CELEX: 62020CJ0531
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Práva duševného vlastníctva
Smernica 2004/48/ES
Článok 3
Všeobecná povinnosť týkajúca sa opatrení, postupov a prostriedkov právnej nápravy potrebných na zabezpečenie vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva
Článok 14
Pojem ‚opodstatnené a primerané trovy konania‘
Patentový zástupca
Neexistencia možnosti vnútroštátneho súdu posúdiť opodstatnenosť a primeranosť trov konania, ktoré znáša účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 3 ods. 1 a článku 14 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/48/ES z 29. apríla 2004 o vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva (
Ú. v. EÚ L 157, 2004, s. 45
; Mim. vyd. 17/002, s. 32).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou NovaText GmbH a Ruprecht‑Karls‑Universität Heidelberg (ďalej len „Univerzita Heidelberg“) vo veci určenia trov konania vyplývajúcich zo spoločnej účasti advokáta a odborníka kvalifikovaného ako „patentový zástupca“ (Patentanwalt) na súdnom konaní vo veci porušenia práv z ochranných známok Európskej únie, ktorých majiteľom je táto univerzita.
Právny rámec
Právo Únie
V odôvodneniach 10 a 17 smernice 2004/48 sa uvádza:
„(10)
Cieľom tejto smernice je priblížiť právne poriadky tak, aby zabezpečovali vysokú, rovnocennú a jednotnú úroveň ochrany na vnútornom trhu.
…
(17)
Opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy ustanovené v tejto smernici by sa mali stanoviť v každom prípade takým spôsobom, aby patrične zohľadňovali špecifické charakteristiky daného prípadu vrátane konkrétnych znakov každého práva duševného vlastníctva a ak je to potrebné, úmyselnú alebo neúmyselnú povahu porušenia.“
Podľa článku 1 tejto smernice s názvom „Predmet úpravy“:
„Táto smernica sa týka opatrení, postupov a prostriedkov právnej nápravy potrebných na zabezpečenie vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva. Na účely tejto smernice pojem ‚práva duševného vlastníctva‘ zahrnuje tiež práva priemyselného vlastníctva.“
Článok 2 uvedenej smernice, nazvaný „Rozsah pôsobnosti“, v odseku 1 stanovuje:
„1. Bez toho, aby boli dotknuté prípadné prostriedky, ktoré sú ustanovené v právnych predpisoch Spoločenstva alebo vnútroštátnych právnych predpisoch, ktoré sú priaznivejšie pre vlastníkov práv, opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy ustanovené touto smernicou sa uplatňujú v súlade s článkom 3 na každé porušenie práv duševného vlastníctva stanovených právom Spoločenstva a/alebo vnútroštátnym právom príslušného členského štátu.“
Kapitola II tej istej smernice obsahuje články 3 až 15 tejto smernice týkajúce sa opatrení, postupov a prostriedkov právnej nápravy upravených smernicou 2004/48.
Článok 3 smernice 2004/48, nazvaný „Všeobecná povinnosť“, stanovuje:
„1.   Členské štáty stanovia opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy potrebné na zabezpečenie vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva, ktorých sa týka táto smernica. Tieto opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy musia byť spravodlivé a nestranné a nesmú byť zbytočne zložité alebo nákladné alebo mať za následok príliš dlhé lehoty alebo neoprávnené prieťahy.
2.   Tieto opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy musia byť účinné, primerané a odradzujúce a musia sa uplatňovať takým spôsobom, aby sa predišlo vytváraniu prekážok zákonného obchodu a musia stanovovať záruky proti ich zneužívaniu.“
Podľa článku 14 tejto smernice s názvom „Trovy konania“:
„Členské štáty zabezpečia, aby dostatočné [opodstatnené –
neoficiálny preklad
] a primerané trovy konania a iné výdavky, ktoré vynaložila úspešná strana, vo všeobecnosti znášala neúspešná strana, pokiaľ to umožňuje spravodlivosť [pokiaľ to neodporuje spravodlivosti –
neoficiálny preklad
].“
Nemecké právo
§ 140 Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen – Markengesetz (zákon o ochrane ochranných známok a iných rozlišovacích označení) z 25. októbra 1994 (BGBl. 1994 I, s. 3082) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „MarkenG“) s názvom „Spory vo veciach rozlišovacích označení“ v odseku 3 stanovuje:
„Spomedzi výdavkov, ktoré vzniknú z dôvodu účasti patentového zástupcu na konaní týkajúcom sa rozlišovacích označení, sa nahradia odmeny uvedené v § 13 [Rechtsanwaltsvergütungsgesetz (zákon o odmeňovaní advokátov) z 5. mája 2004 (BGBl. 2004 I, s. 718)], ako aj nevyhnutné výdavky tohto zástupcu.“
Podľa § 125e ods. 5 MarkenG sa § 140 ods. 3 MarkenG uplatňuje obdobne na konania na príslušnom súde pre ochranné známky Európskej únie.
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Univerzita Heidelberg podala žalobu o zdržanie sa konania proti spoločnosti NovaText pre porušenie jej ochranných známok Európskej únie a uplatnila si súvisiace návrhy podľa práva ochranných známok. Spor sa skončil súdnym zmierom. Uznesením z 23. mája 2017 Landgericht Mannheim (Krajinský súd Mannheim, Nemecko) ako prvostupňový súd pre ochranné známky Európskej únie uložil spoločnosti NovaText povinnosť nahradiť trovy konania a určil hodnotu sporu na 50000 eur. Žaloba, ktorú táto spoločnosť podala, bola zamietnutá.
Advokát Univerzity Heidelberg v žalobe poukázal na účasť patentovej zástupkyne a v konaní o určení výšky trov konania podal ubezpečenie, že táto zástupkyňa skutočne spolupracovala na konaní. Uviedol, že každé písomné podanie bolo predmetom konzultácií s touto zástupkyňou a že týmto spôsobom sa zúčastnila aj na rokovaniach o zmieri, hoci telefonické rozhovory sa uskutočnili výlučne medzi advokátmi účastníkov konania.
Uznesením z 8. decembra 2017 Landgericht Mannheim (Krajinský súd Mannheim) stanovil výšku trov konania, ktoré sa majú nahradiť Univerzite Heidelberg, na 10528,95 eura, z toho 4867,70 eura z titulu výdavkov na patentovú zástupkyňu v súvislosti s konaním na prvom stupni a 325,46 eura z titulu účasti tejto zástupkyne na odvolacom konaní.
Oberlandesgericht Karlsruhe (Vyšší krajinský súd Karlsruhe, Nemecko), na ktorý NovaText podala odvolanie proti tomuto uzneseniu, toto odvolanie zamietol. Tento súd usudzoval, že ide o spor v oblasti ochranných známok a rozlišovacích označení v zmysle § 140 ods. 3 MarkenG, takže na rozdiel od bežného režimu náhrady trov občianskoprávneho konania nebolo treba skúmať, či bola účasť patentovej zástupkyne „potrebná na účelné uplatnenie práva“, alebo či táto účasť predstavovala „pridanú hodnotu“ k službe poskytnutej advokátom zastupujúcim Univerzitu Heidelberg. Podľa tohto súdu treba usudzovať, že znenie tohto ustanovenia vnútroštátneho práva je v súlade so smernicou 2004/48 a že výklad uvedeného ustanovenia, podľa ktorého treba preskúmať, či bolo potrebné obrátiť sa na patentovú zástupkyňu, by bol jasne v rozpore s cieľom vnútroštátneho zákonodarcu, čo by vylučovalo možnosť podať výklad v súlade s § 140 ods. 3 MarkenG.
Svojím odvolaním podaným na vnútroštátny súd Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor, Nemecko) sa NovaText domáha zrušenia uznesenia o určení výšky trov konania v rozsahu, v akom jej v ňom bola uložená povinnosť nahradiť výdavky na patentovú zástupkyňu.
Vnútroštátny súd uvádza, že úspech odvolania v podstate závisí od výkladu článku 3 ods. 1 a článku 14 smernice 2004/48. V tejto súvislosti spresňuje, že Oberlandesgericht Karlsruhe (Vyšší krajinský súd Karlsruhe) sa pri posudzovaní náhrady výdavkov na patentovú zástupkyňu podľa § 140 ods. 3 MarkenG riadil ustálenou judikatúrou Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor) a prevažne prevládajúcim názorom vo vnútroštátnej právnej náuke.
Vzhľadom na to má vnútroštátny súd so zreteľom na rozsudok z 28. júla 2016, United Video Properties (
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
), pochybnosti o tom, či je § 140 ods. 3 MarkenG v súlade s článkom 3 ods. 1 a článkom 14 smernice 2004/48. Po prvé sa domnieva, že automatická náhrada výdavkov na patentovú zástupkyňu, ktorej účasť v skutočnosti nebola „potrebná na účelné uplatnenie práva“, by mohla byť zbytočne nákladná, najmä pokiaľ úlohy, ktoré vykonala, mohol rovnakým spôsobom vykonať advokát špecializovaný pre oblasť priemyselného vlastníctva, ktorého už poveril zastupovaním dotknutý účastník konania. V tejto súvislosti vnútroštátny súd spresňuje, že pokiaľ ide o mimosúdne uplatňovanie práva, a najmä účasť patentového zástupcu na podaní výzvy na základe práva ochranných známok, už rozhodol, že analogické uplatnenie § 140 ods. 3 MarkenG nie je možné a že v dôsledku toho sa výdavky spojené s účasťou tohto zástupcu nahrádzajú, len ak je jeho pomoc nevyhnutná.
Ďalej vzhľadom na skutočnosť, že cieľom smernice 2004/48, ako vyplýva z jej odôvodnenia 10, je zabezpečiť vysokú úroveň ochrany duševného vlastníctva na vnútornom trhu a že podľa článku 3 ods. 2 tejto smernice postupy a prostriedky právnej nápravy, ktoré stanovuje, musia byť odradzujúce, sa zdá byť odôvodnené vylúčiť z náhrady neprimerané výdavky v dôsledku neobvykle vysokých odmien dohodnutých medzi úspešnou stranou a jej advokátom alebo v dôsledku poskytnutia služieb advokáta, ktoré sa nepovažujú za nevyhnutné na vymoženie príslušného práva duševného vlastníctva.
Napokon náhrada výdavkov týkajúcich sa činnosti patentového zástupcu, ktorého účasť nebola „potrebná na účelné uplatnenie práva“, nemusí byť primeraná v zmysle článku 14 smernice 2004/48, keďže pri náhrade týchto výdavkov sa dostatočne nezohľadňujú špecifické charakteristiky prejednávanej veci.
Za týchto okolností Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Majú sa článok 3 ods. 1 a článok 14 smernice [2004/48] vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnemu ustanoveniu, ktoré stanovuje povinnosť neúspešnej strany konania nahradiť výdavky, ktoré vznikli úspešnej strane konania z dôvodu účasti patentového zástupcu na súdnom konaní týkajúcom sa práva ochranných známok, bez ohľadu na to, či bola účasť patentového zástupcu potrebná na účelné uplatnenie práva?“
O prejudiciálnej otázke
Na úvod treba pripomenúť, že v rámci konania na základe spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom zakotveného v článku 267 ZFEÚ prislúcha Súdnemu dvoru poskytnúť vnútroštátnemu súdu odpoveď potrebnú na rozhodnutie vo veci, ktorú prejednáva. V tomto smere Súdnemu dvoru v prípade potreby prináleží preformulovať položené otázky. Je totiž úlohou Súdneho dvora vykladať všetky ustanovenia práva Únie, ktoré vnútroštátne súdy potrebujú na rozhodovanie o žalobách, ktoré im boli predložené, aj keď tieto ustanovenia nie sú výslovne spomenuté v otázkach položených týmito súdmi Súdnemu dvoru (rozsudok zo 17. júna 2021, M.I.C.M.,
C‑597/19
,
EU:C:2021:492
, bod
a citovaná judikatúra).
Na tieto účely môže Súdny dvor zo všetkých skutočností, ktoré poskytol vnútroštátny súd, a najmä z odôvodnenia rozhodnutia vnútroštátneho súdu, abstrahovať prvky práva Únie, ktoré si vyžadujú výklad so zreteľom na predmet sporu vo veci samej (rozsudok zo 17. júna 2021, M.I.C.M.,
C‑597/19
,
EU:C:2021:492
, bod
a citovaná judikatúra).
Po prvé vnútroštátny súd vo svojej otázke okrem článku 14 smernice 2004/48 odkazuje na jej článok 3 ods. 1 Treba však uviesť, že pokiaľ ide o všeobecnú povinnosť, ktorá podľa tohto článku 3 ukladá členským štátom, pokiaľ ide o kritériá, ktoré musia spĺňať opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy potrebné na zabezpečenie vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva, odsek 2 tohto článku obsahuje tiež relevantné skutočnosti na účely analýzy položenej otázky. Ako navyše vyplýva z bodu 18 tohto rozsudku, vnútroštátny súd naň odkazuje.
V tejto súvislosti podľa článku 3 ods. 1 smernice 2004/48 tieto opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy musia byť okrem iného spravodlivé a nestranné a nesmú byť zbytočne nákladné. Podľa odseku 2 toho istého článku tieto opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy musia byť účinné, primerané, ako aj odradzujúce a musia sa uplatňovať takým spôsobom, aby poskytovali záruky proti ich zneužívaniu.
Po druhé, pokiaľ ide o to, aby trovy konania, ktoré vznikli úspešnému účastníkovi konania, boli „potrebné na účelné uplatnenie práva“, ako to uvádza vnútroštátny súd, treba konštatovať, že článok 14 smernice 2004/48 takéto kritérium neobsahuje. Podľa tohto článku totiž trovy konania a iné výdavky, ktoré sa nahrádzajú, musia byť „opodstatnené a primerané“.
Keďže pojem „opodstatnené a primerané trovy konania“ uvedený v tomto ustanovení neobsahuje žiadny výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť jeho zmysel a pôsobnosť, v celej Európskej únii si v zásade vyžaduje autonómny a jednotný výklad bez ohľadu na kvalifikácie použité v členských štátoch, ktorý musí zohľadňovať nielen znenie tohto ustanovenia, ale aj jeho kontext a cieľ sledovaný príslušnou právnou úpravou (pozri analogicky rozsudok z 30. novembra 2021, LR Ģenerālprokuratūra,
C‑3/20
,
EU:C:2021:969
, bod
a citovanú judikatúru).
Po tretie, ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, Oberlandesgericht Karlsruhe (Vyšší krajinský súd Karlsruhe) rozhodol, že v prejednávanej veci nie je potrebné vykladať § 140 ods. 3 MarkenG v tom zmysle, že vnútroštátnemu súdu prislúcha preskúmať, či je potrebné obrátiť sa na patentovú zástupkyňu, najmä pokiaľ by bol takýto výklad tohto ustanovenia vnútroštátneho práva jasne v rozpore s cieľom sledovaným vnútroštátnym zákonodarcom.
Vzhľadom na to možno podanie návrhu na začatie prejudiciálneho konania a mlčanie vnútroštátneho súdu v tejto súvislosti chápať tak, že prípadná nezlučiteľnosť dotknutého ustanovenia vnútroštátneho práva, najmä vzhľadom na kritériá vyplývajúce z článku 14 smernice 2004/48, ako sa pripomína v bodoch 25 a 26 tohto rozsudku, nemusí vyplývať zo samotného znenia tohto ustanovenia, ale z výkladu, ktorý sa mu bežne pripisuje vo vnútroštátnom právnom poriadku.
Po štvrté a nakoniec, ako v podstate uviedol generálny advokát v bode 27 svojich návrhov, pochybnosti vnútroštátneho súdu sa netýkajú ani kvalifikácie výdavkov spojených s účasťou patentového zástupcu, ale skutočnosti, že povinnosť ich nahradiť sa bezpodmienečne a automaticky ukladá účastníkovi konania, ktorý nemal vo veci úspech. Tento automatický charakter však znamená, že nie sú predmetom súdneho preskúmania, pokiaľ ide o ich opodstatnenosť a primeranosť.
Vzhľadom na tieto úvahy treba preformulovať položenú otázku v tom zmysle, že vnútroštátny súd sa ňou v podstate pýta, či sa články 3 a 14 smernice 2004/48 majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave alebo jej výkladu, ktorý neumožňuje súdu rozhodujúcemu v konaní podľa tejto smernice náležite zohľadniť špecifické charakteristiky každého prípadu, o ktorom rozhoduje, na účely posúdenia, či sú trovy konania, ktoré vznikli úspešnému účastníkovi konania, opodstatnené a primerané.
Ako sa uvádza v odôvodnení 10 smernice 2004/48 jej cieľom je priblížiť právne poriadky členských štátov týkajúcich sa spôsobov vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva tak, aby zabezpečovali vysokú, rovnocennú a jednotnú úroveň ochrany duševného vlastníctva na vnútornom trhu.
Na tento účel sa smernica 2004/48 v súlade s jej článkom 1 týka všetkých opatrení, postupov a prostriedkov právnej nápravy potrebných na zabezpečenie vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva. Článok 2 ods. 1 tejto smernice spresňuje, že tieto opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy sa uplatňujú na každé porušenie týchto práv stanovené právom Únie a/alebo vnútroštátnym právom príslušného členského štátu.
Ustanovenia smernice 2004/48 však nemajú za cieľ upraviť všetky aspekty spojené s právami duševného vlastníctva, ale len tie z nich, ktoré sa na jednej strane týkajú dodržiavania týchto práv a na druhej strane ich porušenia, pričom stanovujú existenciu účinných právnych prostriedkov určených na predchádzanie, ukončenie alebo nápravu akéhokoľvek porušenia existujúceho práva duševného vlastníctva (rozsudok zo 16. júla 2015, Diageo Brands,
C‑681/13
,
EU:C:2015:471
, bod
a citovaná judikatúra).
Pri prijímaní tejto smernice sa však normotvorca Únie rozhodol vykonať minimálnu harmonizáciu týkajúcu sa dodržiavania práv duševného vlastníctva vo všeobecnosti (rozsudok z 9. júla 2020, Constantin Film Verleih,
C‑264/19
,
EU:C:2020:542
, bod
a citovaná judikatúra).
Pravidlá týkajúce sa trov konania uvedené v článku 14 smernice 2004/48 sú pritom súčasťou pravidiel týkajúcich sa opatrení, postupov a prostriedkov právnej nápravy potrebných na zabezpečenie vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva stanovených v kapitole II tejto smernice.
Konkrétne článok 14 smernice 2004/48 vyžaduje, aby opodstatnené a primerané trovy konania a iné výdavky, ktoré vynaložila úspešná strana, vo všeobecnosti znášala neúspešná strana.
Toto ustanovenie tak má za cieľ posilniť úroveň ochrany duševného vlastníctva, aby sa zabránilo tomu, že poškodená strana bude odradená od začatia súdneho konania na účely ochrany svojich práv (rozsudok zo 16. júla 2015, Diageo Brands,
C‑681/13
,
EU:C:2015:471
, bod
a citovaná judikatúra).
To je navyše v súlade tak so všeobecným cieľom smernice 2004/48 týkajúcim sa aproximácie právnych poriadkov členských štátov s cieľom zabezpečiť vysokú, rovnocennú a jednotnú úroveň ochrany duševného vlastníctva, ako aj s osobitným cieľom tohto ustanovenia, ktorým je zabrániť tomu, aby poškodený bol odradený od začatia súdneho konania na účely ochrany svojich práv duševného vlastníctva. V súlade s uvedenými cieľmi musí autor zásahu do práv duševného vlastníctva vo všeobecnosti znášať všetky finančné dôsledky svojho konania (rozsudok z 18. októbra 2011, Realchemie Nederland,
C‑406/09
,
EU:C:2011:668
, bod
).
Podľa článku 14 smernice 2004/48 sa pravidlo rozdelenia nákladov, ktoré stanovuje, neuplatní, pokiaľ odporuje spravodlivosti, že účastníkovi konania, ktorý nemal vo veci úspech, sa uloží povinnosť nahradiť trovy konania, ktoré vynaložila úspešná strana, aj keď sú opodstatnené a primerané.
Pokiaľ ide o rozsah pojmu „trovy konania“, ktoré má nahradiť neúspešná strana, uvedený v článku 14 smernice 2004/48, Súdny dvor už rozhodol, že tento pojem zahŕňa okrem iného výdavky na advokáta, keďže táto smernica neobsahuje žiadny údaj, ktorý by umožňoval prijať záver, že tieto výdavky, ktoré všeobecne predstavujú podstatnú časť nákladov vzniknutých v konaní o vymožiteľnosť práva duševného vlastníctva, sú vylúčené z pôsobnosti tohto článku (rozsudok z 28. júla 2016, United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, bod
).
Nič v smernici 2004/48 nebráni ani tomu, aby sa výdavky na právneho zástupcu, akým je patentový zástupca, ktoré majiteľ práv vynaložil individuálne alebo spolu s advokátom, v zásade považovali za výdavky, ktoré môžu patriť pod pojem „trovy konania“, pokiaľ tieto výdavky bezprostredne a priamo vyplývajú zo samotného konania, ako to v podstate uviedol generálny advokát v bode 26 svojich návrhov.
Takto možno kvalifikovať výdavky na zástupcu, ktorý je podľa vnútroštátneho práva oprávnený zastupovať majiteľov práv duševného vlastníctva v konaniach pred príslušnými súdmi podľa smernice 2004/48, ktoré sa týkajú najmä vyhotovenia procesných písomností takýmto právnym zástupcom alebo účasti tohto zástupcu na pojednávaniach, ktoré sa prípadne konajú v rámci týchto konaní. Nie je vylúčené ani to, že takto možno kvalifikovať aj výdavky spojené s účasťou takého poradcu na krokoch smerujúcich k mimosúdnemu vyriešeniu sporu, najmä vtedy, ak už prebieha konanie pred súdom.
Je nesporné, že Súdny dvor v bodoch 39 a 40 rozsudku z 28. júla 2016, United Video Properties (
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
), v podstate tiež rozhodol, že v rozsahu, v akom služby technického poradcu priamo a bezprostredne súvisia so žalobou smerujúcou k zabezpečeniu dodržiavania práva duševného vlastníctva, náklady spojené s pomocou tohto poradcu patria medzi „iné výdavky“ v zmysle článku 14 smernice 2004/48.
Táto kvalifikácia je však súčasťou osobitného skutkového kontextu veci, v ktorej nebolo ľahké určiť, či sa spor vo veci samej týkal „nákladov spojených s identifikáciou a prešetrovaním“, ktoré často vznikali pred začatím súdneho konania, a teda nepatrili nevyhnutne do pôsobnosti článku 14 uvedenej smernice, ale skôr do pôsobnosti jej článku 13, ktorý sa týka náhrady ujmy spôsobenej majiteľovi práva, alebo sa týkal služieb, ktoré sú nevyhnutné na účelné podanie súdnej žaloby.
Článok 14 smernice 2004/48 ukladá členským štátom povinnosť zabezpečiť len náhradu „opodstatnených“ trov konania. Táto požiadavka, ktorá sa uplatňuje tak na „trovy konania“, ako aj na „iné výdavky“ v zmysle tohto ustanovenia, odráža všeobecnú povinnosť stanovenú v článku 3 ods. 1 smernice 2004/48, podľa ktorej členské štáty musia zabezpečiť najmä to, aby opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy potrebné na zabezpečenie vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva uvedených v tejto smernici neboli zbytočne nákladné (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. júla 2016, United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, bod
).
Súdny dvor tak rozhodol, že nie sú opodstatnené nadmerné výdavky z dôvodu neobvykle vysokých odmien dohodnutých medzi úspešnou stranou a jej advokátom, alebo z dôvodu poskytnutia služieb advokátom, ktoré sa nepovažujú za potrebné na zabezpečenie vymoženia dotknutého práva duševného vlastníctva (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. júla 2016, United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, bod
).
Článok 14 smernice 2004/48 ďalej stanovuje, že trovy konania a iné výdavky, ktoré znáša neúspešná strana, musia byť „primerané“.
V tejto súvislosti Súdny dvor rozhodol, že otázku, či sú tieto výdavky primerané, nemožno posudzovať nezávisle od výdavkov, ktoré skutočne vynaložila úspešná strana na pomoc advokáta, pokiaľ sú tieto výdavky „opodstatnené“ v zmysle bodu 45 tohto rozsudku. Hoci požiadavka primeranosti nepredpokladá, že neúspešná strana by mala nevyhnutne nahradiť všetky trovy vynaložené druhou stranou, napriek tomu vyžaduje, aby táto strana mala právo na náhradu aspoň podstatnej a primeranej časti opodstatnených trov, ktoré skutočne vznikli úspešnej strane (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. júla 2016, United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, bod
).
Napokon v súlade s článkom 14 smernice 2004/48 v spojení s jej odôvodnením 17 musí mať príslušný súd možnosť vo všetkých prípadoch preskúmať opodstatnenosť a primeranosť trov konania, ktoré vznikli úspešnému účastníkovi konania v súvislosti s účasťou zástupcu, akým je patentový zástupca, a to nad rámec prípadov, v ktorých sa takéto preskúmanie vyžaduje podľa tohto článku 14 z dôvodu spravodlivosti.
Je nesporné, že Súdny dvor rozhodol, že vnútroštátna právna úprava stanovujúca paušálne sadzby je v zásade zlučiteľná s článkom 14 smernice 2004/48. Spresnil však, že aj v takom prípade musia tieto sadzby zabezpečiť, aby výdavky, ktoré môže podľa vnútroštátnej právnej úpravy znášať neúspešná strana, boli opodstatnené a aby maximálne sumy, ktoré možno požadovať z titulu týchto výdavkov, neboli príliš nízke v porovnaní so sadzbami bežne uplatňovanými advokátom v oblasti duševného vlastníctva (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. júla 2016, United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, body
,
,
a
).
Z tejto judikatúry teda nemožno vyvodiť, že členské štáty môžu pri výkone tejto voľnej úvahy zájsť až tak ďaleko, že vylúčia určitú kategóriu trov konania alebo iných výdavkov z preskúmania týkajúceho sa ich opodstatnenosti a primeranosti.
Po prvé vzhľadom na vyššie uvedené, ako uviedol generálny advokát v bode 39 svojich návrhov, automatické uplatnenie takého vnútroštátneho ustanovenia, o aké ide vo veci samej, môže v určitých prípadoch viesť k porušeniu všeobecnej povinnosti stanovenej v článku 3 ods. 1 smernice 2004/48, podľa ktorej najmä postupy zavedené členskými štátmi nesmú byť zbytočne nákladné.
Po druhé takéto uplatnenie ustanovenia tohto druhu by mohlo odradiť majiteľa práv od podania žaloby smerujúcej k vymoženiu jeho práva, a to z obavy, že ak nebude mať úspech, bude musieť znášať značne vysoké trovy konania, čo je v rozpore s cieľom smernice 2004/48, ktorý spočíva najmä v zabezpečení vysokej úrovne ochrany duševného vlastníctva na vnútornom trhu.
Po tretie, ako v podstate uviedol generálny advokát v bode 49 svojich návrhov, bezpodmienečné a automatické zohľadnenie výdavkov len prostredníctvom čestného vyhlásenia zástupcu účastníka konania bez toho, aby tieto výdavky mohli byť predmetom posúdenia vnútroštátnym súdom, pokiaľ ide o ich opodstatnenosť a primeranosť v súvislosti s dotknutým konaním, by mohlo viesť k zneužitiu takého ustanovenia v rozpore so všeobecnou povinnosťou stanovenou v článku 3 ods. 2 smernice 2004/48.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na položenú otázku odpovedať tak, že články 3 a 14 smernice 2004/48 sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave alebo jej výkladu, ktorý neumožňuje súdu rozhodujúcemu v konaní podľa tejto smernice náležite zohľadniť špecifické charakteristiky každého prípadu, o ktorom rozhoduje, na účely posúdenia, či sú trovy konania, ktoré vznikli úspešnému účastníkovi konania, opodstatnené a primerané.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (desiata komora) rozhodol takto:

Články 3 a 14 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/48/ES z 29. apríla 2004 o vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave alebo jej výkladu, ktorý neumožňuje súdu rozhodujúcemu v konaní podľa tejto smernice náležite zohľadniť špecifické charakteristiky každého prípadu, o ktorom rozhoduje, na účely posúdenia, či sú trovy konania, ktoré vznikli úspešnému účastníkovi konania, opodstatnené a primerané.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.