebo predpisovania [liekov s uvedením medzinárodného nechráneného názvu]“ (odôvodnenie 1730 napadnutého rozhodnutia), neumožňuje, dokonca ani keď je zohľadnená spolu so súhrnom ostatných nepriamych dôkazov uvádzaných Komisiou, dospieť k záveru, že skupina Servier mala v úmysle uzavrieť so spoločnosťou Krka dohody o rozdelení alebo o vylúčení z trhu.
Napokon, ani odkaz Komisie na viacerých miestach napadnutého rozhodnutia na dokument s názvom „Coversyl: obrana proti generikám“, nie je presvedčivý. Tento dokument totiž pochádza z obdobia pred rozhodnutím EPÚ z 27. júla 2006 a predbežným súdnym zákazom z 3. októbra 2006 vydaným v Spojenom kráľovstve proti spoločnosti Krka, čo značne obmedzuje jeho relevanciu (pozri bod 1017 vyššie). Navyše zo samotného napadnutého rozhodnutia vyplýva, že tento dokument neopisuje výslovne stratégiu týkajúcu sa spoločnosti Krka, ale že nanajvýš „z povahy a štruktúry tohto dokumentu“, ako aj „kontextu, v ktorom sa odkazuje na spoločnosť Krka“ vyplýva, že sa „zvažovala“ obrana proti tejto spoločnosti (poznámka pod čiarou 2386). Napokon z výňatkov z tohto dokumentu citovaných v napadnutom rozhodnutí nevyplýva, že skupina Servier vyjadrila pochybnosti o platnosti patentu 947.
V každom prípade na účely spochybnenia záveru, ku ktorému Všeobecný súd dospel v bode 985 vyššie a preukázania, že cieľom daných dohôd bolo v rozpore so záverom, ku ktorému vedie analýza ich obsahu a kontextu, v ktorom boli uzavreté, vykúpenie konkurenta s cieľom jeho vylúčenia z trhu, by Komisia musela najmä vzhľadom na úvahy vysvetlené v bode 1016 vyššie predložiť súhrn relevantných a zhodujúcich sa nepriamych dôkazov. Komisia však nebola schopná predložiť takéto nepriame dôkazy.
Po šieste okolnosť, že spoločnosť Krka pokračovala v konaniach proti patentom skupiny Servier a naďalej predávala svoj výrobok, hoci námietkové oddelenie EPÚ potvrdilo platnosť patentu 947, nie je rozhodujúca pre záver, že existuje obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, keďže takéto zachovanie konkurenčného tlaku vyvíjaného spoločnosťou Krka na skupinu Servier možno vysvetliť tým, že spoločnosť Krka chcela napriek rizikám sporov, ktoré očakávala, posilniť svoju pozíciu v rokovaniach, ktoré mohla začať so skupinou Servier s cieľom uzavretia dohody o urovnaní.
Navyše pokračovanie v konaniach proti patentu skupiny Servier nevystavovalo spoločnosť Krka novým rizikám porušovania práv. Zvyšovalo to iba jej sporové výdavky. Pokiaľ ide o ďalší predaj jej výrobku, spoločnosť Krka sa obmedzila na päť trhov strednej a východnej Európy, pričom Komisia v napadnutom rozhodnutí uviedla, že spoločnosť Krka „po rozhodnutí námietkového [oddelenia] konečne prestala zvažovať, že vstúpi s rizikom do Francúzska, Spojeného kráľovstva a na ďalšie trhy západnej Európy“ (odôvodnenie 1693). Navyše na piatich zo siedmich trhov, na ktoré sa vzťahovala licencia, ešte neboli udelené ekvivalenty patentu 947 (odôvodnenie 1755 napadnutého rozhodnutia). Riziká, ktoré podstupovala spoločnosť Krka, tak boli prinajmenšom na niektorých z trhov, na ktorých zostala, obmedzené.
Vzhľadom na skutočnosti uvedené v bodoch 1026 a 1027 vyššie, okolnosť, že spoločnosť Krka pokračovala v konaniach proti patentom skupiny Servier a naďalej predávala svoj výrobok, hoci námietkové oddelenie EPÚ potvrdilo platnosť patentu 947, neumožňuje na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, dospieť k záveru, že rozhodnutie EPÚ z 27. júla 2006 nemalo rozhodujúci vplyv na vnímanie patentu 947 spoločnosťou Krka a v dôsledku toho na jej následné rozhodnutie súhlasiť s urovnaním so skupinou Servier.
Po siedme, hoci Komisia predkladá niekoľko dôkazov umožňujúcich dospieť k záveru, že dohoda o urovnaní a licenčná dohoda boli predmetom obchodného rokovania medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka, pričom táto spoločnosť sa usilovala maximalizovať výhody, ktoré mohla získať z dohôd a dokonca podmienila svoj súhlas s ustanoveniami o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov licenčnou dohodou (pozri najmä odôvodnenia 913 a 1746 a 1748 napadnutého rozhodnutia), tieto dôkazy neumožňujú dokonca ani v prípade, keď sú posúdené spolu so súhrnom iných dôkazov, na ktoré sa odvoláva Komisia, preukázať, že licenčná dohoda nie je transakciou uzavretou za bežných trhových podmienok, teda že sadzba poplatku vo výške 3 % upravená v licenčnej dohode nebola zvolená na základe obchodných hľadísk, ale preto, aby stimulovala spoločnosť Krka, aby sa podriadila ustanoveniam o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov obsiahnutým v dohode o urovnaní.
Navyše treba pripomenúť, že uzavretie licenčnej dohody, ktorá má pre každého nadobúdateľa licencie zmysel iba pod podmienkou, že licencia je skutočne využívaná, sa zakladá na uznaní platnosti patentu stranami (pozri bod 947 vyššie). Skutočnosť, že spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov sa usiluje dosiahnuť licenčnú dohodu, ktorá je čo najpriaznivejšia pre jej obchodné záujmy, tak nestačí na preukázanie toho, že táto spoločnosť neuzavrela danú dohodu na základe uznania platnosti patentu.
Treba tiež dodať, že dohoda priaznivá pre spoločnosť Krka jej umožňovala vstúpiť na časti trhu, na ktorých mala najsilnejšie postavenie a na ktorých mohla najrýchlejšie predávať svoj výrobok alebo pokračovať v jeho predaji, čo je priaznivé pre hospodársku súťaž. Záujmy takej spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov, akou je spoločnosť Krka, ktorá sa usiluje získať od spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov licenciu čo najpriaznivejšiu pre jej obchodné záujmy, sa teda zhodujú so záujmami spotrebiteľa, ktorý bude vďaka licenčnej dohode svedkom toho, ako spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov rýchlo vstúpi na trh alebo na ňom zostane.
Zo všetkého, čo bolo uvedené, vyplýva, že záver uvedený v bode 985 vyššie treba potvrdiť, keďže dotknutá dohoda o urovnaní a licenčná dohoda neodhaľujú stupeň škodlivosti pre hospodársku súťaž dostatočný na to, aby sa Komisia oprávnene mohla domnievať, že predstavovali obmedzenie z hľadiska cieľa. Uplatnený žalobný dôvod je teda dôvodný.
2)

O dohode o prevode
i)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
ii)

Posúdenie Všeobecného súdu
Na úvod treba pripomenúť, z akých rozhodujúcich dôvodov Komisia v napadnutom rozhodnutí vychádzala, aby dospela k záveru, že dohodu o prevode bolo možné kvalifikovať ako obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa.
Komisia predovšetkým konštatovala na jednej strane to, že v dohode o prevode spoločnosť Krka previedla na skupinu Servier dve patentové prihlášky, jednu týkajúcu sa postupu syntézy perindoprilu (WO 2005 113500) a druhú týkajúcu sa prípravy formulácií perindoprilu (WO 2005 094793), a na druhej strane to, že technológia, na ktorú sa vzťahovali tieto patentové prihlášky, bola používaná na výrobu perindoprilu spoločnosti Krka (odôvodnenie 1770 napadnutého rozhodnutia).
Na základe tohto konštatovania mala analýza Komisie preukázať, že dohoda o prevode posilnila konkurenčné postavenie skupiny Servier a spoločnosti Krka, ktoré vyplývalo z rozdelenia trhu zavedeného podľa názoru Komisie dohodou o urovnaní a licenčnou dohodou (odôvodnenia 1766 a 1804 napadnutého rozhodnutia).
Pokiaľ ide v prvom rade o skupinu Servier, Komisia uviedla, že k prevodu technológie spoločnosti Krka došlo za špecifických trhových podmienok, keď existovalo veľmi málo potenciálne realizovateľných alternatívnych zdrojov technológie ÚFL, ktoré boli nezávislé od skupiny Servier (odôvodnenia 1766 a 1772 napadnutého rozhodnutia). Podľa Komisie technológia spoločnosti Krka, ktorá umožňovala splniť požiadavky Európskeho liekopisu (odôvodnenia 1766, 1770 a 1793 napadnutého rozhodnutia), predstavovala „kľúčový faktor pre vstup na trh“ (odôvodnenie 1803 napadnutého rozhodnutia).
Komisia v odôvodnení 1772 napadnutého rozhodnutia uviedla:
„Skupina Servier tým, že pripravila spoločnosť Krka o možnosť poskytnúť neobmedzené licencie alebo previesť jej technológiu na tretie osoby, teda na iné spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov, v skutočnosti uzavrela tretím osobám prístup k prípadnému zdroju hospodárskej súťaže na základe technológie spoločnosti Krka. Táto technológia mohla napríklad slúžiť ako platforma pre nové napadnutie patentu. V spojení s dohodou o urovnaní so spoločnosťou Krka tak dohoda o prevode a licenčná dohoda poskytli skupine Servier absolútnu ochranu pred akoukoľvek ďalšou potenciálnou hospodárskou súťažou vyplývajúcou z technológie spoločnosti Krka.“
Podľa Komisie si tak skupina Servier vďaka nadobudnutiu technológie spoločnosti Krka bola istá, že táto spoločnosť už nemôže previesť technológiu, ktorá sa mohla ukázať užitočná pre iné spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov. Komisia z toho vyvodila, že dohoda o prevode umožnila skupine Servier, aby posilnila ochranu, ktorú už mala vďaka ustanoveniam o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov uvedeným v dohode o urovnaní (odôvodnenia 1805 a 1806 napadnutého rozhodnutia).
Pokiaľ ide v druhom rade o spoločnosť Krka, podľa Komisie nielen že si táto spoločnosť „bola vedomá toho, že nadobudnutie technológie perindoprilu skupinou Servier mohlo viesť k vylúčeniu konkurentov vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov“ (odôvodnenie 1800 napadnutého rozhodnutia), ale najmä využívala licenciu, ktorá jej bola spätne udelená v dohode o prevode.
Pokiaľ ide o toto posledné hľadisko, Komisia uviedla, že spoločnosť Krka mohla naďalej využívať svoju technológiu na trhoch siedmich členských štátov, v ktorých mohla predávať svoj výrobok vďaka licenčnej dohode (odôvodnenie 1806 napadnutého rozhodnutia). Podľa Komisie teda bola technológia spoločnosti Krka užitočná pri výrobe ÚFL perindoprilu s úrovňou čistoty spĺňajúcou požiadavky európskeho liekopisu, a to aj pre spoločnosť Krka. Priaznivé postavenie, ktoré už spoločnosť Krka mala na siedmich dotknutých trhoch vďaka licenčnej dohode, bolo teda prostredníctvom dohody o prevode zachované.
Komisia dospela k záveru, že cieľom dohody o prevode bolo posilniť rozdelenie trhu zavedené dohodou o urovnaní a licenčnou dohodou (odôvodnenia 1803 a 1810 napadnutého rozhodnutia).
Komisia dodala, že uzavretie dohody o urovnaní, licenčnej dohody a dohody o prevode boli súčasťou jediného a pokračujúceho porušenia obmedzujúceho hospodársku súťaž rozdelením trhov perindoprilu v Únii. Komisia v tejto súvislosti vychádzala najmä zo skutočnosti, že tieto dohody sledovali ten istý cieľ, ktorým bolo rozdelenie trhov medzi skupinu Servier a spoločnosť Krka (odôvodnenie 1811 napadnutého rozhodnutia).
Komisia ukončila časť napadnutého rozhodnutia venovanú analýze obmedzenia z hľadiska cieľa vo vzťahu k rôznym dohodám medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka tým, že uviedla, že tieto dohody „sledovali cieľ…, ktorým bolo rozdeliť trhy vylúčením alebo obmedzením hospodárskej súťaže na základe generických liekov medzi spoločnosťou Krka a skupinou Servier a hospodárskej súťaže na základe generických liekov voči nim“ (odôvodnenie 1812).
Napokon treba zdôrazniť, že Komisia sa domnievala, že dohoda o prevode zavádzala iba „dodatočné“ skreslenie, ako to uvádza názov bodu 5.5.3.4 napadnutého rozhodnutia.
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že v prípade dohody o prevode sa zistenie obmedzenia z hľadiska cieľa Komisiou zakladá, ako to správne uvádzajú žalobkyne, na predchádzajúcom zistení existencie rozdelenia trhu vyplývajúceho z dohody o urovnaní a licenčnej dohody.
Ako však bolo uvedené v bode 1014 vyššie, toto predchádzajúce zistenie je nesprávne.
V dôsledku toho musí byť zrušené aj zistenie Komisie, že dohoda o prevode predstavuje obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa.
Treba dodať, že dohoda o prevode nie je vedľajšou dohodou k dohode o urovnaní v zmysle úvah vysvetlených v bodoch 797 až 803 vyššie.
Táto dohoda o prevode totiž nebola uzavretá v rovnaký deň ako dohoda o urovnaní, neexistuje zmluvné prepojenie medzi týmito dvomi dohodami a Komisia nepreukázala, že tieto dohody boli neoddeliteľné (pozri bod 798 vyššie).
Komisia dokonca spresnila, že neexistovalo žiadne prepojenie medzi úhradou sumy 30 miliónov eur skupinou Servier spoločnosti Krka podľa dohody o prevode na jednej strane a dohodou o urovnaní na druhej strane v tom zmysle, že táto úhrada nepredstavovala pre spoločnosť Krka stimul, aby sa podriadila ustanoveniam o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov obsiahnutým v dohode o urovnaní. Vyplýva to najmä z nižšie citovaných výňatkov z napadnutého rozhodnutia:
„(1678) O dva mesiace neskôr skupina Servier nadobudla od spoločnosti Krka patentové prihlášky týkajúce sa konkurenčných technológií na výrobu perindoprilu za 30 miliónov EUR. Spoločnosť Krka sa domnievala, že skupina Servier sa obávala, že táto technológia by mohla byť prevedená alebo poskytnutá na základe licencie iným konkurentom. Hoci niektoré okolnosti nasvedčujú existencii prepojenia medzi dohodou o urovnaní a platbou 30 miliónov [eur] skupinou Servier, toto rozhodnutie nevyvodzuje v tomto ohľade žiadny záver a analýza týchto dohôd sa nezakladá na existencii takéhoto prepojenia.
…
(Poznámka pod čiarou 2419) Servier popiera, že existovalo prepojenie medzi platbou za patentové prihlášky a dohodou o urovnaní (odpoveď skupiny Servier na oznámenie o výhradách, odsek 1084, ID 10114, s. 363). Ako zjavne vyplýva z [bodu] 5.5.3.3.3, v rámci posúdenia dohody o urovnaní so spoločnosťou Krka sa platba 30 miliónov [eur] nepovažuje za stimul pre spoločnosť Krka, aby súhlasila s obmedzujúcimi ustanoveniami urovnania a otázka, či existovalo prepojenie medzi urovnaním a dohodou o prevode a licenčnou dohodou, ktorá nie je rozhodujúca, je ponechaná otvorená…“
Dohoda o prevode tak nemôže kompenzovať to, že nie je preukázaná (pozri bod 984 vyššie) existencia stimulu, ktorý podľa Komisie vyplýval z licenčnej dohody a umožňoval jej dospieť k záveru, že cieľom dohody o urovnaní bolo v skutočnosti vylúčiť konkurenta skupiny Servier.
Zo všetkého, čo bolo uvedené vyplýva, že v prípade dohody o prevode Komisia nesprávne dospela k záveru o existencii obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa. Prejednávaný žalobný dôvod je teda dôvodný.
b)

O nesprávnom právnom posúdení a o nesprávnom posúdení pri kvalifikácii dohôd uzavretých so spoločnosťou Krka ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku
1)

Tvrdenie účastníkov konania
[
omissis
]
2)

Posúdenie Všeobecného súdu
Je potrebné spoločne preskúmať nesprávne posúdenie a nesprávne právne posúdenie pri zistení existencie obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku.
V tejto súvislosti Súdny dvor opakovane rozhodol, že pri posúdení, či dohodu treba považovať za zakázanú z dôvodu zmien fungovania hospodárskej súťaže, ktoré sú jej následkom, je potrebné preskúmať hospodársku súťaž v medziach, v akých by skutočne fungovala, ak by neexistovala sporná dohoda (rozsudky z 30. júna 1966, LTM,
56/65
,
EU:C:1966:38
, s. 359 a 360, a zo 6. apríla 2006, General Motors/Komisia,
C‑551/03 P
,
EU:C:2006:229
, bod
; pozri rovnako rozsudok z 11. septembra 2014, MasterCard a i./Komisia,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, bod
a citovanú judikatúru). Je teda potrebné na základe porovnania medzi fungovaním hospodárskej súťaže v prípade existencie dohody a fungovaním hospodárskej súťaže v prípade, ak by táto dohoda neexistovala, preukázať, že stav hospodárskej súťaže sa pri uplatňovaní dohody zhoršil.
Na úvod treba spresniť prístup, na základe ktorého Komisia v napadnutom rozhodnutí preskúmala obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska následku, predovšetkým pokiaľ ide o porovnávaciu etapu tohto preskúmania uvedenú v bode 1076 vyššie.
i)

O prístupe Komisie
Najprv treba zopakovať niektoré všeobecné úvahy, ktoré platia pre všetky dohody uzavreté medzi skupinou Servier a spoločnosťami vykonávajúcimi činnosť v oblasti generických liekov uvedené v napadnutom rozhodnutí, ktoré Komisia vysvetlila v bode 5.1.7 napadnutého rozhodnutia s názvom „Posúdenie dohôd o urovnaní v oblasti patentov s reverznou platbou ako obmedzení z hľadiska následku v zmysle článku 101 ods. 1 Zmluvy“.
Komisia najmä uviedla, že preskúmanie podmienok hospodárskej súťaže na danom trhu „sa mus[elo] zakladať nielen na hospodárskej súťaži existujúcej medzi podnikmi už prítomnými na relevantnom trhu, ale aj na potenciálnej hospodárskej súťaži“ (odôvodnenie 1215 napadnutého rozhodnutia).
Komisia v odôvodnení 1219 napadnutého rozhodnutia pripomenula, že podľa usmernení k uplatňovaniu článku [101] ods. 3 [ZFEÚ] [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES C 101, 2004, s. 97
) sa mali zohľadniť „skutočné alebo potenciálne následky“ [
neoficiálny preklad
] dohody, pričom dohoda mala byť iba „spôsobilá vyvolať protisúťažné následky“ [
neoficiálny preklad
]. V tejto súvislosti Komisia odkázala na bod 24 uvedených usmernení, ktorý sa zakladá na rozsudku z 28. mája 1998, Deere/Komisia (
C‑7/95 P
,
EU:C:1998:256
, bod
).
Komisia následne vysvetlila svoju metódu. Uviedla, že preukáže obmedzujúce následky dohôd tým, že v prvom rade preukáže, že každý z nich mala za následok vylúčenie potenciálneho konkurenta, a potom v druhom rade, že vylúčenie jediného konkurenta bolo „spôsobilé vyvolať následky na štruktúru hospodárskej súťaže“ (odôvodnenie 1219 napadnutého rozhodnutia).
Komisia sa teda domnievala, že zistenie, že došlo k vylúčenia potenciálneho konkurenta, jej následne umožňovalo preukázať iba protisúťažné následky, ktoré boli „spôsobilé“ nastať, teda „potenciálne“ následky na hospodársku súťaž (pozri bod 1080 vyššie).
Komisia v odôvodnení 1220 napadnutého rozhodnutia spresnila:
„Posúdenie obmedzujúcich účinkov sa musí vykonať na základe skutkového stavu v čase urovnania, pričom sa vezme do úvahy spôsob, akým bola dohoda skutočne vykonávaná. Niektorí účastníci konania nesúhlasia a tvrdia, že posúdenie by malo zohľadňovať celý následný skutkový vývoj a nezakladať sa hlavne na situácii existujúcej v čase uzavretia dohôd.… Keď ide o vylúčenie potenciálnej hospodárskej súťaže, hľadieť na to, čo sa skutočne stalo, môže mať málo spoločné s tým, čo by sa pravdepodobne stalo, ak by dohoda nebola uzavretá, čo je kľúčová otázka pre posúdenie hospodárskej súťaže. Platí to o to viac, keď dohoda podstatne mení motiváciu jednej alebo oboch strán naďalej si konkurovať.“
V prvých dvoch vetách tohto odôvodnenia, ktorých formulácia je dosť nejednoznačná, Komisia pripustila, že v prípade každej dohody nebude vychádzať z celého skutkového vývoja po jej uzavretí, ale že prinajmenšom z väčšej časti bude vychádzať zo skutkového stavu existujúceho v čase tohto uzavretia. Na odôvodnenie tohto prístupu Komisia následne odkázala na pojem „potenciálna hospodárska súťaž“, pričom uviedla, že keď ide o vylúčenie potenciálnej hospodárskej súťaže, zohľadnenie určitých skutočných udalostí, predovšetkým udalostí, ktoré nastali po uzavretí dohody, je menej relevantné pri preukázaní jednej zo situácií z porovnania uvedeného v bode 1076 vyššie, a to fungovania hospodárskej súťaže v prípade, ak by dohoda neexistovala.
Takýto prístup potvrdzuje výňatok z odôvodnenia 1264 napadnutého rozhodnutia, v ktorom sa Komisia domnieva, že keď ide o vylúčenie potenciálneho konkurenta, treba analyzovať „budúce potenciálne účinky“ dohôd.
Odôvodnenie napadnutého rozhodnutia citované v bode 1085 vyššie sa nachádza v bode napadnutého rozhodnutia s názvom „Štruktúra trhu v čase dohôd o urovnaní“, ktorý sa venuje hlavne opisu postupného vylúčenia potenciálnych konkurentov skupiny Servier prostredníctvom uzavretia rôznych sporných dohôd (odôvodnenia 1244 až 1269 napadnutého rozhodnutia).
Je pravda, že v tomto bode Komisia uvádza niektoré udalosti, ku ktorým skutočne došlo počas vykonávania dohôd a ktoré umožňujú dospieť k záveru o trvaní konkurenčného tlaku vyvíjaného dvomi spoločnosťami vykonávajúcimi činnosť v oblasti generických liekov, ktoré nepodpísali dohodu so skupinou Servier. Komisia tak uvádza, že patent 947 bol vyhlásený za neplatný v Spojenom kráľovstve na základe toho, že jedna z týchto dvoch spoločností, spoločnosť Apotex, pokračovala v sporovom konaní, ktoré v tejto krajine začala.
Komisia však tvrdí, že po uzavretí sporných dohôd, ktoré skupina Servier uzavrela s rôznymi spoločnosťami vykonávajúcimi činnosť v oblasti generických liekov, existovala ešte veľká „možnosť“, že sa táto skupina pokúsi nájsť dohodu so spoločnosťou Apotex, ako aj s ďalšou spoločnosťou, ktorá pre ňu mohla predstavovať hrozbu (odôvodnenie 1268), hoci k dátumu, keď Komisia prijala napadnuté rozhodnutie, mohla konštatovať, že žiadne takéto dohody neboli uzavreté.
Tvrdenie Komisie uvedené v bode 1088 vyššie potvrdzuje, že pri preukazovaní fungovania hospodárskej súťaže v prípade, ak by dohoda neexistovala (jedna zo situácií z porovnania uvedeného v bode 1076 vyššie), vychádzala z hypotetického prístupu, ktorý čiastočne nezohľadňoval skutočný priebeh udalostí, ku ktorým došlo predovšetkým po uzavretí sporných dohôd.
To je predpoklad, podľa ktorého sa Komisia v prípade dohody vylučujúcej potenciálneho konkurenta môže obmedziť iba na preukázanie potenciálnych následkov tejto dohody, teda následkov, ktoré je dohoda „spôsobilá“ vyvolať, čo Komisii umožňuje, aby svoj opis fungovania hospodárskej súťaže v prípade, ak by dohoda neexistovala, založila skôr na predpokladoch alebo „možnostiach“ ako na skutočnom priebehu udalostí, ktorý mohol byť pozorovaný v čase, keď Komisia prijala svoje rozhodnutie.
V tejto súvislosti Komisia v bode 152 svojho vyjadrenia k žalobe uviedla:
„… Servier tvrdí, že Komisia nezohľadnila správnu hypotetickú situáciu. Komisia túto výhradu odmieta. Udalosti, ktoré svedčia o tom, či sa potenciálny konkurent nakoniec stal skutočným konkurentom alebo či sa mu nepodarilo vstúpiť na trh, majú iba obmedzený význam, pretože vylúčenie konkurenta, ktorý je ku dňu dohody potenciálnym konkurentom, má v situácii, keď skutoční konkurenti neexistujú a keď je počet potenciálnych konkurentov veľmi obmedzený, samo osebe obmedzujúci následok na hospodársku súťaž, ktorý patrí do pôsobnosti článku 101 ZFEÚ. Podstatnou otázkou je, či spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov spĺňa podmienky na to, aby ju bolo možné považovať za potenciálneho konkurenta. Spoločnosť môže odísť z trhu alebo na neho nikdy nevstúpiť z rôznych dôvodov, ktoré nespochybňujú skutočnosť, že ku dňu dohody predstavovala dostatočne závažnú hrozbu.“
Z uvedeného vyplýva, že Komisia sa domnievala, že pokiaľ preukázala, že dohoda vylúčila potenciálneho konkurenta, nebolo na určenie, ako by fungovala hospodárska súťaž v prípade, ak by táto dohoda neexistovala, nevyhnutné vychádzať zo skutočných udalostí, ku ktorým došlo predovšetkým po jej uzavretí. Komisia sa naopak na základe svojej obvyklej praxe v oblasti zohľadňovania potenciálnych následkov dohody, podľa ktorej stačí preukázať, že táto dohoda je „spôsobilá“ vyvolať protisúťažné následky (pozri body 1080 a 1085 vyššie), domnievala, že svoj opis fungovania hospodárskej súťaže v prípade, ak by dohoda neexistovala, môže založiť na predpokladoch alebo „možnostiach“.
Po vysvetlení všeobecného prístupu Komisie treba určiť, či v konkrétnom rámci analýzy následkov, ktoré mali na hospodársku súťaž dohody uzavreté medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka, Komisia postupovala v súlade s týmto všeobecným prístupom.
V odôvodneniach 1813 a 1814 napadnutého rozhodnutia, teda v prvých odôvodneniach bodu, ktorý sa venuje obmedzeniu hospodárskej súťaže z hľadiska následku v prípade dohôd uzavretých so spoločnosťou Krka, Komisia uviedla, že jej cieľom v tomto bode je určiť, či dané dohody „[boli] spôsobilé vyvolať obmedzujúce následky na hospodársku súťaž“. Rovnako v názve záveru k tomuto bodu Komisia uvádza, že tieto dohody „[boli] spôsobilé vyvolať následky obmedzujúce hospodársku súťaž“. Napokon vo svojom vyjadrení k žalobe Komisia potvrdila, že „rozhodnutie overilo, či boli dohody spôsobilé vyvolať protisúťažné následky“ (bod 135).
Z výrazov použitých Komisiou uvedených v bode 1094 vyššie vyplýva, že jej postup sa zakladá na zistení potenciálnych následkov dohôd (pozri bod 1080 vyššie).
Okrem toho na účely porovnania uvedeného v bode 1076 vyššie, Komisia vychádzala z toho, že ak by dohoda nebola uzavretá, spoločnosť Krka by naďalej predstavovala „konkurenčnú hrozbu“ pre skupinu Servier (odôvodnenia 1828 a 1830 napadnutého rozhodnutia).
Táto „konkurenčná hrozba“, ktorú dohody ukončili, svojou hypotetickou povahou na prvý pohľad odkazuje skôr na potenciálne následky na hospodársku súťaž ako na skutočné následky.
Vylúčenie „konkurenčnej hrozby“, spomenuté v bodoch 1096 a 1097 vyššie, však pre Komisiu predstavuje podstatnú okolnosť pri preukázaní, že stav hospodárskej súťaže sa pre dohodu o urovnaní zhoršil (pozri bod 1076 vyššie).
Je pravda, že Komisia následne v súvislosti s trhovou silou skupiny Servier, ktorú predtým skonštatovala (odôvodnenia 1817 až 1819 napadnutého rozhodnutia), venuje časť napadnutého rozhodnutia štruktúre daného trhu, ktorý sa vyznačuje tým, že zdroje hospodárskej súťaže neexistujú alebo sú vzácne (odôvodnenia 1835 až 1846).
Nevyhnutný východiskový bod analýzy štruktúry trhu však predstavuje práve predchádzajúce zistenie existencie „konkurenčnej hrozby“ v prípade, ak by dohoda nebola uzavretá, ktoré je urobené v predchádzajúcej časti napadnutého rozhodnutia (odôvodnenia 1825 až 1834).
Komisia ukončuje analýzu štruktúry daného trhu tvrdením, že existovala veľká možnosť, že existujúce zdroje hospodárskej súťaže identifikované v okamihu podpisu dohôd uzavretých so spoločnosťou Krka, budú vylúčené z hospodárskej súťaže prostredníctvom budúcej dohody alebo iným spôsobom, ale nespresňuje, či k tomu došlo počas obdobia uplatňovania dohôd uzavretých so spoločnosťou Krka (odôvodnenie 1846 napadnutého rozhodnutia).
Okolnosť uvedená v bode 1101 vyššie potvrdzuje to, čo už bolo vysvetlené v bode 1092 vyššie. Komisia sa teda domnievala, že pokiaľ preukázala, že dohoda o urovnaní vylúčila spoločnosť Krka a že táto spoločnosť bola prinajmenšom potenciálnym konkurentom skupiny Servier, nebola pri preukazovaní fungovania hospodárskej súťaže v prípade, ak by dohoda neexistovala (jedna zo situácií z porovnania uvedeného v bode 1076 vyššie), povinná zohľadniť skutočný priebeh udalostí, ktorý mohol byť pozorovaný v okamihu, keď prijala svoje rozhodnutie. Komisia sa naopak na základe svojej obvyklej praxe v oblasti zohľadňovania potenciálnych následkov dohody, podľa ktorej stačí preukázať, že táto dohoda je „spôsobilá“ vyvolať protisúťažné následky, domnievala, že svoj opis fungovania hospodárskej súťaže v prípade, ak by dohoda neexistovala, môže založiť na predpokladoch alebo „možnostiach“.
Komisia teda vykonala analýzu dohôd uzavretých medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka v súlade so všeobecným zameraním, ktoré si stanovila na preskúmanie rôznych dohôd o urovnaní považovaných za porušenia v napadnutom rozhodnutí.
Po pripomenutí prístupu Komisie k porovnávacej etape preskúmania obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku, uvedenej v bode 1076 vyššie, treba určiť, či Komisia mohla oprávnene dospieť k záveru, že dohody uzavreté medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka predstavovali obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska následku.
Takéto preskúmanie vyžaduje najprv pripomenutie relevantnej judikatúry.
Predovšetkým vzhľadom na prístup Komisie a podstatné miesto, ktoré majú v jej odôvodnení mnohonásobné odkazy na „potenciálne následky“ dohôd a skutočnosť, že tieto dohody boli „spôsobilé vyvolať obmedzujúce následky“, treba pripomenúť judikatúru, ktorá už bola čiastočne spomenutá v bode 1080 vyššie a pripomenutá na pojednávaní, podľa ktorej treba zohľadniť potenciálne následky dohody, zosúladeného postupu alebo rozhodnutia združenia podnikov s cieľom určiť, či tieto opatrenia patria do pôsobnosti článku 101 ods. 1 ZFEÚ.
ii)

O judikatúre relevantnej v prejednávanej veci
Hoci Súdny dvor v prejudiciálnych konaniach často potvrdil zásadu, podľa ktorej článok 101 ods. 1 ZFEÚ neobmedzuje posúdenie dohody alebo postupu iba na skutočné následky, ale toto posúdenie musí prihliadať aj na potenciálne následky danej dohody alebo postupu na hospodársku súťaž na vnútornom trhu (rozsudky z 21. januára 1999, Bagnasco a i.,
C‑215/96 a C‑216/96
,
EU:C:1999:12
, bod
; z 23. novembra 2006, Asnef‑Equifax a Administración del Estado,
C‑238/05
,
EU:C:2006:734
, bod
; z 28. februára 2013, Ordem dos Técnicos Oficiais de Contas,
C‑1/12
,
EU:C:2013:127
, bod
, a z 26. novembra 2015, Maxima Latvija,
C‑345/14
,
EU:C:2015:784
, bod
), iba zriedka má príležitosť sám preskúmať, či postup alebo dohoda vyvolali potenciálne následky umožňujúce dospieť k záveru o existencii obmedzenia hospodárskej súťaže.
Súdny dvor po prvýkrát zvažoval zohľadnenie potenciálnych následkov dohody v rozsudku zo 17. novembra 1987, British American Tobacco a Reynolds Industries/Komisia (
142/84 at 156/84
,
EU:C:1987:490
). Vo veci, v ktorej bol vyhlásený tento rozsudok, Komisia zamietla sťažnosť a skonštatovala, že dohody, ktoré jej boli v tejto sťažnosti predložené na preskúmanie, nepredstavovali porušenie pravidiel Zmluvy v oblasti hospodárskej súťaže (rozsudok zo 17. novembra 1987, British American Tobacco a Reynolds Industries/Komisia,
142/84 a 156/84
,
EU:C:1987:490
, bod
). Súdny dvor pri tejto príležitosti spresnil, že keď Komisia skonštatovala, že dohoda neporušuje právo hospodárskej súťaže, prináležalo jej, aby zohľadnila nielen následky, ktoré ustanovenia tejto dohody mali v okamihu ich preskúmania Komisiou, ale aj následky, ktoré mohli mať v budúcnosti s prihliadnutím na ešte nezrealizované možnosti, ktoré tieto ustanovenia ponúkali stranám dohody. Napríklad v tejto veci dohoda o nadobudnutí majetkovej účasti na základnom imaní konkurenčného podniku dávala investujúcemu podniku možnosť posilniť neskôr svoje postavenie prevzatím skutočnej kontroly nad iným podnikom, čo mohlo mať dôsledky na posudzovaný stav hospodárskej súťaže (rozsudok zo 17. novembra 1987, British American Tobacco a Reynolds Industries/Komisia,
142/84 a 156/84
,
EU:C:1987:490
, body
,
,
,
a
).
Podľa rozsudku uvedeného v bode 1108 vyššie tak Komisia musí pri preskúmaní následkov dohody zohľadniť nielen skutočné následky ustanovení, ktoré už boli vykonané v okamihu, keď prijíma svoje rozhodnutie, ale aj potenciálne následky ustanovení, ktoré ešte neboli vykonané.
Súdny dvor neskôr pripustil zohľadnenie potenciálnych následkov dohody v rozsudku z 28. mája 1998, Deere/Komisia (
C‑7/95 P
,
EU:C:1998:256
). Vo veci, v ktorej bol vyhlásený tento rozsudok, išlo o rozhodnutie Komisie urobené po oznámení dohody, ktorého cieľom bolo získať podľa článku 2 nariadenia č. 17 negatívny atest, prostredníctvom ktorého Komisia môže na žiadosť dotknutých podnikov konštatovať, že nie dôvod, aby zakročila voči dohode. Vo svojom rozhodnutí Komisia konštatovala, že dohoda, ktorá jej bola predložená, predstavovala obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska následku.
V tejto veci Súd prvého stupňa a potom Súdny dvor potvrdili toto zistenie, ktoré sa zakladalo na existencii potenciálnych následkov.
Žalobca sa pri tvrdení, že posúdenie Komisie sa malo obmedziť na zohľadnenie skutočných následkov systému výmeny informácií upraveného dohodou, odvolával na skutočnosť, že tento systém sa už uplatňoval niekoľko rokov pred doručením žiadosti o negatívny atest. Súd prvého stupňa sa však domnieval, že toto tvrdenie nebolo relevantné, keďže Zmluva zakazuje tak skutočné, ako aj potenciálne následky dohôd (rozsudok z 27. októbra 1994, Deere/Komisia,
T‑35/92
,
EU:T:1994:259
, body
a
).
Treba však spresniť záver o neúčinnosti tvrdenia založeného na tom, že dané dohody alebo postupy už boli vykonané.
Po prvé, okolnosti danej veci boli špecifické, pretože dohoda, pre ktorú sa žiadal negatívny atest, nahradila predchádzajúcu dohodu, ktorá nebola oznámená Komisii. Komisia sa teda musela vyjadriť k súladu tejto novej dohody, a nie predchádzajúcej dohody, s pravidlami hospodárskej súťaže. Nie je teda isté, že Komisia mohla napriek podobnosti dohôd vyvodiť definitívne závery týkajúce sa tejto novej dohody z uplatňovania predchádzajúcej dohody. Pokiaľ ide o novú dohodu, táto sa uplatňovala iba niekoľko mesiacov pred tým, ako sa jej uplatňovanie strany rozhodli pozastaviť. Komisia teda nemala potrebný časový odstup, aby preskúmala jej skutočné následky na hospodársku súťaž (rozsudok z 27. októbra 1994, Deere/Komisia,
T‑35/92
,
EU:T:1994:259
, body
a
).
Po druhé, keď Súd prvého stupňa preskúmal potenciálne následky dohody na hospodársku súťaž v rozsudku z 27. septembra 2006, GlaxoSmithKline Services/Komisia (
T‑168/01
,
EU:T:2006:265
, bod
), uviedol, že skutočnosť, že uplatňovanie danej dohody bolo pozastavené iba niekoľko mesiacov po nadobudnutí jej účinnosti a to až do prijatia rozhodnutia Komisie napadnutého v tejto veci, ho viedla k tomu, že vyložil preskúmanie dohody Komisiou ako zamerané najmä na jej potenciálne následky.
Súd prvého stupňa teda v tomto rozsudku zaviedol výslovnú súvislosť medzi neuplatňovaním danej dohody a preskúmaním jej potenciálnych následkov Komisiou.
Po tretie, v rozsudku z 30. júna 2016, CB/Komisia (
T‑491/07 RENV
, neuverejnený,
EU:T:2016:379
, body
,
,
a
), Všeobecný súd preskúmal potenciálne následky rozhodnutia združenia podnikov na hospodársku súťaž tak, že zohľadnil následky, ktorý by dané opatrenia vyvolali, ak by sa uplatňovali, čo opäť preukazuje súvislosť medzi preskúmaním potenciálnych následkov rozhodnutia združenia a skutočnosťou, že toto rozhodnutie ešte nebolo uplatňované. Treba zdôrazniť, že Komisia v danom rozhodnutí [rozhodnutie K(2007) 5060 v konečnom znení zo 17. októbra 2007, ktorým sa upravuje konanie podľa článku [101 ZFEÚ] (COMP/D1/38606 ‑ Groupement des cartes bancaires „CB“)] odlíšila analýzu potenciálnych následkov, teda tých, ktoré by opatrenia vyvolali v prípade zrušenia ich pozastavenia (odôvodnenie 261 a nasl.), od analýzy následkov, ku ktorým došlo v priebehu obdobia, počas ktorého sa dané opatrenia uplatňovali (odôvodnenie 310 a nasl.).
Treba spresniť, že vo veciach, v ktorých boli vyhlásené rozsudky z 27. septembra 2006, GlaxoSmithKline Services/Komisia (
T‑168/01
,
EU:T:2006:265
), a z 30. júna 2016, CB/Komisia (
T‑491/07 RENV
, neuverejnený,
EU:T:2016:379
), Komisia neuložila dotknutým podnikom sankciu, ale im nariadila, aby okamžite ukončili dané porušenie.
Treba ešte dodať, že vo veciach uvedených v bode 1118 vyššie, vec predložili Komisii na posúdenie dotknuté podniky (pozri v tomto zmysle rozsudky z 27. septembra 2006, GlaxoSmithKline Services/Komisia,
T‑168/01
,
EU:T:2006:265
, bod
, a z 30. júna 2016, CB/Komisia,
T‑491/07 RENV
, neuverejnený,
EU:T:2016:379
, bod
).
Vo väčšine situácií, v ktorých súdy Únie uplatnili na dohodu, zosúladený postup alebo rozhodnutie združenia podnikov judikatúru, podľa ktorej zistenie obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku môže vyplývať z potenciálnych následkov týchto opatrení, teda nešlo o rozhodnutie Komisie, ktoré ukladalo sankciu za minulé správanie predstavujúce obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska následku, ale o rozhodnutie Komisie, ktorého cieľom bolo zabrániť výskytu takéhoto správania zvážením následkov, ktoré by mohli mať dané opatrenia, ak by sa uplatňovali. Tak tomu bolo okrem iného aj vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok zo 17. novembra 1987, British American Tobacco a Reynolds Industries/Komisia (
142/84 a 156/84
,
EU:C:1987:490
), keďže Komisia v tejto veci zamietla sťažnosť na základe preskúmania následkov, ktoré mohlo mať ustanovenie dohody, ak by možnosť upravená týmto ustanovením bola zrealizovaná.
V oblasti kartelov teda neexistuje precedens, v ktorom by Súdny dvor alebo Všeobecný súd uznali, že Komisia mohla vychádzať iba z potenciálnych následkov daného opatrenia, aby skonštatovala, že bolo spáchané porušenie a na základe tohto zistenia uložila pokutu osobám, ktoré sa ho dopustili.
Bolo by teda absurdné v prípade, keď ustanovenia dohody boli vykonané a keď ich následky na hospodársku súťaž možno merať zohľadnením relevantného skutkového vývoja, najmä vývoja po uzavretí dohody, ku ktorému došlo pred rozhodnutím Komisie, umožniť Komisii, aby sa uspokojila iba s preukázaním protisúťažných následkov, ktoré sú tieto ustanovenia spôsobilé vyvolať a na tento účel vykonala porovnanie uvedené v bode 1076 vyššie bez zohľadnenia takéhoto vývoja (pozri body 1084, 1092 a 1102 vyššie).
Bolo by tiež absurdné umožniť Komisii, aby na účely zistenia, že bolo spáchané porušenie vo forme obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku (za ktoré teda možno uložiť pokutu), vychádzala iba z toho, že ustanovenia dohody, ktoré už boli vykonané, sú spôsobilé vyvolať protisúťažné následky a nie z toho, že takéto následky vyvolali, hoci Súdny dvor rozhodol, že zánik bremena preukázať protisúťažné následky dohody môže vyplývať iba z kvalifikácie obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, ktorá sa týka iba dohôd natoľko spôsobilých vyvolať negatívne účinky predovšetkým na cenu, množstvo alebo kvalitu výrobkov a služieb, že sa na účely uplatnenia článku 101 ods. 1 ZFEÚ môže považovať preukázanie ich konkrétnych účinkov na trhu za nepotrebné (rozsudok z 11. septembra 2014, CB/Komisia,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, bod
). Ak by sa Komisia v prípade dohôd, ktoré už boli vykonané, mohla oprieť iba o následky, ktoré boli tieto dohody spôsobilé vyvolať, aby preukázala, že mali protisúťažný následok, stratilo by svoj význam rozlišovanie medzi obmedzeniami hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa alebo z hľadiska následku, zavedené článkom 101 ods. 1 ZFEÚ.
Z uvedeného vyplýva, že pokiaľ dané dohody už boli vykonané a pokiaľ v napadnutom rozhodnutí Komisia skonštatovala, že bolo spáchané porušenie, čo jej umožnilo uložiť stranám dohôd pokutu, judikatúra pripomenutá v bodoch 1107 až 1120 vyššie, týkajúca sa zohľadnenia potenciálnych následkov dohôd v prípade obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku, sa neuplatní.
Okrem toho treba uviesť, že judikatúru uvedenú v bode 1124 vyššie treba odlíšiť od judikatúry týkajúcej sa zohľadnenia následkov obmedzenia hospodárskej súťaže na hospodársku súťaž, vrátane potenciálnej hospodárskej súťaže.
V tejto súvislosti v rozsudku z 12. júna 1997, Tiercé Ladbroke/Komisia (
T‑504/93
,
EU:T:1997:84
, body
až
), ktorý je citovaný v odôvodnení 1217 napadnutého rozhodnutia, Súd prvého stupňa preskúmal zákonnosť rozhodnutia Komisie, ktorým Komisia zamietla sťažnosť najmä z dôvodu, že bez skutočnej hospodárskej súťaže na danom trhu sporná dohoda nepatrila do pôsobnosti článku 85 ods. 1 Zmluvy, teraz článku 101 ods. 1 ZFEÚ. Súd prvého stupňa rozhodol, že Komisia nepreskúmala s náležitou starostlivosťou všetky skutkové a právne okolnosti, ktoré jej oznámil žalobca, pretože dohoda bola spôsobilá obmedziť potenciálnu hospodársku súťaž. Z tohto dôvodu Súd prvého stupňa zrušil v tomto bode rozhodnutie, ktoré mu bolo predložené.
Z takéhoto predchádzajúceho rozhodnutia, ktoré sa týkalo zamietnutia sťažnosti, nemožno vyvodiť, že samotná skutočnosť, že dohoda je „spôsobilá“ obmedziť potenciálnu hospodársku súťaž, musí nevyhnutne viesť k zisteniu obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku, ale skôr to, že Komisia nemôže vylúčiť od začiatku možnosť, že došlo k obmedzeniu z hľadiska následku, keď je dohoda spôsobilá obmedziť iba potenciálnu a nie skutočnú hospodársku súťaž.
Keď teda Komisia prijme rozhodnutie, v ktorom konštatuje, že bolo spáchané porušenie článku 101 ods. 1 ZFEÚ, čo jej na základe tohto zistenia umožňuje uložiť pokutu osobám, ktoré sa tohto porušenia dopustili, samotná skutočnosť, že Komisia preukázala existenciu potenciálnej hospodárskej súťaže a obmedzenie slobody konania potenciálneho konkurenta alebo dokonca jeho vylúčenie, ju nezbavuje povinnosti preukázať analýzu skutočných následkov daného opatrenia na hospodársku súťaž v prípade, keď sa neuplatňuje judikatúra uvedená v bodoch 1107 až 1120 vyššie.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že zistenie existencie protisúťažných následkov dohody vyžaduje zhromaždenie dôkazov preukazujúcich, že hospodárska súťaž bola „skutočne“ vylúčená, obmedzená alebo skreslená (rozsudok z 30. júna 1966, LTM,
56/65
,
EU:C:1966:38
, s. 359 a 360).
Preukázanie existencie protisúťažných následkov dohody tak so zreteľom na požiadavky reálnosti, ktoré vyplývajú z judikatúry Súdneho dvora, ukladá Komisii povinnosť zohľadniť pri porovnaní uvedenom v bode 1076 vyššie celý relevantný skutkový vývoj, najmä vývoj po uzavretí dohody, ku ktorému došlo do jej rozhodnutia.
V tejto súvislosti podľa Súdneho dvora posúdenie následkov dohody medzi podnikmi z hľadiska článku 101 ZFEÚ zahŕňa nutnosť vziať do úvahy konkrétny rámec, do ktorého je zaradená, najmä hospodársky a právny kontext, v ktorom pôsobia dotknutí podnikatelia, povahu dotknutých tovarov alebo služieb, ako aj skutočné podmienky fungovania a štruktúry daného trhu alebo trhov (rozsudok z 11. septembra 2014, MasterCard a i./Komisia,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, bod
).
Z toho vyplýva, že scenár vychádzajúci z hypotézy neexistencie danej dohody musí byť podľa slov Súdneho dvora „realistický“ (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. septembra 2014, MasterCard a i./Komisia,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, bod
).
Súdny dvor spresnil, že zohľadnenie pravdepodobného vývoja, ku ktorému by došlo na trhu bez tejto dohody, sa vyžadovalo v rámci preskúmania obmedzujúcich následkov dohody na hospodársku súťaž (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. septembra 2014, MasterCard a i./Komisia,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, body
až
).
Okrem toho požiadavka pravdepodobnosti a reálnosti uplatňujúca sa na opis fungovania hospodárskej súťaže v prípade, ak by dohoda neexistovala (jedna zo situácií z porovnania uvedeného v bode 1076 vyššie), je v súlade s prístupom Komisie vo viacerých usmerneniach, ktorý od nej vyžaduje, aby preukázala dostatočne pravdepodobnú povahu obmedzujúcich následkov opatrení, ktoré preskúmava.
Tak po prvé, bod 24 usmernení k uplatňovaniu článku [101] ods. 3 [ZFEÚ], na ktorý Komisia odkazuje v odôvodnení 1219 napadnutého rozhodnutia, stanovuje, že na to, „aby dohoda obmedzovala hospodársku súťaž svojimi následkami, musí ovplyvňovať skutočnú alebo potenciálnu hospodársku súťaž do takej miery, že je možné s dostatočnou pravdepodobnosťou predvídať, že bude mať na danom trhu negatívne následky na ceny, výrobu, inováciu alebo rozmanitosť alebo kvalitu tovarov alebo služieb“ [
neoficiálny preklad
].
Po druhé, v bode 19 usmernení k dohodám o horizontálnej spolupráci z roku 2001 sa uvádza, že mnohé dohody o horizontálnej spolupráci nemajú za cieľ obmedzenie hospodárskej súťaže a že je preto potrebné analyzovať účinky každej dohody. V tomto bode sa dodáva, že pre túto analýzu nie je dostatočné, že dohoda obmedzuje súťaž medzi zmluvnými stranami, ale že tiež treba, aby bolo pravdepodobné, že bude mať dosah na súťaž na trhu do tej miery, že možno očakávať jej negatívne účinky na trh, pokiaľ ide o ceny, výrobu, inováciu, rozmanitosť alebo kvalitu tovarov a služieb.
Po tretie, Komisia potvrdila, že zotrváva na tomto prístupe v usmerneniach k dohodám o horizontálnej spolupráci z roku 2011. V bode 28 týchto usmernení, na ktorý odkazuje v poznámke pod čiarou 1733 napadnutého rozhodnutia, tak uvádza, že obmedzujúce účinky na hospodársku súťaž v rámci relevantného trhu sa pravdepodobne vyskytnú v prípade, ak sa dá s primeraným stupňom pravdepodobnosti očakávať, že by zmluvné strany v dôsledku dohody boli schopné výhodne zvýšiť cenu alebo obmedziť výrobu, kvalitu, rozmanitosť produktov alebo inováciu.
Navyše v samotnom napadnutom rozhodnutí (odôvodnenie 1218) Komisia pripomenula, že obmedzujúce následky na hospodársku súťaž museli byť preukázané s dostatočným stupňom pravdepodobnosti.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba určiť, či v prejednávanej veci Komisia napriek svojmu hypotetickému prístupu k porovnávacej etape preskúmania obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku (pozri body 1076 až 1102 vyššie), preukázala dostatočne realistickú a pravdepodobnú povahu obmedzujúcich následkov dohôd uzavretých medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka.
iii)

O nesprávnom posúdení
Komisia analyzovala následky ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh a ustanovenia o nenapadnutí patentov, ktoré obsahuje dohoda o urovnaní uzavretá medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka, ako aj prevod technológie spoločnosti Krka na skupinu Servier na základe licencie, pričom v prípade každého z týchto troch opatrení preskúmala, ako by hospodársku súťaž fungovala bez neho (pozri najmä odôvodnenia 1825 až 1829 napadnutého rozhodnutia).
V prípade každého z týchto troch opatrení treba určiť, či Komisia mohla oprávnene dospieť k záveru, že existuje obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska následku.
–
O ustanovení o neuvádzaní výrobkov na trh nachádzajúcom sa v dohode o urovnaní
Treba pripomenúť, že pri posúdení, či dohodu treba považovať za zakázanú z dôvodu zmien fungovania hospodárskej súťaže, ktoré sú jej následkom, je potrebné preskúmať hospodársku súťaž v rámci, v akom by skutočne fungovala, ak by neexistovala sporná dohoda (pozri bod 1076 vyššie).
V prejednávanej veci má ustanovenie o neuvádzaní výrobkov na trh pôsobnosť obmedzenú na pôsobnosť patentu 947, ktorý je predmetom sporov medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka.
Skutočný rámec, v akom by fungovala hospodárska súťaž bez dohody o urovnaní, charakterizovali pokusy spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov, vrátane spoločnosti Krka, vstúpiť na trh, na ktorom existovali prekážky súvisiace s patentami skupiny Servier, najmä patentom 947, a patentové spory medzi týmito spoločnosťami a skupinou Servier.
Ako však bolo uvedené v bode 234 vyššie, osobitným cieľom udelenia patentu je zabezpečiť jeho majiteľovi výhradné právo používať vynález na účely výroby a prvého uvedenia priemyselných výrobkov na trh, či už priamo alebo prostredníctvom udelenia licencií tretím osobám, ako aj právo namietať proti každému porušeniu, a to s cieľom odmeniť tvorivé úsilie vynálezcu (rozsudok z 31. októbra 1974, Centrafarm a de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
, bod
). Keď je patent udelený orgánom verejnej moci, bežne sa predpokladá, že je platný a že jeho držba podnikom je oprávnená. Samotná držba takéhoto výhradného práva podnikom má obvykle za následok, že konkurenti zostávajú stranou, keďže v súlade s verejnoprávnou úpravou musia toto výhradné právo rešpektovať (rozsudok z 1. júla 2010, AstraZeneca/Komisia,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, bod
).
Je pravda, že vstup spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov na trh s rizikom nie je sám osebe protiprávny (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. septembra 2016, Lundbeck/Komisia,
T‑472/13
, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:449
, bod
). Takýto vstup je však menej pravdepodobný, keď spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov uznáva platnosť patentu alebo sa domnieva, že jej šanca dosiahnuť uznanie jeho neplatnosti je nízka.
Uznanie alebo neuznanie platnosti daného patentu alebo vnímanie jeho záväznosti spoločnosťou vykonávajúcou činnosť v oblasti generických liekov je teda rozhodujúce pri určení jej pravdepodobného správania, pokiaľ ide o vstup na trh s rizikom.
Komisia však na účely porovnania uvedeného v bode 1076 vyššie náležite nezohľadnila následky, ktoré patent 947 a uznanie jeho platnosti spoločnosťou Krka, mohli mať na posúdenie jej pravdepodobného správania v prípade, ak by dohoda nebola uzavretá, v časti napadnutého rozhodnutia venovanej preskúmaniu tohto správania (odôvodnenia 1825 až 1834).
Udalosti rozhodujúce pre posúdenie toho, či spoločnosť Krka prípadne uznávala platnosť patentu 947 alebo ako vnímala svoje šance na úspech pri dosiahnutí jeho neplatnosti, ako sú napríklad rozhodnutie EPÚ z 27. júla 2006 potvrdzujúce platnosť patentu a predbežný súdny zákaz proti spoločnosti Krka vydaný súdom Spojeného kráľovstva, totiž nie sú spomenuté v tejto časti napadnutého rozhodnutia, hoci k nim došlo dokonca pred uzavretím dohody o urovnaní medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka.
Navyše Komisia v odôvodneniach 1828 až 1834 napadnutého rozhodnutia pri analýze pravdepodobného správania spoločnosti Krka v prípade, ak by dohody neboli uzavreté, nepripomína okolnosť, dôležitú v tomto kontexte, že viacero dôkazov v spise potvrdzuje zistenie, že výrobok spoločnosti Krka mohol porušovať patent 947.
To potvrdzuje, že hypotetický prístup Komisie (pozri body 1077 až 1103 vyššie) ju viedol nielen k tomu, že nezohľadnila udalosti, ku ktorým došlo po uzavretí dohôd, ale všeobecnejšie k tomu, že nezohľadnila ani skutočný priebeh udalostí, ktorý mohol byť pozorovaný až do okamihu, keď prijala svoje rozhodnutie.
Neochotu Komisie zohľadniť predovšetkým účinky patentu 947 možno vysvetliť tým, že vo svojej analýze obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa sa domnievala, že skutočným základom dohody o urovnaní uzavretej medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka bolo stimulovanie tejto spoločnosti, aby sa podriadila obmedzujúcim ustanoveniam tejto dohody a nie skutočné uznanie platnosti patentu 947. Z tohto pohľadu sa spoločnosť Krka nemohla podľa Komisie vôbec odvolávať na uznanie platnosti patentu 947, keďže toto uznanie bolo vo svojej samotnej podstate spochybnené.
Zistenie stimulovania a obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa vykonané Komisiou však Všeobecný súd v prípade dohody o urovnaní a licenčnej dohody medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka zrušil, v dôsledku čoho znovu nadobúda význam vnímanie záväznosti patentu 947 spoločnosťou Krka alebo jej uznanie platnosti tohto patentu.
Treba však pripomenúť, že v čase uzavretia dohody o urovnaní a licenčnej dohody existovali závažné nepriame dôkazy, na základe ktorých sa strany týchto dohôd mohli domnievať, že patent 947 bol platný (pozri body 967 a 968 vyššie). V Spojenom kráľovstve, teda v jednej z troch krajín (spolu s Francúzskom a Holandskom), v ktorých Komisia analyzovala a zistila existenciu obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku, bol dokonca proti spoločnosti Krka, ako aj spoločnosti Apotex, ďalšej konkurujúcej spoločnosti skupiny Servier, nariadený predbežný súdny zákaz.
Hoci návrh na nariadenie predbežného súdneho zákazu predávať generickú verziu perindoprilu uvedenú na trh spoločnosťou Krka z dôvodu porušenia patentu 947, ktorý skupina Servier podala v Maďarsku, bol v septembri 2006 zamietnutý, išlo o konanie, ktoré sa na rozdiel od konaní uvedených v bode 1154 vyššie, netýkalo žiadnej z krajín, v ktorých Komisia zistila existenciu obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku.
Okrem toho, hoci medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka už došlo ku kontaktom pred rozhodnutím EPÚ z 27. júla 2006 potvrdzujúcim platnosť patentu 947 (pozri najmä odôvodnenie 837 napadnutého rozhodnutia), tieto kontakty neviedli k dohode (odôvodnenia 856 až 859 napadnutého rozhodnutia) a nové rokovania začali až po tomto rozhodnutí (odôvodnenie 898 napadnutého rozhodnutia). Rozhodnutie EPÚ z 27. júla 2006 potvrdzujúce platnosť patentu 947 bolo teda prinajmenšom jedným zo spúšťačov vedúcich k dohode o urovnaní a licenčnej dohode, čo je ďalším nepriamym dôkazom toho, že tieto dohody sa zakladali na uznaní platnosti patentu stranami (pozri bod 971 vyššie).
Treba ešte dodať, ako bolo uvedené vyššie (pozri bod 947 vyššie), že uzavretie licenčnej dohody, ktorá má pre každého nadobúdateľa licencie význam iba pod podmienkou, že licencia je skutočne využívaná, sa zakladá na uznaní platnosti patentu stranami. Samotné uzavretie licenčnej dohody, podporené niekoľkými nepriamymi dôkazmi (pozri body 999 a 1001 vyššie), tak potvrdzuje, že spoločnosť Krka napokon uznala platnosť patentu 947.
Z dokumentov nachádzajúcich sa v spise dokonca vyplýva, že spoločnosť Krka sa zrejme domnievala, že bez licenčnej dohody so skupinou Servier bol vstup na 18 až 20 dotknutých trhov s rizikom málo pravdepodobný, ba dokonca vylúčený (body 1001 a 1012 vyššie).
Napokon Komisia v napadnutom rozhodnutí (odôvodnenie 1693) uviedla, že spoločnosť Krka „po rozhodnutí námietkového [oddelenia] konečne prestala zvažovať, že vstúpi s rizikom do Francúzska, Spojeného kráľovstva a na ďalšie trhy západnej Európy“.
Vzhľadom na skutočnosti uvedené vyššie, treba dospieť k záveru, že nie je preukázané, že ak by dohoda nebola uzavretá, spoločnosť Krka by pravdepodobne vstúpila s rizikom na trhy 18 až 20 dotknutých členských štátov, najmä na trhy Francúzska, Holandska a Spojeného kráľovstva.
Predchádzajúci záver nie je spochybnený inými skutočnosťami uvedenými v spise, ktoré môžu byť relevantné pri preukázaní, či by spoločnosť Krka vstúpila na trh bez dohody so skupinou Servier. Tieto skutočnosti sú uvedené hlavne v časti napadnutého rozhodnutia, ktorú Komisia venuje preukázaniu toho, že spoločnosť Krka bola potenciálnym konkurentom skupiny Servier.
Po prvé treba pripomenúť (pozri bod 1026 vyššie), že okolnosť, že spoločnosť Krka pokračovala v konaniach proti patentom skupiny Servier a naďalej predávala svoj výrobok, hoci námietkové oddelenie EPÚ potvrdilo platnosť patentu 947, možno zjavne vysvetliť jej želaním posilniť svoju pozíciu pri rokovaniach, ktoré mohla začať so skupinou Servier s cieľom dosiahnutia dohody o urovnaní.
Navyše pokračovanie v konaniach proti patentu skupiny Servier nevystavovalo spoločnosť Krka novému riziku porušovania. Zvyšovalo to iba jej sporové výdavky. Pokiaľ ide o ďalší predaj jej výrobku, spoločnosť Krka sa obmedzila na päť trhov strednej a východnej Európy, na ktorých Komisia nezistila existenciu obmedzenia z hľadiska následku. Okrem toho na piatich zo siedmich trhoch, na ktoré sa vzťahovala licencia, ešte neboli udelené ekvivalenty patentu 947 (odôvodnenie 1755 napadnutého rozhodnutia). Riziká, ktoré podstupovala spoločnosť Krka, tak boli prinajmenšom na niektorých z trhov, na ktorých zostala, obmedzené (pozri bod 1027 vyššie).
To, že spoločnosť Krka pokračovala v konaniach proti patentu skupiny Servier a ďalej predávala svoj výrobok, teda neumožňuje dospieť k záveru, že neuznala platnosť patentu 947 a že bol teda pravdepodobný jej vstup s rizikom na trhy 18 až 20 dotknutých členských štátov alebo aspoň na tri trhy, na ktorých Komisia konštatovala obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska následku.
Po druhé, hoci vyjadrenia zástupcov spoločnosti Krka umožňovali vnímať ich prekvapenie a nespokojnosť po rozhodnutí EPÚ z 27. júla 2006 (odôvodnenie 1688 napadnutého rozhodnutia), tieto vyjadrenia neumožňovali preukázať, že spoločnosť Krka by napriek tomuto rozhodnutiu pravdepodobne vstúpila na tri národné trhy, na ktorých Komisia zistila porušenie z hľadiska následku.
Po tretie, Komisia venuje jeden bod napadnutého rozhodnutia „úmyslu [spoločnosti Krka] vstúpiť“ na trh. Tento veľmi stručný bod tvorí iba jedno odôvodnenie, ktoré je samo osebe veľmi stručné, a to odôvodnenie 1699. V tomto odôvodnení Komisia uvádza, že „dokonca“ aj po rozhodnutí EPÚ z 27. júla 2006 sa spoločnosť Krka „zdala“ byť pripravená podporiť uvedenie výrobku na trh s rizikom jej partnermi a že sa naďalej zaväzovala dodávať svoj výrobok „v prípade prekonania patentových prekážok“. V tomto odôvodnení sa ďalej dodáva, že jeden z obchodných partnerov spoločnosti Krka trval na tom, aby mu dodávala svoj výrobok v prípade, „ak by bol patent 947 zrušený“ a že niektorí partneri spoločnosti Krka vstúpili na trh s týmto výrobkom „akonáhle bola určená neplatnosť patentu 947 na [dotknutých] trhoch“.
Výňatky citované v bode 1166 vyššie ani tak nepotvrdzujú úmysel spoločnosti Krka vstúpiť na tri národné trhy, na ktorých Komisia zistila existenciu obmedzenia z hľadiska následku, ako skôr význam, ktorý nadobudla „patentová prekážka“ predstavovaná patentom 947 po rozhodnutí EPÚ z 27. júla 2006 tak pre spoločnosť Krka, ako aj jej obchodných partnerov.
Vzhľadom na všetky skutočnosti vysvetlené vyššie, nie je preukázané, že ak by dohoda o urovnaní a licenčná dohoda neboli uzavreté, spoločnosť Krka by pravdepodobne vstúpila na tri národné trhy, na ktorých Komisia zistila existenciu obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku.
Komisia v napadnutom rozhodnutí nepreukázala ani to, že bez týchto dohôd by spoločnosť Krka pravdepodobne vstúpila na dané trhy predo dňom ukončenia porušenia, teda pred 6. júlom 2007 v prípade Spojeného kráľovstva, 12. decembrom 2007 v prípade Holandska a 16. septembrom 2009 v prípade Francúzska.
Hypotetický prístup Komisie (pozri body 1079 až 1103 vyššie) ju totiž viedol k tomu, že venovala malú pozornosť skutočnému priebehu udalostí, predovšetkým tých, ku ktorým došlo po uzavretí dohôd, a teda možnému vývoju vnímania platnosti patentu 947 spoločnosťou Krka, ktorý mohol vyplynúť z týchto udalostí.
Všeobecnému súdu však neprináleží, aby pri posúdení skutočností zakladajúcich porušenie, ktoré nepatrí do jeho neobmedzenej súdnej právomoci, ale do preskúmania zákonnosti, nahrádzal svojim vlastným odôvodnením odôvodnenie Komisie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. januára 2016, Galp Energía España a i./Komisia,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, body
a
až
).
Neprináleží teda Všeobecnému súdu, aby na základe spisu po prvýkrát preskúmaval, či mohlo počas obdobia po uzavretí dohôd dôjsť k obmedzeniu hospodárskej súťaže z hľadiska následku z dôvodu, že uznanie platnosti patentu 947 spoločnosťou Krka bolo oslabené.
V každom prípade dôkazy nachádzajúce sa v spise neumožňujú dospieť k záveru, že spoločnosť Krka by v období medzi uzavretím dohôd a ukončením porušenia pravdepodobne vstúpila na tri dotknuté národné trhy, ak by tieto dohody neboli uzavreté.
Okrem toho treba zdôrazniť, že Komisia dokonca ani netvrdí, že ak by dohoda neexistovala, spoločnosť Krka by pravdepodobne vstúpila na trh. V bode napadnutého rozhodnutia s názvom „Pravdepodobné správanie v prípade neexistencie dohôd Krka“ totiž Komisia nevychádza, aspoň nie výslovne, z predpokladu predčasného vstupu spoločnosti Krka na tri dotknuté trhy v prípade, ak by dohoda nebola uzavretá, ale iba z predpokladu ďalšieho trvania „konkurenčnej hrozby“ na týchto trhoch (pozri bod 1096 vyššie).
Podľa Komisie tak „spoločnosť Krka naďalej predstavovala konkurenčnú hrozbu ako spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov potenciálne vstupujúca s perindoprilom na trh Spojeného kráľovstva, Francúzska a Holandska“ (odôvodnenie 1825 napadnutého rozhodnutia). Komisia spresňuje, že spoločnosť Krka naďalej prestavovala hrozbu najmä ako dodávateľ pre miestnych distribučných partnerov (odôvodnenie 1828 napadnutého rozhodnutia).
Komisia tiež uvádza, že strany dohody by bez stimulu mohli uzavrieť menej obmedzujúcu dohodu, ktorá by umožnila predčasný vstup spoločnosti Krka alebo jej poskytla licenciu pre celé územie Únie (odôvodnenie 1831 napadnutého rozhodnutia).
Komisia na záver uvádza, že „bez obmedzení obsiahnutých v dohodách… by spoločnosť Krka zostala dôležitým potenciálnym konkurentom skupiny Servier“ (odôvodnenie 1834 napadnutého rozhodnutia).
Treba uviesť, že Komisia tým, že sa odvoláva iba na „konkurenčnú hrozbu“, ktorú spoločnosť Krka naďalej predstavovala pre skupinu Servier, hoci jednak prosúťažné následky púhej „hrozby“ nie sú na rozdiel od prosúťažnych následkov vstupu spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov zrejmé, a jednak následky tejto „hrozby“ boli v prejednávanej veci do značnej miery zmiernené existenciou patentu 947 a potvrdením jeho platnosti príslušnými orgánmi (pozri body 1142 až 1169 vyššie), nepreukázala, že hospodárska súťaž by bez uzavretia dohody o urovnaní bola pravdepodobne otvorenejšia.
V tejto súvislosti možno uviesť, že Komisia mala spresniť, aké by boli pravdepodobné následky „konkurenčnej hrozby“, ktorú by spoločnosť Krka naďalej predstavovala pre skupinu Servier bez dohody o urovnaní, predovšetkým na ceny, výrobu, kvalitu alebo rozmanitosť výrobkov alebo aj inováciu (pozri body 1135 až 1137 vyššie), čo mohla urobiť napríklad preukázaním, že keďže táto hrozba neexistovala, skupina Servier obmedzila svoje výdavky na výskum a vývoj.
Treba zdôrazniť, že hoci analýza Komisie týkajúca sa trhovej sily skupiny Servier, ako aj štruktúry daného trhu, ktorý sa vyznačuje tým, že zdroje hospodárskej súťaže neexistujú alebo sú vzácne, môže potvrdzovať existenciu obmedzujúcich následkov dohody brániacich vstupu potenciálneho konkurenta na trh, nestačí na to, aby sa obmedzujúce následky dohody ohrozujúce existenciu „konkurenčnej hrozby“ stali pravdepodobné a konkrétne.
Bez ohľadu na štruktúru trhu totiž protisúťažné následky ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh zostávajú do značnej miery hypotetické, ak je vzhľadom na skutočný vývoj udalostí, ktorý bolo možné pozorovať v čase, keď Komisia prijala svoje rozhodnutie, pravdepodobné, že dokonca aj bez tohto ustanovenia by sa daný potenciálny konkurent mohol správať rovnako ako v prípade jeho existencie, teda v prejednávanej veci, že spoločnosť Krka by nevstúpila na tri trhy, na ktorých Komisia zistila existenciu obmedzenia z hľadiska následku.
Okrem toho, pokiaľ ide o predpoklad, že ak by nedošlo k uzavretiu dohody o urovnaní a licenčnej dohody medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka a predovšetkým, ak by neexistoval stimul, ktorý podľa Komisie tieto dohody obsahujú, bola by uzavretá iná dohoda, ktorá by umožňovala predčasný vstup spoločnosti Krka alebo by jej poskytovala licenciu pre celé územie Únie (pozri bod 1176 vyššie, ako aj odôvodnenie 1142 napadnutého rozhodnutia), jeho pravdepodobnosť nie je nijako podložená, a to tým skôr, že ako vyplýva z preskúmania žalobného dôvodu založeného na neexistencii obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, Komisia nepreukázala existenciu stimulu.
Napokon treba zdôrazniť, že konkrétny kontext, v ktorom sa nachádza dohoda o urovnaní a licenčná dohoda uzavreté medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka, vyznačujúci sa existenciou patentu, ktorého platnosť potvrdil EPÚ (pozri bod 1144 vyššie), sa odlišuje od kontextu vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok zo 14. apríla 2011, Visa Europe a Visa International Service/Komisia (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
, body
a
), ktorý Komisia cituje najmä v odôvodnení 1219 napadnutého rozhodnutia. Keďže v uvedenej veci neexistovali okolnosti porovnateľné s okolnosťami súvisiacimi s existenciou patentu a uznaním jeho platnosti, ktoré boli práve pripomenuté (najmä v bodoch 1145 až 1159 vyššie) a ktoré sú rozhodujúce v prejednávanom spore, Všeobecný súd sa v tomto rozsudku domnieval, a to na základe jedinej okolnosti, že podnik, na ktorý sa vzťahovalo ustanovenie sporného opatrenia o vylúčení, bol potenciálnym konkurentom, že Komisia bola oprávnená dospieť k záveru, že tento podnik by bez ustanovenia o vylúčení vstúpil na trh.
Treba ešte uviesť, že v rozsudku zo 14. apríla 2011, Visa Europe a Visa International Service/Komisia (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
), Všeobecný súd nepotvrdil rozhodovaciu prax Komisie, podľa ktorej Komisia môže v prípade, keď ide o vylúčenie potenciálneho konkurenta, ignorovať skutočný priebeh udalostí, ktorý mohol byť pozorovaný v čase, keď prijala svoje rozhodnutie.
Navyše, ak by táto prax bola potvrdená, mohla by v niektorých prípadoch viesť k nelogickému výsledku, napríklad vtedy, keď by jediný existujúci potenciálny konkurent, ktorý je vylúčený dohodou, zanikol hneď od začatia jej vykonávania, napríklad na základe súdnej likvidácie, čo je okolnosť, ktorá zjavne neutralizuje vylučujúce účinky dohody, okrem prípadu, ak by sa tieto účinky posudzovali hypoteticky a nie realisticky, ako to požaduje judikatúra (pozri body 1129 a 1132 vyššie).
V prejednávanej veci teda nemožno dospieť k záveru o existencii obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku na základe odkazu na rozsudok zo 14. apríla 2011, Visa Europe a Visa International Service/Komisia (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
).
Z uvedeného vyplýva, že Komisia nepreukázala obmedzujúce účinky ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh nachádzajúceho sa v dohode o urovnaní na fungovanie hospodárskej súťaže.
–
O ustanovení o nenapadnutí patentov nachádzajúcom sa v dohode o urovnaní
Na úvod treba uviesť, že v bode napadnutého rozhodnutia s názvom „Pravdepodobné správanie v prípade neexistencie dohôd Krka“ Komisia neuvádza žiaden dôkaz týkajúci sa pravdepodobného správania spoločnosti Krka vo vzťahu k patentu 340, na ktorý sa tiež vzťahuje ustanovenie o nenapadnutí v dohode o urovnaní.
Komisia sa teda v etape analýzy obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku spočívajúcej v porovnaní fungovania hospodárskej súťaže v prípade existencie dohôd s fungovaním hospodárskej súťaže bez dohôd (pozri bod 1076 vyššie) obmedzila na patent 947.
Nezohľadnenie patentu 340 možno vysvetliť tým, že podľa Komisie má tento patent iba nevýznamné miesto v ochrane, ktorú môže poskytnúť skupine Servier proti vstupu spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov na trh (odôvodnenie 114 napadnutého rozhodnutia).
Okrem toho Komisia v bode napadnutého rozhodnutia s názvom „Pravdepodobné správanie v prípade neexistencie dohôd Krka“ ďalej uvádza, že sa „zdá… pravdepodobné, že ak by neexistovala povinnosť nenapadnutia patentov, spoločnosť Krka by naďalej popierala platnosť patentu 947 na súdoch Spojeného kráľovstva a na EPÚ“ (odôvodnenie 1827 napadnutého rozhodnutia).
Komisia tak založila svoje zistenie obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku na tom, že bez ustanovenia o nenapadnutí patentov by spoločnosť Krka naďalej pokračovala v konaniach, ktoré viedla na súdoch Spojeného kráľovstva a na EPÚ.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že ustanovenie o nenapadnutí samo osebe obmedzuje hospodársku súťaž, keďže poškodzuje verejný záujem, ktorým je odstrániť každú prekážku hospodárskej činnosti, ktorá by mohla vyplynúť z nesprávne udeleného patentu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. februára 1986, Windsurfing International/Komisia,
193/83
,
EU:C:1986:75
, bod
).
Treba teda určiť, či uplatnenie ustanovenia o nenapadnutí patentov a konkrétnejšie to, že spoločnosť Krka vystúpila z konaní, ktoré viedla, malo nejaké následky na zrušenie patentu 947.
Treba pripomenúť, že v okamihu uzavretia dohôd viedli spoločnosť Krka a skupina Servier proti sebe dve konania a že práve dohoda o urovnaní viedla spoločnosť Krka k tomu, aby ďalej v týchto konaniach nepokračovala.
V Spojenom kráľovstve tak Servier podala 2. augusta 2006 na High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchný súd (Anglicko a Wales), oddelenie pre majetkové spory (patentový súd)], žalobu pre porušenie práv k patentu 947 proti spoločnosti Krka. Podala aj návrh na nariadenie predbežného súdneho zákazu. Spoločnosť Krka podala 1. septembra 2006 protinávrh na zrušenie patentu 947. Dňa 3. októbra 2006 High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchný súd (Anglicko a Wales), oddelenie pre majetkové spory (patentový súd)], vyhovel návrhu na nariadenie predbežného súdneho zákazu, ktorý podala Servier, a zamietol návrh na rozhodnutie v skrátenom konaní (motion of summary judgment) podaný spoločnosťou Krka 1. septembra 2006 na určenie neplatnosti patentu 947. Súdne konanie sa 1. decembra 2006 v nadväznosti na urovnanie uzavreté medzi účastníkmi konania skončilo a predbežný zákaz bol zrušený.
Pokiaľ ide o spor na EPÚ, v roku 2004 desať spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov, vrátane spoločnosti Krka, podalo na EPÚ námietku proti patentu 947 s cieľom dosiahnuť jeho zrušenie v celom rozsahu, pričom uvádzali dôvody založené na neexistencii novosti a vynálezcovskej činnosti, ako aj na nedostatočnom objasnení vynálezu. Dňa 27. júla 2006 námietkové oddelenie EPÚ potvrdilo platnosť tohto patentu v nadväznosti na drobné zmeny pôvodných patentových nárokov skupiny Servier. Sedem spoločností podalo proti tomuto rozhodnutiu námietkového oddelenia sťažnosť. Krka vystúpila z námietkového konania 11. januára 2007 v súlade s dohodou o urovnaní uzavretou medzi účastníkmi konania.
Treba však pripomenúť, že v Spojenom kráľovstve Servier podala 1. augusta 2006 na High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchný súd (Anglicko a Wales), oddelenie pre majetkové spory (patentový súd)], aj žalobu pre porušenie práv proti spoločnosti Apotex, pričom sa odvolávala na porušenie patentu 947, keďže uvedená spoločnosť 28. júla 2006 uviedla na trh generickú verziu perindoprilu. Spoločnosť Apotex podala protinávrh na zrušenie tohto patentu. Dňa 8. augusta 2006 bol nariadený predbežný súdny zákaz zakazujúci spoločnosti Apotex dovážať, ponúkať za účelom predaja alebo predávať perindopril.
Na základe protinávrhu na zrušenie podaného spoločnosťou Apotex, High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchný súd (Anglicko a Wales), oddelenie pre majetkové spory (patentový súd)], 6. júla 2007 rozhodol, že patent 947 je neplatný z dôvodu, že predmet tohto patentu v porovnaní s patentom 341 nie je nový a nezahŕňa vynálezcovskú činnosť. Súdny zákaz bol v dôsledku toho okamžite zrušený a spoločnosť Apotex mohla opäť začať s predajom svojej generickej verzie perindoprilu na trhu Spojeného kráľovstva.
Komisia sa domnievala, že porušenie súvisiace s dohodami uzavretými medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka k tomuto dňu v Spojenom kráľovstve skončilo.
Okrem toho, pokiaľ ide o spor na EPÚ, na základe konania začatého okrem iného spoločnosťou Krka, technický odvolací senát EPÚ rozhodnutím zo 6. mája 2009 zrušil rozhodnutie EPÚ z 27. júla 2006 a aj patent 947.
Komisia sa domnievala, že pokiaľ porušenie súvisiace s dohodami uzavretými medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka ešte v niektorých členských štátoch pokračovalo, skončilo k tomuto dňu.
Vzhľadom na priebeh konaní týkajúcich sa patentu 947, ktoré pokračovali aj po tom, čo spoločnosť Krka vystúpila z konaní, ktorých bola účastníkom, ako je uvedené vyššie, sa nemožno domnievať, že ak by strany neuzavreli dohodu o urovnaní, pokračovanie spoločnosti Krka v konaniach by pravdepodobne, ba dokonca skutočne, umožnilo, aby neplatnosť tohto patentu bola určená rýchlejšie alebo v úplnejšom rozsahu.
Komisia však v napadnutom rozhodnutí nepreukázala, a dokonca ani netvrdila, že neplatnosť patentu 947 by bola určená rýchlejšie alebo v úplnejšom rozsahu, ak by spoločnosť Krka nesúhlasila s ustanovením o nenapadnutí patentov nachádzajúcim sa v dohode o urovnaní.
Okolnosti, že „spoločnosť Krka sa predtým domnievala, že jej tvrdenia v patentových sporoch patrili medzi najpresvedčivejšie a že predstavovali osobitnú hrozbu pre patent 947“ alebo že súdy Spojeného kráľovstva sa napriek tomu, že zamietli jej návrh na rozhodnutie v skrátenom konaní domnievali, že táto spoločnosť mala „solídny základ“ pre napadnutie platnosti patentu 947 (odôvodnenie 1827 napadnutého rozhodnutia), neumožňujú dospieť k záveru, že účasť spoločnosti Krka na daných konaniach by viedla k tomu, že neplatnosť patentu by bola určená rýchlejšie alebo v úplnejšom rozsahu.
Rovnako konštatovanie, ktoré urobila aj Komisia v odôvodnení 1712 napadnutého rozhodnutia, „že vylúčenie silného protivníka môže mať vplyv na konečný výsledok sporu/námietkového konania“, neumožňuje dospieť k záveru, že následky ustanovenia o nenapadnutí patentov, ktoré sa uplatňovalo na spoločnosť Krka, sú pravdepodobné, ba dokonca skutočné.
Prináležalo totiž Komisii, aby dostatočne presným a podloženým spôsobom preukázala, ako by mohli mať tvrdenia spoločnosti Krka alebo jej osobitné stanovisko v spore v prípade, ak by pokračovala v konaniach, ktoré viedla, rozhodujúci vplyv nie na výsledok sporov, pretože obidva z týchto sporov – a to spor na EPÚ, ktorý pokračoval aj po vystúpení spoločnosti Krka z konania, a spor medzi skupinou Servier a spoločnosťou Apotex na High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchný súd (Anglicko a Wales), oddelenie pre majetkové spory (patentový súd)] – viedli v každom prípade k určeniu neplatnosti patentu 947, ale na lehotu, v ktorej došlo k určeniu tejto neplatnosti alebo na jeho rozsah.
Všeobecnému súdu okrem toho neprináleží, aby pri posúdení skutočností zakladajúcich porušenie, ktoré nepatrí do jeho neobmedzenej súdnej právomoci, ale do preskúmania zákonnosti, nahrádzal svojim vlastným odôvodnením odôvodnenie Komisie (rozsudok z 21. januára 2016, Galp Energía España a i./Komisia,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, body
a
až
).
Neprináleží teda Všeobecnému súdu, aby na základe iných dôkazov v spise než ktoré zohľadnila Komisia, aby preukázala obmedzujúce účinky ustanovenia o nenapadnutí patentov, po prvýkrát preskúmaval, či mohlo zotrvanie spoločnosti Krka v prebiehajúcich konaniach viesť k tomu, že neplatnosť patentu 947 by bola určená rýchlejšie alebo v úplnejšom rozsahu.
Treba ešte dodať, že akákoľvek je štruktúra daného trhu, vrátane prípadu, keď sa tak, ako v prejednávanej veci vyznačuje podľa Komisie tým, že zdroje hospodárskej súťaže neexistujú alebo sú vzácne, protisúťažné následky ustanovenia o nenapadnutí patentov zostávajú do značnej miery hypotetické, ak je vzhľadom na skutočný vývoj udalostí, ktorý bolo možné pozorovať v čase, keď Komisia prijala svoje rozhodnutie, pravdepodobné, že dokonca aj bez tohto ustanovenia by neplatnosť dotknutého patentu, v tomto prípade patentu 947, bola určená v rovnakom čase a v rovnakom rozsahu (pozri bod 1181 vyššie).
Navyše Komisia na rozdiel od toho, čo naznačuje odôvodnenie 1712 napadnutého rozhodnutia, nepreukázala, že konanie medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka na súdoch Spojeného kráľovstva mohlo viesť k zisteniu, že technológia spoločnosti Krka neporušovala patent. Konania týkajúce sa spoločností Krka a Apotex sa totiž zakladali na žalobách pre porušenie práv, ktoré podala skupina Servier a protinávrhoch na zrušenie patentu 947, ktoré v reakcii podali tieto dve spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov. Tieto konania boli teda podobné. V dôsledku určenia neplatnosti patentu 947 však došlo k ukončeniu konania týkajúceho sa spoločnosti Apotex v celom rozsahu a teda bez toho, aby bolo potrebné určiť, či jej technológia porušovala patent. Vzhľadom na podobnosť konaní a neexistenciu dôkazov o opaku predložených Komisiou je pravdepodobné, že by to bolo rovnako v prípade spoločnosti Krka.
To, že konanie na EPÚ mohlo viesť k zisteniu, že technológia spoločnosti Krka neporušovala patent, nie je preukázané tým skôr, že toto konanie sa týkalo iba platnosti patentu 947.
Z uvedeného vyplýva, že Komisia nepreukázala obmedzujúce účinky ustanovenia o nenapadnutí patentov nachádzajúceho sa v dohode o urovnaní na fungovanie hospodárskej súťaže.
–
O prevode technológie spoločnosti Krka na základe licencie
Pokiaľ ide o dohodu o prevode, ktorou spoločnosť Krka predala svoju technológiu skupine Servier, Komisia iba konštatuje, že bez tejto dohody „by spoločnosť Krka naďalej mohla slobodne previesť alebo poskytnúť na základe licencie svoje práva k technológii týkajúcej sa perindoprilu“ (odôvodnenie 1829 napadnutého rozhodnutia), čo v prípade obyčajného prevodu majetku sprevádzaného licenčnou dohodou a nie vylučovacím opatrením, akým môže byť ustanovenie o neuvádzaní výrobkov na trh, nestačí na preukázanie existencie pravdepodobných účinkov predovšetkým na ceny, výrobu, kvalitu alebo rozmanitosť výrobkov alebo aj inováciu (pozri body 1135 až 1137 vyššie). Existencia protisúťažných následkov je preukázaná tým menej, že technológia spoločnosti Krka neumožňovala obísť patent 947, čo vzhľadom na závažné nepriame dôkazy, ktoré umožňovali domnievať sa, že tento patent bol platný, robí málo pravdepodobným predpoklad, že spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov konkurujúce skupine Servier by sa bez dohody o prevode usilovali o nadobudnutie technológie spoločnosti Krka.
Z uvedeného vyplýva, že Komisia nepreukázala obmedzujúce účinky prevodu technológie spoločnosti Krka na základe licencie na fungovanie hospodárskej súťaže.
Zo všetkého, čo bolo uvedené vyplýva, že Komisia nepreukázala obmedzujúci účinok vyplývajúci na hospodársku súťaž z dohody o urovnaní alebo dohody o prevode, ktorý by bol dostatočne realistický a pravdepodobný na to, aby mohla konštatovať existenciu obmedzenia z hľadiska následku. Treba dodať, že takýto obmedzujúci účinok nemožno konštatovať ani vtedy, ak sú obe dohody posudzované vo svojom súhrne.
Treba preto vyhovieť výhrade založenej na nesprávnom posúdení, ktorá sama osebe umožňuje vysloviť dôvodnosť celého žalobného dôvodu uvádzaného žalobkyňami, ktorý sa zakladá na tom, že Komisia nesprávne dospela k záveru, že existovalo obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska následku vyplývajúce z dohôd uzavretých medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka.
Treba ešte určiť, či sa Komisia vo svojom rozhodnutí dopustila navyše nesprávneho právneho posúdenia.
iv)

O nesprávnom právnom posúdení
Ako bolo uvedené (pozri body 1092 a 1102 vyššie), Komisia sa domnievala, že keďže preukázala, že dohoda o urovnaní vylúčila potenciálneho konkurenta skupiny Servier, nebola pri preukazovaní fungovania hospodárskej súťaže v prípade, ak by dohoda neexistovala (jedna zo situácií z porovnania uvedeného v bode 1076 vyššie), povinná zohľadniť skutočný priebeh udalostí, ktorý mohol byť pozorovaný v čase, keď prijala svoje rozhodnutie. Naopak Komisia sa na základe svojej obvyklej praxe v oblasti zohľadňovania potenciálnych následkov dohody, podľa ktorej stačí preukázať, že táto dohoda je „spôsobilá“ vyvolať protisúťažné následky (pozri body 1080 a 1085 vyššie), domnievala, že svoj opis fungovania hospodárskej súťaže v prípade, ak by dohoda neexistovala, môže založiť na predpokladoch alebo možnostiach.
Ako vyplýva z preskúmania výhrady týkajúcej sa nesprávneho posúdenia vyššie, niektoré udalosti, ktoré Komisia nezohľadnila, neboli len relevantné, ale aj rozhodujúce na účely porovnania uvedeného v bode 1076 vyššie.
Pokiaľ ide o ustanovenie o neuvádzaní výrobkov na trh, hoci Komisia zohľadnila rozhodnutie EPÚ z 27. júla 2006 a súdne zákazy nariadené súdmi Spojeného kráľovstva proti spoločnostiam Krka a Apotex, aby preukázala postavenie spoločnosti Krka ako potenciálneho konkurenta, náležite nezohľadnila tieto udalosti pri určení, či by táto spoločnosť pravdepodobne vstúpila na trh, ak by dohoda nebola uzavretá, pričom v tejto súvislosti iba uviedla, že ak by dohoda neexistovala, „konkurenčná hrozba“ predstavovaná spoločnosťou Krka by trvala naďalej.
Pokiaľ ide o ustanovenie o nenapadnutí patentov, Komisia nezohľadnila výsledok konaní, ktoré začali proti patentu 947 iné spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov a ktoré pokračovali napriek tomu, že spoločnosť Krka prestala patent napádať.
Napokon, pokiaľ ide o štruktúru trhu, čo je prierezová otázka, ktorá sa týka ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh a zároveň ustanovenia o nenapadnutí patentov, Komisia sa uspokojila s tým, že určila, aké boli zdroje hospodárskej súťaže identifikované v čase, keď bola uzavretá posledná z dohôd o urovnaní uvedených v napadnutom rozhodnutí a že uviedla, že existovala „veľká možnosť“, že tieto zdroje budú vylúčené z hospodárskej súťaže dohodou alebo iným spôsobom, pričom nezohľadnila, že počas trvania porušenia táto možnosť nenastala (odôvodnenie 1846 napadnutého rozhodnutia).
Táto úvaha výslovne vyplýva z poznámky pod čiarou 2445 napadnutého rozhodnutia, v ktorej Komisia na účely preukázania obmedzujúcich účinkov ustanovenia o nenapadnutí patentov vychádza z toho, že existovalo málo spoločností konkurujúcich skupine Servier, ktoré boli schopné pokračovať v prebiehajúcich konaniach alebo začať nové konania a že „bolo pravdepodobné, že skupina Servier zváži uzavretie dohody s týmito spoločnosťami“, čo by vylučovalo každú možnosť pokračovania v konaní proti patentu 947 alebo začatia takéhoto konania. Hoci je však pravda, že skupina Servier kontaktovala tieto spoločnosti, nepodarilo sa jej dosiahnuť s nimi dohodu, a to najmä s jednou z nich, ktorá napokon dosiahla zrušenie patentu 947 dokonca v čase, keď spoločnosť Krka ešte uplatňovala ustanovenie o nenapadnutí patentov.
Obmedzenú povahu preskúmania, ktoré Komisia vykonala, však nemožno odôvodniť judikatúrou súdov Únie. Judikatúra týkajúca sa zohľadnenia potenciálnych následkov dohôd, preskúmaná v bodoch 1107 až 1120 vyššie, sa totiž v prejednávanej veci neuplatňovala (pozri bod 1124 vyššie).
Z dôvodov uvedených vyššie v bodoch 1183 až 1186 to platí rovnako aj pre možnosť využiť riešenie prijaté v oblasti dohôd vylučujúcich potenciálnu hospodársku súťaž v rozsudku zo 14. apríla 2011, Visa Europe a Visa International Service/Komisia (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
) (pozri body 1183 až 1186 vyššie).
Treba preto dospieť k záveru, že Komisia vykonala neúplne preskúmanie situácie, ktorú mala posúdiť, aby určila, či dohody uzavreté medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka obmedzovali hospodársku súťaž z hľadiska následku, pričom neúplnosť preskúmania Komisie odhaľuje nesprávne uplatnenie judikatúry súdov Únie a teda, ako to správne tvrdia žalobkyne, nesprávne právne posúdenie.
Okrem toho podľa prístupu Komisie jej stačí skonštatovať vylúčenie potenciálneho konkurenta na to, ‑aby mohla v kontexte štruktúry trhu, ktorý sa vyznačuje neexistenciou alebo vzácnosťou zdrojov hospodárskej súťaže a trhovou silou spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov, dospieť k záveru o obmedzení hospodárskej súťaže z hľadiska následku.
Ak by bol takýto prístup dovolený, umožňoval by Komisii, aby v takých veciach, ako sú prejednávané veci, ktoré sa týkajú obmedzujúcich ustanovení spojených s dohodou o urovnaní v oblasti patentov k liekom, konštatovala existenciu obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku, pričom by sa musela v podstate iba ubezpečiť, že sú splnené dve z troch podmienok vyžadovaných pre záver o existencii obmedzenia z hľadiska cieľa, a to existencia potenciálnej hospodárskej súťaže a existencia ustanovení obmedzujúcich hospodársku súťaž.
Keďže preukázanie splnenia tretej podmienky, teda existencie stimulu, je zvlášť náročné, ako to vyplýva z preskúmania žalobného dôvodu venovaného obmedzeniu hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, úloha Komisie by bola značne zjednodušená.
Vzhľadom na sprísnené požiadavky v oblasti dokazovania, ktoré sa spájajú s preukázaním obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku (pozri body 1123 a 1128 až 1139 vyššie), však takéto riešenie, ktoré odporuje zmyslu rozlišovania zavedeného Zmluvou medzi obmedzeniami hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa a obmedzeniami hospodárskej súťaže z hľadiska následku, nemožno prijať.
Z uvedeného vyplýva, že treba vyhovieť výhrade založenej na nesprávnom právnom posúdení, ktorá sama osebe umožňuje vysloviť dôvodnosť celého žalobného dôvodu uvádzaného žalobkyňami, ktorý sa zakladá na tom, že Komisia nesprávne dospela k záveru, že z dohôd uzavretých medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka vyplýva existencia obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku.
Keďže aj žalobný dôvod týkajúci sa neexistencie obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa bol uznaný za dôvodný, treba dospieť k záveru, že Komisia v prípade dohôd uzavretých medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka nesprávne skonštatovala existenciu porušenia podľa článku 101 ods. 1 ZFEÚ.
V dôsledku toho treba bez preskúmania ostatných výhrad uvádzaných žalobkyňami vrámci tohto žalobného dôvodu a bez preskúmania žalobného dôvodu týkajúceho sa postavenia spoločnosti Krka ako potenciálneho konkurenta zrušiť článok 4 napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v akom Komisia v tomto článku konštatovala účasť skupiny Servier na porušení podľa článku 101 ods. 1 ZFEÚ v prípade dohôd uzavretých medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka.
10.

O žalobnom dôvode týkajúcom sa definície pojmu obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku
a)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
b)

Posúdenie Všeobecného súdu
Z dôvodov už uvedených v bodoch 566 až 570, 743 a 909 vyššie vo vzťahu k iným žalobným dôvodom uplatneným proti zisteniu existencie obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku vyplývajúceho z dohôd, ktoré skupina Servier uzavrela so spoločnosťami Niche a Unichem, spoločnosťou Matrix, spoločnosťou Teva a spoločnosťou Lupin, musí byť tento žalobný dôvod zamietnutý ako neúčinný.
11.

O nesprávnom právnom posúdení a o nesprávnom posúdení, ktoré sa týkajú kvalifikácie samostatných porušení
a)

O kvalifikácii piatich dohôd ako samostatných porušení
1)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
2)

Posúdenie Všeobecného súdu
Z napadnutého rozhodnutia vyplýva a žalobkyne to nepopierajú, že žalobkyne uzavreli samostatné dohody podpísané v rôznych dňoch (s výnimkou dohôd uzavretých so spoločnosťou Niche a so spoločnosťou Matrix), s rôznymi stranami, v rôznych hospodárskych a právnych kontextoch a s rôznou pôsobnosťou. Žalobkyne však tvrdia, že napriek týmto rozdielom, uzavretie týchto dohôd predstavuje jediné porušenie z dôvodu totožnosti dotknutého výrobku, určitej územnej a časovej totožnosti dohôd, totožnosti metódy a podmienok vykonávania dohôd a totožnosti fyzickej osoby, ktorá sa z ich strany zúčastnila uzavretia dohôd.
Na úvod treba uviesť, že tento žalobný dôvod, v rámci ktorého žalobkyne vytýkajú, že v prejednávanej veci nedošlo k uznaniu jediného porušenia, je uplatnený subsidiárne (pozri bod 1248 vyššie), pre prípad zamietnutia žalobných dôvodov založených na nesprávnom právnom posúdení a nesprávnom posúdení pri kvalifikácii sporných dohôd ako obmedzení z hľadiska cieľa a následku. Vzhľadom na to, že bolo vyhovené žalobným dôvodom napádajúcim kvalifikáciu dohôd, ktoré žalobkyne uzavreli so spoločnosťou Krka ako obmedzenia hospodárskej súťaže, bude prejednávaný žalobný dôvod preskúmaný iba v rozsahu, v akom napáda kvalifikáciu dohôd, ktoré žalobkyne uzavreli so spoločnosťami Niche, Matrix, Teva a Lupin ako samostatných porušení.
Pokiaľ ide o účinnosť tohto žalobného dôvodu, Komisia v podstate tvrdí, že ho treba zamietnuť ako neúčinný, keďže žalobkyne v každom prípade nepreukázali, že pokuta by bola nevyhnutne nižšia, ak by Komisia považovala dané dohody za jediné porušenie.
Najprv treba pripomenúť, že účinnosť alebo neúčinnosť uplatneného žalobného dôvodu odkazuje na jeho schopnosť viesť v prípade, ak je dôvodný, k zrušeniu navrhovanému žalobcom, a nie na záujem, ktorý žalobca môže mať na podaní žaloby alebo na uplatnení určitého žalobného dôvodu, keďže tieto otázky sa vzťahujú na prípustnosť žaloby resp. prípustnosť žalobného dôvodu (rozsudok z 21. septembra 2000, EFMA/Rada,
C‑46/98 P
,
EU:C:2000:474
, bod
).
Ďalej platí, že Komisia má právomoc prijať rozhodnutie konštatujúce porušenie bez uloženia pokuty, najmä pokiaľ preukáže existenciu oprávneného záujmu na takomto konštatovaní (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 6. októbra 2005, Sumitomo Chemical a Sumika Fine Chemicals/Komisia,
T‑22/02 a T‑23/02
,
EU:T:2005:349
, bod
, a zo 16. novembra 2006, Peróxidos Orgánicos/Komisia,
T‑120/04
,
EU:T:2006:350
, bod
), pričom zákonnosť rozhodnutia konštatujúceho účasť podniku na porušení nemôže závisieť od zákonnosti pokuty uloženej tomuto podniku. Práve z tohto dôvodu sa žalobné dôvody, ktoré sa vzťahujú na uloženie sankcií, môžu pojmovo týkať iba uloženia pokuty a nie samotného konštatovania porušenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. júna 2012, Bolloré/Komisia,
T‑372/10
,
EU:T:2012:325
, bod
). Naproti tomu žalobné dôvody, ktoré sa vzťahujú na samotné konštatovanie porušenia, môžu mať v zásade za následok nielen zrušenie rozhodnutia konštatujúceho účasť podniku na porušení, ale v dôsledku toho aj zrušenie pokuty uloženej tomuto podniku.
V prejednávanej veci z toho vyplýva, že ak by sa Všeobecný súd domnieval, že Komisia nesprávne identifikovala každú zo sporných dohôd ako samostatné porušenie namiesto identifikácie jediného porušenia, napadnuté rozhodnutie by muselo byť zrušené v rozsahu, v akom vo vzťahu k žalobkyniam konštatuje existenciu samostatných porušení a v dôsledku toho v rozsahu, v akom im ukladá pokuty za tieto porušenia, a to bez ohľadu na to, či by toto zrušenie malo pre žalobkyne priaznivý vplyv na celkovú výšku samostatných pokút, ktoré im boli uložené a ktoré by prípadne museli byť nanovo vypočítané, ak by im bola v novom rozhodnutí uložená jediná pokuta. Treba totiž pripomenúť, že neobmedzená súdna právomoc, ktorou disponuje Všeobecný súd na základe článku 31 nariadenia č. 1/2003, sa týka len jeho posúdenia pokuty uloženej Komisiou, a nie akejkoľvek zmeny skutočností zakladajúcich porušenie, ktoré Komisia v súlade s právom konštatovala v rozhodnutí, ktoré bolo Všeobecnému súdu predložené (rozsudok z 21. januára 2016, Galp Energía España a i./Komisia,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, bod
).
Už navyše sa v každom prípade treba domnievať, že ak by Všeobecný súd dospel k záveru, že Komisia nesprávne identifikovala samostatné porušenia namiesto jediného porušenia, malo by to vplyv na výšku pokuty.
Treba totiž pripomenúť, že kvalifikovať určité protiprávne konania ako jedno a to isté porušenie alebo niekoľko odlišných porušení sa v zásade nezaobíde bez následkov na sankciu, ktorú možno uložiť, pretože zistenie niekoľkých odlišných porušení môže viesť k uloženiu niekoľkých odlišných pokút, každej v hraniciach stanovených článkom 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003, t. j. pri dodržaní hornej hranice 10 % obratu dosiahnutého v účtovnom období, ktoré predchádza prijatiu rozhodnutia. Komisia tiež môže v jedinom rozhodnutí konštatovať dve rôzne porušenia a uložiť dve pokuty, ktorých celková suma presiahne hornú hranicu 10 % stanovenú v článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003, pokiaľ suma každej pokuty nepresiahne uvedenú hornú hranicu. Pre uplatnenie uvedenej hornej hranice 10 % je totiž nepodstatné, či sú rôzne porušenia pravidiel hospodárskej súťaže Únie sankcionované v rámci jediného konania alebo v rámci oddelených konaní začatých v rôznom čase, keďže horná hranica 10 % sa uplatňuje na každé porušenie článku 101 ZFEÚ (pozri rozsudok zo 6. februára 2014,AC‑Treuhand/Komisia,
T‑27/10
,
EU:T:2014:59
, body
až
a citovanú judikatúru). V prejednávanej veci však treba uviesť, ako to uznávajú žalobkyne v žalobe, že celková výška pokút, ktoré im boli uložené za porušenia článkov 101 a 102 ZFEÚ, je nižšia ako horná hranica 10 % obratu dosiahnutého v účtovnom období, ktoré predchádza prijatiu rozhodnutia, stanovená v článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003. V dôsledku toho žalobkyne nemôžu Komisii vytýkať, že sa rozhodla uložiť im samostatné pokuty, aby mohla pre tieto pokuty zohľadňované spolu prekročiť túto 10 % hornú hranicu.
Z odôvodnení 3120, 3121 a 3128 napadnutého rozhodnutia však vyplýva, že keďže Komisia uložila žalobkyniam samostatné pokuty za každé porušenie článku 101 ZFEÚ, uplatnila na tieto sumy záporný opravný koeficient, aby sa z dôvodu súčasného uloženia viacerých pokút vyhla potenciálne neprimeranému výsledku. Totiž práve z dôvodu, že sa Komisia rozhodla uložiť žalobkyniam viacero samostatných pokút, uplatnila na hodnotu predajov žalobkýň zohľadňovanú pri určení výšky každej pokuty priemerné zníženie o 54,5 % odzrkadľujúce mieru časového a územného prekrývania sa zodpovedajúcich porušení. V každom prípade teda prináleží Komisii, aby na preukázanie neúčinnosti žalobného dôvodu preukázala, že pokuta uložená žalobkyniam by bola rovnako vysoká aj v prípade jediného porušenia, čo sa zdá málo pravdepodobné.
Žalobný dôvod treba preto preskúmať vecne.
Podľa ustálenej judikatúry môže porušenie článku 101 ods. 1 ZFEÚ vyplývať nielen zo samostatného aktu, ale aj zo skupiny aktov alebo tiež z pokračujúceho správania, a to aj vtedy, keď by jeden alebo viacero prvkov tejto skupiny aktov alebo tohto pokračujúceho správania mohli predstavovať aj samy osebe a zohľadňované jednotlivo porušenie uvedeného ustanovenia. Ak sú teda jednotlivé konania súčasťou „celkového plánu“ z dôvodu ich zhodného cieľa narúšajúceho hospodársku súťaž na vnútornom trhu, je Komisia oprávnená pripísať zodpovednosť za tieto konania v závislosti od účasti na porušení posudzovanom ako celok (rozsudky zo 6. decembra 2012, Komisia/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, bod
, a z 24. júna 2015, Fresh Del Monte Produce/Komisia a Komisia/Fresh Del Monte Produce,
C‑293/13 P a C‑294/13 P
,
EU:C:2015:416
, bod
).
Podnik, ktorý sa zúčastnil na takomto jedinom a komplexnom porušení vlastným správaním, ktoré spočívalo v dohode alebo zosúladenom postupe s protisúťažným cieľom v zmysle článku 101 ods. 1 ZFEÚ a malo prispieť k porušeniu ako celku, tak môže byť zodpovedný aj za správanie ostatných podnikov v rámci toho istého porušenia počas celej doby svojej účasti na tomto porušení. Tak je to v prípade, ak je preukázané, že uvedený podnik zamýšľal prispieť svojím vlastným správaním k naplneniu spoločných cieľov sledovaných všetkými zúčastnenými a že vedel o protiprávnom správaní, ktoré plánovali alebo realizovali ďalšie podniky sledujúce rovnaké ciele, alebo že ho mohol dôvodne predpokladať a bol ochotný prevziať z toho vyplývajúce riziko (rozsudky zo 6. decembra 2012, Komisia/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, body
a
, a z 24. júna 2015, Fresh Del Monte Produce/Komisia a Komisia/Fresh Del Monte Produce,
C‑293/13 P a C‑294/13 P
,
EU:C:2015:416
, bod
).
Podľa judikatúry Súdneho dvora tak uplatnenie pojmu „jediné porušenie“ umožňuje za určitých podmienok pripísať zodpovednosť za celok protiprávnych správaní všetkým osobám, ktoré sa zúčastnili niektorého zo správaní tvoriacich tento celok. O tejto možnosti však možno uvažovať iba vtedy, ak možno okrem iného identifikovať cieľ spoločný všetkým zúčastneným.
Nevyhnutnosť spoločného zámeru, účelu alebo cieľa vyplýva nielen z rozsudkov citovaných v bodoch 1264 a 1265 vyššie, ale aj zo skoršej judikatúry.
V rozsudku z 8. júla 1999, Komisia/Anic Partecipazioni (
C‑49/92 P
,
EU:C:1999:356
, body
a
), tak Súdny dvor potvrdil odôvodnenie Súdu prvého stupňa, podľa ktorého po prvé, zistené dohody a zosúladené postupy boli z dôvodu ich zhodného cieľa súčasťou systému pravidelných stretnutí stanovujúcich ciele v oblasti cien a kvót, systému, ktorý bol zase súčasťou série snáh dotknutých podnikov sledujúcich jediný hospodársky cieľ, a to narušiť vývoj cien, a po druhé, by bolo neprirodzené rozdeliť toto pokračujúce správanie vyznačujúce sa jediným účelom a vidieť v ňom viaceré samostatné porušenia, hoci naopak ide o jediné porušenie, ktoré sa postupne konkretizovalo tak v dohodách, ako aj v zosúladených postupoch.
Rovnako Súdny dvor rozhodol v rozsudku zo 7. januára 2004, Aalborg Portland a i./Komisia (
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
, body
a
), že keď sú jednotlivé konania súčasťou „celkového plánu“ z dôvodu ich zhodného cieľa narúšajúceho hospodársku súťaž na vnútornom trhu, Komisia je oprávnená pripísať zodpovednosť za tieto konania v závislosti od účasti na porušení posudzovanom ako celok. V tejto súvislosti Súdny dvor spresnil, že bolo neprirodzené rozdeliť na viacero samostatných konaní dohodu vyznačujúcu sa sériou snáh sledujúcich jediný hospodársky účel, a to rešpektovanie domácich trhov.
Okrem toho treba zdôrazniť, že existencia spoločného cieľa je vlastná pojmu „celkový plán“, na ktorý odkazuje judikatúra Súdneho dvora, pretože takýto plán nemôže existovať bez spoločného cieľa, ku ktorému sa pripájajú všetci účastníci.
Napokon treba uviesť, že vzájomné dopĺňanie sa dohôd alebo zosúladených postupov môže predstavovať objektívne nepriame dôkazy potvrdzujúce existenciu celkového plánu na dosiahnutie jediného protisúťažného cieľa. K takémuto dopĺňaniu dochádza, ak uvedené dohody alebo postupy majú čeliť jednému alebo niekoľkým dôsledkom riadnej hospodárskej súťaže a na základe vzájomného pôsobenia prispievajú k dosiahnutiu jediného protisúťažného cieľa (pozri v tomto zmysle rozsudky z 28. apríla 2010, Amann & Söhne a Cousin Filterie/Komisia,
T‑446/05
,
EU:T:2010:165
, bod
a citovanú judikatúru, a zo 16. septembra 2013, Masco a i./Komisia,
T‑378/10
,
EU:T:2013:469
, body
,
a
a citovanú judikatúru). Na základe uvedených všeobecných úvah treba preskúmať konkrétny skutkový stav vo veci.
V tejto súvislosti treba najprv uviesť, že žalobkyne boli stranami rozličných dohôd o urovnaní, z ktorých každá bola uzavretá s jednou alebo viacerými rôznymi spoločnosťami vykonávajúcimi činnosť v oblasti generických liekov a že, ako to vyplýva z preskúmania žalobných dôvodov konkrétne sa týkajúcich každej z týchto dohôd, tieto dohody predstavovali samy osebe a zohľadňované jednotlivo porušenie článku 101 ZFEÚ.
Za týchto okolností sa Komisia vzhľadom na judikatúru, ktorá bola práve pripomenutá, mohla domnievať, že dotknuté dohody o urovnaní predstavovali jediné a pokračujúce porušenie článku 101 ZFEÚ iba vtedy, ak bola schopná okrem iného preukázať, že tieto dohody boli súčasťou celkového plánu.
Konštatovanie jediného porušenia teda predpokladalo, že skupina Servier a všetky dotknuté spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov uzavreli sporné dohody na dosiahnutie aspoň jedného spoločného cieľa.
Žalobkyne však netvrdia, a už vôbec nie výslovne, že existoval takýto cieľ, ktorý by presne identifikovali.
Navyše existencia takéhoto cieľa nevyplýva z dokumentov nachádzajúcich sa v spise.
V tejto súvislosti treba spresniť, že pojem spoločného alebo jediného cieľa nemožno vymedziť všeobecným odkazom na skreslenie hospodárskej súťaže na trhu dotknutom porušením, pretože obmedzenie hospodárskej súťaže, či už ako cieľ alebo následok, je neoddeliteľnou súčasťou každého správania patriaceho do pôsobnosti článku 101 ods. 1 ZFEÚ. Takáto definícia pojmu jediného cieľa by mohla pojem jediného a pokračujúceho porušenia pripraviť o časť jeho zmyslu, keďže by mala za následok, že viaceré správania týkajúce sa jedného hospodárskeho odvetvia, ktoré článok 101 ods. 1 ZFEÚ zakazuje, by sa mali systematicky kvalifikovať ako okolnosti zakladajúce jediné porušenie (pozri rozsudok z 28. apríla 2010, Amann & Söhne a Cousin Filterie/Komisia,
T‑446/05
,
EU:T:2010:165
, bod
a citovanú judikatúru).
Z dokumentov nachádzajúcich sa v spise však nevyplýva, že existoval spoločný cieľ skupiny Servier a spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov, ktorý by mohol byť definovaný presnejšie ako iba všeobecným odkazom na skreslenie hospodárskej súťaže na trhu dotknutom porušením.
Okrem toho spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov neuzavreli dohody o urovnaní, ktoré ich zaväzovali navzájom, ale iba dohody, ktoré zaväzovali každú z nich so skupinou Servier. Navyše s výnimkou dohody Matrix, takto uzavreté dohody nadväzovali najmä na vnútroštátne spory, ktoré každá zo spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov viedla so skupinou Servier, pričom ostatné spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov neboli účastníkmi týchto sporov. Napokon tieto dohody, uzavreté v rôznom čase, mali rôzny obsah, keďže dohody Niche a Matrix obsahujú reverznú platbu, dohoda Teva upravuje ustanovenie o výhradnom nákupe a dohoda Lupin sa spájala s uzavretím dohody o prevode patentových prihlášok zo spoločnosti Lupin na skupinu Servier.
Treba dodať, že nadobudnutie účinnosti každej z dohôd nebolo podmienené nadobudnutím účinnosti ostatných dohôd a žiadne ustanovenie dohôd neupravovalo, ani nemalo za následok koordináciu správania jednotlivých spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov. Navyše z dokumentov nachádzajúcich sa v spise nevyplýva, že tieto spoločnosti akýmkoľvek spôsobom koordinovali svoje snahy obmedziť hospodársku súťaž. Bez takýchto väzieb medzi dohodami a bez dôkazov preukazujúcich, že v čase uzavretia dohôd existoval medzi spoločnosťami vykonávajúcimi činnosť v oblasti generických liekov zosúladený postup, je jedinou koordináciou, ktorá vyplýva zo spisu, koordinácia skupiny Servier pri uzatváraní jednotlivých dohôd.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy nemožno dospieť k záveru, že dotknuté spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov sa podieľali na celkovom pláne. Treba naopak konštatovať, že tieto spoločnosti, ako to správne zdôrazňuje Komisia vo svojom vyjadrení k žalobe, iba využili príležitosť, ktorú pre každú z nich predstavoval návrh zamýšľanej dohody so skupinou Servier. Každá zo spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov sa tak podieľala na samostatnej dohode o vylúčení z trhu bez toho, aby prispela k súboru dohôd so spoločným cieľom.
Keďže neexistoval spoločný cieľ skupiny Servier a každej zo spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov a teda celkový plán, Komisia správne nedospela k záveru, že dotknuté dohody o urovnaní predstavovali jediné porušenie.
Predchádzajúci záver nemôžu spochybniť ostatné tvrdenia žalobkýň.
V prvom rade, hoci žalobkyne boli stranami všetkých dotknutých dohôd o urovnaní a hoci sa Komisia mohla domnievať, že niektoré spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov boli informované o okolnosti, že žalobkyne uzavreli ďalšie urovnania so spoločnosťami vykonávajúcimi činnosť v oblasti generických liekov, zároveň platí, že iba vedomosť o iných protisúťažných postupoch nestačí na konštatovanie existencie jediného porušenia. Aj keď je totiž táto vedomosť podmienkou vyžadovanou na to, aby podnik zodpovedal za správanie ostatných podnikov v rámci jediného porušenia (pozri bod 1265 vyššie), ako taká neumožňuje preukázať existenciu spoločného subjektívneho prvku a predovšetkým sledovanie účelu alebo cieľa spoločného pre všetkých zúčastnených, ktoré jediné by mohli preukazovať existenciu jediného porušenia (pozri v tomto zmysle rozsudky z 12. decembra 2007, BASF a UCB/Komisia,
T‑101/05 a T‑111/05
,
EU:T:2007:380
, bod
, a z 28. apríla 2010, Amann & Söhne a Cousin Filterie/Komisia,
T‑446/05
,
EU:T:2010:165
, bod
).
V druhom rade žalobkyne vytýkajú Komisii, že v odôvodnení 3120 napadnutého rozhodnutia spomenula tri skoršie rozhodnutia, ktoré nie sú relevantné alebo na ktoré sa nemožno odvolávať, pretože niektoré z nich neboli zverejnené. V každom prípade však treba pripomenúť, že z objektívnych dôvodov môže Komisia začať samostatné konania, konštatovať viacero samostatných porušení a uložiť viacero samostatných pokút (pozri rozsudok z 28. apríla 2010, Amann & Söhne a Cousin Filterie/Komisia,
T‑446/05
,
EU:T:2010:165
, bod
a citovanú judikatúru). V prejednávanej veci teda okolnosť, či Komisia citovala alebo necitovala relevantné skoršie rozhodnutia a či tieto rozhodnutia boli alebo neboli zverejnené, nemôže spôsobiť nezákonnosť napadnutého rozhodnutia, keďže Komisia je v každej veci povinná overiť, či objektívne dôvody umožňujú konštatovať existenciu jediného porušenia. Už navyše možno dodať aj to, že Komisia v prejednávanej veci spomenula kritizované skoršie rozhodnutia iba ako príklad uloženia samostatných pokút za samostatné porušenia po tom, čo pripomenula, že z článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 vyplýva a je v súlade s usmerneniami pre výpočet pokút, že za každé porušenie majú byť uložené samostatné pokuty.
V treťom rade žalobkyne vytýkajú Komisii, že jej analýza obsahuje vnútorne protirečivé odôvodnenie. Podľa ich názoru Komisia nemôže vylúčiť kvalifikáciu dohôd o urovnaní ako jediného porušenia podľa článku 101 ZFEÚ, keďže v časti napadnutého rozhodnutia týkajúcej sa zneužitia dominantného postavenia sa domnievala, že tie isté dohody predstavovali jediné porušenie článku 102 ZFEÚ.
Tejto argumentácii však nemožno vyhovieť.
Pojem jediného porušenia v zmysle článku 101 ZFEÚ sa totiž týka dvojstranného alebo mnohostranného správania viacerých podnikov, zatiaľ čo pojem zneužitia dominantého postavenia podnikom sa vzťahuje na jeho jednostranné správanie tak, ako ho konštatuje Komisia v časti napadnutého rozhodnutia týkajúcej sa uplatnenia článku 102 ZFEÚ. Keďže tieto dva pojmy sú odlišné a založené na rôznych kritériách, konštatovanie existencie jediného porušenia v zmysle článku 101 ZFEÚ nemôže vyplývať z toho, že správanie jedného z podnikov, ktoré sa zúčastnili na tomto porušení, je okrem toho posúdené ako zneužitie dominantného postavenia. To platí tým skôr vtedy, keď sa tak, ako v prejednávanej veci, kvalifikácia zneužitia dominantného postavenia čiastočne zakladá na zohľadnení správania, ktoré nebolo preskúmané z hľadiska článku 101 ZFEÚ, a to nadobudnutia technológie spoločnosti Azad žalobkyňami.
Navyše treba uviesť, že Komisia v časti napadnutého rozhodnutia týkajúcej sa uplatnenia článku 102 ZFEÚ nezistila, že žalobkyne pri uskutočňovaní svojej stratégie vylúčenia svojich konkurentov prostredníctvom uzavretia dohôd o urovnaní a nadobudnutia technológie spoločnosti Azad sledovali cieľ spoločný so spoločnosťami vykonávajúcimi činnosť v oblasti generických liekov, čo je podmienka nevyhnutná na uznanie jediného porušenia v zmysle článku 101 ZFEÚ. Žalobkyne okrem toho ani netvrdia, že Komisia urobila takéto zistenie. V dôsledku toho nemôžu vyvodzovať z tejto časti napadnutého rozhodnutia argument pre záver, že Komisia sa mala domnievať, že dohody o urovnaní predstavovali jediné porušenie.
Zo všetkého, čo bolo uvedené, vyplýva, že prejednávaný žalobný dôvod treba zamietnuť.
b)

O kvalifikácii dohôd uzavretých so spoločnosťou Niche a so spoločnosťou Matrix ako samostatných porušení
1)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
2)

Posúdenie Všeobecného súdu
Z bodu 5 a z odôvodnenia 3120 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že Komisia sa domnievala, že dve dohody, ktoré uzavreli žalobkyne (a spoločnosť Biogaran) so spoločnosťou Niche (dohoda o urovnaní a zmluva o poskytnutí licencie a dodaní tovaru) a dohoda o urovnaní uzavretá so spoločnosťou Matrix, predstavovali dve samostatné porušenia článku 101 ZFEÚ. Žalobkyne tvrdia, že tieto dohody predstavujú jediné porušenie.
Komisia tvrdí, že žalobný dôvod treba zamietnuť ako neúčinný, keďže žalobkyne v každom prípade nepreukázali, že ak by sa domnievala, že dohody uzavreté so spoločnosťou Niche a so spoločnosťou Matrix predstavovali jediné porušenie, bola by pokuta nevyhnutne nižšia. Z bodov 1256 až 1263 vyššie však vyplýva, že ak by bol tento žalobný dôvod dôvodný, napadnuté rozhodnutie by bolo treba zrušiť a pokutu prepočítať. V dôsledku toho treba tento žalobný dôvod považovať za účinný podobne ako žalobný dôvod, v rámci ktorého žalobkyne vo všeobecnosti vyslovujú výhrady voči posúdeniu rôznych nimi uzavretých dohôd ako samostatných porušení.
Pokiaľ ide o dôvodnosť tohto žalobného dôvodu, treba pripomenúť, že na účely konštatovania existencie jediného porušenia prináleží Komisii preukázať, že dané dohody sú súčasťou celkového plánu vedome realizovaného dotknutými podnikmi na dosiahnutie jediného protisúťažného cieľa a v tejto súvislosti je povinná preskúmať všetky skutkové okolnosti, ktoré môžu preukázať alebo spochybniť tento celkový plán (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. septembra 2013, Masco a i./Komisia,
T‑378/10
,
EU:T:2013:469
, body
a
; pozri rovnako body 1264 až 1269 vyššie).
Je pravda, že v prejednávanej veci možno z tvrdení uvádzaných žalobkyňami vyvodiť, že žalobkyne boli do uzavretia dotknutých dohôd povzbudené „rovnakými dôvodmi“, ako to správne uviedla Komisia v odôvodnení 1472 napadnutého rozhodnutia, a v tejto súvislosti sledovali rovnaký cieľ, ktorým bolo definitívne vyriešiť prebiehajúci spor a zabrániť akémukoľvek budúcemu sporu týkajúcemu sa výrobku spoločností Niche/Matrix a za odplatu odstrániť tento výrobok ako zdroj potenciálnej hospodárskej súťaže. Tento rovnaký cieľ sledovaný žalobkyňami počas uzavretia dohôd so spoločnosťou Niche a so spoločnosťou Matrix naozaj potvrdzuje predovšetkým skutočnosť, že tieto dohody boli podpísané v rovnaký deň a na rovnakom mieste tým istým zástupcom žalobkýň, skutočnosť, že ich časová a územná pôsobnosť bola rovnaká, skutočnosť, že dohody sa okrem toho vzťahovali na ten istý výrobok, pričom ukladali spoločnostiam Niche a Matrix podobné povinnosti, a napokon skutočnosť, ktorá nebola popretá, že bolo v záujme žalobkýň uzavrieť dohody s oboma stranami zapojenými do spoločného projektu perindoprilu (pozri v tejto súvislosti odôvodnenie 2940 napadnutého rozhodnutia).
Tieto skutkové údaje však napriek tomu neumožňujú preukázať, že uzavretím dotknutých dohôd spoločnosť Niche a spoločnosť Matrix spolu sledovali rovnaký cieľ potvrdzujúci spoločný plán, a tým skôr neumožňujú preukázať, že tieto spoločnosti zdieľali tento spoločný plán so žalobkyňami.
Uzavretie dohôd v rovnaký deň a na rovnakom mieste totiž síce potvrdzuje ich prepojenie a spoločný cieľ sledovaný skupinou Servier, ktorá podpísala obe dohody, ale neumožňuje to samo osebe preukázať spoločný plán s ostatnými spoločnosťami, ktoré dohody podpísali, teda spoločnosťami Niche a Matrix. Rovnako skutočnosť, že spoločnosti Niche a Matrix zastupoval ten istý advokát, čo tiež vysvetľuje úhradu oboch prevodov hodnoty na ten istý účet, a to účet ich spoločného zástupcu, odhaľuje, že medzi nimi neexistoval konflikt záujmov, ale ako taká neumožňuje preukázať jednotu záujmov, a to tým skôr, že dotknutý zástupca bol zástupcom spoločnosti Niche a spoločnosť Matrix zastupoval iba pri podpise dohody Matrix (odôvodnenia 575 a 576 napadnutého rozhodnutia). Okrem toho, hoci obe dohody skutočne zakazujú predaj výrobku spoločností Niche/Matrix, treba uviesť, že dohoda Niche sa všeobecne vzťahuje na všetky výrobky potenciálne porušujúce patent, ktoré by mohla vyrábať spoločnosť Niche sama alebo so svojimi ďalšími partnermi, rovnako ako aj dohoda Matrix, ktorá sa všeobecne vzťahuje na všetky výrobky potenciálne porušujúce patent, ktoré by mohla vyrábať spoločnosť Matrix sama alebo so svojimi ďalšími partnermi (podľa definície „procesu“ obsiahnutej v každej z týchto dohôd), čo ďalej relativizuje podobnosť medzi ustanoveniami dohôd. V tejto súvislosti treba dodať, že ustanovenia obsiahnuté v dohodách Niche a Matrix navyše nie sú úplne rovnaké s prihliadnutím najmä na odlišné spory medzi skupinou Servier a spoločnosťou Niche na jednej strane, a skupinou Servier a spoločnosťou Matrix na druhej strane. Iba dohoda Niche tak obsahuje ustanovenia upravujúce ukončenie sporov prebiehajúcich na súdoch Spojeného kráľovstva a na EPÚ (články 2 a 7 dohody Niche), keďže spoločnosť Matrix sa priamo nezúčastňovala žiadneho z týchto sporov (pozri rovnako článok 9 dohody Niche, ktorý tiež nemá ekvivalent v dohode Matrix).
Existenciu spoločného plánu spoločnosti Niche so spoločnosťou Matrix neumožňuje preukázať ani ich údajný dohovor na vykonávaní dohôd, ktoré uzavreli so žalobkyňami. Tento dohovor totiž nemožno považovať za dostatočne preukázaný iba na základe zmienky o ústnej dohode o rozdelení odškodnenia zákazníkov spoločnosti Niche a o žiadosti o písomné potvrdenie tejto dohody adresovanej spoločnosťou Niche spoločnosti Matrix. Tento dohovor je dokonca popretý konkrétnym vykonávaním dohôd, ktoré sa okrem iného prejavilo jednostranným pozastavením dohody Niche‑Matrix spoločnosťou Matrix.
Ani z priebehu rokovaní o dotknutých dohodách nevyplýva, že spoločnosti Niche a Matrix sledovali uzavretím týchto dohôd rovnaký cieľ. Viaceré nesporné okolnosti obsiahnuté v spise a v napadnutom rozhodnutí (odôvodnenia 574 až 577 napadnutého rozhodnutia) totiž odhaľujú, že pre spoločnosť Matrix uzavretie dohody so skupinou Servier vyplývalo skôr z jej rozhodnutia využiť príležitosť ponúknutú žalobkyňami (pozri rovnako bod 1281 vyššie) ako zo spoločného plánu s jej partnerom, spoločnosťou Niche, ukončiť ich spoločný projekt perindoprilu. Predovšetkým na jednej strane sa spoločnosť Matrix dozvedela o rokovaniach medzi spoločnosťou Niche a žalobkyňami iba dva dni pred uzavretím svojej vlastnej dohody so žalobkyňami a bola stručne informovaná o stave týchto rokovaní iba deň vopred. Na druhej strane z odôvodnenia 577 napadnutého rozhodnutia možno vyvodiť, že účasť spoločnosti Matrix na rokovaniach sa týkala hlavne sumy prevodu hodnoty.
Napokon možno uviesť, že kvalifikácia dohôd Niche a Matrix ako jediného porušenia by viedla k tomu, že do tohto porušenia by bola zahrnutá aj dohoda uzavretá medzi spoločnosťami Niche a Biogaran, ktorú Komisia považovala za súčasť porušenia, ktoré im je vytýkané v súvislosti s dohodou Niche, pričom žalobkyne to nenapadli (pozri najmä odôvodnenie 3006 napadnutého rozhodnutia). Nemožno sa však domnievať, že takáto dohoda, ktorá bola výsledkom rokovania medzi spoločnosťou Biogaran a spoločnosťou Niche bez vedomia spoločnosti Matrix, ktorá nemá vzťah s výrobkom spoločností Niche/Matrix a ktorá má odlišný predmet než dohoda Matrix (zmluva o poskytnutí licencie a o dodaní týkajúca sa iných liekov), je súčasťou plánu, ktorý by mohol byť spoločný spoločnostiam Niche a Matrix a tým skôr týmto dvom spoločnostiam a žalobkyniam.
Treba sa teda domnievať, že Komisia sa nedopustila nesprávneho právneho posúdenia alebo nesprávneho posúdenia, keď kvalifikovala dohody, ktoré uzavreli žalobkyne (a spoločnosť Biogaran) so spoločnosťou Niche a so spoločnosťou Matrix ako samostatné porušenia. Z toho tiež vyplýva, že žalobkyne nemôžu Komisii vytýkať, že im uložila dvakrát sankciu za tie isté skutky. Keďže totiž Komisia skonštatovala existenciu dvoch samostatných porušení, dôvodne uložila žalobkyniam dve samostatné pokuty. Naopak osobitné podmienky uzavretia dohody Matrix a jej špecifická pôsobnosť vyžadujú, ako to bude vysvetlené v bodoch 1692 až 1699 nižšie, aby boli tieto charakteristiky náležite zohľadnené pri posúdení proporcionality pokuty uloženej v súvislosti s touto dohodou vo vzťahu k pokute, ktorá je sankciou za dohodu Niche.
Zo všetkého, čo bolo uvedené vyplýva, že treba zamietnuť tento žalobný dôvod a teda žalobné dôvody založené na nesprávnom právnom posúdení a na nesprávnom posúdení pri kvalifikácii samostatných porušení v celom rozsahu.
12.

O nesprávnom právnom posúdení a o nesprávnom posúdení pri definícii relevantného trhu hotových výrobkov
a)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
b)

Posúdenie Všeobecného súdu
Žalobkyne, ktoré podporuje vedľajší účastník konania, vznášajú v podstate tri výhrady.
V rámci svojej prvej výhrady žalobkyne vytýkajú Komisii, že ignorovala osobitosti farmaceutického sektora, pretože svoju analýzu relevantného trhu založila hlavne na cene liekov, a nie na terapeutickej zastupiteľnosti. Táto výhrada má dve časti, pričom prvá sa zakladá na tom, že Komisia nezohľadnila všetky okolnosti hospodárskeho kontextu a druhá na tom, že Komisia prikladala neprimerane veľký význam cenovému faktoru.
V rámci svojej druhej výhrady ďalej žalobkyne popierajú názor Komisie, že inhibítory angiotenzín konvertujúceho enzýmu (inhibítory ACE) neboli z terapeutického hľadiska dostatočne zastupiteľné. Žalobkyne spochybňujú rozdiel medzi perindoprilom a ostatnými inhibítormi ACE z hľadiska účinnosti a vedľajších účinkov, jav „zotrvačnosti“ lekárov v prípade nových pacientov, nízky sklon pacientov podstupujúcich nepretržitú liečbu k zmene a analýzu propagačného úsilia vykonanú Komisiou.
Napokon v rámci svojej tretej výhrady žalobkyne subsidiárne napádajú metodologické nedostatky ekonometrickej analýzy prirodzených udalostí vykonanej Komisiou, ktorá má preukazovať, že inhibítory ACE nevyvíjali významné konkurenčné tlaky na perindopril.
Pred preskúmaním každej z týchto troch výhrad treba v rámci niekoľkých úvodných pripomienok pripomenúť jednak rozsah preskúmania súdu Únie v práve hospodárskej súťaže a jednak faktory analýzy týkajúcej sa vymedzenia relevantného trhu s výrobkami vyvodené judikatúrou predovšetkým vo farmaceutickom sektore s prihliadnutím aj na odpovede účastníkov konania na otázky Všeobecného súdu týkajúce sa miesta, ktoré majú v tejto analýze terapeutická zastupiteľnosť a faktory týkajúce sa cien.
1)

Úvodné pripomienky
i)

O rozsahu preskúmania súdu Únie
Treba pripomenúť, že právo Únie upravuje systém súdneho preskúmania rozhodnutí Komisie týkajúcich sa konaní o uplatnení článku 102 ZFEÚ (pozri rozsudok z 10. júla 2014, Telefónica a Telefónica de España/Komisia,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, bod
a citovanú judikatúru). Tento systém súdneho preskúmania spočíva v preskúmaní zákonnosti aktov inštitúcií zavedenom článkom 263 ZFEÚ, ktorý môže byť doplnený na základe článku 261 ZFEÚ neobmedzenou súdnou právomocou, pokiaľ ide o sankcie stanovené v nariadeniach (rozsudok z 21. januára 2016, Galp Energía España a i./Komisia,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, bod
).
Ako už Súdny dvor mal možnosť spresniť, rozsah preskúmania zákonnosti stanoveného v článku 263 ZFEÚ sa vzťahuje na všetky časti rozhodnutí Komisie týkajúcich sa konaní o uplatnení článkov 101 ZFEÚ a 102 ZFEÚ, ktorých hĺbkové právne aj skutkové preskúmanie vykonáva Všeobecný súd s prihliadnutím na dôvody predložené žalobcami a so zreteľom na všetky skutočnosti, ktoré predložili, bez ohľadu na to, či nastali pred alebo po prijatí rozhodnutia, či boli predtým predložené v rámci správneho konania alebo prvýkrát v rámci konania o žalobe podanej na Všeobecný súd, ak sú tieto skutočnosti relevantné na účely preskúmania zákonnosti rozhodnutia Komisie (rozsudok z 21. januára 2016, Galp Energía España a i./Komisia,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, bod
).
V tejto súvislosti treba pripomenúť ustálenú judikatúru, podľa ktorej hoci súd Únie vo všeobecnosti vykonáva úplné preskúmanie toho, či sú podmienky uplatnenia ustanovení o hospodárskej súťaži splnené alebo nie, preskúmanie, ktoré uskutočňuje vo vzťahu ku komplexným ekonomickým posúdeniam urobeným Komisiou, sa nevyhnutne obmedzuje na overenie dodržania procesných pravidiel a pravidiel týkajúcich sa odôvodnenia, vecnej správnosti skutkového stavu, ako aj neexistencie zjavne nesprávneho posúdenia a zneužitia právomoci (rozsudky z 11. júla 1985, Remia a i./Komisia,
42/84
,
EU:C:1985:327
, bod
; zo 17. novembra 1987, British American Tobacco a Reynolds Industries/Komisia,
142/84 a 156/84
,
EU:C:1987:490
, bod
, a z 10. apríla 2008, Deutsche Telekom/Komisia,
T‑271/03
,
EU:T:2008:101
, bod
).
Súdny dvor sa domnieval, že hoci v oblastiach, v ktorých dochádza ku komplexným ekonomickým posúdeniam, Komisia disponuje voľnou úvahou v ekonomickej oblasti, neznamená to, že by sa mal súd Únie zdržať preskúmania toho, ako Komisia vykladá údaje ekonomickej povahy. Súd Únie musí totiž nielen overiť vecnú presnosť uplatnených dôkazných prostriedkov, ich dôveryhodnosť a koherentnosť, ale aj preskúmať, či tieto dôkazy spolu tvoria celok relevantných údajov, ktoré treba zohľadniť pri posudzovaní komplexnej situácie, a či môžu podložiť závery, ktoré sa z nich vyvodili (rozsudky z 15. februára 2005, Komisia/Tetra Laval,
C‑12/03 P
,
EU:C:2005:87
, bod
; z 8. decembra 2011, Chalkor/Komisia,
C‑386/10 P
,
EU:C:2011:815
, bod
, a z 10. júla 2014, Telefónica a Telefónica de España/Komisia,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, bod
). Keď Komisia na účely kvalifikácie postupu z hľadiska ustanovení článku 102 ZFEÚ prikladá skutočný význam ekonomickej analýze schopnosti zliav vytesniť konkurenta, ktorý by bol rovnako výkonný („as efficient competitor test“, ďalej len „test AEC“), súd Únie je povinný preskúmať všetky tvrdenia týkajúce sa tohto testu formulované sankcionovaným podnikom (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. septembra 2017, Intel/Komisia,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
, body
až
).
Navyše treba pripomenúť, že v súlade s judikatúrou Súdneho dvora v oblasti práva hospodárskej súťaže je v prípade sporu o existencii porušenia Komisia povinná preukázať porušenia, ktoré konštatuje, a zaobstarať dôkazy, ktorými môže z právneho hľadiska dostatočne preukázať existenciu skutočností zakladajúcich porušenie. Ak má súd naďalej pochybnosť, táto pochybnosť musí byť v prospech podniku, ktorému je rozhodnutie konštatujúce porušenie určené (rozsudky z 22. novembra 2012, E.ON Energie/Komisia,
C‑89/11 P
,
EU:C:2012:738
, body
a
, a zo 16. februára 2017, Hansen & Rosenthal a H&R Wax Company Vertrieb/Komisia,
C‑90/15 P
, neuverejnený,
EU:C:2017:123
, body
a
).
Hoci prináleží orgánu, ktorý tvrdí, že došlo k porušeniu pravidiel hospodárskej súťaže, aby ho preukázal, je povinnosťou podniku, ktorý uplatňuje dôvod obhajoby proti zisteniu porušenia týchto pravidiel, aby predložil dôkaz, že sú splnené podmienky pre uplatnenie pravidla, z ktorého sa vyvodzuje tento dôvod obhajoby, takže uvedený orgán bude musieť použiť iné dôkazné prostriedky. Navyše, hoci podľa týchto zásad nesie dôkazné bremeno buď Komisia alebo dotknutý podnik, skutkové okolnosti, ktoré uvádza jeden účastník konania, si môžu svojou povahou vyžadovať vysvetlenie alebo odôvodnenie zo strany druhého účastníka konania, bez poskytnutia ktorých možno dospieť k záveru, že boli splnené pravidlá v oblasti dôkazného bremena (pozri rozsudok zo 17. júna 2010, Lafarge/Komisia,
C‑413/08 P
,
EU:C:2010:346
, body
a
a citovanú judikatúru).
Ak sa teda Komisia opiera o dôkazy, ktoré sú v zásade dostatočné na preukázanie existencie porušenia, dotknutému podniku nestačí poukázať na možnosť, že nastala okolnosť, ktorá by mohla mať vplyv na dôkaznú hodnotu týchto dôkazov, aby Komisia musela preukázať, že táto okolnosť nemohla mať vplyv na ich dôkaznú hodnotu. Naopak, okrem prípadov, keď dotknutý podnik takýto dôkaz nemôže predložiť z dôvodu správania samotnej Komisie, prináleží tomuto podniku, aby z právneho hľadiska dostatočne preukázal jednak existenciu okolnosti, na ktorú sa odvoláva, a jednak to, že táto okolnosť spochybňuje dôkaznú hodnotu dôkazov, o ktoré sa opiera Komisia (rozsudok z 22. novembra 2012, E.ON Energie/Komisia,
C‑89/11 P
,
EU:C:2012:738
, bod
).
Napokon treba pripomenúť, že Súdny dvor a Všeobecný súd nemôžu v žiadnom prípade pri preskúmaní zákonnosti uvedenom v článku 263 ZFEÚ nahrádzať svojim vlastným odôvodnením odôvodnenie autora napadnutého aktu (rozsudky z 27. januára 2000, DIR International Film a i./Komisia,
C‑164/98 P
,
EU:C:2000:48
, bod
; z 24. januára 2013, Frucona Košice/Komisia,
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
, bod
, a z 21. januára 2016, Galp Energía España a i./Komisia,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, bod
). Keďže preskúmanie zákonnosti napadnutého rozhodnutia sa týka dôvodov uvedených v tomto rozhodnutí, súd nemôže ani na základe svojej vlastnej iniciatívy, ani na návrh správneho orgánu, doplniť dôvody k tým, ktoré použil správny orgán v uvedenom rozhodnutí.
ii)

O vymedzení relevantného trhu s výrobkami vo farmaceutickom sektore
V prvom rade sa definícia relevantného trhu vykonáva s cieľom definovať okruh, vnútri ktorého treba posúdiť, či je posudzovaný podnik schopný správať sa do značnej miery nezávisle od svojich konkurentov, zákazníkov a spotrebiteľov (rozsudok z 9. novembra 1983, Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin/Komisia,
322/81
,
EU:C:1983:313
, bod
).
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že na účely preskúmania prípadného dominantného postavenia podniku na danom trhu treba možnosti hospodárskej súťaže posudzovať v rámci trhu zahŕňajúceho všetky výrobky, ktoré sa so zreteľom na svoje vlastnosti zvlášť hodia na uspokojovanie stálych potrieb a sú málo zameniteľné s inými výrobkami (rozsudky z 9. novembra 1983, Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin/Komisia,
322/81
,
EU:C:1983:313
, bod
, a z 21. októbra 1997, Deutsche Bahn/Komisia,
T‑229/94
,
EU:T:1997:155
, bod
). Komisia sa nemôže obmedziť iba na preskúmanie objektívnych vlastností daných výrobkov a služieb. Treba totiž zohľadniť aj podmienky hospodárskej súťaže a štruktúru dopytu a ponuky na trhu s cieľom posúdiť, má či dotknutý podnik možnosť brániť zachovaniu efektívnej hospodárskej súťaže a správať sa do značnej miery nezávisle od svojich konkurentov, zákazníkov a spotrebiteľov (rozsudky z 9. novembra 1983, Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin/Komisia,
322/81
,
EU:C:1983:313
, bod
, a zo 17. decembra 2003, British Airways/Komisia,
T‑219/99
,
EU:T:2003:343
, bod
).
Ako navyše vyplýva z bodu 7 oznámenia o definícii relevantného trhu, relevantný trh výrobkov pozostáva zo všetkých výrobkov a/alebo služieb, ktoré spotrebitelia považujú za vzájomne zameniteľné alebo nahraditeľné, a to na základe ich vlastností, cien a zamýšľaného účelu použitia.
Ako okrem toho spresňuje bod 25 oznámenia o definícii relevantného trhu, definícia trhu vyplýva zo súboru nepriamych dôkazov, ktorý umožňuje posúdiť, do akej miery by mohlo dôjsť k nahradeniu. Vymedzenie trhu treba vykonať na základe preskúmania empirických dôkazov a s využitím všetkých informácií užitočných pre posúdenie konkrétneho prípadu.
V bodoch 15 až 19 oznámenia o definícii relevantného trhu Komisia uvádza, že vymedzenie trhu sa zameriava na ceny z praktických a prevádzkových príčin, a presnejšie na zastupiteľnosť na strane dopytu, ktorá môže vyplývať z malých, ale stálych zmien v relatívnych cenách. Komisia uvádza, že chce posúdiť zastupiteľnosť na strane dopytu s prihliadnutím na teoretický prístup, ktorý spočíva v predpoklade mierneho, 5 až 10 %, ale trvalého zvyšovania ceny výrobku, na základe ktorého je definovaný relevantný trh, a v posúdení, či by toto hypotetické zvyšovanie mohol so ziskom uplatňovať hypotetický monopolista, ktorý vyrába daný výrobok. Podľa tohto ekonomického testu, ktorý je uvedený v bode 17 oznámenia o definícii relevantného trhu, ak je zastupiteľnosť dostatočná na to, aby vylúčila akýkoľvek záujem na takomto zvyšovaní cien z dôvodu poklesu predaja, ktorý by z neho vyplynul, treba náhradné výrobky považovať za výrobky, ktoré vyvíjajú významný konkurenčný tlak na daný výrobok.
V druhom rade treba zdôrazniť, že vo farmaceutickom sektore konkurenčné vzťahy reagujú na mechanizmy, ktoré sa líšia od mechanizmov, ktorými sa riadi vzájomné konkurenčné pôsobenie obvyklé na trhoch, ktoré nie sú natoľko intenzívne regulované (rozsudok z 1. júla 2010, AstraZeneca/Komisia,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, bod
). Ako to totiž navyše opisuje oznámenie Komisie s názvom „Zhrnutie správy o vyšetrovaní vo farmaceutickom sektore“ z 8. júla 2009, farmaceutický sektor je „atypický“ v tom zmysle, že dopyt po liekoch vydávaných na predpis riadi ten, kto liek predpisuje, a nie konečný spotrebiteľ (pacient). Rovnako lekári sa vo svojom výbere predpisovaných liekov riadia hlavne ich terapeutickým účinkom. Keďže teda necenové faktory, ako je napríklad terapeutické použitie, ovplyvňujú výber lekárov, sú aj tieto faktory popri ukazovateľoch založených na cenách relevantnými okolnosťami na účely definície trhu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 1. júla 2010, AstraZeneca/Komisia,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, bod
).
Z judikatúry rovnako vyplýva, že osobitosti, ktorými sa vyznačujú mechanizmy hospodárskej súťaže vo farmaceutickom sektore, nespôsobujú irelevantnosť cenových faktorov pri posúdení konkurenčných tlakov, ale tieto faktory treba posúdiť v ich vlastnom kontexte (rozsudok z 1. júla 2010, AstraZeneca/Komisia,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, bod
).
V konaní začatom pre zneužitie dominantného postavenia vo farmaceutickej oblasti Komisia na účely definície relevantného trhu môže založiť svoje posúdenie najmä na väčšej účinnosti dotknutého farmaceutického výrobku, jeho terapeutickom použití odlišnom od použitia iných farmaceutických výrobkov, asymetrickom procese nahradenia, ktorý sa vyznačuje nárastom predajov tohto výrobku a zodpovedajúcim poklesom alebo stagnáciou predajov iných výrobkov a na cenových ukazovateľoch tak, ako vyplývajú z platného regulačného rámca (pozri v tomto zmysle rozsudok z 1. júla 2010, AstraZeneca/Komisia,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, body
,
,
,
,
a
až
).
Pokiaľ ide o terapeutické použitie, na účely vymedzenia relevantného trhu treba posúdiť rozdiely a podobnosti v použití medzi farmaceutickými výrobkami alebo skupinami farmaceutických výrobkov. Komisia sa môže oprávnene domnievať, že odlišné terapeutické použitie dvoch farmaceutických výrobkov určených na liečbu rovnakých ochorení, predstavuje okolnosť potvrdzujúcu záver, že relevantný trh tvorí iba jeden z týchto výrobkov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 1. júla 2010, AstraZeneca/Komisia,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, bod
).
Všeobecný súd vyzval účastníkov konania, aby sa na pojednávaní vyjadrili k miestu, ktoré majú v prejednávanej veci v definícii relevantného trhu vo farmaceutickom sektore faktory terapeutickej zastupiteľnosti a cenové faktory najmä s prihliadnutím na rozsudok z 1. júla 2010, AstraZeneca/Komisia (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
).
Ako Komisia správne zdôraznila na pojednávaní, okolnosť, že cenový konkurenčný tlak je vo farmaceutickom sektore značne oslabený pre význam, ktorý osoby predpisujúce lieky prikladajú terapeutickým hľadiskám liekov určených na liečbu tej istej choroby a pre regulačný rámec regulujúci ceny a podmienky úhrady liekov prostredníctvom systému sociálneho zabezpečenia, je významným údajom pri analýze relevantného trhu, ktorý môže odôvodniť vymedzenie úzkych trhov.
Skutočnosť, že toto oslabenie čiastočne vyplýva z regulačného rámca, nemôže zmeniť toto zistenie. Okolnosť, že príčinou neexistencie alebo nevýznamnej povahy konkurenčných tlakov je regulačný rámec, ktorý určuje podmienky a rozsah vzájomného konkurenčného pôsobenia medzi výrobkami, nemá vplyv na význam, ktorý treba pri definícii trhu prikladať zisteniu, že tieto konkurenčné tlaky neexistujú alebo sú nevýznamné. Keď je totiž preukázané, že skupina výrobkov nie je významne vystavená konkurenčným tlakom iných výrobkov, takže túto skupinu možno považovať za tvoriacu relevantný trh výrobkov, potom druh alebo povaha faktorov, ktoré túto skupinu výrobkov chránia pred akýmkoľvek významným konkurenčným tlakom, má iba obmedzený význam, keďže zistenie neexistencie takýchto konkurenčných tlakov umožňuje dospieť k záveru, že podnik, ktorý má dominantné postavenie na takto definovanom trhu, je schopný zasiahnuť do záujmov spotrebiteľov na tomto trhu tým, že zneužívajúcim správaním bráni zachovaniu efektívnej hospodárskej súťaže (pozri v tomto zmysle rozsudok z 1. júla 2010, AstraZeneca/Komisia,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, body
,
a
).
Hoci regulačný rámec vo farmaceutickom sektore často oslabuje cenové konkurenčné tlaky medzi zastupiteľnými liekmi, napriek tomu obsahuje mechanizmy, ktoré posilňujú tieto tlaky tým, že uľahčujú vydávanie povolení na uvedenie na trh pre generické výrobky, umožňujú stanoviť ceny týchto liekov na oveľa nižšej úrovni než ceny originálnych referenčných liekov a tým, že veľmi motivujú alebo dokonca zaväzujú lekárov predpisujúcich lieky a lekárne, aby nahrádzali originálny liek jeho generickou verziou. Je tak veľmi ľahké identifikovať konkurenčné tlaky na ceny a predaj originálneho lieku vyplývajúce zo vstupu jeho generickej verzie na trh. V prejednávanej veci napríklad nie je sporné, že vstup generickej verzie perindoprilu do Spojeného kráľovstva viedol k poklesu ceny perindoprilu rádovo o 90 %. K takémuto nahradeniu však v prípade, ak je upravené právnou úpravou, môže dôjsť iba medzi originálnym referenčným liekom a jeho generickými verziami a nie medzi rôznymi molekulami a to ani v prípade, keď dotknuté lieky patria do rovnakej terapeutickej skupiny a majú rovnaký mechanizmus účinku.
Hoci však definícia relevantného trhu vo farmaceutickom sektore musí náležite zohľadňovať oslabenú povahu cenového tlaku súvisiacu najmä s regulačným rámcom, musí zohľadňovať aj ďalší podstatný faktor pri analýze vzájomného konkurenčného pôsobenia, ktorý je špecifický pre tento sektor a ktorým je výber liečby osobami predpisujúcimi lieky, ktoré sa nerozhodujú hlavne s prihliadnutím na cenu dostupných liekov, ani s prihliadnutím na tradičné posúdenie pomeru kvality a ceny ponúkaného týmito liekmi, ale na základe svojho vnímania výhod a nevýhod týchto liekov z terapeutického hľadiska (k definícii relevantného trhu na účely uplatnenia článku 101 ods. 1 ZFEÚ pozri analogicky rozsudok z 23. januára 2018, F. Hoffmann‑La Roche a i.,
C‑179/16
,
EU:C:2018:25
, bod
).
Lieky vydávané na lekársky predpis totiž nie sú takými výrobkami ako ostatné, s ktorými sa voľne obchoduje na trhu medzi predávajúcimi a spotrebiteľmi a ktorých cena je stanovená v bode stretu krivky ponuky a krivky dopytu, ale sú výrobkami, ku ktorým majú pacienti prístup prostredníctvom zdravotníckych pracovníkov, ktorými sú lekári a lekárnici a ktorých financovanie je z podstatnej časti kolektívne. Pravidlá regulujúce ceny liekov a podmienky ich úhrady prostredníctvom systému sociálneho zabezpečenia sú odrazom osobitnej povahy týchto výrobkov rovnako ako pravidlá, ktoré obmedzujú ich reklamu alebo vyžadujú, aby sa predávali v lekárňach pod dohľadom lekárnikov.
Sloboda výberu, ktorú majú lekári medzi originálnymi liekmi dostupnými na trhu alebo medzi originálnymi liekmi a generickými verziami iných molekúl, a pozornosť, ktorú osoby predpisujúce lieky prednostne venujú terapeutickým hľadiskám, prípadne umožňujú, aby okrem obvyklých mechanizmov cenového tlaku boli vyvíjané významné konkurenčné tlaky kvalitatívnej a necenovej povahy. Takéto tlaky môžu existovať tak v prípade, keď sa terapeutické vlastnosti lieku ukážu jasne lepšie ako u iných liekov, ktoré sú k dispozícii na liečbu tej istej choroby, ako aj v prípade, keď osoby predpisujúce lieky uznávajú alebo vnímajú dostupné lieky ako rovnocenné.
Keď sa totiž liek ukáže z terapeutického hľadiska oveľa lepší ako iné lieky, alebo dokonca predstavuje jedinú terapeutickú možnosť odporúčaná vedeckou komunitou, je možné, že ho osoby predpisujúce lieky predpíšu bez ohľadu na jeho cenu, dokonca aj keď je táto cena oveľa vyššia ako cena iných dostupných liekov. Nízke ceny iných liekov, ktoré by na tradičnom trhu mali predstavovať silný konkurenčný tlak, teda nemajú rozhodujúci vplyv. Cenový rozdiel medzi týmito výrobkami je o to menej dôležitý, že výška úhrady znižuje finančnú záťaž zvolenej liečby pre pacienta. Z toho vyplýva, že farmaceutická spoločnosť, ktorej liek už nie je uznaný alebo priaznivo vnímaný lekármi a ktorá by sa usilovala znížiť svoju cenu, aby si udržala svoje trhové podiely, by nemala veľké šance na úspech. Inými slovami, liek, ktorého nadradenosť je uznaná, môže vyvíjať významný konkurenčný tlak na iné lieky dostupné na liečbu tej istej choroby, aj keď je drahší. Vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok z 1. júla 2010, AstraZeneca/Komisia (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
), tak Komisia, ako aj Všeobecný súd konštatovali, že terapeutická nadradenosť inhibítorov protónovej pumpy (IPP) nad H2 blokátormi im umožňovala postupne vytlačiť tieto blokátori z trhu napriek veľmi vysokej cene IPP. Naopak lieky, ktoré nie sú schopné alebo už nie sú schopné z terapeutického hľadiska súperiť s „vlajkovým“ liekom, už na neho nemôžu vyvíjať konkurenčný tlak. Tieto okolnosti môžu odôvodniť, že tento liek samotný tvorí trh obmedzený na jeho molekulu v jej originálnej, ako aj generickej verzii.
Keď majú osoby predpisujúce lieky pri liečbe toho istého ochorenia možnosť výberu medzi liekmi, z ktorých žiaden nie je uznaný alebo vnímaný ako lepší než ostatné, najmä z dôvodu rovnakého mechanizmu účinku alebo preto, že ich terapeutické výhody alebo ich nežiaduce alebo vedľajšie účinky neumožňujú medzi nimi rozhodnúť, potom sa analýza hospodárskej súťaže medzi týmito liekmi z veľkej časti zakladá aj na kvalitatívnom porovnaní. Výber lekára vo všeobecnosti nezávisí predovšetkým od nákladov liečby jednotlivými liekmi, ale od stupňa ich terapeutického rozlíšenia, od ich vhodnosti pre profil pacienta, od vedomosti lekára o rôznych liekoch alebo aj od jeho osobnej skúsenosti a osobnej skúsenosti jeho pacientov. V zásade totiž neexistuje jasný vzájomný vzťah medzi výškou ceny lieku a jeho terapeutickým významom: liek nie je lepší preto, že je drahší ako jeho konkurenti a nie je horší ako jeho konkurenti z dôvodu jeho nižšej ceny. Vyššia cena novšieho lieku navyše nevyhnutne nezávisí od terapeutických inovácií, ktoré tento liek prináša, najmä ak patrí do rovnakej terapeutickej skupiny ako ostatné lieky a má rovnaký mechanizmus účinku ako oni, a možno ju vysvetliť najmä odpisom vyšších nákladov na výskum alebo výrobu alebo vyšších reklamných výdavkov než v prípade staršieho lieku.
Je pravda, ako to Komisia zdôraznila na pojednávaní, že medzi liekmi, ktoré sú uznané alebo vnímané ako úplne rovnocenné, môže mať cena svoj význam. Významný pokles ceny lieku, najmä na základe uvedenia jeho generickej verzie na trh, môže odôvodniť uprednostňovanie tohto lieku lekármi a podporu predpisovania jeho generickej verzie správcami systému sociálneho zabezpečenia a regulačnými orgánmi. Rovnako vstup generickej verzie iného lieku uznaného alebo vnímaného ako rovnocenný alebo zastupiteľný môže oslabiť postavenie dotknutého originálneho lieku na trhu. Môže byť teda vyvíjaný cenový konkurenčný tlak a udržanie ceny dotknutého lieku môže predstavovať nepriamy dôkaz toho, že konkurenčný tlak, ktorému je vystavený tento liek, je slabý.
Ako však správne tvrdili žalobkyne na pojednávaní, iba z udržania ceny lieku na trhu nemožno vyvodiť, že tento liek nie je vystavený významným konkurenčným tlakom vyvíjaným liekmi, ktoré sú vnímané alebo uznané ako rovnocenné alebo zastupiteľné v ich originálnych, ako aj generických verziách.
Keďže sa totiž lekári môžu slobodne rozhodovať medzi týmito liekmi na základe dôvodov, ktoré nesúvisia s ich cenou, je možné, že sa objavia veľké výkyvy vo frekvencii používania týchto výrobkov, v miere vernosti, ktorú im preukazujú lekári, vo vnímaní ich výhod lekármi v danom okamihu výberu predpisovaného lieku. Rozhodnutia prijaté lekármi sú tak schopné v značnom rozsahu pôsobiť na vývoj trhových podielov jednotlivých dostupných liekov a urobiť farmaceutické spoločnosti závislými od výberu osôb predpisujúcich lieky, rovnako ako je každý výrobca tovaru závislý od spotrebiteľov v situácii, keď sú tovary ľahko zastupiteľné.
To je dôvod, pre ktorý spoločnosti vyrábajúce tieto lieky, ktoré navyše vo svojej obchodnej stratégii málo zdôrazňujú cenu svojho výrobku, často vynakladajú veľké úsilie na propagáciu svojho výrobku, aby zvýšili vernosť lekárov predpisujúcich lieky alebo získali nových lekárov predpisujúcich lieky, či už prostredníctvom vykonávania vedeckých štúdií, ktoré financujú a ktoré sa usilujú odlíšiť ich výrobok od výrobkov ich konkurentov, alebo prostredníctvom priamych propagačných činností v najrôznejších formách u lekárov predpisujúcich lieky. Toto propagačné úsilie predstavuje značné percento obratu dotknutých výrobkov, niekedy blížiace sa 30 %, čo odlišuje farmaceutický sektor od iných sektorov, v ktorých propagačná činnosť nemá rovnakú intenzitu. Ako tvrdili žalobkyne, takéto úsilie môže predstavovať nepriamy dôkaz existencie efektívnej hospodárskej súťaže medzi dotknutými podnikmi.
V takejto situácii, keď existujú lieky uznané alebo vnímané ako rovnocenné alebo zastupiteľné, musí analýza trhu venovať osobitnú pozornosť okolnostiam umožňujúcim identifikovať kvalitatívne alebo necenové konkurenčné tlaky prejavujúce sa najmä snahami o získanie nových lekárov predpisujúcich lieky pri pôvodnom výbere liečby, prechodmi pacientov podstupujúcich nepretržitú liečbu k iným konkurenčným liekom, intenzitou propagačných činností uskutočňovaných v prospech lieku v prípade, keď existujú rovnocenné alebo lacnejšie alternatívy.
Ak nemožno zistiť existenciu okolností odhaľujúcich taký necenový konkurenčný tlak, ako sú uvedené v bode 1402 vyššie, najmä pre silnú zotrvačnosť lekárov pri ich výbere predpisovaného lieku, ktorá je príčinou vernostných účinkov vedúcich k blokovaniu trhu, dotknutý liek môže byť chránený pred účinnými konkurenčnými tlakmi až do vstupu jeho generickej verzie na trh, a to tým skôr, že regulačný rámec oslabuje úlohu konkurenčných faktorov vyplývajúcich z cien. V tomto prípade môže byť odôvodnené definovať relevantný trh na úrovni molekuly takého lieku tak v originálnej, ako aj generickej verzii.
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že v reakcii na tvrdenia žalobkýň a Komisie bude v prejednávanej veci potrebné preskúmať, či počas relevantného obdobia existovali, ako to tvrdia žalobkyne, lieky, ktoré boli uznané alebo vnímané ako rovnocenné perindoprilu, ktoré ho z tohto dôvodu mohli ľahko zastúpiť alebo či sa perindopril dostatočne líšil od konkurencie svojimi terapeutickými kvalitami a identifikovať existenciu okolností odhaľujúcich necenové konkurenčné tlaky vyvíjané na perindopril inými liekmi, ktoré môžu odôvodňovať definíciu širšieho trhu ako trhu tvoreného iba týmto liekom napriek relatívnej neelasticite dopytu po perindoprile vo vzťahu k cene, ktorú zdôraznila Komisia.
S prihliadnutím na všetky tieto úvahy vysvetlené v bodoch 1380 až 1404 vyššie treba preskúmať tri hlavné výhrady vznesené žalobkyňami proti analýze relevantného trhu s výrobkami vykonanej Komisiou v napadnutom rozhodnutí.
2)

O prvej časti prvej výhrady založenej na nezohľadnení všetkých okolností hospodárskeho kontextu
V rámci prvej výhrady žalobkyne v podstate tvrdia, že Komisia porušila základnú zásadu, podľa ktorej musí byť trh farmaceutických výrobkov vymedzený s prihliadnutím na celkový hospodársky kontext. Komisia sa neprimerane opierala o cenu, pričom dostatočne nezohľadnila terapeutickú zastupiteľnosť daných výrobkov.
Žalobkyne v prvej časti tejto výhrady konkrétnejšie vytýkajú Komisii, že pri definícii trhu nezohľadnila všetky okolnosti kontextu. V druhej časti výhrady sa žalobkyne domnievajú, že Komisia prikladala neprimerane veľký význam cenovému faktoru.
Na úvod treba preskúmať dôvodnosť prvej časti výhrady založenej na tom, že Komisia pri vymedzení relevantného trhu nezohľadnila všetky okolnosti hospodárskeho kontextu. Naproti tomu, aby mohol Všeobecný súd posúdiť relatívny význam, ktorý Komisia prikladala cenovému faktoru, preskúma druhú časť výhrady až po posúdení zákonnosti napadnutého rozhodnutia so zreteľom na všetky necenové faktory, ktoré môžu zohrávať úlohu pri vymedzení relevantného trhu.
V prejednávanej veci teda treba preskúmať, či Komisia pri vymedzení relevantného trhu výrobkov zohľadnila celkový hospodársky kontext, predovšetkým iné faktory než cenu.
Na úvod treba uviesť, ako to vyplýva z úvah vysvetlených v bodoch 1380 až 1404 vyššie, že farmaceutický sektor je „atypický“ sektor, ktorého osobitosti vyžadujú, aby bol trh definovaný na základe prístupu založeného na viacerých kritériách, predovšetkým terapeutickom použití výrobkov.
Predovšetkým, pokiaľ ide o zohľadnenie terapeutického použitia dotknutých výrobkov, treba poznamenať, že Komisia v odôvodneniach 2432 až 2459 napadnutého rozhodnutia konštatovala, že perindopril patrí do skupiny inhibítorov ACE registrovaných na úrovni ATC 3 klasifikácie Svetovej zdravotníckej organizácie (WHO). Na základe dôkazov zhromaždených Komisiou sa však Komisia domnievala, že lieky patriace do skupiny inhibítorov ACE neboli homogénnymi výrobkami, keďže perindopril je podľa Komisie vedecky uznávaný pre určité vlastnosti, ktoré ho odlišujú od ostatných inhibítorov ACE.
Komisia rovnako zohľadnila, ako to vyplýva najmä z odôvodnení 2496 až 2513 napadnutého rozhodnutia, ktoré sa zaoberajú schémami prechodu, existenciu mechanizmu „zotrvačnosti“ lekárov a narastajúcu skupinu predpisujúcich lekárov „verných“ perindoprilu, ktoré môžu obmedziť konkurenčné tlaky v prípade nových pacientov, ako aj nízky sklon pacientov liečených perindoprilom zmeniť liek.
Komisia okrem toho vo svojej analýze relevantného trhu spomenula propagačné úsilie skupiny Servier, pričom sa najmä domnievala, že stabilita výdavkov na propagáciu naznačuje, že táto skupina nebola vystavená silným konkurenčným tlakom.
Napokon na základe analýzy prirodzených udalostí cenovej povahy sa Komisia domnievala, že tlak vyvíjaný generickými verziami perindoprilu sa mal považovať za kľúčový pri analýze relevantného trhu a že skutočnosť, že tlak vyvíjaný generikami prevážil nad akýmkoľvek iným potenciálnym tlakom, prirodzene viedla k obmedzeniu relevantného trhu iba na molekulu perindoprilu (odôvodnenie 2546 napadnutého rozhodnutia). Navyše, pokiaľ ide o vplyv regulačného rámca, Komisia uviedla, že regulačný rámec značne obmedzoval vystavenie skupiny Servier cenovým tlakom, čím jej umožňoval konať bez akéhokoľvek konkurenčného tlaku (odôvodnenie 2527 napadnutého rozhodnutia).
Z napadnutého rozhodnutia teda vyplýva, že Komisia sa pri definícii relevantného trhu neobmedzila iba na faktor ceny. Za relevantný faktor pri analýze trhu bolo považované predovšetkým terapeutické použitie perindoprilu. Hoci teda, ako to vyplýva z rámca analýzy vysvetleného v bodoch 1380 až 1404 vyššie, žalobkyne dôvodne poznamenávajú, že pri definícii relevantného trhu treba zohľadniť terapeutické vlastnosti liekov, nemôžu tvrdiť, že Komisia v prejednávanej veci nezohľadnila celkový hospodársky kontext, predovšetkým terapeutické použitie liekov.
Komisia sa teda nedopustila nesprávneho právneho posúdenia, ktoré jej vytýkajú žalobkyne v tejto súvislosti.
Prvú časť prvej výhrady treba preto zamietnuť.
3)

O druhej výhrade založenej na tom, že Komisia ignorovala terapeutickú zastupiteľnosť inhibítorov ACE
V rámci svojej druhej výhrady žalobkyne v podstate tvrdia, že Komisia ignorovala terapeutickú zastupiteľnosť medzi inhibítormi ACE. Tvrdia po prvé, že Komisia sa nesprávne domnievala, že perindopril sa odlišuje od ostatných inhibítorov ACE osobitnými vlastnosťami, po druhé, že hospodárska súťaž medzi inhibítormi ACE bola v prípade nových pacientov intenzívna, po tretie, že Komisia podcenila sklon pacientov liečených perindoprilom zmeniť lieky a napokon, že propagačné činnosti sú jedným z podstatných rozmerov hospodárskej súťaže na danom trhu.
i)

O rozdiele medzi perindoprilom a ostatnými inhibítormi ACE z hľadiska účinnosti a vedľajších účinkov
V napadnutom rozhodnutí, najmä v odôvodneniach 2449, 2499 a 2519, sa Komisia v podstate domnievala, že inhibítory ACE boli z terapeutického hľadiska skupinou heterogénnych liekov, že táto heterogénnosť mohla súvisieť s rozdielmi v účinnosti a znášanlivosti na individuálnej úrovni a že perindopril mal iné terapeutické použitie ako ostatné inhibítory ACE. Komisia zdôraznila, že hoci inhibítory ACE tvorili skupinu liekov v zmysle tretej úrovne systému klasifikácie ATC používaného WHO, bolo by napriek tomu nesprávne považovať inhibítory ACE za obyčajnú homogénnu skupinu. Podľa jej názoru bol perindopril vedecky uznávaný pre určité vlastnosti, ktoré ho odlišovali od ostatných inhibítorov ACE. Na podporu týchto úvah sa Komisia oprela najmä o medicínske odporúčania, o súbor vedeckých štúdií, o interné dokumenty skupiny Servier a o prieskum vykonaný u lekárov predpisujúcich perindopril.
Žalobkyne napádajú posúdenie Komisie, podľa ktorého ostatné inhibítory ACE nemôžu na terapeutickej úrovni nahradiť perindopril najmä vzhľadom na jeho osobitné vlastnosti z hľadiska účinnosti a vedľajších účinkov. Žalobkyne tvrdia, že inhibítory ACE patria do homogénnej skupiny, v rámci ktorej neexistuje žiadny podstatný rozdiel, ktorý by odôvodňoval, aby jediná molekula perindoprilu tvorila samostatný trh.
Treba preskúmať všetky relevantné okolnosti umožňujúce posúdiť, či lekári predpisujúci lieky vnímali perindopril ako taký, že ho na terapeutickej úrovni mohli nahradiť ostatné inhibítory ACE. V prejednávanej veci budú postupne zohľadnené základné informácie o tomto lieku uvedené v napadnutom rozhodnutí, systém ATC klasifikácie, medicínske odporúčania, lekárske štúdie, politika realizovaná niektorými miestnymi orgánmi v Spojenom kráľovstve, interné dokumenty skupiny Servier, výskum realizovaný Komisiou u lekárov predpisujúcich lieky a odpovede výrobcov iných inhibítorov ACE na otázky položené Komisiou.
V prvom rade napadnuté rozhodnutie na úvod, v odôvodneniach 2143 až 2164, vysvetľuje základné informácie o perindoprile týkajúce sa najmä mechanizmu účinku, hlavných indikácií, kontraindikácií a vedľajších účinkov tohto lieku.
Treba zdôrazniť, že z tohto opisu základných informácií o perindoprile nevyplýva žiadny faktor rozlišovania medzi perindoprilom a ostatnými inhibítormi ACE.
Pokiaľ ide o vedľajšie účinky, je pravda, že napadnuté rozhodnutie v odôvodnení 2149 uvádza, že podľa zdravotníckej literatúry je perindopril vo všeobecnosti dobre znášaný s podobným profilom nežiaducich účinkov ako majú ostatné inhibítory ACE, a že skupina Servier vo svojich interných dokumentoch vyzdvihovala svoj výrobok pre jeho vysokú úroveň znášanlivosti a dodržiavania. Treba však zdôrazniť, že zo samotného textu zdravotníckej literatúry citovanej Komisiou v odôvodnení 2149 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že profil nežiaducich účinkov perindoprilu je podobný profilu ostatných inhibítorov ACE. Vo vyjadrení k žalobe už Komisia výslovne uznáva, že inhibítory ACE majú podobné vedľajšie účinky, čo nie je uvedené v napadnutom rozhodnutí.
Z opisu základných informácií o perindoprile nachádzajúceho sa v napadnutom rozhodnutí teda vyplýva, že mechanizmus účinku, hlavné indikácie, kontraindikácie a vedľajšie účinky inhibítorov ACE sú podobné.
V druhom rade, systém ATC klasifikácie, ktorý zohľadňujú orgány hospodárskej súťaže na účely posúdenia terapeutickej zastupiteľnosti medzi liekmi a určenia relevantného trhu, rozdeľuje farmaceutické výrobky do piatich rozličných úrovní a zaraďuje ich do skupín ich podľa orgánov, na ktoré pôsobia a podľa ich chemických, farmakologických a terapeutických vlastností. Tretia úroveň ATC klasifikácie zoskupuje farmaceutické výrobky podľa ich terapeutických indikácií, štvrtá zohľadňuje mechanizmus účinku a piata definuje najužšie skupiny zahŕňajúce individuálne zohľadnené účinné látky.
Z rozhodovacej praxe Komisie vo farmaceutickom sektore vyplýva, že na účely definície trhu vychádza analýza vo všeobecnosti z tretej úrovne. Môžu sa však zohľadniť aj ostatné úrovne ATC klasifikácie v prípade, keď sa zdá, že sú na nich vyvíjané dostatočne silné konkurenčné tlaky a keď sa v dôsledku toho nezdá, že tretia úroveň umožňuje správne definovať trh (rozsudok z 1. júla 2010, AstraZeneca/Komisia,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, bod
).
V prejednávanej veci Komisia nezastavila svoju analýzu na tretej úrovni ATC klasifikácie, ale definovala relevantný trh na piatej úrovni tejto klasifikácie, teda ako molekulu perindoprilu, účinnú zložku Coversylu. Hoci proti definovaniu relevantného trhu na piatej úrovni ATC klasifikácie ako takému nemožno mať výhrady, treba uviesť, že všetky inhibítory ACE, ktorých je šestnásť, sú zoskupené tak na tretej úrovni ATC klasifikácie zodpovedajúcej terapeutickým indikáciám, ako aj na štvrtej úrovni tejto klasifikácie zodpovedajúcej mechanizmu účinku, do rovnakej skupiny nazvanej „Inhibítory enzýmu konvertujúceho angiotenzín, samotné“.
Systém ATC klasifikácie tak neumožňuje preukázať žiadny rozdiel medzi perindoprilom a ostatnými inhibítormi ACE v terapeutickom použití. Tento systém potvrdzuje, čo okrem toho nie je sporné, že medzi inhibítormi ACE nie je z hľadiska indikácií a mechanizmu účinku žiadny rozdiel.
V treťom rade, ako správne zdôrazňuje Komisia v odôvodnení 2172 napadnutého rozhodnutia, analýza vzťahov medzi rôznymi liekmi na vysoký tlak zohľadňuje príslušné medicínske odporúčania.
Medicínske odporúčania majú ponúknuť vyváženú informáciu praktickým lekárom, aby im pomohli rozhodovať sa v ich každodennej praxi. Zakladajú sa na všetkých dostupných zdrojoch vedeckých dôkazov, vrátane veľkých klinických testov a ich metaanalýze. Poskytujú zhrnutia medicínskych poznatkov dostupných počas posudzovaného obdobia.
V napadnutom rozhodnutí Komisia vykonala analýzu spoločných odporúčaní WHO a Medzinárodnej spoločnosti pre hypertenziu z roku 1999, odporúčaní Európskej spoločnosti pre hypertenziu a Európskej kardiologickej spoločnosti z rokov 2003 a 2007, odporúčaní Britskej spoločnosti pre hypertenziu z rokov 1999 a 2004 a odporúčaní, ktoré vydal National Institute for Health and Clinical Excellence (NICE, Národný inštitút pre zdravie a klinickú kvalitu, Spojené kráľovstvo) v rokoch 2004 a 2006.
Spoločné odporúčania WHO a Medzinárodnej spoločnosti pre hypertenziu z roku 1999 však v prípade inhibítorov ACE uvádzajú rovnaké hlavné a vedľajšie indikácie a rovnaké hlavné a vedľajšie kontraindikácie. Napadnuté rozhodnutie v týchto odporúčaniach nepoukazuje na žiadny faktor rozlišovania medzi inhibítormi ACE.
Odporúčania Európskej spoločnosti pre hypertenziu a Európskej kardiologickej spoločnosti z rokov 2003 a 2007, ktoré boli schválené kardiologickými spoločnosťami na národnej úrovni, najmä vo Francúzsku, v Holandsku a v Poľsku, celkovo analyzujú vlastnosti, účinky a indikácie všetkých inhibítorov ACE a neobsahujú žiadne odporúčania týkajúce sa konkrétne niektorej z molekúl tejto skupiny liekov. Tieto odporúčania neobsahujú žiadne ďalšie rozdelenie liekov zaradených do skupiny inhibítorov ACE na rozdiel napríklad od liekov patriacich do skupiny blokátorov kalciového kanála a diuretík. Tieto odporúčania odporúčajú zmeniť skupinu lieku, ak liek nie je účinný alebo nie je dobre znášaný.
Je pravda, že odporúčania Európskej spoločnosti pre hypertenziu a Európskej kardiologickej spoločnosti uvádzajú, že dokonca aj rôzne výrobky tej istej skupiny liekov sa líšia v závislosti od typov a výskytu vedľajších účinkov. Táto úvaha sa však netýka konkrétne skupiny inhibítorov ACE a nie je sprevádzaná žiadnym spresnením týkajúcim sa dotknutých liekov a povahy daných vedľajších účinkov. Z tohto dôvodu jediná zmienka v odporúčaniach o rozdiele vo vedľajších účinkoch spôsobených rôznymi výrobkami tej istej skupiny liekov neumožňuje preukázať konkrétnu existenciu rozdielu vo vedľajších účinkoch medzi perindoprilom a ostatnými inhibítormi ACE.
Rovnako Komisia v odôvodnení 2181 napadnutého rozhodnutia tvrdí, že podľa odporúčaní Európskej spoločnosti pre hypertenziu a Európskej kardiologickej spoločnosti sa výber lieku proti hypertenzii musí zakladať na individuálnom pacientovi, čo má značný význam pre posúdenie relevantného trhu. Okolnosť, že tieto odporúčania uvádzajú, že jednotlivci sa líšia vo svojej náchylnosti na niektorý z vedľajších účinkov, však neumožňuje vyvodiť, že medzi inhibítormi ACE existuje rozdiel vo vedľajších účinkoch. Vyplýva z toho, že európske odporúčania pre starostlivosť o hypertenziu neobsahujú žiadnu skutočnosť umožňujúcu odlíšiť perindopril od ostatných inhibítorov ACE z hľadiska terapeutického použitia.
Odporúčania Britskej spoločnosti pre hypertenziu z rokov 1999 a 2004 uvádzajú existenciu indikácií, kontraindikácií a vedľajších účinkov, najmä kašľa, ktoré sú spoločné pre všetky lieky zaradené do skupiny inhibítorov ACE. Odporúčania NICE z rokov 2004 a 2006 obsahujú návrhy liekov, ktoré treba predpísať v prvej a druhej línii, ale z tohto pohľadu nerobia žiaden rozdiel medzi inhibítormi ACE.
Medicínske odporúčania analyzované v napadnutom rozhodnutí, ktoré poskytujú praktickým lekárom vyváženú informáciu zakladajúcu sa na všetkých dostupných zdrojoch vedeckých dôkazov, vrátane veľkých klinických testov a ich metaanalýzy, tak nepreukazujú žiaden rozdiel medzi liekmi skupiny inhibítorov ACE. Tieto odporúčania, rovnako ako ATC klasifikácia, potvrdzujú homogénnosť skupiny inhibítorov ACE z hľadiska terapeutického použitia.
V štvrtom rade, Komisia v napadnutom rozhodnutí preskúmala lekárske štúdie týkajúce sa perindoprilu, či už išlo o štúdie, ktoré boli k dispozícii na začiatku posudzovaného obdobia alebo štúdie uverejnené v prvej dekáde 21. storočia.
Pokiaľ ide o lekárske štúdie týkajúce sa perindoprilu, ktoré boli k dispozícii na začiatku prvej dekády 21. storočia, napadnuté rozhodnutie sa opiera o dva články uverejnené v roku 2001.
Prvý článok spomína najmä skutočnosť, že perindopril je dobre znášaným inhibítorom ACE, ktorý je pre pacientov s ľahkou až strednou hypertenziou z hľadiska klinickej odpovede podstatne lepší ako kaptopril a rovnako účinný ako ostatné inhibítory ACE. V druhom článku sa uvádza, že schopnosť perindoprilu znížiť krvný tlak je porovnateľná alebo lepšia ako u iných antihypertenzív v jeho terapeutickej skupine a že k hypotenzii po prvej dávke spôsobenej prudkým znížením krvného tlaku dochádza s perindoprilom menej často ako s ostatnými inhibítormi ACE, čo je u niektorých skupín pacientov výhodou.
Napadnuté rozhodnutie z toho vyvodzuje, že ku dňu uverejnenia týchto článkov už existoval významný súbor vedeckých poznatkov naznačujúci, že perindopril treba považovať za inhibítor ACE prvej úrovne. Treba však uviesť, že hoci tieto dva články sa skutočne domnievajú, že perindopril je účinný alebo lepší ako iné liečby z hľadiska zníženia krvného tlaku, nadradenosť perindoprilu v tejto súvislosti je uvádzaná iba v jednom z týchto dvoch článkov a to iba voči jednému zo šestnástich inhibítorov ACE, konkrétne kaptoprilu. Navyše tieto články neumožňujú tvrdiť, že pokiaľ ide o zníženie krvného tlaku, perindopril sa v pozitívnom zmysle líši od ostatných inhibítorov ACE, najmä liekov ako sú ramipril, lizinopril alebo enalapril, ktoré skupina Servier považuje za konkurentov perindoprilu.
Navyše, hoci druhý článok tvrdí, že perindopril sa v pozitívnom zmysle odlišuje od ostatných inhibítorov ACE, pokiaľ ide o hypotenziu po prvej dávke spôsobenú prudkým znížením krvného tlaku, nevyjadruje sa k významu, ktorý treba prikladať tejto nadradenosti perindoprilu a nepreskúmava terapeutické výhody, ktoré zase môžu mať vo vzťahu k perindoprilu ostatné inhibítory ACE.
Pokiaľ ide o lekárske štúdie uverejnené v prvej dekáde 21. storočia, teda počas posudzovaného obdobia, Komisia v odôvodnení 2208 napadnutého rozhodnutia uvádza, že analyzovala hlavné štúdie zahŕňajúce použitie perindoprilu, na ktoré odkazujú interné strategické dokumenty skupiny Servier.
Štúdie Progress (uverejnená v roku 2001), Europa (uverejnená v roku 2003), ASCOT‑BPLA (uverejnená v roku 2005), Preami a CAFE (uverejnené v roku 2006), Advance (uverejnená v roku 2007) a HYVET (uverejnená v roku 2008) tak ukazujú, že v prípade perindoprilu, či už v kombinácii s inými liekmi alebo samostatne, existovali vedecké dôkazy o účinnosti pri znížení rizík mozgovocievnej príhody, pri prevencii rizík hlavných kardiovaskulárnych príhod majúcich za následok cievne ochorenia a pri postupnom znížení remodelácie funkcie ľavej komory.
Žiadna z lekárskych štúdií uvedených v bode 1445 vyššie však neporovnáva účinnosť perindoprilu s účinnosťou iných inhibítorov ACE a netvrdí, že perindopril je relatívne účinnejší ako iné inhibítory ACE. Za týchto okolností štúdie analyzované Komisiou neumožňujú domnievať sa, že perindopril sa odlišuje od iných inhibítorov ACE z hľadiska účinnosti.
Navyše v napadnutom rozhodnutí neboli analyzované všetky štúdie zahŕňajúce použitie perindoprilu v prvej dekáde 21. storočia, vrátane jednej z nich, ktorá sa pre tento liek neukázala priaznivo. Komisia neanalyzovala štúdiu PEP‑CHF (uverejnená v roku 2006), ktorá mala za cieľ preukázať účinnosť perindoprilu pri liečbe srdcovej nedostatočnosti. Podľa správy profesora V., vypracovanej na žiadosť skupiny Servier a predloženej touto skupinou v rámci jej pripomienok v odpovedi na oznámenie o výhradách, výsledky tejto štúdie, ktorá síce bola prerušená, ale ktorej výsledky boli napriek tomu uverejnené, nepreukázali žiadnu účinnosť perindoprilu v oblasti srdcovej nedostatočnosti. Táto lekárska štúdia relativizuje vedecké dôkazy o účinnosti perindoprilu, ktoré existovali počas posudzovaného obdobia.
Okrem toho napadnuté rozhodnutie neanalyzovalo lekárske štúdie uverejnené v prvej dekáde 21. storočia zahŕňajúce použitie iných inhibítorov ACE, hoci tieto štúdie sa nachádzali medzi internými strategickými dokumentami skupiny Servier. Komisia nepreskúmala lekárske štúdie týkajúce sa ramiprilu (ASCOT‑BPLA, HOPE), enalaprilu (SOLVD a ANBP2) a trandolaprilu (TRACE), uvedené v odôvodnení 2234 napadnutého rozhodnutia. V napadnutom rozhodnutí nie je vôbec spomenutá štúdia Cochrane, na ktorú skupina Servier odkázala vo svojich pripomienkach v odpovedi na oznámenie o výhradách a ktorá analyzuje antihypertenzívnu účinnosť štrnástich inhibítorov ACE.
To, že Komisia nevykonala analýzu štúdií zahŕňajúcich použitie iných inhibítorov ACE navyše bráni tomu, aby sa lekárske štúdie uvedené v napadnutom rozhodnutí považovali za preukazujúce osobitnú účinnosť perindoprilu medzi inhibítormi ACE.
Spomedzi týchto štúdií Komisia neurobila analýzu štúdie HOPE (uverejnená v roku 2000), hoci táto štúdia je veľakrát citovaná v interných strategických dokumentoch skupiny Servier a podľa orientačných plánov tejto skupiny je významnou štúdiou, ktorá umožnila ramiprilu priznať novú indikáciu prispievajúcu k veľkému komerčnému úspechu a ktorú spoločnosť Sanofi‑Aventis použila v komunikácii zdôrazňujúcej schopnosť ramiprilu zachraňovať životy. Na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, v napadnutom rozhodnutí nebol analyzovaný obsah štúdie HOPE, keďže toto rozhodnutie v odôvodnení 2493 uvádza iba to, že potenciálny výklad tejto štúdie vo veľmi širokej miere závisí od spôsobu, akým sú štúdie odkomunikované lekárom predpisujúcim lieky v rámci propagačného úsilia výrobcov, čo je úvaha, ktorá neanalyzuje obsah tejto štúdie.
Lekárska štúdia Cochrane (uverejnená v apríli 2009) je metaanalýzou, ktorá posudzuje relatívnu účinnosť inhibítorov ACE pri znížení krvného tlaku na základe 92 skorších štúdií zahŕňajúcich štrnásť inhibítorov ACE. Treba uviesť, že schopnosť znížiť krvný tlak je zjavne podstatnou skutočnosťou pri posúdení relatívnej účinnosti inhibítorov ACE. Ako to správne zdôrazňujú žalobkyne, štúdia Cochrane však dochádza k záveru, že žiadny inhibítor ACE sa nezdá byť lepší alebo horší ako ostatné z hľadiska antihypertenzívnej účinnosti. Hoci štúdia Cochrane bola uverejnená na konci posudzovaného obdobia, napriek tomu je relevantná pri posúdení relatívnej účinnosti inhibítorov ACE, keďže sa zakladá na vysokom počte skorších štúdií, vrátane tých, ktoré Komisia neanalyzovala v napadnutom rozhodnutí.
Komisia tvrdí, že záver štúdie Cochrane je taký, že nemožno vylúčiť, že medzi jedným alebo viacerými dotknutými liekmi existuje rozdiel, pokiaľ ide o ich schopnosť znížiť krvný tlak a že na analýzu toho, či takéto rozdiely medzi jednotlivými liekmi existujú alebo nie, by bolo treba urobiť porovnávacie testy jednotlivých inhibítorov ACE v dávkach zodpovedajúcich zníženiu krvného tlaku. Toto tvrdenie treba zamietnuť, keďže úvaha o tom, že je neisté, či existujú rozdiely v schopnosti inhibítorov ACE znížiť krvný tlak, sa nachádza v časti štúdie nazvanej „Diskusia“ a nepredstavuje jeden z jej záverov. Príslušný odsek časti štúdie nazvanej „Diskusia“ sa končí konštatovaním, že je veľmi pravdepodobné, že takmer maximálny účinok zníženia krvného tlaku je u rôznych inhibítorov ACE rovnaký.
Komisia okrem toho uvádza, že štúdia Cochrane nemohla na základe údajov, ktoré mali k dispozícii jej autori, správne analyzovať otázku vedľajších účinkov. Táto okolnosť však v každom prípade nemá vplyv na záver štúdie, že neexistuje podstatný rozdiel medzi inhibítormi ACE z hľadiska zníženia krvného tlaku. Navyše, pokiaľ ide o tvrdenie Komisie, že štúdia preukazuje rozdiely medzi inhibítormi ACE, pokiaľ ide o vzťah dávka‑účinnosť, dostupnosť rôzneho dávkovania a čas nástupu účinku, treba uviesť, že štúdia nezdôrazňuje existenciu podstatných rozdielov medzi inhibítormi ACE z terapeutického hľadiska a naopak dochádza k záveru, že predpísanie najlacnejšieho inhibítora ACE v nižších dávkach umožní podstatné úspory.
Argumentácia Komisie tak neumožňuje spochybniť jeden z podstatných záverov štúdie Cochrane nachádzajúci sa výslovne v jej záveroch a jej zhrnutí, podľa ktorého sa žiadny inhibítor ACE nezdá byť lepší alebo horší ako ostatné z hľadiska antihypertenzívnej účinnosti.
Neexistenciu odlišnosti perindoprilu od ostatných inhibítorov ACE najmä z hľadiska účinnosti potvrdzuje správa profesora V., vypracovaná na žiadosť skupiny Servier, ktorú Komisia nespochybnila. Táto správa, ktorá preskúmava výsledky lekárskych štúdií zahŕňajúcich použitie perindoprilu, ako aj výsledky lekárskych štúdií zahŕňajúcich použitie iných inhibítorov ACE pochádzajúcich z 80‑tych a 90‑tych rokov 20. storočia a z prvej dekády 21. storočia, najmä štúdie SAVE týkajúcej sa kaptoprilu, štúdií AIRE a HOPE týkajúcich sa ramiprilu a štúdií Consensus a SOLVD týkajúcich sa enalaprilu, uvádza, že s výnimkou kaptoprilu a v oveľa menšej miere enalaprilu, sú všetky inhibítory ACE podávané iba raz denne v prípade dvoch hlavných indikácií tejto skupiny, a to arteriálnej hypertenzie a srdcovej nedostatočnosti. Správa rovnako ako štúdia Cochrane zdôrazňuje, že z lekárskych štúdií nevyplýva žiadny rozdiel v antihypertenzívnej účinnosti rôznych inhibítorov ACE. Správa vysvetľuje, že v oblasti srdcovej nedostatočnosti sú priaznivé účinky tejto terapeutickej skupiny podľa štúdií, ktoré sú k dispozícii pre kaptopril, enalapril, ramipril, chinapril a lizinopril, spoločné pre všetky inhibítory ACE. Hoci pre perindopril sú k dispozícii dôkazy účinnosti v oblasti kardiovaskulárnej prevencie, takéto dôkazy naopak nie sú k dispozícii v oblasti srdcovej nedostatočnosti.
Správa profesora V. dochádza k záveru, že v prípade každej z piatich terapeutických skupín používaných pri liečbe arteriálnej hypertenzie, predovšetkým v prípade inhibítorov ACE, možno terapeutické účinky pripísať účinkom skupiny a nie individuálnym vlastnostiam predpísaných molekúl. Ramipril je podľa tejto správy inhibítorom ACE druhej generácie, pre ktorý možno mať k dispozícii viac údajov opierajúcich sa o vedecké dôkazy vyvodené z klinických testov založených na náhodnom výbere, ktorý sa z dôvodu svojho vynikajúceho farmakologického profilu a vysokej kvality presvedčivých údajov najmä v oblasti srdcovej nedostatočnosti stal nesporým lídrom na trhu antihypertenzív. Perindopril je podľa tejto správy rovnakým inhibítorom ACE ako ostatné, a nie je ani najsilnejším, ani nemá najlepší farmakologický profil. V prípade perindoprilu možno mať k dispozícií údaje založené na presvedčivých dôkazoch v oblasti kardiovaskulárnej prevencie, hoci získané výsledky nevyhnutne nepreukazujú, že pozorovaný účinok možno pripísať perindoprilu. Naproti tomu nemožno mať k dispozícii údaje založené na presvedčivých dôkazoch v oblastiach srdcovej nedostatočnosti a diabetickej nefropatie.
Z uvedeného vyplýva, že uverejnené lekárske štúdie neodhaľujú, že sa perindopril líši od ostatných inhibítorov ACE z terapeutického hľadiska, najmä v účinnosti. Analýza lekárskych štúdií navyše ukazuje, že hoci pre perindopril možno mať k dispozícii dôkazy účinnosti, platí to aj pre iné inhibítory ACE ako je enalapril, lizinopril alebo ramipril s tým, že v prípade ramiprilu okrem toho existujú dôkazy účinnosti v oblasti srdcovej nedostatočnosti.
V piatom rade žalobkyne tvrdia, že politika realizovaná príslušnými miestnymi orgánmi v oblasti zdravotnej starostlivosti v Spojenom kráľovstve potvrdzuje skutočnosť, že perindopril možno z terapeutického hľadiska nahradiť inými inhibítormi ACE. Na podporu svojej argumentácie žalobkyne predkladajú viacero príloh týkajúcich sa politiky realizovanej poskytovateľmi primárnej zdravotnej starostlivosti (PCT).
V tejto súvislosti Komisia tvrdí na jednej strane, že prílohu C 29 týkajúcu sa PCT Škótska a Severného Írska predloženú žalobkyňami treba odmietnuť ako neprípustnú a na druhej strane, že použitie súboru príloh A 286, A 287 a C 29 týkajúcich sa politiky realizovanej miestnymi orgánmi Spojeného kráľovstva žalobkyňami porušuje článok 21 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článok 76 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu.
Podľa článku 85 ods. 2 rokovacieho poriadku hlavní účastníci konania môžu tak v replike, ako aj v duplike predložiť dôkazy alebo označiť dôkazy, ktoré navrhujú vykonať na podporu svojich tvrdení za predpokladu, že omeškanie s ich predložením je odôvodnené. Z judikatúry však vyplýva, že na návrh na vykonanie dôkazu opaku a na doplnenie návrhu na vykonanie dôkazov predložené v nadväznosti na dôkaz opaku druhého účastníka konania predložený v jeho vyjadrení k žalobe sa nevzťahuje pravidlo o vylúčení dôkazov uvedené v tomto ustanovení. Toto ustanovenie sa totiž týka len návrhov na vykonanie nových dôkazov a je potrebné ho chápať vo vzťahu k článku 92 ods. 7 tohto poriadku, ktorý výslovne stanovuje, že právo navrhnúť vykonanie dôkazu opaku a právo doplniť návrh na vykonanie dôkazov ním nie sú dotknuté (rozsudky zo 17. decembra 1998, Baustahlgewebe/Komisia,
C‑185/95 P
,
EU:C:1998:608
, body
a
, a z 5. decembra 2006, Westfalen Gassen Nederland/Komisia,
T‑303/02
,
EU:T:2006:374
, bod
).
V prejednávanej veci dôkazné prostriedky týkajúce sa PCT Škótska a Severného Írska predložené žalobkyňami v prílohe C 29 nemožno vyhlásiť za neprípustné z dôvodu, že boli predložené v replike v rozpore s článkom 85 ods. 2 rokovacieho poriadku. Ako totiž žalobkyne uvádzajú v bode 417 repliky, dôkazy uvedené v prílohe C 29 reagujú na výhradu obsiahnutú vo vyjadrení Komisie k žalobe týkajúcu sa individuálnej povahy a iba teoretického vplyvu politiky, ktorú realizujú PCT. Pravidlo o vylúčení dôkazov uvedené v článku 85 ods. 2 rokovacieho poriadku sa teda na ne neuplatní, takže tieto dôkazné prostriedky sú prípustné.
Pokiaľ ide ďalej o použitie príloh A 286 a A 287, pripojených k žalobe podanej 21. septembra 2014 a týkajúcich sa odporúčaní a politiky zavedenej miestnymi orgánmi v Spojenom kráľovstve, treba uviesť, že ich použitie je v súlade s článkom 21 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článkom 44 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa z 2. mája 1991, ktorý sa uplatňoval v rozhodnom čase. Rovnako použitie prílohy C 29, pripojenej k replike podanej 29. júla 2015 a týkajúcej sa dokumentov pochádzajúcich od PCT Škótska a Severného Írska, je v súlade s článkom 21 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článkom 76 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu. Podľa ustálenej judikatúry treba na prípustnosť žaloby, aby z jej samotného textu aspoň stručne, ale koherentným a zrozumiteľným spôsobom, vyplývali podstatné skutkové a právne okolnosti, na ktorých sa žaloba zakladá. Tento výklad článku 21 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článku 44 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa z 2. mája 1991 sa vzťahuje aj na podmienky prípustnosti repliky, ktorá má doplniť žalobu (rozsudok zo 17. septembra 2007, Microsoft/Komisia,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
, body
a
a citovaná judikatúra). Hoci v prejednávanej veci sú prílohy A 286, A 287 a C 29 rozsiahle a obsahujú rad dokumentov, žalobkyne v texte žaloby a potom v texte repliky uvádzajú svoje skutkové a právne tvrdenia. Žalobkyne predložením týchto príloh obsahujúcich dokumenty pochádzajúce od PCT Spojeného kráľovstva, vrátane Škótska a Severného Írska, podopierajú svoje tvrdenia, ktoré majú preukázať, že PCT sa vyjadrili k terapeutickej rovnocennosti medzi perindoprilom a inými inhibítormi ACE, že podporovali všeobecných lekárov v tom, aby nahradili perindopril inými inhibítormi ACE a že táto politika, ktorá nemá individuálnu povahu, mala skutočný vplyv na dopyt na miestnej úrovni.
Komisia teda nemôže dôvodne tvrdiť, že prílohy A 286, A 287 a C 29 predložené žalobkyňami treba vylúčiť z prejednania.
Navyše z dokumentov nachádzajúcich sa v spise, a najmä z odôvodnenia 2280 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že niektorí PCT sa od roku 2005 výslovne domnievali, že perindopril už nie je účinnejší ako iný inhibítor ACE a z dôvodu nákladov odporúčali používanie iných inhibítorov ACE než perindoprilu alebo dokonca nahradenie perindoprilu iným inhibítorom ACE, predovšetkým lizinoprilom alebo ramiprilom. Komisia nesprávne tvrdí, že dokumenty týkajúce sa PCT predložené žalobkyňami odhaľujú individuálne hľadiská a úvahy. Túto politiku realizovanú príslušnými orgánmi, ktorej pôvodcom je navyše nezanedbateľný počet PCT nachádzajúcich sa vo viacerých regiónoch Spojeného kráľovstva, nemožno totiž považovať za obyčajné individuálne úvahy. Bez ohľadu na konkrétne následky iniciatív PCT, posúdenie možnosti nahradiť perindopril inými inhibítormi ACE vykonané týmito subjektmi, odporuje analýze Komisie o heterogenite skupiny inhibítorov ACE.
Politika realizovaná príslušnými miestnymi orgánmi v oblasti zdravotnej starostlivosti v Spojenom kráľovstve teda podporuje skutočnosť, že perindopril sa z terapeutického hľadiska nelíši od ostatných inhibítorov ACE.
V šiestom rade Komisia nesprávne vyvodzovala tvrdenie z interných dokumentov skupiny Servier, aby preukázala, že perindopril má v porovnaní s ostatnými inhibítormi ACE osobitné terapeutické vlastnosti.
Na úvod treba pripomenúť, že podľa všeobecných pravidiel uplatniteľných v oblasti dokazovania, vierohodnosť a teda dôkazná hodnota dokumentu závisia od jeho pôvodu, okolností jeho vyhotovenia, jeho adresáta a od racionálnosti a spoľahlivosti jeho obsahu (pozri v tomto zmysle rozsudky z 24. októbra 1991, Atochem/Komisia,
T‑3/89
,
EU:T:1991:58
, body
až
, a z 11. marca 1999, Ensidesa/Komisia,
T‑157/94
,
EU:T:1999:54
, bod
; návrhy, ktoré predniesol sudca Vesterdorf ako generálny advokát vo veci Rhône‑Poulenc/Komisia,
T‑1/89
,
EU:T:1991:38
).
Keďže v prejednávanej veci interné dokumenty skupiny Servier obsahujú posúdenia terapeutického použitia inhibítorov ACE, ktoré sú určené na propagáciu perindoprilu, nepredstavujú na rozdiel od medicínskych odporúčaní vyvážené zhrnutie vedeckých poznatkov. Na rozdiel od lekárskych štúdií sa tieto dokumenty ani nezakladajú na metodológii, ktorá má zabezpečiť spoľahlivosť získaných výsledkov. Výňatky z týchto interných dokumentov treba preto analyzovať s prihliadnutím na to, že niektoré z nich sledujú propagačné ciele.
Z interných strategických dokumentov tak vyplýva že skupina Servier opísala vlastnosti perindoprilu priaznivo v propagačných oznamoch určených lekárom. Dokumenty sumarizujúce propagačné činnosti skupiny Servier zdôrazňujú pozitívne výsledky perindoprilu a na základe lekárskych štúdií dokonca spomínajú jedinečný mechanizmus účinku, možnosť v pozitívnom zmlysle odlíšiť perindopril od jeho konkurentov, ba dokonca nadradenosť perindoprilu vo vzťahu k iným inhibítorom ACE v takých oblastiach ako je pomer zmeny jeho plazmatickej koncentrácie, účinnosť pri znížení krvného tlaku, synergia kombinácie s diuretikom alebo kardiovaskulárna ochrana.
Ako však už bolo uvedené, obsah týchto oznamov treba analyzovať s prihliadnutím na ich propagačný cieľ. V tejto súvislosti treba predovšetkým uviesť, že Komisia nepopiera tvrdenie žalobkýň, že všetky inhibítory ACE boli vo svojich vlastných propagačných oznamoch opísané ako najlepšie. Okrem toho interné strategické dokumenty skupiny Servier, ale tiež orientačné plány, uvádzacie plány a propagačné oznamy iných inhibítorov ACE nachádzajúce sa v spise, preukazujú, že propagačné kampane iných inhibítorov ACE, ako sú ramipril, lizinopril a trandolapril, sú pri opise terapeutických vlastností týchto liečiv tiež veľmi pochvalné. Propagačné kampane iných inhibítorov ACE často opisujú ich liek ako produktového lídra, jedinečný liek medzi inhibítormi ACE a označujú ho ako referenčný výrobok alebo najlepšiu voľbu. Tieto komunikačné kampane zdôrazňujú údajné výhody daného lieku v skupine inhibítorov ACE z hľadiska indikácií, účinnosti alebo znášanlivosti. V niektorých prípadoch obsahujú priame porovnania s perindoprilom a niektoré z nich sa odvolávajú na nadradenosť ich lieku vo vzťahu k nemu. Za týchto podmienok obsah oznamov propagujúcich perindopril nachádzajúcich sa v interných strategických dokumentoch skupiny Servier neumožňuje domnievať sa, že tento liek sa z terapeutického hľadiska líši od ostatných inhibítorov ACE.
Okrem toho z interných strategických dokumentov skupiny Servier, posudzovaných v ich súhrne, nevyplýva terapeutická nadradenosť perindoprilu nad ostatnými inhibítormi ACE. Z týchto dokumentov vďaka takým štúdiám ako sú štúdie TRACE, AIRE alebo HOPE vyplýva, že iné inhibítory ACE, ako napríklad ramipril, lizinopril a enalapril, majú výhody z hľadiska dôkazov indikácií a účinnosti. Predovšetkým ramipril sa uvádza ako liek, pre ktorý existujú dôkazy účinnosti v oblasti srdcovej nedostatočnosti, u pacientov s vysokým kardiovaskulárnym rizikom a u diabetikov.
Komisia napokon uvádza, najmä v odôvodneniach 2224 až 2236 napadnutého rozhodnutia, že podľa interných dokumentov skupiny Servier bolo cieľom propagačných kampaní najmä odlíšiť perindopril od ostatných inhibítorov ACE. Z tých istých dokumentov však vyplýva, že komunikačné kampane neumožňovali z pohľadu lekárov dostatočne odlíšiť perindopril od ostatných inhibítorov ACE. Tieto dokumenty uvádzajú napríklad kvalitatívnu štúdiu vykonanú v júli 2007 u všeobecných lekárov a kardiológov, podľa ktorej boli perindopril a ramipril vnímané ako podobné. Orientačný plán na roky 2009‑2010 zdôrazňuje na konci posudzovaného obdobia nedostatočné odlíšenie od ramiprilu. Pokiaľ ide o Holandsko, orientačné plány na roky 2006‑2007, 2007‑2008 a 2008‑2009 uvádzajú, že veľa všeobecných lekárov považovalo lizinopril za rovnocenný perindoprilu.
Interné dokumenty skupiny Servier teda nepreukazujú, že perindopril bol uznávaný pre osobitné terapeutické vlastnosti, ktoré ho odlišovali od ostatných inhibítorov ACE. Ak sa podnik pokúsil, rovnako ako iné podniky predávajúce inhibítory ACE, propagovať a v pozitívnom zmysle odlíšiť perindopril prostredníctvom pochvalnej komunikácie, táto stratégia neumožňovala podľa týchto dokumentov dostatočne odlíšiť perindopril od ostatných inhibítorov ACE.
V siedmom rade Komisia založila svoje posúdenie terapeutickej zastupiteľnosti perindoprilu na prieskume urobenom u lekárov predpisujúcich lieky.
Pri určení príjemcov dotazníkov Komisia vychádzala zo zoznamu lekárov predpisujúcich perindopril dodaného skupinou Servier, ktorý mal zahŕňať najmä všetkých kardiológov a všeobecných lekárov, s ktorými bola skupina Servier v profesionálnom a obchodnom vzťahu. Hoci niektoré z týchto zoznamov obsahovali takmer všetkých lekárov predpisujúcich lieky, nebol to prípad zoznamu francúzskych všeobecných lekárov a všeobecných lekárov Spojeného kráľovstva. Za týchto okolností existuje, ako to tvrdí skupina Servier, predpojatosť pri výbere týkajúca sa týchto dvoch skupín príjemcov. Treba uviesť, že táto predpojatosť mohla mať vplyv na výsledky prieskumu u týchto dvoch skupín, keďže je možné, že lekári, ktorí boli v profesionálnom vzťahu so skupinou Servier, uprednostnili vo svojej odbornej praxi viac ako iní lekári predpisujúci lieky nachádzajúci sa v tejto situácii predpísanie perindoprilu.
Okrem toho opis niektorých výsledkov prieskumu nezodpovedá otázkam položeným lekárom predpisujúcim lieky. Komisia tak v odôvodnení 2392 napadnutého rozhodnutia uviedla percento respondentov, pre ktorých bol perindopril uprednostňovanou liečbou prvej alebo druhej línie pre primárnu hypertenziu (pôvodnú), chronické ischemické choroby srdca a srdcovú nedostatočnosť. Žalobkyne však tvrdia, pričom to nebolo popreté, že samotný prieskum neuvádza žiadnu „uprednostňovanú“ liečbu, ale kladie otázku, pre ktoré kardiovaskulárne ochorenia sa perindopril predpisuje ako „liečba prvej/druhej línie prednostne pred inou liečbou“. Kladná odpoveď na túto otázku neznamená, že perindopril sa predpisuje prednostne pred inými inhibítormi ACE a neumožňuje vedieť, v akom pomere sa perindopril predpisuje ako liečba prvej línie pre arteriálnu hypertenziu. Rovnako kladná odpoveď na otázky týkajúce sa osobitnej účinnosti perindoprilu na niektoré kategórie pacientov a jeho zriedkavejších vedľajších účinkov u určitých kategórií pacientov vzhľadom na formuláciu otázok nevyhnutne neznamená, že perindopril sa podľa lekára predpisujúceho lieky odlišoval od ostatných inhibítorov ACE.
Napokon z výsledkov tohto prieskumu vyplýva, že podľa 51 % respondentov existoval pre 81 až 100 % pacientov, ktorí začali liečbu perindoprilom, rovnocenný liek. Z toho vyplýva, že pre väčšinu opýtaných lekárov bolo z terapeutického hľadiska možné nahradiť perindopril iným liekom, a to v prípade väčšej časti pacientov, ktorí začali liečbu. Komisia okrem toho v odôvodnení 2454 napadnutého rozhodnutia uznáva, že väčšina respondentov považovala iné lieky za terapeutické alternatívy rovnocenné perindoprilu. Komisia tiež uvádza, že praktickí lekári uvádzali najčastejšie ako alternatívu ramipril vo Francúzsku, v Poľsku a v Spojenom kráľovstve a enalapril a lizinopril v Holandsku.
Z uvedeného vyplýva, že prieskum vykonaný Komisiou nepotvrdzuje názor o odlišnosti perindoprilu od ostatných inhibítorov ACE.
V ôsmom rade, z odpovedí na otázky položené Komisiou výrobcom iných inhibítorov ACE, analyzovaných v odôvodnení 2255 a nasl. napadnutého rozhodnutia vyplýva, že spoločnosť AstraZeneca, výrobca lizinoprilu, považovala perindopril medzi piatimi ďalšími inhibítormi ACE za náhradu svojho lizinoprilu až do dňa uplynutia platnosti svojho patentu. V rovnakom zmysle spoločnosť Merck Sharp & Dohme (MSD), ktorá vyrába enalapril a lizinopril, vyhlásila, že skupina Servier je jedným z podnikov, ktoré s ňou súperia v oblasti hypertenzie a že jej výrobok, perindopril, je jednou z terapií, ktoré možno použiť ako alternatívu jej antihypertenzívnej liečby. Okrem toho, hoci sa spoločnosť Sanofi‑Aventis domnieva, ako to spomenula Komisia v napadnutom rozhodnutí, že perindopril a ramipril nie sú „náhradou jeden druhého“, je to jednak z dôvodu oveľa väčšej populácie, ktorá môže využívať ramipril vzhľadom na jeho širšie indikácie v oblasti zníženia kardiovaskulárnej úmrtnosti a jednak z dôvodu širšieho počiatočného rozsahu dávkovania ramiprilu. Hoci však tieto skutočnosti, aj keby boli preukázané, môžu obmedziť možnosti nahradiť ramipril perindoprilom, nemôžu v žiadnom prípade obmedziť možnosti nahradiť perindopril ramiprilom. Nebránia preto tomu, aby sa ramipril mohol z terapeutického hľadiska považovať za náhradný výrobok vo vzťahu k perindoprilu.
Z uvedeného vyplýva, že odpovede výrobcov originálnych liekov na otázky položené Komisiou potvrdzujú, že iné inhibítory ACE môžu z terapeutického hľadiska nahradiť perindopril.
Vzhľadom na všetky dokumenty nachádzajúce sa v spise treba dospieť k záveru, že neexistuje významný rozdiel medzi perindoprilom a ostatnými inhibítormi ACE z terapeutického hľadiska, vrátane účinnosti a vedľajších účinkov. V spise nie je objektívny vedecký dôkaz terapeutickej nadradenosti perindoprilu vo vzťahu k ostatným inhibítorom ACE. Inhibítory ACE sú vo veľmi značnej miere vnímané lekármi predpisujúcimi lieky ako zastupiteľné a existuje veľa liekov, ktoré lekári považujú za terapeuticky rovnocenné perindoprilu. Komisia sa teda nesprávne domnievala, že skupina inhibítorov ACE je heterogénna a že perindopril má v tejto skupine liekov osobitné terapeutické vlastnosti.
Treba preto vyhovieť argumentácii žalobkýň, podľa ktorej sa Komisia dopustila pochybenia vo svojej analýze terapeutickej zastupiteľnosti inhibítorov ACE.
ii)

O jave „zotrvačnosti“ lekárov v prípade nových pacientov
Z odôvodnení 2388, 2511 a nasl. a 2539 a nasl. napadnutého rozhodnutia vyplýva, že Komisia považovala perindopril za „zážitkový tovar“ vystavený obmedzenému konkurenčnému tlaku na nových pacientov z dôvodu dobre známeho javu „zotrvačnosti“ lekárov. Hoci totiž lekári majú prístup k mnohým terapiám, prirodzene majú sklon predpisovať novým pacientom lieky, ktoré sa ukázali ako účinné v minulosti.
Podľa Komisie perindopril získal ešte pred posudzovaným obdobím širokú základňu pacientov, ktorí ho užívajú nepretržite. Jav „zotrvačnosti“ lekárov, ktorý obmedzuje zastupiteľnosť dostupných terapií, vytvoril mechanizmus umožňujúci konsolidovať základňu zákazníkov perindoprilu. Existencia narastajúcej skupiny lekárov verne predpisujúcich perindopril vysvetľuje pokračujúci nárast základne pacientov liečených perindoprilom.
Žalobkyne popierajú toto posúdenie Komisie, pričom v podstate tvrdia, že medzi výrobcami inhibítorov ACE prebiehala intenzívna hospodárska súťaž o nových pacientov a že neexistovala významná „zotrvačnosť“ lekárov, ale iba nedostatočná citlivosť lekárov predpisujúcich lieky voči cenám.
Na úvod treba uviesť, že jav „zotrvačnosti“ lekárov, ktorú Komisia definuje ako „prirodzený“ sklon predpisovať novým pacientom lieky, ktoré dosiahli dobré výsledky pri starých pacientoch je, ako to samotná Komisia zdôrazňuje v odôvodnení 2540 napadnutého rozhodnutia, okolnosťou, ktorá sa môže meniť v priebehu času a závisí od druhu choroby. Ide o empirickú otázku, ktorá vyžaduje pozorné preskúmanie v každom jednotlivom prípade.
Ako rozhodol Všeobecný súd vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok z 1. júla 2010, AstraZeneca/Komisia (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
), dôvodom „zotrvačnosti“, ktorou sa vyznačuje prax predpisovania liekov, môže byť okrem iného opatrnosť, ktorá obvykle charakterizuje postoj lekárov voči novému lieku, ktorého vlastnosti ešte dobre nepoznajú a konkrétnejšie ich veľké obavy z jeho prípadných vedľajších účinkov, napríklad prípadných karcinogénnych účinkov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 1. júla 2010, AstraZeneca/Komisia,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, body
,
a
).
Treba teda za okolností prejednávanej veci posúdiť, do akej miery mohol jav „zotrvačnosti“ lekárov obmedziť zastupiteľnosť medzi dostupnými terapiami a vysvetliť vývoj základne pacientov liečených perindoprilom, ktorý Komisia označila ako pokračujúci nárast.
V prvom rade, ako už bolo uvedené vyššie, z dokumentov nachádzajúcich sa v spise nevyplýva, že inhibítory ACE boli z terapeutického hľadiska heterogénnou skupinou. Naopak, neexistuje významný rozdiel medzi perindoprilom a ostatnými inhibítormi ACE z terapeutického hľadiska, vrátane účinnosti a vedľajších účinkov. Keďže skupina inhibítorov ACE nie je heterogénna, neexistovala žiadna okolnosť, ktorá by obmedzovala slobodné rozhodnutie lekárov pri predpisovaní iných inhibítorov ACE ako perindoprilu. Dokumenty nachádzajúce sa v spise najmä nenaznačujú, že iné inhibítory ACE vzbudzovali osobitné obavy z ich prípadných vedľajších účinkov. Za týchto okolností neexistujú v prejednávanej veci osobitné obavy týkajúce sa terapeutického použitia alebo prípadných vedľajších účinkov inhibítorov ACE, ktoré by mohli vyvolať silný stupeň „zotrvačnosti“ lekárov, ktorí už mali príležitosť predpisovať perindopril, pokiaľ by sa títo lekári rozhodli predpísať novým pacientom niektorý z inhibítorov ACE.
Treba zdôrazniť, že situácia perindoprilu voči ostatným inhibítorom ACE sa odlišuje od situácie, v ktorej sa nachádzali IPP voči H2 blokátorom vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok z 1. júla 2010, AstraZeneca/Komisia (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
). V tejto veci sa totiž IPP a H2 blokátori používali odlišne, keďže IPP sa predpisovali hlavne pri liečbe závažných foriem gastrointestinálnych chorôb súvisiacich s hyperaciditou a H2 blokátory boli predpisované pri liečbe ich menej závažných alebo ľahkých foriem (pozri v tomto zmysle rozsudok z 1. júla 2010, AstraZeneca/Komisia,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, bod
). H2 blokátori nemohli vyvíjať významný konkurenčný tlak na IPP najmä vzhľadom na význam, ktorý prikladali lekári a pacienti terapeutickej nadradenosti IPP (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. decembra 2012, AstraZeneca/Komisia,
C‑457/10 P
,
EU:C:2012:770
, bod
). V prejednávanej veci nie je preukázaná žiadna terapeutická nadradenosť perindoprilu vo vzťahu k ostatným inhibítorom ACE, ktorá by mohla brániť tomu, aby inhibítory ACE vyvíjali v prípade nových pacientov významný konkurenčný tlak na perindopril.
Navyše perindopril bol uvedený na trh po viacerých iných inhibítoroch ACE, najmä po lizinoprile a enalaprile na trhoch Francúzska, Holandska a Spojeného kráľovstva a po enalaprile na trhu Poľska. Perindopril preto nemohol vo vzťahu k inhibítorom ACE uvedeným na trh pred ním využívať jav „zotrvačnosti“ súvisiaci s opatrnosťou, ktorá obvykle charakterizuje postoj lekárov voči novému výrobku, ktorého vlastnosti ešte dobre nepoznajú.
Z dokumentov nachádzajúcich sa v spise teda vzhľadom na terapeutické vlastnosti inhibítorov ACE a dátum uvedenia perindoprilu na trh nevyplýva, že perindopril mohol vo vzťahu k iným inhibítorom ACE využívať osobitný stupeň „zotrvačnosti“ v praxi lekárov pri predpisovaní liekov.
V druhom rade, odôvodnenie napadnutého rozhodnutia, podľa ktorého perindopril získal ešte pred posudzovaným obdobím širokú základňu pacientov podstupujúcich nepretržitú liečbu, treba vnímať ako značne relatívne.
Z dokumentov nachádzajúcich sa v spise vyplýva, že v januári 2000 mal perindopril vo všetkých dotknutých krajinách oveľa nižšiu základňu pacientov ako iné inhibítory ACE, napríklad ramipril, enalapril alebo lizinopril. Z hľadiska predaja tabliet a kapsúl sa perindopril zaraďoval na štvrté miesto v Spojenom kráľovstve za lizinoprilom, enalaprilom a ramiprilom, s objemom predajov viac ako trikrát nižším ako mal lizinopril, na tretie miesto v Holandsku za enalaprilom a lizinoprilom, s objemom predajov viac ako desaťkrát nižším ako mal enalapril, na druhé miesto vo Francúzsku za ramiprilom, a na druhé miesto v Poľsku za enalaprilom, s objemom predajov takmer šesťkrát nižším ako mal enalapril.
Aj keby za týchto okolností bola preukázaná existencia mechanizmu „zotrvačnosti“ v praxi lekárov pri predpisovaní liekov, takýto jav by nemohol pôsobiť obzvlášť v prospech perindoprilu vzhľadom na relatívnu veľkosť základne jeho pacientov podstupujúcich nepretržitú liečbu vo vzťahu k základni pacientov užívajúcich iné inhibítory ACE, ktoré majú silnejšie postavenie z hľadiska objemu predaja.
V treťom rade aj zistenie o pokračujúcom náraste základne pacientov liečených perindoprilom a všeobecnejšie zistenie o obchodnom úspechu perindoprilu obsiahnuté v napadnutom rozhodnutí treba vnímať ako relatívne vo vzťahu k situácii ostatných inhibítorov ACE.
Z dokumentov nachádzajúcich sa v spise vyplýva, že medzi inhibítormi ACE nie je perindopril liekom tejto skupiny, ktorý zaznamenal počas dotknutého obdobia najväčší úspech. Hoci napadnuté rozhodnutie v odôvodnení 2129 uvádza, že celosvetové predaje výrobkov s obsahom perindoprilu skupiny Servier dosiahli počas najlepšieho roka viac ako 800 miliónov eur, v uvedenom rozhodnutí sa nenachádza žiadne poradie veľkosti celosvetových obratov dosiahnutých inými výrobcami inhibítorov ACE. V tejto súvislosti žalobkyne na pojednávaní uviedli, pričom to nebolo popreté, že v rozhodnom čase sa perindopril nachádzal na 143. mieste najpredávanejších molekúl na svete, zatiaľ čo napríklad ramipril spoločnosti Sanofi‑Aventis bol zaradený na 72. miesto na svete. Hoci je perindopril prítomný na niektorých národných trhoch, takmer vôbec sa nepredáva na tak významných trhoch ako je nemecký trh, na ktorom perindopril v rozhodnom čase predstavoval menej ako 1 % predajov liekov skupiny inhibítorov ACE. Počas dotknutého obdobia bol svetovým lídrom medzi liekmi skupiny inhibítorov ACE ramipril, ako to tvrdia žalobkyne.
Z dokumentov nachádzajúcich sa v spise vyplýva, že na štyroch geografických národných trhoch zvolených Komisiou, perindopril skupiny Servier napriek nárastu jeho predaja nebol nikdy počas obdobia, keď dochádzalo k postupom uvedeným v napadnutom rozhodnutí, v postavení lídra medzi inhibítormi ACE z hľadiska predaja tabliet a kapsúl. Podľa údajov o predaji tabliet a kapsúl obsiahnutých v napadnutom rozhodnutí sa perindopril nachádzal na treťom mieste v Holandsku (v novembri 2007) a v Spojenom kráľovstve (v júni 2007), na druhom mieste vo Francúzsku (v auguste 2008) a v Poľsku (v máji 2006) s objemami predaja, ktoré boli na každom národnom trhu okrem Francúzska veľmi vzdialené od tých, ktoré dosahoval líder.
Z hľadiska nárastu platí, že hoci predaj perindoprilu na štyroch národných trhoch posudzovaných spolu počas dotknutého obdobia vzrástol, platí to aj pre iné inhibítory ACE, napríklad ramipril a lizinopril. S prihliadnutím na údaje o predaji tabliet a kapsúl obsiahnuté v napadnutom rozhodnutí sa treba domnievať, že nárast predaja lizinoprilu sa počas prvej dekády 21. storočia udržal, zatiaľ čo nárast predaja ramiprilu bol v tomto období zjavne väčší ako nárast predaja perindoprilu.
Vzhľadom na vývoj predaja iných inhibítorov ACE, treba význam javu pokračujúceho nárastu predaja perindoprilu, ktorý spomína napadnuté rozhodnutie, vnímať ako relatívny.
V štvrtom rade, veľké výkyvy predaja inhibítorov ACE počas prvej dekády 21. storočia spochybňujú existenciu silného stupňa „zotrvačnosti“ v praxi lekárov pri predpisovaní inhibítorov ACE.
Predovšetkým zo správy CRA z januára 2013, objednanej skupinou Servier, vyplýva, že predaj inhibítorov ACE v rokoch 2001 až 2010 veľmi kolísal, pričom vzájomné postavenie jednotlivých liekov sa vyvíjalo úplne odlišne. Napríklad v rokoch 2001 až 2010 podiel predaja perindoprilu na celkových predajoch inhibítorov ACE, vyjadrených v denných definovaných dávkach, v Spojenom kráľovstve mierne stúpol (pričom zostal medzi 5 a 10 %), zatiaľ čo podiel ramiprilu sa takmer zdvojnásobil (z podielu medzi 30 a 40 % na podiel medzi 60 a 70 %) a podiel lizinoprilu prudko klesol. V Poľsku počas rovnakého obdobia podiel predaja perindoprilu veľmi klesol (z podielu medzi 15 a 20 % na podiel medzi 10 a 15 %), zatiaľ čo ramipril zaznamenal značný nárast (z podielu medzi 0 a 5 % na podiel medzi 60 a 70 %). V Holandsku perindopril a ramipril mierne stúpli a podiel predaja každého z týchto dvoch liekov sa v roku 2010 ustálil na úrovni medzi 10 a 20 %, pričom enalapril dosahoval v tomto čase ešte stále podiel predaja medzi 40 a 50 %. Vo Francúzsku došlo k značnému poklesu podielu predaja lizinoprilu (z podielu predaja medzi 30 a 40 % v roku 2001 na podiel medzi 5 a 10 % v roku 2010), zatiaľ čo podiel predaja perindoprilu zaznamenal podstatný nárast (z podielu medzi 10 a 15 % na podiel medzi 20 a 30 %), avšak menší ako ramipril (ktorý stúpol z podielu medzi 20 a 30 % na podiel medzi 50 a 60 %).
Komisia tvrdí, že výpočet podielu predaja každého inhibítora ACE na celkových predajoch tejto skupiny liekov je nesprávny, keďže sa zakladá na predajoch vyjadrených v denných definovaných dávkach, čo nadhodnocuje vývoj predaja iných inhibítorov ACE, najmä ramiprilu.
V tejto súvislosti treba uviesť, že samotná Komisia analyzovala objem predaja inhibítorov ACE hlavne na základe denných definovaných dávok a preto, ak nechce spochybniť svoju vlastnú analýzu, nemôže sa
a priori
domnievať, že takýto výpočet je úplne irelevantný na účely analýzy vývoja predaja inhibítorov ACE v priebehu času. Komisia navyše neposkytuje žiadnu alternatívnu analýzu vývoja predaja jednotlivých inhibítorov ACE založenú na spoľahlivejších údajoch. Okrem toho, hoci Komisia tvrdí, že tento spôsob výpočtu vedie k „nafúknutiu“ hodnoty predaja ramiprilu dvojnásobne alebo viac, neuvádza žiadne vysvetlenie na podporu názoru, podľa ktorého tento spôsob výpočtu vedie aj k nadhodnoteniu podielu predaja iných inhibítorov ACE než ramiprilu. Napokon z obmedzených údajov o predajoch inhibítorov ACE vyjadrených počtom tabliet a kapsúl, obsiahnutých v napadnutom rozhodnutí, v každom prípade vyplýva, že v každej z krajín skúmaných v napadnutom rozhodnutí došlo medzi januárom 2000 a rokmi 2006 až 2008 vo vzájomnom postavení jednotlivých inhibítorov ACE k významným zmenám, čo Komisia navyše nepoprela.
Okrem toho Komisia uvádza na jednej strane, že porovnanie trhových podielov jednotlivých inhibítorov ACE sa zakladá na predpoklade trhu zloženého zo všetkých inhibítorov ACE, zatiaľ čo vymedzenie trhu má práve vymedziť relevantný trh, a na druhej strane, že analýza neumožňuje priamo tvrdiť, že k nárastu predajov ramiprilu došlo na úkor predajov perindoprilu.
Hoci je však pravda, že výpočet trhových podielov perindoprilu vyžaduje predchádzajúce vymedzenie trhu a že v dôsledku toho v prejednávanej veci nemožno zohľadniť pojem trhových podielov jednotlivých inhibítorov ACE, analýza vývoja predaja inhibítorov ACE, ktorá samotná nepredpokladá existenciu trhu inhibítorov ACE, nie je na účely vymedzenia relevantného trhu irelevantná.
Žalobkyne navyše neuvádzajú, že výkyvy v predajoch inhibítorov ACE umožňujú priamo tvrdiť, že perindopril je vystavený konkurenčnému tlaku iných inhibítorov ACE. Tvrdia, že výkyvy v predajoch inhibítorov ACE v rámci tej istej krajiny nepotvrdzujú existenciu silného stupňa „zotrvačnosti“ lekárov pri predpisovaní inhibítorov ACE. V tejto súvislosti Komisia neuvádza žiadne vysvetlenie k tomu, ako sa mechanizmus „zotrvačnosti“ lekárov, ktorý zdôrazňuje v napadnutom rozhodnutí zlučuje s výkyvmi v predajoch inhibítorov ACE v priebehu času. Za týchto okolností sa treba domnievať, ako to správne tvrdia žalobkyne, že veľké zmeny v predajoch inhibítorov ACE počas posudzovaného obdobia spochybňujú význam údajného mechanizmu „zotrvačnosti“ lekárov v ich praxi predpisovania inhibítorov ACE.
V piatom rade, dokumenty nachádzajúce sa v spise, predovšetkým štúdia Thalès objednaná skupinou Servier v rámci jej strategického plánovania, prieskum vykonaný Komisiou u lekárov predpisujúcich lieky a odpovede výrobcov inhibítorov ACE na otázky Komisie, nepreukazujú existenciu významného stupňa „zotrvačnosti“ v správaní lekárov v ich praxi predpisovania perindoprilu.
Štúdia Thalès, realizovaná od decembra 2003 do februára 2004, sa týka vývoja profilu predpisovania perindoprilu francúzskymi všeobecnými lekármi. Táto štúdia zaraďuje lekárov predpisujúcich perindopril do troch kategórií: „lekári predpisujúci perindopril vo veľkom“ s viac ako desiatimi predpismi, „priemerne predpisujúci lekári“ so šiestimi až desiatimi predpismi a „lekári predpisujúci perindopril v malom“ s jedným až piatimi predpismi za tri mesiace. Štúdia analyzuje vývoj typológie lekárov predpisujúcich perindopril v období od apríla do júna 2003 (T 0) a v období od decembra 2003 do februára 2004 (T 2). Aby Komisia preukázala existenciu narastajúcej skupiny lekárov „verných“ perindoprilu uvádza, že 80 až 90 % „lekárov predpisujúcich perindopril vo veľkom“, 50 až 60 % „priemerne predpisujúcich lekárov“ a 60 až 70 % „lekárov predpisujúcich perindopril v malom“ v období T 0 je v tej istej kategórie aj v období T 2.
Tento vývoj teda nepreukazuje silný stupeň „zotrvačnosti“ lekárov pri predpisovaní perindoprilu, keďže je jednak konštatovaný v obmedzenom časovom období ôsmich až desiatich mesiacov a jednak podiel lekárov, u ktorých došlo k zmene kategórie, je na toto časovo obmedzené obdobie významný. Treba navyše uviesť, že štúdia Thalès, z ktorej vychádza Komisia, zaraďuje všeobecných lekárov do štyroch skupín, „verní“, „dezertéri“, „noví zákazníci“ alebo „príležitostní“ v závislosti od vývoja ich návykov pri predpisovaní medzi obdobím T 0 a T 2. Štúdia uvádza, že podiel všeobecných lekárov zaradených do skupín „verní“, „dezertéri“, „noví zákazníci“ alebo „príležitostní“ dosahuje, v tomto poradí, 30 až 40 %, 5 až 10 %, 10 až 15 % a 40 až 50 % zo všetkých všeobecných lekárov. Z výsledkov štúdie Thalès tak vyplýva, že podiel „verných“ všeobecných lekárov je menšinový a nižší ako podiel „príležitostných“ všeobecných lekárov. Výsledky štúdie Thalès, ktorá sa okrem toho obmedzuje iba na francúzskych všeobecných lekárov, teda nepreukazujú význam mechanizmu „zotrvačnosti“ lekárov pri predpisovaní perindoprilu a vysoký podiel lekárov „verne“ predpisujúcich perindopril.
Okrem toho Komisia nepopiera tvrdenie žalobkýň, že 52 % lekárov dopytovaných v rámci prieskumu, ktorý Komisia adresovala lekárom predpisujúcim perindopril, odpovedalo, že predpisujú viac alternatívne lieky ako perindopril. Skutočnosť, že väčšina lekárov predpisuje viac liekov, ktoré sú alternatívou perindoprilu ako tento liek, teda rovnako spochybňuje existenciu mechanizmu „zotrvačnosti“, ktorý by pôsobil zvlášť v prospech perindoprilu.
Napokon z odpovedí troch výrobcov inhibítorov ACE dopytovaných Komisiou vyplýva, že títo výrobcovia považujú perindopril za konkurenta ich vlastného lieku. Predovšetkým spoločnosť Sanofi‑Aventis sa vo svojej odpovedi Komisii výslovne domnieva, že perindopril je jej prvým konkurentom v Holandsku, v Poľsku a od roku 2001 vo Francúzsku, a jej druhým konkurentom v Spojenom kráľovstve. Žiadna skutočnosť v odpovediach výrobcov originálnych inhibítorov ACE nepreukazuje, že konkurenčný tlak medzi inhibítormi ACE bol obmedzený významným javom „zotrvačnosti“ lekárov v prípade nových pacientov.
Vzhľadom na uvedené treba dospieť k záveru, že Komisia nepreukázala, že jav „zotrvačnosti“ lekárov a existencia narastajúcej skupiny lekárov „verne“ predpisujúcich perindopril významným spôsobom obmedzovali konkurenčný tlak, ktorý na perindopril v prípade nových pacientov vyvíjali iné inhibítory ACE.
iii)

O sklone pacientov podstupujúcich nepretržitú liečbu k zmene
Komisia sa najmä v odôvodneniach 2496 až 2510 napadnutého rozhodnutia domnievala, že pacienti nepretržite liečení perindoprilom boli menej náchylní prejsť k alternatívnym liekom, pokiaľ si už raz zvolili perindopril. Pre povahu perindoprilu ako „zážitkového tovaru“ mala skupina Servier informačnú výhodu v tom zmysle, že pacienti nepretržite liečení perindoprilom vedeli o tomto výrobku viac ako o iných liekoch, ktoré ešte nevyskúšali.
Pre heterogénnosť liekov zaradených do skupiny inhibítorov ACE, ktorá môže súvisieť s rozdielmi v účinnosti a znášanlivosti na individuálnej úrovni, sa podľa Komisie treba domnievať, že zmena liečby medzi liekmi tej istej terapeutickej skupiny je málo pravdepodobná. Táto zmena liečby sa totiž môže spájať s nákladmi vyplývajúcimi z dodatočných lekárskych konzultácií a s potenciálne veľmi závažnými rizikami spojenými s výskytom vedľajších účinkov, ako aj s nie optimálnou kontrolou krvného tlaku.
Nepravdepodobnosť zmeny liečby u pacientov podstupujúcich nepretržitú liečbu, ktorá zodpovedá ich potrebám, podľa Komisie potvrdzuje séria dlhodobých štúdií, výsledky prieskumu u lekárov predpisujúcich lieky a odpoveď spoločnosti Sanofi‑Aventis na dotazník Komisie, podľa ktorej boli zmeny medzi ramiprilom a perindoprilom veľmi obmedzené. Komisia tvrdí, že priemernú dobu liečby perindoprilom možno odhadnúť na sedem až osem rokov a že 90 % miera „vernosti“ meraná na základe obnovení predpisov perindoprilu potvrdzuje účinok zablokovania základne pacientov liečených perindoprilom.
Žalobkyne tvrdia, že Komisia podcenila sklon pacientov podstupujúcich nepretržitú liečbu k zmene a predkladajú Všeobecnému súdu rad dôkazov.
V prvom rade treba uviesť, že analýza Komisie týkajúca sa schém prechodu pacientov podstupujúcich nepretržitú liečbu sa zakladá na heterogénnosti liekov patriacich do skupiny inhibítorov ACE. Z odôvodnenia napadnutého rozhodnutia, najmä z odôvodnení 2496 a 2499 vyplýva, že Komisia vychádzala z heterogénnosti skupiny inhibítorov ACE vo svojej analýze schém prechodu medzi perindoprilom a inými antihypertenzívami. Práve vzhľadom na údajnú heterogénnosť liekov triedy inhibítorov ACE sa Komisia domnievala, že zmena liečby medzi liekmi tej istej terapeutickej skupiny mohla byť spojená s potenciálne veľmi závažnými rizikami sprevádzajúcimi túto zmenu liečby.
Ako však už bolo uvedené, Komisia nepreukázala heterogénnu povahu liekov patriacich do skupiny inhibítorov ACE. Naopak, neexistuje významný rozdiel medzi perindoprilom a ostatnými inhibítormi ACE z terapeutického hľadiska, vrátane účinnosti a vedľajších účinkov. Predovšetkým z dokumentov nachádzajúcich sa v spise nevyplýva, že ostatné inhibítory ACE vzbudzovali u lekárov predpisujúcich lieky obavy z ich vedľajších účinkov alebo ich menšej účinnosti. Z toho vyplýva, že ak inhibítory ACE nie sú z pohľadu lekárov heterogénne, potom je spochybnená analýza Komisie o spojení zmeny liečby medzi liekmi tej istej skupiny s potenciálne veľmi závažnými rizikami. Bez rozdielov v účinnosti a znášanlivosti medzi inhibítormi ACE nie je preukázané, že zmena liečby medzi ACE vzbudzovala u lekárov osobitné obavy.
V druhom rade Komisia založila svoje posúdenie o nízkom sklone pacientov liečených perindoprilom k zmene na dlhodobých štúdiách, ktoré pripravil Thalès. Tieto štúdie analyzujú zvyky všeobecných lekárov pri predpisovaní liekov medzi júlom 2005 a júnom 2006 vo Francúzsku a v Spojenom kráľovstve. Podľa týchto štúdií viac ako 90 % predpisov perindoprilu predstavujú obnovené predpisy. Komisia z toho vyvodzuje, že existuje veľmi vysoká, 90 % miera „vernosti“ perindoprilu. Domnieva sa, že analyzovať sklon pacientov k zmene na základe počtu vydaných predpisov odráža povahu dopytu po perindoprile lepšie ako keď sa vychádza z počtu pacientov.
Podiel obnovených predpisov na celkovom počte predpisov však poskytuje iba čiastočnú informáciu o sklone pacientov liečených perindoprilom k zmene. Miera obnovených predpisov totiž závisí najmä od frekvencie návštev pacientov v ordinácii lekára, ktorá sa môže vo významnom rozsahu líšiť a okrem toho nie je spomenutá v napadnutom rozhodnutí. Navyše počet obnovených predpisov vo vzťahu k celkovému počtu predpisov nemeria úroveň vernosti pacientov v zmysle určenia podielu pacientov liečených perindoprilom v období N, ktorí sú ešte stále liečení perindoprilom v období N + 1.
Za týchto okolností sú štúdie Thalès nedostatočné na pochopenie vernosti perindoprilu u pacientov začínajúcich liečbu týmto liekom.
V treťom rade štúdie Cegedim a IMS Health poskytujú informácie o sklone pacientov liečených perindoprilom k zmene liečby počas obdobia piatich rokov vo Francúzsku a v Spojenom kráľovstve.
Štúdia Cegedim z októbra 2012, ktorú skupina Servier predložila v rámci svojich pripomienok v odpovedi na oznámenie o výhradách, analyzuje počas obdobia piatich rokov zotrvanie pacientov na perindoprile u všeobecných lekárov vo Francúzsku. Analýza sa týka pacientov liečených perindoprilom, ktorí navštevovali toho istého všeobecného lekára počas obdobia piatich rokov. Vyplýva z nej, že 20 až 30 % pacientov začínajúcich liečbu perindoprilom ukončí liečbu do šiestich mesiacov a že spomedzi pacientov, ktorí sú udržiavaní na perindoprile po uplynutí šiestich mesiacov, 30 až 40 % prejde k iným antihypertenzivám a na konci päťročného obdobia už v tejto liečbe nepokračujú. V prípade prechodu na iné antihypertenzíva po období šiestich mesiacov prechádzajú pacienti väčšinovo k liečbe obsahujúcej sartany, zatiaľ čo približne 40 % pacientov prechádza k liečbe obsahujúcej iný inhibítor ACE používaný samostatne alebo v kombinácii. V konečnom dôsledku viac ako 50 % pacientov začínajúcich liečbu perindoprilom už na konci päťročného obdobia nie je liečených týmto liekom. Z toho vyplýva, že v prípade pacientov pravidelne sledovaných tým istým francúzskym všeobecným lekárom, dochádza v liečbe pacientov začínajúcich liečbu perindoprilom v období piatich rokov k významným zmenám. Zo štúdie Cegedim tiež vyplýva, že v roku 2005 predstavujú toky prichádzajúcich a odchádzajúcich pacientov (teda podiel 30 až 40 % resp. 15 až 20 %) polovicu pacientov liečených Coversylom.
Štúdia IMS Health z decembra 2013, ktorú predložila skupina Servier, analyzuje predpisy ramiprilu, lizinoprilu a perindoprilu počas obdobia od roku 2003 do roku 2008 v prípade pacientov sledovaných všeobecnými lekármi v Spojenom kráľovstve.
Komisia namieta proti zohľadneniu štúdie IMS Health Všeobecným súdom, keďže žalobkyne ju predložili Komisii v správnom konaní neskoro. Ako však bolo pripomenuté v bode 1373 vyššie, Všeobecný súd zabezpečuje hĺbkové preskúmanie zákonnosti so zreteľom na všetky skutočnosti, ktoré žalobcovia predložili, bez ohľadu na to, či nastali pred alebo po prijatí rozhodnutia, ak sú tieto skutočnosti relevantné na účely preskúmania zákonnosti rozhodnutia Komisie. V prejednávanej veci štúdia IMS Health z decembra 2013, ktorú skupina Servier predložila Komisii počas správneho konania v odpovedi na opis skutkových okolností z 18. decembra 2013, reaguje na názor Komisie, podľa ktorého je málo pravdepodobné, že pacienti liečení perindoprilom zmenia liečbu. Nemožno sa preto domnievať, že táto štúdia je oneskorene uplatnenou skutočnosťou, ktorú nemožno zohľadniť v štádiu preskúmania zákonnosti napadnutého rozhodnutia.
Pokiaľ ide o vierohodnosť štúdie, Komisia nemôže odmietnuť štúdiu IMS Health z dôvodu, že bola urobená „na mieru“ pre žalobkyne. Skutočnosť, že žalobkyne samotné požiadali IMS Health o vypracovanie tejto štúdie, nemá nevyhnutne vplyv jej dôkaznú hodnotu, najmä preto, že táto štúdia nebola vypracovaná na základe databáz, ktoré poskytli samotné žalobkyne. Ako totiž už Všeobecný súd rozhodol (rozsudok z 3. marca 2011, Siemens/Komisia,
T‑110/07
,
EU:T:2011:68
, bod
), analýza nie je vierohodná a teda nemá väčšiu dôkaznú hodnotu ako obyčajné vyhlásenie žalobcov, ak bola vypracovaná na základe databáz, ktoré poskytli žalobcovia bez toho, aby bola presnosť alebo relevantnosť týchto údajov predmetom nezávislého preskúmania. V prejednávanej veci je štúdia objednaná skupinou Servier vypracovaná na základe databáz pochádzajúcich od tretej osoby, IMS Health, ktorá bola referenčnou inštitúciou pri poskytovaní údajov vo farmaceutickom sektore, čo Komisia nepoprela, ako to vyplýva najmä z poznámky pod čiarou 2843 napadnutého rozhodnutia. Samotná Komisia sa viackrát oprela o údaje IMS Health pri vymedzení relevantného trhu.
Okrem toho skutočnosť, že objednávku štúdie nepredložila Komisia a že Komisia nemohla úplne zopakovať jej výsledky, nestačí za okolností prejednávanej veci na spochybnenie vierohodnosti štúdie. Skupina Servier totiž vo svojej odpovedi na dotazník Komisie zo 17. februára 2014 poskytla podrobný opis pokynov, ktoré dala IMS Health. Táto inštitúcia v štúdii opísala použitú metodológiu, predpoklady a definície a poskytla surové dáta, ako aj algoritmus umožňujúci zopakovanie štúdie. Hoci je pravda, že IMS Health nepredložila záložku týkajúcu sa nových pacientov, treba uviesť, že Komisia po odovzdaní algoritmu a databáz neupozornila skupinu Servier na existenciu metodologickej prekážky, ktorá by mohla poškodiť vierohodnosť štúdie. Okrem toho IMS Health v štúdii spomenula, že noví pacienti boli pacientami, ktorí neužívali daný liek počas posledných dvanástich mesiacov predchádzajúcich predpisu lieku a v liste z 1. septembra 2014 uviedla, že skupina Servier sa nepodieľala na analýze obsiahnutej v štúdii, že túto analýzu urobila IMS Health s použitím metodológie a definícií opísaných v štúdii, že záložka nových pacientov zodpovedala štandardnej definícii používanej v podobných štúdiách a že údaje o základni nových pacientov boli získané z databázy využitím integrovaných správ dostupných z pracovnej stanice podniku alebo po prihlásení zákazníka do tejto databázy. Za týchto okolností Komisia nemôže najmä vzhľadom na dostatočné vysvetlenia, ktoré poskytli Servier a IMS Health, dôvodne tvrdiť, že štúdiu IMS Health nemožno uznať ako spoľahlivý dôkazný prostriedok.
V prípade pacientov sledovaných anglickými všeobecnými lekármi počas rokov 2003 až 2008 štúdia IMS Health preukazuje, že v danom roku predstavujú noví pacienti liečení perindoprilom jednu tretinu všetkých pacientov podstupujúcich túto liečbu. Táto štúdia tiež ukazuje, že perindopril je nahrádzaný hlavne inými skupinami antihypertenzív, ale aj inými inhibítormi ACE. Uvádza, že u pacientov začínajúcich liečbu perindoprilom je priemerná doba liečby bez prerušení menej ako 6 mesiacov pre 24 % pacientov, menej ako tri roky pre 57 % pacientov a menej ako 5 rokov pre 76 % z nich.
Komisia sa domnieva, že proces prechodu pacientov je ustupujúci, teda že s predĺžením doby liečby bolo čoraz menej pravdepodobné, že pacienti ukončia liečbu perindoprilom. Treba však uviesť, že podľa štúdie Cegedim dosahuje v prípade pacientov sledovaných francúzskymi všeobecnými lekármi priemerná čistá strata pacientov liečených perindoprilom počas štvrtého a piateho roka liečby takmer 5 % ročne. Podľa štúdie IMS Health podiel pacientov sledovaných anglickými všeobecnými lekármi, ktorých priemerná doba liečby bez prerušení je od troch do štyroch rokov resp. od štyroch do piatich rokov, dosahuje 12 % resp. 7 %. Z dokumentov nachádzajúcich sa v spise teda vyplýva, že časť pacientov, u ktorých je pravdepodobné, že ukončia svoju liečbu perindoprilom počas štvrtého a piateho roka liečby, je významná.
Zo štúdií Cegedim a IMS Health teda vyplýva, že priemerná doba liečby pacientov liečených perindoprilom, ktorí boli počas posudzovaného obdobia sledovaní všeobecnými lekármi vo Francúzsku a Spojenom kráľovstve, bola kratšia ako päť rokov. Títo pacienti vo významnej miere menili liečbu počas jej prvých šiestich mesiacov, ale aj počas piatich rokov od jej začatia.
V štvrtom rade dokumenty týkajúce sa PCT potvrdzujú v prípade Spojeného kráľovstva zmenu liečby u pacientov liečených perindoprilom z perindoprilu na iné inhibítory ACE.
Ako už bolo uvedené, niekoľko PCT sa od roka 2005 domnievalo, že perindopril nebol účinnejší ako iný inhibítor ACE a odporúčali použitie iných inhibítorov ACE ako perindoprilu alebo dokonca jeho nahradenie iným inhibítorom ACE. Táto politika, ktorá mala v niektorých prípadoch formu usmernení, formulárov alebo vzorových listov zasielaných pacientom s cieľom zmeny liečby z perindoprilu na ramipril alebo lizinopril, je významná vzhľadom na počet dotknutých PCT a skutočnosť, že patrili k rôznym regiónom Spojeného kráľovstva.
Z dokumentov nachádzajúcich sa v spise vyplýva, že táto politika, ktorú interné strategické dokumenty skupiny Servier od roku 2005 označovali ako hrozbu, mala skutočný negatívny vplyv na predaje perindoprilu na miestnej úrovni. Je pravda, ako to zdôrazňuje Komisia, že nie je preukázané, že politika, ktorú realizovali PCT, mala významný vplyv na národnej úrovni. Hoci schéma nachádzajúca sa v odôvodnení 2286 napadnutého rozhodnutia preukazuje takmer stagnáciu predajov perindoprilu vyjadrených v denných definovaných dávkach od septembra 2006, dokumenty nachádzajúce sa v spise neumožňujú preukázať existenciu príčinnej súvislosti medzi odporúčaniami PCT a vývojom predajov perindoprilu a iných inhibítorov ACE na úrovni celého Spojeného kráľovstva. Tieto odporúčania však nie sú irelevantné, pretože konkrétne znázorňujú možnosti prechodu z jedného inhibítora ACE na iný na jednom z geografických trhov, ktoré Komisia zohľadnila vo svojej analýze.
Komisia nemôže tvrdiť, že tvrdenie žalobkýň odvolávajúce sa na politiku, ktorú realizovali PCT, je v rozpore s ich tvrdením, že cenový faktor zohráva vo vzťahoch medzi rôznymi inhibítormi ACE obmedzenú úlohu. Ako totiž vyplýva z úvah vysvetlených v bodoch 1380 až 1404 vyššie, farmaceutický sektor je „atypickým“ sektorom, ktorého osobitosti vyžadujú, aby bol trh definovaný na základe prístupu založeného na viacerých kritériách, predovšetkým terapeutickom použití výrobkov. V prejednávanej veci politika PCT nespochybňuje toto konštatovanie. Hoci táto politika potvrdzuje terapeutickú zastupiteľnosť medzi inhibítormi ACE a možnosti zmeny liečby u pacientov liečených perindoprilom, nevyplýva z nej, že cenový faktor zohráva určujúcu alebo prevažujúcu úlohu v analýze konkurenčných tlakov medzi týmito liekmi.
V piatom rade sa Komisia najmä na základe výsledkov prieskumu vykonaného u lekárov predpisujúcich lieky domnieva, že zmena liečby u pacientov liečených perindoprilom je málo pravdepodobná vtedy, keď sú pacienti perindoprilom liečení „úspešne“.
Výsledky prieskumu vykonaného Komisiou u lekárov predpisujúcich lieky, podľa ktorých sa veľká väčšina lekárov (76 %) domnievala, že pacienti „úspešne“ liečení počas pôvodného obdobia, u ktorých nedošlo k zmene tejto liečby, budú pravdepodobne pokračovať v liečbe perindoprilom počas viac ako piatich rokov, však nespochybňujú zistenia obsiahnuté v štúdiách Cegedim a IMS Health o priemernej dobe liečby a o zmenách u pacientov liečených perindoprilom. Otázka položená lekárom predpisujúcim lieky totiž spočíva na odhade pravdepodobnosti, že v liečbe perindoprilom sa bude pokračovať a nie na odhade skutočného podielu pacientov, ktorí pokračujú v liečbe po uplynutí piatich rokov. Okrem toho otázka položená lekárom predpisujúcim lieky sa týka iba „úspešne“ liečených pacientov, u ktorých nedošlo k zmene liečby, zatiaľ čo štúdie Cegedim a IMS Health poskytujú informácie o priemernej dobe liečby pacientov liečených perindoprilom a o všetkých zmenách vykonaných v liečbe bez ohľadu na to, ako jej výsledky posudzovali lekári. Napokon aj v prípade pacientov „úspešne“ liečených perindoprilom, u ktorých nedošlo k zmene tejto liečby, sa iba menšina opýtaných lekárov domnieva, že títo pacienti budú pravdepodobne pokračovať v liečbe perindoprilom počas viac ako desiatich rokov.
Hoci pacienti „úspešne“ liečení perindoprilom majú prirodzene menší sklon zmeniť liečbu ako tí, ktorí nepatria do tejto kategórie, zistenia obsiahnuté v štúdiách Cegedim a IMS Health sú naďalej relevantné pre kvantitatívne posúdenie toho, do akej miery pacienti, ktorí začínajú liečbu, zostávajú perindoprilu „verní“ počas obdobia piatich rokov. Tieto štúdie preukazujú existenciu významných zmien v liečbe, ktoré spochybňujú tvrdenia Komisie v napadnutom rozhodnutí týkajúce sa účinkov zablokovania základne pacientov liečených perindoprilom.
V šiestom rade, Komisia v napadnutom rozhodnutí vychádza z toho, že spoločnosť Sanofi‑Aventis v odpovedi na jej dotazník uviedla, že zmeny liečby medzi ramiprilom a perindoprilom boli veľmi obmedzené a že oba výrobky zakladali svoj nárast na novozískaných pacientoch začínajúcich liečbu. Okrem toho, že toto tvrdenie sa týka iba francúzskeho trhu, však spoločnosť Sanofi‑Aventis vo svojej odpovedi vysvetľuje, ako už bolo uvedené, že populácia pacientov, ktorých možno liečiť ramiprilom bola početnejšia ako populácia pacientov, ktorých možno liečiť perindoprilom, a že rozsah dávkovania ramiprilu bol širší ako rozsah dávkovania perindoprilu až do roku 2007, čo sú skutočnosti spôsobilé obmedziť viac prechod pacientov z ramiprilu k perindoprilu ako naopak. Okrem toho sa spoločnosť Sanofi‑Aventis nevyjadrovala k zmenám liečby v Holandsku a v Spojenom kráľovstve a v prípade poľského trhu uviedla, že považuje perindopril za výrobok, na úkor ktorého ramipril získal pacientov. Z toho vyplýva, že odpovede spoločnosti Sanofi‑Aventis na dotazník Komisie nespochybňujú rozsah zmien liečby u pacientov liečených perindoprilom.
Z uvedeného vyplýva, že Komisia podcenila sklon pacientov liečených perindoprilom k zmene, keď navyše vychádzala z nesprávneho predpokladu heterogénnosti liekov zaradených do skupiny inhibítorov ACE. Z dokumentov nachádzajúcich sa v spise vyplýva, že u pacientov začínajúcich liečbu perindoprilom dochádza v období piatich rokov k významným zmenám, čo spochybňuje priemernú dobu liečby odhadovanú Komisiou a význam účinku zablokovania základne pacientov.
iv)

O propagačnom úsilí
Komisia sa v odôvodneniach 2515 až 2521 napadnutého rozhodnutia domnievala, že propagácia mohla zvýšiť stupeň hospodárskej súťaže, ak by vďaka nej bola lekárska komunita informovaná o ďalších terapeutických alternatívach, najmä o nových výrobkoch alebo o nových významných indikáciách pre existujúce výrobky. Komisia sa však napriek tomu domnievala, že v prejednávanej veci hospodársku súťaž na úrovni propagácie nemožno považovať za zdroj významného konkurenčného tlaku z pohľadu vzťahu medzi perindoprilom a jeho potenciálnymi konkurentami, pretože každé nové propagačné úsilie zamerané na dlhodobo predávané lieky iba prispieva k už získanej dôvere u „verných“ lekárov predpisujúcich lieky. Komisia uviedla, že vzhľadom na prekážky brániace zmene liečby a prevahu pacientov podstupujúcich nepretržitú liečbu, bol potenciálny vplyv propagačného úsilia vynakladaného výrobcami iných inhibítorov ACE na predaje perindoprilu obmedzený. Komisia dodala, že neexistencia konkurenčného tlaku zo strany výrobcov iných inhibítorov ACE bola preukázaná aj kategóriami pacientov, na ktorých sa zameriavala skupina Servier vo svojej propagačnej politike, analýzou propagačných kampaní nachádzajúcou sa v interných strategických dokumentoch skupiny Servier a stabilitou jej výdavkov na propagáciu.
Žalobkyne v podstate tvrdia, že Komisia sa dopustila pochybenia tým, že náležite nezohľadnila významné propagačné úsilie laboratórií, ktoré predstavuje jeden z hlavných rozmerov hospodárskej súťaže a nevyhnutnosť čeliť hospodárskej súťaži z dôvodu neexistencie „zotrvačnosti“ pacientov a lekárov.
V prvom rade Komisia založila svoju analýzu propagačného úsilia na jave „zotrvačnosti“ lekárov a na existencii prekážok brániacich zmenám liečby.
Ako však už bolo uvedené, správanie lekárov pri predpisovaní liekov sa nevyznačovalo silným stupňom „zotrvačnosti“ a v liečbe pacientov podstupujúcich nepretržitú liečbu dochádzalo k významným zmenám. Komisia sa teda domnievala, že potenciálny vplyv propagačného úsilia vynakladaného výrobcami iných liekov na predaje perindoprilu sa mal považovať za zvlášť obmedzený na základe nesprávnych predpokladov, ktoré môžu spochybniť jej analýzu.
V druhom rade, Komisia založila svoju analýzu propagačného úsilia na kategóriách pacientov, na ktoré sa zameriavala skupina Servier vo svojej propagácii a na údajných osobitných vlastnostiach perindoprilu z hľadiska terapeutického použitia. V odôvodneniach 2366 a 2519 napadnutého rozhodnutia Komisia uviedla, že propagačné výdavky skupiny Servier sa zameriavali na potenciálnych nových pacientov vrátane pacientov, u ktorých bola nedávno diagnostikovaná hypertenzia, pacientov, ktorých krvný tlak nebol uspokojivým spôsobom pod kontrolou iného antihypertenzíva, ako aj určitých skupín pacientov, pre ktoré perindopril preukázal osobitné vlastnosti.
V tejto súvislosti treba uviesť, že propagácia môže byť nástrojom hospodárskej súťaže najmä vtedy, keď sú výrobky veľmi podobné. Neexistencia pozitívneho odlíšenia perindoprilu od iných inhibítorov ACE je v súlade s nevyhnutnosťou skupiny Servier vynakladať značné propagačné úsilie, aby sa udržala na trhu a presadila u lekárov predpisujúcich lieky. Keďže totiž neexistuje terapeutická nadradenosť perindoprilu, nie sú lekári predpisujúci lieky iba na tomto základe stimulovaní predpísať radšej perindopril ako iný liek.
Okrem toho zo samotného znenia odôvodnení 2366 a 2519 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že skupina Servier vynakladala propagačné úsilie, ktoré sa zameriavalo na nových pacientov a zároveň na pacientov, ktorí už užívali iné antihypertenzívum. Komisia navyše nepreukázala, ako už bolo uvedené, že perindopril mal osobitné vlastnosti, ktoré by ho odlišovali od iných inhibítorov ACE z terapeutického hľadiska. Hoci sa skupina Servier usilovala odlíšiť perindopril od iných inhibítorov ACE, tieto jej snahy nemali očakávaný úspech a neumožňovali dostatočne odlíšiť perindopril od iných inhibítorov ACE.
Keďže sa teda propagačná stratégia perindoprilu zameriava na určité kategórie pacientov, neumožňuje dospieť k záveru, že vplyv hospodárskej súťaže na základe propagácie medzi inhibítormi ACE bol obmedzený.
V treťom rade interné dokumenty skupiny Servier, odpovede výrobcov iných inhibítorov ACE a iné dokumenty nachádzajúce sa v spise preukazujú, na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, že propagačné činnosti iných výrobcov inhibítorov ACE mohli vyvíjať konkurenčný tlak na perindopril.
Z interných strategických dokumentov skupiny Servier, najmä z dokumentu nazvaného „Orientačný plán na roky 2005/2006“ a z dokumentu nazvaného „Orientačný plán Coversyl na roky 2006/2007“ tak vyplýva, že skupina Servier sa v rokoch 2000 až 2009 domnievala, že hospodárska súťaž na trhu arteriálnej hypertenzie a na trhu srdcovej nedostatočnosti bola silná. Z týchto dokumentov tiež vyplýva, že skupina Servier považovala iné inhibítory ACE, najmä ramipril, kaptopril, lizinopril, enalapril, fosinopril a trandolapril, za konkurentov. Ramipril je viackrát uvedený v časti strategických dokumentov venovanej hrozbám ohrozujúcim vývoj perindoprilu. Ako hrozba je napríklad uvádzané uvedenie nového výrobku s názvom Co‑Triatec v roku 2005 umožňujúceho zabezpečiť komunikačnú kontinuitu produktovej rady ramiprilu.
Traja výrobcovia originálnych inhibítorov ACE dopytovaní Komisiou tiež považujú perindopril za konkurenta alebo súpera ich vlastného lieku. Je síce pravda, ako to zdôraznila Komisia, že skutočnosť, že iné podniky považujú určitý výrobok za hlavný konkurenčný cieľ neznamená, že daný výrobok je vystavený významnému konkurenčnému tlaku zo strany týchto iných podnikov. Tento súbor nepriamych dôkazov však môže byť určitým spôsobom užitočný, pretože umožňuje zohľadniť spôsob, akým podniky samé posudzujú svoje postavenie na trhu. V tejto súvislosti z odpovedí podnikov na otázku Komisie týkajúcu sa ich vnímania hospodárskej súťaže vyplýva, že spoločnosť Sanofi‑Aventis, výrobca ramiprilu, spoločnosť AstraZeneca AB, výrobca lizinoprilu, a spoločnosť MSD, výrobca enalaprilu a lizinoprilu, považovali perindopril za konkurenta svojho vlastného lieku. Najmä z dokumentov, ktoré predložila spoločnosť Sanofi‑Aventis, konkrétne z prezentácií týkajúcich sa poľského trhu a obchodných plánov na roky 2008‑2009, vyplýva, že perindopril a enalapril boli podľa tohto podniku prvým a druhým najbližším súperom ramiprilu a že ramipril bol vo všeobecnosti ako ochranná známka vnímaný najlepšie.
Okrem toho dokumenty nachádzajúce sa v spise naznačujú, že propagačná komunikácia iných inhibítorov ACE mohla mať významný vplyv na predaje perindoprilu.
Interné strategické dokumenty skupiny Servier, ako aj dokumenty týkajúce sa propagácie iných inhibítorov ACE, ukazujú, že iné inhibítory ACE boli prezentované ako najlepšie v tejto skupine liekov, alebo dokonca nadradené iným inhibítorom ACE. Niektoré propagačné plány iných inhibítorov ACE sa priamo zameriavali na perindopril skupiny Servier.
Ak je silný propagačný tlak sartanov sprevádzaný poklesom propagácie inhibítorov ACE v interných dokumentoch skupiny Servier označený za hrozbu, propagácia ramiprilu je označená za hrozbu pre perindopril, zatiaľ čo pokles tejto propagácie je vnímaný ako priaznivá vyhliadka. Interné dokumenty skupiny Servier zdôrazňujú skutočnosť, že propagácia ramiprilu sa zakladá na štúdii HOPE, označovanej za hlavnú udalosť roka 2001, ktorá umožnila ramiprilu silný nárast a získanie nových indikácií. V strategických dokumentoch skupiny Servier sa spresňuje, že výsledky štúdie HOPE a umiestnenie ramiprilu mali silný vplyv na predaje 4mg Coversylu skupiny Servier.
Z dokumentov nachádzajúcich sa v spise, najmä z informácií poskytnutých inštitúciou IMS Health nachádzajúcich sa v napadnutom rozhodnutí a z odpovede spoločnosti Sanofi‑Aventis na žiadosť Komisie o informácie navyše vyplýva, že propagačné výdavky vynaložené inými výrobcami inhibítorov ACE boli v určitých obdobiach vysoké, najmä výdavky týkajúce sa ramiprilu v Holandsku a v Spojenom kráľovstve až do roku 2003 alebo vo Francúzsku až do začiatku roka 2006.
Dokumenty nachádzajúce sa v spise, najmä interné strategické dokumenty skupiny Servier, ako aj odpovede iných výrobcov inhibítorov ACE, teda preukazujú, že propagačné činnosti týkajúce sa iných inhibítorov ACE mohli mať významný vplyv na predaje skupiny Servier.
V štvrtom rade, aj výška propagačných výdavkov skupiny Servier počas posudzovaného obdobia je v súlade so skutočnosťou, že hospodárska súťaž na základe propagácie mohla predstavovať zdroj konkurenčného tlaku vo vzťahoch medzi inhibítormi ACE, pričom údajná stabilita týchto propagačných výdavkov to nespochybňuje.
Výška propagačných výdavkov skupiny Servier, ktorá nie je sporná, vyplýva najmä z údajov týkajúcich sa hlavných nákladových položiek, ktoré prispeli k celkovým nákladom variant perindoprilu. Tieto výdavky boli podľa informácií poskytnutých inštitúciou IMS Health nachádzajúcich sa v napadnutom rozhodnutí vysoké najmä vo Francúzsku, v Holandsku a v Spojenom kráľovstve. Napríklad v roku 2000 skupina Servier vynaložila 70 až 80 miliónov eur vo Francúzsku na propagáciu perindoprilu, pričom celkový obrat výrobku bol od 180 do 200 miliónov eur. V roku 2004 dosiahli propagačné výdavky v tejto krajine sumu 100 až 120 miliónov eur, teda približne jednu tretinu celkového obratu výrobku (300 až 350 miliónov eur).
Treba dodať, že okolnosť, že napriek veľmi vysokej úrovni propagačných výdavkov skupiny Servier na perindopril zostala jeho výnosnosť počas posudzovaného obdobia vysoká neznamená, že perindopril nebol vystavený významnému konkurenčnému tlaku zo strany iných inhibítorov ACE. Navyše, hoci Komisia konštatuje vysokú úroveň všeobecnej výnosnosti perindoprilu v odôvodneniach 2369 až 2371 napadnutého rozhodnutia, nevyvodzuje z toho dôsledky pri vymedzení relevantného trhu a neopiera sa o túto výnosnosť, aby v odôvodneniach 2403 až 2546 napadnutého rozhodnutia dospela k záveru, že relevantný trh výrobkov je obmedzený na originálnu a na generickú verziu perindoprilu.
Interné strategické dokumenty skupiny Servier zdôrazňujú súvislosť medzi konkurenčným prostredím a propagačnými výdavkami skupiny Servier a uvádzajú, že konkurenčné prostredie vyžaduje veľmi vysoké propagačné úsilie, ktorému dominujú propagačné návštevy lekárov. Tieto dokumenty vyjadrujú vôľu skupiny Servier získať nových zákazníkov na úkor iných antihypertenzív, najmä inhibítorov ACE, a spomínajú ťažkosti skupiny Servier s prítomnosťou u všeobecných lekárov najmä vzhľadom na finančné a ľudské investície iných výrobcov antihypertenzív.
Komisia tvrdí, že stabilita propagačných výdavkov skupiny Servier počas posudzovaného obdobia naznačuje do značnej miery nezávislú povahu propagácie perindoprilu a neexistenciu silných konkurenčných tlakov.
Z dokumentov nachádzajúcich sa v spise, predovšetkým z údajov štúdie IMS Health však nevyplýva stabilita propagačných výdavkov skupiny Servier, keďže výška výdavkov sa počas posudzovaného obdobia vo významnej miere menila. Navyše, aj keby bola stabilita propagačných výdavkov preukázaná, nevyhnutne by neznamenala, že neexistuje významný konkurenčný tlak zo strany iných inhibítorov ACE. Udržanie propagačných výdavkov na rovnako vysokej úrovni môže preukazovať vôľu podniku udržať svoje predaje voči výrobkom, ktoré sú z terapeutického hľadiska náhradami vyvíjajúcimi významný konkurenčný tlak na perindopril. Komisia nevysvetľuje dôvody, pre ktoré by subjekt v dominantnom postavení ako Servier mal bez významného konkurenčného tlaku potrebu venovať počas tak dlhého obdobia takú časť svojho celkového obratu svojim propagačným výdavkom.
Ani prerušenie propagačného úsilia skupiny Servier v okamihu vstupu generických liekov na trh nenaznačuje, že pred týmto vstupom neexistoval významný konkurenčný tlak. Hoci totiž predpokladané nedostavenie sa výsledkov môže odradiť výrobcu od vynakladania propagačného úsilia, vyhliadka ich dosiahnutia ho môže motivovať, aby investoval do propagácie výrobku. Je teda možné, že pred vstupom generického výrobku na trh mohla skupina Servier oprávnene očakávať pozitívne výsledky svojej investície do propagácie. Pred vstupom generických liekov na trh mohla byť skupina Servier motivovaná k vynakladaniu propagačného úsilia v kontexte hospodárskej súťaže medzi inhibítormi ACE, ktorá vyplývala najmä z neexistencie heterogénnosti medzi liekmi tejto skupiny.
Propagačné výdavky skupiny Servier počas posudzovaného obdobia teda nenaznačujú, že by Servier nebola vystavená významným konkurenčným tlakom zo strany iných inhibítorov ACE.
Z uvedeného teda vyplýva, že Komisia náležite nezohľadnila propagačné úsilie laboratórií a jeho význam v analýze vzťahov hospodárskej súťaže medzi perindoprilom a inými inhibítormi ACE.
Zo všetkých úvah vysvetlených v bodoch 1418 až 1565 vyššie vyplýva, že druhá výhrada vznesená žalobkyňami je dôvodná.
4)

O druhej časti prvej výhrady založenej na neprimerane veľkom význame prikladanom v analýze trhu kritériu ceny a o tretej subsidiárnej výhrade založenej na tom, že v ekonometrickej analýze Komisie došlo ku chybe
V odôvodneniach 2460 až 2495 napadnutého rozhodnutia Komisia na účely vymedzenia relevantného trhu výrobkov vykonala analýzu tzv. „prirodzených“ udalostí, ku ktorým došlo na trhoch Francúzska, Holandska, Poľska a Spojeného kráľovstva.
Komisia sa domnievala, že keď boli dva výrobky blízkymi náhradami, podstatný pokles ceny jedného by mal mať za následok zníženie obratu druhého výrobku. Komisia sa na základe predbežného vizuálneho odhadu a potom ekonometrického výpočtu pokúsila posúdiť vplyv poklesu cien iných antihypertenzív na predaje perindoprilu. Na tento účel Komisia predovšetkým porovnala účinok vstupu generických verzií perindoprilu na predaje perindoprilu s účinkom vstupu generických verzií iných inhibítorov ACE na predaje perindoprilu. Podľa Komisie okolnosť, že predaje perindoprilu boli menej ovplyvnené príchodom generických verzií iných inhibítorov ACE ako príchodom jeho vlastných generických verzií preukazuje, že inhibítory ACE nevyvíjali významný tlak na perindopril z hľadiska ceny (odôvodnenie 2494 napadnutého rozhodnutia).
Na záver svojej analýzy prirodzených udalostí sa Komisia domnievala, že perindopril nebol vystavený významným tlakom na jeho cenu zo strany iných výrobkov, najmä zo strany iných inhibítorov ACE, okrem tlakov vyvíjaných generickým perindoprilom. Poklesy cien iných inhibítorov ACE nemali podľa Komisie významný negatívny dopad na predaje a obrat perindoprilu.
V druhej časti svojej prvej výhrady žalobkyne tvrdia, že Komisia prikladala vo svojej analýze relevantného trhu výrobkov neprimerane veľký význam cenovému faktoru. Subsidiárne v rámci svojej tretej výhrady tvrdia, že v ekonometrickej analýze Komisie došlo ku chybe.
V prvom rade, ako bolo uvedené na úvod v bodoch 1385 až 1404 vyššie, z judikatúry vyplýva, že osobitosti, ktorými sa vyznačujú mechanizmy hospodárskej súťaže vo farmaceutickom sektore, nespôsobujú irelevantnosť cenových faktorov pri posúdení konkurenčných tlakov, ale tieto faktory treba posúdiť v ich vlastnom kontexte (rozsudok z 1. júla 2010, AstraZeneca/Komisia,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, bod
).
V prejednávanej veci teda Komisia mohla pri definovaní relevantného trhu preskúmať, či bol perindopril vystavený významným konkurenčným tlakom vyplývajúcim z cenových výkyvov iných inhibítorov ACE a zohľadniť výsledok tohto preskúmania.
Komisia zo svojej analýzy cenových výkyvov iných inhibítorov ACE vyvodila, že perindopril nebol vystavený významným konkurenčným tlakom, ktoré by z nich vyplývali. Nízka vnímavosť perindoprilu voči cenovým výkyvom iných inhibítorov ACE totiž vyplýva z viacerých dokumentov nachádzajúcich sa v spise, najmä z interných dokumentov skupiny Servier alebo z prieskumu vykonaného Komisiou u lekárov predpisujúcich lieky. Tento záver okrem toho žalobkyne ako taký nepopreli. Samotné žalobkyne uvádzajú, že lekári nie sú vo všeobecnosti veľmi vnímaví voči cene, že ich výber sa riadi hlavne vhodnosťou a terapeutickou účinnosťou rôznych liekov a nie ich cenou a že hospodárska súťaž medzi laboratóriami prebieha hlavne v iných oblastiach ako v oblasti ceny, a to v oblastiach inovácie, kvality výrobkov a propagácie.
Ako však správne tvrdia žalobkyne, analýza prirodzených udalostí tak, ako ju urobila Komisia, teda z hľadiska cenových výkyvov, neumožňuje dospieť k záveru o neexistencii konkurenčných tlakov kvalitatívnej a necenovej povahy.
Ako totiž bolo uvedené v bodoch 1395 a 1397 vyššie, sloboda lekárov vybrať si medzi originálnymi liekmi dostupnými na trhu alebo medzi originálnymi liekmi a generickými verziami iných molekúl, a pozornosť, ktorú lekári predpisujúci lieky venujú v prvom rade terapeutickým hľadiskám, umožňujú, aby okrem obvyklých mechanizmov cenového tlaku boli vyvíjané významné konkurenčné tlaky kvalitatívnej a necenovej povahy. Takéto tlaky môžu existovať tak v prípade, keď sa terapeutické vlastnosti lieku ukážu jasne lepšie ako u iných liekov dostupných na liečbu tej istej choroby, ako aj v prípade, keď osoby predpisujúce lieky uznávajú alebo vnímajú dostupné lieky ako rovnocenné.
Keď pri liečbe toho istého ochorenia majú lekári predpisujúci lieky možnosť výberu medzi liekmi, z ktorých žiadny nie je uznaný alebo vnímaný ako nadradený iným, najmä z dôvodu rovnakého mechanizmu účinku alebo preto, že ich terapeutické výhody alebo ich nežiaduce alebo vedľajšie účinky neumožňujú medzi nimi rozhodnúť, potom sa analýza hospodárskej súťaže medzi týmito liekmi z veľkej časti zakladá aj na kvalitatívnom porovnaní. Výber lekára vo všeobecnosti nezávisí predovšetkým od nákladov liečby jednotlivými liekmi, ale od stupňa ich terapeutického rozlíšenia, od ich vhodnosti pre profil pacienta, od vedomosti lekára o rôznych liekoch alebo aj od jeho osobnej skúsenosti a osobnej skúsenosti jeho pacientov.
Navyše, ako vyplýva z odpovede na druhú výhradu, vzhľadom na neexistenciu významného rozlíšenia medzi perindoprilom a inými inhibítormi ACE z terapeutického hľadiska, mohol byť perindopril vystavený konkurenčným tlakom necenovej a kvalitatívnej povahy, ktoré Komisia mala náležite zohľadniť. Tieto konkurenčné tlaky, ktoré mohli byť vyvíjané najmä prostredníctvom propagačných činností výrobcov iných inhibítorov ACE, sa týkali tak nových pacientov, ako aj pacientov, ktorí už začali liečbu perindoprilom.
Okolnosť, že perindopril je málo vnímavý voči cenovým výkyvom iných inhibítorov ACE teda nevyhnutne neznamenala, že tento liek nebol vystavený významnému konkurenčnému tlaku zo strany týchto liekov. Táto okolnosť neumožňuje vyvodiť, že perindopril bol uchránený od významného konkurenčného tlaku, ktorý vyplýva, ako to tvrdia žalobkyne, z iných oblastí než z ceny, ako sú oblasť inovácie, kvality výrobkov a propagácie. V tejto súvislosti samotná Komisia v odôvodnení 2543 napadnutého rozhodnutia pripomína, že ekonomická zastupiteľnosť môže existovať vtedy, keď zmeny ovplyvňujúce iné významné ekonomické premenné než sú ceny presunú významnú časť predajov z jedného výrobku na druhý.
V dôsledku toho okolnosť, že predaje a ceny perindoprilu klesli iba po príchode generického perindoprilu a pri výskyte prirodzených udalostí súvisiacich s cenovými výkyvmi iných molekúl zostali stabilné alebo boli ovplyvnené menej, neumožňuje dospieť k záveru, že až do príchodu generík perindoprilu neexistoval konkurenčný tlak.
V druhom rade z dokumentov nachádzajúcich sa v spise vyplýva, že Komisia prikladala pri definícii trhu výrobkov neprimerane veľký význam cenovému faktoru, ako to správne tvrdia žalobkyne, tým, že z analýzy prirodzených udalostí vyvodila, že inhibítory ACE nevyvíjali na perindopril významný konkurenčný tlak.
Z dokumentov nachádzajúcich sa v spise totiž vyplýva, že cenový faktor zohrával rozhodujúcu úlohu v analýze Komisie pri vylúčení iných inhibítorov ACE z relevantného trhu. Zo samotného znenia napadnutého rozhodnutia vyplýva, že Komisia vychádzala hlavne z analýzy prirodzených udalostí cenovej povahy, aby vylúčila z relevantného trhu inhibítory ACE, ako napríklad ramipril, enalapril alebo lizinopril, ktoré skupina Servier označila za svojich blízkych konkurentov. Komisia napríklad v odôvodnení 2460 a v poznámke pod čiarou 3245 napadnutého rozhodnutia zdôraznila význam výsledkov svojej ekonometrickej analýzy, ktorá mala overiť, či pokles ceny niektorých liekov zaradených do skupiny inhibítorov ACE po uvedení generickej verzie týchto liekov mal alebo nemal vplyv na predaje perindoprilu. V napadnutom rozhodnutí Komisia viackrát uviedla, najmä v odôvodneniach 2527 a 2534, že neexistencia tlaku na ceny vyplývajúca z regulačného rámca, ktorú odhalila analýza prirodzených udalostí, umožňovala dospieť k záveru, že žiadna iná molekula nevyvíjala významný konkurenčný tlak na perindopril. Komisia sa v odôvodnení 2546 napadnutého rozhodnutia domnievala, že skutočnosť, že konkurenčný tlak vyvíjaný generickými liekmi veľkosťou prevažuje nad akýmkoľvek iným konkurenčným tlakom, ktorému čelil perindopril, prirodzene viedla k definícii úzkeho trhu zahŕňajúceho iba daný liek.
Význam analýzy prirodzených udalostí súvisiacich s cenovými výkyvmi v definícii trhu zohľadnenej Komisiou je navyše zdôraznený vo vyjadrení Komisie k žalobe, v ktorom sa spomína, že táto analýza pre štyri dotknuté členské štáty uvádza, že žalobkyne neboli vystavené významnému konkurenčnému tlaku zo strany výrobcov iných inhibítorov ACE. Pokiaľ ide o Poľsko, Komisia vo vyjadrení k žalobe vysvetľuje, že analýza prirodzených udalosti ukazuje, že iné lieky tej istej skupiny nevyvíjali konkurenčný tlak na perindopril.
Na pojednávaní Komisia ešte zdôraznila, že zistenie, že počas vstupu generických verzií iných inhibítorov ACE, oveľa lacnejších ako perindopril, na trh nedošlo k poklesu predajov perindoprilu, bolo kľúčovým v jej analýze a umožňovalo dospieť k záveru, že iné inhibítory ACE nevyvíjali významný konkurenčný tlak.
Komisia teda tým, že prikladala rozhodujúci význam výsledkom svojej analýzy prirodzených udalostí založenej hlavne na vplyve cenových výkyvov, plne nezohľadnila osobitný kontext farmaceutického sektora a nevenovala dostatočnú pozornosť okolnostiam umožňujúcim identifikovať existenciu konkurenčných tlakov kvalitatívnej alebo necenovej povahy.
Za týchto okolností treba vyhovieť druhej časti prvej výhrady vznesenej skupinou Servier, ktorá sa týka neprimerane veľkého významu, ktorý Komisia prikladala vývojom cien liekov. Komisia nemohla z analýzy prirodzených udalostí a z nízkej vnímavosti perindoprilu voči výkyvom ceny ostatných inhibítorov ACE vyvodiť, že skupina Servier nebola zo strany iných výrobkov vystavená žiadnym konkurenčným tlakom s výnimkou tlaku vyvíjaného generickým perindoprilom.
Keďže Všeobecný súd vyhovie druhej časti prvej výhrady, ktorá sa týka analýzy cien a bola žalobkyňami vznesená ako hlavná výhrada, netreba sa vyjadriť k tretej výhrade vznesenej žalobkyňami, v rámci ktorej žalobkyne subsidiárne tvrdia, že v ekonometrickej analýze cien vykonanej Komisiou došlo k metodologickej chybe.
5)

Záver
Na úvod treba pripomenúť, ako už bolo uvedené v bodoch 1373 až 1375 vyššie, že rozsah preskúmania zákonnosti upraveného v článku 263 ZFEÚ sa vzťahuje na všetky časti rozhodnutí Komisie týkajúcich sa konaní o uplatnení článkov 101 ZFEÚ a 102 ZFEÚ, ktorých hĺbkové právne aj vecné preskúmanie vykonáva Všeobecný súd s prihliadnutím na dôvody predložené žalobcami a so zreteľom na všetky nimi predložené skutočnosti (rozsudok z 21. januára 2016, Galp Energía España a i./Komisia,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, bod
).
Okrem toho, hoci v oblastiach, v ktorých dochádza ku komplexným ekonomickým posúdeniam, Komisia disponuje mierou voľnej úvahy v ekonomickej oblasti, neznamená to, že by sa mal súd Únie zdržať preskúmania toho, ako Komisia vykladá údaje ekonomickej povahy. Súd Únie musí totiž nielen overiť vecnú presnosť predkladaných dôkazných prostriedkov, ich dôveryhodnosť a koherentnosť, ale aj preskúmať, či tieto dôkazy spolu tvoria celok relevantných údajov, ktoré sa musia zohľadniť pri posudzovaní komplexnej situácie, a či môžu podložiť závery, ktoré sa z nich vyvodili (rozsudky z 15. februára 2005, Komisia/Tetra Laval,
C‑12/03 P
,
EU:C:2005:87
, bod
; z 8. decembra 2011, Chalkor/Komisia,
C‑386/10 P
,
EU:C:2011:815
, bod
, a z 10. júla 2014, Telefónica a Telefónica de España/Komisia,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, bod
). Keď Komisia na účely kvalifikácie postupu z hľadiska ustanovení článku 102 ZFEÚ prikladá skutočný význam ekonomickej analýze schopnosti zliav vytesniť konkurenta, ktorý by bol rovnako výkonný (test AEC), súd Únie je povinný preskúmať všetky tvrdenia týkajúce sa tohto testu formulované sankcionovaným podnikom (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. septembra 2017, Intel/Komisia,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
, body
až
).
V prejednávanej veci treba na záver celkového hodnotenia skutočností, na ktorých Komisia založila svoje posúdenie a preskúmanie výhrad formulovaných žalobkyňami, dospieť k záveru, že Komisia sa pri analýze definície relevantného trhu dopustila radu pochybení. Komisia totiž:
–
nesprávne sa domnievala, pokiaľ ide o terapeutické použitie, že inhibítory ACE boli skupinou heterogénnych liekov a že perindopril mal v rámci tejto skupiny liekov osobitné vlastnosti,
–
nesprávne dospela k záveru, že mechanizmus „zotrvačnosti“ lekárov významným spôsobom obmedzoval konkurenčný tlak, ktorý v prípade nových pacientov na perindopril vyvíjali iné inhibítory ACE,
–
podcenila sklon pacientov liečených perindoprilom zmeniť liečbu,
–
náležite nezohľadnila propagačné úsilie laboratórií a jeho význam v analýze vzťahov hospodárskej súťaže,
–
ignorovala osobitosti hospodárskej súťaže vo farmaceutickom sektore tým, že z analýzy prirodzených udalostí založenej hlavne na cenových výkyvoch nesprávne vyvodila, že perindopril nebol vystavený významným konkurenčným tlakom zo strany iných inhibítorov ACE.
Na základe analýzy, v ktorej došlo k práve pripomenutým pochybeniam, Komisia obmedzila relevantný trh na jedinú molekulu perindoprilu, hoci dokumenty nachádzajúce sa v spise preukazujú, že perindopril mohol byť zo strany iných inhibítorov ACE vystavený významným konkurenčným tlakom necenovej povahy. Za týchto okolností sa treba domnievať, že pochybenia, ktorých sa dopustila Komisia, môžu spochybniť výsledok jej analýzy.
Na záver posúdenia vykonaného Všeobecným súdom pri dodržaní hraníc súdneho preskúmania pripomenutých v bodoch 1587 a 1588 vyššie teda treba dospieť k záveru, že nie je preukázané, že relevantný trh výrobkov je obmedzený iba na originálny a generický perindopril.
Vzhľadom na uvedené treba vyhovieť štrnástemu žalobnému dôvodu, ktorý smeruje proti definícii trh hotových výrobkov ako trhu originálneho a generického perindoprilu.
13.

O nesprávnych posúdeniach týkajúcich sa existencie dominantného postavenia na trhu hotových výrobkov
a)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
b)

Posúdenie Všeobecného súdu
Na úvod treba pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že dominantné postavenie uvedené v článku 102 ZFEÚ sa týka postavenia ekonomickej sily, ktoré má podnik a ktoré mu umožňuje brániť zachovaniu účinnej hospodárskej súťaže na danom trhu tým, že mu dáva možnosť správať sa v značnej miere nezávisle od svojich konkurentov, zákazníkov a napokon aj spotrebiteľov (rozsudky zo 14. februára 1978, United Brands a United Brands Continentaal/Komisia,
27/76
,
EU:C:1978:22
, bod
, a z 13. februára 1979, Hoffmann‑La Roche/Komisia,
85/76
,
EU:C:1979:36
, bod
).
V prejednávanej veci Komisia v odôvodnení 2593 napadnutého rozhodnutia dospela k záveru, že skupina Servier mala dominantné postavenie v zmysle článku 102 ZFEÚ na trhu originálneho a generického perindoprilu v Spojenom kráľovstve od januára 2000 do júna 2007, v Holandsku od januára 2000 do decembra 2007, vo Francúzsku od januára 2000 do decembra 2009 a v Poľsku od januára 2000 do decembra 2009.
Pri závere, že skupina Servier mala dominantné postavenie na trhu originálneho a generického perindoprilu, Komisia vychádzala z trhových podielov skupiny Servier na danom trhu, z existencie prekážok vstupu na trh, z existencie vysokých ekonomických rent, ako aj z neexistencie vyrovnávacej kúpnej sily verejných orgánov. V odôvodneniach 2594 až 2600 napadnutého rozhodnutia Komisia dodala, že bez ohľadu na definíciu trhu, ktorú zohľadnila, spoľahlivé dôkazy, a to existencia vysokých ekonomických rent, priamo odrážali trhovú silu skupiny Servier.
Žalobkyne popierajú existenciu dominantného postavenia a predovšetkým tvrdia, že trh výrobkov sa neobmedzuje na originálny a generický perindopril.
Keďže definícia trhu je nesprávna, ako bolo uvedené v odpovedi na predchádzajúci žalobný dôvod, pretože obmedzuje trh výrobkov iba na originálny a generický perindopril, treba sa v dôsledku toho domnievať, že aj pri preskúmaní ekonomickej sily skupiny Servier na trhu došlo ku chybe.
Všeobecný súd navyše uvádza, že prinajmenšom dve z hlavných kritérií posúdenia ekonomickej sily skupiny Servier, a to trhové podiely a existencia vysokých ekonomických rent, sú spochybnené nesprávnym vymedzením relevantného trhu.
Pokiaľ ide o trhové podiely, Komisia v odôvodnení 2561 napadnutého rozhodnutia uviedla, že nízke trhové podiely sú vo všeobecnosti dobrým ukazovateľom neexistencie veľkej trhovej sily. Rovnako sa domnievala, že trhové podiely vyššie ako 50 % sú mimoriadne vysokými podielmi a pokiaľ nie sú dané výnimočné okolnosti, sú samy osebe dôkazom existencie dominantného postavenia a že 70 až 80 % trhové podiely sú jasným dôkazom dominantného postavenia.
Komisia sa v odôvodneniach 2563 až 2567 napadnutého rozhodnutia domnievala, že skupina Servier má na relevantnom trhu mimoriadne vysoké trhové podiely (najmä 90 až 100 % trhový podiel vo Francúzsku, v Poľsku a v Spojenom kráľovstve od roku 2000 do roku 2005), v každom prípade vždy vyššie ako 50 %, dokonca aj pri zohľadnení úlohy paralelných dovozcov v Holandsku.
Keďže Komisia sa dopustila pochybenia, keď konštatovala, že relevantný trh výrobkov sa obmedzoval iba na originálny a generický perindopril, je výpočet podielov na trhu Komisiou zákonite nesprávny.
Všeobecný súd uvádza, že nie je sporné, že ak by Komisia definovala relevantný trh na úrovni všetkých inhibítorov ACE a nie na úrovni molekuly perindoprilu, bol by priemerný trhový podiel skupiny Servier v štyroch členských štátoch posúdených Komisiou nižší ako 25 %, čo je pod hranicou trhových podielov, ktoré podľa napadnutého rozhodnutia predstavujú dôkazy existencie dominantného postavenia.
Komisia v tejto súvislosti v napadnutom rozhodnutí uvádza, že výpočty trhových podielov skupiny Servier v rámci inhibítorov ACE sa nezakladajú na hodnote predajov, ale na objeme predajov vyjadrenom v definovaných denných dávkach, čo vedie k nadhodnoteniu hodnoty predajov ramiprilu. Okrem toho, že Komisia neposkytuje žiadnu alternatívnu analýzu predajov jednotlivých inhibítorov ACE, však z bodov 1494 a 1498 vyššie vyplýva, že v januári 2000 mal perindopril vo všetkých dotknutých krajinách oveľa nižšiu základňu pacientov ako iné inhibítory ACE, napríklad ramipril, enalapril alebo lizinopril. Bez ohľadu na geografický trh nebol perindopril skupiny Servier nikdy počas obdobia, kedy dochádzalo k postupom uvedeným v napadnutom rozhodnutí, v pozícii lídra medzi inhibítormi ACE z hľadiska predaja tabliet a kapsúl.
Pokiaľ ide o ekonomické renty, Komisia sa domnievala, že skupina Servier dosahovala vysoké ekonomické renty. Definovala ekonomické renty ako výnosy, ktoré boli zvlášť vysoké a stabilné v porovnaní s výnosmi, ktoré by existovali na konkurenčnom trhu pre daný výrobok. Komisia odhadla renty skupiny Servier pred vstupom generických liekov na trh tak, že vynásobila rozdiel medzi cenou pred a po vstupe generických liekov množstvami predanými výrobcom originálnych liekov. Táto úvaha sa však zakladá na predpoklade, že trh je obmedzený iba na originálny a generický perindopril a že z tohto dôvodu neexistoval pred vstupom generickej verzie perindoprilu konkurenčný trh. Keďže však Komisia nepreukázala, že trh bol obmedzený iba na originálny a generický perindopril, nemohla na základe takéhoto výpočtu odhadnúť úroveň ekonomických rent skupiny Servier. Za týchto okolností nie je existencia vysokých ekonomických rent skupiny Servier preukázaná.
Posúdenie Komisie týkajúce sa dvoch podstatných častí jej úvahy, a to podielov na trhu a existencie ekonomických rent, je spochybnené nesprávnym vymedzením trhu. Bez toho, aby bolo treba posúdiť existenciu prekážok vstupu a vyrovnávaciu kúpnu silu verejných orgánov, teda Komisia nemohla na základe dôvodov, ktoré zohľadnila, v žiadnom prípade dospieť k záveru, že skupina Servier mala dominantné postavenie a bola schopná správať sa do značnej miery nezávisle od svojich konkurentov, zákazníkov a spotrebiteľov.
Prejednávanému žalobnému dôvodu, založenému na neexistencii dominantného postavenia na trhu hotových výrobkov, treba preto vyhovieť.
14.

O nesprávnom právnom posúdení a o nesprávnom posúdení, ktoré sa týkajú existencie dominantného postavenie na trhu s technológiou
a)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
b)

Posúdenie Všeobecného súdu
Komisia sa v odôvodneniach 2667 a 2758 napadnutého rozhodnutia domnievala, že relevantný trh s technológiou sa obmedzoval na technológiu pre ÚFL perindoprilu a že skupina Servier mala na tomto trhu dominantné postavenie v zmysle článku 102 ZFEÚ.
Žalobkyne popierajú závery Komisie a tvrdia najmä to, že pochybenia, ktorých sa Komisia dopustila pri definícii trhu hotových výrobkov, sa dotkli aj definície trhu s technológiou a analýzy dominantného postavenia skupiny Servier na tomto trhu.
V tejto súvislosti Všeobecný súd na pojednávaní vypočul účastníkov konania k dôsledkom, ktoré treba vyvodiť vo vzťahu ku zákonnosti rozhodnutia v rozsahu, v akom sa zakladá na článku 102 ZFEÚ v prípade, ak bude vyhovené žalobnému dôvodu založenému na nesprávnej definícii trhu hotových výrobkov.
Komisia sa domnievala, že prípadné pochybenie pri vymedzení trhu hotových výrobkov nespochybnilo dominantné postavenie skupiny Servier na trhu s technológiou. Komisia tvrdí, že preukázanie dominantného postavenia skupiny Servier spočíva na posúdení všetkých relevantných kritérií, predovšetkým dopytu po ÚFL perindoprilu, ktorý nie je závislý od definície trhu hotových výrobkov.
Pokiaľ ide o vymedzenie trhu s technológiou, z napadnutého rozhodnutia vyplýva, že pri závere, že relevantným trhom bol trh s technológiou pre ÚFL perindoprilu, Komisia vychádzala najmä z toho, že trh hotových výrobkov, vertikálne spojený s trhom s technológiou, bol obmedzený iba na originálny a generický perindopril. Domnievala sa teda, že dopyt po technológii ÚFL sa odvodzuje od dopytu po finálnom perindoprile (odôvodnenia 2648 až 2651 napadnutého rozhodnutia). Komisia teda použila nesprávne vymedzenie relevantného trhu, ktoré zohľadnila v prípade trhu hotových výrobkov, v rámci svojej analýzy trhu s technológiou, predovšetkým pokiaľ ide o posúdenie dopytu na tomto trhu.
Ako však tvrdí Komisia, vo svojej analýze trhu s technológiou použila pre vymedzenie tohto trhu aj iné skutočnosti, najmä analýzu zastupiteľnosti na strane ponuky (odôvodnenia 2657 a nasl. napadnutého rozhodnutia).
V tomto prípade však nie je nevyhnutné vyjadrovať sa k správnosti či nesprávnosti vymedzenia trhu s technológiou na to, aby bolo možné posúdiť žalobný dôvod založený na tom, že pri preukázaní existencie dominantného postavenia skupiny Servier na tomto trhu Komisiou došlo k pochybeniam.
Z odôvodnení 2668 a 2669 napadnutého rozhodnutia totiž vyplýva, že Komisia sa domnievala, že skupina Servier mala dominantné postavenie na trhu s technológiou vzhľadom na preukázanie tohto postavenia na trhu hotových výrobkov.
Komisia predovšetkým posúdila postavenie skupiny Servier na trhu s technológiou ÚFL v odôvodneniach 2735 a nasl. napadnutého rozhodnutia na základe podielov tejto skupiny na trhu hotových výrobkov. Komisia v odôvodnení 2738 napadnutého rozhodnutia výslovne uviedla, že postavenie na danom trhu s technológiou ÚFL podstatne záviselo od toho, či hotový farmaceutický výrobok môže alebo nemôže byť udržateľným spôsobom uvedený na trh. Komisia sa tak v odôvodneniach 2743, 2746, 2751 a 2755 napadnutého rozhodnutia domnievala, že skupina Servier bola s niekoľkými výnimkami jediným podnikom predávajúcim perindopril, aby z toho vyvodila, že mala dominantné postavenie na trhu s technológiou perindoprilu. Podľa analýzy Komisie je teda postavenie skupiny Servier na dodávateľskom trhu z hľadiska trhových podielov hlavne odrazom postavenia tejto skupiny na trhu hotových výrobkov.
Z toho vyplýva, že Komisia pri svojom závere o dominantnom postavení skupiny Servier na trhu s technológiou určujúcim spôsobom vychádzala z vymedzenia trhu hotových výrobkov.
Keďže vymedzenie trhu hotových výrobkov je nesprávne, Komisia nemohla na tomto základe preukázať, že skupina Servier mala dominantné postavenie na trhu s technológiou.
Vzhľadom na uvedené treba vyhovieť žalobnému dôvodu založenému na tom, že pri preukázaní existencie dominantného postavenia skupiny Servier na trhu s technológiou Komisiou došlo k pochybeniam, pričom nie je potrebné vyjadrovať k výhrade žalobkýň týkajúcej sa nesprávnosti vymedzenia tohto trhu.
15.

O nesprávnom právnom posúdení a o nesprávnom posúdení skutkového stavu, ktoré sa týkajú existencie zneužitia dominantného postavenia
a)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
b)

Posúdenie Všeobecného súdu
Komisia sa v odôvodnení 2997 napadnutého rozhodnutia domnievala, že stratégia skupiny Servier spájajúca nadobudnutie technológie ÚFL a uzavretie dohôd o urovnaní v patentovej oblasti výmenou za reverznú platbu, predstavovala jediné a pokračujúce porušenie článku 102 ZFEÚ.
Vzhľadom na všetky úvahy vysvetlené v odpovedi na tri predchádzajúce žalobné dôvody však treba dospieť k záveru, že pochybenia, ktorých sa dopustila Komisia pri preskúmaní dominantného postavenia skupiny Servier na trhu hotových výrobkov a na trhu s technológiou, nevyhnutne spochybňujú existenciu zneužitia dominantného postavenia. Ak totiž neexistuje dominantné postavenie, stráca otázka zneužitia tohto postavenia akýkoľvek význam.
Už navyše Všeobecný súd uvádza, že neexistencia dominantného postavenia skupiny Servier na jedinom trhu hotových výrobkov sama osebe spochybňuje existenciu zneužitia dominantného postavenia vytýkaného skupine Servier v napadnutom rozhodnutí.
Ako bolo uvedené v bode 1613 vyššie, v tejto súvislosti Všeobecný súd vypočul na pojednávaní účastníkov konania k dôsledkom, ktoré treba vyvodiť vo vzťahu k existencii porušenia článku 102 ZFEÚ v prípade, ak by bolo vyhovené žalobnému dôvodu založenému na nesprávnej definícii trhu hotových výrobkov.
Komisia v tejto súvislosti tvrdila, že aj keby mal Všeobecný súd výhrady voči definícii trhu hotových výrobkov, nebola by spochybnená existencia porušenia článku 102 ZFEÚ. Komisia najmä vysvetlila, že obe protiprávne správania, na ktoré sa vzťahuje zneužitie dominantného postavenia vytýkané skupine Servier, a to nadobudnutie technológie spoločnosti Azad a séria dohôd o urovnaní v patentovej oblasti uzavretých so spoločnosťami vykonávajúcimi činnosť v oblasti generických liekov, sa spájali s trhom s technológiou.
Treba však uviesť, že Komisia skonštatovala existenciu zneužitia dominantného postavenia, ktoré v podstate malo podľa znenia odôvodnenia 2765 napadnutého rozhodnutia chrániť postavenie skupiny Servier na trhu s perindoprilom proti akémukoľvek vstupu generických liekov a tak chrániť jej príjmy pochádzajúce z perindoprilu. Komisia tak skupine Servier vytýkala jediné a pokračujúce porušenie, ktoré malo hlavne chrániť postavenie a príjmy skupiny Servier na trhu hotových výrobkov, trhu s perindoprilom, zdržaním vstupu generických liekov. Komisia teda pri vysvetlení a charakteristike postupu vytýkaného skupine Servier vychádzala z úmyslu, pripisovaného tomuto podniku, brániť jeho postavenie na trhu hotových výrobkov.
Okrem toho, Komisia, ktorá odkázala hlavne na trh hotových výrobkov, aby charakterizovala postup, kvalifikovala skutok jediného a pokračujúceho porušenia zahŕňajúci dodávateľský trh s technológiou a zároveň trh hotových výrobkov. Hoci napadnuté rozhodnutie rozlišuje, ako to pripomína Komisia, medzi postupom nadobudnutia technológie spoločnosti Azad a postupom uzatvárania dohôd o urovnaní, v rámci jediného a pokračujúceho porušenia naopak nerozlišuje správania skupiny Servier, ktoré sa týkajú iba trhu s technológiou a iné správania skupiny Servier, ktoré sa zakladajú na zistení dominantného postavenia tejto skupiny na trhu hotových výrobkov. Ani postup nadobudnutia technológie spoločnosti Azad, ani postup uzatvárania dohôd o urovnaní v patentovej oblasti, nie sú v napadnutom rozhodnutí posúdené ako porušenia článku 102 ZFEÚ iba na základe dominantného postavenia skupiny Servier na trhu s technológiou. Ak teda skupina Servier nemá dominantné postavenie na trhu hotových výrobkov, potom je preukázanie existencie jediného a pokračujúceho porušenia zbavené jedného zo svojich hlavných dôvodov, pričom nie je možné zistiť oddeliteľné správanie skupiny Servier, ktorého protiprávna povaha nezávisí od existencie dominantného postavenia podniku na trhu s perindoprilom a ktoré sa týka iba trhu s technológiou.
Prejednávanému žalobnému dôvodu treba preto vyhovieť.
Z preskúmania štyroch predchádzajúcich žalobných dôvodov vyplýva, že napadnuté rozhodnutie treba čiastočne zrušiť v rozsahu, v akom sa v ňom konštatovala existencia porušenia článku 102 ZFEÚ. Článok 6 tohto rozhodnutia treba preto zrušiť.
16.

O subsidiárnych návrhoch na zrušenie pokút alebo zníženie ich výšky
Žalobkyne požadujú zrušenie pokút, ktoré im boli uložené alebo zníženie ich výšky.
S cieľom dosiahnuť zrušenie týchto pokút alebo zníženie ich výšky sa žalobkyne opierajú o sedem žalobných dôvodov, ktoré treba preskúmať postupne.
Najprv treba zohľadniť zrušenie článku 4 napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v akom v ňom Komisia konštatovala účasť žalobkýň na porušení článku 101 ods. 1 ZFEÚ v súvislosti s dohodami uzavretými medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka (pozri vyššie časť zaoberajúcu sa dohodami uzavretými so spoločnosťou Krka), a zrušiť článok 7 ods. 4 písm. b) napadnutého rozhodnutia, v ktorom Komisia uložila skupine Servier za toto porušenie pokutu vo výške 37661800 eur.
Vzhľadom na toto zrušenie nie je potrebné preskúmať dôvodnosť žalobných dôvodov alebo výhrad uvedených na podporu návrhov týkajúcich sa pokuty uvedenej v bode 1636 vyššie.
S cieľom zohľadniť zrušenie článku 6 napadnutého rozhodnutia, v ktorom Komisia konštatovala porušenie článku 102 ZFEÚ (pozri vyššie časti zaoberajúce sa definíciou relevantného trhu, existenciou dominantného postavenia na oboch relevantných trhoch a zneužitím dominantného postavenia), treba rovnako zrušiť článok 7 ods. 6 napadnutého rozhodnutia, v ktorom Komisia uložila skupine Servier za toto porušenie pokutu vo výške 41270000 eur.
Vzhľadom na toto zrušenie nie je potrebné preskúmať dôvodnosť žalobných dôvodov alebo výhrad uvedených na podporu návrhov týkajúcich sa pokuty uvedenej v bode 1638 vyššie.
V dôsledku toho nebudú v nasledujúcich úvahách v zásade preskúmané, ani spomenuté výhrady alebo tvrdenia týkajúce sa dohôd uzavretých so spoločnosťou Krka alebo zneužitia dominantného postavenia. Keď tieto výhrady alebo tvrdenia výnimočne preskúmané alebo spomenuté budú, toto preskúmanie bude vykonané už len navyše.
a)

O nepredvídateľnosti výkladu zohľadneného v napadnutom rozhodnutí
1)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
2)

Posúdenie Všeobecného súdu
Na úvod treba zdôrazniť, že účinná represia porušení v oblasti práva hospodárskej súťaže nemôže ísť tak ďaleko, aby porušovala zásadu zákonnosti trestných činov a trestov, ktorá je zakotvená v článku 49 Charty základných práv (pozri analogicky, pokiaľ ide o trestnoprávne sankcie a povinnosť členských štátov bojovať proti nezákonným činnostiam poškodzujúcim finančné záujmy Únie, rozsudok z 5. decembra 2017, M.A. S. a M.B.,
C‑42/17
,
EU:C:2017:936
, bod
).
Ďalej treba pripomenúť, že podľa judikatúry Súdneho dvora zásada zákonnosti trestných činov a trestov vyžaduje, aby zákon jasne vymedzoval porušenia a tresty za ne. Táto podmienka je splnená, pokiaľ osoba podliehajúca súdnej právomoci môže zo znenia relevantného ustanovenia a za pomoci výkladu, ktorý mu dávajú súdy, zistiť, aké konania alebo opomenutia zakladajú jej trestnoprávnu zodpovednosť (pozri rozsudok z 22. októbra 2015, AC‑Treuhand/Komisia,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
, bod
a citovanú judikatúru).
Zásadu zákonnosti trestných činov a trestov nemožno vykladať tak, že vylučuje postupné objasňovanie pravidiel trestnoprávnej zodpovednosti prostredníctvom súdneho výkladu každého jednotlivého prípadu pod podmienkou, že výsledok je primerane predvídateľný v čase, keď došlo k porušeniu, najmä vzhľadom na výklad, ktorého sa v danom čase pridŕžala judikatúra týkajúca sa dotknutého právneho ustanovenia (pozri rozsudok z 22. októbra 2015, AC‑Treuhand/Komisia,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
, bod
a citovanú judikatúru).
Rozsah pojmu predvídateľnosti závisí do veľkej miery od obsahu predmetného textu, od oblasti, na ktorú sa vzťahuje, ako aj od počtu a povahy osôb, ktorým je určený. Predvídateľnosť zákona tak nebráni tomu, aby dotknutá osoba bola nútená požiadať o odbornú radu s cieľom posúdiť spôsobom primeraným okolnostiam prípadu dôsledky, ktoré môžu z daného aktu vyplývať. Ide najmä o odborníkov zvyknutých na povinnosť vynakladať veľkú obozretnosť pri výkone svojej profesie. Je tiež možné od nich očakávať, že s osobitnou starostlivosťou posúdia riziká, ktoré táto profesia so sebou prináša (pozri rozsudok z 22. októbra 2015, AC‑Treuhand/Komisia,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
, bod
a citovanú judikatúru).
Treba dodať, že využitie rady odborníkov je o to zrejmejšie, keď ide tak, ako v prejednávanej veci, o prípravu a vypracovanie dohôd, ktoré majú predísť sporom alebo tieto spory urovnať.
V tejto súvislosti, hoci v čase, keď došlo k porušeniam zisteným v spornom rozhodnutí, súdy Únie ešte nemali príležitosť vyjadriť sa konkrétne k dohode o urovnaní takého typu, aké uzavrela skupina Servier, táto skupina musela počítať – v prípade potreby po využití odborného poradenstva – s tým, že jej správanie môže byť vyhlásené za nezlučiteľné s ustanoveniami práva Únie v oblasti hospodárskej súťaže, a to najmä vzhľadom na širokú pôsobnosť pojmov „dohoda“ a „zosúladený postup“ vyplývajúcu z judikatúry Súdneho dvora (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. októbra 2015, AC‑Treuhand/Komisia,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
, bod
).
Skupina Servier mohla predovšetkým predpokladať, že stimulovaním spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov, aby sa podriadili ustanoveniam o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov, ktoré samy osebe obmedzujú hospodársku súťaž, stratí vloženie takýchto ustanovení do dohody o urovnaní v patentovej oblasti akúkoľvek legitimitu. Takéto vloženie sa v takom prípade totiž už viac nezakladalo na uznaní platnosti patentu stranami dohody a odhaľovalo tak zneužitie patentu, ktoré nemá žiadnu súvislosť s jeho špecifickým predmetom (pozri bod 267 vyššie). Skupina Servier teda mohla dôvodne predvídať, že sa správala spôsobom, na ktorý sa vzťahoval zákaz uvedený v článku 101 ods. 1 ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudky z 22. októbra 2015, AC‑Treuhand/Komisia,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
, bod
, a z 8. septembra 2016, Lundbeck/Komisia,
T‑472/13
, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:449
, bod
).
Navyše, ako to Všeobecný súd zdôraznil dlho pred dátumom uzavretia spornej dohody, judikatúra sa už vyjadrila k možnosti uplatniť právo hospodárskej súťaže v oblastiach, ktoré sa vyznačujú existenciou práv vyplývajúcich z duševného vlastníctva (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. septembra 2016, Xellia Pharmaceuticals a Alpharma/Komisia,
T‑471/13
, neuverejnený, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:460
, body
a
).
Súdny dvor sa tak už od roku 1974 domnieval, že hoci existencia práv priznaných právnou úpravou členského štátu v oblasti priemyselného vlastníctva nie je dotknutá článkom 101 ZFEÚ, na podmienky ich výkonu sa napriek tomu môžu vzťahovať zákazy stanovené týmto článkom a že to tak môže byť vždy, keď sa zdá, že výkon takého práva je cieľom, prostriedkom alebo následkom kartelu (rozsudok z 31. októbra 1974, Centrafarm a de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
, body
a
).
Ďalej už od rozsudku z 27. septembra 1988, Bayer a Maschinenfabrik Hennecke (
65/86
,
EU:C:1988:448
), je jasné, že urovnania patentových sporov možno kvalifikovať ako dohody v zmysle článku 101 ZFEÚ.
Okrem toho treba zdôrazniť, že prostredníctvom sporných dohôd sa skupina Servier a dotknuté spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov v skutočnosti rozhodli uzavrieť dohody o vylúčení z trhu (pozri najmä body 271, 562 a 704 vyššie). Hoci je však pravda, že až v rozsudku vyhlásenom po uzavretí sporných dohôd Súdny dvor rozhodol, že dohody o vylúčení z trhu, v ktorých zostávajúci odškodňujú odchádzajúcich, predstavujú obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, napriek tomu spresnil, že tento druh dohôd „zjavným spôsobom“ narážal na koncepciu vlastnú ustanoveniam Zmluvy týkajúcim sa hospodárskej súťaže, podľa ktorej si každý hospodársky subjekt musí sám určiť politiku, ktorú zamýšľa uskutočňovať na trhu (rozsudok z 20. novembra 2008, Beef Industry Development Society a Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
, body
a
až
). Pri uzavretí takýchto dohôd teda skupina Servier nemohla nevedieť o protisúťažnej povahe svojho správania.
Je pravda, že hoci protiprávna povaha dohôd sa takto nemusela jasne javiť vonkajšiemu pozorovateľovi, akým je Komisia alebo právnici špecializujúci sa na dané oblasti, keďže tieto dohody boli uzavreté vo forme urovnaní týkajúcich sa patentu, neplatilo to pre strany dohody.
Ťažkosti, s ktorým sa mohla stretnúť Komisia pri identifikácii porušenia okrem toho mohli prinajmenšom čiastočne odôvodniť dĺžku konania alebo dĺžku napadnutého rozhodnutia.
Záver uvedený v bode 1661 vyššie nemôžu spochybniť ostatné tvrdenia žalobkýň.
V prvom rade tvrdenie založené na existencii praxe Komisie spočívajúcej v tom, že Komisia neuloží pokuty alebo sa uspokojí s uložením symbolických pokút vtedy, keď preskúmava nové právne otázky, nemožno zohľadniť v prejednávanej veci, pretože napriek novosti otázok nastolených v kontexte prejednávanej veci, Servier mohla dôvodne predvídať, že keď konala tak, ako konala, teda zaplatila spoločnostiam vykonávajúcim činnosť v oblasti generických liekov za to, aby nevstúpili na trh, správala sa spôsobom, na ktorý sa vzťahuje zákaz uvedený v článku 101 ods. 1 ZFEÚ (pozri bod 1661 vyššie). V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že v jednom z rozhodnutí Komisie, ktoré citujú žalobkyne, sa zdá, že „[dotknutým osobám] nebolo dostatočne jasné, že ich správanie predstavuje porušenie.“ Komisia teda bola v inej situácii než v prejednávanom spore.
Navyše, v bode 1665 vyššie bolo uvedené, že Servier nemohla v prejednávanej veci nevedieť o protisúťažnej povahe svojho správania.
V každom prípade podľa judikatúry disponuje Komisia voľnou úvahou pri stanovení výšky pokút, aby mohla usmerňovať správanie podnikov v zmysle dodržiavania pravidiel hospodárskej súťaže. Skutočnosť, že Komisia v minulosti ukladala pokuty v určitej výške za určitý typ porušení, ju nemôže zbaviť možnosti zvýšiť túto úroveň v medziach stanovených nariadením č. 1/2003, pokiaľ je to nevyhnutné na zabezpečenie uskutočňovania politiky Únie v oblasti hospodárskej súťaže. Účinné uplatňovanie pravidiel Únie v oblasti hospodárskej súťaže si naopak vyžaduje, aby Komisia mohla kedykoľvek prispôsobiť úroveň pokút potrebám tejto politiky (rozsudok z 8. septembra 2016, Lundbeck/Komisia,
T‑472/13
, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:449
, bod
).
V druhom rade, hoci žalobkyne odkazujú na existenciu právneho stanoviska, ktoré vyžiadala jedna z dotknutých spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov a ktoré je spomenuté v odôvodnení 3074 napadnutého rozhodnutia, nepredkladajú dostatok dôkazov na to, aby bolo možné dospieť k záveru, že existovala skutočná neistota o protiprávnej povahe sporných dohôd z pohľadu pravidiel Únie v oblasti práva hospodárskej súťaže.
V treťom rade, hoci žalobkyne tvrdia, že riešenie prijaté Komisiou v napadnutom rozhodnutí odporuje zásadám uvedeným v usmerneniach k dohodám o transfere technológií z roku 2004, toto tvrdenie treba zamietnuť.
Aj keby sa totiž žalobkyne takto chceli odvolať na nerešpektovanie bodu 209 usmernení k dohodám o transfere technológií z roku 2004, z tohto bodu vyplýva, že ustanovenia o nenapadnutí sa „vo všeobecnosti“ považujú za ustanovenia, na ktoré sa nevzťahuje článok 101 ods. 1 ZFEÚ. Vzhľadom na použitie tohto výrazu teda toto ustanovenie nevylučuje, aby vloženie ustanovení o nenapadnutí mohlo za určitých okolností predstavovať porušenie hospodárskej súťaže.
Navyše bod 209 usmernení k dohodám o transfere technológií z roku 2004 stanovuje, že na ustanovenia o nenapadnutí sa môže nevzťahovať článok 101 ods. 1 ZFEÚ, pokiaľ tieto ustanovenia tým, že zabraňujú budúcemu napadnutiu práv vyplývajúcich z duševného vlastníctva, na ktoré sa vzťahujú dohody, majú „za skutočný cieľ… urovnať existujúce spory a/alebo zabrániť budúcim sporom“ [
neoficiálny preklad
].
V prípade, keď tak, ako v prejednávanej veci, viedla k uzavretiu sporných dohôd reverzná platba, a nie uznanie platnosti patentu každou zo strán, však tieto dohody, ktoré sú v skutočnosti dohodami o vylúčení z trhu sledujúcimi protisúťažné ciele, nemožno považovať za dohody, ktoré majú „za skutočný cieľ… urovnať existujúce spory a/alebo zabrániť budúcim sporom“ [
neoficiálny preklad
].
Okrem toho, na rozdiel od toho, čo zrejme tvrdia žalobkyne, žiadny dôkaz neumožňuje dospieť k záveru, že riešenie prijaté Komisiou v napadnutom rozhodnutí bolo nepredvídateľné do tej miery, že Komisia považovala za nevyhnutné zmeniť ustanovenia usmernení k dohodám o transfere technológií z roku 2004.
Je pravda, že v bode 243 usmernení k dohodám o transfere technológií z roku 2014 je stanovené, že ustanovenia o nenapadnutí môžu porušovať článok 101 ods. 1 ZFEÚ, ak poskytovateľ licencie okrem udelenia koncesie k právam k technológii finančne alebo iným spôsobom podnecuje nadobúdateľa licencie k vyjadreniu súhlasu s tým, že nenapadne platnosť práv k technológii.
Toto nové ustanovenie však iba spresňuje ustanovenia predtým obsiahnuté v usmerneniach k dohodám o transfere technológií z roku 2004.
V štvrtom rade, pokiaľ ide o tvrdenie založené na existencii vnútorných protirečení v napadnutom rozhodnutí týkajúcich sa výkladu pojmu potenciálnej hospodárskej súťaže, treba uviesť, že toto tvrdenie už bolo zamietnuté a odkázať na úvahy už vysvetlené v tejto súvislosti (pozri body 374 až 377 vyššie).
Z uvedeného vyplýva, že žalobný dôvod treba zamietnuť v rozsahu, v akom sa týka porušení konštatovaných v napadnutom rozhodnutí podľa článku 101 ZFEÚ.
b)

O nesprávnom právnom posúdení týkajúcom sa kumulácie pokút
Žalobkyne uvádzajú dve výhrady, z ktorých prvá sa zakladá na existencii jediného porušenia spájajúceho všetky sporné dohody o urovnaní uzavreté skupinou Servier, ktoré bránilo Komisii uložiť tejto skupine päť samostatných pokút, a druhá na protiprávnosti kumulácie pokuty uloženej podľa článku 101 ZFEÚ s pokutou uloženou podľa článku 102 ZFEÚ.
1)

O porušení pojmu jediného porušenia
i)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
ii)

Posúdenie Všeobecného súdu
Žalobkyne uvádzajú dve tvrdenia, ktoré sa obe týkajú pojmu jediného porušenia a z ktorých prvé sa zakladá na existencii jediného porušenia spájajúceho všetky sporné dohody o urovnaní uzavreté skupinou Servier a druhé, subsidiárne, na existencii jediného porušenia spájajúceho dohody Niche a Matrix.
Pokiaľ ide o prvé tvrdenie, ako vyplýva z bodu 1282 vyššie, Komisia nemohla konštatovať existenciu cieľa spoločného skupine Servier a každej zo spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov a teda existenciu celkového plánu.
Keďže neexistoval takýto spoločný cieľ, ani celkový plán, Komisia nemohla dospieť k záveru o existencii jediného porušenia. Bola teda oprávnená uložiť skupine Servier samostatnú pokutu za každé zo zistených porušení.
Kumuláciu pokút vykonanú Komisiou v napadnutom rozhodnutí, ktorá sa zakladá na odôvodnenom zistení existencie samostatných porušení, preto nemožno na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, považovať za „nespravodlivú a neprimeranú“.
Bolo by naopak nespravodlivé voči spoločnostiam vykonávajúcim činnosť v oblasti generických liekov, aby skupina Servier bola tak, ako všetky tieto spoločnosti, sankcionovaná iba raz, hoci sa na rozdiel od nich zúčastnila na viacerých samostatných dohodách.
Navyše kumulácia pokút je vo svojej podstate o to menej neprimeraná, že Komisia v napadnutom rozhodnutí (odôvodnenie 3128) zohľadnila skutočnosť, že hoci je pravda, že skupina Servier sa dopustila viacerých samostatných porušení, tieto sa týkali toho istého výrobku, perindoprilu, a vo veľkej miere tých istých geografických zón a období. Aby sa za týchto osobitných okolností Komisia vyhla potenciálne neprimeranému výsledku, rozhodla sa obmedziť v prípade každého porušenia časť hodnoty predajov zrealizovaných skupinou Servier zohľadnenú na účely určenia základnej sumy pokuty. Komisia tak urobila opravu, ktorá viedla v prípade jednotlivých porušení článku 101 ZFEÚ k priemernému zníženiu všetkých hodnôt predajov o 54,5 %.
Prejednávané tvrdenie treba preto zamietnuť.
Pokiaľ ide o tvrdenie týkajúce sa konkrétne dohôd Niche a Matrix, ako vyplýva z úvah vysvetlených v bodoch 1295 až 1302 vyššie, tieto dohody predstavovali dve samostatné porušenia článku 101 ZFEÚ.
Ako však bolo uvedené v bode 1296 vyššie, z analýzy kontextu a podmienok týchto dohôd možno vyvodiť, že skupina Servier bola do uzavretia dotknutých dohôd povzbudená „rovnakými dôvodmi“ a v tejto súvislosti sledovala rovnaký cieľ, ktorým bolo definitívne vyriešiť prebiehajúci spor a zabrániť akémukoľvek budúcemu sporu týkajúcemu sa výrobku spoločností Niche/Matrix, ako aj za odplatu odstrániť tento výrobok ako zdroj potenciálnej hospodárskej súťaže. Tento rovnaký cieľ sledovaný skupinou Servier počas uzavretia dohôd Niche a Matrix skutočne potvrdzuje predovšetkým skutočnosť, že tieto dohody boli podpísané v rovnaký deň a na rovnakom mieste tým istým zástupcom žalobkýň, skutočnosť, že ich časová a územná pôsobnosť bola rovnaká, skutočnosť, že dohody sa okrem toho vzťahovali na ten istý výrobok, pričom ukladali spoločnostiam Niche a Matrix podobné povinnosti, a napokon skutočnosť, ktorá nebola popretá, že bolo v záujme skupiny Servier uzavrieť dohody s obomi stranami zapojenými do spoločného projektu perindoprilu.
Hoci skutkové údaje uvedené v bode 1693 vyššie neumožňujú preukázať, že uzavretím daných dohôd spoločnosti Niche a Matrix spoločne sledovali rovnaký cieľ potvrdzujúci spoločný plán, a tým skôr neumožňujú preukázať, že tieto spoločnosti zdieľali tento spoločný plán so skupinou Servier, preukazujú, že skupina Servier sledovala pri uzavretí dohôd Niche a Matrix rovnaký cieľ (pozri body 1296 až 1301 vyššie).
Okrem toho škodlivé účinky daných dohôd sa čiastočne vzťahovali na výrobok vyvinutý spoločne spoločnosťami Niche a Matrix, ktorého predaj bol zakázaný počas rovnakého obdobia a na rovnakom území. Stupeň prekrývania sa protisúťažných účinkov týchto dohôd bol teda osobitne vysoký.
Vzhľadom na skutočnosti uvedené v predchádzajúcich bodoch, ktoré sú špecifické pre dohody Niche a Matrix a odlišujú ich tak od dohôd o urovnaní, ktoré skupina Servier uzavrela s inými spoločnosťami vykonávajúcimi činnosť v oblasti generických liekov, treba uviesť, že zníženie pokút z dôvodu kumulácie porušení, ktoré vykonala Komisia (pozri bod 1690 vyššie), dostatočne nezohľadnilo väzby medzi dohodou Matrix a dohodou Niche, keďže Komisia na dohodu Matrix neuplatnila špecifické zaobchádzanie.
Navyše výška pokuty uloženej Komisiou vhodne nezohľadňuje stupeň závažnosti porušenia predstavovaného dohodou Matrix, ktorý je, pokiaľ ide o skupinu Servier, nižší ako stupeň závažnosti porušenia predstavovaného dohodou Niche, keďže dohodu Matrix uzavrela skupina Servier preto, aby posilnila účinky dohody Niche (pozri bod 1300 vyššie) a keďže, vzhľadom na dohodu Biogaran, je celková hodnota prevedená v prospech spoločností Niche a Unichem vyššia ako celková hodnota prevedená v prospech spoločnosti Matrix.
Všeobecný súd teda pri výkone svojej neobmedzenej právomoci rozhodol, že aby bola dodržaná zásada propocionality (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. septembra 2014, YKK a i./Komisia,
C‑408/12 P
,
EU:C:2014:2153
, bod
), zníži pokutu uloženú skupine Servier na základe dohody Matrix o 30 %, teda o 23736510 eur.
Výška pokuty uloženej skupine Servier za porušenie uvedené v článku 2 napadnutého rozhodnutia tak, ako vyplýva z jeho článku 7 ods. 2 písm. b), sa v dôsledku toho stanovuje na 55385190 eur namiesto 79121700 eur.
2)

O kumulácii pokút podľa článkov 101 a 102 ZFEÚ
i)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
ii)

Posúdenie Všeobecného súdu
Vzhľadom na zrušenie článku 7 ods. 6 napadnutého rozhodnutia (pozri bod 1638 vyššie), už skupine Servier nie je uložená sankcia podľa článku 101 ZFEÚ. Keďže nedochádza ku kumulácii sankcií podľa článkov 101 a 102 ZFEÚ, v každom prípade nie je potrebné preskúmať dôvodnosť prejednávanej výhrady, ktorú treba zamietnuť.
c)

O výpočte hodnoty predaja
Žalobkyne sa opierajú o tri samostatné výhrady, ktoré treba preskúmať oddelene.
1)

O zohľadnení predajov nemocničného sektora
i)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
ii)

Posúdenie Všeobecného súdu
Treba uviesť, že na podporu tejto výhrady žalobkyne odkazujú na odôvodnenia 2408 až 2412 napadnutého rozhodnutia, v ktorých Komisia uvádza, že zo svojej analýzy trhu vylučuje nemocničný sektor.
Odôvodnenia 2408 až 2412 napadnutého rozhodnutia sa nachádzajú v jeho bode 6.5, ktorý sa zaoberá posúdením dominantného postavenia skupiny Servier na trhu hotových výrobkov.
Komisia v odôvodnení 2412 napadnutého rozhodnutia uviedla, že perindopril bol distribuovaný hlavne prostredníctvom maloobchodnej siete a že preto predaje uskutočnené v nemocniciach nemohli ovplyvniť ceny a celkové objemy dosiahnuté v maloobchodnej sieti. Komisia sa teda domnievala, že konkurenčné tlaky pochádzajúce z nemocničného sektora nemohli skupine Servier zabrániť, aby sa správala nezávisle od akékoľvek konkurenčného tlaku. Komisia preto vylúčila nemocničný sektor z analýzy trhov hotových výrobkov.
Komisia okrem toho v odôvodnení 2595 napadnutého rozhodnutia spresnila, že zistenie nezávislosti od konkurenčného tlaku umožňovalo charakterizovať existenciu trhovej sily.
Z uvedeného vyplýva, že Komisia mala v úmysle vylúčiť nemocničný sektor z analýzy trhu z dôvodu, že sa domnievala, že táto časť trhu nebola relevantná pri určení, či skupina Servier mala trhovú silu.
Počas preskúmania sporných dohôd podľa článku 101 ZFEÚ Komisia odkázala na bod 6.5 napadnutého rozhodnutia v rámci analýzy obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku, pre ktorú malo význam určenie existencie trhovej sily skupiny Servier, ako to vyplýva najmä z odôvodnení 1397, 1503, 1656, 1847 a 2048 napadnutého rozhodnutia a najmä z jeho odôvodnenia 1224, v ktorom Komisia uviedla, že pojem trhovej sily je kľúčový pre analýzu obmedzujúcich následkov dohôd.
Komisia teda chcela vylúčiť nemocničný sektor z analýzy obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku.
Vo svojej analýze obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa Komisia neodkázala na bod 6.5 napadnutého rozhodnutia a nikdy neuviedla, že zo svojej analýzy vylučuje nemocničný sektor. Takéto vylúčenie okrem toho nemalo pre Komisiu význam, pretože analýza obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa ju neviedla k tomu, aby určila, či skupina Servier mala alebo nemala trhovú silu.
Okrem toho pri konštatovaní existencie obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa Komisia vychádzala z toho, že sporné dohody obsahujú obmedzujúce ustanovenia. Práve existencia týchto ustanovení a teda ich pôsobnosť tak umožnili Komisii, aby vymedzila rozsah obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa. Napríklad územná pôsobnosť obmedzenia z hľadiska cieľa stanovená Komisiou pre každú dohodu zahŕňala iba členské štáty, v ktorých sa uplatňovali obmedzujúce ustanovenia, ako to vyplýva z tabuľky č. 50 nachádzajúcej sa v odôvodnení 3134 napadnutého rozhodnutia.
Ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh nachádzajúce sa v sporných dohodách však nevylučovali nemocničný sektor zo svojej pôsobnosti. Rovnako platí, že aj keby takéto vylúčenie bolo možné v prípade ustanovenia o nenapadnutí patentov, ani ustanovenia o nenapadnutí patentov nachádzajúce sa v týchto dohodách nevylučovali uvedený sektor zo svojej pôsobnosti.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba dospieť k záveru, že Komisia nevylúčila nemocničný sektor, keď konštatovala existenciu obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa.
S cieľom určiť, či by žalobkyne mohli z dôvodu vylúčenia nemocničného sektora z analýzy obmedzenia hospodárskej súťaže, z hľadiska následku uvedenému vyššie, predsa len dosiahnuť zníženie pokút uložených podľa článku 101 ZFEÚ, sa treba ubezpečiť, že konštatovanie Komisie, že došlo k obmedzeniu z hľadiska následku jej neumožňovalo uložiť skupine Servier prísnejšiu sankciu než jej umožňovalo iba konštatovanie, že došlo k obmedzeniu z hľadiska cieľa.
V tejto súvislosti treba uviesť, že Komisia nikdy v napadnutom rozhodnutí neuviedla, že rozšírila vecnú, časovú alebo územnú pôsobnosť porušenia nad rámec toho, čo jej umožňovalo urobiť konštatovanie obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa.
Komisia naopak skonštatovala existenciu obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku iba v štyroch členských štátoch, a to vo Francúzsku, Holandsku, Poľsku a Spojenom kráľovstve, zatiaľ čo pri výpočte výšky pokuty za porušenia týkajúce sa spoločností Niche a Unichem, Matrix, Krka a Lupin, rozšírila územný rozsah porušení na všetky členské štáty, v ktorých sa uplatňovali dohody.
Navyše možno uviesť, že Komisia analyzovala obmedzujúce následky sporných dohôd na hospodársku súťaž iba subsidiárne „v snahe o úplnosť“ (odôvodnenie 1213 napadnutého rozhodnutia).
Samotné žalobkyne napokon uvádzajú, že výpočet výšky pokuty „sa zakladá výlučne na predpoklade, že dohody predstavujú obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa“.
Konštatovanie urobené Komisiou, že došlo k obmedzeniu hospodárskej súťaže z hľadiska následku, jej teda neumožňovalo uložiť skupine Servier sankciu prísnejšiu než jej umožňovalo iba konštatovanie, že došlo k obmedzeniu z hľadiska cieľa.
Z uvedeného vyplýva, že Komisia správne nevylúčila nemocničný sektor z výpočtu výšky pokuty v prípade jej časti týkajúcej sa článku 101 ZFEÚ.
Zo všetkého, čo bolo uvedené, vyplýva, že prejednávanú výhradu treba zamietnuť.
2)

O nedostatočnosti odôvodnenia výpočtu hodnoty predaja
i)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
ii)

Posúdenie Všeobecného súdu
Treba pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že pri stanovení výšky pokuty v prípade porušenia pravidiel hospodárskej súťaže si Komisia splní svoju povinnosť odôvodnenia, keď vo svojom rozhodnutí uvedie posudzované skutočnosti, ktoré jej umožnili vymedziť závažnosť a dĺžku trvania porušenia, aj bez toho, aby bola povinná uviesť číselné údaje týkajúce sa spôsobu výpočtu pokuty (pozri rozsudok z 22. októbra 2015, AC‑Treuhand/Komisia,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci majú žalobkyne výhrady iba voči opravnému koeficientu, ktorý Komisia uplatnila na hodnotu predajov.
V tejto súvislosti Komisia v odôvodnení 3128 napadnutého rozhodnutia uviedla, že vzhľadom na to, že skupina Servier sa dopustila viacerých porušení, hoci samostatných, ktoré sa však týkali toho istého výrobku, perindoprilu, a vo veľkej miere tých istých geografických zón a období, uplatnila opravný faktor umožňujúci obmedziť v prípade každého porušenia časť hodnoty predajov zrealizovaných skupinou Servier zohľadnenú na účely určenia základnej sumy pokuty. Komisia tiež spresnila, že tento opravný faktor ju viedol k tomu, že v prípade každého z piatich porušení článku 101 ZFEÚ uplatnila v priemere zníženie hodnoty predajov o 54,5 %.
Komisia tým s prihliadnutím na judikatúru citovanú v bode 1727 vyššie a skutočnosť, že hoci uplatnenie daného opravného koeficientu nie je upravené v usmerneniach pre výpočet pokút, je opatrením priaznivým pre žalobkyne, dostatočne odôvodnila svoje rozhodnutie, pričom okolnosť, že žalobkyne nie sú schopné zopakovať všetky výpočty, ktoré viedli na jednej strane k sadzbe 54,5 % uvedenej vyššie, a na druhej strane k sume pokuty napokon uloženej za každé porušenie článku 101 ZFEÚ, neumožňuje dospieť k opačnému záveru.
Je pravda, že možno uviesť, že v nadväznosti na opatrenie na zabezpečenie priebehu konania nariadené Všeobecným súdom s cieľom uľahčiť prípadný výkon jeho neobmedzenej súdnej právomoci, Komisia odovzdala presnejšie informácie k výpočtom, ktoré jej umožnili dospieť k sadzbe 54,5 % uvedenej vyššie, ako aj k sume pokuty napokon uloženej za každé porušenie článku 101 ZFEÚ a že tieto informácie umožnili Všeobecnému súdu a žalobkyniam podrobnejšie pochopiť, ako Komisia stanovila túto sadzbu a sumu.
Okolnosť, že neskôr počas sporového konania sú oznámené presnejšie informácie týkajúce sa výpočtu výšky pokuty za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže však nemôže preukazovať, že napadnuté rozhodnutie bolo v tejto súvislosti nedostatočne odôvodnené. Na spresnenia poskytnuté autorom napadnutého aktu dopĺňajúce odôvodnenie, ktoré je už samo osebe dostatočné, sa totiž nevzťahuje vo vlastnom zmysle slova dodržiavanie povinnosti odôvodnenia, hoci môžu byť užitočné pre vnútorné preskúmanie dôvodov rozhodnutia vykonávané súdom Únie, keďže umožňujú inštitúcii vysvetliť dôvody, ktoré predstavujú základ jej rozhodnutia (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. novembra 2000, Weig/Komisia,
C‑280/98 P
,
EU:C:2000:627
, bod
).
Navyše na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, čiastočná povaha zníženia uplatneného vďaka opravnému koeficientu je odôvodnená tým, že, ako bolo uvedené v odpovedi na žalobný dôvod týkajúci sa jediného a pokračujúceho porušenia, rozličné dotknuté dohody nepredstavujú jediné porušenie, ale samostatné porušenia, z ktorých za každé bola Komisia oprávnená uložiť samostatnú pokutu.
Zo všetkého, čo bolo uvedené, vyplýva, že prejednávanú výhradu treba zamietnuť.
3)

O územnej pôsobnosti hodnoty predajov
i)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
ii)

Posúdenie Všeobecného súdu
Žalobkyne tvrdia, že v napadnutom rozhodnutí, predovšetkým v tabuľke č. 50 nachádzajúcej sa v jeho odôvodnení 3134, Komisia nesprávne definovala územnú pôsobnosť porušení článku 101 ZFEÚ, pretože na jednej strane patent 947 bol udelený v Poľsku až po skončení všetkých porušení a na druhej strane na Bulharsko, Českú republiku, Estónsko, Cyprus, Lotyšsko, Litvu, Maďarsko, Maltu, Poľsko, Rumunsko, Slovinsko, Slovensko a Fínsko sa nevzťahovali patenty 939 až 941.
Treba spresniť, že vyššie uvedená tabuľka č. 50 uvádza dátumy začiatku a skončenia každého porušenia podľa jednotlivých členských štátov.
Na úvod treba z analýzy vylúčiť porušenie týkajúce sa spoločnosti Teva. Toto porušenie sa totiž týka iba Spojeného kráľovstva. Žiadne z tvrdení žalobkýň sa však nevzťahuje na tento členský štát. Tieto tvrdenia preto nemajú vplyv na územnú pôsobnosť tohto porušenia.
Pokiaľ ide o ostatné porušenia, treba uviesť, že pôsobnosť každého porušenia, najmä územná, zákonite závisí od pôsobnosti ustanovení o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov nachádzajúcich sa v danej dohode. Sú to totiž práve tieto ustanovenia, ktoré obmedzujú hospodársku súťaž a ktoré sa v prípade, keď im chýba akákoľvek legitimita, vyznačujú takým stupňom škodlivosti pre riadne fungovanie normálnej hospodárskej súťaže, ktorý je dostatočný na to, aby bolo možné konštatovať existenciu obmedzenia z hľadiska cieľa (pozri bod 270 vyššie).
V tejto súvislosti žalobkyne vyvodzujú iba z toho, že v danom členskom štáte nie je udelený jeden alebo viac patentov, že v tomto štáte nedošlo k žiadnemu porušeniu, bez rozlišovania medzi porušeniami a najmä bez rozlišovania v rámci každého porušenia medzi potenciálne rôznymi následkami, ktoré môže mať neexistencia patentu na územnú pôsobnosť ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh a ustanovenia o nenapadnutí patentov.
Žalobkyne tak nespresňujú a dokonca ani neuvádzajú dôsledky, ktoré by na posúdenie závažnosti porušenia mohol mať nesúlad v územnej pôsobnosti ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh a ustanovenia o nenapadnutí patentov.
Cieľom argumentácie žalobkýň je teda iba vylúčiť pre daný členský štát existenciu akéhokoľvek porušenia.
Na to, aby Komisia mohla oprávnene zahrnúť členský štát do územnej pôsobnosti porušenia v určitom období však stačí, aby sa v tomto období v tomto štáte uplatňovalo jedno z ustanovení o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov.
Žalobnému dôvodu uplatnenému žalobkyňami teda možno vyhovieť iba v rozsahu, v akom umožňuje dospieť k záveru, že v danom členskom štáte sa počas obdobia, v ktorom Komisia skonštatovala v tomto členskom štáte existenciu porušenia, neuplatňovalo ani ustanovenie o neuvádzaní výrobkov na trh, ani ustanovenie o nenapadnutí patentov.
Najprv treba preskúmať s prihliadnutím na rôzne tvrdenia žalobkýň územnú pôsobnosť ustanovenia o neuvádzaní výrobkov pre každú z dohôd s výnimkou dohody Teva.
Žalobkyne uvádzajú dve tvrdenia, z ktorých prvé sa týka patentu 947 a druhé patentov 339, 340 a 341.
Pokiaľ ide o dohodu Lupin, jej článok 1.6 stanovuje, že spoločnosť Lupin nesmie predávať „výrobok“ v žiadnom členskom štáte. Výrazom „výrobok“ sa odkazuje najmä na lieky obsahujúce erbumín. V tejto dohode teda ustanovenie o neuvádzaní výrobkov na trh nezávisí od existencie patentu, či už ide o patent 947 alebo patenty 339, 340 a 341. Toto ustanovenie sa teda uplatňovalo na všetky členské štáty, pričom nie je potrebné určiť, či v každom z nich existovali v čase porušenia práve spomenuté patenty. Keďže Komisia nedefinovala nesprávne územnú pôsobnosť porušenia, pokiaľ ide o ustanovenie o neuvádzaní výrobkov na trh, žalobný dôvod žalobkýň možno zamietnuť v rozsahu, v akom sa týka dohody Lupin (pozri body 1741 až 1746 vyššie).
Pokiaľ ide o dohody Niche a Matrix a dohodu o urovnaní uzavretú so spoločnosťou Krka, rozsah ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh je naopak závislý od existencie patentov skupiny Servier. Tvrdenia žalobkýň preto môžu byť uplatnené.
Treba po prvé preskúmať tvrdenie týkajúce sa patentu 947.
Žalobkyne tvrdia, že tento patent nebol udelený v Poľsku v čase porušenia.
V každom prípade (pozri body 1636, 1637 a 1640 vyššie), pokiaľ ide o dohodu o urovnaní uzavretú so spoločnosťou Krka, ako vyplýva z tabuľky č. 50 nachádzajúcej sa v odôvodnení 3134 napadnutého rozhodnutia, ktoré nie je v tomto ohľade napadnuté, Komisia nekonštatovala existenciu porušenia v Poľsku. Je teda irelevantné, či sa počas obdobia porušenia na tento členský štát vzťahoval alebo nevzťahoval patent 947.
Pokiaľ ide o dohodu Niche, ustanovenie o neuvádzaní výrobkov na trh upravené v článku 3 sa uplatňuje v krajinách, v ktorých existuje najmä „právo k patentu alfa“, čo zahŕňa patent 947 a všetky rovnocenné patenty alebo patentové prihlášky, ako to stanovuje článok 1 bod ii) nachádzajúci sa v časti 1 nazvanej „Definície“.
Rovnako v prípade dohody Matrix sa ustanovenie o neuvádzaní výrobkov na trh upravené v článku 1 uplatňuje na „území“, teda vo všetkých krajinách, v ktorých existuje najmä „právo k alfa patentu“, čo zahŕňa patent 947 a všetky rovnocenné patenty alebo patentové prihlášky, ako to stanovuje článok 1 bod ii) nachádzajúci sa v časti 1 nazvanej „Definície“.
Nie je však sporné, ako to vyplýva z odôvodnenia 120 a poznámky pod čiarou 155 napadnutého rozhodnutia, že Servier podala v Poľsku 6. júla 2001 patentovú prihlášku pre „kryštalickú alfa formu perindoprilu erbumínu (zodpovedajúcu patentu 947)“.
V dôsledku toho tvrdenie žalobkýň týkajúce sa patentu 947 (pozri bod 1752 vyššie) treba zamietnuť v rozsahu, v akom sa týka dohôd Niche a Matrix.
Z uvedeného vyplýva, že toto tvrdenie treba zamietnuť v prípade všetkých dohôd.
Po druhé treba preskúmať tvrdenie žalobkýň týkajúce sa patentov 339, 340 a 341.
Žalobkyne tvrdia, že v čase porušení sa uvedené patenty nevzťahovali na Bulharsko, Českú republiku, Estónsko, Cyprus, Lotyšsko, Litvu, Maďarsko, Maltu, Poľsko, Rumunsko, Slovinsko, Slovensko a Fínsko.
Pokiaľ ide o dohodu o urovnaní uzavretú so spoločnosťou Krka, v každom prípade (pozri body 1636, 1637 a 1640 vyššie) stačí uviesť, že rozsah ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh nezávisí od existencie patentov 339 až 341. Je teda irelevantné, že tieto patenty alebo prihláška, ktorá sa na ne vzťahuje, neboli udelené v každom z členských štátov, o ktorých žalobkyne tvrdia, že sa v nich tieto patenty neuplatňovali.
Pokiaľ ide o dohody Niche a Matrix, ustanovenie o neuvádzaní výrobkov na trh nachádzajúce sa v týchto dohodách sa uplatňuje v krajinách, v ktorých sú udelené patenty 339 až 341 „a/alebo“ patent 947, ako to stanovuje článok 3 dohody Niche a článok 1 bod xiii) časti 1 dohody Matrix a článok 1 časti 2 tej istej dohody.
S výnimkou tvrdenia týkajúceho sa Poľska, ktoré už bolo zamietnuté vyššie, však žalobkyne neuvádzajú, a tým skôr nepreukazujú, že patent 947 neexistoval v niektorom z členských štátov uvedených v bode 1760 vyššie.
Keďže však žalobkyne presne poznali pôsobnosť dohôd z toho dôvodu, že sa podieľali na ich vyhotovení, prináležalo im, aby predložili dôkazy umožňujúce preukázať takúto neexistenciu alebo prinajmenšom, aby takúto neexistenciu tvrdili.
Aj keby sa teda na členské štáty uvedené v bode 1760 vyššie nevzťahovali patenty 339, 340 a 341, táto okolnosť by vzhľadom na argumentáciu vysvetlenú žalobkyňami neumožňovala dospieť k záveru, že ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh nachádzajúce sa v dohodách Niche a Matrix sa v týchto štátoch neuplatňovali, keďže žalobkyne nepopierajú, že na tieto štáty sa vzťahoval patent 947.
Z uvedeného vyplýva, že tvrdenia a dôkazy uplatnené žalobkyňami neumožňujú dospieť k záveru, že Komisia nesprávne definovala územnú pôsobnosť porušenia, pokiaľ ide o ustanovenie o neuvádzaní výrobkov na trh.
Vzhľadom na úvahy vysvetlené v bodoch 1741 až 1746 vyššie, možno prejednávaný žalobný dôvod zamietnuť, pričom nie je potrebné určiť, či Komisia nesprávne definovala územnú pôsobnosť porušenia, pokiaľ ide o ustanovenie o nenapadnutí patentov.
d)

O závažnosti porušení
1)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
2)

Posúdenie Všeobecného súdu
V prvom rade treba preskúmať výhradu žalobkýň týkajúcu sa neexistencie protisúťažného úmyslu.
Žalobkyne majú v skutočnosti výhrady voči odôvodneniu 3064 a nasl. napadnutého rozhodnutia, v ktorých Komisia skonštatovala iba to, že dané porušenia boli spáchané úmyselne alebo z nedbanlivosti, čo jej umožňovalo v súlade s článkom 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 uložiť dotknutým podnikom pokuty.
V tejto súvislosti, pokiaľ ide o otázku, či porušenie bolo spáchané úmyselne alebo z nedbanlivosti a či z tohto dôvodu možno uložiť pokutu podľa článku 23 ods. 2 prvého pododseku nariadenia č. 1/2003, z judikatúry vyplýva, že táto podmienka je splnená, ak daný podnik nemohol nevedieť o protisúťažne povahe svojho správania (rozsudky z 18. júna 2013, Schenker & Co. a i.,
C‑681/11
,
EU:C:2013:404
, bod
; z 10. júla 2014, Telefónica a Telefónica de España/Komisia,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, bod
, a z 8. septembra 2016, Lundbeck/Komisia,
T‑472/13
, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:449
, bod
).
Z preskúmania jednotlivých sporných dohôd, s výnimkou dohôd uzavretých so spoločnosťou Krka, však vyplýva, že skupina Servier zaplatila spoločnostiam vykonávajúcim činnosť v oblasti generických liekov za to, aby nevstúpili na trh. Nemohla teda nevedieť o protisúťažnej povahe takéhoto správania. Vylúčenie konkurentov z trhu totiž predstavuje extrémnu formu rozdelenia trhu a obmedzenia výroby (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. septembra 2016, Lundbeck/Komisia,
T‑472/13
, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:449
, bod
), ktorá má podľa judikatúry „zjavne“ protiprávnu povahu (pozri bod 1665 vyššie).
Hoci protiprávna povaha daných dohôd sa takto nemusela jasne javiť vonkajšiemu pozorovateľovi, keďže tieto dohody boli uzavreté vo forme urovnania týkajúceho sa patentu, neplatilo to pre strany týchto dohôd (pozri bod 1666 vyššie).
Okrem toho treba uviesť, že sporné dohody, s výnimkou dohôd uzavretých so spoločnosťou Krka, sledovali protisúťažné ciele.
Keď tak, ako je to v prípade každej zo sporných dohôd, vedie k uzavretiu dohody o urovnaní reverzná platba a nie uznanie platnosti patentu každou zo strán, teda keď je spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov stimulovaná k tomu, aby sa podriadila ustanoveniam o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov, totiž obmedzenia hospodárskej súťaže zavedené týmito ustanoveniami už nesúvisia s urovnaním patentového sporu, či už ide o skutočný alebo fiktívny spor. Skutočným dôvodom obmedzení hospodárskej súťaže zavedených týmito ustanoveniami je teda stimul a nie uznanie platnosti daného patentu stranami dohody. V takomto prípade túto dohodu ako celok možno oprávnene považovať za dohodu o vylúčení z trhu sledujúcu protisúťažné ciele.
Existencia protisúťažného cieľa je teda preukázaná a v tejto súvislosti je irelevantné, či skupina Servier uzavrela dohodu so všetkými spoločnosťami vykonávajúcimi činnosť v oblasti generických liekov napádajúcimi jej patenty, či iniciovala dohody alebo či tieto dohody boli tajné.
Tieto okolnosti však budú zohľadnené následne na účely určenia, či sadzby stanovené Komisiou boli neprimerané.
V druhom rade treba preskúmať výhradu žalobkýň, že Komisia nezohľadnila existenciu patentov skupiny Servier.
V tejto súvislosti na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, Komisia neopomenula skutočnosť, že dohody sa týkali práv vyplývajúcich z duševného vlastníctva.
Zistenie existencie stimulu totiž znamená, že vylúčenie z trhu, ktoré so sebou prináša dohoda, nevyplýva z účinkov daných patentov a ich oprávneného používania, najmä v rámci urovnania, ale z prevodu hodnoty predstavujúcej finančnú protihodnotu za toto vylúčenie (pozri body 253 až 276 vyššie).
Treba ešte zdôrazniť, že Komisia rešpektovala podmienky uplatňovania práva hospodárskej súťaže na práva vyplývajúce z duševného vlastníctva, ako aj domnienku platnosti vzťahujúcu sa na tieto práva, keďže ako obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa kvalifikovala iba dohody, ktoré odhaľovali zneužitie patentu, pretože sa zakladali na stimule a nie na uznaní platnosti patentu (pozri body 266 a 267 vyššie).
Napokon, ak sa zistí existencia stimulovania tak, ako je to v prípade všetkých sporných dohôd s výnimkou dohôd uzavretých so spoločnosťou Krka, strany sa už nemôžu dovolávať toho, že v rámci urovnania uznali platnosť patentu. Potvrdenie platnosti patentu súdnym alebo správnym orgánom je v tomto ohľade irelevantné. To platí pre potvrdenie platnosti patentu 947 námietkovým oddelením EPÚ alebo pre zistenia, ktoré v prospech žalobkýň urobili britské súdy (pozri bod 269 vyššie).
Okrem toho tvrdenie žalobkýň založené na tom, že by bolo „absurdné a protiprávne“, aby dĺžka trvania porušení závisela od dĺžky a výsledkov sporových konaní týkajúcich sa patentov skupiny Server, treba zamietnuť.
Dĺžka trvania porušení vytýkaných žalobkyniam totiž závisí od časovej pôsobnosti ustanovení o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov nachádzajúcich sa v sporných dohodách, ktorá zase závisí od existencie patentov skupiny Servier a teda výsledkov konaní, v ktorých sú tieto patenty napadnuté.
Treba dodať, že skupina Servier môže popierať súvislosť medzi dĺžkou sporových konaní týkajúcich sa jej patentov a dĺžkou trvania porušení o to menej, že sled uvedený v bode 1799 vyššie, ktorý vytvára takúto súvislosť, vyplýva zo zmluvných ustanovení, na ktorých vyhotovení sa podieľala.
V treťom rade treba preskúmať výhradu žalobkýň, že porušenia nemali skutočný vplyv na trh.
V tejto súvislosti treba po prvé pripomenúť, že článok 23 ods. 3 nariadenia č. 1/2003 stanovuje, že pri určení výšky pokuty treba zohľadniť dĺžku trvania porušenia a jeho závažnosť, pričom nešpecifikuje, že túto závažnosť treba posúdiť vo vzťahu k výsledkom skutočne získaným na trhu (návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Mischo vo veci Mo och Domsjö/Komisia,
C‑283/98 P
,
EU:C:2000:262
, bod
).
Je pravda, že usmernenia k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 Zmluvy o ESUO (
Ú. v ES C 9, 1998, s. 3
; Mim. vyd. 08/001, s. 171) stanovujú, že pri posudzovaní závažnosti porušenia pravidiel sa musí brať do úvahy okrem iného ich skutočný dosah na trh tam, kde je možné ho merať.
Táto požiadavka však už nie je uvedená v usmerneniach pre výpočet pokút uložených podľa článku 23 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1/2003.
V tejto súvislosti možno uviesť, že faktor týkajúci sa „uskutočnenia alebo neuskutočnenia porušenia“ uvedený v bode 22 usmernení pre výpočet pokút sa týka správania účastníkov porušenia a nie jeho účinkov na trhu.
Komisia teda nebola podľa usmernení pre výpočet pokút povinná zohľadniť skutočný dosah porušenia na trh, aby stanovila časť hodnoty predajov zohľadnenú z dôvodu závažnosti v súlade s bodmi 19 až 24 usmernení pre výpočet pokút (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. marca 2013, Fresh Del Monte Produce/Komisia,
T‑587/08
,
EU:T:2013:129
, body
až
, a zo 16. júna 2015, FSL a i./Komisia,
T‑655/11
,
EU:T:2015:383
, bod
).
Po druhé, ani judikatúra Únie nevyžaduje, aby Komisia zohľadnila skutočný dosah porušenia na trh.
Z judikatúry Súdneho dvora totiž vyplýva, že závažnosť porušení musí byť preukázaná v závislosti od veľkého množstva faktorov, akými sú najmä osobitné okolnosti veci, jej kontext a odradzujúci účinok pokút, pričom nie je zostavený záväzný alebo vyčerpávajúci zoznam kritérií, ktoré sa musia povinne zohľadniť (uznesenie z 25. marca 1996, SPO a i./Komisia,
C‑137/95 P
,
EU:C:1996:130
, bod
; rozsudky zo 17. júla 1997, Ferriere Nord/Komisia,
C‑219/95 P
,
EU:C:1997:375
, bod
, a z 28. júna 2005, Dansk Rørindustri a i./Komisia,
C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P
,
EU:C:2005:408
, bod
).
Účinky na trhu možno samozrejme vziať do úvahy v rámci „veľkého množstva faktorov“ spomenutých v bode 1808 vyššie, ale tieto účinky budú mať podstatný význam iba v prípade dohôd, rozhodnutí alebo zosúladených postupov, ktoré nemajú priamo za cieľ vylúčiť, obmedziť alebo skresliť hospodársku súťaž a ktoré teda môžu patriť do pôsobnosti článku 101 ZFEÚ iba na základe svojich skutočných účinkov (návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Mischo vo veci Mo och Domsjö/Komisia,
C‑283/98 P
,
EU:C:2000:262
, bod
).
Uložiť Komisii v štádiu výpočtu výšky pokuty povinnosť, aby zohľadnila skutočný dosah porušenia na trh, by totiž malo za následok, že by jej bola uložená povinnosť, ktorou podľa ustálenej judikatúry nie je viazaná na účely uplatnenia článku 101 ZFEÚ v prípade, ak má dané porušenie protisúťažný cieľ (pozri rozsudok z 3. septembra 2009, Prym a Prym Consumer/Komisia,
C‑534/07 P
,
EU:C:2009:505
, bod
a citovanú judikatúru).
Je pravda, ako to uvádzajú žalobkyne, že Komisia v napadnutom rozhodnutí nevychádzala výlučne zo zistenia existencie obmedzení hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, ale skonštatovala aj existenciu obmedzení z hľadiska následku.
Komisia však analyzovala obmedzujúce účinky sporných dohôd na hospodársku súťaž iba subsidiárne, „v snahe o úplnosť“ (odôvodnenie 1213 napadnutého rozhodnutia). Okrem toho možno uviesť, že Komisia sa domnievala, že preukázala existenciu obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku iba v štyroch členských štátoch, a to vo Francúzsku, Holandsku, Poľsku a Spojenom kráľovstve. Pri výpočte výšky pokuty však zohľadnila územný rozsah porušení, ktorý zahŕňal všetky členské štáty, v ktorých sa uplatňovali dohody.
Navyše samotné žalobkyne uvádzajú, že výpočet výšky pokuty „sa zakladá výlučne na predpoklade, že dohody predstavujú obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa“.
Z uvedeného vyplýva, že Komisia nebola pri určovaní výšky pokuty za porušenia článku 101 ZFEÚ povinná zohľadniť údajnú neexistenciu skutočného dosahu porušení na trh.
V každom prípade, aj keby Komisia mala preukázať existenciu skutočného dosahu daných porušení na trh a neurobila to dostatočne, nemala by to žiaden vplyv na sadzby, ktoré stanovila, keďže aj bez takého dosahu možno dospieť k záveru, že tieto sadzby nie sú neprimerané.
V tejto súvislosti treba uviesť, že dané dohody sú dohodami o vylúčení z trhu sledujúcimi protisúťažné ciele (pozri bod 1790 vyššie). Vylúčenie konkurentov z trhu je však extrémnou formou rozdelenia trhu a obmedzenia výroby (pozri bod 271 vyššie). Podľa bodu 23 usmernení pre výpočet pokút teda také dohody musia byť v zásade prísne sankcionované.
Treba tiež dodať, že obmedzujúce ustanovenia nachádzajúce sa v sporných dohodách boli vykonané.
Vzhľadom na tieto okolnosti sa časť hodnoty predajov zohľadnená Komisiou, teda 10 alebo 11 % v závislosti od prípadu, čo predstavuje iba približne jednu tretinu maximálnej časti, ktorú možno zohľadniť, nezdá neprimeraná. Naopak toto percento vhodne odzrkadľuje závažnosť zistených porušení, ktoré sú osobitne škodlivé z dôvodu ich protisúťažného cieľa a zároveň osobitný kontext, v ktorom k nim došlo, ktorý sa vyznačoval ochranou práv vyplývajúcich z duševného vlastníctva a neistotou sprevádzajúcou výsledok sporov týkajúcich sa patentov skupiny Servier.
V tejto súvislosti treba uviesť, že žalobkyne sú tým menej oprávnené odvolávať sa na neexistenciu skutočných následkov sporných dohôd na hospodársku súťaž, že tieto dohody, zakladajúce sa na stimule a nie na uznaní platnosti daného patentu stranami, im práve umožnili nahradiť riziká patentových sporov a neistotu sprevádzajúcu podmienky a možnosti vstupu spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov na trh, istotou, že tie z nich, s ktorými bola uzavretá dohoda, sa budú držať mimo trhu.
Rovnako záver uvedený v bode 1818 vyššie nemožno spochybniť ani v prípade, ak by boli preukázané okolnosti uvádzané žalobkyňami spomenuté v bode 1791 vyššie.
Okrem toho nemožno konštatovať ani nedostatočné odôvodnenie, na ktoré sa žalobkyne odvolávajú bez ďalšieho spresnenia. Servier bola totiž schopná s prihliadnutím na všetky zistenia urobené Komisiou v napadnutom rozhodnutí, najmä v jeho odôvodnení 3130, a s prihliadnutím na kontext, v ktorom bolo toto rozhodnutie prijaté, porozumieť tomu, z akých dôvodov boli zohľadnené sadzby 10 a 11 % hodnoty predajov.
Komisia predovšetkým dostatočne odôvodnila použitie rôznych častí hodnoty predajov v závislosti od jednotlivých dohôd. Uviedla totiž, že sadzba zohľadnená pre dohody Niche, Matrix a Lupin bola vyššia ako sadzba zohľadnená pre dohody Teva a Krka, pretože územný rozsah prvej skupiny dohôd bol väčší ako územný rozsah druhej skupiny dohôd (odôvodnenie 3131 napadnutého rozhodnutia).
Zo všetkého, čo bolo uvedené, vyplýva, že prejednávaný žalobný dôvod treba zamietnuť.
e)

O dĺžke trvania porušení
Žalobkyne uvádzajú dve výhrady, z ktorých prvá sa zakladá na pochybeniach pri určení začiatku porušení a druhá na pochybeniach pri určení konca porušení.
1)

O začiatku porušení
i)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
ii)

Posúdenie Všeobecného súdu
V prvom rade treba preskúmať tvrdenie, že napádanie patentov skupiny Servier nikdy neskončilo, ani nedošlo k jeho oddialeniu.
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že žalobkyne nepreukazujú, a dokonca ani netvrdia, že niektorá zo spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov, ktoré uzavreli sporné dohody, napriek existencii ustanovenia o nenapadnutí patentov, ktorým bola viazaná, napadla niektorý z patentov skupiny Servier.
Žalobkyne teda neuvádzajú, že nedošlo k plneniu dohôd, ale skôr sa iba odvolávajú na to, že iné spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov než tie, ktoré uzavreli sporné dohody, napadli patenty skupiny Servier.
Tvrdenie žalobkýň spočíva tiež v podstate v tvrdení, že sporné dohody nemali skutočné následky na hospodársku súťaž.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v prípade obmedzení hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa je zohľadnenie ich konkrétnych následkov na trhu nadbytočné na účely preukázania existencie porušenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. júla 1999, Komisia/Anic Partecipazioni,
C‑49/92 P
,
EU:C:1999:356
, body
a
) a teda na účely časového vymedzenia tohto porušenia a určenia jeho trvania (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. marca 2009, Archer Daniels Midland/Komisia,
C‑510/06 P
,
EU:C:2009:166
, bod
,
a
).
Na neexistenciu následkov sporných dohôd na hospodársku súťaž sa teda nemožno s úspechom odvolávať na účely spochybnenia dĺžky trvania porušení, keďže táto dĺžka je dostatočne preukázaná na základe zistenia obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa.
V každom prípade, ak by sa výhrada žalobkyne mala chápať tak, že sa netýka zistenia porušení z dôvodu, že ich dĺžka trvania bola nesprávne určená, ale posúdenia závažnosti porušení konštatovaných Komisiou v napadnutom rozhodnutí, treba pripomenúť, že výhrada týkajúca sa neexistencie skutočných následkov dohôd a dôsledkov, ktoré má táto neexistencia na posúdenie závažnosti porušení, už bola zamietnutá (pozri body 1801 až 1820 vyššie).
V druhom rade tvrdenia, že niektoré z porušení nebolo možné konštatovať, kým spoločnosti Teva a Lupin nemali PUT, už boli preskúmané v rámci odpovede na žalobné dôvody týkajúce sa neexistencie potenciálnej hospodárskej súťaže (pozri body 604 a 743 vyššie). Z tejto odpovede vyplýva, že Komisia sa správne domnievala, že spoločnosti Teva a Lupin boli ku dňu uzavretia dohôd potenciálnymi konkurentmi skupiny Servier. Komisia teda nepochybila, keď stanovila začiatok daných porušení k tomuto dňu.
Tvrdenie založené na tom, že neuplynula platnosť DOO vzťahujúceho sa na patent chrániaci molekulu perindoprilu, možno zamietnuť na základe úvah vysvetlených v rámci odpovede na žalobný dôvod založený na neexistencii potenciálnej hospodárskej súťaže.
Ako totiž bolo uvedené v bode 359 vyššie, je možné, aby hospodársky subjekt zariskoval a vstúpil na trh aj s výrobkom, ktorý potenciálne porušuje platný patent, pričom tento vstup alebo uvedenie výrobku na trh „s rizikom“ môžu byť úspešné, ak majiteľ patentu nepodá žalobu pre porušenie práv alebo ak je táto žaloba v prípade, že bola podaná, zamietnutá. Táto možnosť vstúpiť na trh „s rizikom“ prispieva k preukázaniu, že patenty nepredstavujú neprekonateľné prekážky vstupu spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov na trh.
Navyše patent nebráni tomu, aby hospodárske subjekty vykonávali činnosti nevyhnutné na výrobu a predaj výrobku, ktorý neporušuje patent. V tom prípade sú považovaní za potenciálnych konkurentov majiteľa patentu až do ich vstupu na trh, po ktorom sa stávajú jeho skutočnými konkurentmi (pozri body 357 vyššie).
V tejto súvislosti Komisia v odôvodnení 3137 napadnutého rozhodnutia uviedla, že spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov začínajú pripravovať svoj vstup na trh v niektorých prípadoch niekoľko rokov pred uplynutím platnosti DOO vzťahujúceho sa na patent a že pokiaľ ide o perindopril, je táto doba priemerne dva alebo tri roky. Tieto úvahy potvrdili zistenie, že dané porušenia začali predo dňom uplynutia platnosti DOO vzťahujúceho sa na patent chrániaci molekulu perindoprilu.
Komisia však dodala, že keď platnosť DOO uplynula v jednom členskom štáte po tom, čo došlo k uvedeniu generického perindoprilu na trh v iných členských štátoch, uprednostnila „vzhľadom na existenciu skráteného postupu vzájomného uznávania, podľa ktorého sa členské štáty dohodli uznať platnosť povolenia na uvedenie na trh udeleného iným členským štátom“ (poznámka pod čiarou 4073 napadnutého rozhodnutia), obozretný prístup a stanovila dátum začiatku porušenia na okamih uplynutia platnosti DOO. Komisia následne spresnila, že takýto obozretný prístup zaujala v prípade Taliansku. Uviedla, že naopak v prípade Francúzska nedošlo pred uplynutím platnosti DOO k uvedeniu žiadneho generického výrobku na trh v inom členskom štáte (poznámka pod čiarou 4073 napadnutého rozhodnutia).
Skutočnosti uvedené v bodoch 1845 a 1845 vyššie žalobkyne nepopreli.
Vzhľadom na úvahy nachádzajúce sa v bodoch 1842 až 1846 vyššie treba dospieť k záveru, že Komisia sa správne domnievala, že niektoré porušenia začali vo Francúzsku 8. februára 2005 pred uplynutím platnosti DOO.
Navyše výhrada žalobkýň má účinok iba vo vzťahu k porušeniam zodpovedajúcim dohodám Niche a Matrix, ktoré sú jedinými spornými dohodami uzavretými pred uplynutím platnosti DOO vo Francúzsku.
Tieto dohody však boli uzavreté až 8. februára 2005, teda o niečo viac ako jeden mesiac pred uplynutím platnosti DOO vo Francúzsku, ku ktorému došlo 22. marca 2005.
Je teda tým jednoduchšie konštatovať, že ku 8. februáru 2005 boli dotknuté spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov schopné pripravovať sa na vstup na trh, ku ktorému mohlo dôjsť hneď po uplynutí platnosti DOO a teda boli schopné vyvíjať konkurenčný tlak.
Okrem toho, aj keby na žalobkyne bolo možné hľadieť tak, že sa odvolávajú na nerešpektovanie zásady rovnosti zaobchádzania a že tento žalobný dôvod nie je uplatnený oneskorene, okolnosť, že sa so skupinou Servier pri určení začiatku porušenia v Taliansku mohlo zaobchádzať priaznivo, hoci sa to nevyžadovalo (najmä vzhľadom na úvahy nachádzajúce sa v bode 1842 vyššie), neodôvodňuje, aby sa s ňou takto zaobchádzalo aj v prípade všetkých ostatných členských štátov, okrem prípadu, ak by sa preukázalo, že takéto rozdielne zaobchádzanie je svojvoľné (pozri body 1868 až 1871 nižšie).
V prejednávanej veci to však tak nebolo. Existoval totiž objektívny rozdiel medzi situáciou vo Francúzsku a v Taliansku, ktorý súvisel s možnosťou konštatovať porušenie (pozri bod 1845 vyššie).
Už navyše treba uviesť, že rozdielna situácia Francúzska a Talianska, z ktorej Komisia vychádzala (pozri body 1844 a 1845 vyššie), mohla odôvodniť rozdielne zaobchádzanie.
Zo všetkého, čo bolo uvedené, vyplýva, že prejednávanú výhradu treba zamietnuť v celom rozsahu.
2)

O dátume skončenia porušení
i)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
ii)

Posúdenie Všeobecného súdu
V rámci prejednávanej výhrady sa žalobkyne odvolávajú na vstup spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov, ktoré neboli stranami žiadnej zo sporných dohôd, na trhy viacerých členských štátov a následný pokles cien perindoprilu.
Ich argumentácia sa v podstate rovná tvrdeniu, že od vstupu týchto spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov na trh nemali sporné dohody žiadne skutočné následky na hospodársku súťaž.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, pokiaľ ide o obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, judikatúru citovanú v bode 1837 vyššie.
Na neexistenciu následkov sporných dohôd na hospodársku súťaž sa teda nemožno s úspechom odvolávať na účely spochybnenia dĺžky trvania porušení, keďže táto dĺžka je dostatočne preukázaná na základe zistenia obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa.
V každom prípade ak by sa výhrada žalobkyne mala chápať tak, že sa netýka zistenia porušenia z dôvodu, že jeho dĺžka trvania bola nesprávne určená, ale posúdenia závažnosti porušenia konštatovaného Komisiou v napadnutom rozhodnutí, treba pripomenúť, že výhrada týkajúca sa neexistencie skutočných následkov dohôd a dôsledkov, ktoré má táto neexistencia na posúdenie závažnosti porušení, už bola zamietnutá (pozri body 1801 až 1820 vyššie).
Žalobkyne sa však odvolávajú aj na nerešpektovanie zásady rovnosti zaobchádzania.
V tejto súvislosti žalobkyne uvádzajú, že Komisia skrátila dĺžku trvania porušení v Holandsku a v Spojenom kráľovstve, aby zohľadnila vstup generických výrobkov na tieto dva trhy, hoci tak neurobila na ostatných trhoch, v prípade ktorých vo všeobecnosti vychádzala z dátumov uplynutia platnosti alebo určenia neplatnosti patentov skupiny Servier (odôvodnenie 3133 napadnutého rozhodnutia).
V prípade Spojeného kráľovstva však treba spresniť, že je síce pravda, že zohľadnený dátum skončenia porušenia zodpovedá vstupu generického výrobku na trh (odôvodnenie 776 napadnutého rozhodnutia), ale zodpovedá aj rozsudku súdu tohto štátu, ktorým bola určená neplatnosť patentu 947 (odôvodnenia 180, 776 a 2125 napadnutého rozhodnutia).
V prípade Spojeného kráľovstva teda nie je preukázaná relevancia tvrdenia žalobkýň založeného na rozdielnom zaobchádzaní v závislosti od členských štátov, v ktorých došlo k porušeniam.
Navyše okolnosť, že sa so skupinou Servier pri určení konca porušenia mohlo v prípade niektorých členských štátov zaobchádzať priaznivejšie, hoci sa to nevyžadovalo – vzhľadom na neexistenciu obmedzujúcich následkov, ktorá je irelevantná v prípade, keď Komisia skonštatuje tak, ako v prejednávanej veci, že došlo k obmedzeniu hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa (pozri bod 1862 vyššie) – neodôvodňuje, aby sa s ňou takto zaobchádzalo v prípade všetkých ostatných dotknutých členských štátov. Zásada rovnosti zaobchádzania totiž nemá garantovať podniku, s ktorým sa zaobchádzalo priaznivo, hoci sa to nevyžadovalo ani podľa právnych predpisov, ani podľa judikatúry, právo, aby mu nebola uložená sankcia v prípade, keď Komisia správne zistí existenciu porušenia.
Je však pravda, že Komisia nemôže uplatniť, a to ani na ten istý podnik, metódy výpočtu pokuty, ktoré sa svojvoľne odlišujú v tom zmysle, že tieto odlišnosti nemajú žiadne náležité odôvodnenie.
V prejednávanej veci však existencia takejto odlišnosti nie je preukázaná. Komisia totiž uviedla, že v prípade Holandska a Spojeného kráľovstva zaujala špecifický prístup, ktorý označila ako „obozretný“ a ktorý ju viedol k skráteniu dĺžky trvania porušení, aby tak zohľadnila dátum, keď na trh v týchto dvoch členských štátoch vo veľkom vstúpili generické výrobky, čo malo významný vplyv na predaje perindoprilu skupiny Servier (odôvodnenie 3133 napadnutého rozhodnutia).
Jediné skutočnosti, na ktoré sa žalobkyne odvolávajú v tejto súvislosti, a to existencia významného zníženia ceny perindoprilu skupiny Servier a pokračujúci pokles jej trhových podielov po uvedení generického výrobku vo Francúzsku, však nepostačujú na preukázanie, že situácia v Holandsku a v Spojenom kráľovstve na jednej strane a vo Francúzsku na druhej strane, bola do tej miery podobná, že rozdielne zaobchádzanie bolo svojvoľné. Uvádzané skutočnosti tým skôr neumožňujú preukázať svojvoľnosť rozdielneho zaobchádzania s Holandskom a Spojeným kráľovstvom na jednej strane a Belgickom, Českou republikou a Írskom na druhej strane, pretože tieto skutočnosti sa netýkajú situácie v týchto troch členských štátoch.
Už navyše treba uviesť, že hoci z tabuliek č.43 a 44 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že vstup generických výrobkov mal za následok masívny a veľmi intenzívny pokles hodnoty predajov perindoprilu skupiny Servier v Holandsku a v Spojenom kráľovstve, z tabuľky č. 45 napadnutého rozhodnutia nevyplýva, že by bol takýto pokles zistený po takomto vstupe vo Francúzsku. Rozdielna situácia v Holandsku a v Spojenom kráľovstve na jednej strane a vo Francúzsku na strane druhej teda umožňovala Komisii, aby s nimi správne zaobchádzala rozdielne tým, že koniec porušenia konštatovala iba v prípade Holandska a Spojeného kráľovstva od vstupu generických výrobkov na tieto trhy.
Rozdielnosť situácie, konštatovaná v bode 1872 vyššie, nie je spochybnená okolnosťou, že vstup generického výrobku na francúzsky trh spôsobil 30 % zníženie ceny perindoprilu a „pokračujúci pokles trhového podielu skupiny Servier“. Tieto okolnosti totiž nepreukazujú tak masívny a intenzívny pokles hodnoty predajov skupiny Servier vo Francúzsku ako bol pozorovaný v Holandsku a v Spojenom kráľovstve.
Pokiaľ ide o Belgicko, Českú republiku a Írsko, zo žiadneho dôkazu v spise uvádzaného žalobkyňami nevyplýva, že na trhoch týchto členských štátov bol počas vstupu generických výrobkov zistený masívny a veľmi intenzívny pokles hodnoty predajov perindoprilu skupiny Servier, ktorý by bol rovnocenný poklesu pozorovanému v Holandsku a v Spojenom kráľovstve.
Zo všetkého, čo bolo uvedené, vyplýva, že prejednávanú výhradu a teda žalobný dôvod v celom rozsahu treba zamietnuť.
f)

O uplatnení dodatočnej sumy
1)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
2)

Posúdenie Všeobecného súdu
Treba pripomenúť, že dané dohody sú dohodami umožňujúcimi skupine Servier vylúčiť konkurentov z trhu, pričom okolnosť, že išlo o potenciálnych konkurentov nemení toto posúdenie. Takéto dohody, uzavreté medzi konkurentami, sú však horizontálnymi dohodami. Navyše, vylúčenie konkurentov z trhu predstavuje extrémnu formu rozdelenia trhu a obmedzenia výroby (rozsudok z 8. septembra 2016, Lundbeck/Komisia,
T‑472/13
, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:449
, bod
). Komisia tak bola oprávnená uplatniť bod 25 usmernení pre výpočet pokút, ktorý upravuje dodatočnú sumu pokuty za horizontálne dohody o obmedzení výroby.
Predchádzajúci záver nemôžu spochybniť ostatné tvrdenia žalobkýň.
V prvom rade na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, Komisia neopomenula skutočnosť, že sporné dohody sa týkali práv vyplývajúcich z duševného vlastníctva (pozri body 1794 až 1797 vyššie).
V druhom rade, na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, a ako už bolo uvedené v rôznych častiach zaoberajúcich sa odpoveďou na žalobné dôvody založené na neexistencii potenciálnej hospodárskej súťaže, spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov boli potenciálnymi konkurentmi skupiny Servier v čase, keď každá z nich podpísala spornú dohodu alebo dohody, ktoré sa jej týkali.
V treťom rade, na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, skupina Servier mohla dôvodne predvídať, že sa správala spôsobom, na ktorý sa vzťahuje zákaz uvedený v článku 101 ods. 1 ZFEÚ (pozri bod 1661 vyššie). Navyše, táto skupina nemohla nevedieť o protisúťažnej povahe svojho správania (pozri bod 1665 vyššie).
V štvrtom rade, pokiaľ ide o neexistenciu „skutočných následkov“ porušení, na ktorú sa odvolávajú žalobkyne, treba uviesť, že žalobkyne sa bez akéhokoľvek spresnenia iba odvolávajú na túto údajnú neexistenciu, aby z toho vyvodili záver o neprimeranosti dodatočnej sumy stanovenej Komisiou. Toto tvrdenie teda nie je sprevádzané dostatočnými podrobnosťami umožňujúcimi posúdenie jeho dôvodnosti a musí byť preto zamietnuté.
V každom prípade Komisie nebola povinná zohľadniť prípadnú neexistenciu konkrétneho následku na trhu v tomto štádiu výpočtu pokuty o nič viac než v štádiu určenia zohľadnenej časti hodnoty predajov (pozri body 1802 až 1810 vyššie). Ani nariadenie č. 1/2003, ani usmernenia pre výpočet pokút a ani judikatúra Únie, jej totiž neukladali takúto povinnosť.
V piatom rade okolnosť, že Komisia neuložila dodatočnú sumu spoločnostiam vykonávajúcim činnosť v oblasti generických liekov, neumožňuje dospieť k záveru, že nebola rešpektovaná zásada rovnosti zaobchádzania.
V tejto súvislosti existujú podstatné rozdiely medzi metódou uvedenou v usmerneniach pre výpočet pokút, ktorú Komisia uplatnila na skupinu Servier a metódou, ktorú Komisia uplatnila na spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. septembra 2016, Xellia Pharmaceuticals a Alpharma/Komisia,
T‑471/13
, neuverejnený, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:460
, bod
).
V rámci metódy upravenej v usmerneniach pre výpočet pokút, má totiž zohľadnenie hodnoty predajov v bode 13 za cieľ stanoviť ako východisko pri výpočte pokuty uloženej podniku sumu, ktorá odzrkadľuje ekonomický význam porušenia, ako aj relatívnu váhu tohto podniku v ňom. Ďalej podľa bodov 19 a 21 týchto usmernení Komisia podľa závažnosti porušenia stanoví časť tejto hodnoty predajov, ktorá sa má zohľadniť na účely určenia základnej výšky pokuty. Táto časť môže v zásade dosahovať až 30 % a musí byť vynásobená koeficientom v závislosti od dĺžky trvania kartelu v súlade s bodom 24 usmernení z roku 2006. Ďalej podľa ich bodu 25, nezávisle od trvania účasti podniku na porušení, Komisia zahrnie do základnej výšky pokuty sumu pohybujúcu sa medzi 15 % až 25 % hodnoty predaja, aby podniky odradila od akejkoľvek účasti na horizontálnych dohodách o stanovení cien, rozdelení trhu a obmedzení produkcie alebo dokonca na iných porušeniach (rozsudok z 8. septembre 2016, Xellia Pharmaceuticals a Alpharma/Komisia,
T‑471/13
, neuverejnený, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:460
, bod
).
Naproti tomu, keďže metóda zohľadnená vo vzťahu k spoločnostiam vykonávajúcim činnosť v oblasti generických liekov umožňuje Komisii, aby ako základnú výšku pokuty použila priamo hodnotu prevedenú skupinou Servier v prospech danej spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov, neupravuje všetky tieto etapy, predovšetkým uloženie dodatočnej sumy podľa bodu 25 usmernení pre výpočet pokút (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. septembra 2016, Xellia Pharmaceuticals a Alpharma/Komisia,
T‑471/13
, neuverejnený, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:460
, bod
).
Uplatnenie prvej metódy na skupinu Servier a druhej metódy na spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov bolo teda odôvodnené.
Po prvé, z dôvodu rovnakého cieľa sporných dohôd, ktoré sú dohodami o vylúčení z trhu, totiž spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov neboli na rozdiel od skupiny Servier v dobe porušení prítomné na trhoch, na ktorých k nim došlo.
Komisia tak nemohla zohľadniť hodnoty predajov realizovaných spoločnosťami vykonávajúcimi činnosť v oblasti generických liekov v príslušnej geografickej oblasti počas posledného celého roku, v ktorom sa podniky podieľali na porušeniach, ako to stanovuje bod 13 usmernení pre výpočet pokút.
Komisia teda nemohla uplatniť na spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov metódu výpočtu pokuty uvedenú v usmerneniach pre výpočet pokút a predovšetkým im nemohla uložiť dodatočnú sumu vypočítanú na základe hodnoty predaja realizovaného podnikom v súvislosti s dotknutým porušením.
Predchádzajúce úvahy platia pre všetky spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov, pretože žiadna z nich nemohla vstúpiť na trhy, na ktorých Komisia zistila porušenie, ktoré sa jej týkalo.
Pokiaľ ide konkrétne o spoločnosť Krka, aj keby sa žalobkyne mohli na podporu výhrady založenej na nerešpektovaní zásady rovnosti zaobchádzania odvolávať na metódu výpočtu pokuty uloženej tejto spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov, ktorá bola použitá napriek tomu, že zodpovednosť skupiny Servier na základe dohôd uzavretých s touto spoločnosťou nemožno konštatovať (pozri bod 1636 vyššie), takáto výhrada by musela byť zamietnutá.
Je pravda, že porovnanie, na ktorom spočíva výhrada žalobkýň, sa nerobí pre každú spornú dohodu medzi situáciou skupiny Servier a situáciou dotknutej spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov, ale pre všetky dohody medzi situáciou skupiny Servier a situáciou všetkých dotknutých spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov. Okolnosť, že dodatočná suma nebola skupine Servier uložená na základe dohôd uzavretých so spoločnosťou Krka, tak nevyhnutne nezakazuje zohľadnenie situácie spoločnosti Krka pri preskúmaní výhrady žalobkýň.
Je ďalej pravda, že jedna z dohôd, ktoré spoločnosť Krka uzavrela so skupinou Servier, upravovala poskytnutie licencie k patentu 947 uplatňujúcej sa v siedmich členských štátoch. V dôsledku toho spoločnosť Krka mohla v týchto členských štátoch predávať svoje výrobky počas obdobia trvania porušenia.
Komisia však nekonštatovala porušenie v členských štátoch, v ktorých sa uplatňovala licencia. Komisia nevytýka stranám dohody vstup spoločnosti Krka na sedem trhov, na ktoré sa uplatňovala licencia, ale to, že táto spoločnosť sa vzdala vstupu na trhy ostatných členských štátov, na ktoré sa bez licenčnej dohody uplatňovali ustanovenia o neuvádzaní výrobkov na trh a o nenapadnutí patentov.
Pojem hodnoty predaja uvedený v bode 13 usmernení pre výpočet pokút sa však nemôže rozšíriť tak, aby zahŕňal predaj realizovaný predmetným podnikom, ktorý nepatrí do pôsobnosti vytýkaného kartelu (rozsudok z 12. novembra 2014, Guardian Industries a Guardian Europe/Komisia,
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
, bod
).
Sedem trhov, na ktoré sa vzťahovala licenčná dohoda, tak nemožno považovať za súčasť „príslušnej geografickej oblasti“ v zmysle bodu 13 usmernení pre výpočet pokút.
Treba dodať, že hoci výhodu, ktorú zabezpečuje licenčná dohoda, možno za určitých podmienok označiť za stimulujúcu, skutočnosť, že prostredníctvom takejto dohody sa spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov umožní vstúpiť alebo udržať sa na trhu bez rizika je v zásade priaznivá pre hospodársku súťaž, pretože vstup spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov na trh môže mať za následok značné zníženie cien. Zdá sa teda nevhodné zohľadniť hodnotu predaja realizovaného na trhoch, na ktorých sa hospodárska súťaž posilnila, na účely uloženia pokuty spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov, ktorá sa mala zúčastniť na obmedzení hospodárskej súťaže na iných trhoch.
Komisia teda nemohla uplatniť na spoločnosť Krka a tým skôr na ostatné spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov, ktoré boli stranami sporných dohôd, metódu výpočtu pokuty uvedenú v usmerneniach pre výpočet pokút, a predovšetkým im nemohla uložiť dodatočnú sumu vypočítanú na základe hodnoty predaja realizovaného podnikom v súvislosti s dotknutým porušením.
To však neplatilo pre skupinu Servier, ktorá predávala perindopril v geografických oblastiach dotknutých porušeniami.
Po druhé, metóda výpočtu pokuty zohľadnená Komisiou vo vzťahu ku spoločnostiam vykonávajúcim činnosť v oblasti generických liekov bola prispôsobená osobitostiam kontextu, keďže suma prevodu hodnoty stanovená v dohode zohľadňovala zisk, ktorý každá spoločnosť vykonávajúca činnosť v oblasti generických liekov dosahovala z porušenia, ktoré sa jej týkalo. Táto metóda nebola vhodná pre skupinu Servier, ktorá mala dosahovať zisk zo zachovania vysokej ceny perindoprilu.
Takáto rozdielna situácia odôvodňovala, že so spoločnosťami vykonávajúcimi činnosť v oblasti generických liekov sa zaobchádzalo inak ako so skupinou Servier, teda, že sa na nich uplatnila špecifická metóda výpočtu odlišujúca sa od metódy nachádzajúcej sa v usmerneniach pre výpočet pokút, ktorá tak nevyžadovala uloženie dodatočnej sumy upravenej v týchto usmerneniach.
Z uvedeného vyplýva, že Komisia správne uplatnila dodatočnú sumu pri výpočte pokuty uloženej skupine Servier za prvé porušenie článku 101 ZFEÚ, teda porušenie týkajúce sa spoločností Niche a Unichem (odôvodnenie 3139 napadnutého rozhodnutia).
Pokiaľ ide o samostatnú výhradu založenú na tom, že v napadnutom rozhodnutí nebolo dostatočne odôvodnené neuplatnenie dodatočnej sumy pri výpočte pokuty uloženej spoločnostiam vykonávajúcim činnosť v oblasti generických liekov, treba zdôrazniť, že Komisia v odôvodnení 3146 napadnutého rozhodnutia uviedla:
„Spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov súhlasili, že nebudú predávať generický perindopril v geografickej oblasti dotknutej každou dohodou a teda v príslušnej geografickej oblasti neuskutočňovali predaj. Na spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov sa preto musí uplatniť bod 37 usmernení [pre výpočet pokút]. Bod 37 týchto usmernení umožňuje Komisii, aby sa odchýlila od obvyklej metodológie usmernení [pre výpočet pokút] pre okolnosti danej veci alebo pre nevyhnutnosť dosiahnuť odstrašujúci účinok v konkrétnom prípade.“
V odôvodnení 3152 napadnutého rozhodnutia Komisia okrem iného uviedla:
„Podľa nariadenia č. 1/2003 a usmernení [pre výpočet pokút] musí pokuta závisieť od nasledujúcich faktorov: i) závažnosť porušenia, ii) jeho trvanie, iii) každá priťažujúca alebo poľahčujúca okolnosť a iv) potreba dosiahnuť odstrašujúci účinok. Komisia sa pri výkone svojej voľnej úvahy domnieva, že v prejednávanej veci a s prihliadnutím na jej osobitosti poskytuje suma prevodu hodnoty prijatá spoločnosťami vykonávajúcimi činnosť v oblasti generických liekov dôležité informácie týkajúce sa týchto faktorov.“
Z vyššie uvedených výňatkov z napadnutého rozhodnutia vyplýva, po prvé, že Komisia neuplatnila metódu upravenú v usmerneniach pre výpočet pokút, ktorá sa zakladá na hodnote predaja počas posledného celého roku, v ktorom sa podnik podieľal na porušení, ale metódu, ktorá zohľadňovala sumu prevodu hodnoty prijatú spoločnosťami vykonávajúcimi činnosť v oblasti generických liekov ako základnú sumu pre výpočet pokuty, po druhé, že Komisia takto postupovala na základe rovnakého cieľa dohôd, ktoré boli dohodami o vylúčení z trhu, pre ktoré spoločnosti vykonávajúce činnosť v oblasti generických liekov neboli v čase porušenia prítomné na trhu, a po tretie, že Komisia sa domnievala, že zvolená metóda jej umožňovala zohľadniť najmä závažnosť porušenia a dĺžku jeho trvania.
Toto odôvodnenie umožňovalo žalobkyniam pochopiť dôvody, pre ktoré Komisia použila v prípade spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov metódu, ktorá bola odlišná od metódy upravenej v usmerneniach pre výpočet pokút predovšetkým v tom, že nezahŕňala uplatnenie dodatočnej sumy. Toto odôvodenie umožňuje rovnako súdu Únie, aby vykonal svoje preskúmanie zákonnosti a splnil svoju úlohu súdu s neobmedzenou súdnou právomocou.
Výhradu založenú na nedostatočnosti odôvodnenia v tejto súvislosti treba teda zamietnuť.
Na záver treba uviesť, že to, že na prvé porušenie článku 101 ZFEÚ bola uplatnená dodatočná suma vypočítaná na základe sadzby 11 % z hodnoty predaja, ktorá je nižšia ako rozpätie uvedené v bode 25 usmernení a navyše sa uplatnila iba na jedno z porušení článku 101 ZFEÚ konštatovaných proti skupine Servier, nemožno vzhľadom na všetky relevantné okolnosti prejednávanej veci, pripomenuté v bodoch 1816 až 1818 vyššie, považovať za neprimerané.
Zo všetkého, čo bolo uvedené, vyplýva, že prejednávaný žalobný dôvod treba zamietnuť.
g)

O porušení zásady proporcionality a zásady individualizácie trestov
Žalobkyne uvádzajú dve výhrady, z ktorých prvá sa zakladá na nezohľadnení osobitostí skupiny Servier a druhá na dĺžke správneho konania.
1)

O nezohľadnení osobitostí skupiny Servier
i)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
ii)

Posúdenie Všeobecného súdu
V prvom rade, aj keby bolo preukázané, že Servier je podnikom „jedného výrobku“, táto okolnosť by ako taká nevyžadovala, aby Komisia znížila pokuty. V tejto súvislosti treba uviesť, že žalobkyne sa na podporu tohto tvrdenia neodvolávajú na žiadne záväzné ustanovenie práva Únie, ani na žiadny súdny precedens.
Navyše taký podnik, ako je žalobkyňa, ktorý dosahuje mimoriadne veľký podiel svojho celkového obratu vďaka výrobku, na ktorý sa vzťahuje kartelová dohoda, vyvodzuje v dôsledku toho z tejto dohody mimoriadne veľký zisk (pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veci Pilkington Group a i./Komisia,
C‑101/15 P
,
EU:C:2016:258
, bod
). Okolnosť, že Servier je podnikom „jedného výrobku“ tak sama osebe neodôvodňuje zníženie pokút.
Pokiaľ ide o odkaz na rozhodovaciu prax Komisie, v zmysle ktorej Komisia znížila pokuty na základe toho, že išlo o podnik „jedného výrobku“, treba uviesť, že súdne rozhodnutie uvádzané žalobkyňami sa podľa ich opisu vzťahovalo na okolnosti odlišné od okolnosti prejednávanej veci, keďže Komisia znížila danú pokutu, aby zabránila tomu, že pokuta presiahne hranicu 10 % obratu uvedenú v článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003.
Navyše podľa judikatúry disponuje Komisia voľnou úvahou pri stanovení výšky pokút, aby mohla usmerňovať správanie podnikov v zmysle dodržiavania pravidiel hospodárskej súťaže. Skutočnosť, že Komisia v minulosti ukladala pokuty v určitej výške za určitý typ porušení, ju nemôže zbaviť možnosti zvýšiť túto úroveň v medziach stanovených nariadením č. 1/2003, pokiaľ je to nevyhnutné na zabezpečenie uskutočňovania politiky Únie v oblasti hospodárskej súťaže. Účinné uplatňovanie pravidiel Únie v oblasti hospodárskej súťaže si naopak vyžaduje, aby Komisia mohla kedykoľvek prispôsobiť úroveň pokút potrebám tejto politiky (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. septembra 2016, Lundbeck/Komisia,
T‑472/13
, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2016:449
, bod
).
Okrem toho v súlade s ustálenou judikatúrou sa právo odvolávať sa na zásadu ochrany legitímnej dôvery vzťahuje na každú osobu podliehajúcu súdnej právomoci, u ktorej inštitúcia Únie vzbudila odôvodnenú nádej. Právo odvolávať sa na legitímnu dôveru predpokladá splnenie troch kumulatívnych podmienok. Po prvé, administratíva Únie poskytla dotknutej osobe presné, bezpodmienečné a zhodujúce sa ubezpečenia pochádzajúce z oprávnených a spoľahlivých zdrojov. Po druhé, tieto ubezpečenia musia byť spôsobilé vyvolať legitímne očakávanie u toho, komu sú určené. Po tretie, poskytnuté ubezpečenia musia byť v súlade s uplatniteľnými predpismi (pozri rozsudok z 5. septembra 2014, Éditions Odile Jacob/Komisia,
T‑471/11
,
EU:T:2014:739
, bod
a citovanú judikatúru).
Dôkazy, na ktoré sa odvolávajú žalobkyne, a to rezolúcia Parlamentu a vyhlásenie člena Komisie zodpovedného za hospodársku súťaž, však umožňovali nanajvýš dospieť k záveru, že usmernenia pre výpočet pokút budú možno v budúcnosti zmenené, aby tak boli zohľadnené špecifiká podnikov „jedného výrobku“. Nejde teda o presné, bezpodmienečné a zhodujúce sa ubezpečenia, ktoré mohli u skupiny Servier vyvolať legitímne očakávanie.
V druhom rade okolnosť, aj keby bola preukázaná, že Servier je riadená neziskovou nadáciou, ktorá nevypláca žiadnu dividendu fyzickým osobám a tak môže venovať veľkú časť, ba dokonca celý svoj zisk na výskum, nijako nevyžadovala od Komisie, aby znížila pokuty.
Navyše Komisia disponuje pri stanovení výšky pokút voľnou úvahou (pozri bod 1925 vyššie).
Aj keby mali žalobkyne v úmysle napadnúť postavenie skupiny Servier ako podniku v zmysle práva hospodárskej súťaže, treba uviesť, že tri spoločnosti, ktorým bolo napadnuté rozhodnutie určené a ktoré sú tiež žalobkyňami, nie sú nadáciami.
Súdny dvor navyše spresnil, že okolnosť, že skutočnosť, že tovary alebo služby nie sú ponúkané s cieľom dosiahnutia zisku, nebráni tomu, aby sa subjekt vykonávajúci tieto činnosti na trhu považoval za podnik, pokiaľ táto ponuka konkuruje ponuke iných subjektov, ktorých cieľom je zisk (pozri v tomto zmysle rozsudok z 1. júla 2008, MOTOE,
C‑49/07
,
EU:C:2008:376
, bod
).
V treťom rade sa žalobkyne odvolávajú na nerešpektovanie zásady individualizácie trestov.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že zásada individualizácie trestov a sankcií vyžaduje, aby v súlade s článkom 23 ods. 3 nariadenia č. 1/2003 bola suma pokuty, ktorá sa má zaplatiť solidárne, určená v závislosti od závažnosti porušenia individuálne vytýkaného dotknutému podniku a od dĺžky trvania tohto porušenia (rozsudky z 10. apríla 2014, Komisia a i./Siemens Österreich a i.,
C‑231/11 P až C‑233/11 P
,
EU:C:2014:256
, bod
, a z 19. júna 2014, FLS Plast/Komisia,
C‑243/12 P
,
EU:C:2014:2006
, bod
).
Žalobkyne však v rámci svojho tvrdenia nenapádajú vzťah solidarity, ktorý Komisia vytvorila tým, že uložila tú istú pokutu rôznym podnikom.
Navyše skutočnosť, že Komisia neznížila pokuty uložené skupine Servier, aby zohľadnila, že Servier bola neziskovou nadáciou, ktorá nevypláca žiadnu dividendu fyzickým osobám a ktorá tak môže venovať veľkú časť, ba dokonca celý svoj zisk na výskum, neumožňuje preukázať, že Komisia neurčila celkovú sumu pokuty uloženej skupine Servier v závislosti od závažnosti porušenia, ktoré jej bolo individuálne vytýkané a od dĺžky jeho trvania, ako to stanovuje judikatúra uvedená v bode 1933 vyššie.
Z uvedeného vyplýva, že prejednávanú výhradu treba zamietnuť.
2)

O dĺžke správneho konania
i)

Tvrdenia účastníkov konania
[
omissis
]
ii)

Posúdenie Všeobecného súdu
Treba pripomenúť, že hoci porušenie zásady dodržania primeranej lehoty môže odôvodniť zrušenie rozhodnutia prijatého na záver správneho konania založeného na článku 101 alebo 102 ZFEÚ, pokiaľ zahŕňa aj porušenie práva dotknutého podniku na obhajobu, porušenie primeranej dĺžky takéhoto správneho konania zo strany Komisie, ak je preukázané, nemôže viesť k zníženiu uloženej pokuty (pozri rozsudok z 9. júna 2016, PROAS/Komisia,
C‑616/13 P
,
EU:C:2016:415
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci žalobkyne vôbec netvrdia, že uvádzané nerešpektovanie zásady dodržania primeranej lehoty zahŕňalo porušenie práva skupiny Servier na obhajobu. Aj keby teda bolo toto porušenie preukázané, nemôže odôvodniť zrušenie napadnutého rozhodnutia. Podľa judikatúry uvedenej v bode 1941 vyššie toto porušenie nemôže žalobkyniam ani umožniť, aby dosiahli zníženie uloženej pokuty.
V každom prípade Komisia uvádza v bode 1037 vyjadrenia k žalobe:
„Komisia sa domnieva, že dodržala všetky svoje zákonné povinnosti súvisiace s dĺžkou správneho konania. V prejednávanej veci Komisia začala svoje vyšetrovanie z úradnej povinnosti 24. novembra 2008. Rozhodnutie bolo prijaté 9. júla 2014. Už v Rozhodnutí boli zdôraznené početné opatrenia prijaté počas vyšetrovania… Podľa Komisie rozsah a význam veci, tak na úrovni rôznych postupov, ktoré boli predmetom vyšetrovania, ako aj na úrovni počtu zúčastnených podnikov a orgánov, umožňujú vysvetliť dĺžku vyšetrovania. Komisia zdôrazňuje, že Rozhodnutie bolo určené trinástim podnikom, týka sa uplatňovania článkov 101 a 102 ZFEÚ, šiestich samostatných porušení a dvoch definícii trhu a vyžadovalo analýzu značnej dokumentácie. Komisia zaslala viac ako 200 [žiadostí o informácie], vykonala inšpekciu 6 podnikov, zorganizovala viac ako 15 pracovných stretnutí s dotknutými podnikmi a vytvorila spis obsahujúci viac ako 11000 záznamov…“
Tieto okolnosti, ktoré žalobkyne nepopreli a ku ktorým sa pripája právna a zároveň skutková zložitosť prejednávanej veci, ktorá aspoň čiastočne vyplýva zo znenia dohôd, na vypracovaní ktorých sa žalobkyne podieľali, umožňujú dospieť k záveru, že trvanie správneho konania v prejednávanej veci neprekročilo primeranú lehotu.
Treba dodať, že záver o zložitosti veci v bode 1944 vyššie nie je v rozpore s tým, čo Komisia okrem iného zdôraznila v odôvodnení 3110 napadnutého rozhodnutia, v ktorom uviedla, že:
„… V každom prípade dané postupy, ktorých cieľom bolo vylúčenie z trhu výmenou za prevod hodnoty, nemožno považovať na účely uloženia pokút za právne zložité a ich protiprávnosť mohli strany predvídať.“
Treba totiž pripomenúť, že hoci protiprávna povaha dohôd sa takto nemusela jasne javiť vonkajšiemu pozorovateľovi, akým je Komisia, keďže tieto dohody boli uzavreté vo forme urovnaní týkajúcich sa patentu, neplatilo to pre strany dohody.
Z uvedeného vyplýva, že prejednávanú výhradu a teda žalobný dôvod v celom rozsahu treba zamietnuť.
h)

Zhrnutie k zrušeniu pokút a zníženiu ich výšky
Treba pripomenúť, že sporné dohody sú s výnimkou dohôd uzavretých so spoločnosťou Krka dohodami o vylúčení z trhu sledujúcimi protisúťažné ciele. Vylúčenie konkurentov z trhu je však extrémnou formou rozdelenia trhu a obmedzenia produkcie (pozri bod 1816 vyššie). Podľa bodu 23 usmernení pre výpočet pokút teda také dohody musia byť v zásade prísne sankcionované (pozri bod 1816 vyššie).
Navyše tieto dohody zakladajúce sa na stimule a nie na uznaní platnosti daného patentu stranami, umožnili skupine Servier nahradiť riziká patentových sporov a neistotu sprevádzajúcu podmienky a možnosti vstupu spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov na trh, istotou, že tie z nich, s ktorými bola uzavretá dohoda, sa budú držať mimo trhu (pozri bod 1819 vyššie).
Napokon treba zdôrazniť, že došlo k plneniu týchto dohôd.
Okrem toho treba pripomenúť, že Komisia v napadnutom rozhodnutí (odôvodnenie 3128) zohľadnila skutočnosť, že hoci je pravda, že skupina Servier sa dopustila viacerých samostatných porušení, tieto sa však týkali toho istého výrobku, perindoprilu, a vo veľkej miere tých istých geografických zón a období. Aby sa za týchto osobitných okolností Komisia vyhla potenciálne neprimeranému výsledku, rozhodla sa obmedziť v prípade každého porušenia časť hodnoty predajov zrealizovaných skupinou Servier zohľadnenú na účely určenia základnej sumy pokuty. Komisia tak urobila opravu, ktorá viedla v prípade jednotlivých porušení článku 101 ZFEÚ k priemernému zníženiu všetkých hodnôt predajov o 54,5 %.
Navyše časť hodnoty predajov zohľadnená na účely výpočtu pokuty Komisiou, teda 10 alebo 11 % v závislosti od prípadu, predstavuje iba približne tretinu maximálnej časti, ktorú možno zohľadniť.
Napokon Všeobecný súd vzhľadom na väzby medzi dohodou Matrix a dohodami Niche znížil pokutu uloženú skupine Servier na základe dohody Matrix.
Vzhľadom na okolnosti, ktoré boli práve pripomenuté v bodoch 1948 až 1953 vyššie, ako aj všetky úvahy nachádzajúce sa v tomto rozsudku, treba dospieť k záveru, že výšky pokút uložených skupine Servier podľa článku 101 ZFEÚ nie sú s prihliadnutím na zníženia, ktoré už Všeobecný súd vykonal v rámci svojej neobmedzenej súdnej právomoci, neprimerané, hoci sa Komisia v odôvodnení 3130 napadnutého rozhodnutia nesprávne domnievala, ako to vyplýva z odpovede na žalobný dôvod založený na nesprávnom posúdení pri definícii relevantného trhu, že Servier „mala veľmi vysoké podiely na relevantných trhoch definovaných na účely tohto rozhodnutia a dotknutých porušeniami článku 101 [ZFEÚ]“.
Treba tiež spresniť, že keďže sa Komisia správne domnievala, že zistené porušenia boli samostatnými porušeniami (pozri body 1685 až 1691 vyššie), skutočnosť, že kumulovaná výška pokút predstavuje nezanedbateľné percento svetového obratu skupiny Servier neumožňuje dospieť k záveru, že by tieto pokuty boli neprimerané. Výška pokút sa javí neprimeraná o to menej, že Všeobecný súd toto percento podstatne znížil v rámci svojej neobmedzenej súdnej právomoci.
Zo všetkého, čo bolo uvedené, vyplýva, že treba zamietnuť subsidiárne návrhy žalobkýň v rozsahu, v akom sa týkajú pokút uložených skupine Servier za porušenia článku 101 ZFEÚ, s výnimkou návrhov na zrušenie pokuty uloženej skupine Servier za porušenie týkajúce sa dohôd uzavretých so spoločnosťou Krka a návrhov na zníženie pokuty uloženej skupine Servier za porušenie týkajúce sa dohody Matrix. Subsidiárnym návrhom žalobkýň treba vyhovieť v rozsahu, v akom sa týkajú porušenia článku 102 ZFEÚ v dôsledku toho, že sa zrušuje článok 6 napadnutého rozhodnutia, v ktorom Komisia konštatovala porušenie článku 102 ZFEÚ (pozri bod 1638 vyššie).
Napokon treba dodať, že Komisia v rámci možných spôsobov výpočtu výšky každej z pokút spojených s jednotlivými porušeniami článku 101 ZFEÚ, ktoré konštatovala, zaviedla opravný faktor závisiaci od počtu porušení, ku ktorým dochádzalo súčasne v jednom členskom štáte. Záver, že jedno z porušení článku 101 ZFEÚ nie je preukázané, by teda prípadne mohol viesť Všeobecný súd k tomu, aby preskúmal, či nie je vhodné zvýšiť pokuty uložené skupine Servier za ostatné porušenia článku 101 ZFEÚ.
Vzhľadom na všetky okolnosti prejednávanej veci, najmä okolnosti pripomenuté v závere bodu 1954 vyššie, však netreba vykonať takéto zvýšenie, ktoré napokon Komisia vôbec nenavrhovala.
IV.

Všeobecný záver
V prvom rade, pokiaľ ide o článok 101 ZFEÚ, zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že Komisia mohla oprávnene konštatovať obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa v prípade dohôd Niche, Matrix, Teva a Lupin. Za týchto okolností v každom prípade nie je nevyhnutné preskúmať, či je dôvodné konštatovanie obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku týkajúce sa tých istých dohôd.
Naproti tomu, pokiaľ ide na jednej strane o porušenie konštatované na základe dohôd uzavretých so spoločnosťou Krka, Všeobecný súd dochádza k záveru, že Komisia nepreukázala existenciu obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa. Na základe preskúmania konštatovania Komisie o existencii obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku, Všeobecný súd dochádza k záveru, že ani táto existencia nie je preukázaná. Článok 4 napadnutého rozhodnutia treba teda zrušiť v rozsahu, v akom Komisia v tomto článku konštatovala účasť skupiny Servier na porušení článku 101 ods. 1 ZFEÚ v prípade dohôd uzavretých medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka. V dôsledku toho treba tiež zrušiť článok 7 ods. 4 písm. b) napadnutého rozhodnutia, v ktorom Komisia uložila skupine Servier za toto porušenie pokutu vo výške 37661800 eur.
Na druhej strane pri výkone svojej neobmedzenej súdnej právomoci sa Všeobecný súd domnieva, že pokuta uložená skupine Servier za porušenie týkajúce sa dohody Matrix, konštatované v článku 2 napadnutého rozhodnutia, je príliš vysoká. V dôsledku toho táto suma, ktorá vyplýva z článku 7 ods. 2 písm. b) napadnutého rozhodnutia, musí byť znížená a stanovená na sumu 55385190 eur.
V zostávajúcej časti, pokiaľ ide o pokuty, ktoré Komisia uložila skupine Servier na základe dohôd Niche, Teva a Lupin, ich suma musí byť potvrdená.
V druhom rade, pokiaľ ide o článok 102 ZFEÚ, Všeobecný súd sa domnieva, že nie je preukázané, že relevantný trh hotových výrobkov bol obmedzený na perindopril. Keďže dominantné postavenie skupiny Servier nie je preukázané ani na tomto trhu, ani na trhu s technológiou, je spochybnená existencia zneužitia tohto postavenia, takže článok 6 napadnutého rozhodnutia, v ktorom je konštatované toto porušenie, treba zrušiť. V dôsledku toho treba zrušiť aj článok 7 ods. 6 napadnutého rozhodnutia, v ktorom Komisia uložila skupine Servier za toto porušenie pokutu vo výške 41270000 eur.
V.

O trovách
Podľa článku 134 ods. 1 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Podľa článku 134 ods. 3 prvej vety rokovacieho poriadku, ak mali účastníci konania úspech len v časti predmetu konania, každý z nich znáša svoje vlastné trovy konania.
Keďže žalobkyne a Komisia mali úspech len v časti predmetu konania, treba každému z účastníkov konania uložiť povinnosť znášať svoje vlastné trovy konania.
Podľa článku 138 ods. 3 rokovacieho poriadku môže Všeobecný súd rozhodnúť, že svoje vlastné trovy konania znášajú aj iní vedľajší účastníci konania než vedľajší účastníci uvedení v odsekoch 1 a 2 tohto ustanovenia.
Keďže ustanovenie uvedené v bode 1967 vyššie sa uplatňuje na EFPIA, je opodstatnené uložiť jej povinnosť znášať vlastné trovy konania.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (deviata rozšírená komora)
rozhodol takto:

1.
Článok 4 rozhodnutia Komisie C(2014) 4955 final z 9. júla 2014 týkajúceho sa konania podľa článkov 101 a 102 ZFEÚ [vec AT.39612 – Perindopril (Servier)] sa zrušuje v rozsahu, v akom sa v ňom konštatuje účasť spoločností Servier SAS a Laboratoires Servier SAS na dohodách uvedených v tomto článku.

2.
Článok 6 rozhodnutia C(2014) 4955 final sa zrušuje.

3.
Článok 7 ods. 4 písm. b) a článok 7 ods. 6 rozhodnutia C(2014) 4955 final zrušuje.

4.
Výška pokuty uloženej spoločnostiam Servier a Laboratoires Servier za porušenie uvedené v článku 2 rozhodnutia C(2014) 4955 final, ktorá vyplýva z jeho článku 7 ods. 2 písm. b), sa stanovuje na 55385190 eur.

5.
V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.

6.
Spoločnosti Servier, Servier Laboratories Ltd a Laboratoires Servier, ako aj Európska komisia znášajú svoje vlastné trovy konania.

7.
European Federation of Pharmaceutical Industries and Associations (EFPIA) znáša svoje vlastné trovy konania.

Gervasoni
Bieliūnas
Madise
da Silva Passos
Kowalik‑Bańczyk
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 12. decembra 2018.
Podpisy
Obsah

I. Okolnosti predchádzajúce sporu

A. O žalobkyniach

B. O perindoprile a jeho patentoch

1. Perindopril

2. Patent týkajúci sa molekuly

3. Sekundárne patenty

4. Perindopril druhej generácie

C. O sporoch týkajúcich sa perindoprilu

1. Spory pred EPÚ

2. Spory na vnútroštátnych súdoch

a) Spor medzi skupinou Servier a spoločnosťami Niche a Matrix

b) Spory medzi skupinou Servier a spoločnosťami Ivax a Teva

c) Spory medzi skupinou Servier a spoločnosťou Krka

d) Spor medzi skupinou Servier a spoločnosťou Lupin

e) Spory medzi skupinou Servier a spoločnosťou Apotex

D. O urovnaniach patentových sporov

1. Dohody, ktoré uzavrela skupina Servier so spoločnosťami Niche a Unichem a so spoločnosťou Matrix

2. Dohoda, ktorú uzavrela skupina Servier so spoločnosťou Teva

3. Dohody, ktoré uzavrela skupina Servier so spoločnosťou Krka

4. Dohoda, ktorú uzavrela skupina Servier so spoločnosťou Lupin

E. O nadobudnutí inovatívnych technológií

F. O sektorovom vyšetrovaní

G. O správnom konaní a napadnutom rozhodnutí

II. Konanie a návrhy účastníkov konania

III. Právny stav

A. O prípustnosti

1. O prípustnosti tretieho žalobného návrhu

a) Tvrdenia účastníkov konania

b) Posúdenie Všeobecného súdu

2. O prípustnosti niektorých príloh žaloby

a) Tvrdenia účastníkov konania

b) Posúdenie Všeobecného súdu

B. O veci samej

1. O porušení zásady nestrannosti a práva na riadnu správu vecí verejných

a) Tvrdenia účastníkov konania

b) Posúdenie Všeobecného súdu

2. O nevykonaní skutočnej konzultácie s Poradným výborom pre obmedzujúce postupy a dominantné postavenie

a) Tvrdenia účastníkov konania

b) Posúdenie Všeobecného súdu

3. O porušení práva na účinný prostriedok nápravy, práva na obhajobu a zásady rovnosti zbraní

a) Tvrdenia účastníkov konania

b) Posúdenie Všeobecným súdom

4. O skreslení skutkového stavu

a) Tvrdenia účastníkov konania

b) Posúdenie Všeobecného súdu

5. O nesprávnom právnom posúdení pri definícii pojmu obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa

a) O povahe dohôd o urovnaní v oblasti patentov ako obmedzení z hľadiska cieľa

1) O obmedzeniach hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa

2) O právach vyplývajúcich z duševného vlastníctva a predovšetkým o patentoch

3) O urovnaniach patentových sporov

4) O zosúladení dohôd o urovnaní v oblasti patentov s právom hospodárskej súťaže

5) O stimule

6) O uplatniteľnosti teórie pridružených obmedzení na dohody o urovnaní

7) O zosúladení dohôd o urovnaní v oblasti patentov s americkým právom hospodárskej súťaže

8) O povahou nejednoznačných účinkoch dohôd o urovnaní

b) O kritériách zohľadnených Komisiou pre kvalifikáciu dohôd o urovnaní ako obmedzenia z hľadiska cieľa

1) O kritériu týkajúcom sa potenciálnej hospodárskej súťaže

i) Tvrdenia účastníkov konania

ii) Posúdenie Všeobecného súdu

– O kritériách posúdenia potenciálnej hospodárskej súťaže

– O prekážkach potenciálnej hospodárskej súťaže tvorených patentami žalobkýň

2) O kritériu týkajúcom sa záväzku spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov obmedziť ich nezávisle snahy o vstup na trh

i) Tvrdenia účastníkov konania

ii) Posúdenie Všeobecného súdu

3) O kritériu týkajúcom sa prevodu hodnoty v prospech spoločností vykonávajúcich činnosť v oblasti generických liekov

i) Tvrdenia účastníkov konania

ii) Posúdenie Všeobecného súdu

6. O dohodách uzavretých so spoločnosťou Niche a so spoločnosťou Matrix

a) O postavení spoločností Niche a Matrix ako potenciálnych konkurentov

b) O nesprávnom právnom posúdení a o nesprávnom posúdení pri kvalifikácii dohôd Niche a Matrix ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa

1) Tvrdenia účastníkov konania

2) Posúdenie Všeobecného súdu

i) O neexistencii stimulujúceho prevodu hodnoty

ii) O neexistencii dostatočne škodlivej povahy ustanovení o nenapadnutí patentov a o neuvádzaní výrobkov na trh

c) O nesprávnom právnom posúdení a o nesprávnom posúdení pri kvalifikácii dohôd Niche a Matrix ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku

7. O dohode uzavretej so spoločnosťou Teva

a) O postavení spoločnosti Teva ako potenciálneho konkurenta

b) O nesprávnom právnom posúdení a o nesprávnom posúdení pri kvalifikácii dohody Teva ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa

1) Tvrdenia účastníkov konania

2) Posúdenie Všeobecného súdu

i) O neexistencii obmedzenia snáh spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov konkurovať spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov

ii) O neexistencii stimulujúcej výhody

– O konečnej paušálnej náhrade škody

– O východiskovej sume

iii) O výhrade týkajúcej sa dĺžky trvania porušenia vznesenej subsidiárne

c) O nesprávnom právnom posúdení a o nesprávnom posúdení pri kvalifikácii dohody Teva ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku

8. O dohode uzavretej so spoločnosťou Lupin

a) O postavení spoločnosti Lupin ako potenciálneho konkurenta

b) O nesprávnom právnom posúdení a o nesprávnom posúdení pri kvalifikácii dohody uzavretej so spoločnosťou Lupin ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa

1) Tvrdenia účastníkov konania

2) Posúdenie Všeobecného súdu

i) O neexistencii stimulujúcej výhody

ii) O neexistencii obmedzenia snáh spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti generických liekov konkurovať spoločnosti vykonávajúcej činnosť v oblasti originálnych liekov

iii) O neexistencii porušenia

iv) O žalobnom dôvode týkajúcom sa pochybenia pri určení dĺžky trvania porušenia, ktorý skupina Servier uplatnila subsidiárne

c) O nesprávnom právnom posúdení a o nesprávnom posúdení pri kvalifikácii dohody uzavretej so spoločnosťou Lupin ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku

9. O dohodách uzavretých so spoločnosťou Krka

a) O nesprávnom právnom posúdení a o nesprávnom posúdení pri kvalifikácii dohôd uzavretých so spoločnosťou Krka ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa

1) O dohodách o urovnaní a o poskytnutí licencie

i) Tvrdenia účastníkov konania

ii) Posúdenie Všeobecného súdu

2) O dohode o prevode

i) Tvrdenia účastníkov konania

ii) Posúdenie Všeobecného súdu

b) O nesprávnom právnom posúdení a o nesprávnom posúdení pri kvalifikácii dohôd uzavretých so spoločnosťou Krka ako obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku

1) Tvrdenie účastníkov konania

2) Posúdenie Všeobecného súdu

i) O prístupe Komisie

ii) O judikatúre relevantnej v prejednávanej veci

iii) O nesprávnom posúdení

– O ustanovení o neuvádzaní výrobkov na trh nachádzajúcom sa v dohode o urovnaní

– O ustanovení o nenapadnutí patentov nachádzajúcom sa v dohode o urovnaní

– O prevode technológie spoločnosti Krka na základe licencie

iv) O nesprávnom právnom posúdení

10. O žalobnom dôvode týkajúcom sa definície pojmu obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska následku

a) Tvrdenia účastníkov konania

b) Posúdenie Všeobecného súdu

11. O nesprávnom právnom posúdení a o nesprávnom posúdení, ktoré sa týkajú kvalifikácie samostatných porušení

a) O kvalifikácii piatich dohôd ako samostatných porušení

1) Tvrdenia účastníkov konania

2) Posúdenie Všeobecného súdu

b) O kvalifikácii dohôd uzavretých so spoločnosťou Niche a so spoločnosťou Matrix ako samostatných porušení

1) Tvrdenia účastníkov konania

2) Posúdenie Všeobecného súdu

12. O nesprávnom právnom posúdení a o nesprávnom posúdení pri definícii relevantného trhu hotových výrobkov

a) Tvrdenia účastníkov konania

b) Posúdenie Všeobecného súdu

1) Úvodné pripomienky

i) O rozsahu preskúmania súdu Únie

ii) O vymedzení relevantného trhu s výrobkami vo farmaceutickom sektore

2) O prvej časti prvej výhrady založenej na nezohľadnení všetkých okolností hospodárskeho kontextu

3) O druhej výhrade založenej na tom, že Komisia ignorovala terapeutickú zastupiteľnosť inhibítorov ACE

i) O rozdiele medzi perindoprilom a ostatnými inhibítormi ACE z hľadiska účinnosti a vedľajších účinkov

ii) O jave „zotrvačnosti“ lekárov v prípade nových pacientov

iii) O sklone pacientov podstupujúcich nepretržitú liečbu k zmene

iv) O propagačnom úsilí

4) O druhej časti prvej výhrady založenej na neprimerane veľkom význame prikladanom v analýze trhu kritériu ceny a o tretej subsidiárnej výhrade založenej na tom, že v ekonometrickej analýze Komisie došlo ku chybe

5) Záver

13. O nesprávnych posúdeniach týkajúcich sa existencie dominantného postavenia na trhu hotových výrobkov

a) Tvrdenia účastníkov konania

b) Posúdenie Všeobecného súdu

14. O nesprávnom právnom posúdení a o nesprávnom posúdení, ktoré sa týkajú existencie dominantného postavenie na trhu s technológiou

a) Tvrdenia účastníkov konania

b) Posúdenie Všeobecného súdu

15. O nesprávnom právnom posúdení a o nesprávnom posúdení skutkového stavu, ktoré sa týkajú existencie zneužitia dominantného postavenia

a) Tvrdenia účastníkov konania

b) Posúdenie Všeobecného súdu

16. O subsidiárnych návrhoch na zrušenie pokút alebo zníženie ich výšky

a) O nepredvídateľnosti výkladu zohľadneného v napadnutom rozhodnutí

1) Tvrdenia účastníkov konania

2) Posúdenie Všeobecného súdu

b) O nesprávnom právnom posúdení týkajúcom sa kumulácie pokút

1) O porušení pojmu jediného porušenia

i) Tvrdenia účastníkov konania

ii) Posúdenie Všeobecného súdu

2) O kumulácii pokút podľa článkov 101 a 102 ZFEÚ

i) Tvrdenia účastníkov konania

ii) Posúdenie Všeobecného súdu

c) O výpočte hodnoty predaja

1) O zohľadnení predajov nemocničného sektora

i) Tvrdenia účastníkov konania

ii) Posúdenie Všeobecného súdu

2) O nedostatočnosti odôvodnenia výpočtu hodnoty predaja

i) Tvrdenia účastníkov konania

ii) Posúdenie Všeobecného súdu

3) O územnej pôsobnosti hodnoty predajov

i) Tvrdenia účastníkov konania

ii) Posúdenie Všeobecného súdu

d) O závažnosti porušení

1) Tvrdenia účastníkov konania

2) Posúdenie Všeobecného súdu

e) O dĺžke trvania porušení

1) O začiatku porušení

i) Tvrdenia účastníkov konania

ii) Posúdenie Všeobecného súdu

2) O dátume skončenia porušení

i) Tvrdenia účastníkov konania

ii) Posúdenie Všeobecného súdu

f) O uplatnení dodatočnej sumy

1) Tvrdenia účastníkov konania

2) Posúdenie Všeobecného súdu

g) O porušení zásady proporcionality a zásady individualizácie trestov

1) O nezohľadnení osobitostí skupiny Servier

i) Tvrdenia účastníkov konania

ii) Posúdenie Všeobecného súdu

2) O dĺžke správneho konania

i) Tvrdenia účastníkov konania

ii) Posúdenie Všeobecného súdu

h) Zhrnutie k zrušeniu pokút a zníženiu ich výšky

IV. Všeobecný záver

V. O trovách
(
*1
)	Jazyk konania: francúzština.
(
)	Uvádzajú sa iba tie body rozsudku, ktorých uverejnenie považuje Všeobecný súd za užitočné.