CELEX: 62019CJ0092
Predhodno odločanje
Okolje
Spodbujanje soproizvodnje
Nacionalna ureditev, ki določa program podpore
Program podpore za naprave za soproizvodnjo brez visokega izkoristka, ki je podaljšan preko 31. decembra 2010

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 12(3) Direktive 2004/8/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o spodbujanju soproizvodnje, ki temelji na rabi koristne toplote, na notranjem trgu z energijo in o spremembi Direktive 92/42/EGS (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 12, zvezek 3, str. 3), člena 107(1) PDEU ter načel enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije.
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbama Burgo Group SpA in Gestore dei Servizi Energetici SpA – GSE (družba za upravljanje energetskih storitev, Italija), ker je zadnjenavedena družbi Burgo Group zavrnila dodelitev ugodnosti iz programa podpore, ki med drugim določa oprostitev nakupa „zelenih certifikatov“.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2004/8 je bila sprejetja v okviru okoljske politike Evropske unije na podlagi člena 175(1) ES.
V uvodnih izjavah 1, 2, 11, 15, 16, 24, 26 in 32 te direktive je navedeno:
„(1)
Potencial za uporabo soproizvodnje toplote in električne energije (v nadaljevanju: soproizvodnja) kot način varčevanja z energijo se trenutno v Skupnosti premalo uporablja. Ob upoštevanju možnih koristi soproizvodnje v smislu varčevanja s primarno energijo, preprečevanja izgub v omrežju, zmanjšanja emisij, zlasti toplogrednih plinov, je spodbujanje soproizvodnje z visokim izkoristkom, ki temelji na rabi koristne toplote prednostna naloga Skupnosti. Poleg tega lahko učinkovita raba energije s soproizvodnjo pozitivno prispeva k zanesljivosti oskrbe z energijo in konkurenčnim razmeram Evropske unije ter njenih držav članic. Zato je treba sprejeti ukrepe za zagotovitev boljše izkoriščenosti potenciala v okviru notranjega trga z energijo.
(2)
Direktiva 2003/54/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2003 [o skupnih pravilih za notranji trg z električno energijo in o razveljavitvi Direktive 96/92/ES (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 12, zvezek 2, str. 211)] določa skupna pravila notranjega trga z električno energijo za proizvodnjo, prenos, distribucijo in dobavo električne energije. V tej zvezi razvoj soproizvodnje prispeva h krepitvi konkurence, tudi glede novih akterjev na trgu.
[…]
(11)
Soproizvodnja z visokim izkoristkom je v tej direktivi opredeljena z energijskimi prihranki, pridobljenimi s soproizvodnjo namesto z ločeno proizvodnjo toplote in električne energije. Energijski prihranki, večji od 10 %, izpolnjujejo pogoj ‚soproizvodnje z visokim izkoristkom‘. Za doseganje maksimalnih prihrankov energije in za izogibanje izgubam energijskih prihrankov je treba največjo pozornost posvetiti pogojem delovanja naprav za soproizvodnjo.
[…]
(15)
Splošni cilj te direktive bi moral biti določitev harmonizirane metode za izračunavanje količine električne energije iz soproizvodnje in potrebnih smernic za njeno izvajanje ob upoštevanju metodologij, kot so tiste, ki jih trenutno razvijajo evropske organizacije za standardizacijo. To metodo bi bilo treba prilagajati ob upoštevanju tehničnega napredka. Uporaba izračunov iz Prilog II in III za naprave za mikrosoproizvodnjo bi lahko, skladno z načelom sorazmernosti, temeljila na vrednostih, pridobljenih iz postopka za preskušanje tipa, ki ga je potrdil pristojni, neodvisni organ.
(16)
Opredelitev pojmov soproizvodnje in soproizvodnje z visokim izkoristkom, ki se uporabljata v tej direktivi, ne prejudicira uporabe različnih opredelitev pojmov v nacionalni zakonodaji za druge namene kot tiste, ki jih določa ta direktiva. […]
[…]
(24)
Javna podpora bi morala biti v skladu z določbami smernic Skupnosti o državni pomoči za varovanje okolja[…], vključno glede ne-kumulacije pomoči. Te smernice trenutno dopuščajo nekatere vrste javne podpore, če se lahko dokaže, da so ukrepi pomoči koristni za varstvo okolja, ker je izkoristek pretvorbe zelo visok, ker bodo ukrepi omogočili, da se poraba energije zmanjša, ali ker bo postopek proizvodnje manj škodljiv za okolje. Takšna podpora bo v nekaterih primerih potrebna za nadaljnje izkoriščanje potenciala za soproizvodnjo, zlasti ob upoštevanju potrebe po internalizaciji eksternih stroškov.
[…]
(26)
Države članice uporabljajo na nacionalni ravni različne podporne mehanizme za soproizvodnjo, vključno z investicijskimi pomočmi, davčnimi oprostitvami ali olajšavami, zelenimi certifikati in neposrednimi programi zaščitnih cen. Pomembno sredstvo za doseganje cilja te direktive je, da se zagotovi pravilno delovanje teh mehanizmov, dokler se ne začne uporabljati harmoniziran okvir Skupnosti, da bi ohranili zaupanje vlagateljev. Komisija namerava spremljati razmere in poročati o izkušnjah, pridobljenih z uporabo nacionalnih programov podpore.
[…]
(32)
Skladno z načeloma subsidiarnosti in sorazmernosti, kakor ju določa člen 5 [ES], je treba splošna načela, ki določajo okvir za pospeševanje soproizvodnje na notranjem trgu z energijo določiti na ravni Skupnosti, vendar pa je podrobno izvajanje treba prepustiti državam članicam in tako vsaki državi članici omogočiti, da izbere režim, ki najbolje ustreza njenim posebnim razmeram. Ta direktiva se omejuje na tisto, kar je minimalno zahtevano za doseganje navedenih ciljev in ne prekoračuje okvirov, ki so potrebni za doseganje navedenega cilja.“
V skladu s členom 1 navedene direktive je namen te direktive „povečati energetsko učinkovitost in izboljšati zanesljivost oskrbe z oblikovanjem okvira za spodbujanje in razvoj soproizvodnje toplote in električne energije z visokim izkoristkom, ki temelji na rabi koristne toplote in prihrankih primarne energije na notranjem energetskem trgu ob upoštevanju posebnih nacionalnih okoliščin, zlasti glede podnebnih in gospodarskih razmer.“
Člen 2 Direktive 2004/8 določa, da se ta direktiva „uporablja za soproizvodnjo, kakor je opredeljena v členu 3, in tehnologije za soproizvodnjo iz Priloge I.“
Člen 3 te direktive, naslovljen „Opredelitve“, določa:
„V tej direktivi se uporablja naslednj[e] opredelitve:
(a)
‚soproizvodnja‘ pomeni postopek istočasne proizvodnje toplote in električne in/ali mehanske energije;
[…]
(i)
‚soproizvodnja z visokim izkoristkom‘ pomeni soproizvodnjo, ki izpolnjuje merila iz Priloge III;
[…]“
Člen 7 navedene direktive, naslovljen „Programi podpore“, v odstavku 1 določa:
„Države članice zagotovijo, da podpora soproizvodnji – obstoječe in prihodnje naprave – temelji na porabi koristne toplote in prihrankih primarne energije, v luči možnosti, ki so na voljo za zmanjšanje povpraševanja po energiji v okviru drugih ekonomsko izvedljivih ukrepov ali okoljsko ugodnih kot tudi drugih ukrepov za učinkovito rabo energije.“
Člen 12 Direktive 2004/8, naslovljen „Drugi načini izračunov“, v odstavku 3 določa:
„Države članice lahko do konca leta 2010 z uporabo drugač[n]e metodologije soproizvodnjo opredelijo kot soproizvodnjo z visokim izkoristkom, ne da bi preverile, ali energija iz soproizvodnje izpolnjuje merila iz Priloge III(a), če se na nacionalni ravni dokaže, da energija iz soproizvodnje identificirana s tako nadomestno računsko metodo v povprečju izpolnjuje merila iz Priloge III(a). […]“
V Prilogi III k tej direktivi, naslovljeni „Metodologija za določanje izkoristka postopka soproizvodnje“, je v točki (a) določeno, da mora soproizvodnja z visokim izkoristkom v smislu te direktive izpolnjevati različna merila, med drugim merilo, da „energija, proizvedena v napravah za soproizvodnjo, zagotovi najmanj 10 % prihranke primarne energije, izračunane skladno s točko (b), v primerjavi z ločeno proizvodnjo toplote in električne energije“.
Italijansko pravo
Zakonska uredba št. 79/1999
Decreto legislativo n. 79 – Attuazione della direttiva 96/92/CE recante norme comuni per il mercato interno dell’energia elettrica (zakonska uredba št. 79 o prenosu Direktive 96/92/ES o skupnih pravilih notranjega trga z električno energijo) z dne 16. marca 1999 (GURI št. 75 z dne 31. marca 1999) v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: zakonska uredba št. 79/1999), v členu 2(8) določa:
„Soproizvodnja je kombinirana proizvodnja električne energije in toplote pod pogoji, ki jih določi [Autorità per l’Energia elettrica e il Gas (organ za električno energijo in plin, Italija) (v nadaljevanju: AEEG)], s katero se zagotavlja precejšen prihranek energije v primerjavi z ločeno proizvodnjo.“
Člen 3(3) te zakonske uredbe določa:
„[AEEG] določi pogoje, s katerimi se lahko vsem uporabnikom omrežja zagotovi prosti dostop pod enakimi pogoji, nepristranskost in nevtralnost storitve distribucije in razporejanja. Organ pri izvajanju te pristojnosti uresničuje cilj kar najbolj učinkovite uporabe električne energije, proizvedene ali vsekakor dobavljene v nacionalno omrežje električne energije, ob upoštevanju tehničnih omejitev tega omrežja. Organ poleg tega določi obveznost prednostne uporabe električne energije iz obnovljivih virov energije in električne energije, proizvedene v soproizvodnji.“
Člen 11 navedene zakonske uredbe določa:
„1.   Za podpiranje uporabe obnovljivih virov energije, prihrankov energije, zmanjšanja emisij ogljikovega dioksida in uporabe nacionalnih energetskih virov morajo od leta 2001 uvozniki in subjekti, odgovorni za naprave, ki vsako leto uvažajo ali proizvajajo električno energijo iz neobnovljivih virov energije, v naslednjem letu v nacionalno omrežje dobaviti določen delež zelene električne energije, proizvedene v napravah, ki so začele delovati ali so povečale svojo proizvodnjo, v mejah dodatnih zmogljivosti, po začetku veljavnosti te uredbe.
2.   Obveznost iz odstavka 1 se uporablja za uvoz in proizvodnjo električne energije, ki ne vključuje soproizvodnje, lastne porabe elektrarne in izvoza, ter presega 100 GWh; kvota iz odstavka 1 se najprej določi na dva odstotka te energije, ki presega 100 GWh.
3.   Isti subjekti lahko to obveznost izpolnijo tudi z nakupom celote ali dela enakovredne kvote ali pripadajočih pravic od drugih proizvajalcev, pod pogojem, da energijo iz obnovljivih virov dobavijo v nacionalno električno omrežje, ali od upravljavca nacionalnega prenosnega sistema. […]
4.   Upravljavec nacionalnega prenosnega sistema zagotavlja prednost električni energiji, proizvedeni v napravah, ki uporabljajo po vrstnem redu obnovljive vire energije, sisteme za soproizvodnjo na podlagi posebnih meril, ki jih določi [AEEG], in nacionalne vire primarne energije, pri čemer pri slednjih za največjo letno kvoto, ki ne presega 15 % celotne primarne energije, potrebne za proizvodnjo porabljene električne energije.
[…]“
Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je bil podporni mehanizem iz člena 11, od (1) do (4), zakonske uredbe št. 79/1999 s členom 25 decreto legislativo n. 28 – Attuazione della direttiva 2009/28/CE sulla promozione dell’uso dell’energia da fonti rinnovabili, recante modifica e successiva abrogazione delle direttive 2001/77/CE e 2003/30/CE (zakonska uredba št. 28 o prenosu Direktive 2009/28/ES o spodbujanju uporabe energije iz obnovljivih virov ter o spremembi in poznejši razveljavitvi direktiv 2001/77/ES in 2003/30/ES) z dne 3. marca 2011 (redni dodatek h GURI št. 71 z dne 28. marca 2011) ukinjen za naprave za soproizvodnjo, ki niso naprave za soproizvodnjo z visokim izkoristkom, in to s 1. januarjem 2016.
Poleg tega predložitveno sodišče pojasnjuje, da je bil datum ukinitve tega mehanizma podpore z decreto legislativo n. 102 – Attuazione della direttiva 2012/27/UE sull’efficienza energetica, che modifica le direttive 2009/125/CE e 2010/30/UE e abroga le direttive 2004/8/CE e 2006/32/CE (zakonska uredba št. 102 o prenosu Direktive 2012/27/EU o energetski učinkovitosti, spremembi direktiv 2009/125/ES in 2010/30/EU ter razveljavitvi direktiv 2004/8/ES in 2006/32/ES) z dne 4. julija 2014 (GURI št. 165 z dne 18. julija 2014) prestavljen na 19. julij 2014.
Odločba AEEG št. 42/02
AEEG je na podlagi člena 2(8) zakonske uredbe št. 79/1999 z odločbo št. 42/02 z dne 19. marca 2002 določil minimalne pogoje, potrebne za opredelitev naprave za proizvodnjo električne energije kot naprave za „soproizvodnjo“.
Zakonska uredba št. 20/2007
Decreto legislativo n. 20 – Attuazione della direttiva 2004/8/CE sulla promozione della cogenerazione basata su una domanda di calore utile nel mercato interno dell’energia, nonché modifica alla direttiva 92/42/CEE (zakonska uredba št. 20 o prenosu Direktive 2004/8) z dne 8. februarja 2007 (GURI št. 54 z dne 6. marca 2007) v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: zakonska uredba št. 20/2007), v členu 3(1) določa:
„Do 31. decembra 2010 in brez poseganja v odstavek 2 se za soproizvodnjo z visokim izkoristkom šteje soproizvodnja, ki ustreza opredelitvi iz člena 2(8) zakonske uredbe [št. 79/1999].“
Člen 6(1) zakonske uredbe št. 20/2007 določa:
„Da bi se zagotovilo, da podpora soproizvodnji temelji na rabi koristne toplote in hkrati na prihrankih primarne energije, za soproizvodnjo z visokim izkoristkom veljajo določbe člena 3(3), člena 4(2), ter člena 11(2) in (4) zakonske uredbe [št. 79/1999]. Soproizvodnja z visokim izkoristkom je deležna ugodnosti, ki izhajajo iz uporabe ukrepov za izvajanje člena 9(1) zakonske uredbe [št. 79/1999] in člena 16(4) zakonske uredbe št. 164 z dne 23. maja 2000.“
Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je bila s Prilogo III k zakonski uredbi št. 20/2007 v italijanski pravni red prenesena Priloga III k Direktivi 2004/8.
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Družba Burgo Group ima v Italiji številne naprave za soproizvodnjo, ki hkrati proizvajajo električno energijo in koristno toploto. Ta družba je družbo GSE zaprosila, naj jo za leta 2011, 2012 in 2013 za njene naprave za soproizvodnjo oprosti obveznosti nakupa zelenih certifikatov, ki je določena v nacionalnem pravu.
Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je na podlagi odločbe št. 42/02, ki jo je sprejel AEEG, za navedene naprave takšna oprostitev veljala do 31. decembra 2010.
Vse prošnje za oprostitev obveznosti nakupa zelenih certifikatov, ki jih je družba Burgo Group predložila družbi GSE za leta 2011, 2012 in 2013, je ta zavrnila z obrazložitvijo, da veljavna nacionalna zakonodaja, in sicer zakonska uredba št. 20/2007, s katero je bila Direktiva 2004/8 prenesena v nacionalno pravo, določa, da so lahko od 1. januarja 2011 samo naprave za soproizvodnjo, ki izpolnjujejo merila iz Priloge III k tej uredbi, s katero je prenesena Priloga III k tej direktivi, upravičene do ugodnosti, določenih v nacionalnem pravu, med katerimi je tudi oprostitev nakupa zelenih certifikatov. Naprave za soproizvodnjo, ki so v lasti družbe Burgo Group, pa naj ne bi izpolnjevale teh meril, ker naj te naprave ne bi imele značilnosti naprav z visokim izkoristkom.
Družba Burgo Group je pri Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (deželno upravno sodišče za Lacij, Italija) vložila več tožb za odpravo teh odločb o zavrnitvi, ki so bile vse zavrnjene s sodbami, izdanimi leta 2015.
Predložitveno sodišče pojasnjuje, da je Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (deželno upravno sodišče za Lacij) s temi sodbami v bistvu ugotovilo, na prvem mestu, da so lahko ali so lahko bile v skladu s členom 12(3) Direktive 2004/8 in v skladu z nacionalnim ukrepom, s katerim je bila ta določba prenesena, od 1. januarja 2011 samo naprave za soproizvodnjo z visokim izkoristkom v skladu z merili energetske učinkovitosti iz Priloge III k tej direktivi upravičene do ugodnosti, določenih v nacionalnem pravu, in zlasti do oprostitve nakupa zelenih certifikatov. Na drugem mestu predložitveno sodišče navaja, da je prvostopenjsko sodišče menilo, da iz tega člena 12(3) in iz nacionalnega ukrepa, s katerim je bil ta prenesen, izhaja tudi, da so imele države članice do 31. decembra 2010 možnost določiti nadomestno metodo za opredelitev soproizvodnje z visokim izkoristkom, če je bilo dokazano, da ta metoda v povprečju ustreza merilom iz te Priloge III.
Tako naj bi bila z odločbo AEEG št. 42/02 določena takšna alternativna metoda opredelitve soproizvodnje z visokim izkoristkom, ki bi se lahko v skladu s členom 12(3) Direktive 2004/8 in nacionalnim pravom, s katerim je bil prenesen ta člen, uporabljala do 31. decembra 2010. Poleg tega naj bi se z vsako nasprotno razlago, prvič, odvzel ves pomen roku iz te določbe, in sicer 31. december 2010, drugič, izničilo področje uporabe meril, določenih v Prilogi III k tej direktivi, in tretjič, onesmislila tehnološka in gospodarska prizadevanja oseb, ki so vložile sredstva za prilagoditev naprav za soproizvodnjo, da bi bile v skladu z merili energetske učinkovitosti iz te priloge.
Ker je družba Burgo Group menila, da je Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (deželno upravno sodišče za Lacij) storilo napake pri razlagi in uporabi, zlasti Direktive 2004/8, je zoper navedene sodbe vložila pritožbo pri Consiglio di Stato (državni svet, Italija).
Družba Burgo Group pred predložitvenim sodiščem med drugim trdi, da Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (deželno upravno sodišče za Lacij) ni ravnalo pravilno, ker ni upoštevalo sodbe Sodišča z dne 26. septembra 2013, IBV & Cie (
C‑195/12
,
EU:C:2013:598
), v kateri naj Sodišče nacionalnega programa podpore iz zadeve, v kateri je bila izdana navedena sodba, ne bi uporabilo le za naprave za soproizvodnjo z visokim izkoristkom, ampak za vse naprave za soproizvodnjo. Poleg tega ta družba meni, da nacionalno pravo omogoča uporabo ugodnosti in zlasti oprostitev nakupa zelenih certifikatov družbam, ki upravljajo naprave za soproizvodnjo, ki niso naprave za soproizvodnjo z visokim izkoristkom, in to tudi po decembru 2010. Tako naj bi bil člen 11 zakonske uredbe št. 79/1999, ki določa zlasti oprostitev nakupa zelenih certifikatov za naprave za soproizvodnjo, razveljavljen šele s 19. julijem 2014.
V teh okoliščinah je Consiglio di Stato (državni svet) prekinil odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložil ta vprašanja:
„1.
Ali Direktiva [2004/8] (zlasti člen 12) nasprotuje razlagi členov 3 in 6 zakonske uredbe št. 20/2007, v skladu s katero se lahko ugodnosti iz zakonske uredbe št. 79/1999 (zlasti iz njenega člena 11 in iz odločbe [AEEG št. 42/02], ki pomeni izvajanje navedene določbe) priznajo tudi napravam za soproizvodnjo, ki niso naprave za soproizvodnjo z visokim izkoristkom, in sicer tudi po 31. decembru 2010?
2.
Ali člen 107 PDEU nasprotuje razlagi členov 3 in 6 zakonske uredbe št. 20/2007, kot izhaja iz prvega vprašanja, glede na to, da lahko navedena določba, kakor se razlaga, pomeni ‚državno pomoč‘ in je tako v nasprotju z načelom svobodne konkurence?
3.
Ali je na podlagi prvega in drugega vprašanja ter ob upoštevanju izrecnih navedb [družbe Burgo Group] nacionalna zakonodaja, ki omogoča ohranitev priznavanja programov podpore za soproizvodnjo, ki ni soproizvodnja z visokim izkoristkom, do 31. decembra 2015, v skladu z […] načeloma enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije [na podlagi prava Unije]? Tako bi bilo namreč mogoče razlagati italijansko nacionalno pravo na podlagi člena 25(11)(c), točka 1, zakonske uredbe št. 28/2011, s katerim so zgoraj navedene določbe iz člena 11 zakonske uredbe št. 79/1999 razveljavljene od 1. januarja 2016 oziroma zdaj od19. julija 2014 (na podlagi člena 10(15) zakonske uredbe št. 102/2014).“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 12(3) Direktive 2004/8 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki omogoča, da so naprave za soproizvodnjo, ki nimajo značilnosti naprav z visokim izkoristkom v smislu te direktive, tudi po 31. decembru 2010 še naprej upravičene do programa podpore soproizvodnji, na podlagi katerega bi bile te naprave tako med drugim izvzete iz obveznosti nakupa zelenih certifikatov.
Navesti je treba, da programov podpore soproizvodnji, ki se lahko pripravijo na nacionalni ravni, ne ureja člen 12(3) Direktive 2004/8, ampak člen 7 te direktive.
Sodišče je člen 7 Direktive 2004/8 razlagalo tako, da področje uporabe tega člena ni omejeno zgolj na naprave za soproizvodnjo z značilnostmi naprav z visokim izkoristkom v smislu te direktive. Sodišče je pojasnilo, da zakonodajalec Unije navedenega področja uporabe ni nameraval omejiti zgolj na soproizvodnjo z visokim izkoristkom v smislu člena 3(i) navedene direktive, in navedlo, da je v členu 2 te direktive, katerega namen je, kot je navedeno v njenem naslovu, opredeliti „Področje uporabe“ te direktive, poudarjeno, da se ta direktiva uporablja za „soproizvodnjo, kakor je opredeljena v členu 3“, in da je zakonodajalec Unije posebej opredelil pojma „soproizvodnja“ in „soproizvodnja z visokim izkoristkom“ v smislu Direktive 2004/8 (glej v tem smislu sodbo z dne 26. septembra 2013, IBV & Cie,
C‑195/12
,
EU:C:2013:598
, točki
in
).
Ker področje uporabe člena 7 Direktive 2004/8 v zvezi s programi podpore na nacionalni ravni ni omejeno zgolj na soproizvodnjo „z visokim izkoristkom“ (glej v tem smislu sodbo z dne 26. septembra 2013, IBV & Cie,
C‑195/12
,
EU:C:2013:598
, točka
), države članice lahko pod pogoji iz tega člena določijo programe podpore napravam za soproizvodnjo, ki niso naprave za soproizvodnjo z visokim izkoristkom.
Člen 12(3) te direktive, ki državam članicam daje možnost, da „do konca leta 2010“ na podlagi svojih meril opredelijo „soproizvodnjo […] kot soproizvodnjo z visokim izkoristkom“, pa ne vpliva na razlago navedenega člena 7.
Člen 12(3) Direktive 2004/8 namreč sicer določa možnost, da države članice do 31. decembra 2010 pod nekaterimi pogoji soproizvodnjo opredelijo kot soproizvodnjo z visokim izkoristkom z uporabo druge računske metode, kot je tista iz Priloge III(a) k navedeni direktivi, vendar ta določba ne vpliva na možnost držav članic, da določijo programe podpore za soproizvodnjo, ki ni soproizvodnja z visokim izkoristkom, ali skupne programe podpore tema oblikama soproizvodnje.
Zato navedeni odstavek ne nasprotuje temu, da države članice tudi po 31. decembru 2010 uporabijo mehanizme podpore soproizvodnji, kot je oprostitev obveznosti nakupa zelenih certifikatov, za soproizvodnjo, ki ni soproizvodnja z visokim izkoristkom.
Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 12(3) Direktive 2004/8 razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki omogoča, da so naprave za soproizvodnjo, ki nimajo značilnosti naprav z visokim izkoristkom v smislu te direktive, tudi po 31. decembru 2010 še naprej upravičene do programa podpore soproizvodnji, na podlagi katerega bi bile te naprave tako med drugim izvzete iz obveznosti nakupa zelenih certifikatov.
Drugo in tretje vprašanje
Predložitveno sodišče z drugim in tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali člen 107 PDEU ter načeli enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki omogoča, da so naprave za soproizvodnjo, ki nimajo značilnosti naprav z visokim izkoristkom v smislu te direktive, tudi po 31. decembru 2010 še naprej upravičene do programa podpore soproizvodnji, na podlagi katerega bi bile te naprave tako med drugim izvzete iz obveznosti nakupa zelenih certifikatov.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da se za to, da bi Sodišče lahko podalo razlago prava Unije, ki bi bila koristna za nacionalno sodišče, na podlagi člena 94(c) Poslovnika Sodišča zahteva zlasti, da predlog za predhodno odločanje vsebuje razloge, ki so predložitvenemu sodišču vzbudili dvom glede razlage ali veljavnosti nekaterih določb prava Unije, in pojasnitev zveze, ki naj bi obstajala med temi določbami in nacionalno zakonodajo, ki jo je treba uporabiti v sporu o glavni stvari.
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, ki ga določa člen 267 PDEU, le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, pristojno, da ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po izdaji predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi upoštevnost vprašanj, ki jih predloži Sodišču. Zato je Sodišče načeloma dolžno odločiti, če se postavljena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije (sodba z dne 4. decembra 2018, Minister for Justice and Equality in Commissioner of An Garda Síochána,
C‑378/17
,
EU:C:2018:979
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz tega sledi, da za vprašanja, ki se nanašajo na pravo Unije, velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko zavrne odločanje o vprašanju za predhodno odločanje, ki ga postavi nacionalno sodišče, le takrat, kadar je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, kadar gre za hipotetičen problem oziroma kadar Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na postavljena vprašanja podalo koristne odgovore (sodba z dne 4. decembra 2018, Minister for Justice and Equality in Commissioner of An Garda Síochána,
C‑378/17
,
EU:C:2018:979
, točka
in navedena sodna praksa).
Glede drugega in tretjega vprašanja pa predložitvena odločba ne izpolnjuje zahtev dopustnosti, navedenih v točkah od 38 do 40 te sodbe.
Na prvem mestu, na podlagi te odločbe namreč ni mogoče razumeti razlogov, iz katerih se predložitveno sodišče sprašuje o skladnosti zakonodaje iz postopka v glavni stvari s členom 107 PDEU. Res je, da bi lahko taki programi pomoči pod nekaterimi pogoji pomenili državno pomoč v smislu zadnjenavedene določbe. Vendar po eni strani v predložitveni odločbi niso navedeni pogoji za uporabo teh programov in zlasti elementi, na podlagi katerih bi jih bilo mogoče opredeliti kot državne pomoči v smislu člena 107 PDEU. Po drugi strani predložitveno sodišče ne pojasnjuje, zakaj je razlaga člena 107 PDEU, ki bi jo podalo Sodišče, nujna za rešitev spora, ki ga obravnava.
Na drugem mestu, na podlagi navedene odločbe prav tako ni mogoče razumeti razlogov, iz katerih naj bi načeli enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije na podlagi prava Unije nasprotovali nacionalni ureditvi, ki omogoča nadaljevanje uporabe programov podpore soproizvodnji, ki ni soproizvodnja z visokim izkoristkom, do 31. decembra 2015. Predložitveno sodišče namreč ne navaja razlogov, iz katerih se je lahko spraševalo o združljivosti zadevne zakonodaje s tema načeloma, ampak se je omejilo na navajanje predlogov strank v postopku v glavni stvari v zvezi s tem.
Ker Sodišče nima na voljo potrebnih elementov, da bi lahko koristno odgovorilo na drugo in tretje postavljeno vprašanje, ju je treba razglasiti za nedopustni.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (sedmi senat) razsodilo:

Člen 12(3) Direktive 2004/8/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o spodbujanju soproizvodnje, ki temelji na rabi koristne toplote, na notranjem trgu z energijo in o spremembi Direktive 92/42/EGS je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki omogoča, da so naprave za soproizvodnjo, ki nimajo značilnosti naprav z visokim izkoristkom v smislu te direktive, tudi po 31. decembru 2010 še naprej upravičene do programa podpore soproizvodnji, na podlagi katerega bi bile te naprave tako med drugim izvzete iz obveznosti nakupa zelenih certifikatov.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: italijanščina.