CELEX: 62017CJ0039
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Laisvas prekių judėjimas
SESV 28 ir 30 straipsniai
Lygiaverčio poveikio mokėjimai
SESV 110 straipsnis
Vidaus mokesčiai
Bendrovių socialinė solidarumo įmoka
Mokėjimas
Bazė
Bendrovių bendroji metinė apyvarta
Direktyva 2006/112/EB
17 straipsnis
Prekių pervežimas į kitą valstybę narę
Pervežtų prekių vertė
Įtraukimas į bendrąją metinę apyvartą

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl SESV 28 ir 30 straipsnių išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant
Lubrizol France SAS
(toliau –
Lubrizol
) ginčą su
Caisse nationale du Régime social des indépendants (RSI) participations extérieures
(toliau –
Caisse RSI
) dėl bendrovių socialinės solidarumo įmokos (toliau – C3S) ir ją papildančios įmokos (toliau kartu – ginčijamos įmokos), kurias
Lubrizol
turėjo sumokėti už 2008 m., bazės apskaičiavimo.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Pagal 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (
OL L 347, 2006, p. 1
), iš dalies pakeistos 2008 m. vasario 12 d. Tarybos direktyva 2008/8/EB (
OL L 44, 2008, p. 11
) (toliau – PVM direktyva), 14 straipsnio 1 dalį „prekių tiekimu“ laikomas „teisės[,] kaip savininkui disponuoti materialiuoju turtu[,] perdavimas“.
Šios direktyvos 17 straipsnyje nustatyta:
„1.   Jei prekes, sudarančias apmokestinamojo asmens veiklai skirto turto dalį, šis asmuo perveža į kitą valstybę narę, šis pervežimas laikomas prekių tiekimu už atlygį.
„Pervežimas į kitą valstybę narę“ – kilnojamojo materialiojo turto siuntimas ar gabenimas į paskirties vietą už valstybės narės, kurioje yra turtas, teritorijos ribų, bet Bendrijos teritorijoje, kai gabenimą ar siuntimą savo verslo tikslais atlieka apmokestinamasis asmuo arba tai atliekama jo vardu.
<…>“
Prancūzijos teisė
Code de la sécurité sociale
(Socialinės apsaugos kodeksas), t. y. prievolės mokėti ginčijamas įmokas atsiradimo dieną galiojusios redakcijos (toliau – Socialinės apsaugos kodeksas), L. 245‑13 straipsnyje numatyta, kad nustatoma įmoka į
Caisse nationale de l’assurance maladie des travailleurs salariés
(Nacionalinė samdomų darbuotojų sveikatos draudimo kasa), papildanti šio kodekso L. 651‑1 ir paskesniuose straipsniuose numatytą C3S įmoką; ši papildoma įmoka apskaičiuojama, išieškoma, renkama ir kontroliuojama tokiomis pačiomis sąlygomis, kokios taikomos C3S, jos tarifas lygus 0,03 %.
Socialinės apsaugos kodekso L. 651‑1 straipsnyje nustatyta socialinė solidarumo įmoka į
régime social des Indépendants
(savarankiškai dirbančių asmenų socialinės apsaugos sistema),
Fonds de solidarité vieillesse
(Senatvės pensijos solidarumo fondas) ir
Fonds de réserve pour les retraites
(Pensijų rezervo fondas), kurią, be kitų mokėtojų, moka ir akcinės bendrovės, ir paprastosios akcinės bendrovės.
Minėto kodekso L. 651‑3 straipsnyje nustatyta:
„Socialinė solidarumo įmoka mokama kasmet. Jos tarifas nustatomas dekretu ir neviršija 0,13 % apyvartos, apibrėžtos L. 651‑5 straipsnyje. Ši įmoka nėra taikoma, jei bendrovės apyvarta yra mažesnė nei 760000 EUR.
<…>“
Socialinės apsaugos kodekso L. 651‑5 straipsnyje nustatyta:
„Bendrovės ir įmonės, apmokestinamos socialine solidarumo įmoka, kasmet turi nurodyti už šios įmokos surinkimą atsakingai organizacijai mokesčių administratoriui deklaruotą savo bendros apyvartos sumą, apskaičiuotą neįskaitant apyvartos ir panašių mokesčių <…>“
Code général des impôts
(Bendrasis mokesčių kodeksas), t. y. pagrindinės bylos aplinkybių susiklostymo metu taikytos redakcijos (toliau – BMK), 256 straipsnio III dalyje nustatyta:
„Jei asmuo verslo tikslais perveža savo įmonės turtą į kitą Europos Bendrijos valstybę narę, šis pervežimas laikomas prekių tiekimu.
Pervežimu pagal pirmiau nurodytas nuostatas laikomas kilnojamojo materialiojo turto siuntimas ar gabenimas, kai jį savo verslo tikslais atlieka apmokestinamasis asmuo arba kitas asmuo jo vardu, išskyrus siuntimą ar gabenimą prekių, kurios paskirties valstybėje narėje yra skirtos:
a)
laikinai naudoti apmokestinamajam asmeniui teikiant paslaugas arba tokiomis sąlygomis, jei prekė importuojama, kai prekės gali būti laikinai įvežamos visiškai neapmokestintos importo muitais;
b)
naudoti darbams su sąlyga, kad prekės pakartotinai išsiunčiamos ar išgabenamos į Prancūziją šiam apmokestinamajam asmeniui;
c)
instaliuoti ar surinkti;
d)
būti apmokestinamojo asmens tiekiamos į transporto priemones [PVM direktyvos] 37 straipsnyje nurodytomis sąlygomis.
<…>“
BMK 262ter straipsnyje nustatyta:
„I.
Pridėtinės vertės mokesčiu neapmokestinamas:
1°   prekių, siunčiamų ar gabenamų į kitos Europos bendrijos valstybės narės teritoriją kitam apmokestinamajam asmeniui ar neapmokestinamam juridiniam asmeniui, tiekimas;
<…>
2°   prekių gabenimas, prilyginamas 256 straipsnio III dalyje nurodytam tiekimui, kuriam taikomas šio straipsnio 1° dalyje nurodytas neapmokestinimas, jei gabenamos prekės skirtos trečiajam apmokestinamajam asmeniui.
<…>“
Bylos faktinės aplinkybės ir prejudicinis klausimas
Lubrizol
yra chemijos pramonės bendrovė, gaminanti ir parduodanti tepalų priedus. Kaip Prancūzijoje įsteigta paprastoji akcinė bendrovė, ji privalo mokėti ginčijamas įmokas.
Patikrinusi
Lubrizol
2008 m. mokėtinų ginčijamų įmokų bazę,
Caisse RSI
nustatė, kad jai 2007 m. deklaruota apyvartos suma skiriasi nuo mokesčių administratoriui nurodytos sumos ir šis skirtumas atitinka pervežimo Sąjungos viduje sumą, kurios
Lubrizol
neįtraukė į įmokų bazę.
Todėl 2012 m. kovo 13 d.
Caisse RSI
pateikė
Lubrizol
pranešimą apie mokesčio perskaičiavimą, o vėliau išsiuntė ir įspėjimą.
Lubrizol
ginčijo prievolę mokėti reikalaujamas sumas; ji tvirtino, kad į kitas Europos Sąjungos valstybes nares perkeltų prekių vertės nereikia įtraukti į ginčijamų įmokų, kurias ji turėjo sumokėti už 2008 m., bazę. Ji nurodė, kad pervežamos prekės vis dar priklausė jai ir kad ji dar nebuvo jų perleidusi savo klientams, todėl minėti pervežimo atvejai nebuvo pardavimo, taigi ir jos apyvartos, dalis.
Pralaimėjusi bylą pirmojoje ir apeliacinėje instancijose,
Lubrizol
pateikė kasacinį skundą
Cour de cassation
(Kasacinis Teismas); ji tvirtina, kad, kitaip, nei nuspręsta apeliacinėje instancijoje, ginčytinas įmokas reikia laikyti lygiaverčio poveikio mokėjimais, nes į šių įmokų bazę įtraukiamas prekių pervežimas į kitą valstybę narę, bet jis neįtraukiamas, jei prekės pervežamos nacionalinėje teritorijoje ar į trečiąją šalį.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslina, kad C3S nustatyta kaip įmoka į
régime d’assurance maladie et maternité des travailleurs non‑salariés des professions non agricoles
(savarankiškai ne žemės ūkyje dirbančių asmenų sveikatos ir motinystės draudimo sistema) ir į
régimes d’assurance vieillesse des professions artisanales, industrielles et commerciales, et libérales
(asmenų, kurie verčiasi amatais, pramone ar prekyba, arba laisvųjų profesijų asmenų senatvės draudimo sistemos). Šis teismas taip pat pabrėžia, kad 2008 m. gautos pajamos iš C3S iš esmės buvo skirtos
Caisse RSI
, kuri užtikrina jų surinkimą.
Be to,
Cour de cassation
(Kasacinis Teismas) pažymi, kad C3S papildoma įmoka nustatyta 2004 m. rugpjūčio 13 d. Įstatymu Nr. 2004‑810 ir kad 2008 m. iš jos gautos pajamos iš esmės buvo skirtos
Caisse nationale de l’assurance maladie des travailleurs salariés
(Nacionalinė samdomų darbuotojų sveikatos draudimo kasa), tada –
Fonds de solidarité vieillesse
(Senatvės solidarumo fondas).
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, šių dviejų įmokų, kurios pagal nacionalinę teisę priskiriamos kitiems mokėjimams, bazę sudaro mokesčių administratoriui deklaruota bendroji apyvarta neatskaičius mokesčių. Prekių tiekimas pagal PVM direktyvos 14 straipsnio 1 dalį patenka į ginčijamų įmokų bazę.
Tačiau, anot to teismo, su tam tikromis šiai bylai nereikšmingomis išimtimis pagal PVM direktyvos 17 straipsnio 1 dalį BMK 256 straipsnio III dalyje prekių tiekimu laikomas įmonės turto perkėlimas į kitą Sąjungos valstybę narę, kurį savo įmonės reikmėms atliko apmokestinamasis asmuo arba kuris buvo atliktas jo vardu. Tokį pervežimą reikia paminėti deklaracijoje, kurią apmokestinamasis asmuo pateikia mokesčių administratoriui kaip neapmokestinamą PVM pagal BMK 262ter straipsnį.
Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas jau yra nusprendęs, kad atsargų, kurias įmonė pervežė iš Prancūzijos į kitą Europos Sąjungos valstybę narę, nominalioji vertė įskaičiuojama į ginčijamų įmokų bazę net ir tuo atveju, jei dėl tokio pervežimo apyvarta nepadidėja. Tačiau pervežimai nacionalinėje teritorijoje arba į trečiąją valstybę nelaikomi prekių tiekimu, todėl jų nominalioji vertė neįtraukiama į ginčijamų įmokų bazę.
Tokiomis aplinkybėmis
Cour de cassation
(Kasacinis Teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar [SESV] 28 ir 30 straipsniais draudžiama į prekių, kurias [ginčijamomis įmokomis] apmokestinamas asmuo savo įmonės reikmėms perveža iš Prancūzijos į kitą Europos Sąjungos valstybę narę ar kurios pervežamos jo vardu, vertę atsižvelgti nustatant bendrą apyvartą, kuri yra šių įmokų bazė?“
Dėl prejudicinio klausimo
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar SESV 28 ir 30 straipsnius reikia aiškinti taip: jie draudžia valstybės narės teisės nuostatas, kuriose numatyta, kad pagal bendrovių metinę apyvartą, kai ši siekia arba viršija tam tikrą dydį, mokamų įmokų bazė apskaičiuojama atsižvelgiant į prekių, kurias savo įmonės reikmėms apmokestinamasis asmuo arba jo vardu kitas asmuo perveža iš tos valstybės narės į kitą Sąjungos valstybę narę, nominaliąją vertę, jei į šią vertę atsižvelgiama tik tokio pervežimo atveju, tačiau, kai tas pačias prekes savo įmonės reikmėms apmokestinamasis asmuo arba jo vardu kitas asmuo perveža atitinkamos valstybės narės teritorijoje, jų vertė įtraukiama į minėtą bazę tik tada, kai jos galiausiai parduodamos.
Pagal taikomą nacionalinę teisę pagrindinėje byloje ginčijamos įmokos mokamos pagal bendrovių metinę apyvartą su sąlyga, kad ji nagrinėjamais mokestiniais metais siekia ne mažiau kaip 760000 EUR. Taip pat iš tos nacionalinės teisės matyti, kad prekių pervežimas, kai savo įmonės reikmėms šiomis įmokomis apmokestinamas asmuo ar kitas asmuo jo vardu jas perveža iš Prancūzijos į kitą Sąjungos valstybę narę, minėtų įmokų apskaičiavimo tikslais prilyginamas prekių tiekimui ir įtraukiamas į atitinkamos bendrovės apyvartą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patvirtino, kad prekių, kurios, neprarandant nuosavybės teisių į jas, tiesiog pervežamos į kitą Sąjungos valstybę narę, nominalioji vertė įtraukiama į ginčijamų įmokų bazę, tačiau taip nėra, kai toks pervežimas vykdomas Prancūzijos teritorijoje. Pervežimų Prancūzijos teritorijoje atveju tik nuo atitinkamų prekių pardavimo dienos jų vertė įtraukiama į nagrinėjamos bendrovės apyvartą ir sudaro ginčijamų įmokų bazę. Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar, atsižvelgiant į įmokų bazės apskaičiavimo būdą, tos įmokos yra SESV 28 ir 30 straipsnius pažeidžiantys eksporto muitui lygiaverčio poveikio mokėjimai.
Pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją bet kokia vienašališkai taikoma piniginė rinkliava, kuria apmokestinamos prekės dėl to, kad jos kerta sieną, ir kuri nėra muitas tiesiogine žodžio prasme, kad ir kokia maža ji būtų, nepaisant jos pavadinimo ir taikymo būdo, yra muitui lygiaverčio poveikio mokėjimas. Tačiau bendroje vidaus mokesčių sistemoje nustatytą piniginę rinkliavą, remiantis tais pačiais objektyviais kriterijais, sistemingai taikomą prekių kategorijoms, neatsižvelgiant į jų kilmę arba paskirtį, apima SESV 110 straipsnis, kuriuo draudžiami diskriminaciniai vidaus mokesčiai (2018 m. kovo 1 d. Sprendimo Petrotel‑Lukoil ir Georgescu,
C‑76/17
,
EU:C:2018:139
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šiuo aspektu reikia priminti, kad su lygiaverčio poveikio mokėjimais ir diskriminaciniais vidaus mokesčiais susijusios SESV nuostatos netaikomos kumuliatyviai, todėl Sutarties sistemoje priemonė, kuriai taikomas SESV 110 straipsnis, negali tuo pačiu metu būti pripažinta „panašaus poveikio mokėjimu“ (šiuo klausimu žr. 2014 m. spalio 2 d. Sprendimo Orgacom,
C‑254/13
,
EU:C:2014:2251
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Piniginė rinkliava taip pat nelaikoma „lygiaverčio poveikio mokėjimu“, jei ji tam tikromis sąlygomis mokėtina dėl patikrinimų, kurie atliekami siekiant įvykdyti įsipareigojimus pagal Sąjungos teisės aktų nuostatas, arba yra proporcingo dydžio atlygis už realiai ūkio subjektui, privalančiam mokėti šią rinkliavą, suteiktą paslaugą (šiuo klausimu žr. 1992 m. birželio 11 d. Sprendimo
Sanders Adour ir Guyomarc’h Orthez Nutrition animale
, C‑149/91 ir C‑150/91, 17 punktą ir 2004 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Carbonati Apuani,
C‑72/03
,
EU:C:2004:506
,
punktą).
Todėl reikia nustatyti, ar ginčijamos įmokos atitinka muitui lygiaverčio poveikio mokėjimo apibrėžtį, kaip matyti iš šio sprendimo 24–26 punktų.
Šiuo klausimu reikia priminti, pirma, kad ginčijamos įmokos yra valstybės narės vienašališkai taikomos piniginės rinkliavos. Kadangi nesvarbu, kokiu tikslu tokios rinkliavos nustatytos, neturi reikšmės tai, kad mokėjimai skirti socialinės apsaugos sistemai finansuoti (šiuo klausimu žr. 2000 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Michaïlidis,
C‑441/98 ir C‑442/98
,
EU:C:2000:479
,
punktą).
Antra, reikia nagrinėti, ar ginčijamomis įmokomis apmokestinamos prekės.
Šiuo klausimu taip pat reikia priminti, jog aiškindamas SESV 110 straipsnį Teisingumo Teismas nusprendė, kad ne patiems gaminiams nustatytas mokėjimas vis dėlto gali būti laikomas taikomu prekei, jei daro tiesioginį poveikį nagrinėjamo gaminio kainai (1977 m. vasario 16 d. Sprendimo Schöttle,
20/76
,
EU:C:1977:26
,
punktas ir 2007 m. lapkričio 8 d. Sprendimo Stadtgemeinde Frohnleiten ir Gemeindebetriebe Frohnleiten,
C‑221/06
,
EU:C:2007:657
,
punktas). Šia jurisprudencija taip pat reikia vadovautis aiškinant SESV 28 ir 30 straipsnius.
Pagrindinėje byloje ginčijamos įmokos apskaičiuojamos pagal jomis apmokestinamų bendrovių metinę apyvartą, o ne tiesiogiai pagal tų bendrovių parduodamų prekių nominaliąją vertę arba pardavimo kainą.
Vis dėlto, kai tų bendrovių metinė apyvarta siekia ne mažiau kaip 760000 EUR, visa ta apyvarta yra nagrinėjamų įmokų, kurių tarifai atitinkamai siekia 0,13 ir 0,03 % minėtos apyvartos, bazė. Kadangi ta pati apyvarta susidaro ir gaminius parduodant Prancūzijoje, ir juos pervežant į kitą valstybę narę, ginčijamos įmokos taikomos patiems šiems gaminiams, nors jos surenkamos ne tų gaminių pardavimo arba pervežimo į kitą valstybę narę dieną, o bendrai ir kartą per metus.
Kaip generalinis advokatas pažymėjo išvados 89 punkte, šios įmokos daro tiesioginį poveikį atitinkamų prekių pateikimo rinkai savikainai, nes kiekvienas pardavimas arba kiekvienas vieno iš šių gaminių pervežimas į kitą valstybę narę neišvengiamai padidina minėtų įmokų, kurios mokamos pagal taip pasiektą apyvartą, bazę, jei metinė apyvarta siekia ne mažiau kaip 760000 EUR.
Tokiomis sąlygomis ginčijamas įmokas reikia laikyti taikomomis prekėms.
Šių išvadų nepaneigia 1985 m. lapkričio 27 d. Sprendimas Rousseau Wilmot (
295/84
,
EU:C:1985:473
), kurio 16 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad tokiai įmokai, kaip C3S, taikoma 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (
OL L 145, 1977, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 9 sk., 1 t., p. 23) 33 straipsnyje esanti sąvoka „rinkliavos ar apmokestinimai, kurie negali būti priskirti apyvartos mokesčiams“, nes ji apskaičiuojama remiantis metine apyvarta ir tiesiogiai nesiejama su prekių arba paslaugų kaina. Iš tiesų tas sprendimas susijęs būtent su bendra PVM sistema, konkrečiau tariant – su minėtu 33 straipsniu, kuriuo siekiama neleisti valstybės narės mokestinėmis priemonėmis, kurios apsunkina prekių ir paslaugų apyvartą ir taikomos sandoriams panašiai kaip PVM, trikdyti šios sistemos veikimo.
Trečia, reikia patikrinti, ar ginčijamos įmokos toms prekėms taikomos dėl sienos kirtimo, ar jas veikiau lemia bendra vidaus mokesčių sistema, pagal kurią, remiantis tais pačiais objektyviais kriterijais, jos sistemingai taikomos prekių kategorijoms, neatsižvelgiant į jų kilmę arba paskirtį.
Šiuo klausimu primintina, kad Teisingumo Teismas jau nusprendė, jog esminė lygiaverčio poveikio mokėjimo savybė, jį atskirianti nuo bendro pobūdžio vidaus mokesčio, susijusi su aplinkybe, kad pirmasis taikomas tik sieną kertantiems gaminiams, o antrasis – importuotiems, eksportuotiems ir nacionaliniams gaminiams (2014 m. spalio 2 d. Sprendimo Orgacom,
C‑254/13
,
EU:C:2014:2251
,
punktas).
Šiuo atveju neprieštaraujama, kad tokio paties tarifo ginčijamos įmokos taikomos ir į kitą valstybę narę pervežtiems, ir nacionalinėje teritorijoje parduotiems gaminiams.
Vis dėlto pirmiausia reikia priminti, jog tam, kad nagrinėjamas mokestis priklausytų bendrai „vidaus mokesčių“, kaip jie suprantami pagal SESV 110 straipsnį, sistemai, tas pats mokestis turi būti vienodai taikomas nacionaliniam gaminiui ir eksportuotam gaminiui tame pačiame prekybos etape ir mokesčio apmokestinimo momentas taip pat turi būti vienodas abiem gaminiams (2014 m. spalio 2 d. Sprendimo Orgacom,
C‑254/13
,
EU:C:2014:2251
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Prekių kaina į ginčijamų įmokų bazę įtraukiama tik tų prekių pardavimo momentu, kai jos lieka nacionalinėje teritorijoje, tačiau minėtų prekių nominalioji vertė, kai jos pervežamos į kitą valstybę narę, į tą bazę įtraukiama nuo tokio pervežimo momento.
Vis dėlto ši aplinkybė nekelia abejonių dėl konstatavimo, kad piniginė rinkliava, kurią lemia ginčijamos įmokos, taikoma tuo pačiu prekybos etapu, nes, kaip Prancūzijos vyriausybė nurodo Teisingumo Teismui pateiktose pastabose, iš esmės ji nustatyta nacionalinėje rinkoje parduotam gaminiui ir į kitą valstybę narę pervežtam gaminiui, siekiant jį ten parduoti.
Iš tiesų minėto gaminio pardavimą nacionalinėje teritorijoje ir gaminio pervežimą į kitą valstybę narę, siekiant jį ten parduoti, ekonominiu aspektu SESV 110 straipsnio taikymo tikslais galima laikyti priskirtinais tam pačiam prekybos etapui (pagal analogiją žr. 1992 m. birželio 11 d. Sprendimo Sanders Adour ir Guyomarc’h Orthez Nutrition animale,
C‑149/91 ir C‑150/91
,
EU:C:1992:261
,
punktą; 1998 m. balandžio 2 d. Sprendimo Outokumpu,
C‑213/96
,
EU:C:1998:155
,
punktą ir 2002 m. balandžio 23 d. Sprendimo Nygård,
C‑234/99
,
EU:C:2002:244
,
punktą).
Vis dėlto būtų kitaip, jei, kaip
Lubrizol
teigia Teisingumo Teismui pateiktose pastabose, pagrindinėje byloje nagrinėjamų gaminių pervežimas į kitą valstybę narę būtų įtraukiamas apskaičiuojant ginčijamų įmokų bazę, net jei toks pervežimas nesibaigtų minėtų gaminių pardavimu toje kitoje valstybėje narėje. Iš tiesų, toks pervežimas nebūtų priskiriamas tam pačiam prekybos etapui, kaip pardavimas nacionalinėje rinkoje.
Kaip nurodo Europos Komisija, piniginę rinkliavą, kurią lemia ginčijamos įmokos, reikia laikyti taikoma šiems gaminiams skirtingu prekybos etapu, jei į kitą valstybę narę pervežtų gaminių vertės negalima atskaityti iš ginčijamų įmokų bazės, kai jie neskirti parduoti arba parvežami į Prancūziją, nepardavus kitoje valstybėje narėje. Tokiu atveju ginčijamas įmokas, jei jos apskaičiuojamos atsižvelgiant į tokių gaminių nominaliąją vertę, reikia laikyti panašaus poveikio mokėjimais.
Be to, jei į kitą valstybę narę pervežtų prekių vertė antrą kartą įskaitoma į ginčijamų įmokų bazę, kai jos parduodamos toje valstybėje narėje, kitaip nei nacionalinei rinkai skirtiems gaminiams, eksportuotiems gaminiams tenka dviguba nagrinėjama mokestinė našta. Tokiomis aplinkybėmis tas įmokas, jei jos apskaičiuojamos atsižvelgiant į tų prekių pardavimo kainą, taip pat reikia laikyti panašaus poveikio mokėjimais (šiuo klausimu žr. 1997 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Fricarnes,
C‑28/96
,
EU:C:1997:412
,
punktą).
Antra, reikia pabrėžti, kad jei iš pagal bendrąją vidaus mokesčių sistemą taikomo mokesčio, kuriuo sistemingai apmokestinami nacionalinėje rinkoje parduodami nacionaliniai gaminiai ir eksportuojami gaminiai, gaunamų pajamų naudojimo kylantys pranašumai visiškai kompensuoja naštą, tenkančią dėl į rinką išleidžiamų nacionalinių gaminių, kurie parduodami nacionalinėje rinkoje, šis mokestis yra SESV 28 ir 30 straipsniais draudžiamas muitui lygiaverčio poveikio mokėjimas (2018 m. kovo 1 d. Sprendimo Petrotel‑Lukoil ir Georgescu,
C‑76/17
,
EU:C:2018:139
,
punktas).
Tačiau šiuo atveju nėra nieko, iš ko būtų galima nustatyti, kad ginčijamų įmokų poveikis yra būtent toks. Iš tiesų, kaip generalinis advokatas iš esmės pažymėjo išvados 94 punkte, pajamos iš šių įmokų skirtos socialinės apsaugos organizacijoms finansuoti; jų paslaugos nėra skirtos tam, kad būtų visiškai kompensuota dėl tų įmokų nacionalinėje teritorijoje parduodamiems gaminiams tenkanti našta, ir neturi tokio poveikio.
Ketvirta, reikia pažymėti, kad, kaip generalinis advokatas iš esmės pabrėžė išvados 71 punkte, Teisingumo Teismui pateiktoje bylos medžiagoje nėra nieko, iš ko būtų galima spręsti, kad ginčijamos įmokos mokėtinos dėl patikrinimų, kurie atliekami siekiant įvykdyti įsipareigojimus pagal Sąjungos teisės aktų nuostatas, arba kad jos yra proporcingo dydžio atlygis už ūkio subjektui realiai suteiktą paslaugą.
Vadinasi, su sąlyga, kad atsižvelgiama į tai, kas nurodyta šio sprendimo 43–47 punktuose, ginčijamos įmokos yra vidaus mokesčiai, kaip jie suprantami pagal SESV 110 straipsnį, tačiau tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Kadangi per posėdį Teisingumo Teisme
Lubrizol
nurodė, kad nesirėmė SESV 110 straipsnio pažeidimu, ir šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas nekėlė klausimų, nereikia nagrinėti, ar tokios kaip ginčijamos įmokos yra diskriminacinės, kaip tai suprantama pagal tą 110 straipsnį.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad SESV 28 ir 30 straipsnius reikia aiškinti taip: jie nedraudžia valstybės narės teisės nuostatų, kuriose numatyta, kad pagal bendrovių metinę apyvartą, kai ši siekia arba viršija tam tikrą dydį, mokamų įmokų bazė apskaičiuojama, atsižvelgiant į prekių, kurias savo įmonės reikmėms apmokestinamasis asmuo arba jo vardu kitas asmuo perveža iš tos valstybės narės į kitą Sąjungos valstybę narę, nominaliąją vertę, jei į šią vertę atsižvelgiama tik tokio pervežimo atveju, tačiau, kai tas pačias prekes savo įmonės reikmėms apmokestinamasis asmuo arba jo vardu kitas asmuo perveža atitinkamos valstybės narės teritorijoje, jų vertė įtraukiama į minėtą bazę tik tada, kai jos galiausiai parduodamos, su sąlyga:
–
pirma, kad apskaičiuojant minėtą bazę į tų prekių vertę nėra vėl atsižvelgiama tada, kai jos galutinai parduodamos toje valstybėje narėje,
–
antra, kad jų vertė atskaitoma iš minėtos bazės, jei tos prekės neskirtos būti parduotos kitoje valstybėje narėje arba neparduotos yra vėl įvežamos į kilmės valstybę narę,
–
trečia, kad iš minėtų įmokų gautos pajamos nevisiškai kompensuoja naštą, patiriamą dėl nacionalinėje rinkoje parduodamo nacionalinio gaminio, tada, kai jis pateiktas rinkai, tačiau tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

SESV 28 ir 30 straipsnius reikia aiškinti taip: jie nedraudžia valstybės narės teisės nuostatų, kuriose numatyta, kad pagal bendrovių metinę apyvartą, kai ši siekia arba viršija tam tikrą dydį, mokamų įmokų bazė apskaičiuojama atsižvelgiant į prekių, kurias savo įmonės reikmėms apmokestinamasis asmuo arba jo vardu kitas asmuo perveža iš tos valstybės narės į kitą Europos Sąjungos valstybę narę, nominaliąją vertę, jei į šią vertę atsižvelgiama tik tokio pervežimo atveju, tačiau, kai tas pačias prekes savo įmonės reikmėms apmokestinamasis asmuo arba jo vardu kitas asmuo perveža atitinkamos valstybės narės teritorijoje, jų vertė įtraukiama į minėtą bazę tik tada, kai jos galiausiai parduodamos, su sąlyga:

–
pirma, kad apskaičiuojant minėtą bazę į tų prekių vertę nėra vėl atsižvelgiama tada, kai jos galutinai parduodamos toje valstybėje narėje,

–
antra, kad jų vertė atskaitoma iš minėtos bazės, jei tos prekės neskirtos būti parduotos kitoje valstybėje narėje arba neparduotos yra vėl įvežamos į kilmės valstybę narę,

–
trečia, kad iš minėtų įmokų gautos pajamos nevisiškai kompensuoja naštą, patiriamą dėl nacionalinėje rinkoje parduodamo nacionalinio gaminio, tada, kai jis pateiktas rinkai, tačiau tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: prancūzų.