CELEX: 62014TJ0827
Konkurence
Dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana
Slovākijas platjoslas telekomunikāciju pakalpojumu tirgus
Trešo uzņēmumu piekļuve vēsturiskā operatora “vietējai sakaru līnijai” šajā tirgū
Lēmums, ar kuru konstatēts LESD 102. panta un EEZ līguma 54. panta pārkāpums
Vienots un turpināts pārkāpums
Jēdziens “ļaunprātīga izmantošana”
Piekļuves atteikums
Maržu saspiešana
Maržu saspiešanas aprēķināšana
Tikpat efektīva konkurenta kritērijs
Tiesības uz aizstāvību
Mātesuzņēmuma atzīšana par vainojamu meitasuzņēmuma izdarītā pārkāpumā
Mātesuzņēmuma izšķiroša ietekme uz meitasuzņēmuma tirdzniecības politiku
Efektīva īstenošana
Pierādīšanas pienākums
Naudas soda apmēra aprēķins
2006. gada pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai
Atsevišķs naudas sods, kas uzlikts tikai mātesuzņēmumam par recidīvismu un reizināšanas koeficienta piemērošanu preventīviem mērķiem

)
I.

Tiesvedības priekšvēsture
Prasītāja
Deutsche Telekom AG
ir vēsturiskais telekomunikāciju operators Vācijā un sabiedrība, kas vada
Deutsche Telekom
grupu. Prasītājai, sākot no 2000. gada 4. augusta, un visā šai lietai nozīmīgajā laikposmā piederēja kapitāldaļas 51 % apmērā
Slovak Telekom, a.s
., kas ir vēsturiskais telekomunikāciju operators Slovākijā. Pārējās
Slovak Telekom
kapitāldaļas piederēja attiecīgi Slovākijas Republikas Ekonomikas ministrijai (34 % apmērā), kā arī Slovākijas Republikas Valsts īpašuma fondam (15 % apmērā) (turpmāk tekstā abi kopā – “Slovākijas valsts”).
2014. gada 15. oktobrī Eiropas Komisija pieņēma Lēmumu C(2014) 7465
final
par procedūru saskaņā ar LESD 102. pantu un EEZ līguma 54. pantu (lieta AT.39523 –
Slovak Telekom
), kurš grozīts ar tās Lēmumu C(2014) 10119
final
(2014. gada 16. decembris), kā arī ar tās Lēmumu C(2015) 2484
final
(2015. gada 17. aprīlis), tas ir adresēts prasītājai, kā arī
Slovak Telekom
(turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Slovak Telekom
2014. gada 26. decembrī cēla atsevišķu prasību, ar kuru tā arī lūdz atcelt apstrīdēto lēmumu (lieta T‑851/14).
A.

Apstrīdētā lēmuma tehnoloģiskais, faktu un tiesiskā regulējuma konteksts
Slovak Telekom
, kas netieši pārņēma valsts pasta un telekomunikāciju uzņēmuma, kurš beidza pastāvēt 1992. gadā, tiesības, ir lielākais telekomunikāciju operators un piekļuves platjoslai nodrošinātājs Slovākijā. Likumīgais monopols, kas tai bija Slovākijas telekomunikāciju tirgū, beidzās 2000. gadā.
Slovak Telekom
sniedz pilnu datu un balss pakalpojumu klāstu, tai pieder un tā apsaimnieko fiksētu vara un optiskās šķiedras kabeļu tīklu, kā arī mobilo telekomunikāciju tīklu. Vara un mobilie tīkli pārklāj gandrīz visu Slovākijas teritoriju.
Apstrīdētais lēmums attiecas uz pretkonkurences darbību Slovākijas platjoslas interneta pakalpojumu tirgū. Tas būtībā skar nosacījumus, ko
Slovak Telekom
noteikusi citu operatoru atsaistītai piekļuvei vietējai vara sakaru līnijai Slovākijā laikā no 2005. līdz 2010. gadam.
Vietējā sakaru līnija apzīmē vītā pāra kabeļa fizisku shēmu (sauktu arī par “līniju”), kas savieno tīkla pieslēgumpunktu abonenta telpās ar galveno komutatoru vai jebkuru citu ekvivalentu iekārtu fiksētā publiskajā telefonu tīklā.
Atsaistīta piekļuve vietējai sakaru līnijai ļauj jaunienācējiem – parasti sauktiem par “alternatīviem operatoriem” – pretnostatījumā vēsturiskajiem telekomunikāciju operatoriem – izmantot jau pastāvošo telekomunikāciju infrastruktūru, kas pieder šiem vēsturiskajiem operatoriem, dažādu pakalpojumu sniegšanai galalietotājiem, konkurējot ar vēsturiskajiem operatoriem. To dažādo telekomunikāciju pakalpojumu starpā, kādi var tikt sniegti galalietotājiem ar vietējo sakaru līniju, ietilpst platjoslas datu pārraide fiksētai piekļuvei internetam un multivides lietojumprogrammām, izmantojot ciparu abonentlīniju (
Digital Subscriber Line
vai
DSL
) tehnoloģijas.
Atsaistīta piekļuve vietējai sakaru līnijai Eiropas Savienības līmenī tostarp ir reglamentēta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2887/2000 (2000. gada 18. decembris) par neierobežotu piekļuvi vietējai sakaru līnijai (
OV 2000, L 336, 4. lpp.
) un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2002/21/EK (2002. gada 7. marts) par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (
OV 2002, L 108, 33. lpp.
). Regulā Nr. 2887/2000 tika pieprasīts, lai operatori, kuriem “pieder ievērojama tirgus spēja”, sniegtu piekļuvi vietējām sakaru līnijām ar atsaistītu piekļuvi (
unbundled local loop
vai
ULL
) un publicētu standartpiedāvājumu atsaistītas piekļuves jomā. Šie noteikumi Slovākijā tika ieviesti ar
Zákon z 3. decembra 2003 č. 610/2003 Z.z. o elektronických komunikáciách, v znení neskorších predpisov
(2003. gada 3. decembra Likums Nr. 610/2003 par elektroniskajām komunikācijām), ar grozījumiem, kas stājies spēkā (ar atsevišķiem izņēmumiem) 2004. gada 1. janvārī.
Būtībā ar šo tiesisko regulējumu tika noteikts pienākums operatoram, kuru valsts regulatīvā iestāde ir identificējusi kā operatoru ar būtisku ietekmi tirgū (parasti tas ir vēsturiskais operators), piešķirt alternatīvajiem operatoriem atsaistītu piekļuvi savām vietējām sakaru līnijām un saistītajiem pakalpojumiem ar pārredzamiem, godīgiem un nediskriminējošiem nosacījumiem un regulāri atjaunot standartpiedāvājumu šādai atsaistītai piekļuvei. Valsts regulatīvajai iestādei bija jānodrošina, lai maksa par atsaistītu piekļuvi vietējai sakaru līnijai, kas noteikta, pamatojoties uz cenu orientāciju, veicinātu godīgu un ilgtspējīgu konkurenci. Šim nolūkam valsts regulatīvā iestāde tostarp varēja pieprasīt standartpiedāvājuma grozījumus.
Veicot tirgus analīzi, Slovākijas valsts telekomunikāciju regulatīvā iestāde (turpmāk tekstā – “
TUSR
”) 2005. gada 8. martā pieņēma pirmās instances lēmumu Nr. 205/14/2005, kurā tā
Slovak Telekom
atzina par operatoru, kuram ir būtiska ietekme atsaistītas piekļuves vietējai sakaru līnijai vairumtirdzniecības tirgū Regulas Nr. 2887/2000 izpratnē.
TUSR
attiecīgi
Slovak Telekom
noteica dažādus pienākumus, tostarp 60 dienu laikā tai iesniegt standartpiedāvājumu. Šo lēmumu, kuru
Slovak Telekom
apstrīdēja, 2005. gada 14. jūnijā apstiprināja
TUSR
priekšsēdētājs. Piemērojot šo apstiprinošo lēmumu,
Slovak Telekom
bija jāapmierina visi pieprasījumi sniegt atsaistītu piekļuvi tās vietējai sakaru līnijai, kas tika uzskatīti par saprātīgiem un pamatotiem, lai ļautu alternatīvajiem operatoriem izmantot šo līniju savu pakalpojumu piedāvāšanai Slovākijas fiksēto platjoslas pakalpojumu “masu (vai plašas sabiedrības) mazumtirdzniecības tirgū”. Ar 2005. gada 14. jūnija lēmumu
Slovak Telekom
tika arī pieprasīts vismaz 45 dienas iepriekš publicēt visus paredzētos standartpiedāvājuma grozījumus atsaistītas piekļuves jomā un tos iesniegt
TUSR
.
Slovak Telekom
savu standartpiedāvājumu atsaistītas piekļuves jomā publicēja 2005. gada 12. augustā (turpmāk tekstā – “standartpiedāvājums”). Šajā piedāvājumā, kurš laikā no šī datuma līdz 2010. gada beigām tika grozīts deviņas reizes, ir noteikti līgumiskie un tehniskie nosacījumi piekļuvei
Slovak Telekom
vietējai sakaru līnijai. Vairumtirdzniecības tirgū
Slovak Telekom
piedāvā piekļuvi vietējām sakaru līnijām ar atsaistītu piekļuvi galvenajā komutatorā vai tam līdzās, kurā alternatīvais operators, kurš vēlas saņemt piekļuvi, ir ievilcis pats savu centrālo tīklu.
Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu
Slovak Telekom
vietējās sakaru līnijas tīkls, kas var tikt izmantots platjoslas pakalpojumu sniegšanai pēc attiecīgo šī operatora līniju atsaistīšanas, laikposmā no 2005. līdz 2010. gadam aptvēra 75,7 % no visām Slovākijas mājsaimniecībām. Šis pārklājums aptvēra visas vietējās sakaru līnijas, kas atrodas
Slovak Telekom
metāla piekļuves tīklā un var tikt izmantotas platjoslas signāla pārraidei. Tomēr šajā pašā laikposmā tikai dažām atsevišķām
Slovak Telekom
vietējo sakaru līnijām, sākot no 2009. gada 18. decembra, tika sniegta atsaistīta piekļuve, un tās izmantoja tikai viens alternatīvais operators, lai sniegtu ļoti augstas caurlaidības mazumtirdzniecības pakalpojumus uzņēmumiem.
B.

Procedūra Komisijā
Komisija pēc savas ierosmes uzsāka izmeklēšanu, kuras priekšmets tostarp bija nosacījumi
Slovak Telekom
vietējās sakaru līnijas atsaistītai piekļuvei. Pēc lūgumiem sniegt informāciju, kas 2008. gada 13. jūnijā tika nosūtīti alternatīvajiem operatoriem, un pārbaudes bez iepriekšēja paziņojuma
Slovak Telekom
telpās laikā no 2009. gada 13. līdz 15. janvārim Komisija 2009. gada 8. aprīlī nolēma uzsākt procedūru pret šo operatoru tās Regulas (EK) Nr. 773/2004 (2004. gada 7. aprīlis) par lietas izskatīšanu saskaņā ar [LESD 101.] un [102.] pantu, ko vada Komisija (
OV 2004, L 123, 18. lpp.
), 2. panta izpratnē.
Izmeklēšanai sekoja papildu lūgumi sniegt informāciju, kas tika nosūtīti alternatīvajiem operatoriem un
TUSR
, kā arī iepriekš paziņota pārbaude
Slovak Telekom
telpās 2009. gada 13. un 14. jūlijā.
Slovak Telekom
vairākos apcerējuma dokumentos, kas Komisijai tika nosūtīti laikā no 2009. gada 11. augusta līdz 2010. gada 31. augustam, norādīja, ka tā uzskata, ka neesot nekāda pamata uzskatīt, ka tā šajā gadījumā nebūtu ievērojusi LESD 102. pantu.
Izmeklēšanas laikā
Slovak Telekom
iebilda pret informācijas sniegšanu par laikposmu līdz 2004. gada 1. maijam, dienai, kad Slovākijas Republika pievienojās Savienībai. Tā cēla prasību atcelt tiesību aktu, pirmkārt, pret Komisijas Lēmumu C(2009) 6840 (2009. gada 3. septembris) saistībā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101. un 102.] pantā (
OV 2003, L 1, 1. lpp.
), 18. panta 3. punkta un 24. panta 1. punkta piemērošanas procedūru, kā arī, otrkārt, pret Komisijas Lēmumu C(2010) 902 (2010. gada 8. februāris) par Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punkta un 24. panta 1. punkta piemērošanas procedūru. Ar 2012. gada 22. marta spriedumu Slovak Telekom/Komisija (
T‑458/09 un T‑171/10
,
EU:T:2012:145
) Vispārējā tiesa noraidīja pret šiem lēmumiem celtās prasības.
2010. gada 13. decembrī Komisija, pamatojoties uz lūgumiem sniegt informāciju, kas tika nosūtīti prasītājai, nolēma uzsākt procedūru pret to Regulas Nr. 773/2004 2. panta izpratnē.
2012. gada 7. maijā Komisija
Slovak Telekom
nosūtīja paziņojumu par iebildumiem. Nākamajā dienā šis paziņojums par iebildumiem tika nosūtīts prasītājai. Šajā paziņojumā par iebildumiem Komisija sākotnēji secināja, ka
Slovak Telekom
potenciāli ir atzīta par vainojamu LESD 102. panta pārkāpumā sakarā ar darbībām, kuru rezultātā ir notikusi maržu saspiešana, ciktāl tas attiecas uz atsaistītu piekļuvi tās tīkla vietējo sakaru līnijām, kā arī uz tās konkurentu vairumtirdzniecības piekļuvi valsts un reģionālajam platjoslu tīklam, kā arī atteikumu sniegt alternatīvajiem operatoriem piekļuvi noteiktiem vairumtirdzniecības produktiem. Tā arī sākotnēji secināja, ka prasītāja kā
Slovak Telekom
mātesuzņēmums pārkāpuma laikposmā ir potenciāli atbildīga par šādu prettiesisku rīcību.
Pēc tam, kad tām tika sniegta piekļuve izmeklēšanas materiāliem,
Slovak Telekom
un prasītāja katra atsevišķi atbildēja uz paziņojumu par iebildumiem 2012. gada 5. septembrī. Tā paša gada 6. un 7. novembrī tika sarīkota uzklausīšana.
2013. gada 21. jūnijā
Slovak Telekom
Komisijai iesniedza saistību priekšlikumu ar mērķi atbildēt uz tās iebildumiem no konkurences tiesību viedokļa un lūdza tai drīzāk pieņemt lēmumu par saistību akceptēšanu Regulas Nr. 1/2003 9. panta izpratnē, nevis lēmumu par aizliegumu. Komisija tomēr šīs saistības uzskatīja par nepietiekamām un tādējādi nolēma procedūru turpināt.
Komisija
Slovak Telekom
un prasītājai attiecīgi 2013. gada 6. decembrī un 2014. gada 10. janvārī nosūtīja vēstuli ar faktu izklāstu, lai tās varētu iesniegt apsvērumus par papildu pierādījumiem, kas tika iegūti pēc tam, kad tika nosūtīts paziņojums par iebildumiem. Komisija norādīja, ka šie pierādījumi, kas
Slovak Telekom
un prasītājai bija pieejami, varētu tikt izmantoti varbūtējā galīgajā lēmumā.
Slovak Telekom
un prasītāja attiecīgi 2014. gada 21. februārī un 6. martā atbildēja uz vēstuli ar faktu izklāstu.
Sanāksmēs, kas, piedaloties
Slovak Telekom
, notika 2014. gada 16. septembrī un, piedaloties prasītājai, – 2014. gada 29. septembrī, Komisija tām iesniedza informāciju par lēmumu, ko tā bija paredzējusi pieņemt, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 7. pantu.
C.

Apstrīdētais lēmums
Apstrīdētajā lēmumā Komisija uzskata, ka uzņēmums, kuru veido
Slovak Telekom
un prasītāja, ir pieļāvis vienotu un turpinātu LESD 102. panta un EEZ nolīguma 54. panta pārkāpumu saistībā ar platjoslas pakalpojumiem Slovākijā laikposmā no 2005. gada 12. augusta līdz 2010. gada 31. decembrim (turpmāk tekstā – “aplūkotais laikposms”).
1.

Konkrēto tirgus definīcija un
Slovak Telekom
dominējošais stāvoklis tajos
Apstrīdētajā lēmumā Komisija identificēja divus konkrētos ražojuma tirgus, proti:
–
masu (vai plašas sabiedrības daļas) mazumtirdzniecības tirgu fiksētiem platjoslas pakalpojumiem;
–
vairumtirdzniecības piekļuves tirgu vietējām sakaru līnijām ar atsaistītu piekļuvi.
Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu attiecīgais ģeogrāfiskais tirgus attiecas uz visu Slovākijas teritoriju.
Komisija konstatē, ka aplūkotajā laikposmā
Slovak Telekom
bija monopola stāvoklis vairumtirdzniecības tirgū attiecībā uz atsaistītu piekļuvi vietējām sakaru līnijām un ka nebija tieša spiediena faktiskas vai iespējamas konkurences veidā vai kompensējošas pirktspējas, kas ierobežotu šīs sabiedrības ietekmi tirgū. Tādējādi aplūkotajā laikposmā
Slovak Telekom
bija dominējošs stāvoklis šajā tirgū. Komisija arī konstatē, ka
Slovak Telekom
šajā laikposmā bija dominējošs stāvoklis fiksētu platjoslas pakalpojumu masu (vai plašas sabiedrības daļas) mazumtirdzniecības tirgū.
2.

Slovak Telekom
rīcība
a)

Atteikums nodrošināt atsaistītu piekļuvi
Slovak Telekom
vietējām sakaru līnijām
Komisija savas analīzes pirmajā daļā ar nosaukumu “Atteikums nodrošināt piekļuvi” norāda, ka, lai gan vairākiem alternatīvajiem operatoriem bija ievērojama interese saņemt piekļuvi
Slovak Telekom
vietējām sakaru līnijām, lai varētu ar to konkurēt platjoslas pakalpojumu mazumtirdzniecības tīklā, šis operators standartpiedāvājumā iekļāva negodīgus noteikumus un nosacījumus, lai šādu piekļuvi padarītu nevēlamu.
Slovak Telekom
tādējādi esot kavējusi, apgrūtinājusi vai traucējusi ienākšanu šajā platjoslas pakalpojumu mazumtirdzniecības tīklā.
Komisija šajā ziņā uzsver, pirmkārt, ka, lai alternatīvais operators varētu saņemt atsaistītu piekļuvi vietējai sakaru līnijai, ir nepieciešams, lai tas sākotnēji iegūtu pietiekamu un pienācīgu informāciju par vēsturiskā operatora tīklu. Šai informācijai ir jāļauj attiecīgajam alternatīvajam operatoram izvērtēt komerciālās iespējas un izstrādāt atbilstošus saimnieciskos modeļus turpmākajiem mazumtirdzniecības pakalpojumiem, kuru pamatā ir atsaistīta piekļuve vietējai sakaru līnijai. Tomēr šajā gadījumā standartpiedāvājums neesot atbildis šai prasībai par alternatīvo operatoru informēšanu.
Tādējādi, neraugoties uz prasībām, kas ir noteiktas attiecīgajā tiesiskajā regulējumā (skat. iepriekš 7. un 8. punktu), šajā standartpiedāvājumā neesot sniegta pamatinformācija par fizisko piekļuves vietu atrašanās vietām un vietējo sakaru līniju pieejamību īpašās piekļuves tīkla daļās. Alternatīvie operatori varēja piekļūt šai informācijai, tikai iesniedzot pieteikumu un veicot maksājumu piecu dienu laikā, skaitot no konfidencialitātes vienošanās ar
Slovak Telekom
stāšanās spēkā brīža, un tikai pēc bankas garantijas iemaksas. Komisija būtībā uzskata, ka šīs prasības nepamatoti aizkavēja un apgrūtināja būtiskās informācijas paziņošanu alternatīvajiem operatoriem un tādējādi atturēja minētos operatorus no piekļuves
Slovak Telekom
vietējo sakaru līnijām.
Komisija uzskata, ka pat gadījumā, kad piekļuve tika sniegta, pamatojoties uz pieprasījumu,
Slovak Telekom
paziņotā informācija nebija pietiekama. It īpaši,
Slovak Telekom
neesot paziņojusi nekādu informāciju saistībā ar tās vietējo sakaru līniju pieejamību, lai gan šī informācija bija ārkārtīgi svarīga, lai alternatīvie operatori varētu savlaicīgi izstrādāt savus saimnieciskos modeļus un noteikt atsaistītas piekļuves komerciālo potenciālu. Komisija uzskata, ka
Slovak Telekom
bija jāpaziņo ne tikai saraksts ar galvenajiem komutatoriem un līdzīgiem resursiem, bet arī jāapraksta to ģeogrāfiskais pārklājums, jāsniedz informācija par tālruņu numuru sērijām, kurus šīs centrāles neapkalpo, efektīvu kabeļu izmantošanu (procentuāli)
DSL
tehnoloģijām, iekārtu impulskoda modulācijas (
pulse code modulation
vai
PCM
) ieviešanas pakāpi saistībā ar kabeļiem, kas ir sasaistīti ar dažādiem galvenajiem komutatoriem, komutatoru nosaukumiem un funkcijām, kā arī veidu, kā tie tiek izmantoti
Slovak Telekom
tehniskajā un metodoloģiskajā regulējumā, kā arī homogēno vietējo sakaru līniju maksimālajiem viļņu garumiem. Turklāt
Slovak Telekom
esot labi apzinājusies problēmas, ko šie nosacījumi informācijas piekļuvei un tās ierobežotais apmērs rada alternatīvajiem operatoriem. Komisija arī norāda, ka, lai gan
Slovak Telekom
modeli atsaistītas piekļuves pieprasījumiem, kas jāiesniedz alternatīvajiem operatoriem, publicēja tikai 2009. gada maijā, standartpiedāvājumā atsaistītas piekļuves jomā jau kopš paša sākuma bija paredzēts noteikt finansiālas sankcijas gadījumā, ja piekļuves pieteikums tiktu atzīts par nepilnīgu.
Otrkārt, saskaņā ar apstrīdēto lēmumu
Slovak Telekom
nepamatoti samazināja savu pienākumu apmēru atsaistītas piekļuves savām vietējām sakaru līnijām jomā.
Tādējādi, pirmkārt,
Slovak Telekom
esot nepamatoti no šī pienākuma izslēgusi “pasīvās” līnijas, proti, līnijas, kuras, lai gan fiziski eksistē, netiek izmantotas. Šādi rīkojoties,
Slovak Telekom
sev esot rezervējusi būtisku skaitu potenciālo klientu, kuri vēl neiegādājās tās platjoslas pakalpojumus, bet kuriem bija pieejams tās tīkls, lai arī attiecīgajā regulējumā nekādi nebija paredzēts, ka atsaistītas piekļuves pienākums attiektos tikai uz aktīvajām līnijām, un šis tirgus arvien attīstījās. Komisija uzskata, ka
Slovak Telekom
piemēroto ierobežojumu nepamato neviens objektīvs tehnisks iemesls.
Otrkārt,
Slovak Telekom
no sava pienākuma atsaistītas piekļuves jomā esot nepamatoti izslēgusi pakalpojumus, ko tā kvalificē kā “konfliktējošus pakalpojumus”, proti, pakalpojumus, kurus tā var piedāvāt un kas varētu konfliktēt ar alternatīvā operatora piekļuvi vietējai sakaru līnijai. Ne tikai pats konfliktējošo pakalpojumu koncepts neesot skaidrs, bet arī šo pakalpojumu saraksts, ko vienpusēji izstrādājusi
Slovak Telekom
, esot atvērts un tādējādi radot šaubas alternatīvajiem operatoriem. Šāds ierobežojums alternatīvajiem operatoriem esot atņēmis lielu to potenciālo klientu skaitu, kuri ir rezervēti
Slovak Telekom
un tādējādi izslēgti no mazumtirdzniecības tirgus.
Treškārt, Komisija norāda uz
Slovak Telekom
standartpiedāvājumā paredzētā noteikuma, saskaņā ar kuru, lai izvairītos no šķērsrunas un traucējumiem, tikai 25 % no vairāku pāru kabeļos ietvertajām vietējām sakaru līnijām var tikt izmantotas platjoslas pakalpojumu sniegšanai, nepamatotību. Šāds noteikums neesot pamatots, jo tam esot vispārējs un abstrakts raksturs un tādējādi tajā neesot ņemtas vērā kabeļu un konkrētās pārraidīšanas tehnikas kombinācijas iezīmes. Komisija šajā ziņā norāda, ka citu dalībvalstu prakse pierāda alternatīvu šādiem iepriekšējiem abstraktiem piekļuves ierobežojumiem esamību, piemēram, principu par kabeļa izmantošanu pilnā apmērā, to apvienojot ar vēlāku visu konkrēto problēmu, kas izriet no spektra traucējumiem, risināšanu. Visbeidzot,
Slovak Telekom
pati sev esot piemērojusi noteikumu par maksimālu kabeļa izmantošanu 63 % apmērā, kas nav tik stingrs kā noteikums, ko tā noteica alternatīvajiem operatoriem.
Visbeidzot, treškārt,
Slovak Telekom
standartpiedāvājumā esot noteikusi vairākus negodīgus noteikumus un nosacījumus saistībā ar atsaistītu piekļuvi tās vietējām sakaru līnijām.
Šajā ziņā, pirmkārt, saskaņā ar apstrīdēto lēmumu
Slovak Telekom
standartpiedāvājumā iekļāva negodīgus noteikumus un nosacījumus saistībā ar kopvietošanu, kas šajā piedāvājumā ir definēta kā “fiziskas vietas un nepieciešamā tehniskā aprīkojuma nodrošināšana atbilstošai autorizētā pakalpojumu sniedzēja telekomunikāciju aprīkojuma izvietošanai nolūkā sniegt pakalpojumus autorizētā pakalpojuma sniedzēja galalietotājiem, izmantojot piekļuvi vietējai sakaru līnijai”. Šķēršļa, kas tādējādi tika radīts alternatīvajiem operatoriem, pamatā konkrētāk bija šādi faktori: i) nosacījumos bija paredzēta iepriekšēja kopvietošanas iespēju izvērtēšana, kas objektīvi nebija nepieciešama; ii) alternatīvie operatori
Slovak Telekom
izvēlēto kopvietošanas veida noteikšanu varēja apstrīdēt, tikai samaksājot papildu maksu; iii) rezervācijas laikposma izbeigšanās pēc tam, kad alternatīvajam operatoram tika iesniegts paziņojums par iepriekšējās izvērtēšanas vai detalizētās izvērtēšanas rezultātiem, nepanākot vienošanos par kopvietošanu, nozīmēja, ka bija jāatsāk arī iepriekšējās izvērtēšanas vai detalizētās izvērtēšanas procedūra; iv) papildu detalizētās izvērtēšanas gadījumā, kas izrietēja no pārrunām,
Slovak Telekom
nebija saistoši nekādi termiņi un tā vienošanās par kopvietošanu priekšlikumu varēja atsaukt bez paskaidrojumiem un bez juridiskām sekām visā priekšlikuma akceptēšanas, kas alternatīvajiem operatoriem bija jāveic noteiktā termiņā, laikā; v)
Slovak Telekom
nebija saistoši nekādi precīzi laika ierobežojumi kopvietošanas īstenošanai; vi)
Slovak Telekom
vienpusēji noteica negodīgas un nepārskatāmas kopvietošanas cenas.
Otrkārt, Komisija norāda, ka saskaņā ar standartpiedāvājumu alternatīvajiem operatoriem, lai tie varētu iesniegt kvalificēšanās pieteikumu piekļuvei attiecīgajai vietējai sakaru līnijai, 12 mēnešus iepriekš bija jāiesniedz prognozes par kvalificēšanas pieteikumiem vietējai sakaru līnijai par katru mēnesi katrai kopvietošanas vietai. Komisija uzskata, ka šāda prasība paredz, ka alternatīvajiem operatoriem ir jāiesniedz prognozes brīdī, kad tie nevar izvērtēt savas vajadzības attiecībā uz atsaistīto piekļuvi. Turklāt tā kritizē apstākli, ka prognozes nosacījuma neievērošanas rezultātā bija jāmaksā naudas sods, kā arī pienākuma sniegt prognozes saistošo raksturu un termiņa, kad
Slovak Telekom
būtu jāsniedz atbilde uz kvalifikācijas pieteikumu gadījumā, ja šāds pieteikums neatbilstu prognozētajam apmēram, neesamību.
Treškārt, Komisija uzskata, ka obligātā kvalifikācijas procedūra, kurai bija jāļauj alternatīvajiem operatoriem noteikt, vai konkrētā vietējā sakaru līnija ir atbilstoša
DSL
vai jebkurai citai platjoslas tehnoloģijai, kuru tiem būtu varējis būt nolūks izmantot, pirms tie iesniedz galīgo atsaistītas piekļuves pasūtījumu, bija tāda, kas šos operatorus atturēja no atsaistītas piekļuves
Slovak Telekom
vietējām sakaru līnijām pieprasīšanas. Tādējādi, piekrītot tam, ka ir jāpārbauda vietējās sakaru līnijas piemērotība atsaistītai piekļuvei vai iepriekšēji būtiski nosacījumi atsaistītas piekļuves nodrošināšanai konkrētai līnijai, Komisija norāda, ka šīs kvalifikācijas procedūras nodalīšana no paša pieteikuma par piekļuvi vietējai sakaru līnijai nevajadzīgi aizkavēja atsaistītu piekļuvi un radīja papildu izdevumus alternatīvajiem operatoriem. Turklāt vairāki aspekti, kas tika izvērtēti kvalifikācijas procedūras laikā, nebija vajadzīgi. Komisija norāda arī uz vietējās sakaru līnijas kvalifikācijas spēkā esamības termiņa, kas bija ierobežots ar desmit dienām, kuras pārsniedzot, vairs nevarēja iesniegt pieteikumu par piekļuvi, nepamatotību.
Ceturtkārt, saskaņā ar apstrīdēto lēmumu standartpiedāvājumā esot iekļauti neizdevīgi nosacījumi attiecībā uz remontu, apkopi un uzturēšanu, jo i) trūkst atbilstīgu definīciju “plānotiem remontdarbiem” un “neplānotiem remontdarbiem”; ii) trūkst skaidrības par atšķirībām starp “neplānotiem remontdarbiem” un vienkārši “defektiem”, kas varētu izraisīt nepamatotu
Slovak Telekom
rīcību, iii) paredzēts ļoti īss termiņš alternatīvā operatora informēšanai par šādu darbu veikšanu, kā arī tam, lai šo informāciju nodotu pēdējā minētā klientiem, un, visbeidzot, iv) atbildība par traucējumiem pakalpojuma sniegšanā, ko izraisa remontdarbi, tikšot nodota alternatīvajam operatoram, ja tiks uzskatīts, ka minētais operators nevēlas sadarboties.
Piektkārt, Komisija uzskata par negodīgiem vairākus noteikumus un nosacījumus saistībā ar bankas garantiju, kas tiek pieprasīta no visiem alternatīvajiem operatoriem, kuri vēlas ar
Slovak Telekom
noslēgt vienošanos par kopvietošanu un, visbeidzot, saņemt piekļuvi tās vietējām sakaru līnijām. Tādējādi, pirmkārt,
Slovak Telekom
esot pārāk liela rīcības brīvība, lemjot par to, vai piekrist vai noraidīt bankas garantiju, un tai šajā saistībā neesot noteikts nekāds termiņš. Turklāt garantijas apmērs, kas noteikts 66387,84 EUR apmērā, neesot samērīgs ar
Slovak Telekom
riskiem un izmaksām. Tā tas vēl jo vairāk esot tādēļ, ka standartpiedāvājums ļāva
Slovak Telekom
pieprasīt palielināt šo garantiju, ja tā to izmantoja, palielinot sākotnējo bankas garantijas apmēru pat 12 reizes. Turklāt
Slovak Telekom
esot varējusi izmantot bankas garantiju, lai segtu ne tikai neveiktos maksājumus par tās sniegtajiem pakalpojumiem, bet arī jebkuru pieteikumu par zaudējumu segšanu, ko tā varētu iesniegt. Piedevām
Slovak Telekom
esot varējusi izmantot bankas garantiju, nepierādot, ka tā vispirms būtu brīdinājusi parādnieku, turklāt minētais parādnieks šo garantijas izmantošanu nevarētu apstrīdēt. Visbeidzot, Komisija norāda, ka alternatīvo operatoru rīcībā nebija nekādas līdzvērtīgas garantijas, lai gan tiem varētu rasties zaudējumi
Slovak Telekom
rīcības atsaistītas piekļuves vietējām sakaru līnijām jomā dēļ.
Komisija secina, ka šādi
Slovak Telekom
rīcības aspekti, tos apsverot kopā, esot izraisījuši šī operatora atteikumu sniegt atsaistītu piekļuvi tā vietējām sakaru līnijām.
b)

Alternatīvo operatoru maržu saspiešana, nodrošinot atsaistītu piekļuvi
Slovak Telekom
vietējo sakaru līnijām
Savas
Slovak Telekom
rīcības analīzes otrajā daļā Komisija konstatēja maržu saspiešanu, ko izraisa šī operatora rīcība saistībā ar atsaistītu piekļuvi tā vietējo sakaru līnijām, kas rada autonomu dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas veidu. Tādējādi atšķirības starp
Slovak Telekom
piemērotajām cenām, piešķirot šādu piekļuvi alternatīvajiem operatoriem, un cenām, kas tika piemērotas tās pašas klientiem, esot bijušas vai nu negatīvas, vai nepietiekamas, lai ļautu operatoram, kurš ir tikpat efektīvs kā
Slovak Telekom
, segt konkrētās izmaksas, kas tam radās, apgādājot ar savām precēm vai sniedzot savus pakalpojumus lejupējā tirgū, proti, mazumtirdzniecības tirgū.
Attiecībā uz scenāriju, kad aplūkotajā pakalpojumu portfelī ir iekļauti tikai platjoslas pakalpojumi, Komisija norāda, ka tikpat efektīvs konkurents, izmantojot atsaistītu piekļuvi
Slovak Telekom
vietējo sakaru līnijām, būtu varējis atveidot visu
Slovak Telekom
mazumtirdzniecības
DSL
piedāvājumu, kādu tā to bija izstrādājusi laika gaitā. Tā sauktā “par katru laikposmu” (par katru gadu) pieeja starpības aprēķināšanai (proti, aprēķinot pieejamās starpības katram gadam laikposmā no 2005. līdz 2010. gadam) pierādītu, ka konkurents, kurš ir tikpat efektīvs kā
Slovak Telekom
, uzrādītu negatīvu starpību un tādējādi nevarētu rentabli atveidot
Slovak Telekom
mazumtirdzniecības tirgū piedāvāto platjoslas pakalpojumu portfeli.
Arī attiecībā uz scenāriju, kur aplūkotajā portfelī papildus platjoslas pakalpojumiem būtu iekļauti arī balss telefonijas pakalpojumi, sniedzot pilnīgu piekļuvi vietējai sakaru līnijai, Komisija nonāk pie secinājuma, ka konkurents, kurš būtu tikpat efektīvs kā
Slovak Telekom
, cenu, kuras tā nosaka atsaistītas piekļuves augšupējā tirgū, dēļ nevarētu rentabli laikposmā no 2005. līdz 2010. gadam veikt darbības attiecīgajā mazumtirdzniecības tirgū. Tādējādi tikpat efektīvs konkurents nevarētu šajā pašā laikposmā rentabli atveidot
Slovak Telekom
piedāvāto portfeli. Daudzspēļu [“multi-play”] pakalpojumu, kas pieejami, sākot no 2007. gada, pievienošana šādam atsauces portfelim šo konstatējumu nemainītu.
Tā kā nedz
Slovak Telekom
, nedz prasītāja administratīvā procesa laikā nav norādījušas objektīvu pamatojumu savai izstumjošajai rīcībai, Komisija secina, ka
Slovak Telekom
rīcība attiecīgajā laikposmā ir jāanalizē kā ļaunprātīga maržu saspiešana.
3.

Slovak Telekom
rīcības pretkonkurences seku analīze
Komisija uzskata, ka šie abi
Slovak Telekom
rīcības veidi, proti, atteikums sniegt atsaistītu piekļuvi vietējai sakaru līnijai un alternatīvo operatoru maržu saspiešana, varēja atturēt alternatīvos operatorus no paļaušanās uz atsaistītu piekļuvi, lai iekļūtu Slovākijas masu (vai plašas sabiedrības) fiksēto platjoslas pakalpojumu mazumtirdzniecības tirgū. Šāda rīcība atbilstoši apstrīdētajam lēmumam padarīja konkurenci šajā tirgū mazāk efektīvu, jo konkurējošiem operatoriem nebija faktiskas rentablas alternatīvas tādai vairumtirdzniecības platjoslas
DSL
tehnoloģiju piekļuvei, kuras pamatā būtu atsaistīta piekļuve vietējām sakaru līnijām.
Slovak Telekom
rīcības ietekme uz konkurenci esot bijusi vēl jo nozīmīgāka, jo platjoslas pakalpojumu mazumtirdzniecības tirgum bija liels izaugsmes potenciāls attiecīgajā laikposmā.
Komisija būtībā piebilst, ka saskaņā ar “investīciju kāpņu” konceptu šādas atsaistītas piekļuves vietējai sakaru līnijai bloķēšana alternatīvajiem operatoriem atņēma ienākumu avotu, kas tiem būtu ļāvis veikt citas investīcijas tīklā, īpaši izstrādājot pašiem savu piekļuves tīklu, lai tajā tieši saistītu savus klientus.
Komisija secina, ka
Slovak Telekom
pretkonkurences rīcība Slovākijas masu (vai plašas sabiedrības) fiksēto platjoslas pakalpojumu tirgū varēja negatīvi ietekmēt konkurenci un, ņemot vērā tās ģeogrāfisko izplatību, kas atbilst visai Slovākijas teritorijai, ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm.
4.

Apstrīdētā lēmuma adresāti un naudas sodi
Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu prasītāja visā aplūkotajā laikposmā ne tikai varēja īstenot noteicošu ietekmi uz
Slovak Telekom
komercdarbību, bet arī faktiski īstenoja šādu ietekmi. Tā kā
Slovak Telekom
un prasītāja ietilpst vienā uzņēmumā, abas ir atzītas par atbildīgām vienotā un turpinātā LESD 102. panta pārkāpumā, kas ir apstrīdētā lēmuma priekšmets.
Attiecībā uz šī pārkāpuma sodu Komisija norāda, ka tā naudas soda apmēru ir noteikusi, atsaucoties uz principiem, kas iekļauti tās Pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (
OV 2006, C 210, 2. lpp.
; turpmāk tekstā – “2006. gada pamatnostādnes”).
Vispirms Komisija aprēķināja naudas soda pamatsummu, ieturot 10 % no
Slovak Telekom
apgrozījuma vietējās sakaru līnijas atsaistītas piekļuves un fiksēto platjoslas pakalpojumu mazumtirdzniecības tirgū pēdējā pilnajā dalības pārkāpumā gadā, šajā gadījumā tas bija 2010. gads, reizinot šādi iegūto skaitli ar koeficientu 5,33, lai tiktu ņemts vērā pārkāpuma ilgums (pieci gadi un četri mēneši). Uz šī aprēķina pamata iegūtā pamatsumma bija 38838000 EUR. Runa ir par pirmo naudas sodu, kas noteikts par aplūkoto pārkāpumu, attiecībā uz kuru
Slovak Telekom
un prasītāja saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 2. panta pirmās daļas a) punktu tika atzītas par solidāri atbildīgām.
Turpinājumā Komisija veica šīs pamatsummas dubultu pielāgojumu. Vispirms tā konstatēja, ka aplūkotā pārkāpuma izdarīšanas brīdī prasītāja jau bija atzīta par atbildīgu par LESD 102. panta pārkāpumu maržu saspiešanas telekomunikāciju nozarē dēļ tās Lēmumā 2003/707/EK (2003. gada 21. maijs) par [EKL] 82. panta piemērošanas procedūru (lietas COMP/37.451, 37.578, 37.579 –
Deutsche Telekom AG
) (
OV 2003, L 263, 9. lpp.
; turpmāk tekstā – “lēmums
Deutsche Telekom
”) un ka šī lēmuma pieņemšanas brīdī prasītājai jau piederēja 51 % no
Slovak Telekom
kapitāldaļām un tā varēja īstenot noteicošu ietekmi tajā. Tādējādi Komisija secināja, ka attiecībā uz prasītāju naudas soda pamatsumma ir jāpalielina par 50 % recidīva dēļ. Tad Komisija konstatēja, ka 2013. gadā prasītājas vispasaules apgrozījums bija 60,132 miljardi euro un ka, lai prasītājai noteiktajam naudas sodam būtu pienācīga preventīvā iedarbība, pamatsummai ir jāpiemēro reizināšanas koeficients 1,2. Šī pamatsummas dubultā pielāgojuma galarezultāts, proti, 31070000 EUR, saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 2. panta pirmās daļas b) punktu veido atšķirīgu naudas sodu, kas ir noteikts vienīgi prasītājai.
5.

Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa
Apstrīdētā lēmuma 1. un 2. pants ir šādi:
“1. pants
1.   Uzņēmums, kuru veido
Deutsche Telekom AG
un
Slovak Telekom a.s
., ir izdarījis vienotu un turpinātu Līguma 102. panta un EEZ nolīguma 54. panta pārkāpumu.
2.   Pārkāpums ilga no 2005. gada 12. augusta līdz 2010. gada 31. decembrim, un to veidoja šādas darbības:
a)
informācijas par nepieciešamo tīklu vietējo sakaru līniju atsaistītai piekļuvei slēpšana no alternatīvajiem operatoriem;
b)
savu pienākumu piemērošanas jomas samazināšana saistībā ar atsaistītu piekļuvi vietējām sakaru līnijām;
c)
negodīgu noteikumu un nosacījumu iekļaušana standartpiedāvājumā atsaistītas piekļuves jomā saistībā ar kopvietošanu, kvalifikāciju, prognozēm, remontdarbiem un bankas garantiju;
d)
negodīgu cenu piemērošana, kas neļauj tikpat efektīvam operatoram, kurš paļaujas uz atsaistītu vairumtirdzniecības piekļuvi
Slovak Telekom a.s
. vietējo sakaru līnijām, bez zaudējumiem atveidot
Slovak Telekom a.s
. sniegtos mazumtirdzniecības pakalpojumus.
2. pants
Par 1. pantā norādīto pārkāpumu tiek noteikts šāds naudas sods:
a)
naudas sods 38838000 EUR apmērā, kas jāmaksā solidāri
Deutsche Telekom AG
un
Slovak Telekom a.s
.;
b)
naudas sods 31070000 EUR, kas jāmaksā
Deutsche Telekom AG
.
[..]” [Neoficiāls tulkojums]
II.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
[
omissis
]
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
pilnībā vai daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz viņu, un, pakārtoti, atcelt vai samazināt tai noteikto naudas sodu;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas un personas, kas iestājusies lietā, –
Slovanet
– prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
prasību noraidīt;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
III.

Juridiskais pamatojums
Prasītāja norāda piecus pamatus gan savu pamata prasījumu, lūdzot pilnībā vai daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu, gan papildu prasījumu, lūdzot atcelt tai noteikto naudas sodu vai samazināt tā apmēru, pamatojumam. Pirmais pamats attiecas uz kļūdām faktos un tiesību piemērošanā, piemērojot LESD 102. pantu, ciktāl tas attiecas uz
Slovak Telekom
ļaunprātīgo rīcību, kā arī attiecībā uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu. Otrais pamats attiecas uz kļūdām faktos un tiesību piemērošanā attiecībā uz
Slovak Telekom
ļaunprātīgās rīcības ilgumu. Trešais pamats attiecas uz kļūdām faktos un tiesību piemērošanā, ciktāl prasītāja ir noteikta par atbildīgu par
Slovak Telekom
ļaunprātīgo rīcību, pamatojoties uz to, ka šīs sabiedrības ietilpst vienā uzņēmumā. Ceturtais pamats attiecas uz jēdziena “uzņēmums” Savienības tiesību izpratnē un sodu individualizācijas principa pārkāpumu, ciktāl ar apstrīdēto lēmumu arī vienīgi prasītājai ir noteikts atšķirīgs naudas sods, kā arī pamatojuma neesamību. Visbeidzot, piektais pamats attiecas uz kļūdām, aprēķinot solidāri
Slovak Telekom
un prasītājai noteiktā naudas soda apmēru.
A.

Par prasījumiem, kas iesniegti galvenokārt un kas attiecas uz apstrīdētā lēmuma atcelšanu
Prasītājas izvirzītie pieci pamati, kas ir norādīti iepriekš 72. punktā, ir jāizvērtē secīgi.
1.

Par pirmo pamatu attiecībā uz kļūdām faktos un tiesību piemērošanā, piemērojot LESD 102. pantu, ciktāl tas attiecas uz
Slovak Telekom
ļaunprātīgo rīcību, kā arī attiecībā uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
Pirmajā pamatā ir trīs daļas, kas attiecas: pirmkārt, uz LESD 102. panta pārkāpumu, jo Komisija pārkāpuma esamību šī panta izpratnē ir konstatējusi, neizvērtējot attiecīgās telekomunikāciju infrastruktūras nepieciešamību, otrkārt, uz prasītājas tiesību tikt uzklausītai pārkāpumu, ciktāl tas attiecas uz maržu saspiešanas aprēķināšanu, un, treškārt, uz kļūdām, aprēķinot vidējā ilgtermiņa izmaksu pieaugumu (turpmāk tekstā – “VIIP”).
Turklāt prasītāja norāda, ka saistībā ar pirmo pamatu tā pievienojas argumentācijai, ko iesniegusi
Slovak Telekom
savā prasībā, kas celta pret apstrīdēto lēmumu 2014. gada 26. decembrī (lieta T‑851/14). Prasītāja arī norāda, īpaši atsaucoties uz 2013. gada 22. janvāra spriedumu Komisija/Tomkins (
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
), ka, ja minētajā prasībā izvirzītais pamats tiktu apmierināts, tad tādam pašam rezultātam būtu jābūt arī šajā spriedumā.
[
omissis
]
b)

Par pirmo daļu, kas attiecas uz LESD 102. panta pārkāpumu, pamatojoties uz to, ka Komisija pārkāpuma esamību šī panta izpratnē ir konstatējusi, neizvērtējot attiecīgās telekomunikāciju infrastruktūras nepieciešamību
Sava pirmā pamata pirmajā daļā prasītāja apgalvo, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā kļūdaini nav izvērtējusi piekļuves
Slovak Telekom
vara
DSL
tīklam nepieciešamību darbību veikšanai Slovākijas platjoslas pakalpojumu mazumtirdzniecības tīklā. Komisija tādējādi neesot ievērojusi principu, kas izriet no 1998. gada 26. novembra sprieduma Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
), saskaņā ar kuru atteikums nodrošināt [pakalpojumus] vai piekļuvi ir uzskatāms par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu tikai tad, ja tas ir tāds, kas var iznīcināt jebkādu konkurenci pakārtotajā tirgū, un ja aplūkotie ieguldījumi augšupējā tirgū ir nepieciešami darbības veikšanai lejupējā tirgū. Šī principa piemērošanu šajā lietā neliek apstrīdēt apstāklis, ka šī lieta attiecas uz netiešu piekļuves atteikumu, nevis, kā tas ir 1998. gada 26. novembra spriedumā Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
), uz pilnīgu pakalpojumu sniegšanas atteikumu. Nav iemeslu, kas attaisnotu to, ka ļaunprātīgas izmantošanas esamībai netieša piekļuves atteikuma dēļ tiek piemērotas mazāk stingras pierādīšanas prasības nekā ļaunprātīgas izmantošanas esamībai pilnīga piekļuves atteikuma dēļ. Atšķirības, kuru Komisija piemēro šajā ziņā, pamatā esot kļūdaina 2011. gada 17. februāra sprieduma TeliaSonera Sverige (
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
) 55. un 58. punkta interpretācija. Tā turklāt radot neloģisku rezultātu, kad smagāka pārkāpuma (proti, pilnīga piekļuves atteikuma) pierādīšanai noteiktie nosacījumi ir stingrāki par tiem, kas ir piemērojami mazāk smaga pārkāpuma (proti, netieša piekļuves atteikuma) gadījumā. Prasītāja saistībā ar šo pēdējo jautājumu apgalvo, ka vismaz viens uzņēmums ir saņēmis piekļuvi
Slovak Telekom
vietējai sakaru līnijai, bet tas nebūtu iespējams pilnīga piekļuves atteikuma gadījumā.
Prasītāja arī norāda, ka šādu pierādīšanas prasību nemazinot apstāklis, ka
Slovak Telekom
bija pakļauta tiesiskajā regulējumā paredzētam pienākumam piešķirt konkurējošiem pakalpojumu sniedzējiem atsaistītu piekļuvi savai vietējai sakaru līnijai, jo šādam pienākumam ir citi mērķi un tam ir piemērojami citi nosacījumi, nevis
a posteriori
pārbaude nolūkā konstatēt ļaunprātīgu izmantošanu LESD 102. panta izpratnē. Šāds pienākums, kuru 2005. gadā noteica
TUSR
, turklāt neaizstājot konkrētu vēlākas piekļuves
Slovak Telekom
vietējo sakaru līnijām nepieciešamības pārbaudi. Komisija šajā lietā neesot veikusi šādu konkrētu pārbaudi, lai gan telekomunikāciju tirgi nemitīgi attīstās.
Tāpat prasītāja apstrīd Komisijas viedokli, saskaņā ar kuru būtībā princips, kas izriet no 1998. gada 26. novembra sprieduma Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
), šajā gadījumā neesot piemērojams, jo aplūkoto telekomunikāciju tirgu Slovākijas valdība izveidoja monopola apstākļos. Komisija nepamatojot, kā šis apstāklis tai ļautu konstatēt dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, nepārbaudot piekļuves
Slovak Telekom
vara
DSL
tīklam nepieciešamību. Tā kā ļaunprātīgas izmantošanas esamība vienmēr esot jāizvērtē neatkarīgi no apstākļiem, kādos dominējošais stāvoklis ir radies, neesot iemeslu, kas pamatotu to, ka, piemērojot LESD 102. pantu, pret agrākajiem valsts monopoliem tiek piemērota atšķirīgāka attieksme nekā pret citiem uzņēmumiem. Prasītāja piebilst, ka
Slovak Telekom
DSL
tīklam, kura pamatā ir varš, sākumā bija ļoti slikts pārklājums un tam bija ļoti slikta kvalitāte, un tas, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma 891. apsvēruma, lika
Slovak Telekom
pastāvīgi ieguldīt platjoslas aktīvos laikā no 2003. līdz 2010. gadam, proti, pēc tam, kad tā bija zaudējusi sava monopola statusu.
Katrā ziņā tas, ka vairākiem konkurējošiem pakalpojuma sniedzējiem izdevās iekļūt platjoslas mazumtirdzniecības tirgū, izmantojot savu infrastruktūru, pierādot, ka atsaistīta piekļuve
Slovak Telekom
vietējai sakaru līnijai nebija nepieciešama konkurējošo piedāvājumu izstrādei.
Komisija šos apgalvojumus apstrīd.
Šajā ziņā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam ir īpaša atbildība ar savu rīcību neapdraudēt efektīvu un neizkropļotu konkurenci iekšējā tirgū (skat. spriedumu, 2017. gada 6. septembris, Intel/Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
135.
punkts un tajā minētā judikatūra); ja dominējošais stāvoklis ir izveidojies no agrāka likumīga monopola, šis apstāklis ir jāņem vērā (spriedums, 2012. gada 27. marts, Post Danmark,
C‑209/10
,
EU:C:2012:172
,
23.
punkts).
Tādēļ ar LESD 102. pantu it īpaši ir aizliegts dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam īstenot praksi, kurai ir izstumšanas iedarbība attiecībā pret konkurentiem, kuri tiek uzskatīti par tikpat efektīviem, tādējādi nostiprinot savu dominējošo stāvokli ar līdzekļiem, kas nav atbilstoši uz sniegumu balstītai konkurencei. Tādēļ no šī skatu punkta ne katra cenu konkurence var tikt uzskatīta par leģitīmu (skat. spriedumu, 2017. gada 6. septembris, Intel/Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
136.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā ir ticis nospriests, ka ar LESD 102. pantu aizliegtā dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana ir objektīvs jēdziens, kas attiecas uz tādu dominējošā stāvoklī esošu uzņēmumu, kurš tirgū, kurā – tieši tādēļ, ka pastāv attiecīgais uzņēmums, – konkurences līmenis jau ir vājš, realizē rīcību, kuras rezultātā ar citiem līdzekļiem un pasākumiem, nevis tiem, kas reglamentē normālu preču un pakalpojumu konkurenci, pamatojoties uz uzņēmēju veikumu, tiek radīti šķēršļi tirgū joprojām pastāvošā konkurences līmeņa saglabāšanai vai šīs konkurences attīstībai (skat. spriedumus, 2012. gada 19. aprīlis, Tomra Systems u.c./Komisija,
C‑549/10 P
,
EU:C:2012:221
,
17.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2009. gada 9. septembris, Clearstream/Komisija,
T‑301/04
,
EU:T:2009:317
,
140.
punkts un tajā minētā judikatūra).
LESD 102. pants attiecas ne tikai uz tādu rīcību, kura patērētājiem var nodarīt tūlītēju kaitējumu, bet arī uz tādu rīcību, kura tiem rada kaitējumu tādējādi, ka tiek apdraudēta konkurence (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2012. gada 27. marts, Post Danmark,
C‑209/10
,
EU:C:2012:172
,
20.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2012. gada 29. marts, Telefónica un Telefónica de España/Komisija,
T‑336/07
,
EU:T:2012:172
,
171.
punkts).
Ietekme uz konkurences stāvokli, uz kuru ir atsauce iepriekš 88. punktā, ne vienmēr attiecas uz konkrētu paziņotās ļaunprātīgās rīcības iedarbību. Lai pierādītu LESD 102. panta pārkāpumu, ir jāpierāda, ka dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma īstenotā ļaunprātīgā rīcība ierobežo konkurenci vai arī ka šai rīcībai ir vai var būt šādas sekas (spriedums, 2012. gada 19. aprīlis, Tomra Systems u.c./Komisija,
C‑549/10 P
,
EU:C:2012:221
,
68.
punkts; skat. arī spriedumus, 2009. gada 9. septembris, Clearstream/Komisija,
T‑301/04
,
EU:T:2009:317
,
144.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2012. gada 29. marts, Telefónica un Telefónica de España/Komisija,
T‑336/07
,
EU:T:2012:172
,
268.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt attiecībā uz prakses, kuras rezultātā ir notikusi maržu saspiešana, ļaunprātīgo raksturu ir jānorāda, ka LESD 102. panta otrās daļas a) punktā dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam ir skaidri aizliegts tieši vai netieši uzspiest netaisnīgas cenas (spriedumi, 2011. gada 17. februāris, TeliaSonera Sverige,
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
,
25.
punkts, un 2012. gada 29. marts, Telefónica un Telefónica de España/Komisija,
T‑336/07
,
EU:T:2012:172
,
173.
punkts). Turklāt ļaunprātīgas rīcības veidu saraksts LESD 102. pantā nav izsmeļošs, šajā tiesību normā ietvertais ļaunprātīgas rīcības veidu uzskaitījums neaptver visus Savienības tiesībās aizliegtos dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas veidus (spriedumi, 1973. gada 21. februāris, Europemballage un Continental Can/Komisija,
6/72
,
EU:C:1973:22
,
26.
punkts; 2011. gada 17. februāris, TeliaSonera Sverige,
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
,
26.
punkts, un 2012. gada 29. marts, Telefónica un Telefónica de España/Komisija,
T‑336/07
,
EU:T:2012:172
,
174.
punkts).
Šajā gadījumā ir jāprecizē, ka prasītājas iesniegtā argumentācija šī pamata pirmajā daļā attiecas tikai uz juridisko kritēriju, ko Komisija piemērojusi apstrīdētā lēmuma septītajā daļā (355.–821. apsvērums), lai
Slovak Telekom
rīcības virkni aplūkotajā laikposmā kvalificētu kā “atteikumu nodrošināt”. Turpretī prasītāja neapstrīd pašu Komisijas konstatētās rīcības esamību šajā apstrīdētā lēmuma daļā. Kā izriet no minētā lēmuma 2. un 1507. apsvēruma, šī rīcība, kas ir veicinājusi to, ka Komisija konstatēja vienotu un turpinātu pārkāpumu LESD 102. panta izpratnē (apstrīdētā lēmuma 1511. apsvērums), izpaudās, pirmkārt, kā informācijas par
Slovak Telekom
tīklu, kas nepieciešama atsaistītai piekļuvei šī operatora vietējai sakaru līnijai, slēpšana no alternatīvajiem operatoriem, otrkārt, ar atsaistītu piekļuvi saistīto
Slovak Telekom
pienākumu, kas izriet no piemērojamā tiesiskā regulējuma ietvara, samazināšana un, treškārt, minētā operatora veikta vairāku negodīgu noteikumu un nosacījumu standartpiedāvājumā attiecībā uz atsaistītu piekļuvi ietveršana.
Turklāt, kā prasītāja apstiprināja tiesas sēdē, pirmā pamata pirmās daļas mērķis nav apstrīdēt
Slovak Telekom
rīcības, kuras rezultātā notika maržu saspiešana, analīzi, ko Komisija veikusi apstrīdētā lēmuma astotajā daļā (apstrīdētā lēmuma 822.–1045. apsvērums). Savā prasībā prasītāja neapstrīd, ka šāda rīcība ir uzskatāma par autonomu ļaunprātīgas izmantošanas veidu, kas atšķiras no atteikuma nodrošināt piekļuvi un kuras esamībai tādējādi nav piemērojami kritēriji, kas noteikti 1998. gada 26. novembra spriedumā Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
) (šajā nozīmē skat spriedumu, 2014. gada 10. jūlijs, Telefónica un Telefónica de España/Komisija,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
,
75.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi būtībā prasītāja pārmet Komisijai, ka tā iepriekš 92. punktā atgādināto rīcību ir kvalificējusi kā “atteikumu nodrošināt” piekļuvi
Slovak Telekom
vietējai sakaru līnijai, nepārbaudot šādas piekļuves “nepieciešamību” atbilstoši trešajam nosacījumam, kas noteikts 1998. gada 26. novembra sprieduma Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
) 41. punktā.
Šajā spriedumā Tiesa neapšaubāmi uzskatīja, ka, lai uzņēmuma, kas ir dominējošā stāvoklī, atteikumu sniegt piekļuvi pakalpojumam varētu uzskatīt par ļaunprātīgu izmantošanu LESD 102. panta izpratnē, ir nepieciešams, lai šis atteikums būtu tāds, ar kuru tiek izslēgta jebkāda pakalpojuma pieprasītāja īstenota konkurence tirgū, lai šo atteikumu nevarētu objektīvi pamatot un lai pats pakalpojums būtu absolūti nepieciešams pakalpojuma pieprasītāja darbības veikšanai (spriedums, 1998. gada 26. novembris, Bronner,
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
,
41.
punkts; skat. arī spriedumu, 2009. gada 9. septembris, Clearstream/Komisija,
T‑301/04
,
EU:T:2009:317
,
147.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt no 1998. gada 26. novembra sprieduma Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
) 43. un 44. punkta izriet, ka, lai noteiktu, vai prece vai pakalpojums ir nepieciešami, lai ļautu uzņēmumam īstenot savu darbību noteiktā tirgū, ir jāpēta, vai pastāv preces vai pakalpojumi, kas veido alternatīvus risinājumus, pat ja tie rada mazāk priekšrocību, un vai pastāv tehniski, reglamentējoši vai ekonomiski šķēršļi, kas ikvienam uzņēmumam, kurš vēlas strādāt minētajā tirgū, padara neiespējamu vai vismaz nesamērīgi sarežģī alternatīvu preču vai pakalpojumu izveidi, iespējams, sadarbojoties ar citiem operatoriem. Saskaņā ar 1998. gada 26. novembra sprieduma Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
) 46. punktu, lai varētu piekrist saimnieciska rakstura šķēršļu esamībai, vismaz ir jābūt pierādītam, ka šo preču vai pakalpojumu izveide nav ekonomiski rentabla tāda līmeņa ražošanai, kas varētu tikt salīdzināta ar tā uzņēmuma ražošanu, kurš kontrolē esošo preci vai pakalpojumu (spriedums, 2004. gada 29. aprīlis, IMS Health,
C‑418/01
,
EU:C:2004:257
,
28.
punkts).
Tomēr šajā gadījumā, tā kā tiesiskais regulējums, kas attiecas uz telekomunikāciju nozari, nosaka atbilstošās šai nozarei piemērojamās tiesību normas un līdz ar to konkurences apstākļus, saskaņā ar kuriem telekomunikāciju uzņēmums veic savu uzņēmējdarbību attiecīgajos tirgos, minētais regulējums ir uzskatāms par atbilstošu faktoru LESD 102. panta piemērošanai saistībā ar šī uzņēmuma rīcību, īpaši, novērtējot šādas rīcības ļaunprātīgo raksturu (spriedums, 2010. gada 14. oktobris, Deutsche Telekom/Komisija,
C‑280/08 P
,
EU:C:2010:603
,
224.
punkts).
Kā pamatoti norāda Komisija, iepriekš 95. punktā atgādinātie nosacījumi tika noteikti un piemēroti tādu lietu kontekstā, kurās tika aplūkots jautājums, vai LESD 102. pantam var būt tāda iedaba, kas uzņēmumam, kurš ir dominējošā stāvoklī, pieprasa, lai tas, ja šajā ziņā nav nekāda ar tiesisko regulējumu noteikta pienākuma, citiem uzņēmumiem sniegtu piekļuvi precei vai pakalpojumam.
Šāds konteksts atšķiras no šīs lietas konteksta, kurā
TUSR
ar 2005. gada 8. marta lēmumu, ko šīs iestādes vadītājs apstiprinājis 2005. gada 14. jūnijā, pieprasīja, lai
Slovak Telekom
apmierinātu visus pieteikumus par atsaistītu piekļuvi tās vietējai sakaru līnijai, kas uzskatāmi par saprātīgiem un pamatotiem, lai uz šāda pamata ļautu alternatīvajiem operatoriem sniegt savus pakalpojumus Slovākijas masu (vai plašas sabiedrības) fiksēto platjoslas pakalpojumu mazumtirdzniecības tirgū (iepriekš 9. punkts). Šāds pienākums izrietēja no valsts iestāžu gribas mudināt
Slovak Telekom
un tās konkurentus investēt un atjaunot, vienlaicīgi nodrošinot, ka tiek saglabāta konkurence tirgū (apstrīdētā lēmuma 218., 373., 388., 1053. un 1129. apsvērums).
Kā ir norādīts apstrīdētā lēmuma 37.–46. apsvērumā, ar
TUSR
lēmumu, kas tika pieņemts, piemērojot Likumu Nr. 610/2003, Slovākijā tika īstenota prasība par atsaistītu piekļuvi to operatoru vietējai sakaru līnijai, kuriem, kā paredzēts Regulas Nr. 2887/2000 3. pantā, ir ietekme fiksēto publisko tālruņa tīklu nodrošināšanā. Savienības likumdevējs minētās regulas 6. apsvērumā šo prasību ir pamatojis ar apstākli, ka “jaunpienācējiem nebūtu ekonomiski iespējami dublēt esošo operatoru metālisko vietējās piekļuves infrastruktūru visā pilnībā saprātīgā laika periodā[, jo a]lternatīvās infrastruktūras [..] kopumā šobrīd nepiedāvā to pašu funkcionalitāti vai klātbūtni [pārklājumu]”.
Tādējādi, ņemot vērā, ka attiecīgajā tiesiskajā regulējumā ir skaidri atzīta nepieciešamība piekļūt
Slovak Telekom
vietējai sakaru līnijai, ļaujot rasties un attīstīties efektīvai konkurencei Slovākijas platjoslas interneta pakalpojumu tirgū, nav nepieciešams, lai Komisija pierādītu, ka šāda piekļuve patiešām ir nepieciešama saskaņā ar pēdējo nosacījumu, kas minēts 1998. gada 26. novembra sprieduma Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
) 41. punktā.
Šo secinājumu neliek apšaubīt prasītājas arguments, saskaņā ar kuru tiesiskajā regulējumā paredzētais pienākums sniegt piekļuvi
Slovak Telekom
vietējām sakaru līnijām nenozīmējot, ka šāda piekļuve esot jāsniedz arī saskaņā ar LESD 102. pantu, jo saskaņā ar minēto pantu šādam
ex ante
tiesiskajā regulējumā paredzētam pienākumam esot citi mērķi un tas esot pakļauts citiem nosacījumiem nekā dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma
ex post
pārbaude.
Lai noraidītu šo argumentu, pietiek norādīt, ka iepriekš 97.–101. punktā ietverto apstākļu pamatā nav premisas, saskaņā ar kuru
Slovak Telekom
noteiktais pienākums piešķirt atsaistītu piekļuvi tās vietējai sakaru līnijai izrietētu no LESD 102. panta, bet gan tajos vienkārši saskaņā ar iepriekš 97. punktā minēto judikatūru ir norādīts, ka šāda tiesiskajā regulējumā noteikta pienākuma esamība ir uzskatāma par būtisku apstākli ekonomiskajā un juridiskajā kontekstā, kādā ir jāizvērtē, vai
Slovak Telekom
prakse, kas izvērtēta apstrīdētā lēmuma septītajā daļā, var tikt kvalificēta kā ļaunprātīga prakse šīs tiesību normas izpratnē.
Vispirms prasītājas veiktajai atsaucei uz 2008. gada 10. aprīļa sprieduma Deutsche Telekom/Komisija (
T‑271/03
,
EU:T:2008:101
) 113. punktu, lai pamatotu iepriekš 102. punktā atgādināto argumentu, nav nozīmes. Vispārējā tiesa neapšaubāmi minētajā punktā ir norādījusi, ka valsts regulatīvās iestādes rīkojas saskaņā ar valsts tiesībām, kam var būt mērķi, kas atšķiras no Savienības konkurences tiesību politikas mērķiem. Šī argumentācijas punkta mērķis bija pamatot, kāpēc Vispārējā tiesa noraidīja prasītājas argumentu, kas tika norādīts šajā lietā, saskaņā ar kuru būtībā tās cenu
ex ante
pārbaude, ko veica Vācijas telekomunikāciju un pasta regulatīvā iestāde, izslēdza to, ka LESD 102. pants varētu tikt piemērots iespējamai maržu saspiešanai, kas izriet no tās cenām atsaistītai piekļuvei tās vietējām sakaru līnijām. Tādējādi šis punkts nebija saistīts ar jautājumu, vai dominējošā stāvoklī esoša operatora tiesiskajā regulējumā noteiktais pienākums nodrošināt piekļuvi vietējai sakaru līnijai ir nozīmīgs, novērtējot tā piekļuves nosacījumu saderību ar LESD 102. pantu.
No iepriekš minētā izriet, ka Komisijai nevar pārmest, ka tā nav pierādījusi piekļuves attiecīgajam tīklam nepieciešamību.
Jāpiebilst, ka to Komisijai nevarētu pārmest arī tad, ja būtu jānosaka, ka uz attiecīgo netiešo piekļuves atteikumu attiecas 2011. gada 17. februāra sprieduma TeliaSonera Sverige (
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
) apsvērumi. Minētajā spriedumā Tiesa nosprieda, ka no 1998. gada 26. novembra sprieduma Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
) 48. un 49. punkta nevar secināt, ka priekšnosacījumi ļaunprātīgai pakalpojumu nodrošināšanas atteikuma konstatēšanai, kas bija šajā lietā pirmā aplūkotā prejudiciālā jautājuma priekšmets, ir obligāti piemērojami arī tad, kad tiek novērtēts, vai rīcība – attiecinot tādus nelabvēlīgus noteikumus uz pakalpojumu sniegšanu vai preču piegādi, kuri būtu pircējam neinteresanti, – nav ļaunprātīga (spriedums, 2011. gada 17. februāris, TeliaSonera Sverige,
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
,
55.
punkts). Šajā saistībā Tiesa norāda, ka šāda rīcība pati par sevi varētu būt no pakalpojuma sniegšanas atteikuma neatkarīgs un atšķirīgs ļaunprātīgas izmantošanas veids (spriedums, 2011. gada 17. februāris, TeliaSonera Sverige,
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
,
56.
punkts).
Tiesa turklāt norādīja, ka pretēja 1998. gada 26. novembra sprieduma Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
) interpretācija nozīmētu, ka, lai visu dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma rīcību saistībā ar tā tirdzniecības nosacījumiem varētu uzskatīt par ļaunprātīgu, vienmēr būtu jāpieprasa, lai būtu izpildīti prasītie nosacījumi attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas atteikuma pastāvēšanu, bet tas nepamatoti pavājinātu LESD 102. panta lietderīgo ietekmi (spriedums, 2011. gada 17. februāris, TeliaSonera Sverige,
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
,
58.
punkts).
Prasītāja šajā jautājumā pamatoti norāda, ka prakse, kas aplūkota pamatlietā, kuru Tiesa izvērtēja 2011. gada 17. februāra spriedumā TeliaSonera Sverige (
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
), kā tas izriet no minētā sprieduma 8. punkta, izpaudās tikai kā iespējama Zviedrijas fiksētās telefonijas tīkla vēsturiskā operatora veikta maržu saspiešana, lai atturētu alternatīvos operatorus iesniegt pieteikumus par piekļuvi tās vietējai sakaru līnijai. No tā tomēr nevar secināt, ka interpretācija, kādu 1998. gada 26. novembra sprieduma Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
) 41. punktā iekļauto nosacījumu piemērojamībai sniedza Tiesa, būtu ierobežota tikai ar šo ļaunprātīgas rīcības veidu un neattiektos uz praksi, kas nav balstīta tikai uz cenām, kādu šajā gadījumā izvērtējusi Komisija apstrīdētā lēmuma septītajā daļā (skat. iepriekš 27.–41. punktu).
Vispirms ir jākonstatē, ka 2011. gada 17. februāra sprieduma TeliaSonera Sverige (
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
) 55.–58. punktā Tiesa neatsaucās uz īpaša veida ļaunprātīgu izmantošanu, kas rada konkurējošo operatoru lejupējā tirgū maržu saspiešanu, bet gan drīzāk uz tādu “pakalpojumu sniegšanu vai preču piegādi, kuri būtu pircējam neinteresanti”, kā arī uz dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma “tirdzniecības nosacījumiem”. Šāds formulējums rosina domāt, ka izstumšanas darbības, uz kurām tādējādi ir sniegta atsauce, attiecās ne tikai uz maržu saspiešanu, bet arī uz citu komercpraksi, kas var radīt prettiesisku izstumšanas iedarbību faktiskajiem vai potenciālajiem konkurentiem – tāda paša veida kā tā, kuru Komisija kvalificēja kā netiešu piekļuves
Slovak Telekom
vietējai sakaru līnijai atteikumu (šajā nozīmē skat. apstrīdētā lēmuma 366. apsvērumu).
Šādu 2011. gada 17. februāra sprieduma TeliaSonera Sverige (
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
) interpretāciju apstiprina Tiesas šajā analīzes daļā veiktā atsauce uz 1998. gada 26. novembra sprieduma Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
) 48. un 49. punktu. Šie punkti tika aplūkoti otrajā prejudiciālajā jautājumā, kas Tiesai tika iesniegts šajā lietā un attiecās nevis uz to pamatlietā aplūkotā dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma atteikumu piešķirt piekļuvi savai mājas piegādes shēmai konkurējoša dienas laikraksta izdevējam, kurš tika aplūkots pirmajā jautājumā, bet gan uz iespējamu prakses, kas esot izpaudusies, šim uzņēmumam pakļaujot šādu piekļuvi nosacījumam, ka attiecīgais izdevējs tam vienlaicīgi uztic citu pakalpojumu izpildi, piemēram, tirdzniecību kioskos vai iespiešanu, iespējamu kvalificēšanu par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu.
Šajā ziņā nevar atbalstīt prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru būtībā, piemērojot šajā lietā argumentāciju, kas izmantota 2011. gada 17. februāra sprieduma TeliaSonera Sverige (
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
) 55. un 58. punktā, tiktu panākts neloģisks rezultāts, kad netieša nodrošināšanas atteikuma pierādīšana būtu vieglāka nekā skaidra un vienkārša nodrošinājuma atteikuma pierādīšana, lai gan šis pēdējais rīcības veids ir uzskatāms par smagāku dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas veidu. Šajā ziņā pietiek konstatēt, ka šī argumenta pamatā ir kļūdaina premisa, proti, ka LESD 102. panta pārkāpuma smagums, kas izpaužas kā dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma atteikums nodrošināt preces pārdošanu vai pakalpojumu sniegšanu citiem uzņēmumiem, būtu atkarīgs tikai no tā formas. Tomēr šāda pārkāpuma smagums var būt atkarīgs no daudziem faktoriem, kas nav atkarīgi no minētā atteikuma tiešā vai netiešā rakstura, piemēram, pārkāpuma ģeogrāfiskās izplatības, tā tīšā rakstura vai arī iedarbības uz tirgu. 2006. gada pamatnostādnes, ciktāl to 20. punktā ir noteikts, ka LESD 101. vai 102. panta pārkāpuma smaguma pakāpi novērtē katram konkrētajam gadījumam un visiem pārkāpumu veidiem, ņemot vērā visus būtiskos lietas apstākļus, apstiprina šo analīzi.
Visbeidzot ir jāatgādina, ka 2011. gada 17. februāra sprieduma TeliaSonera Sverige (
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
) 69. punktā Tiesa norādīja, ka vairumtirdzniecības produkta nepieciešamība var būt nozīmīga, novērtējot maržu saspiešanas sekas. Tomēr šajā gadījumā ir jākonstatē, ka prasītāja uz Komisijas pienākumu pierādīt atsaistītas piekļuves
Slovak Telekom
vietējai sakaru līnijai nepieciešamību norādīja, vienīgi lai pamatotu savu apgalvojumu, saskaņā ar kuru Komisija, novērtējot apstrīdētā lēmuma septītajā daļā aplūkoto praksi, neesot piemērojusi adekvātu juridisko kritēriju (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2012. gada 29. marts, Telefónica un Telefónica de España/Komisija,
T‑336/07
,
EU:T:2012:172
,
182.
punkts), nevis lai apstrīdētu Komisijas veikto minētās prakses pretkonkurences ietekmes novērtējumu, kas veikts minētā lēmuma devītajā daļā (apstrīdētā lēmuma 1046.–1109. apsvērums).
Attiecībā uz prasītājas izdarīto atsauci uz Komisijas paziņojuma – Norādījumi par Komisijas prioritātēm, piemērojot [LESD 102.] pantu dominējošu uzņēmumu ļaunprātīgai, izslēdzošai rīcībai (
OV 2009, C 45, 7. lpp.
), 79. punktu, tai nav nozīmes lietā.
Pirmkārt, kā pamatoti norāda Komisija, minētajā punktā veikto nošķiršanu starp skaidru un vienkāršu atteikumu un piekļuves “netiešu atteikumu” nepapildina nekādi precizējumi saistībā ar būtiskajiem juridiskajiem kritērijiem, lai katrā no šiem gadījumiem varētu konstatēt LESD 102. panta pārkāpumu. Otrkārt, katrā ziņā šajā paziņojumā ir norādīts, ka tā vienīgais mērķis ir noteikt prioritātes, ko Komisija ņems vērā, piemērojot LESD 102. pantu dominējošā stāvoklī esošu uzņēmumu izslēdzošai rīcībai, nevis noteikt piemērojamās tiesību normas (skat. paziņojuma 2. un 3. punktu).
Ņemot vērā iepriekš minēto, jāsecina, ka apstrīdētā lēmuma septītajā daļā izvērtētās
Slovak Telekom
rīcības kvalificēšana par ļaunprātīgu izmantošanu LESD 102. panta izpratnē nenozīmē, ka Komisija būtu noteikusi, ka piekļuve
Slovak Telekom
vietējai sakaru līnijai ir nepieciešama konkurējošo operatoru darbības veikšanai Slovākijas fiksēto platjoslas pakalpojumu mazumtirdzniecības tirgū iepriekš 96. punktā minētās judikatūras izpratnē.
No iepriekš minētajiem apstākļiem izriet, ka pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
c)

Par otro daļu attiecībā uz prasītājas tiesību tikt uzklausītai pārkāpumu, ciktāl tas attiecas uz maržu saspiešanas aprēķināšanu
Pirmā pamata otrajā daļā prasītāja apgalvo, ka Komisija administratīvā procesa laikā divkārt nav ievērojusi tās tiesības tikt uzklausītai.
Pirmkārt, Komisija esot prasītāju iepazīstinājusi ar jaunu apstākļu kopumu informatīvās sanāksmes laikā 2014. gada 29. septembrī. No dokumenta “Maržu saspiešanas aprēķini (sākotnējie rezultāti) [
Margin squeeze calculation (preliminary results)
], kas šajā sanāksmē tika paziņots prasītājai, esot izrietējis, ka
Slovak Telekom
īstenotā starpība 2005. gadā, pamatojoties uz starpību aprēķinu par katru laikposmu (par katru gadu), bija pozitīva. Turklāt šajā dokumentā esot bijuši skaitļi, kuri prasītājai neesot bijuši pieejami pirms informatīvās sanāksmes. Visbeidzot, Komisija šīs sanāksmes laikā esot norādījusi uz savu nodomu, pirmkārt, piemērot vairāku laikposmu (vai daudzgadēju) pieeju starpību aprēķināšanai laikā no 2005. gada 12. augusta līdz 2010. gada 31. decembrim, un, otrkārt, tādējādi konstatēt negatīvu starpību arī attiecībā uz 2005. gadu. Tomēr šis paziņojums esot pārsteidzis gan prasītāju, gan
Slovak Telekom
, jo līdz tam neviena no tām šādu metodi nebija ieteikusi.
Pamatojoties uz prasītājas iesniegtu lūgumu, Komisija to 2014. gada 1. oktobrī esot informējusi par to, ka tā var tai savus apsvērumus par šiem apstākļiem paziņot vēlākais līdz 2014. gada 3. oktobrim. Tā kā šis pēdējais minētais datums Vācijā bija tiesību aktos noteikta svētku diena, prasītājas rīcībā esot bijis mazāk par divām darba dienām savu apsvērumu iesniegšanai. Dažus no skaitļiem, kas tika izmantoti pārskatītajam maržu saspiešanas aprēķinam, esot iesniegusi
Slovak Telekom
, atbildot uz faktu izklāstu, un, tā kā prasītājai tas nebija pieejams, Komisija ar 2014. gada 7. oktobra vēstuli atļāva prasītājai iepazīties ar šo atbildi un formulēt savus apsvērumus par to līdz vēlākais 9. oktobra vakaram.
Prasītāja uzskata, ka šie ļoti īsie termiņi tai praktiski liedza jebkādu faktisku iespēju darīt zināmu savu viedokli par jaunajiem apstākļiem, kas tai tika paziņoti 2014. gada 29. septembrī, lai gan minētie apstākļi tika ņemti vērā apstrīdētajā lēmumā. Prasītāja apgalvo, ka skaitliskie dati, kurus Komisija pirmo reizi uzrādīja šajā dienā, ne tikai bija jauni, it īpaši, VIIP izmantošanas dēļ, bet arī sarežģīti. Tā neesot varējusi iesniegt šos jaunos skaitliskos datus ekonomistiem, bet tas tai noteikti būtu ļāvis ietekmēt Komisijas vērtējumu par maržu saspiešanas ilgumu, kas bija izmeklēšanas priekšmets.
Otrkārt, prasītāja pārmet Komisijai, ka tā apstrīdētajā lēmumā ir veikusi
Slovak Telekom
iesniegto datu korekcijas un grozījumus VIIP aprēķiniem, tomēr vispirms neinformējot prasītāju par saviem iebildumiem šajā ziņā, tādējādi tai liedzot jebkādu iespēju efektīvi darīt zināmu savu viedokli.
Komisija šos argumentus apstrīd.
Jāatgādina, ka tiesību uz aizstāvību ievērošana administratīvo procesu norisē konkurences politikas jomā ir vispārējs Savienības tiesību princips, kura ievērošanu nodrošina Savienības tiesas (skat. spriedumu, 2013. gada 18. jūnijs, ICF/Komisija,
T‑406/08
,
EU:T:2013:322
,
115.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šis princips paredz, ka attiecīgajam uzņēmumam administratīvā procesa laikā ir jādod iespēja efektīvi darīt zināmu savu viedokli par visu apgalvoto faktu, apsūdzību un apstākļu patiesumu un atbilstību, kā arī par Komisijas rīcībā esošiem dokumentiem, ar kuriem tā pamato savu apgalvojumu par konkurences noteikumu pārkāpumu. Šajā nozīmē Regulas Nr. 1/2003 27. panta 1. punktā ir paredzēts, ka lietas dalībniekiem tiek nosūtīts paziņojums par iebildumiem. Šajā paziņojumā skaidri ir jānorāda visi būtiskie elementi, uz kuriem Komisija šajā procesa stadijā ir balstījusies (spriedums, 2013. gada 5. decembris, SNIA/Komisija,
C‑448/11 P
, nav publicēts,
EU:C:2013:801
,
41.
un
42.
punkts).
Šī prasība ir izpildīta, ja galīgajā lēmumā ieinteresētās personas tiek vainotas tikai tajos pārkāpumos, kas ir norādīti paziņojumā par iebildumiem, un tajā ir norādīti tikai tie fakti, par kuriem ieinteresētajām personām ir tikusi dota iespēja izteikties tiesvedībā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2012. gada 24. maijs, MasterCard u.c./Komisija,
T‑111/08
,
EU:T:2012:260
,
266.
punkts, un 2013. gada 18. jūnijs, ICF/Komisija,
T‑406/08
,
EU:T:2013:322
,
117.
punkts).
Tomēr būtisko apstākļu, uz kuriem Komisija balstās paziņojumā par iebildumiem, paziņošana var tikt sniegta kopsavilkuma veidā un lēmumam nav obligāti jābūt paziņojuma par iebildumiem kopijai, jo šis paziņojums ir sagatavošanas stadijas dokuments, kurā ietvertajiem faktiskajiem un tiesiskajiem vērtējumiem ir tikai pagaidu raksturs (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1987. gada 17. novembris, British American Tobacco un Reynolds Industries/Komisija,
142/84 un 156/84
,
EU:C:1987:490
,
70.
punkts; 2013. gada 5. decembris, SNIA/Komisija,
C‑448/11 P
, nav publicēts,
EU:C:2013:801
,
42.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2012. gada 24. maijs, MasterCard u.c./Komisija,
T‑111/08
,
EU:T:2012:260
,
267.
punkts). Tādējādi par pieļaujamiem ir atzīstami papildinājumi paziņojumā par iebildumiem, kas izdarīti, ņemot vērā lietas dalībnieku atbildes rakstu, kurā iekļautie argumenti pierāda, ka tie faktiski ir varējuši īstenot savas tiesības uz aizstāvību. Komisija administratīvā procesa vajadzībām var arī pārskatīt vai papildināt faktiskos vai tiesiskos argumentus, lai pamatotu tās izteiktos iebildumus (spriedums, 2011. gada 9. septembris, Alliance One International/Komisija,
T‑25/06
,
EU:T:2011:442
,
181.
punkts). Līdz ar to līdz galīgā lēmuma pieņemšanai Komisija, tostarp ņemot vērā procesa dalībnieku rakstveida un mutvārdu apsvērumus, var vai nu atteikties no dažiem vai pat visiem iebildumiem, kas bija pret tiem vērsti sākotnēji, un tādējādi grozīt savu nostāju tiem par labu, vai arī, tieši pretēji, izlemt pievienot jaunus iebildumus, ja vien tā sniedz attiecīgajiem uzņēmumiem iespēju šajā ziņā paust savu viedokli (skat. spriedumu, 2003. gada 30. septembris, Atlantic Container Line u.c./Komisija,
T‑191/98 un no T‑212/98 līdz T‑214/98
,
EU:T:2003:245
,
115.
punkts un tajā minētā judikatūra).
No paziņojumā par iebildumiem ietverto faktu juridiskā novērtējuma pagaidu rakstura izriet, ka Komisijas galējais lēmums nevar tikt atcelts, pamatojoties vienīgi uz to, ka galīgie secinājumi, kas izdarīti uz šo faktu pamata, precīzi neatbilst minētajam pagaidu novērtējumam (spriedums, 2013. gada 5. decembris, SNIA/Komisija,
C‑448/11 P
, nav publicēts,
EU:C:2013:801
,
43.
punkts). Argumenta, ko izvirzījis lietas dalībnieks administratīvā procesa laikā, vērā ņemšana, nesniedzot tam iespēju šajā sakarā izteikties pirms galīgā lēmuma pieņemšanas, pati par sevi nevar būt tiesību uz aizstāvību pārkāpums, ja šī argumenta ņemšana vērā nemaina tam nosūtīto iebildumu raksturu (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2001. gada 10. jūlijs, Irish Sugar/Komisija,
C‑497/99 P
,
EU:C:2001:393
,
24.
punkts; spriedumi, 2002. gada 28. februāris, Compagnie générale maritime u.c./Komisija,
T‑86/95
,
EU:T:2002:50
,
447.
punkts, un 2011. gada 9. septembris, Alliance One International/Komisija,
T‑25/06
,
EU:T:2011:442
,
182.
punkts).
Komisijai ir jāuzklausa paziņojuma par iebildumiem adresāti un nepieciešamības gadījumā jāņem vērā to apsvērumi ar mērķi atbildēt uz norādītajiem iebildumiem, grozot tās analīzi, tieši tādēļ, lai tiktu ievērotas to tiesības uz aizstāvību. Tādējādi Komisijai ir jāļauj precizēt šo kvalifikāciju tās galīgajā lēmumā, ņemot vērā elementus, kas izriet no administratīvā procesa, vai nu atsakoties no iebildumiem, kas izrādījušies esam nepietiekami pamatoti, vai arī gan no faktu, gan arī juridiskā viedokļa pielāgojot vai papildinot savus argumentus izvirzīto iebildumu atbalstam, tomēr ar nosacījumu, ka tā izmanto tikai tos faktus, kurus ieinteresētajai personai ir bijusi iespēja izskaidrot, un ka tā administratīvā procesa laikā sniedz informāciju, kas nepieciešama to aizstāvībai (skat. spriedumus, 2009. gada 3. septembris, Prym un Prym Consumer/Komisija,
C‑534/07 P
,
EU:C:2009:505
,
40.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2013. gada 5. decembris, SNIA/Komisija,
C‑448/11 P
, nav publicēts,
EU:C:2013:801
,
44.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Visbeidzot jāatgādina, ka saskaņā ar iedibināto judikatūru tiesības uz aizstāvību ir pārkāptas, ja pastāv iespēja, ka tādēļ, ka Komisija ir pieļāvusi nepilnību, tās veiktajam administratīvajam procesam varētu būt bijis atšķirīgs iznākums. Uzņēmums, kas ir prasītājs, ir pierādījis, ka šāds pārkāpums ir noticis, ja tas atbilstoši pierāda nevis to, ka Komisijas lēmumam būtu bijis atšķirīgs saturs, bet gan to, ka tas būtu varējis labāk nodrošināt savu aizstāvību, ja nepilnība nebūtu pieļauta, piemēram, tādēļ, ka tas būtu varējis savai aizstāvībai izmantot dokumentus, kuriem administratīvā procesa gaitā tam tikusi liegta piekļuve (skat. spriedumus, 2003. gada 2. oktobris, Thyssen Stahl/Komisija,
C‑194/99 P
,
EU:C:2003:527
,
31.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2012. gada 24. maijs, MasterCard u.c./Komisija,
T‑111/08
,
EU:T:2012:260
,
269.
punkts un tajā minētā judikatūra; spriedums, 2015. gada 9. septembris, Philips/Komisija,
T‑92/13
, nav publicēts,
EU:T:2015:605
,
93.
punkts).
Prasītājas pirmais iebildums, saskaņā ar kuru tās tiesības tikt uzklausītai neesot ievērotas, jo tai administratīvā procesa laikā neesot bijusi iespēja efektīvi darīt zināmu savu viedokli par jaunajiem apstākļiem, kas tai tika paziņoti informatīvās sanāksmes laikā, kuru Komisija organizēja 2014. gada 29. septembrī, un kas esot tikuši ņemti apstrīdētajā lēmumā, uzreiz ir jāizvērtē šo principu gaismā. Šie apstākļi bija, pirmkārt, jaunie skaitļi saistībā ar
Slovak Telekom
maržu saspiešanas aprēķināšanu, otrkārt, apstāklis, ka 2005. gada starpība, pamatojoties uz starpības par katru laikposmu (par katru gadu) aprēķiniem, bija pozitīva, un, treškārt, Komisijas paustais nolūks šīs sanāksmes laikā papildus piemērot vairāku laikposmu (daudzgadēju) metodi starpības aprēķināšanai, kas tai ļāva konstatēt negatīvas starpības esamību arī 2005. gadā.
Attiecībā uz pirmajiem diviem apstākļiem, pirmkārt, protams, ir jānorāda, ka saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 1010. apsvērumu noteiktā starpība 2005. gadam bija pozitīva, ciktāl tas attiecas uz trīs analizēto pakalpojumu portfeļiem. Tas kontrastē ar piekļuves
Slovak Telekom
vietējai sakaru līnijai maržu saspiešanas aprēķiniem, kas bija ietverti paziņojumā par iebildumiem un no kuriem izrietēja, ka šim pašam gadam aprēķinātā starpība ir negatīva (skat. paziņojuma par iebildumiem 88. tabulu un 1203. apsvērumu. Otrkārt, nav strīda par to, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija nepārņēma visus skaitļus, kas tika izmantoti maržu saspiešanas aprēķināšanai paziņojumā par iebildumiem, un ka šo grozījumu rezultātā minētajā lēmumā noteiktā starpība atšķiras no starpības, kas sākotnēji tika aprēķināta šajā paziņojumā.
Tomēr, kā Komisija pamatoti norāda savos procesuālajos rakstos – un prasītāja to neapstrīd –, šīs izmaiņas attiecībā uz maržu saspiešanas aprēķināšanu radās, ņemot vērā datus un aprēķinus, ko bija iesniegusi pati
Slovak Telekom
, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem. Šāda ņemšana vērā ir norādīta apstrīdētā lēmuma 910., 945., 963. un 984. apsvērumā. Turklāt no apstrīdētā lēmuma 946. apsvēruma (1405. zemsvītras piezīme) un 1000. apsvēruma izriet, ka Komisija, to pieņemot, ir ņēmusi vērā maržu saspiešanas aprēķina aktualizāciju, ko
Slovak Telekom
iesniedza, atbildot uz vēstuli ar faktu izklāstu (iepriekš 21. punkts).
Šādi rīkojoties, ciktāl tas attiecas uz tās maržu saspiešanas novērtējumu, Komisija apstrīdētajā lēmumā nav grozījusi iebildumu, kas tika izteikti attiecībā pret
Slovak Telekom
un līdz ar to pret prasītāju kā tās mātesuzņēmumu, raksturu, izmantojot pret tām faktus, par kuriem tām nebūtu bijusi iespēja izteikties administratīvā procesa laikā. Tā vienīgi ņēma vērā
Slovak Telekom
paustos iebildumus minētā procesa laikā, lai uzlabotu un papildinātu savu paziņojumā par iebildumiem ietverto maržu saspiešanas analīzi. Šādas ņemšanas vērā mērķis tieši ir panākt atbilstību prasībām, kas tika atgādinātas iepriekš 128. punktā, un lietas dalībnieku tiesības tikt uzklausītiem administratīvā procesa laikā tādējādi nepieprasa, lai tiem tiktu piedāvāta jauna iespēja darīt zināmu savu viedokli par starpības aprēķināšanu pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.
Attiecībā uz trešo apstākli, kas minēts iepriekš 130. punktā un kas attiecas uz maržu saspiešanas aprēķināšanas vairāku laikposmu (daudzgadējo) metodi, ir jānorāda, ka savas atbildes uz paziņojumu par iebildumiem 1281. punktā, kas ir pārņemts Komisijas iebildumu rakstā,
Slovak Telekom
iebilda pret ekskluzīvu metodes par katru laikposmu (par katru gadu) izmantošanu, ko Komisija bija ierosinājusi paziņojumā par iebildumiem.
Slovak Telekom
būtībā apgalvo, ka telekomunikāciju nozarē operatori pēta savu kapacitāti iegūt saprātīgu peļņu laikposmā, kas pārsniedz vienu gadu. Tādējādi tā ieteica maržu saspiešanas izvērtējumu papildināt ar vairāku laikposmu analīzi, kurā kopējā starpība tiktu novērtēta vairāku gadu garumā. Turklāt no prasītājas atbildes uz paziņojumu par iebildumiem 587. apsvēruma izriet, ka tā šim iebildumam pievienojas.
Kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma 859. apsvēruma, Komisija izmantoja vairāku laikposmu (daudzgadēju) pieeju, lai ņemtu vērā šos iebildumus un lai noteiktu, vai šāda pieeja groza tās secinājumus, saskaņā ar kuriem
Slovak Telekom
alternatīvajiem operatoriem pieprasītās cenas atsaistītai piekļuvei tās vietējai sakaru līnijai radīja maržu saspiešanu laikā no 2005. līdz 2010. gadam.
Veicot šo papildu pārbaudi, kuras iznākums ir iekļauts apstrīdētā lēmuma 1013. un 1014. apsvērumā, Komisija noteica kopējo negatīvo starpību, ciktāl tas attiecas uz katru pakalpojumu portfeli laikposmam no 2005. līdz 2010. gadam (39. tabula apstrīdētā lēmuma 1013. apsvērumā), no vienas puses, un laikposmam no 2005. līdz 2008. gadam (40. tabula apstrīdētā lēmuma 1014. apsvērumā), no otras puses. Komisija apstrīdētā lēmuma 1015. apsvērumā no tā secināja, ka daudzgadēja (vairāku laikposmu) analīze negroza tās konstatējumu saistībā ar maržu saspiešanas esamību, kas izriet no analīzes par katru laikposmu (par katru gadu).
No iepriekš minētā izriet, ka, pirmkārt, vairāku laikposmu (daudzgadēja) analīze, nosakot maržu saspiešanu apstrīdētajā lēmumā, tika izmantota pēc tam, kad
Slovak Telekom
savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem bija izteikusi iebildumus, kam pievienojās prasītāja, saistībā ar starpības aprēķināšanas metodi par katru laikposmu (par katru gadu). Otrkārt, atsaistītas piekļuves
Slovak Telekom
vietējo sakaru līnijai vairāku laikposmu (daudzgadējas) starpību analīzes mērķis apstrīdētajā lēmumā bija to pievienot analīzei par katru laikposmu (par katru gadu), kas ir ietverta minētā lēmuma 1175.–1222. apsvērumā, neaizstājot šo pēdējo minēto analīzi. Turklāt papildu vairāku laikposmu (daudzgadējā) analīze lika Komisijai nostiprināt savu konstatējumu attiecībā uz maržu saspiešanas esamību Slovākijas platjoslas interneta pakalpojumu tirgū laikā no 2005. gada 12. augusta līdz 2010. gada 31. decembrim.
Tādējādi, kā būtībā norāda Komisija, vairāku laikposmu (daudzgadējās) analīzes sekas nebija noteikt prasītājas un
Slovak Telekom
atbildību par faktiem, par kuriem tām nebija iespējas sniegt skaidrojumus administratīvā procesa laikā, grozot pret tām izvirzīto iebildumu būtību, bet gan tikai veikt maržu saspiešanas, ko radīja
Slovak Telekom
piemērotās cenas tās vietējās sakaru līnijas atsaistītai piekļuvei, papildu analīzi saistībā ar iebildumu, ko
Slovak Telekom
izteica, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem.
Šādos apstākļos saskaņā ar iepriekš 127. un 128. punktā minēto judikatūru prasītājas tiesības tikt uzklausītai nepieprasa, lai Komisija pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas tai būtu sniegusi iespēju formulēt jaunus apsvērumus saistībā ar atsaistītas piekļuves
Slovak Telekom
vietējai sakaru līnijai maržu saspiešanas analīzi, balstoties uz vairākiem laikposmiem. Jānorāda, ka atšķirīgs risinājums nebūtu saderīgs ar iepriekš 127. punktā atgādināto judikatūru, jo tas nozīmētu, ka tiktu likts šķērslis tam, ka apstrīdētajā lēmumā tiek ietverti apstākļi, par kuriem lietas dalībniekiem ne vienmēr ir bijusi iespēja izteikties administratīvā procesa laikā, pat ja minētie apstākļi nemaina pret tiem izvirzīto iebildumu būtību.
Šādu secinājumu neliek apstrīdēt prasītājas arguments, saskaņā ar kuru būtībā Komisijas piemērotā maržu saspiešanas aprēķināšanas metode, veicot šo papildu izpēti, neatbilstot
Slovak Telekom
piedāvātajai metodei atbildēt uz paziņojumu par iebildumiem, kuras pamatā, kā apgalvots, ir Komisijas lēmumpieņemšanas prakse, Komisijai šajā gadījumā izmantojot vairāku laikposmu (daudzgadēju) analīzi nolūkā palielināt pārkāpuma ilgumu.
Pirmkārt, šī argumenta pamatā ir kļūdaina apstrīdētā lēmuma interpretācija, ciktāl saskaņā ar analīzi par katru laikposmu (par katru gadu) Komisija jau bija nonākusi pie secinājuma, ka tikpat efektīvs konkurents kā
Slovak Telekom
laikā no 2005. gada 12. augusta līdz 2010. gada 31. decembrim nebūtu varējis rentabli atveidot
Slovak Telekom
mazumtirdzniecības portfeli ar platjoslas pakalpojumiem (apstrīdētā lēmuma 1012. apsvērums). Īpaši no apstrīdētā lēmuma 998. apsvēruma izriet, ka Komisija uzskatīja, ka pozitīvas starpības esamība laikā no 2005. gada augusta līdz decembrim nav šķērslis tam, lai šis laikposms tiktu iekļauts pārkāpuma laikposmā maržu saspiešanas veidā, jo operatori savu spēju iegūt peļņu izvērtē ilgākam laikposmam. Citiem vārdiem sakot, Komisija prakses, kuras rezultātā notika maržu saspiešana, ilgumu noteica, balstoties uz pieeju par katru laikposmu (par katru gadu), un vairāku laikposmu (daudzgadēja) pieeja tika izmantota tikai papildus.
Otrkārt, katrā ziņā no iepriekš 128. punktā minētās judikatūras izriet, ka prasītājas tiesību tikt uzklausītai ievērošana nosaka tikai to, ka Komisijai, pieņemot apstrīdēto lēmumu, ir jāņem vērā starpību aprēķināšanas metodes kritika, ko
Slovak Telekom
sniegusi, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem (skat. iepriekš 135. punktu). Turpretī šīs tiesības nekādi nenorāda, ka Komisijai noteikti būtu jānonāk pie rezultāta, kādu vēlējās prasītāja, pievienojoties
Slovak Telekom
paustajai kritikai, proti, jākonstatē, ka laikposmā no 2005. gada 12. augusta līdz 2010. gada 31. decembrim nav notikusi nekāda maržu saspiešana.
Pilnības labad, proti, ja tiktu pieņemts, ka Komisijai bija pienākums konkrēti sniegt prasītājai iespēju tikt uzklausītai par iepriekš 130. punktā atgādinātajiem apstākļiem pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, būtu jākonstatē, ka šāda prasība ir tikusi ievērota. Neapšaubāmi, Komisijas noteiktie termiņi prasītājai savu apsvērumu par šiem apstākļiem sniegšanai bija īpaši īsi. Tomēr no tā nevar secināt, ka šie termiņi tai liedza jebkādu iespēju tikt efektīvi uzklausītai šajā ziņā, ņemot vērā, pirmkārt, ļoti vēlo administratīvā procesa posmu, kura laikā notika 2014. gada 29. septembra sanāksme, proti, vairāk nekā divus gadus un četrus mēnešus pēc paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas, un, otrkārt, augsto informētības pakāpi par lietas materiāliem, kādu, saprātīgi pieņemot, prasītāja bija panākusi šajā brīdī.
No tā izriet, ka šī pamata otrās daļas pirmais iebildums ir jānoraida.
Tāpat ir jānoraida otrais iebildums, ar kuru prasītāja apgalvo, ka Komisija, tai administratīvā procesa laikā neļaujot efektīvi darīt zināmu savu viedokli par korekcijām un grozījumiem, kādi apstrīdētajā lēmumā tika veikti datiem, kurus
Slovak Telekom
bija iesniegusi VIIP aprēķināšanai, nav ievērojusi tās tiesības tikt uzklausītai.
Šajā ziņā, protams, ir taisnība, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija nav pilnībā pārņēmusi ar VIIP aprēķināšanu saistītos jaunos datus, kurus
Slovak Telekom
iesniedza pēc paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas. Šādu konstatējumu tostarp var secināt no apstrīdētā lēmuma 910., 945. un 963. apsvēruma. Tomēr pēc analoģijas ar iepriekš 143. punktā veikto argumentāciju Komisijai nevar tikt noteikts pienākums no jauna uzklausīt lietas dalībniekus, ja tā ir paredzējusi savā galīgajā lēmumā neizmantot visus iebildumus, ko tie izteikuši, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, izņemot, ja tā rezultātā tiktu mainīts tiem nosūtīto iebildumu raksturs.
Tā kā iepriekšējā punktā norādītais apstāklis nevar grozīt galvenos faktiskos un tiesiskos apstākļus, uz kuriem ir balstītas pret prasītāju izvirzītās apsūdzības administratīvā procesa laikā, pirmā pamata otrā daļa kopumā ir jānoraida kā nepamatota.
d)

Par trešo daļu saistībā ar kļūdu, aprēķinot vidējā ilgtermiņa izmaksu pieaugumu (VIIP)
Trešajā daļā prasītāja pārmet Komisijai, ka tā nav pareizi aprēķinājusi
Slovak Telekom
VIIP, proti, izmaksas, kas šim operatoram nebūtu jāsedz, ja tas nebūtu piedāvājis attiecīgos pakalpojumus. Konsultantu ziņojumā, kuru
Slovak Telekom
iesniedza savas atbildes uz paziņojumu par iebildumiem pielikumā (turpmāk tekstā – “konsultantu ziņojums”), tika piedāvāts koriģēt
Slovak Telekom
aktīvus tāda efektīva operatora līmenī, kas izveidotu tīklu optimāli, lai tas atbilstu gan faktiskajam, gan nākotnes pieprasījumam (turpmāk tekstā – “optimizācijas korekcijas”). Tomēr Komisija galu galā šādu korekciju neesot veikusi. Precīzāk, Komisija neesot piekritusi aizstāt esošos aktīvus ar to moderniem ekvivalentiem (
modern asset equivalent
). Tā arī neesot ņēmusi vērā aktīvu samazināšanos, pamatojoties uz pašreiz izmantoto kapacitāti. Šāda pieeja, pamatojoties uz to, ka Komisija turklāt apstrīdētajā lēmumā esot piekritusi atkārtotai
Slovak Telekom
aktīvu novērtēšanai un ka konsultantu ziņojumā piedāvāto korekciju pamatā bija šī operatora vēsturiskās izmaksas, nevis hipotētiska konkurenta izmaksas, un ka šīs izmaksas ir jāizvērtē attiecībā uz efektīvu konkurentu, esot kritizējama. Turklāt prasītāja apgalvo, ka konsultantu ziņojumā iekļautajās VIIP esot ņemta vērā pietiekama
Slovak Telekom
rezerves kapacitāte un, pretēji Komisijas apgalvotajam, tajā par atskaites punktu netika izmantots vienkārši efektīvs konkurents. Prasītāja uzskata, ka, neesot šādai kļūdai aprēķinos, Komisija, atkārtoti novērtējot VIIP zemāko robežlielumu, noteikti būtu konstatējusi augstākas, pat pozitīvas starpības esamību atsevišķiem gadiem.
Komisija šo argumentāciju apstrīd.
Attiecībā uz prasītājas izvirzītajiem argumentiem vispirms ir jānorāda, ka
Slovak Telekom
savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, pamatojoties uz konsultantu ziņojumu, piedāvāja metodi, kuras pamatā bija pašreizējo izmaksu uzskaite, izmantojot izmaksu lejupējā tirgū aprēķinu laikposmam no 2005. līdz 2010. gadam, pamatojoties uz datiem, sākot no 2011. gada (apstrīdētā lēmuma 881. apsvērums). It īpaši
Slovak Telekom
šajā atbildē norādīja, ka, aprēķinot VIIP, pirmkārt, ir atkārtoti jānovērtē aktīvi un, otrkārt, jāņem vērā tās tīkla trūkumi platjoslas piedāvāšanai. Īpaši attiecībā uz šo trūkumu ņemšanu vērā
Slovak Telekom
piedāvāja veikt optimizācijas pielāgojumus, proti, pirmkārt, aizstāt esošos aktīvus ar moderniem, efektīvākiem un lētākiem to ekvivalentiem (
modern asset equivalent
), otrkārt, pēc iespējas saglabāt tehnoloģisko atbilstību un, treškārt, samazināt aktīvus, pamatojoties uz šobrīd izmantoto kapacitāti salīdzinājumā ar uzstādīto kapacitāti.
Savos VIIP aprēķinos
Slovak Telekom
tādējādi aktīvu kapitāla izmaksas, kā arī to norakstīšanas vērtību laikā no 2005. līdz 2010. gadam, tāpat kā minēto aktīvu izmantošanas izmaksas koriģēja, balstoties uz vidējo svērto korekcijas faktoru, kuru aprēķinājis konsultantu ziņojuma par 2011. gadu autors (apstrīdētā lēmuma 897. apsvērums).
Slovak Telekom
norāda, ka ierosinātās optimizācijas korekcijas atspoguļoja minētā tīkla informācijā noteiktās rezerves kapacitāti, proti, no šī tīkla izņemtos aktīvus, jo tie nav produktīvas izmantošanas priekšmets un šis operators tos vēl nav pārdevis (apstrīdētā lēmuma 898. apsvērums).
Komisija tomēr atteicās veikt šīs optimizācijas korekcijas apstrīdētajā lēmumā.
Vispirms attiecībā uz esošo aktīvu aizvietošanu ar to modernākiem ekvivalentiem Komisija apstrīdētā lēmuma 900. apsvērumā norādīja, ka šāda aizvietošana nevar tikt pieļauta, jo tas nozīmētu, ka tiktu koriģētas izmaksas, neveicot pienācīgu norakstīšanas korekciju. Komisija uz šo punktu atsaucas apstrīdētā lēmuma 889.–893. apsvērumā, kuros tā norāda uz šaubām par
Slovak Telekom
piedāvāto aktīvu izmaksu korekciju laikposmam no 2005. līdz 2010. gadam. Turklāt apstrīdētā lēmuma 901. apsvērumā Komisija uzskatīja, ka šāda esošo aktīvu aizstāšana neatbilst tikpat efektīva konkurenta kritērijam. Judikatūrā esot apstiprināts, ka dominējošā stāvoklī esoša operatora izmantotās cenu politikas ļaunprātīgais raksturs principā tiek noteikts attiecībā uz tā situāciju. Tomēr šajā gadījumā
Slovak Telekom
piedāvātā VIIP korekcija tiktu pamatota ar hipotētisku aktīvu kopumu, nevis ar tiem pašiem aktīviem, kas ir šī operatora rīcībā.
Otrkārt, attiecībā uz to, lai tiktu ņemta vērā pārmērīgā tīklu kapacitāte, pamatojoties uz “šobrīd” izmantoto kapacitāti, Komisija apstrīdētā lēmuma 902. apsvērumā būtībā norādīja, ka, tā kā investīciju pamatā ir pieprasījuma paredzēšana, nenovēršami, veicot atpakaļejošu izvērtējumu, saglabājas kapacitāte, kas dažkārt netiek izmantota.
Neviens no prasītājas iebildumiem pret šo apstrīdētā lēmuma daļu nebūtu atbalstāms.
Pirmkārt, prasītāja kļūdaini norāda, ka pastāv pretrunas starp VIIP optimizācijas korekciju noraidīšanu, no vienas puses, un piekrišanu
Slovak Telekom
piedāvātajai aktīvu atkārtotajai novērtēšanai apstrīdētā lēmuma 894. apsvērumā, no otras puses. Prasītāja turklāt nevar replikā apgalvot, ka Komisijai bija jāpiekrīt
Slovak Telekom
ierosinātajām optimizācijas korekcijām, pamatojoties uz to, ka, tāpat kā tas ir atkārtotas aktīvu novērtēšanas gadījumā, Komisijas rīcībā nebija ticamu vēsturisko izmaksu attiecībā uz optimizācijas korekcijām.
Atkārtotās aktīvu novērtēšanas pamatā bija aktīvi, kas
Slovak Telekom
rīcībā bija 2011. gadā. Attiecībā uz šo atkārtoto novērtējumu, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma 885.–894. apsvēruma, Komisija uzsvēra, ka tās rīcībā nav datu, kas labāk atspoguļotu
Slovak Telekom
pieaugošās platjoslas aktīvu izmaksas laikposmā no 2005. līdz 2010. gadam. Šī iemesla dēļ Komisija apstrīdētajā lēmumā aplūkotās maržu saspiešanas analīzē iekļāva
Slovak Telekom
piedāvāto tās esošo aktīvu atkārtotu vērtēšanu. Tomēr Komisija precizēja, ka minētā atkārtotā vērtēšana var izraisīt aktīvu lejupējā tirgū izmaksu nepienācīgu novērtēšanu.
Salīdzinājumam, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 895. apsvēruma, ar
Slovak Telekom
piedāvātajām optimizācijas korekcijām aktīvi tika koriģēti atbilstoši aptuvenajam tāda efektīva operatora līmenim, kurš veido optimālu tīklu, kas pielāgots tam, lai apmierinātu prognozēto pieprasījumu, balstoties uz “šī brīža” informāciju un pieprasījuma prognozēm. Šo korekciju pamatā bija prognozes, kā arī optimāls tīkla modelis, nevis novērtējums, kas atspoguļo
Slovak Telekom
esošo aktīvu pieaugošās izmaksas.
No tā izriet, ka optimizācijas korekcijas, vispārēji, un esošo aktīvu aizstāšanas ar to modernākiem ekvivalentiem, konkrētāk, mērķi atšķīrās no
Slovak Telekom
piedāvātās aktīvu atkārtotas izvērtēšanas mērķa. Turklāt tas, ka Komisija ir veikusi
Slovak Telekom
piedāvāto esošo aktīvu atkārtotu novērtēšanu, neesot citiem, ticamākiem datiem par šī operatora VIIP, nekādi nenozīmē, ka Komisija būtu noteikti piekritusi VIIP optimizācijas korekcijai. Tādējādi Komisija pamatoti atšķirīgi izturējās pret esošo aktīvu aizstāšanu ar to modernākiem ekvivalentiem, no vienas puses, un
Slovak Telekom
piedāvāto aktīvu atkārtotu novērtēšanu, no otras puses.
Otrkārt, nevar piekrist prasītājai, kura apstrīd apstrīdētā lēmuma 901. apsvērumā iekļauto secinājumu, saskaņā ar kuru optimizācijas korekciju rezultātā VIIP tiktu aprēķināts, balstoties uz hipotētiska konkurenta, nevis uz aplūkotā vēsturiskā operatora, proti,
Slovak Telekom
, aktīviem.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, lai izvērtētu kāda dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma piemērotās cenu politikas tiesiskumu atbilstoši LESD 102. pantam, principā vispirms ir jāatsaucas uz cenu kritērijiem, kuri ir balstīti uz izmaksām, kuras ir radušās pašam dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam, un tā stratēģiju (skat. spriedumu, 2011. gada 17. februāris, TeliaSonera Sverige,
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
,
41.
punkts un tajā minētā judikatūra; spriedums, 2012. gada 29. marts, Telefónica un Telefónica de España/Komisija,
T‑336/07
,
EU:T:2012:172
,
190.
punkts; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2008. gada 10. aprīlis, Deutsche Telekom/Komisija,
T‑271/03
,
EU:T:2008:101
,
188.
punkts un tajā minētā judikatūra).
It īpaši runājot par tādu cenu politiku, kuras rezultātā notiek maržu saspiešana, šādu analīzes kritēriju izmantošana ļauj pārbaudīt, vai saskaņā ar iepriekš 87. punktā atgādināto tikpat efektīva konkurenta kritēriju šis uzņēmums ir bijis pietiekami efektīvs, lai piedāvātu savus mazumtirdzniecības pakalpojumus galapatērētājiem citādi, neradot sev zaudējumus, ja tam būtu bijusi iepriekš jāmaksā paša [noteiktā] vairumtirdzniecības cena par starppakalpojumiem (spriedumi, 2011. gada 17. februāris, TeliaSonera Sverige,
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
,
42.
punkts, un 2012. gada 29. marts, Telefónica un Telefónica de España/Komisija,
T‑336/07
,
EU:T:2012:172
,
191.
punkts; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2010. gada 14. oktobris, Deutsche Telekom/Komisija,
C‑280/08 P
,
EU:C:2010:603
,
201.
punkts).
Šāda pieeja ir jo sevišķi pamatota tāpēc, ka tā ir arī saderīga ar vispārējo tiesiskās drošības principu, jo dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma izmaksu ņemšana vērā ļauj šim uzņēmumam, ievērojot tā īpašo atbildību saskaņā ar LESD 102. pantu, novērtēt tā rīcības tiesiskumu. Kaut gan dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums zina savas izmaksas un cenas, tas principā nezina savu konkurentu izmaksas un cenas (spriedumi, 2010. gada 14. oktobris, Deutsche Telekom/Komisija,
C‑280/08 P
,
EU:C:2010:603
,
202.
punkts; 2011. gada 17. februāris, TeliaSonera Sverige,
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
,
44.
punkts, un 2012. gada 29. marts, Telefónica un Telefónica de España/Komisija,
T‑336/07
,
EU:T:2012:172
,
192.
punkts).
Tiesa 2011. gada 17. februāra sprieduma TeliaSonera Sverige (
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
) 45. un 46. punktā patiešām ir precizējusi, ka nav izslēgts, ka konkurentu izmaksām un cenai var būt nozīme, izvērtējot praksi, kuras rezultātā ir notikusi maržu saspiešana. No minētā sprieduma tomēr izriet, ka tikai tad, ja, ņemot vērā apstākļus, nav iespējams izmantot dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma cenas un izmaksas, ir jāpārbauda konkurentu cenas un izmaksas šajā pašā tirgū – un to prasītāja šajā gadījumā nav norādījusi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2012. gada 29. marts, Telefónica un Telefónica de España/Komisija,
T‑336/07
,
EU:T:2012:172
,
193.
punkts).
Šajā gadījumā, pirmkārt, esošo aktīvu aizstāšanas ar to modernākiem ekvivalentiem mērķis bija koriģēt aktīvu izmaksas, saglabājot “faktisko” aktīvu vērtību, tomēr neveicot pienācīgu norakstīšanas korekciju (apstrīdētā lēmuma 900. apsvērums). Šīs aizvietošanas rezultātā maržu saspiešana tiktu aprēķināta, pamatojoties uz hipotētiskiem aktīviem, proti, aktīviem, kas neatbilst tiem, kas ir
Slovak Telekom
rīcībā. Tādējādi ar
Slovak Telekom
aktīviem saistītās izmaksas netiktu pienācīgi novērtētas (apstrīdētā lēmuma 893. un 900. apsvērums). Otrkārt, ņemot vērā tīklu pārmērīgo kapacitāti, pamatojoties uz “šī brīža” kapacitāti, tā rezultātā tiktu izslēgti tie
Slovak Telekom
aktīvi, kas nav produktīvas izmantošanas priekšmets (skat. iepriekš 152. punktu).
Tādējādi, ņemot vērā iepriekš 162.–165. punktā atgādinātos principus, Komisija varēja nekļūdīgi secināt, ka, veicot
Slovak Telekom
piedāvātās VIIP optimizācijas korekcijas maržu saspiešanas aprēķināšanas laikā, netiktu piemērotas šai prasītājai laikā no 2005. gada 12. augusta līdz 2010. gada 31. decembrim radušās izmaksas.
Visbeidzot, nevar piekrist prasītājai, kad tā norāda, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija nav ievērojusi principu, saskaņā ar kuru maržu saspiešanas novērtējuma pamatā ir jābūt efektīvai konkurencei, jo tā būtībā ir norādījusi, ka nenovēršami saglabājas kapacitāte, kas dažkārt netiek izmantota (apstrīdētā lēmuma 902. apsvērums). No iepriekš 162. un 163. punktā atgādinātajiem principiem izriet, ka tarifu piemērošanas prakses, kuras rezultātā notiek maržu saspiešana, novērtēšana būtībā izpaužas, izvērtējot, vai dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma tikpat efektīvs konkurents varētu piedāvāt attiecīgos pakalpojumus galapatērētājiem, neciešot zaudējumus. Tādējādi šāds novērtējums netiek veikts, atsaucoties uz absolūti efektīvu operatoru, ņemot vērā tirgus apstākļus šādas prakses laikā. Tomēr, ja Komisija būtu piekritusi ar pārmērīgu kapacitāti saistītajām optimizācijas korekcijām,
Slovak Telekom
VIIP aprēķini būtu atspoguļojuši ar optimālo pieprasījumam atbilstošo tīklu saistītās izmaksas, ko neietekmētu šī operatora tīkla trūkumi, proti, tāda konkurenta izmaksas, kurš ir efektīvāks nekā
Slovak Telekom
. Tādējādi šajā gadījumā, lai arī nav strīda par to, ka daļa no
Slovak Telekom
būtiskajiem aktīviem laikā no 2005. gada 12. augusta līdz 2010. gada 31. decembrim palika neizmantota, Komisija varēja nekļūdīgi iekļaut minēto aktīvu daļu, citiem vārdiem sakot, pārmērīgo kapacitāti, VIIP aprēķinos.
No iepriekš minētā izriet, ka pirmā pamata trešā daļa, kā arī viss pamats kopumā ir jānoraida kā nepamatoti.
2.

Par otro pamatu attiecībā uz kļūdām faktos un tiesību piemērošanā saistībā ar
Slovak Telekom
ļaunprātīgās rīcības ilgumu
Ar savu otro pamatu prasītāja, pievienojoties argumentācijai, kuru šajā jautājumā iesniedza
Slovak Telekom
lietā T‑851/14, apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā, ciktāl tajā ir secināts, ka pārkāpums ir veikts, sākot no 2005. gada 12. augusta, ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā un nav ievēroti vienlīdzīgas attieksmes un tiesiskās drošības principi. Tā šajā ziņā pamatojas uz trīs iebildumiem. Ar pirmo iebildumu prasītāja būtībā norāda, ka Komisija esot kļūdaini uzskatījusi, ka netiešs piekļuves atteikums vietējai sakaru līnijai ir sācies 2005. gada 12. augustā, proti, dienā, kad
Slovak Telekom
publicēja savu standartpiedāvājumu. Ar otro un trešo iebildumu prasītāja būtībā apgalvo, ka Komisija esot kļūdaini secinājusi maržu saspiešanas esamību 2005. gadā.
a)

Ievada apsvērumi
[
omissis
]
Otrkārt, skatot lietu pēc būtības, vispirms ir jāatgādina, kā tika norādīts iepriekš 90. punktā, ka, lai pierādītu dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu LESD 102. panta izpratnē, pietiek pierādīt, ka dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma īstenotā ļaunprātīgā rīcība ierobežo konkurenci vai arī ka šai rīcībai ir vai var būt šādas sekas. Tādējādi, lai gan dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma praksi nevar kvalificēt kā ļaunprātīgu, ja tirgū nav nekādu pret konkurenci vērstu seku, tomēr šīm sekām nav noteikti jābūt konkrētām un ir pietiekami pierādīt, ka pastāv potenciālas pret konkurenci vērstas sekas (skat. spriedumu, 2012. gada 6. decembris, AstraZeneca/Komisija,
C‑457/10 P
,
EU:C:2012:770
,
112.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt, kā izriet no iepriekš 89. punktā minētās judikatūras, rīcībai, kas apdraud konkurenci, piemēram, traucējot vai kavējot konkurentu iekļūšanu tirgū, ir piemērojams LESD 102. pantā noteiktais aizliegums, pat ja tā nenodara tūlītēju kaitējumu patērētājiem.
Šajā gadījumā Komisijas konstatēto LESD 102. panta pārkāpumu saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 1497. apsvērumu veidoja dažāda
Slovak Telekom
rīcība, kas ir uzskatāma par atsaistītas piekļuves tās vietējai sakaru līnijai nodrošināšanas atteikumu, kā arī alternatīvo operatoru maržu saspiešanu saistībā ar šo piekļuvi. Rīcība, kas radīja nodrošināšanas atteikumu, izpaudās, pirmkārt, kā informācijas par
Slovak Telekom
tīklu, kas nepieciešama atsaistītai piekļuvei šī operatora vietējai sakaru līnijai, slēpšana no alternatīvajiem operatoriem, otrkārt, ar atsaistītu piekļuvi saistīto
Slovak Telekom
pienākumu, kas izriet no piemērojamā tiesiskā regulējuma ietvara, samazināšana un, treškārt, šī operatora veikta vairāku negodīgu noteikumu un nosacījumu ietveršana standartpiedāvājumā attiecībā uz atsaistītu piekļuvi (skat. iepriekš 92. punktu).
Komisija turklāt apstrīdētā lēmuma 1507.–1511. apsvērumā konstatēja, ka šī dažādā rīcība ietilpa vienā un tajā pašā
Slovak Telekom
izmantotajā izstumšanas stratēģijā, kuras mērķis ir ierobežot un izkropļot konkurenci Slovākijas fiksēto platjoslas pakalpojumu mazumtirdzniecības tirgū un aizsargāt šī operatora ienākumus un pozīciju minētajā tirgū. No tā Komisija secināja, ka šī rīcība, par kuru esot atbildīga arī prasītāja kā
Slovak Telekom
mātesuzņēmums, ietilpstot vienā un tajā pašā globālajā plānā, kura mērķis ir ierobežot konkurenci, un tādējādi tas esot uzskatāms par vienotu un turpinātu pārkāpumu (apstrīdētā lēmuma 1511. apsvērums).
Šajā gadījumā, kā prasītāja to apstiprināja arī tiesas sēdē, tā savā prasībā neapstrīd šo vienota un turpināta pārkāpuma kvalifikāciju. Turpretī otrajā pamatā tā apstrīd apstrīdētā lēmuma 1184. apsvērumā iekļauto secinājumu, saskaņā ar kuru šis vienotais un turpinātais pārkāpums esot sācies 2005. gada 12. augustā, dienā, kad
Slovak Telekom
publicēja savu standartpiedāvājumu atsaistītas piekļuves tās vienotai sakaru līnijai jomā.
Komisija šajā jautājumā noraidīja argumentus, kurus
Slovak Telekom
bija iesniegusi administratīvā procesa laikā, saskaņā ar kuriem tostarp pārkāpums, kurā tā ir apsūdzēta, neesot varējis sākties tās standartpiedāvājuma publicēšanas brīdī, jo tas esot bijis tikai pamatlīgums, kurā bija aprakstīti vietējās sakaru līnijas piekļuves nosacījumi, un tajā tādējādi bija paredzētas pārrunas ar alternatīvajiem operatoriem, kurus varētu interesēt šāda piekļuve, tādēļ nodrošināšanas atteikumu varēja konstatēt tikai šādu pārrunu neizdošanās gadījumā. Komisija šajā ziņā apstrīdētā lēmuma 1520. apsvērumā apgalvo, ka tā esot pierādījusi vairāku standartpiedāvājumā ietverto noteikumu un nosacījumu, lai alternatīvais operators varētu iegūt atsaistītu piekļuvi
Slovak Telekom
vietējai sakaru līnijai, netaisnīgumu. Tā uzskata, ka standartpiedāvājumā, ar kuru tiek īstenots tiesiskajā regulējumā paredzēts atsaistītas piekļuves pienākums, jau sākotnēji bija jāiekļauj taisnīgi noteikumi un nosacījumi.
Turklāt Komisija apstrīdētā lēmuma 1521. apsvērumā noraidīja prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru rīcība, kas izpaudās,
Slovak Telekom
veicot maržu saspiešanu, neesot varējusi sākties pirms 2006. gada 1. janvāra, jo 2005. gadā nekāda negatīva starpība nevarēja tikt konstatēta. Pirmkārt, tā atsaucās uz savu analīzi apstrīdētā lēmuma 998. apsvērumā, saskaņā ar kuru šis apstāklis neatceļot maržu saspiešanu laikā no 2005. gada 12. augusta līdz 31. decembrim, jo būtībā neviens alternatīvais operators, ņemot vērā prognozējamo ienākumu analīzi par tik īsu laikposmu, neizlemtu ienākt attiecīgajā tirgū. Otrkārt, tā apgalvo, ka katrā ziņā minētais apstāklis neesot varējis ietekmēt pārkāpuma ilgumu, jo to veidojot arī cita rīcība, ar kuru kopā tas veido vienotu un turpinātu pārkāpumu.
Pirmais prasītājas izvirzītais iebildums attiecībā uz to, ka Komisija esot kļūdaini uzskatījusi, ka netiešs piekļuves vietējai sakaru līnijai atteikums esot sācies 2005. gada 12. augustā, no vienas puses, un otrais un trešais iebildums attiecībā būtībā uz Komisijas pieļautajām kļūdām, konstatējot maržu saspiešanu 2005. gadā, no otras puses, ir jāizvērtē, ņemot vērā šos ievada apsvērumus.
b)

Par 2005. gada 12. augusta noteikšanu kā sākumu netiešam atteikumam sniegt piekļuvi
Slovak Telekom
vietējai sakaru līnijai
Ar pirmo iebildumu prasītāja norāda, ka standartpiedāvājumā esot vienīgi noteikts ietvars, kas pats par sevi nevarot radīt nekādu maržu saspiešanu, bet tas esot jāpapildina individuālo pārrunu ar iespējamiem kandidātiem atsaistītai piekļuvei vietējai sakaru līnijai laikā. Šo pārrunu rezultātā praktiski esot radīti labvēlīgāki nosacījumi minētajiem kandidātiem. Tāpat nodrošināšanas atteikumu varot konstatēt tikai šādu pārrunu neizdošanās gadījumā. Apstrīdētais lēmums šajā jautājumā neatbilstot Komisijas lēmumpieņemšanas praksei, un prasītāja šajā ziņā min lēmumus C(2004) 1958, galīgā redakcija (2004. gada 2. jūnijs) (lieta COMP/38.096 –
Clearstream
) (turpmāk tekstā – “
Clearstream
lēmums”), un C(2011) 4378, galīgā redakcija (2011. gada 22. jūnijs) (lieta COMP/39.525 –
Telekomunikacja Polska
) (turpmāk tekstā – “Polijas telekomunikāciju lēmums”). Ierobežoto pieprasījumu skaitu atsaistītai piekļuvei
Slovak Telekom
vietējām sakaru līnijām izskaidrojot tostarp apstāklis, ka atsevišķi alternatīvie operatori esot uzskatījuši, ka tiem būtu izdevīgāk iekļūt tirgū, izmantojot platjoslas piekļuvi vai attīstot savu vietējo infrastruktūru.
Komisija, kuru atbalsta persona, kas iestājusies lietā, šo argumentāciju apstrīd.
Šajā ziņā nav strīda par to, ka
TUSR
priekšsēdētājs ar 2005. gada 14. jūnija lēmumu noteica
Slovak Telekom
nodrošināt atsaistītu piekļuvi tās vietējai sakaru līnijai ar vienlīdzīgiem un saprātīgiem nosacījumiem un ka
Slovak Telekom
, lai izpildītu šo pienākumu, 2005. gada 12. augustā publicēja standartpiedāvājumu atsaistītas piekļuves jomā (skat. iepriekš 9. un 10. punktu).
Turklāt prasītāja neapstrīd sava standartpiedāvājuma aprakstu, kas ir ietverts apstrīdētā lēmuma 7.6. sadaļā (“Negodīgie
ST
noteikumi un nosacījumi”), saskaņā ar kuru Komisija minētā lēmuma 820. apsvērumā konstatēja, ka šī piedāvājuma noteikumi un nosacījumi bija noteikti tā, lai atsaistītu piekļuvi vietējai sakaru līnijai alternatīvajiem operatoriem padarītu par nepieņemamu.
No šīs apstrīdētā lēmuma daļas izriet, ka ļaunprātīgā rīcība, kuru Komisija tajā kvalificēja kā “nodrošināšanas atteikumu”, galvenokārt izrietēja no paša standartpiedāvājuma.
Tādējādi, pirmkārt, attiecībā uz informācijas par
Slovak Telekom
tīklu, kas nepieciešama vietējās sakaru līnijas atsaistītai piekļuvei, slēpšanu no alternatīvajiem operatoriem vispirms no apstrīdētā lēmuma 439. apsvēruma izriet, ka Komisija uzskatīja, ka standartpiedāvājumā nebija pamatinformācijas par fiziskām piekļuves vietām un vietējo sakaru līniju pieejamību konkrētās piekļuves tīkla daļās. Turklāt apstrīdētā lēmuma 443.–528. apsvērumā Komisija patiešām izvērtēja ar tīklu saistīto informāciju, ko pēc alternatīvā operatora lūguma atsaistītas piekļuves ieguves perspektīvā iesniedza
Slovak Telekom
. Tomēr arī no šīs apstrīdētā lēmuma daļas izriet, ka noteikumi, lai piekļūtu šādai informācijai, kurus Komisija uzskatīja par negodīgiem un tādējādi tādiem, kas varētu atturēt alternatīvos operatorus, izriet no paša standartpiedāvājuma. Komisija tostarp kritizēja apstākli, pirmkārt, ka standartpiedāvājumā nebija noteikts konkrēts ar tīklu saistītās informācijas, kuru
Slovak Telekom
nodeva alternatīvo operatoru rīcībā, apmērs, konkretizējot attiecīgas informācijas kategorijas (apstrīdētā lēmuma 507. apsvērums), otrkārt, ka minētajā piedāvājumā piekļuve informācijai no informācijas sistēmām, kas nav publiski pieejamas, tika paredzēta tikai pēc tam, kad būtu noslēgts pamatnolīgums par piekļuvi vietējai sakaru līnijai (apstrīdētā lēmuma 510. apsvērums), un, treškārt, ka ar šo piedāvājumu šāda piekļuve informācijai par
Slovak Telekom
tīklu tika padarīta atkarīga no tā, vai alternatīvais operators ir veicis ievērojamu maksājumu (apstrīdētā lēmuma 519. un 527. apsvērums).
Otrkārt, attiecībā uz to, ka
Slovak Telekom
ir samazinājusi sava tiesību aktos noteiktā pienākuma atsaistītas piekļuves vietējai sakaru līnijai jomā apmēru, vispirms no apstrīdētā lēmuma 535. un 536. apsvēruma izriet, ka minētā pienākuma ierobežošana tikai ar aktīvajām līnijām (skat. iepriekš 32. punktu), ko Komisija pārmet
Slovak Telekom
, izriet no tās standartpiedāvājuma ievaddaļas 5.2. punkta. Turklāt it īpaši no apstrīdētā lēmuma 570., 572., 577., 578. un 584. apsvēruma izriet, ka to, ka
Slovak Telekom
apstrīdētos pakalpojumus nepamatoti ir izslēgusi no sava pienākuma atsaistītas piekļuves vietējai sakaru līnijai jomā, Komisija secināja, ņemot vērā standartpiedāvājuma 3. pielikumā iekļautos noteikumus (skat. iepriekš 33. punktu). Visbeidzot no apstrīdētā lēmuma 606. apsvēruma izriet, ka noteikums par kabeļa izmantošanas ierobežošanu 25 % apmērā, ko
Slovak Telekom
ir noteikusi atsaistītai piekļuvei vietējai sakaru līnijai un kuru Komisija uzskatīja par nepamatotu (skat. iepriekš 34. punktu), izriet no standartpiedāvājuma 8. pielikuma.
Treškārt, attiecībā uz to, ka
Slovak Telekom
ir noteikusi negodīgus nosacījumus atsaistītas piekļuves jomā saistībā ar kopvietošanu, prognozēm, remontdarbiem, apkalpošanu, uzturēšanu, kā arī bankas garantiju, kā tika pierādīts apstrīdētā lēmuma 7.6.4. sadaļā, tie visi izriet no standartpiedāvājuma, ko šis operators publicēja 2005. gada 12. augustā. Arī noteikumi, kurus Komisija uzskatīja par negodīgiem, ir ietverti minētā piedāvājuma 4., 5., 14. un 15. pielikumā saistībā ar kopvietošanu (apstrīdētā lēmuma 653., 655. un 683. apsvērums), 12. un 14. pielikumā attiecībā uz alternatīvo operatoru prognožu sniegšanas pienākumu (apstrīdētā lēmuma 719. un 726.–728. apsvērums), 5. pielikumā attiecībā uz vietējo sakaru līniju kvalifikācijas procedūru (apstrīdētā lēmuma 740., 743., 767., 768. un 774. apsvērums), 11. pielikumā attiecībā uz noteikumiem un nosacījumiem saistībā ar remontdarbiem, apkalpošanu un uzturēšanu (apstrīdētā lēmuma 780., 781., 787., 790. un 796. apsvērums) un 5. un 17. pielikumā attiecībā uz bankas garantiju, kas tiek pieprasīta no alternatīvā operatora, kurš kandidē uz atsaistītu piekļuvi (apstrīdētā lēmuma 800., 802.–807., 815. un 816. apsvērums).
No tā izriet, ka, pat ja tiktu uzskatīts, ka atsevišķi no šiem piekļuves noteikumiem varētu tikt mīkstināti, veicot divpusējas pārrunas starp prasītāju un operatoriem, kuri kandidē uz piekļuvi, kā to
Slovak Telekom
vienīgi apgalvo, nesniedzot tam nekādus pierādījumus, Komisija ir pamatoti secinājusi, ka 2005. gada 12. augustā publicētais standartpiedāvājums jau kopš šī datuma varēja atturēt alternatīvos operatorus no piekļuves piedāvājumu iesniegšanas tajā ietverto negodīgo noteikumu un nosacījumu dēļ.
Šādos apstākļos Komisija nav kļūdījusies, uzskatot, ka
Slovak Telekom
piekļuves noteikumu dēļ, kas iekļauti tās 2005. gada 12. augustā publicētajā standartpiedāvājumā, ir apdraudējusi alternatīvo operatoru iekļūšanu Slovākijas masu (vai plašas sabiedrības) fiksētas pozīcijas platjoslas pakalpojumu mazumtirdzniecības tirgū, neraugoties uz pienākumu, kas tai šajā ziņā tika noteikts
TUSR
lēmumā, un ka tādējādi šī rīcība varēja radīt negatīvas sekas konkurencei, jau sākot no šī datuma (tostarp skat. apstrīdētā lēmuma 1048., 1050., 1109., 1184. un 1520. apsvērumu).
Šo secinājumu neliek apšaubīt prasītājas replikā formulētais apgalvojums, saskaņā ar kuru ierobežoto alternatīvo operatoru pieteikumu skaitu atsaistītai piekļuvei
Slovak Telekom
vietējai sakaru līnijai izskaidrojot, pirmkārt, apstāklis, ka vairumtirdzniecības platjoslas piekļuve [“wholesale broadband access (WBA)” jeb “bitstream”], kas piedāvāta ar produktiem, sauktiem par “ISP Gate/ADSL Partner”, šiem operatoriem, ņemot vērā ievērojami mazākās investīcijas, kas tam būtu nepieciešamas, radot interesantu alternatīvu ienākšanai mazumtirdzniecības tirgū, un, otrkārt, tas, ka vairāki alternatīvie operatori ir izrādījuši, ka tie dod priekšroku ienākt tirgū, izmantojot savu vietējo infrastruktūru. Pietiek konstatēt, ka šis apgalvojums, ar kuru prasītāja vēlas vispārīgi apstrīdēt strīdīgās rīcības pretkonkurences sekas, nekādi nav pamatots un tādējādi ar to nevar apstrīdēt analīzi, ko Komisija minētajām sekām ir veikusi apstrīdētā lēmuma 1049.–1183. apsvērumā.
Turklāt prasītājai nevar piekrist, ciktāl tā apstrīd pārkāpuma sākuma datumu, ko Komisija šajā gadījumā ir noteikusi, atsaucoties uz pieeju, kas izmantota
Clearstream
lēmumā un Polijas telekomunikāciju lēmumā. Pat neesot nepieciešamībai izvērtēt, vai šie lēmumi var ietilpt atbilstošajās tiesību normās, izvērtējot apstrīdētā lēmuma likumību, ko Komisija apstrīd, pietiek konstatēt, ka tie ir pieņemti kontekstā, kas atšķiras no konteksta šajā lietā, un tādējādi ar tiem nevar pierādīt, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā būtu atkāpusies no savas agrākās lēmumpieņemšanas prakses.
Tādējādi attiecībā uz
Clearstream
lēmumu pietiek norādīt, ka šis lēmums, atšķirībā no lēmuma, kas ir apstrīdēts šajā lietā, tika pieņemts kontekstā, kuru raksturoja nekādu tiesību aktos noteiktu pienākumu neesamība uzņēmumam, kuram pieder aplūkotā infrastruktūra, piešķirt citiem uzņēmumiem piekļuvi minētajai infrastruktūrai, kā arī pienākuma šim uzņēmumam publicēt standartpiedāvājumu, kurā būtu precizēti šādas piekļuves noteikumi un nosacījumi, neesamība.
Attiecībā uz Polijas telekomunikāciju lēmumu Komisija tajā konstatēja, ka aplūkotais vēsturiskais operators bija ļaunprātīgi izmantojis savu dominējošo stāvokli Polijas platjoslas piekļuves vairumtirdzniecības tirgū un atsaistītas piekļuves vietējai sakaru līnijai tirgū, atsakoties sniegt piekļuvi savam tirgum un nodrošināt ar minētajiem tirgiem saistītus vairumtirdzniecības produktus, lai aizsargātu savu pozīciju mazumtirdzniecības tirgū. Turklāt Polijas telekomunikāciju lietas kontekstu raksturoja tiesību aktos noteikts piekļuves pienākums, kas ir analogs prasītājas pienākumam šajā lietā, kā arī attiecīgajam Polijas telekomunikāciju operatoram noteiktā prasība publicēt standartpiedāvājumu atsaistītai piekļuvei tā vietējo sakaru līnijai. Tomēr no Polijas telekomunikāciju lēmuma detalizētas analīzes izriet, ka šajā lēmumā izmantotajā pieejā nav nekādu pretrunu ar apstrīdētajā lēmumā izmantoto pieeju. Polijas telekomunikāciju lēmumā Komisija norādīja, ka dominējošā stāvoklī esoša operatora pretkonkurences stratēģija galvenokārt īstenojās tikai pārrunu laikā ar alternatīvajiem operatoriem, kuri kandidēja uz atsaistītas piekļuves iegūšanu vietējai sakaru līnijai, kā arī vairumtirdzniecības pieeju dominējošā stāvoklī esoša operatora platjoslas pakalpojumiem. Tādējādi nesaprātīgie piekļuves nosacījumi izrietēja no piekļuves līgumu priekšlikumiem, kurus izteica aplūkotais dominējošā stāvoklī esošais operators, veicot pārrunas ar alternatīvajiem operatoriem. Turklāt kavēšanos piekļuves nolīgumu pārrunu procesā hipotētiski nevarēja identificēt jau brīdī, kad tika publicēts pirmais dominējošā stāvoklī esošā operatora standartpiedāvājums. Papildus – piekļuves tīklam ierobežošana, ko veica dominējošā stāvoklī esošs operators, notika posmā pēc tam, kad ar alternatīvajiem operatoriem bija noslēgts nolīgums par vairumtirdzniecības piekļuvi. Turklāt faktiska piekļuves ierobežošana abonentu līnijām notika pēc tam, kad attiecīgais alternatīvais operators bija ieguvis piekļuvi kopvietošanas vietai vai atļauju uzstādīt korespondences kabeli. Visbeidzot, katrā piekļuves dominējošā stāvoklī esoša operatora tīklam posmā radās problēmas ar piekļūšanu vispārējai ticamai un precīzai informācijai, kas ir nepieciešama alternatīvajiem operatoriem, lai tie varētu pieņemt lēmumu piekļuves jomā. Tādējādi dominējošā stāvoklī esošā operatora rīcība Polijas telekomunikāciju lietā atšķīrās no prakses, kuru Komisija apstrīdētajā lēmumā kvalificēja kā “nodrošināšanas atteikumu” un kura, kā tas izriet no iepriekš 184.–189. punktā norādītās analīzes, galvenokārt izrietēja no paša
Slovak Telekom
standartpiedāvājuma atsaistītai piekļuvei vietējai sakaru līnijai. Šīs atšķirības pamato to, ka, atšķirībā no Polijas telekomunikāciju lēmuma, kurā kā LESD 102. panta pārkāpuma sākumpunkts tika noteikta diena, kad bija sākušās pirmās pārrunas par piekļuvi starp aplūkoto dominējošā stāvoklī esošo operatoru un alternatīvo operatoru, kas notika vairākus mēnešus pēc pirmā standartpiedāvājuma publicēšanas (apstrīdētā lēmuma 909. apsvērums un 1259. zemsvītras piezīme), šajā gadījumā Komisija par netiešā atteikuma piekļūt vietējai sakaru līnijai sākuma datumu noteica 2005. gada 12. augustu, proti, standartpiedāvājuma publicēšanas datumu.
Pirmais iebildums attiecībā uz Komisijas pieļauto kļūdu, tai uzskatot, ka netiešs atteikums sniegt piekļuvi vietējai sakaru līnijai ir sācies 2005. gada 12. augustā, tādējādi ir jānoraida kā nepamatots.
Jāpiebilst, ka prasītāja neapstrīd Komisijas norādīto vienota un turpināta pārkāpuma kvalifikāciju, ciktāl tas attiecas uz apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. punktā minētās prakses kopumu, proti, a) informācijas par nepieciešamo tīklu vietējo sakaru līniju atsaistīšanai slēpšanu no alternatīvajiem operatoriem; b) savu pienākumu piemērošanas jomas samazināšanu saistībā ar atsaistītu piekļuvi vietējām sakaru līnijām; c) negodīgu noteikumu un nosacījumu noteikšanu standartpiedāvājumā atsaistīšanas jomā saistībā ar kopvietošanu, kvalifikāciju, prognozēm, remontdarbiem un bankas garantiju; d) negodīgu cenu piemērošanu, kas neļauj tikpat efektīvam operatoram, kurš paļaujas uz vairumtirdzniecības piekļuvi
Slovak Telekom
atsaistītajām vietējo sakaru līnijām, bez zaudējumiem atveidot
Slovak Telekom
piedāvātos mazumtirdzniecības pakalpojumus.
Šādos apstākļos un tiktāl, ciktāl pirmais prasītājas iebildums attiecībā uz Komisijas pieļautu kļūdu, tai uzskatot, ka netiešs piekļuves vietējai sakaru līnijai atteikums sākās 2005. gada 12. augustā, tika noraidīts (skat. iepriekš 194. punktu), Komisija pamatoti ir konstatējusi, ka vienots un turpināts pārkāpums, kas ir apstrīdētā lēmuma priekšmets, ir sācies 2005. gada 12. augustā.
Tomēr šis secinājums nerada šķērsli tam, lai Vispārējā tiesa izvērtētu otro un trešo prasītājas izvirzīto iebildumu un novērtētu, vai apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. punkta d) apakšpunkts, ciktāl tajā ir konstatēts, ka laikposmā no 2005. gada 12. augusta līdz 31. decembrim prasītāja esot piemērojusi negodīgus tarifus, kas tikpat efektīvam operatoram, kurš paļaujas uz vairumtirdzniecības piekļuvi
Slovak Telekom
vietējām sakaru līnijām, neļauj atveidot
Slovak Telekom
piedāvātos mazumtirdzniecības pakalpojumus, neciešot zaudējumus, varētu tikt daļēji atcelts (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2010. gada 1. jūlijs, AstraZeneca/Komisija,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
,
864.
un
865.
punkts un rezolutīvās daļas 1) punkts).
c)

Par maržu saspiešanas esamību 2005. gadā
Ar otro un trešo iebildumu prasītāja būtībā apgalvo, ka Komisija ir kļūdaini konstatējusi maržu saspiešanas esamību 2005. gadā.
Ar otro iebildumu prasītāja apgalvo, ka
Slovak Telekom
starpība 2005. gadā bija pozitīva neatkarīgi no paredzētā scenārija. Tā kā tāda pozitīva starpība noteikti nozīmējot, ka konkurentiem, kuri ir tikpat efektīvi kā
Slovak Telekom
, neesot radušies nekādi zaudējumi, ienākot tirgū, Komisija esot kļūdaini konstatējusi maržu saspiešanu šajā gadā. Turklāt neesot patiesi, ka prasītājas lēmums par ienākšanu tirgū 2005. gadā neesot bijis iespējams tik īsā laikposmā – četros ar pusi mēnešos. Attiecīgajā laikā skaitļi par turpmākajiem gadiem hipotētiski vēl nebija zināmi un tādējādi tiem nevarēja būt nekāda ietekme uz šādu investēšanas lēmumu.
Ar trešo iebildumu prasītāja apgalvo, ka vairāku laikposmu (daudzgadēja) metode starpības aprēķināšanai, kas līdz tam tika piemērota tikai papildus un attiecīgā uzņēmuma interesēs, esot ļāvusi Komisijai mākslīgi identificēt maržu saspiešanu gados pirms tiem gadiem, kuros šāda saspiešana faktiski varēja tikt konstatēta. Šādu metodi tomēr nevarot izmantot maržu saspiešanas paplašināšanai attiecībā uz pagātni. Tā kā nedz
Slovak Telekom
, nedz prasītāja nevarēja paredzēt cenu attīstību pēc 2005. gada, konstatējot, ka tās ir pieļāvušas pārkāpumu šajā laikā, netiktu ievērots Regulas Nr. 1/2003 23. pants. Apstāklis, ka pašai Komisijai esot vajadzējis vairākus gadus, pirms tā varēja iesniegt maržu saspiešanas aprēķinu, pierādot, ka nedz prasītāja, nedz
Slovak Telekom
nevarēja zināt, ka pēdējā minētā ir pieļāvusi ļaunprātīgu izmantošanu, kas izpaužas kā šāda saspiešana faktisko apstākļu rašanās laikā.
Komisija atspēko argumentu saistībā ar otro iebildumu, norādot, ka neliela pozitīvā starpība, kas varēja pastāvēt 2005. gadā, neietekmējot maržu saspiešanas konstatējumu, sākot no šī paša gada 12. augusta. Šāda saspiešana faktiski esot traucējusi konkurentiem, kuri ienāca tirgū, norakstīt ar šo ienākšanu saistītās investīcijas. Papildus, pretēji prasītājas norādītajam, neviens operators neparedzētu ienākt tirgū, nepastāvot saprātīgai ienākumu perspektīvai vairāku gadu garumā.
Turklāt Komisija uz trešo iebildumu atbild, norādot, ka tā nav noteikusi pārkāpuma sākuma punktu 2005. gada 12. augustā patvaļīgi, bet gan tādēļ, ka šajā datumā tika publicēts standartpiedāvājums, kā arī, ņemot vērā laikposmu, kuram sākoties, šim operatoram bija jāsniedz atsaistīta piekļuve savām vietējo sakaru līnijām. Attiecībā uz argumentu saistībā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta pārkāpumu Komisija atgādina, ka pietiek ar to, ka uzņēmums ir informēts par faktiskajiem apstākļiem saistībā ar dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, kurā tas tiek apsūdzēts, lai tiktu noteikta tā atbildība atbilstoši LESD 102. pantam. Šajā gadījumā
Slovak Telekom
zināja, ka tikpat efektīvam konkurentam jau kopš 2005. gada nebija nekādu iespēju īstenot pietiekami pozitīvu starpību, ienākot tirgū. Pretēji prasītājas apgalvotajam, piekļuves vairumtirdzniecības tirgum izmaksas turklāt būtībā nebija strīdus priekšmets. Prasītāja arī neizskaidrojot, kādēļ vairāku laikposmu (daudzgadēja) metode var tikt izmantota tikai tad, ja tā ir labvēlīga attiecīgajam dominējošā stāvoklī esošajam uzņēmumam.
Visbeidzot, Komisija apgalvo, ka, tā kā tā ir pierādījusi divu veidu ļaunprātīgu izmantošanu visā pārkāpuma laikā, iespējamais konstatējums, ka 2005. gadā maržu saspiešana nebija notikusi, katrā ziņā nenozīmējot, ka 2005. gada 12. augustu nevar atzīt par pārkāpuma sākuma datumu. No tā izrietot, ka šāds konstatējums prasītājai neradot nekādas priekšrocības.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Komisija, pamatojoties uz tā saukto pieeju “par katru laikposmu” (par katru gadu), secināja, ka
Slovak Telekom
bija iesaistīta maržu saspiešanas praksē jau kopš 2005. gada 12. augusta. No apstrīdētā lēmuma 997. apsvēruma izriet, ka, pamatojoties uz analīzi par katru gadu aplūkotajā laikposmā, tikpat efektīvs konkurents, kurš izmantoja vairumtirdzniecības piekļuvi
Slovak Telekom
vietējai sakaru līnijai, uzrādīja negatīvu starpību un nevarēja rentabli atveidot prasītājas platjoslas mazumtirdzniecības portfeli. Apstrīdētā lēmuma 998. apsvērumā Komisija precizēja, ka šo secinājumu neatceļ fakts, ka četros 2005. gada mēnešos bija pozitīva starpība, jo iekļūšana četru mēnešu laikā nevar tikt uzskatīta par ilgstošu iekļūšanu. Komisija uzskata, ka operatori savu kapacitāti saņemt saprātīgus ienākumus apsver ilgākam laikposmam, kas attiecas uz vairākiem gadiem (apstrīdētā lēmuma 998. apsvērums). Ar šādu pamatojumu Komisija minētā lēmuma 1012. apsvērumā secināja, ka laikposmā no 2005. gada 12. augusta līdz 2010. gada 31. decembrim konkurents, kurš ir tikpat efektīvs kā prasītāja, nebūtu varējis rentabli atveidot šī operatora mazumtirdzniecības portfeli.
Tomēr, kā tika atgādināts iepriekš 162. punktā, lai izvērtētu dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma piemērotās cenu politikas likumību, principā ir jāatsaucas uz tādiem cenu kritērijiem, kuru pamatā ir izmaksas, kas ir radušās pašam dominējošā stāvoklī esošajam uzņēmumam, un uz tā stratēģiju.
Konkrētāk, attiecībā uz tarifu piemērošanas praksi, kuras rezultātā ir notikusi maržu saspiešana, šādu analīzes kritēriju izmantošana ļauj pārbaudīt, vai šis uzņēmums būtu bijis pietiekami efektīvs, lai piedāvātu savus mazumtirdzniecības pakalpojumus galapatērētājiem, neciešot zaudējumus, ja tam sākotnēji būtu noteikts pienākums samaksāt pašam savas vairumtirdzniecības cenas par starpnieka pakalpojumiem (skat. iepriekš 163. punktu un tajā minēto judikatūru).
Šādu pieeju vēl jo vairāk attaisno tas, ka tā atbilst arī vispārējam tiesiskās drošības principam, jo tas, ka tiek ņemtas vērā dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma izmaksas, ņemot vērā īpašo atbildību, kas tam noteikta saskaņā ar LESD 102. pantu, tam ļauj izvērtēt savas rīcības tiesiskumu. Lai gan dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums zina savas izmaksas un cenas, principā tas nezina savu konkurentu izmaksas un cenas. Turklāt izstumšanas ļaunprātīga izmantošana ietekmē arī dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma potenciālos konkurentus, kurus peļņas negūšanas iespēja varētu atturēt no iekļūšanas tirgū (skat. iepriekš 164. punktu un tajā minēto judikatūru).
No tā izriet, ka, lai noteiktu apstākļus, kas veido maržu saspiešanas praksi, Komisija apstrīdētā lēmuma 828. apsvērumā pamatoti izmantoja tikpat efektīva konkurenta kritēriju, kura pamatā ir pierādījums, ka dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums nevarēja veikt rentablas darbības lejupējā tirgū, balstoties uz tā konkurentiem lejupējā tirgū piemērotām vairumtirdzniecības cenām un mazumtirdzniecības cenām, ko piemēro šī uzņēmuma atzars lejupējā tirgū.
Kā izriet no apstrīdētā lēmuma 32.–35. tabulas, Komisijas veiktā analīze visos paredzētajos scenārijos, kā to atzina arī pati Komisija minētā lēmuma 998. apsvērumā, radīja pozitīvu starpību laikposmā no 2005. gada 12. augusta līdz 31. decembrim.
Šādā gadījumā Tiesa jau ir nospriedusi, ka tiktāl, ciktāl dominējošā stāvoklī esošais uzņēmums nosaka savas cenas tādā līmenī, ar kuru tiek segtas preces laišanai apgrozībā raksturīgās izmaksas vai konkrētai pakalpojumu sniegšanai raksturīgās izmaksas, tikpat efektīvam konkurentam kā šis uzņēmums principā ir iespēja konkurēt ar tā cenām, neciešot nepanesamus zaudējumus ilgtermiņā (spriedums, 2012. gada 27. marts, Post Danmark,
C‑209/10
,
EU:C:2012:172
,
38.
punkts).
No tā izriet, ka laikposmā no 2005. gada 12. augusta līdz 31. decembrim konkurentam, kurš ir tikpat efektīvs kā
Slovak Telekom
, principā bija iespēja konkurēt ar šo operatoru platjoslas pakalpojumu mazumtirdzniecības tirgū, ja tam tiktu piešķirta atsaistīta piekļuve vietējai sakaru līnijai, neciešot nepanesamus zaudējumus ilgtermiņā.
Tiesa neapšaubāmi ir nospriedusi, ka, lai gan starpība ir pozitīva, nav izslēgts, ka Komisija, veicot cenu politikas izstumšanas iedarbības izvērtējumu, var pierādīt, ka minētās politikas piemērošana, piemēram, tādēļ, ka ar to ir tikusi samazināta peļņa, var attiecīgajiem operatoriem apgrūtināt to darbības veikšanu atbilstošajā tirgū (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 17. februāris, TeliaSonera Sverige,
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
,
74.
punkts). Šo judikatūru var interpretēt atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 2. pantam, saskaņā ar kuru jebkuros LESD 102. panta piemērošanas procesos šī panta pārkāpuma pierādīšanas pienākums ir pusei vai iestādei, kas norāda uz iespējamo pārkāpumu, proti, šajā gadījumā – Komisijai.
Tomēr šajā gadījumā ir jākonstatē, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav pierādījusi, ka
Slovak Telekom
cenu politika laikposmā no 2005. gada 12. augusta līdz 31. decembrim būtu radījusi šādu izstumšanas iedarbību. Šāda pierādīšana bija jāveic it īpaši pozitīvu starpību esamības dēļ.
Apgalvojums apstrīdētā lēmuma 998. apsvērumā, ka operatori savu kapacitāti iegūt saprātīgu peļņu apsver ilgākam laikposmam, kas mērojams vairākos gados, pats par sevi nevar tikt uzskatīts par šādu pierādījumu. Šāda apstākļa, pat ja tas ir pierādīts, pamatā ir sagaidāmās rentabilitātes izvērtējums, kas nenovēršami ir hipotētisks. Turklāt šajā lietā minētā pozitīvā starpība ir radusies pašā aplūkotā laikposma sākumā, laikā, kad vēl nevarēja tikt konstatēta nekāda negatīva starpība. Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka apstrīdētā lēmuma 998. apsvērumā ietvertais pamats neatbilst no tiesiskās drošības principa izrietošai prasībai, kas ir atgādināta iepriekš 164. punktā, saskaņā ar kuru dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam ir jāvar novērtēt savas rīcības atbilstību LESD 102. pantam.
Šī paša iemesla dēļ šo vērtējumu neatceļ negatīvas starpības konstatēšana, piemērojot vairāku laikposmu (daudzgadēju) pieeju, jo šajā gadījumā šīs pieejas rezultātā šāds konstatējums ir panākts, izsverot vienīgi pozitīvo starpību 2005. gadam ar negatīvo starpību, kas konstatēta attiecīgi 2006.–2010. gadam (apstrīdētā lēmuma 1013. apsvērums) un 2006.–2008. gadam (apstrīdētā lēmuma 1014. apsvērums).
Turklāt apstrīdētā lēmuma 1026. apsvērumā Komisija, balstoties uz 2005. gada aprīļa dokumentiem, kurus sagatavojis
Slovak Telekom
regulatīvais departaments un kas attiecas uz standartpiedāvājuma iesniegšanas stratēģiju saistībā ar atsaistītu piekļuvi vietējai sakaru līnijai un
ULL
cenām, uzskatīja, ka šis departaments jau 2005. gada 12. augustā zināja, ka vairumtirdzniecības cenas vietējās sakaru līnijas ietvaros veido alternatīvo operatoru maržu saspiešanu.
Tomēr ir jānorāda, ka, ņemot vērā pozitīvas starpības esamību laikā no 2005. gada 12. augusta līdz 31. decembrim, Komisijai bija konkrēts pienākums pierādīt pārmestās maržu saspiešanas prakses izstumšanas iedarbību attiecībā uz
Slovak Telekom
šajā laikposmā (skat. iepriekš 212. punktā minēto judikatūru).
Tādējādi ar Komisijas apgalvojumu un dokumentiem, kas norādīti tā pamatojumam, nepietiek, lai pierādītu
Slovak Telekom
pārmestās maržu saspiešanas prakses izstumšanas iedarbību un, piemēram, rentabilitātes samazināšanos, kas attiecīgajiem operatoriem var apgrūtināt to darbības veikšanu attiecīgajā tirgū.
Turklāt apstrīdētā lēmuma 9. un 10. sadaļā, kas veltītas
Slovak Telekom
rīcības pretkonkurences sekām, nav ietverts nekāds apgalvotās maržu saspiešanas prakses izvērtējums laikposmā no 2005. gada 12. augusta līdz 31. decembrim.
Tādējādi, ņemot vērā iedibināto judikatūru, saskaņā ar kuru tiesas šaubām ir jābūt vērstām par labu uzņēmumam – lēmuma par pārkāpuma atzīšanu adresātam (spriedumi, 2004. gada 8. jūlijs, JFE Engineering u.c./Komisija,
T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00
,
EU:T:2004:221
,
177.
punkts, un 2011. gada 12. jūlijs, Hitachi u.c./Komisija,
T‑112/07
,
EU:T:2011:342
,
58.
punkts), jāuzskata, ka Komisija nav iesniegusi pierādījumus tam, ka
Slovak Telekom
prakse, kuras rezultātā ir notikusi maržu saspiešana, būtu sākusies pirms 2006. gada 1. janvāra. Tā kā apstrīdētajā lēmumā tādējādi ir pieļauta kļūda vērtējumā attiecībā uz šo jautājumu, nav jāizvērtē, vai šajā pieejā nav ievērots arī Regulas Nr. 1/2003 23. pants, kā to apgalvo prasītāja.
Ņemot vērā iepriekš minēto, prasītājas izvirzītais otrais pamats ir daļēji jāapmierina un apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. punkta d) apakšpunkts, ciktāl tajā ir konstatēts, ka laikposmā no 2005. gada 12. augusta līdz 31. decembrim prasītāja esot piemērojusi negodīgus tarifus, kas tikpat efektīvam operatoram, kurš paļaujas uz vairumtirdzniecības piekļuvi
Slovak Telekom
vietējām sakaru līnijām, neļauj atveidot
Slovak Telekom
piedāvātos mazumtirdzniecības pakalpojumus, neciešot zaudējumus, ir jāatceļ.
[
omissis
]
4.

Par ceturto pamatu attiecībā uz jēdziena “uzņēmums” Savienības tiesību izpratnē un sodu individualizācijas principa pārkāpumu, kā arī pamatojuma neesamību
Ceturtā pamata pirmajā daļā prasītāja apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā nav ievērots “uzņēmuma” jēdziens, kā arī sodu individualizācijas princips, ciktāl tai par recidīvu un preventīvos nolūkos ir noteikts naudas sods 31070000 euro apmērā, kas atšķiras no naudas soda, kas noteikts solidāri
Slovak Telekom
un prasītājai, un otrajā daļā – ka apstrīdētajā lēmumā šim jautājumam nav sniegts pamatojums.
Vispirms ir jāpārbauda apgalvotā pamatojuma neesamība, un tad jāaplūko apgalvotais jēdziena “uzņēmums” un sodu individualizācijas principa pārkāpums.
a)

Par apgalvoto pamatojuma neesamību
Ceturtā pamata otrajā daļā prasītāja pārmet Komisijai, ka tā apstrīdētajā lēmumā nav norādījusi nevienu iemeslu, kādēļ vienīgi tai būtu jāuzņemas maksāt [naudas soda] palielinājumu par recidīvu un preventīvos nolūkos, un tādējādi tā nav ievērojusi pienākumu norādīt pamatojumu. Komisija faktiski esot tikai noteikusi atbildību pastiprinošos iemeslus, kas attaisnojot naudas soda pamatsummas koriģēšanu, un vēlāk norādījusi, ka naudas soda palielinājums attiecas vienīgi uz prasītāju. Apstrīdētais lēmums neļaujot prasītājai saprast iemeslu, kas pamatotu šādu pieeju, īpaši tādēļ, ka tās atbildības pamatā šajā gadījumā ir tikai apstāklis, ka tā ir apsūdzēta tās meitasuzņēmuma
Slovak Telekom
izdarītajā pārkāpumā. Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 1533. un 1535. apsvērumu, kurus Komisija min šajā procedūrā, tie neapšaubāmi ļauj secināt, ka prasītājas apgrozījums ir lielāks par
Slovak Telekom
apgrozījumu. Tomēr šīs apstrīdētā lēmuma daļas neļaujot saprast, kādēļ
Slovak Telekom
nebūtu uzliekams naudas sods, kas konkrēti uzlikts prasītājai.
Komisija, kuru atbalsta persona, kas iestājusies lietā, šo argumentāciju apstrīd.
Saskaņā ar iedibināto judikatūru pienākuma pamatot individuālu lēmumu mērķis – papildus tam, ka tas ļauj Savienības tiesai īstenot kontroli, – ir sniegt ieinteresētajai personai pietiekamu norādi, lai tā saprastu, vai minētais lēmums patiešām ir pamatots un vai tajā, iespējams, nav pieļauta kļūda, kas ļauj apstrīdēt tā spēkā esamību (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1983. gada 9. novembris, Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin/Komisija,
322/81
,
EU:C:1983:313
,
14.
punkts, un 2016. gada 29. februāris, Schenker/Komisija,
T‑265/12
,
EU:T:2016:111
,
230.
punkts).
Šajā gadījumā attiecībā uz naudas soda daļu, kas ir noteikta tikai prasītājai un kas atspoguļo naudas soda, kurš noteikts solidāri prasītājai un
Slovak Telekom
, pieaugumu recidīva dēļ, no apstrīdētā lēmuma 1525.–1531. apsvēruma nešaubīgi izriet, ka minēto pieaugumu pamato apstāklis, ka prasītāja, kuras atbildība šajā gadījumā pieļautajā pārkāpumā varēja tikt pierādīta, jau ir tikusi sodīta par līdzīgu pārkāpumu
Deutsche Telekom
lēmumā. Lai arī šajā apstrīdētā lēmuma daļā nav norādīts, kādēļ vienīgi prasītājai ir jāuzņemas šī recidīva sekas, no tām izslēdzot
Slovak Telekom
, no minētā lēmuma netieši izriet, ka šāda rezultāta pamatā ir apstāklis, ka vienīgi prasītāja tika atzīta par atbildīgu par
Deutsche Telekom
lēmumā aplūkoto pārkāpumu un tādējādi bija šī lēmuma adresāte.
Attiecībā uz naudas soda daļu, kas tika noteikta vienīgi prasītājai un kas atspoguļo reizināšanas koeficienta 1,2 piemērošanu preventīvos nolūkos, Komisija apstrīdētā lēmuma 1533. apsvērumā ir norādījusi, pirmkārt, ka prasītājas vispasaules apgrozījums 2013. gadā bija 60,132 miljardi euro, otrkārt, ka produktu, kuriem ir nozīme aplūkotajā pārkāpumā, pārdošanas vērtība ir vismaz 0,067 % no šī apgrozījuma un, treškārt, ka prasītāja ir atbildīga par
Slovak Telekom
pieļauto pārkāpumu. Komisija apstrīdētā lēmuma 1534. un 1535. apsvērumā no tā secināja, ka prasītājai, lai nodrošinātu, ka minētajam naudas sodam ir pienācīga preventīva iedarbība, saskaņā ar 2006. gada pamatnostādņu 30. punktu ir jāpiemēro par pamata naudas sodu lielāks naudas sods, to palielinot par 50 % recidīva dēļ. Lai gan šajā apstrīdētā lēmuma daļā nav norādīts, kādēļ reizināšanas koeficients 1,2 nebija jāpiemēro arī
Slovak Telekom
, no Komisijas argumentācijas netieši izriet, ka šādu pieeju pamatoja apstāklis, ka šī meitasuzņēmuma apgrozījums bija ievērojami mazāks par prasītājas apgrozījumu apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī un ka tādējādi naudas soda 38838000 euro apmērā noteikšanai attiecībā pret minēto meitasuzņēmumu bija pietiekami preventīva iedarbība.
No tā izriet, ka, lai arī apstrīdētā lēmuma pamatojums saistībā ar prasītājai individuāli noteikto naudas sodu šķiet īss, tas tai sniedza pietiekamas norādes attiecībā uz apstrīdētā lēmuma pamatotību šajā jautājumā un tādējādi tai ļāva efektīvi apstrīdēt tā spēkā esamību. Tāpat šis pamatojums ļauj Vispārējai tiesai īstenot savu apstrīdētā lēmuma tiesiskuma pārbaudi attiecībā uz prasītājai individuāli noteikto naudas sodu.
Ceturtā pamata otrā daļa attiecībā uz pamatojuma neesamību tādējādi ir jānoraida.
b)

Par jēdziena “uzņēmums” Savienības tiesību izpratnē un sodu individualizācijas principa pārkāpumu
Ceturtā pamata pirmajā daļā prasītāja norāda, ka īpašā naudas soda, kas tai noteikts apstrīdētajā lēmumā, pamatā ir divi apstākļi, kurus Komisija ir ņēmusi vērā minētajā lēmumā, proti, pirmkārt, uzņēmuma, kuru tā veido, lielums, kas, kā uzskata Komisija, pamato naudas soda reizināšanas koeficienta 1,2 piemērošanu, un, otrkārt, apstāklis, ka tā jau tikusi atzīta par atbildīgu par līdzīgu pārkāpumu
Deutsche Telekom
lēmumā, kas pamato naudas soda pamatsummas palielināšanu par 50 %. Tomēr prasītāja norāda, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija ir noteikusi tās atbildību nevis tādēļ, ka tā būtu bijusi faktisko apstākļu, kas veido pārkāpumu, tieša dalībniece, bet tās saikņu ar
Slovak Telekom
dēļ. Turklāt saskaņā ar apstrīdēto lēmumu prasītāja un
Slovak Telekom
ietilpa vienā un tajā pašā uzņēmumā ne tikai pārkāpuma laikposmā, bet arī brīdī, kad tika pieņemts
Deutsche Telekom
lēmums, jo prasītāja lielāko daļu
Slovak Telekom
kapitāla ieguva 2000. gada 4. augustā un šīs dalības struktūra kopš tā brīža nav mainījusies.
Ņemot vērā šos apstākļus, prasītāja uzskata, ka Komisija tai atšķirīgo naudas sodu ir noteikusi, neievērojot “uzņēmuma” jēdzienu Savienības tiesībās un sodu individualizācijas principu. Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktu šis princips paredzot, ka naudas soda apmērs ir jānosaka atkarībā no pārkāpuma, kurā individuāli tiek vainots attiecīgais uzņēmums, smaguma un no tā ilguma. Tādējādi no Tiesas judikatūras izrietot, ka Komisija var noteikt atšķirīgus naudas sodus tikai dažādiem uzņēmumiem, nevis dažādām sabiedrībām, ja tās ietilpst vienā un tajā pašā uzņēmumā. Sodu individualizācijas princips neesot piemērojams iekšējām attiecībām starp dažādām juridiskām personām, kas veido uzņēmumu. Kā to apstiprinot Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse, atšķirīgs naudas sods esot pamatots tikai tad, ja no juridiskā viedokļa attiecīgā uzņēmuma sastāvs attiecīgajā laikposmā ir mainījies un tādējādi var tikt identificēti dažādi uzņēmumi. Tā kā tas tā nebija šajā gadījumā, Komisija, nepārkāpjot sodu un sankciju individualizācijas principu, nevarēja prasītājai noteikt lielāku naudas sodu par to, kāds tika noteikts
Slovak Telekom
. Turklāt – ar nosacījumu, ka uzņēmuma, kurš ir atbildīgs par pārkāpumu, struktūra ir mainījusies, – Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētais 10 % ierobežojums būtu jāaprēķina, pamatojoties uz kopējo attiecīgā uzņēmuma apgrozījumu. Attiecībā uz recidīvu prasītāja apgalvo, ka, tā kā tā pati ir pieļāvusi pārkāpumu, kas sodīts
Deutsche Telekom
lēmumā, nav jānosaka, vai
Slovak Telekom
jau ietilpa uzņēmumā, kas ir atbildīgs par minēto pārkāpumu, laikā, kad tas tika veikts. Vienīgais apsvērums, kam ir nozīme šajā stadijā, esot fakts, ka pēdējais minētais uzņēmums veica šo pārkāpumu un ka grupā, kura ir jāsoda, ietilpstoša sabiedrība šobrīd ietilpst šajā pašā uzņēmumā.
Prasītāja arī piebilst attiecībā uz recidīva risku, ka katrā ziņā šajā gadījumā varēja uzskatīt, ka
Slovak Telekom
ne tikai veidoja daļu no uzņēmuma, kurš ir atbildīgs par pārkāpumu, kas sodīts
Deutsche Telekom
lēmumā, bet, ņemot vērā plašo publicitāti, kāda bija lēmumam par soda noteikšanu, tā arī zināja par šo pārkāpumu. Attiecībā uz preventīvo iedarbību prasītāja būtībā apgalvo, ka, ievērojot Komisijas argumentāciju, tā un
Slovak Telekom
ietilpst vienā un tajā pašā uzņēmumā un tādējādi esot kļūdaini izmantot argumentu par to dažādo lielumu, aprēķinot naudas soda apmēru.
Visbeidzot, prasītāja pakārtoti apgalvo, ka Komisijai neesot tādas rīcības brīvības, lai tā varētu brīvi, bez objektīva iemesla noteikt naudas sodu vienai grupā ietilpstošai sabiedrībai, bet to nenoteikt citai tajā pašā grupā ietilpstošai sabiedrībai. Šajā gadījumā nebūtu piemēroti privileģēt sabiedrību, kura ir vainojama faktos, kas veido pārkāpumu, un īstenot mazāk labvēlīgu attieksme pret tās mātesuzņēmumu, kura atbildība ir noteikta tikai atvasināti.
Komisija iebilst pret šiem argumentiem. Tā uzskata, ka apstāklis, ka prasītājai laikā, kad tika veikts pārkāpums, kas sodīts
Deutsche Telekom
lēmumā, piederēja 51 % no
Slovak Telekom
kapitāldaļām, pats par sevi nenozīmē, ka
Slovak Telekom
piederēja uzņēmumam, kas bija veicis šo pārkāpumu. Prasītājas argumenta pamatā šajā jautājumā esot kļūdaina premisa, jo uzņēmumā, kurš ir atbildīgs par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu
Deutsche Telekom
lēmumā, ietilpa vienīgi šī pēdējā minētā sabiedrība, nevis prasītāja un
Slovak Telekom
. Pretēji prasītājas apgalvotajam, Komisijai, sodot par konkurences noteikumu pārkāpumu, esot plaša rīcības brīvība ņemt vērā vienā grupā ietilpstošo sabiedrību atšķirīgo situāciju. Tiesa nevienā brīdī neesot netieši norādījusi, ka šāda rīcības brīvība būtu ierobežota ar situācijām, kurās būtu mainījies aplūkotā uzņēmuma sastāvs.
Šis secinājums nebūtu nesaderīgs ar sodu un sankciju individualizācijas principu, kas nozīmētu vienīgi to, ka naudas soda apmērs ir jānosaka atkarībā no pārkāpuma, kurā individuāli tiek vainots attiecīgais uzņēmums, smaguma. No tā izriet, ka sods, kas ir piemērots juridiskām personām, kuras ietilpst uzņēmumā, kas ir veicis pārkāpumu, nevarētu pārsniegt to, kas ir pamatoti attiecībā uz šo pārkāpumu. Turpretī no sodu un sankciju individualizācijas principa neizrietot, ka Komisijai ir jānosaka viens un tas pats naudas sods visām juridiskajām personām, kas ietilpst attiecīgajā uzņēmumā.
Šajā gadījumā Komisija, tai uzskatot, ka
Slovak Telekom
, kas ir salīdzinoši neliela sabiedrība, nevar tikt atzīta par atbildīgu par visa noteiktā naudas soda samaksu, esot izmantojusi plašo tai piemītošo rīcības brīvību. Gluži pretēji, palielinājums preventīviem mērķiem prasītājas gadījumā esot attaisnots, jo pēdējā minētā ir ļoti liela sabiedrība un mazākam naudas sodam attiecībā pret to nebūtu preventīvas iedarbības. Komisija šajā ziņā apgalvo, ka, tā kā judikatūra pieļauj, ka tai ir tiesības nesodīt mātesuzņēmumu, lai arī tas ietilpst uzņēmumā, kas ir pārkāpis Savienības konkurences tiesības, tai
a fortiori
būtu jāspēj objektīvu iemeslu dēļ sabiedrībai, kas ietilpst uzņēmumā, kurš ir atbildīgs par šādu pārkāpumu, piespriest maksāt tikai daļu no kopējā šādi izrietošā naudas soda. Prasītāja turklāt neesot izvirzījusi nevienu argumentu, kas varētu pierādīt, ka būtu prettiesiski, ja Komisija tai piemērotu atbildību pastiprinošu apstākli recidīva dēļ, kā arī naudas soda palielinājumu preventīvos nolūkos.
Komisija arī apgalvo, ka prasītājas izšķirošā nevainīguma prezumpcija par
Slovak Telekom
rīcību tirgū nebija piemērojama nedz brīdī, kad tika veikts pārkāpums, saistībā ar kuru tika pieņemts
Deutsche Telekom
lēmums, nedz laikposmā, kurā tika veikts pārkāpums, kas sodīts apstrīdētajā lēmumā. Nepastāvot konkrētiem pierādījumiem par to, ka laikā, kad tika veikts
Deutsche Telekom
lēmumā aplūkotais pārkāpums,
Slovak Telekom
un prasītāja jau ietilpa vienā uzņēmumā, Komisija nevarēja palielināt
Slovak Telekom
noteikto naudas sodu recidīva dēļ. Turpretī, tā kā prasītāja ir
Deutsche Telekom
lēmuma adresāte, Komisija uzskata, ka tā varēja tai piemērot naudas soda palielinājumu recidīva dēļ un nav nepieciešama plašāka pierādījumu savākšana, lai noteiktu, vai pārkāpuma, kas sodīts minētajā lēmumā, izdarīšanas laikā tā jau ietilpa vienā uzņēmumā kopā ar
Slovak Telekom
. Attiecībā uz naudas soda palielinājumu preventīviem mērķiem Komisija piekrīt, ka tā, protams, varēja to piemērot arī
Slovak Telekom
, jo tā ietilpa uzņēmumā, kas ir atbildīgs par konkurences tiesību pārkāpumu, kurš sodīts šajā lietā. Komisija tomēr apgalvo, ka, pamatojoties uz tai piemītošo plašo rīcības brīvību, tā varēja uzskatīt par piemērotu nepiemērot šādu pieeju.
1)

Principu atgādināšana
Vispirms ir jāatgādina, ka Līgumu autori ir izvēlējušies izmantot “uzņēmuma” jēdzienu, ar to apzīmējot tāda konkurences tiesību pārkāpuma izdarītāju, kuram var tikt piemērots sods saskaņā ar LESD 101. un 102. pantu (skat. spriedumu, 2017. gada 27. aprīlis, Akzo Nobel u.c./Komisija,
C‑516/15 P
,
EU:C:2017:314
,
46.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Savienības konkurences tiesības tādējādi attiecas uz uzņēmumu darbību, un “uzņēmuma” jēdziens aptver jebkādu saimnieciskā darbībā iesaistītu vienību neatkarīgi no tās juridiskā statusa un finansēšanas veida (skat. spriedumu, 2017. gada 27. aprīlis, Akzo Nobel u.c./Komisija,
C‑516/15 P
,
EU:C:2017:314
,
47.
punkts un tajā minētā judikatūra). “Uzņēmuma” jēdziens, ievietots šajā kontekstā, ir jāsaprot kā tāds, kas apzīmē ekonomisku vienību pat tad, ja no juridiskā viedokļa šī ekonomiskā vienība sastāv no vairākām fiziskām vai juridiskām personām (skat. spriedumus, 2010. gada 1. jūlijs, Knauf Gips/Komisija,
C‑407/08 P
,
EU:C:2010:389
,
64.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2017. gada 27. aprīlis, Akzo Nobel u.c./Komisija,
C‑516/15 P
,
EU:C:2017:314
,
48.
punkts un tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka, ja šāda ekonomiskā vienība pārkāpj konkurences normas, saskaņā ar personīgās atbildības principu tai ir jāatbild par šo pārkāpumu (skat. spriedumus, 2011. gada 20. janvāris, General Química u.c./Komisija,
C‑90/09 P
,
EU:C:2011:21
,
35.
un
36.
punkts un tajos minētā judikatūra, un 2017. gada 27. aprīlis, Akzo Nobel u.c./Komisija,
C‑516/15 P
,
EU:C:2017:314
,
49.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt, lai piemērotu un īstenotu lēmumus, kurus Komisija pieņēmusi, piemērojot LESD 101. un 102. pantu, ir jāidentificē juridiska persona, kura ir lēmuma, kura kādā no tiesību normām ir konstatēts un sodīts pārkāpums, adresāte (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 27. marts, Saint-Gobain Glass France u.c./Komisija,
T‑56/09 un T‑73/09
,
EU:T:2014:160
,
312.
punkts un tajā minētā judikatūra). Savienības konkurences tiesību pārkāpumā tādējādi nepārprotami ir jāvaino juridiska persona, kurai varēs tikt uzlikti naudas sodi un kurai ir jāadresē paziņojums par iebildumiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 5. marts, Komisija u.c./Versalis u.c.,
C‑93/13 P un C‑123/13 P
,
EU:C:2015:150
,
89.
punkts un tajā minētā judikatūra; 2017. gada 27. aprīlis, Akzo Nobel u.c./Komisija,
C‑516/15 P
,
EU:C:2017:314
,
50.
punkts, un 2014. gada 27. marts, Saint-Gobain Glass France u.c./Komisija,
T‑56/09 un T‑73/09
,
EU:T:2014:160
,
312.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā nedz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktā, nedz judikatūrā nav noteikts, kādu juridisko vai fizisko personu Komisijai ir pienākums saukt pie atbildības par pārkāpumu un sodīt, uzliekot naudas sodu (skat. spriedumu, 2017. gada 27. aprīlis, Akzo Nobel u.c./Komisija,
C‑516/15 P
,
EU:C:2017:314
,
51.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turpretī meitasuzņēmuma pārkāpjošajā rīcībā var tikt vainots mātesuzņēmums, jo sevišķi tad, ja, lai gan tas ir atsevišķa juridiska persona, šis meitasuzņēmums savu uzvedību tirgū nenosaka autonomi, bet gan, it īpaši ņemot vērā ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas apvieno šīs abas juridiskās vienības, būtībā piemēro mātesuzņēmuma dotus rīkojumus (skat. spriedumus, 2009. gada 10. septembris, Akzo Nobel u.c./Komisija,
C‑97/08 P
,
EU:C:2009:536
,
58.
un
72.
punkts un tajos minētā judikatūra, un 2017. gada 18. janvāris, Toshiba/Komisija,
C‑623/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2017:21
,
45.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šādā gadījumā saskaņā ar iedibināto Tiesas judikatūru mātesuzņēmums, kurš tiek vainots meitasuzņēmuma pārkāpjošajā rīcībā, tiek personīgi sodīts par Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu, par kuru tiek uzskatīts, ka to izdarījis pats šis uzņēmums tādēļ, ka tam ir bijusi izšķiroša ietekme uz savu meitasuzņēmumu un tas ir ļāvis noteikt šī pēdējā minētā rīcību tirgū (skat. spriedumu, 2017. gada 27. aprīlis, Akzo Nobel u.c./Komisija,
C‑516/15 P
,
EU:C:2017:314
,
56.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šādos apstākļos, ja mātesuzņēmuma atbildība ir pilnībā atvasināta, proti, tā ir noteikta tikai tādēļ, ka kāds no tā meitasuzņēmumiem ir tieši piedalījies pārkāpumā, šāda atbildība izriet no minētā meitasuzņēmuma pārkāpjošās rīcības, kurā mātesuzņēmums tiek vainots tādēļ, ka šīs divas sabiedrības veido vienu ekonomisku vienību. No tā izriet, ka mātesuzņēmuma atbildība noteikti ir atkarīga no pārkāpuma sastāvu veidojošiem faktiem, kurus tā meitasuzņēmums ir izdarījis un ar kuriem atbildība ir nesaraujami saistīta (spriedums, 2017. gada 27. aprīlis, Akzo Nobel u.c./Komisija,
C‑516/15 P
,
EU:C:2017:314
,
61.
punkts).
Šī iemesla dēļ Tiesa ir precizējusi, ka situācijā, kad mātesuzņēmuma atbildība ir pilnībā atvasināta no tā meitasuzņēmuma atbildības un neviens cits apstāklis individuāli neraksturo mātesuzņēmumam inkriminēto rīcību, šī mātesuzņēmuma atbildība nevar pārsniegt tā meitasuzņēmuma atbildību (skat. spriedumus, 2015. gada 17. septembris, Total/Komisija,
C‑597/13 P
,
EU:C:2015:613
,
38.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2017. gada 19. janvāris, Komisija/Total un Elf Aquitaine,
C‑351/15 P
,
EU:C:2017:27
,
44.
punkts un tajā minētā judikatūra; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2017. gada 27. aprīlis, Akzo Nobel u.c./Komisija,
C‑516/15 P
,
EU:C:2017:314
,
62.
punkts).
Pirmkārt, naudas soda daļa, kas tika noteikta vienīgi prasītājai recidīva dēļ, un, otrkārt, naudas soda daļa, kas tika noteikta vienīgi prasītājai preventīvos nolūkos, ir jāizvērtē šo principu gaismā.
2)

Par naudas soda daļu, kas tika noteikta vienīgi prasītājai recidīva dēļ
Argumentācijā, kas ietverta ceturtā pamata pirmajā daļā, prasītāja norāda, ka, ciktāl tās pilnībā atvasinātā atbildība par šajā strīdā aplūkoto pārkāpumu esot jāapstiprina, Komisija neesot varējusi sekas par recidīvu, kas izriet no līdzīga agrāka pārkāpuma, kurš sodīts
Deutsche Telekom
lēmumā, noteikt tikai tai, nesodot
Slovak Telekom
.
Šo argumentāciju tomēr nevar atbalstīt.
Kā apgalvo prasītāja, Tiesa, protams, ir nospriedusi, ka Savienības tiesību principi par personisko atbildību par pārkāpumu un sodu un sankciju individualitāti, kuri Komisijai ir jāievēro, īstenojot tās pilnvaras noteikt sodus saistībā ar konkurences tiesību pārkāpumiem, attiecas tikai uz pašu uzņēmumu, nevis fiziskām vai juridiskām personām, kas tajā ietilpst (spriedums, 2014. gada 10. aprīlis, Komisija u.c./Siemens Österreich u.c., no
C‑231/11 P līdz C‑233/11 P
,
EU:C:2014:256
,
56.
punkts).
Tomēr sodu individualizācijas princips ir jāsaskaņo ar principu, kas izriet no iepriekš 499. punktā atgādinātās judikatūras, saskaņā ar kuru atsevišķi faktori, kas individuāli raksturo paša mātesuzņēmuma rīcību, var pamatot, ka tai tiek noteikts smagāks sods par sodu, kas izriet no minētajai sabiedrībai noteiktā soda par tās meitasuzņēmuma veikto pārkāpumu.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa jau ir nospriedusi, ka, ja uzņēmuma rīcības vienotība tirgū pamato to, ka konkurences noteikumu pārkāpuma gadījumā dažādas sabiedrības, kas ietilpa uzņēmumā pārkāpuma laikā, principā visas tiek atzītas par solidāri atbildīgām par viena un tā paša naudas soda apmēru samaksu, ir pieļaujams izņēmums atbildību pastiprinošu vai mīkstinošu apstākļu gadījumā un, vispārīgāk, tādu apstākļu gadījumā, kas pamato naudas soda apmēra pielāgošanu tikai attiecībā uz dažām no šīm sabiedrībām. Vispārējā tiesa tādējādi secināja, ka juridiskā persona, saistībā ar kuru nav izmantots atbildību pastiprinošais apstāklis recidīva dēļ, nevar tikt atzīta par solidāri atbildīgu ar citu juridisku personu, saistībā ar kuru šis apstāklis ticis izmantots, attiecībā uz to naudas soda daļu, kas atbilst palielinājumam recidīva dēļ (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 23. janvāris, Evonik Degussa un AlzChem/Komisija,
T‑391/09
, nav publicēts,
EU:T:2014:22
,
271.
punkts).
No tā izriet, ka atbildību pastiprinošais apstāklis recidīva dēļ var tikt uzskatīts par faktoru, kas individuāli raksturo mātesuzņēmuma rīcību, attaisnojot to, ka tā atbildības apmērs pārsniedz meitasuzņēmuma, kurš no tā ir pilnībā atvasināts, atbildību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 29. februāris, UTi Worldwide u.c./Komisija,
T‑264/12
, nav publicēts,
EU:T:2016:112
,
332.
punkts).
Šajā gadījumā, pirmkārt, prasītāja neapstrīd, ka tā ir vienīgā
Deutsche Telekom
lēmuma adresāte un ka
Slovak Telekom
atbildība saistībā ar šajā lēmumā sodīto pārkāpumu nav noteikta.
Tādējādi prasītājas atbildība, kas tika noteikta
Deutsche Telekom
lēmumā un kas starplaikā kļuva galīga, ir uzskatāma par faktoru, kas individuāli raksturo rīcību, kurā tā tiek vainota šajā lietā.
Otrkārt,
Slovak Telekom
patiešām jau ietilpa
Deutsche Telekom
grupā būtiskā pārkāpuma, kas tika sodīts
Deutsche Telekom
lēmumā, laikposmā, kā arī šī lēmuma, kas tai nav adresēts, pieņemšanas brīdī.
Tomēr no judikatūras izriet, ka sabiedrībai, kas nav lēmuma, kurā konstatēts pirmais Savienības konkurences tiesību pārkāpums, adresāte, bet kura ir adresāte lēmumam, ar kuru tai ir noteikts naudas sods tās dalības jaunā, līdzīgā pārkāpumā dēļ, lielāka atbildība recidīva dēļ var tikt noteikta tikai tad, ja Komisija šajā pēdējā minētajā lēmumā sniedz izklāstu, kas šai sabiedrībai ļauj izprast, kādā statusā un kādā apmērā tā ir bijusi iesaistīta pirmajā pārkāpumā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 8. maijs, Eni/Komisija,
C‑508/11 P
,
EU:C:2013:289
,
129.
punkts, un 2015. gada 5. marts, Komisija u.c./Versalis u.c.,
C‑93/13 P un C‑123/13 P
,
EU:C:2015:150
,
98.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā nav apstākļu, kas liktu uzskatīt, ka
Slovak Telekom
jebkādā tās statusā būtu bijusi iesaistīta pārkāpumā, kuru Komisija sodījusi
Deutsche Telekom
lēmumā, un ka tādējādi arī to varētu vainot šī pārkāpuma veikšanā.
Šādos apstākļos, ja tiktu pieņemta prasītājas argumentācija, saskaņā ar kuru Komisijai atbildību pastiprinošais apstāklis recidīva dēļ būtu bijis jāizmanto pret
Slovak Telekom
, tas nozīmētu, ka šis meitasuzņēmums tiktu atzīts par atbildīgu par prasītājas, tā mātesuzņēmuma, agrāku rīcību. Tomēr Tiesa ir nospriedusi, ka nav iespējams attiecināt uz sabiedrību visas grupas darbības, ja šī sabiedrība nav bijusi identificēta kā juridiskā persona grupas vadībā, kurai ir uzdots koordinēt grupas darbību (spriedums, 2003. gada 2. oktobris, Aristrain/Komisija,
C‑196/99 P
,
EU:C:2003:529
,
98.
punkts).
Šajā gadījumā nav šaubu par to, ka
Slovak Telekom
nebija uzņēmuma, kas veicis
Deutsche Telekom
lēmumā sodīto pārkāpumu, vadībā, jo šo pēdējo minēto pārkāpumu tieši izdarīja vienīgi pati prasītāja. No tā izriet, ka vienīgi prasītāja ir piedalījusies gan
Deutsche Telekom
lēmumā sodītajā pārkāpumā, gan pārkāpumā, kas sodīts ar lēmumu, kurš apstrīdēts šajā lietā, un tas individuāli raksturo tās rīcību.
Ņemot vērā iepriekš minēto, jāsecina, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu, apstrīdētajā lēmumā recidīva dēļ palielinot naudas sodu vienīgi attiecībā uz prasītāju.
3)

Par to naudas soda daļu, kas noteikta vienīgi prasītājai preventīvos nolūkos
Jāatgādina, ka “prevencijas” jēdziens ir viens no apstākļiem, kas ir jāņem vērā, aprēķinot naudas soda apmēru. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka tādu LESD 101. un 102. panta pārkāpuma dēļ uzlikto naudas sodu kā Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētie naudas sodi mērķis ir cīnīties pret pretlikumīgām attiecīgo uzņēmumu darbībām, kā arī atturēt gan attiecīgos uzņēmumus, gan citus tirgus dalībniekus no iespējamiem Savienības konkurences tiesību noteikumu pārkāpumiem. Nevar tikt apstrīdēta saistība starp uzņēmumu lielumu un kopējiem resursiem, no vienas puses, un nepieciešamību nodrošināt naudas soda preventīvo iedarbību, no otras puses. Tā Komisija, aprēķinot naudas soda apmēru, var ņemt vērā tostarp attiecīgā uzņēmuma lielumu un ekonomisko spēju (skat. spriedumus, 2010. gada 17. jūnijs, Lafarge/Komisija,
C‑413/08 P
,
EU:C:2010:346
,
102.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2012. gada 5. jūnijs, Imperial Chemical Industries/Komisija,
T‑214/06
,
EU:T:2012:275
,
142.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Attiecīgā uzņēmuma lieluma un kopējo resursu ņemšana vērā, lai nodrošinātu pietiekamu naudas soda preventīvo iedarbību, ir saistīta ar vēlamo iedarbību uz minēto uzņēmumu, jo sodam, tostarp ņemot vērā uzņēmuma finansiālo spēju, nav jābūt niecīgam (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2012. gada 5. jūnijs, Imperial Chemical Industries/Komisija,
T‑214/06
,
EU:T:2012:275
,
143.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2014. gada 6. februāris, Elf Aquitaine/Komisija,
T‑40/10
, nav publicēts,
EU:T:2014:61
,
312.
punkts un tajā minētā judikatūra). Tādējādi cita starpā ir ticis nospriests, ka preventīvās iedarbības mērķis, uz kuru Komisijai ir tiesības tiekties, nosakot naudas soda apmēru, var tikt korekti sasniegts vienīgi tad, ja tiek izvērtēta attiecīgā uzņēmuma situācija naudas soda uzlikšanas dienā (skat. spriedumu, 2012. gada 5. jūnijs, Imperial Chemical Industries/Komisija,
T‑214/06
,
EU:T:2012:275
,
143.
punkts un tajā minētā judikatūra; šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 9. decembris, Lucchini/Komisija,
T‑91/10
,
EU:T:2014:1033
,
314.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt, ciktāl kādam uzņēmumam, kuram ir ievērojams apgrozījums, ir vieglāk savākt līdzekļus tam noteiktā naudas soda samaksai, Komisijai šajā ziņā, kā tas ir paredzēts 2006. gada pamatnostādņu 30. punktā, ir tiesības palielināt minēto naudas sodu, lai nodrošinātu tā pietiekamu preventīvo iedarbību (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 17. maijs, Elf Aquitaine/Komisija,
T‑299/08
,
EU:T:2011:217
,
253.
punkts; 2012. gada 6. marts, UPM‑Kymmene/Komisija,
T‑53/06
, nav publicēts,
EU:T:2012:101
,
76.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2014. gada 6. februāris, Elf Aquitaine/Komisija,
T‑40/10
, nav publicēts,
EU:T:2014:61
,
352.
punkts).
Turklāt ir ticis nospriests, ka aplūkotā uzņēmuma kopējais apgrozījums ir tas, kas sniedz norādes par tā lielumu, kā arī ekonomisko spēju, kas ir izšķiroša, novērtējot tam noteiktā naudas soda preventīvo iedarbību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2003. gada 9. jūlijs, Cheil Jedang/Komisija,
T‑220/00
,
EU:T:2003:193
,
96.
punkts un tajā minētā judikatūra; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2008. gada 22. maijs, Evonik Degussa/Komisija,
C‑266/06 P
, nav publicēts,
EU:C:2008:295
,
120.
punkts).
Šīs lietas apstākļos, pirmkārt, ir jānorāda, ka prasītāja un
Slovak Telekom
aplūkotajā laikposmā, kā to pamatoti ir konstatējusi Komisija, veidoja vienu ekonomisko vienību un ka prasītājas atbildība par pārkāpumu, kas ir apstrīdētā lēmuma priekšmets, ir pilnībā atvasināta no šī meitasuzņēmuma atbildības.
Turklāt ir jāatgādina, ka judikatūrā neapšaubāmi ir pieļauts, ka mātesuzņēmumam var noteikt lielāku naudas sodu nekā tā meitasuzņēmumam, pat ja pirmā minētā atbildība ir pilnībā atvasināta no otrā minētā atbildības. Tomēr tā tas var būt vienīgi tad, ja pastāv faktors, kas individuāli raksturo šo rīcību, kurā tiek vainots minētais mātesuzņēmums (skat. iepriekš 499. punktā minēto judikatūru). Ja, kā tas ir šajā gadījumā, lai novērtētu uzņēmuma izdarītā pārkāpuma smagumu un aprēķinātu tam nosakāmā naudas soda apmēru, Komisija pamatojas uz meitasuzņēmuma apgrozījumu, mātesuzņēmuma apgrozījums, pat ja tas būtu ievērojami lielāks par meitasuzņēmuma apgrozījumu, nav apstāklis, kas var raksturot mātesuzņēmuma individuālo rīcību, īstenojot pārkāpumu, kurā tiek vainots uzņēmums, jo mātesuzņēmuma atbildība šajā ziņā ir pilnībā atvasināta no meitasuzņēmuma atbildības. Turklāt vienkāršs apgrozījuma konstatējums ir faktisks elements, kas neindividualizē mātesuzņēmuma rīcību. Komisija tādējādi, pamatojot īpaša preventīva koeficienta piemērošanu prasītājai, nevarēja ņemt vērā tās apgrozījumu.
Visbeidzot, Komisijai nevar piekrist, ciktāl tā atsaucas uz tai piemītošo rīcības brīvību, nosakot naudas sodu, ar kuriem tiek sodīti LESD 101. vai 102. panta pārkāpumi, apmēru. Ir tiesa, ka saskaņā ar judikatūru Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā Komisijai ir atstāta rīcības brīvība šajā ziņā. Tomēr šajā tiesību normā šādas rīcības brīvības izmantošana ir ierobežota, nosakot objektīvus kritērijus, kas Komisijai ir jāievēro (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 12. novembris, Guardian Industries un Guardian Europe/Komisija,
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
,
55.
punkts). Šādos objektīvos kritērijos ietilpst “uzņēmuma” jēdziens, uz kuru ir atsauce šajā tiesību normā un kurš, kā tas tika atgādināts iepriekš 492. punktā, ir jāsaprot kā tāds, kas aptver ekonomisku vienību pat tad, ja no juridiskā viedokļa šī ekonomiskā vienība sastāv no vairākām fiziskām vai juridiskām personām.
Šajā gadījumā Komisija ir pierādījusi, ka prasītājai bija izšķiroša ietekme uz
Slovak Telekom
attiecīgajā laikposmā, un šī iemesla dēļ tā atbildību par pārkāpumu, kas ir apstrīdētā lēmuma priekšmets, noteica ekonomiskajai vienībai, kuru veido šīs abas sabiedrības. Tādējādi ir jāuzskata, ka Komisijas pieejas, kas izpaudās, nosakot, ka prasītājai ir jāatbild par sekām, piemērojot reizināšanas koeficientu 1,2, pamatā nav nekāda objektīva pamatojuma.
No iepriekš minētā izriet, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā prasītājai reizināšanas koeficientu 1,2 preventīvos nolūkos ir noteikusi, neievērojot “uzņēmuma” jēdzienu Savienības tiesībās.
Tādējādi šajā vienīgajā aspektā ceturtais pamats ir jāapmierina un apstrīdētā lēmuma 2. panta pirmās daļas b) apakšpunkts, tā kā tajā prasītājai ir noteikts reizināšanas koeficients 1,2 preventīvos nolūkos, ir jāatceļ.
5.

Par piekto pamatu attiecībā uz kļūdām, aprēķinot
Slovak Telekom
un prasītājai solidāri noteiktā naudas soda apmēru
Ar piekto pamatu prasītāja apgalvo, ka Komisija, aprēķinot naudas soda, kas tika solidāri noteikts tai un
Slovak Telekom
, apmēru, ir pieļāvusi vairākas kļūdas. Šis pamats, kura ietvaros prasītāja norāda, ka tā pievienojas argumentiem, kurus ir izklāstījusi
Slovak Telekom
savā prasībā, ir iedalīts divās daļās, kas ir jāizskata secīgi.
a)

Par pirmo daļu attiecībā uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, jo naudas soda apmērs ir aprēķināts, atsaucoties uz
Slovak Telekom
apgrozījumu 2010. gadā
Prasītāja pirmajā daļā apgalvo, ka, aprēķinot naudas soda pamatsummu, atsaucoties uz
Slovak Telekom
apgrozījumu 2010. gadā atsaistītas piekļuves vietējās sakaru līnijas tirgum un fiksētā pozīcijā piedāvāto platjoslas pakalpojumu mazumtirdzniecības tirgū, Komisija ne tikai ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, bet nav arī ievērojusi vienlīdzīgas attieksmes principu. Lai gan apstrīdētais lēmums šajā ziņā atbilst 2006. gada pamatnostādņu 13. punktam, no Komisijas agrākās lēmumpieņemšanas prakses izrietot, ka šis noteikums nav jāpiemēro, ja apgrozījums pēdējā pilnajā dalības pārkāpumā gadā ievērojami atšķiras no vidējā attiecīgā pārdošanas gada apjoma pirmajos šīs dalības gados. Šajā gadījumā attiecīgais
Slovak Telekom
apgrozījums laikā no 2005. līdz 2010. gadam ir pieaudzis par 133 %. Tā kā šis pieaugums ir ievērojams, apgrozījums vienīgi par 2010. gadu neesot bijis pietiekami reprezentatīvs.
Šādos apstākļos, kā uzskata prasītāja, Komisijai naudas soda pamatsumma bija jāaprēķina, atsaucoties uz vidējo gada apgrozījumu visā pārkāpuma laikposmā, proti, no 2005. līdz 2010. gadam. Atkāpjoties no savas agrākās lēmumpieņemšanas prakses, pamatojoties uz to, ka iepriekš minētais apgrozījuma pieaugums nav eksponenciāls, Komisija neesot ievērojusi vienlīdzīgas attieksmes principu. Visbeidzot, Komisijas apgalvojums, saskaņā ar kuru šo apgrozījuma pieaugumu izskaidrojot apgalvotā
Slovak Telekom
ļaunprātīgā rīcība tirgū, esot tikai spekulācija. Šo pieaugumu esot veidojusi strauja platjoslas tirgu izaugsme pārkāpuma laikposmā, nevis
Slovak Telekom
tirgus daļu palielināšanās minētajā laikposmā.
Komisija, kuru atbalsta persona, kas iestājusies lietā, apstrīd šos argumentus.
[
omissis
]
Pēc būtības attiecībā uz pamata pirmo daļu vispirms ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktā ir noteikts, ka, lai noteiktu naudas soda apmēru, papildus pārkāpuma smagumam ir jāņem vērā arī tā ilgums.
Turklāt ir jāatgādina, ka saskaņā ar 2006. gada pamatnostādņu 13. punktu, “lai noteiktu naudas soda pamatsummu, Komisija izmanto pārkāpumā tieši vai netieši [..] iesaistīto uzņēmuma preču vai pakalpojumu pārdošanas apjomu atbilstošajā EEZ teritorijā” un šim nolūkam tā “ņem vērā uzņēmuma pārdošanas rādītājus tā pēdējā pilnā gada laikā, kad uzņēmums bijis iesaistīts pārkāpumā”.
Turklāt no judikatūras izriet, ka apgrozījuma daļa, kas rodas no pārkāpumā iesaistītajām precēm vai pakalpojumiem, sniedz pareizu norādi par pārkāpuma mērogu konkrētajā tirgū, jo tajā realizētais apgrozījums ir objektīvs elements, kas dod iespēju atbilstoši noteikt, cik lielā mērā šāda prakse ir kaitīga normālai konkurencei (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 28. jūnijs, Portugal Telecom/Komisija,
T‑208/13
,
EU:T:2016:368
,
236.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi 2006. gada pamatnostādņu 13. punkta mērķis attiecībā uz LESD 102. panta pārkāpumu ir aplūkotajam uzņēmumam uzliktā naudas soda apmēra aprēķinā kā sākumpunktu izmantot apmēru, kas atspoguļo pārkāpuma ekonomisko ietekmi (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 11. jūlijs, Team Relocations u.c./Komisija,
C‑444/11 P
, nav publicēts,
EU:C:2013:464
,
76.
punkts; 2014. gada 12. novembris, Guardian Industries un Guardian Europe/Komisija,
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
,
57.
punkts, un 2015. gada 23. aprīlis, LG Display un LG Display Taiwan/Komisija,
C‑227/14 P
,
EU:C:2015:258
,
53.
punkts).
Tomēr ir arī jānorāda, ka no 2006. gada pamatnostādņu pieņemšanas izrietošā Komisijas rīcības brīvības pašierobežošana nav nesaderīga ar šīs iestādes būtiskās rīcības brīvības saglabāšanu. Minētajās pamatnostādnēs ir iekļauti dažādi elastīgi elementi, kas Komisijai ļauj izmantot tai piešķirto rīcības brīvību atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 noteikumiem, kā tos interpretējušas Savienības tiesas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 11. jūlijs, Team Relocations u.c./Komisija,
C‑444/11 P
, nav publicēts,
EU:C:2013:464
,
96.
punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī atbilstoši citiem Savienības tiesību noteikumiem un principiem. It īpaši pašā 2006. gada pamatnostādņu 13. pantā ir precizēts, ka Komisijai, aprēķinot naudas soda pamatsummu, “parasti” ir jāizmanto attiecīgā uzņēmuma pārdošanas apjoms pēdējā pilnajā tā dalības pārkāpumā gadā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 9. septembris, Samsung SDI u.c./Komisija,
T‑84/13
, nav publicēts,
EU:T:2015:611
,
214.
punkts).
Šajā gadījumā no apstrīdētā lēmuma 1490.–1495. apsvēruma izriet, ka, lai noteiktu naudas soda, kas solidāri noteikts prasītājai un
Slovak Telekom
, pamatsummu, Komisija ir ņēmusi vērā prasītājas pārdošanas apjomu tās dalības pārkāpumā pēdējā pilnajā finanšu gadā, proti, apgrozījumu, kāds bija šim operatoram atsaistītas piekļuves vietējām sakaru līnijām un fiksēto platjoslas mazumtirdzniecības pakalpojumu tirgos 2010. gadā. Komisija tādējādi piemēroja 2006. gada pamatnostādņu 13. punktu.
Prasītājai nevar piekrist, ciktāl tā norāda, ka Komisija, neraugoties uz to, ka aplūkotajā laikposmā
Slovak Telekom
apgrozījums strauji pieauga, šajā gadījumā neatkāpdamās no šī noteikuma, ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
Pirmkārt, lai gan prasītāja apgalvo, ka laikā no 2005. līdz 2010. gadam
Slovak Telekom
apgrozījums ir pieaudzis par 133 %, no 31184949 euro līdz 72868176 euro, tā tomēr nenorāda nevienu apstākli, kas varētu pierādīt, ka šis pēdējais apgrozījums, kas sasniegts pēdējā pilnā pārkāpuma kalendārā gada laikā, brīdī, kad Komisija pieņēma apstrīdēto spriedumu, nebija uzskatāms par tās patiesā apmēra, ekonomiskās spējas tirgū un aplūkotā pārkāpuma mēroga norādi.
Otrkārt, prasītājai nevar piekrist, ciktāl tā pārmet Komisijai, ka tā, šajā gadījumā, pamatojoties uz to, ka iepriekš minētais apgrozījuma pieaugums neesot eksponenciāls, atkāpdamās no savas agrākās lēmumpieņemšanas prakses, nav ievērojusi vienlīdzīgas attieksmes principu.
Šajā ziņā, protams, ir taisnība, ka vienlīdzīgas attieksmes princips, kas ir pret to, ka līdzīgas situācijas tiek aplūkotas atšķirīgi un dažādas situācijas tiek aplūkotas vienādi, ja vien šāda pieeja nav objektīvi pamatota, Komisijai ir saistošs, tai uzliekot naudas sodu uzņēmumam par konkurences tiesību normu pārkāpumu, kā arī tas ir saistošs visām iestādēm attiecībā uz visām to darbībām (spriedumi, 2012. gada 29. jūnijs, E.ON Ruhrgas un E.ON/Komisija,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
,
261.
punkts, un 2015. gada 9. septembris, Philips/Komisija,
T‑92/13
, nav publicēts,
EU:T:2015:605
,
204.
punkts).
Tomēr no pastāvīgās judikatūras izriet, ka iepriekšējā Komisijas lēmumu prakse nav izmantojama kā naudas sodu tiesiskais pamats konkurences jomā un lēmumiem, kas attiecas uz citām lietām, ir tikai orientējošs raksturs, nosakot, vai, iespējams, ir pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips, jo ir maz ticams, ka lietas faktiskie apstākļi, piemēram, attiecīgie tirgi, preces, uzņēmumi un laikposmi, būs līdzīgi (skat. spriedumu, 2009. gada 24. septembris, Erste Group Bank u.c./Komisija,
C‑125/07 P, C‑133/07 P un C‑137/07 P
,
EU:C:2009:576
,
233.
punkts un tajā minētā judikatūra; spriedumi, 2011. gada 16. jūnijs, Heineken Nederland un Heineken/Komisija,
T‑240/07
,
EU:T:2011:284
,
347.
punkts, un 2014. gada 27. februāris, InnoLux/Komisija,
T‑91/11
,
EU:T:2014:92
,
144.
punkts).
Tādējādi Komisijas iepriekšējiem lēmumiem naudas sodu jomā ir nozīme saistībā ar vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanu tikai tad, ja tiek pierādīts, ka šo lietu, par kurām ir pieņemti citi lēmumi, apstākļi, piemēram, tirgi, produkti, valstis, uzņēmumi un attiecīgie laikposmi, ir salīdzināmi ar izskatāmās lietas apstākļiem (skat. spriedumus, 2010. gada 13. septembris, Trioplast Industrier/Komisija,
T‑40/06
,
EU:T:2010:388
,
145.
punkts un tajā minētā judikatūra; 2012. gada 29. jūnijs, E.ON Ruhrgas un E.ON/Komisija,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
,
262.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2015. gada 9. septembris, Philips/Komisija,
T‑92/13
, nav publicēts,
EU:T:2015:605
,
205.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr šajā gadījumā prasītāja nav norādījusi nevienu elementu, kas varētu pierādīt, ka lietu apstākļi agrākos lēmumos, uz kuriem tā atsaucas, proti, Polijas telekomunikāciju lēmumā, Lēmumā C(2010) 8761, galīgā redakcija (2010. gada 8. decembris) (lieta COMP/39.309 –
LCD
–
Liquid Crystal Display
) un Lēmumā C(2009) 5355, galīgā redakcija (2009. gada 8. jūlijs) (lieta COMP/39.401 –
E.ON
/
GDF
), būtu salīdzināmi ar šīs lietas apstākļiem. Prasītāja vienīgi min šos trīs lēmumus, norādot, ka attiecīgie uzņēmumi visā pārkāpuma laikposmā esot uzrādījuši ievērojamu apgrozījuma pieaugumu un ka Komisija, aprēķinot naudas soda pamatsummu, katrā gadījumā esot izmantojusi minēto uzņēmumu vidējo gada apgrozījumu.
Katrā ziņā ir jākonstatē, ka apgrozījuma pieaugumi, kas konstatēti aplūkotajos pārkāpuma laikposmos šajos trīs lēmumos, bija ievērojami lielāki nekā šajā gadījumā. Tādējādi Komisija savos procesuālajos rakstos precizēja, ka konstatētais apgrozījuma neto pieaugums Polijas telekomunikāciju lēmuma 896. apsvērumā visā pārkāpuma laikposmā bija vairāk nekā 3000 %. Turklāt, atbildot uz Vispārējās tiesas rakstveidā uzdoto jautājumu, Komisija tiesas sēdes laikā precizēja, ka visā aplūkoto pārkāpumu laikposmā attiecīgie pieaugumi sasniedza, pirmkārt, 521,58 % pirmajā tirgū un 422,65 % otrajā tirgū attiecībā uz pārkāpumu, kas tika sodīts Lēmumā C(2010) 8761, galīgā redakcija, un, otrkārt, 261 % attiecībā uz pārkāpumu, kas tika sodīts Lēmumā C(2009) 5355, galīgā redakcija.
No iepriekš minētā izriet, ka, šajā gadījumā ņemot vērā
Slovak Telekom
īstenoto apgrozījumu gadā, kurš beidzās 2010. gada 31. decembrī, proti, pēdējā pilnajā dalības pārkāpumā gadā, un tādējādi ievērojot noteikumu, kuru tā ir ietvērusi 2006. gada pamatnostādņu 13. punktā, Komisija nav pārsniegusi savas rīcības brīvības robežas, nosakot naudas sodu apmēru.
Piektā pamata pirmā daļa tādējādi ir jānoraida kā nepamatota.
b)

Par otro daļu attiecībā uz kļūdu aprēķinos, kas izriet no 2005. gada iekļaušanas pārkāpuma laikposmā
Otrajā daļā prasītāja norāda, ka, tā kā 2005. gads tika kļūdaini iekļauts pārkāpuma laikposmā, šis gads ir nepamatoti ņemts vērā, aprēķinot naudas soda, kas tika noteikts solidāri tai un
Slovak Telekom
, pamatsummu.
Komisija lūdz šo argumentāciju noraidīt, jo tā uzskata, ka 2005. gads pārkāpuma laikposmā tika iekļauts pamatoti.
No iepriekš 172.–196. punktā izklāstītajiem apsvērumiem, atbildot uz otro pamatu, izriet, ka Komisija, secinot, ka
Slovak Telekom
2005. gada 12. augustā publicētais standartpiedāvājums varēja jau kopš šī datuma atturēt alternatīvo operatoru pieteikumu iesniegšanu atsaistītai piekļuvei šī operatora vietējai sakaru līnijai tajā iekļauto negodīgo noteikumu un nosacījumu dēļ, nav pieļāvusi kļūdu un tādējādi Komisija varēja pamatoti secināt, ka vienotais un turpinātais pārkāpums, kas ir apstrīdētā lēmuma priekšmets, ir sācies šajā dienā.
Turpretī, joprojām atbildot uz šo otro pamatu, Vispārējā tiesa uzskata, ka apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. punkta d) apakšpunkts, ciktāl šajā tiesību normā ir konstatēts, ka laikposmā no 2005. gada 12. augusta līdz 31. decembrim prasītāja piemēroja negodīgus tarifus, kas tikpat efektīvam operatoram, kurš paļaujas uz vairumtirdzniecības piekļuvi
Slovak Telekom
vietējām sakaru līnijām, neļauj atveidot
Slovak Telekom
piedāvātos mazumtirdzniecības pakalpojumus, neciešot zaudējumus, ir jāatceļ (skat. iepriekš 221. punktu).
No visa iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. punkta d) apakšpunkts, ciktāl tajā ir konstatēts, ka laikposmā no 2005. gada 12. augusta līdz 31. decembrim prasītāja ir piemērojusi negodīgas cenas, kas neļauj tikpat efektīvam operatoram, kurš paļaujas uz vairumtirdzniecības piekļuvi
Slovak Telekom
atsaistītajām vietējo sakaru līnijām, atveidot
Slovak Telekom
piedāvātos mazumtirdzniecības pakalpojumus, neciešot zaudējumus, ir jāatceļ. Attiecīgi, kā arī iepriekš 515.–524. punktā norādīto iemeslu dēļ arī apstrīdētā lēmuma 2. pants, ciktāl tas attiecas uz prasītāju, ir jāatceļ. Pārējā daļā prasījumi, kuros lūgts atcelt apstrīdēto lēmumu, ir jānoraida.
B.

Par prasījumiem, kas norādīti pakārtoti, attiecībā uz prasītājai noteikto naudas sodu atcelšanu vai to apmēra samazināšanu
Prasītāja vēl arī pakārtoti lūdz Vispārējai tiesai atcelt naudas sodus, kas tai ir noteikti apstrīdētajā lēmumā, vai samazināt to apmēru.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai LESD 263. pantā noteiktā tiesiskuma pārbaude nozīmē, ka Savienības tiesa veic apstrīdētā lēmuma pārbaudi gan saistībā ar faktiskajiem, gan tiesiskajiem apstākļiem, ņemot vērā prasītāja izvirzītos argumentus, un ka tā ir tiesīga novērtēt pierādījumus, atcelt minēto lēmumu un grozīt naudas sodu apmēru (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2009. gada 3. septembris, Prym un Prym Consumer/Komisija,
C‑534/07 P
,
EU:C:2009:505
,
86.
punkts un tajā minētā judikatūra; 2017. gada 26. janvāris, Duravit u.c./Komisija,
C‑609/13 P
,
EU:C:2017:46
,
30.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2014. gada 27. marts, Saint-Gobain Glass France u.c./Komisija,
T‑56/09 un T‑73/09
,
EU:T:2014:160
,
461.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tiesiskuma pārbaudi papildina neierobežota kompetence, kas Savienības tiesai ir atzīta Regulas Nr. 1/2003 31. pantā saskaņā ar LESD 261. pantu. Šī kompetence pilnvaro tiesu papildus vienkāršai sankciju tiesiskuma pārbaudei aizstāt Komisijas vērtējumu ar savu vērtējumu un līdz ar to atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto naudas sodu vai noteikto kavējuma naudu (spriedumi, 2011. gada 8. decembris, Chalkor/Komisija,
C‑386/10 P
,
EU:C:2011:815
,
63.
punkts, un 2011. gada 8. decembris, KME Germany u.c./Komisija,
C‑389/10 P
,
EU:C:2011:816
,
130.
punkts; skat. arī spriedumu, 2017. gada 26. janvāris, Duravit u.c./Komisija,
C‑609/13 P
,
EU:C:2017:46
,
31.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Jānorāda, ka šīs neierobežotās kompetences īstenošana nav pielīdzināma pārbaudei pēc savas ierosmes un ka Savienības tiesās notiek uz sacīkstes principu balstīta tiesvedība. Līdz ar to, izņemot absolūtus pamatus, kas Savienības tiesai ir jāizvirza pēc savas ierosmes, prasītājs ir tas, kuram principā ir jāizvirza pamati pret šo lēmumu un jāiesniedz pierādījumi, lai pamatotu šos pamatus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 10. jūlijs, Telefónica un Telefónica de España/Komisija,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
,
213.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tas, vai apstrīdētajā Komisijas lēmumā noteikto naudas sodu apmērs ir jāgroza, ir jāizvērtē šo principu gaismā.
Pirmkārt, ir jānorāda, ka argumentācija, ko prasītāja sniedz savu pakārtoto prasījumu pamatojumam, lūdzot atcelt tai noteiktos naudas sodus vai samazināt to apmēru, neatšķiras no argumentācijas, kas tika iesniegta tās prasījumu par tiesību akta atcelšanu pamatojumam. Šādos apstākļos ir jānoraida iebildumi, kas izvirzīti šī pakārtotā lūguma pamatojumam un kas jau tika noraidīti, ciktāl ar tiem tika pamatoti prasījumi par tiesību akta atcelšanu.
Otrkārt, kā izriet no šī sprieduma 204.–221. punkta, Komisija nav pierādījusi, ka prakse, kuras rezultātā
Slovak Telekom
veica maržu saspiešanu, varēja tikt īstenota pirms 2006. gada 1. janvāra, un tādējādi apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. punkta d) apakšpunkts, ciktāl tas attiecas uz prasītāju un ciktāl ar to vienotā un turpinātā pārkāpumā ir iekļauta maržu saspiešana laikā no 2005. gada 12. augusta līdz 31. decembrim, ir jāatceļ.
Attiecībā uz to, cik lielā mērā šī kļūda ietekmē naudas soda, kas solidāri ir piespriests prasītājai, pamatsummu, Vispārējā tiesa, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, uzskata, ka ir jāsamazina attiecīgais Komisijas norādītais prasītājas tirdzniecības apmērs un tas jānosaka 9,8 %, nevis 10 % apmērā. Tā kā
Slovak Telekom
attiecīgais apgrozījums pēdējā pilnajā pārkāpuma gadā bija 72868176 euro, apmērs, kas jāizmanto, aprēķinot naudas soda, kas solidāri ir noteikts prasītājai, pamatsummu, ir 7141081,20 euro. Šī naudas soda pamatsumma atbilst minētā apmēra reizinājumam ar koeficientu 5,33, kas atspoguļo pārkāpuma ilgumu, un tādējādi tas ir jānosaka 38061963 euro apmērā.
Treškārt, ir jāizdara secinājumi no iepriekš 523. punktā veiktā konstatējuma, saskaņā ar kuru, apstrīdētajā lēmumā pieprasot vienīgi prasītājai reizināšanas koeficientu 1,2 preventīviem nolūkiem, lai tiktu ņemts vērā uzņēmuma, kas ir noteikts par atbildīgu par aplūkoto pārkāpumu, lielums un ekonomiskā spēja, Komisija nav ievērojusi “uzņēmuma” jēdzienu Savienības tiesībās. Šī kļūda nozīmē, ka ir jāpārrēķina atšķirīgā naudas soda apmērs, kas tika noteikts prasītājai, lai tā ciestu sekas recidīva dēļ, kuru Komisija ir konstatējusi apstrīdētajā lēmumā. Šī naudas soda, kas atspoguļo 50 % no naudas soda, kas tika solidāri noteikts prasītājai, pirms tika piemērots reizināšanas koeficients 1,2, pamatsumma tādējādi ir jānosaka 19030981 euro apmērā.
Ceturtkārt, lietā
Slovak Telekom
/Komisija (T‑851/14), kurā šodien tika pasludināts spriedums, Vispārējā tiesa ņēma vērā Komisijas pieļauto kļūdu, ciktāl tā bija konstatējusi, ka laikposmā no 2005. gada 12. augusta līdz 31. decembrim
Slovak Telekom
esot īstenojusi praksi, kuras rezultātā ir notikusi maržu saspiešana. Attiecīgi Vispārējā tiesa daļēji atcēla apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. punktu, kā arī minētā lēmuma 2. pantu, ciktāl tie attiecas uz
Slovak Telekom
, un samazināja naudas soda apmēru, kas tika noteikts
Slovak Telekom
saskaņā ar šī paša lēmuma 2. panta pirmās daļas a) punktu.
Šajā gadījumā Vispārējā tiesa no iepriekš 560. punktā minētās kļūdas izdara tos pašus secinājumus (skat. iepriekš 557. un 558. punktu). Tādējādi prasītāja nevar efektīvi lūgt Vispārējo tiesu šajā lietā izdarīt secinājumus no šodien pasludinātā sprieduma
Slovak Telekom
/Komisija (T‑851/14). Līdz ar to lūgums, ko prasītāja formulējusi, pamatojoties uz 2013. gada 22. janvāra spriedumu Komisija/Tomkins (
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
), ir jānoraida.
Tādējādi naudas sods, kas solidāri ir jāmaksā
Deutsche Telekom
, tiek noteikts 38061963 euro apmērā, un naudas sods, kas ir jāmaksā vienīgi
Deutsche Telekom
, tiek noteikts 19030981 euro apmērā. Pārējā daļā lūgums par naudas soda atcelšanu vai tā apmēra samazināšanu tiek noraidīts.
IV.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Turklāt atbilstoši Reglamenta 134. panta 3. punktam, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tomēr Vispārējā tiesa, ja to pamato lietas apstākļi, var nolemt, ka lietas dalībnieks papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzina daļu no pretējās puses tiesāšanās izdevumiem.
Šajā gadījumā Komisijai un personai, kas iestājusies lietā, spriedums ir daļēji nelabvēlīgs. Tomēr prasītāja nav lūgusi piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus personai, kas iestājusies lietā, bet gan tikai Komisijai.
Šādos apstākļos jāpiespriež prasītājai segt četras piektdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem, kā arī atlīdzināt četras piektdaļas no Komisijas un personas, kas iestājusies lietā, tiesāšanās izdevumiem atbilstoši pēdējo minēto prasījumiem. Komisija sedz vienu piektdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina vienu piektdaļu no prasītājas tiesāšanās izdevumiem. Persona, kas iestājusies lietā, sedz vienu piektdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (devītā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:

1)
Atcelt Komisijas Lēmuma C(2014) 7465
final
(2014. gada 15. oktobris) par procedūru saskaņā ar LESD 102. pantu un EEZ līguma 54. pantu (lieta AT.39523 –
Slovak Telekom
) 1. panta 2. punkta d) apakšpunktu, ciktāl tajā ir konstatēts, ka laikposmā no 2005. gada 12. augusta līdz 31. decembrim
Deutsche Telekom AG
piemēroja negodīgus tarifus, kas neļāva vienlīdz efektīvam operatoram, kas paļaujas uz vairumtirdzniecības piekļuvi
Slovak Telekom a.s
.
atsaistītajām vietējām sakaru līnijām, atkārtoti piedāvāt
Slovak Telekom
mazumtirdzniecības pakalpojumus bez zaudējumiem
.

2)
Atcelt Lēmuma C(2014) 7465
final
2. pantu, ciktāl tajā naudas soda summa, kas solidāri ir jāmaksā
Deutsche Telekom
, ir noteikta 38838000 euro apmērā un naudas soda summa, kas jāmaksā vienīgi
Deutsche Telekom
, ir noteikta 31070000 euro apmērā.

3)
Noteikt naudas soda summu, kas solidāri ir jāmaksā
Deutsche Telekom
, 38061963 euro apmērā un naudas soda summu, kas ir jāmaksā vienīgi
Deutsche Telekom
, 19030981 euro apmērā.

4)
Pārējā daļā prasību noraidīt.

5)
Deutsche Telekom
sedz četras piektdaļas savu, četras piektdaļas Eiropas Komisijas un četras piektdaļas
Slovanet, a.s
.
tiesāšanās izdevumu
.

6)
Komisija sedz vienu piektdaļu savu un atlīdzina vienu piektdaļu
Deutsche Telekom
tiesāšanās izdevumu.

7)
Slovanet
sedz vienu piektdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem.

Van der Woude
Gervasoni
Madise
da Silva Passos
Kowalik-Bańczyk
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2018. gada 13. decembrī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.
(
)	Ietverti tikai tie šī sprieduma punkti, kuru publicēšanu Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu.