CELEX: 62018TJ0341
Concurență
Înțelegeri
Piața condensatorilor electrolitici cu aluminiu și cu tantal
Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 101 TFUE și a articolului 53 din Acordul privind SEE
Coordonarea prețurilor în ansamblul SEE
Imputarea în sarcina societății‑mamă a încălcării săvârșite de filiala sa
Orientările din 2006 privind calcularea cuantumului amenzilor
Gravitatea încălcării
Majorarea cuantumului amenzii pentru încălcări repetate
Proporționalitate
Competență de fond

)
Istoricul cauzei
Reclamanta și sectorul vizat
Reclamanta, Nec Corp., este o societate stabilită în Japonia, care produce și vinde condensatori electrolitici cu tantal.
În perioada cuprinsă între 1 august 2009 și 31 ianuarie 2013, reclamanta deținea 100 % din capitalul Nec Tokin Corporation, devenită Tokin Corp.
Încălcarea în cauză privește condensatorii electrolitici cu aluminiu și cu tantal. Condensatorii sunt componente electrice care stochează energie în mod electrostatic într‑un câmp electric. Condensatorii electrolitici sunt utilizați în aproape toate produsele electronice, precum calculatoare personale, tablete, telefoane, climatizoare, frigidere, mașini de spălat, produse auto și aparate industriale. Prin urmare, clientela este foarte diversificată. Condensatorii electrolitici, mai precis condensatorii electrolitici cu aluminiu și cu tantal, sunt produse al căror preț constituie un parametru concurențial important.
Procedura administrativă
La 4 octombrie 2013, Panasonic și filialele sale au sesizat Comisia Europeană cu o cerere de acordare a unui număr de ordine în temeiul punctelor 14 și 15 din Comunicarea Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (
JO 2006, C 298, p. 17
, Ediție specială, 08/vol. 5, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea din 2006 privind cooperarea”), furnizând informații cu privire la existența unei presupuse încălcări în sectorul condensatorilor electrolitici.
La 28 martie 2014, Comisia a solicitat, în temeiul articolului 18 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele [101 și 102 TFUE] (
JO 2003, L 1, p. 1
, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167), informații de la mai multe întreprinderi care își desfășoară activitatea în sectorul condensatorilor electrolitici, printre care și reclamantei.
La 21 mai 2014, reclamanta, împreună cu Tokin, a prezentat Comisiei o cerere de reducere a cuantumului amenzii în temeiul Comunicării din 2006 privind cooperarea.
La 4 noiembrie 2015, Comisia a adoptat o comunicare privind obiecțiunile pe care a adresat‑o, printre altele, reclamantei.
Destinatarii comunicării privind obiecțiunile, printre care și reclamanta, au fost ascultați de Comisie în cursul audierii care a avut loc între 12 și 14 septembrie 2016.
Decizia atacată
La 21 martie 2018, Comisia a adoptat Decizia C(2018) 1768 final referitoare la o procedură inițiată în temeiul articolului 101 [TFUE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (Cazul AT.40136 – Condensatori) (denumită în continuare „decizia atacată”).
Încălcarea
Prin decizia atacată, Comisia a constatat existența unei încălcări unice și continue a articolului 101 TFUE și a articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) în sectorul condensatorilor electrolitici, la care au participat nouă întreprinderi sau grupuri de întreprinderi, și anume Elna, Hitachi AIC, Holy Stone, Matsuo, Nichicon, Nippon Chemi‑Con, Rubycon, Sanyo (care desemnează Sanyo și Panasonic împreună), Tokin și reclamanta, denumite împreună „NEC Tokin” (denumite în continuare, împreună, „participantele la înțelegere”) [considerentul (1) și articolul 1 din decizia atacată].
Comisia a arătat în esență că încălcarea în cauză a avut loc între 26 iunie 1998 și 23 aprilie 2012 pe întreg teritoriul SEE și a constat în acorduri și/sau practici concertate care aveau ca obiect coordonarea politicilor de prețuri în ceea ce privește furnizarea de condensatori electrolitici cu aluminiu și cu tantal [considerentul (1) al deciziei atacate].
Înțelegerea era organizată în esență prin intermediul unor reuniuni multilaterale, care aveau loc în general în Japonia, în fiecare lună sau din două în două luni la nivelul cadrelor superioare responsabile cu vânzările și o dată la șase luni la nivelul directorilor, inclusiv al președinților [considerentele (63), (68) și (738) ale deciziei atacate].
Reuniunile multilaterale au fost organizate mai întâi, între anii 1998 și 2003, sub denumirea de „cercul condensatorilor electrolitici”, de „conferința condensatorilor electrolitici” sau de „reuniuni ECC”. În continuare, acestea au fost organizate, între anii 2003 și 2005, sub denumirea de „conferința aluminiu‑tantal”, de „grupul condensatorilor cu aluminiu sau cu tantal” sau de „reuniuni ATC”. În sfârșit, între anii 2005 și 2012 au fost organizate sub denumirea de „grup de studiu de piață”, de „grup de marketing” sau de „reuniuni MK”. În paralel cu reuniunile MK și în completarea acestora, au fost organizate între anii 2006 și 2008 reuniunile „majorarea costurilor” sau „creșterea condensatorilor” (denumite în continuare „reuniunile CUP”) [considerentul (69) al deciziei atacate].
Pe lângă aceste reuniuni multilaterale, participanții la înțelegere aveau de asemenea, în funcție de necesități, contacte bilaterale și trilaterale ad‑hoc [considerentele (63), (75) și (739) ale deciziei atacate].
În cadrul unor contacte cu caracter anticoncurențial, participanții la înțelegere schimbau în esență informații referitoare la prețurile și la viitoarele prețuri practicate, la reducerile viitoare de preț și la intervalele acestor reduceri, la ofertă și la cerere, inclusiv la oferta și la cererea viitoare, și, în anumite cazuri, încheiau, aplicau și urmau acorduri privind prețurile [considerentele (62), (715), (732) și (741) ale deciziei atacate].
Comisia a considerat că comportamentul participanților la înțelegere constituia o formă de acord și/sau de practică concertată care urmărea un obiectiv comun, și anume evitarea concurenței prin preț și coordonarea comportamentului viitor al acestora privind vânzarea de condensatori electrolitici, reducând astfel incertitudinea pe piață [considerentele (726) și (731) ale deciziei atacate].
Comisia a concluzionat că acest comportament avea un obiect anticoncurențial unic [considerentul (743) al deciziei atacate].
Răspunderea Tokin și a reclamantei
Comisia a reținut răspunderea Tokin ca urmare a participării sale directe la înțelegere între 29 ianuarie 2003 și 23 aprilie 2012, cu excepția reuniunilor CUP [considerentele (944) și (1022) și articolul 1 litera (e) din decizia atacată].
În plus, Comisia a reținut răspunderea reclamantei în calitatea sa de societate‑mamă care deținea totalitatea capitalului Tokin, pentru perioada cuprinsă între 1 august 2009 și 23 aprilie 2012, cu excepția reuniunilor CUP [considerentele (945) și (1022) și articolul 1 litera (e) din decizia atacată].
Amenzi aplicate reclamantei
Prin articolul 2 literele (f) și (h) din decizia atacată se aplică, pe de o parte, o amendă în cuantum de 5036000 de euro societății Tokin „în solidar” cu reclamanta și, pe de altă parte, o amendă în cuantum de 2595000 de euro reclamantei.
Calculul cuantumului amenzilor
În vederea calculării cuantumului amenzilor, Comisia a urmat metodologia prezentată în Orientările privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1/2003 (
JO 2006, C 210, p. 2
, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 264, denumite în continuare „Orientările din 2006”) [considerentul (980) al deciziei atacate].
În primul rând, pentru a stabili cuantumul de bază al amenzilor aplicate reclamantei, Comisia a luat în considerare valoarea vânzărilor în ultimul an complet de participare la încălcare, în conformitate cu punctul 13 din Orientările din 2006 [considerentul (989) al deciziei atacate].
Comisia a calculat valoarea vânzărilor pe baza vânzărilor de condensatori electrolitici cu aluminiu și cu tantal facturate unor clienți stabiliți în SEE [considerentul (990) al deciziei atacate].
În plus, Comisia a calculat valoarea relevantă a vânzărilor separat pentru cele două categorii de produse, și anume condensatorii electrolitici cu aluminiu și condensatorii electrolitici cu tantal, și le‑a aplicat coeficienți de multiplicare diferiți în funcție de durată [considerentul (991) al deciziei atacate].
În ceea ce privește reclamanta, Comisia a reținut un coeficient de multiplicare pentru durată de 2,72, corespunzător perioadei cuprinse între 1 august 2009 și 23 aprilie 2012 [considerentul (1007) tabelul 1 al deciziei atacate].
Comisia a stabilit proporția din valoarea vânzărilor care trebuia reținută pentru gravitatea încălcării la 16 %. În această privință a apreciat că „aranjamentele” orizontale de coordonare a prețurilor se numărau, prin însăși natura lor, printre cele mai grave încălcări ale articolului 101 TFUE și ale articolului 53 din Acordul privind SEE și că înțelegerea cuprindea întregul teritoriu al SEE [considerentele (1001)-(1003) ale deciziei atacate].
Comisia a aplicat un cuantum suplimentar de 16 %, în temeiul punctului 25 din Orientările din 2006, pentru a asigura un caracter suficient de disuasiv al amenzii aplicate [considerentul (1009) al deciziei atacate].
Prin urmare, Comisia a stabilit la 6108000 de euro cuantumul de bază al amenzii care urma să fie aplicată societății Tokin în solidar cu reclamanta [considerentul (1010) tabelul 2 al deciziei atacate].
În al doilea rând, în ceea ce privește ajustările cuantumului de bază al amenzilor, pe de o parte, Comisia a acordat Tokin și reclamantei, cu titlu de circumstanțe atenuante, o reducere de 3 % a cuantumului de bază al amenzii, pentru motivul că participarea lor la reuniunile CUP nu era stabilită și că nimic nu dovedea că avuseseră cunoștință de acestea [considerentul (1022) al deciziei atacate].
Pe de altă parte, Comisia a apreciat că, la momentul săvârșirii încălcării în cauză, reclamanta fusese deja considerată răspunzătoare pentru un comportament anticoncurențial având ca obiect coordonarea prețurilor în privința „marilor producători de echipamente originale (PEO) specializați în domeniul calculatoarelor/serverelor” în perioada cuprinsă între 1 iulie 1998 și 15 iunie 2002. Această primă încălcare fusese constatată prin Decizia C(2011) 180/09 final a Comisiei din 19 mai 2010 privind o procedură inițiată în temeiul articolului 101 TFUE și al articolului 53 din Acordul privind SEE (Cazul COMP/38.511 – Memoriile DRAM) (denumită în continuare „Decizia DRAM”). În consecință, Comisia a apreciat că, pentru reclamantă, cuantumul de bază al amenzii trebuia majorat cu 50 % pentru circumstanța agravantă a încălcărilor repetate [considerentele (1011)-(1013) ale deciziei atacate].
În al treilea rând, Comisia a acordat Tokin și reclamantei, pentru cooperarea lor în temeiul Comunicării din 2006 privind cooperarea, o reducere de 15 % a cuantumului oricărei amenzi care altfel le‑ar fi fost aplicată pentru încălcare [considerentele (1104) și (1105) ale deciziei atacate].
Prin urmare, Comisia a stabilit la 16445000 [de euro] cuantumul total al amenzilor care urmau să fie aplicate societății Tokin și reclamantei [considerentul (1139) tabelul 3 al deciziei atacate].
[
omissis
]
Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 31 mai 2018, reclamanta a introdus prezenta acțiune.
La 26 septembrie 2018 a fost depus la grefa Tribunalului memoriul în apărare al Comisiei.
Replica și duplica au fost depuse la grefa Tribunalului la 22 noiembrie 2018 și, respectiv, la 29 ianuarie 2019.
La propunerea Camerei a doua, Tribunalul a decis, în temeiul articolului 28 din Regulamentul de procedură al acestuia, să trimită cauza în fața unui complet de judecată extins.
Întrucât compunerea camerelor Tribunalului a fost modificată, în conformitate cu articolul 27 alineatul (5) din Regulamentul de procedură, judecătoarea raportoare a fost repartizată la Camera a noua extinsă, căreia, în consecință, i‑a fost atribuită prezenta cauză.
La propunerea judecătoarei raportoare, Tribunalul (Camera a noua extinsă) a decis deschiderea fazei orale a procedurii și, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 89 din Regulamentul de procedură, a adresat părților întrebări scrise. Părțile au răspuns la aceste întrebări în termenele stabilite, iar pledoariile și răspunsurile lor la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 12 octombrie 2020.
Ca urmare a decesului domnului judecător Berke, survenit la 1 august 2021, cei trei judecători care semnează prezenta hotărâre au continuat deliberările, în conformitate cu articolul 22 și cu articolul 24 alineatul (1) din Regulamentul de procedură.
Reclamanta solicită Tribunalului:
–
cu titlu principal, anularea articolului 1 litera (e) din decizia atacată în măsura în care reține că aceasta a participat personal la încălcarea vizată de decizia atacată;
–
cu titlu subsidiar, anularea articolului 2 litera (h) din decizia atacată în măsura în care prin acesta i se aplică doar ei o amendă corespunzătoare majorării pentru încălcări repetate;
–
cu titlu mai subsidiar, reducerea cuantumului amenzilor care i‑au fost aplicate prin articolul 2 literele (f) și (h) din decizia atacată;
–
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Tribunalului:
–
respingerea acțiunii;
–
obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
Reclamanta invocă trei motive atât în susținerea concluziilor sale prezentate cu titlu principal, care vizează anularea în parte a deciziei atacate, cât și în susținerea concluziilor sale prezentate cu titlu subsidiar, care au ca obiect anularea sau reducerea cuantumului amenzilor care i‑au fost aplicate. Aceste motive sunt întemeiate pe diverse erori și încălcări săvârșite de Comisie și referitoare, în ceea ce privește primul motiv, la majorarea cuantumului amenzii pentru încălcări repetate, în ceea ce privește al doilea motiv, la calificarea răspunderii reclamantei pentru încălcare și, respectiv, în ceea ce privește al treilea motiv, la calculul cuantumului amenzilor aplicate reclamantei.
Cu privire la concluziile prin care se solicită anularea deciziei atacate
[
omissis
]
Cu privire la primul motiv, referitor la majorarea cuantumului amenzii pentru încălcări repetate
În cadrul primului motiv, reclamanta susține că articolul 2 litera (h) din decizia atacată, în măsura în care îi aplică o majorare a cuantumului amenzii pentru încălcări repetate, este afectat de erori de drept și de apreciere și de nemotivare și încalcă principiul proporționalității. Acest motiv cuprinde în esență trei aspecte.
[
omissis
]
Comisia contestă aceste argumente.
Cu titlu introductiv, trebuie observat că noțiunea de încălcare repetată, astfel cum este înțeleasă în anumite sisteme de drept naționale, presupune ca o persoană să fi săvârșit noi încălcări după ce a fost sancționată pentru încălcări similare (a se vedea Hotărârea din 12 decembrie 2014, Eni/Comisia,
T‑558/08
,
EU:T:2014:1080
, punctul
și jurisprudența citată).
În cadrul unor încălcări ale dreptului concurenței al Uniunii, cuantumul de bază al amenzii poate fi majorat atunci când Comisia constată existența unor circumstanțe agravante. Una dintre circumstanțele agravante constă în încălcarea repetată, definită la punctul 28 prima liniuță din Orientările din 2006 drept continuarea sau repetarea unei încălcări identice sau similare după ce Comisia sau o autoritate națională de concurență a constatat că întreprinderea în cauză a încălcat dispozițiile articolului 101 TFUE sau ale articolului 102 TFUE. Într‑un asemenea caz, cuantumul de bază al amenzii poate fi majorat pentru a ajunge până la 100 % pentru fiecare încălcare constatată.
Luarea în considerare a încălcărilor repetate are drept scop stimularea întreprinderilor care au manifestat o tendință de a încălca normele de concurență să își modifice comportamentul. Prin urmare, Comisia poate ține seama, în fiecare caz în parte, de indiciile care confirmă o astfel de tendință, inclusiv, de exemplu, de timpul care s‑a scurs între încălcările respective (a se vedea Hotărârea din 7 iunie 2011, Arkema France și alții/Comisia,
T‑217/06
,
EU:T:2011:251
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, așa cum reiese din articolul 2 litera (h) din decizia atacată, Comisia a aplicat reclamantei o majorare a cuantumului amenzii pentru încălcări repetate. În această privință, din considerentele (1011)-(1013) ale deciziei atacate reiese că Comisia a constatat că, la momentul săvârșirii încălcării în cauză, reclamanta fusese deja considerată răspunzătoare pentru un comportament anticoncurențial în Decizia DRAM. În consecință, Comisia a apreciat că, pentru reclamantă, cuantumul de bază al amenzii trebuie majorat cu 50 % pentru încălcări repetate (a se vedea punctul 30 de mai sus).
Acestea sunt considerațiile în lumina cărora trebuie analizate argumentele reclamantei.
–
Cu privire la primul aspect al primului motiv, întemeiat pe o eroare de drept în măsura în care majorarea cuantumului amenzii pentru încălcări repetate ar fi contrară caracterului derivat al răspunderii reclamantei
Reclamanta arată că majorarea cuantumului amenzii pentru încălcări repetate este contrară caracterului derivat al răspunderii sale în calitate de societate‑mamă a Tokin.
În această privință trebuie amintit că răspunderea societății‑mamă este pur derivată atunci când aceasta este rezultată din simplul fapt al participării directe a filialei sale la încălcare. În acest caz, răspunderea menționată își are originea în comportamentul ilicit al filialei sale, care este pus în sarcina societății‑mamă ținând seama de unitatea economică pe care o constituie aceste două societăți. Pe cale de consecință, răspunderea societății‑mamă depinde în mod necesar de faptele constitutive ale încălcării săvârșite de filiala acesteia, de care răspunderea sa este indisolubil legată (Hotărârea din 27 aprilie 2017, Akzo Nobel și alții/Comisia,
C‑516/15 P
,
EU:C:2017:314
, punctul
).
Pentru acest motiv Curtea a precizat că, în situația în care răspunderea societății‑mamă este pur derivată din cea a filialei sale și niciun alt factor nu caracterizează în mod individual comportamentul reproșat societății‑mamă, răspunderea acestei societăți‑mamă nu o poate depăși pe cea a filialei sale (a se vedea Hotărârea din 19 ianuarie 2017, Comisia/Total și Elf Aquitaine,
C‑351/15 P
,
EU:C:2017:27
, punctul
și jurisprudența citată).
Pentru motive identice, Curtea a precizat că, într‑o situație în care niciun factor nu caracterizează în mod individual comportamentul reproșat societății‑mamă, reducerea cuantumului amenzii aplicate filialei în solidar cu societatea sa mamă trebuie extinsă, în principiu, asupra societății‑mamă atunci când sunt îndeplinite condițiile procedurale (a se vedea Hotărârea din 27 aprilie 2017, Akzo Nobel și alții/Comisia,
C‑516/15 P
,
EU:C:2017:314
, punctul
și jurisprudența citată).
Totuși, din această jurisprudență rezultă de asemenea că factori specifici societății‑mamă pot justifica aprecierea răspunderii sale și a celei a filialei acesteia în mod diferențiat, deși răspunderea celei dintâi s‑ar întemeia exclusiv pe comportamentul ilicit al celei de a doua (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 aprilie 2017, Akzo Nobel și alții/Comisia,
C‑516/15 P
,
EU:C:2017:314
, punctul
).
În această privință, într‑o cauză în care era pusă în discuție răspunderea societății‑mamă a unui grup de societăți dintre care unele participaseră în mod direct la înțelegeri, Curtea a statuat deja că împrejurarea că anumitor societăți nu li se mai pot aplica sancțiuni ca urmare a prescripției nu se opune investigării unei alte societăți considerate drept răspunzătoare cu titlu personal și solidar cu acestea pentru aceleași acte anticoncurențiale și în privința căreia nu s‑a împlinit prescripția (Hotărârea din 27 aprilie 2017, Akzo Nobel și alții/Comisia,
C‑516/15 P
,
EU:C:2017:314
, punctele
,
și
).
În ceea ce privește mai exact majorarea cuantumului amenzii pentru încălcări repetate, Tribunalul a statuat deja că, deși caracterul unitar al comportamentului pe piață al unei întreprinderi justifică în principiu obligarea în solidar, în cazul unei încălcări a normelor de concurență, a tuturor diferitor societăți care au făcut parte din întreprindere pe durata încălcării la plata aceluiași cuantum al amenzii, trebuie admisă o excepție în ipoteza unor circumstanțe agravante sau atenuante și, în general, a unor împrejurări care justifică o modulare a cuantumului de bază al amenzii care ar fi prezente numai în privința unora dintre acestea, iar nu și în privința altora. Astfel, Tribunalul a dedus de aici că o entitate în privința căreia nu a fost reținută circumstanța agravantă a încălcărilor repetate nu poate fi considerată răspunzătoare în solidar cu o altă entitate în privința căreia această circumstanță fost reținută pentru partea din amendă care corespunde majorării pentru încălcări repetate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 ianuarie 2014, Evonik Degussa și AlzChem/Comisia,
T‑391/09
, nepublicată,
EU:T:2014:22
, punctul
).
Tribunalul a statuat de asemenea că împrejurări proprii situației societății‑mamă sau filialei ar putea conduce la cuantumuri diferențiate, precum în cazul luării în considerare a circumstanței agravante a încălcărilor repetate reținute împotriva unei societăți‑mamă, iar nu a filialei sale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 februarie 2016, UTi Worldwide și alții/Comisia,
T‑264/12
, nepublicată,
EU:T:2016:112
, punctul
).
În speță, trebuie arătat că, pe de o parte, Comisia a reținut răspunderea reclamantei numai în calitate de societate‑mamă pentru încălcarea dreptului concurenței săvârșită de filiala sa, cu care forma o singură întreprindere în sensul articolului 101 TFUE. (a se vedea punctul 63 de mai sus). Pe de altă parte, la articolul 2 litera (h) din decizia atacată, Comisia a reținut o majorare pentru încălcări repetate numai în privința reclamantei, pentru motivul că, prin Decizia DRAM, aceasta fusese deja considerată răspunzătoare pentru un comportament anticoncurențial similar (a se vedea punctele 30 și 78 de mai sus).
De aici rezultă că circumstanța agravantă reținută de Comisie pentru încălcări repetate corespunde unei împrejurări care este specifică situației reclamantei și care nu se aplică filialei sale. Prin urmare, era justificată aprecierea de către Comisie în mod diferențiat a răspunderii reclamantei și a răspunderii filialei sale, această apreciere putând conduce la un cuantum al amenzii diferențiat de cel al filialei.
Astfel, reiese din jurisprudența amintită la punctele 83-87 de mai sus că încălcările repetate pot constitui un factor ce caracterizează în mod individual comportamentul unei societăți‑mamă și care justifică faptul că întinderea răspunderii acesteia o depășește pe cea a filialei sale, din care ea este derivată în totalitate (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 13 decembrie 2018, Deutsche Telekom/Comisia,
T‑827/14
,
EU:T:2018:930
, punctul
).
Prin urmare, trebuie să se concluzioneze că majorarea cuantumului amenzii pentru încălcări repetate nu este contrară caracterului derivat al răspunderii reclamantei.
[
omissis
]
Rezultă că primul aspect al prezentului motiv trebuie înlăturat.
–
Cu privire la al doilea aspect al primului motiv, întemeiat pe o eroare de drept în măsura în care majorarea cuantumului amenzii pentru încălcări repetate, care acoperă o perioadă anterioară Deciziei DRAM, este contrară scopului disuasiv al noțiunii de încălcări repetate
Se impun câteva precizări introductive în ceea ce privește afirmația potrivit căreia majorarea cuantumului amenzii pentru încălcări repetate „acoperă” o perioadă anterioară Deciziei DRAM.
Astfel, trebuie să se constate că, mai întâi, Comisia a reținut răspunderea reclamantei în calitatea sa de societate‑mamă a Tokin pentru perioada cuprinsă între 1 august 2009 și 23 aprilie 2012, cu excepția reuniunilor CUP (a se vedea punctul 19 de mai sus). În consecință, pentru a calcula cuantumul de bază al amenzii care urma să fie aplicată Tokin în solidar cu reclamanta, Comisia a stabilit coeficientul de multiplicare în funcție de durata încălcării la 2,72, corespunzător perioadei încălcării menționate (a se vedea punctul 25 de mai sus).
În continuare, Comisia a reținut împotriva reclamantei circumstanța agravantă a încălcărilor repetate ca urmare a sancționării acesteia prin Decizia DRAM din data de 19 mai 2010, care privea o încălcare săvârșită între 1 iulie 1998 și 15 iunie 2002, și ulterior a decis că cuantumul de bază al amenzii care urma să fie aplicată reclamantei trebuia majorat cu 50 % ca urmare a încălcărilor repetate (a se vedea punctul 30 de mai sus).
În sfârșit, pentru a calcula majorarea pentru încălcări repetate, Comisia a aplicat această rată de 50 % la cuantumul de bază al amenzii, în conformitate cu punctul 28 din Orientările din 2006. În această privință, Comisia a apreciat că încălcările repetate se numărau printre elementele care trebuiau luate în considerare în cadrul analizei gravității încălcării în cauză și că, în sine, încălcările repetate nu erau asociate duratei încălcării. În consecință, Comisia a apreciat că majorarea cuantumului amenzii pentru încălcări repetate nu ar trebui să fie calculată numai pe baza perioadei în care persista această circumstanță agravantă, dar că procentajul de majorare rezultat din încălcări repetate trebuia aplicat la întreaga perioadă a răspunderii reclamantei pentru încălcare [a se vedea considerentele (1013) și (1021) ale deciziei atacate].
Rezultă din cele ce precedă că prima încălcare a reclamantei, săvârșită anterior încălcării din prezenta cauză, a fost sancționată atunci când aceasta din urmă era în desfășurare. În plus, în măsura în care procentul de majorare a cuantumului amenzii pentru încălcări repetate a fost aplicat la cuantumul de bază al amenzii, majorarea respectivă ține seama de perioada încălcării utilizată pentru calcularea acestui cuantum de bază. De aici rezultă că încălcările repetate, în calitate de majorare a cuantumului de bază al amenzii, acoperă perioada încălcării imputată reclamantei în ansamblul său, care cuprinde o perioadă de aproape nouă luni înainte de adoptarea, la 19 mai 2010, a Deciziei DRAM.
Totuși, contrar celor susținute de reclamantă, majorarea cuantumului amenzii pentru încălcări repetate nu este, în împrejurările speței, contrară logicii care stă la baza noțiunii de încălcări repetate.
În această privință trebuie amintit că Comisia dispune de o putere de apreciere în ceea ce privește alegerea elementelor care trebuie luate în considerare în vederea stabilirii cuantumului amenzilor, cum ar fi, printre altele, împrejurările particulare ale cauzei, contextul acesteia și efectul disuasiv al amenzilor, fără a fi necesar să se facă referire la o listă obligatorie sau exhaustivă de criterii de care trebuie să se țină seama (a se vedea Hotărârea din 8 februarie 2007, Groupe Danone/Comisia,
C‑3/06 P
,
EU:C:2007:88
, punctul
și jurisprudența citată).
Or, constatarea și aprecierea caracteristicilor specifice ale unei încălcări repetate fac parte din competența Comisiei menționată (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 8 februarie 2007, Groupe Danone/Comisia,
C‑3/06 P
,
EU:C:2007:88
, punctul
). Astfel, după cum s‑a amintit la punctul 77 de mai sus, luarea în considerare a încălcărilor repetate are drept scop stimularea întreprinderilor care au manifestat o tendință de a încălca normele de concurență să își modifice comportamentul. Prin urmare, Comisia poate ține seama, în fiecare caz în parte, de indiciile care confirmă o asemenea tendință, inclusiv, de exemplu, de timpul care s‑a scurs între încălcările respective.
În ceea ce privește intervalul de timp maxim pentru constatarea unei încălcări repetate în privința unei întreprinderi, s‑a statuat deja că un interval de timp mai scurt de 10 ani care separă constatările a două încălcări dovedește tendința unei întreprinderi de a nu trage concluziile corespunzătoare din faptul că s‑a constatat că a încălcat normele de concurență (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 februarie 2007, Groupe Danone/Comisia,
C‑3/06 P
,
EU:C:2007:88
, punctul
).
În plus, în ceea ce privește intervalul de timp minim pentru constatarea unor încălcări repetate, Tribunalul a considerat că jurisprudența amintită la punctul 105 de mai sus era cu atât mai mult valabilă într‑un caz în care deciziile de constatare a primei încălcări și a celei de a doua încălcări erau concomitente. Astfel, în cauzele în care s‑au pronunțat Hotărârea din 8 iulie 2008, BPB/Comisia (
T‑53/03
,
EU:T:2008:254
), și Hotărârea din 8 iulie 2008, Lafarge/Comisia (
T‑54/03
, nepublicată,
EU:T:2008:255
), Tribunalul a considerat că istoricul încălcărilor constatate cu privire la reclamante dovedește tendința acestora de a nu își însuși consecințele corecte ale constatării în privința lor a unei încălcări a normelor de concurență, întrucât, deși făcuseră deja obiectul unor măsuri anterioare ale Comisiei prin decizii privind constatarea primei încălcări, reclamantele au continuat să participe activ la înțelegerea în cauză mai mult de patru ani după momentul la care li s‑au notificat aceste decizii (Hotărârea din 8 iulie 2008, BPB/Comisia,
T‑53/03
,
EU:T:2008:254
, punctul
, și Hotărârea din 8 iulie 2008, Lafarge/Comisia,
T‑54/03
, nepublicată,
EU:T:2008:255
, punctul
).
În speță trebuie să se constate că, în mod cert, prima încălcare a reclamantei a fost sancționată după începutul încălcării în discuție în prezenta cauză. Trebuie să se constate însă și că reclamanta a continuat, în perioada 19 mai 2010-23 aprilie 2012, să participe la înțelegere după ce decizia prin care se constată prima încălcare i‑a fost notificată.
În aceste împrejurări, este necesar să se arate că, fără a săvârși o eroare de apreciere, Comisia a concluzionat că continuarea de către reclamantă a unui comportament ilicit după ce i‑a fost aplicată o primă sancțiune dovedea tendința acesteia de a nu deduce consecințele adecvate dintr‑o constatare în privința sa a unei încălcări a normelor de concurență. Astfel, făcând deja obiectul unor măsuri anterioare ale Comisiei prin Decizia DRAM, reclamanta a continuat aproape doi ani să participe la înțelegerea în cauză după ce decizia respectivă i‑a fost notificată. Această concluzie nu este contrazisă de simpla împrejurare că reclamanta, împreună cu Tokin, a prezentat Comisiei o cerere de reducere a cuantumului amenzii în temeiul Comunicării din 2006 privind cooperarea, în măsura în care această împrejurare nu înlătură faptul că reclamanta, după ce i‑a fost aplicată o primă sancțiune, s‑a implicat într‑o a doua încălcare.
În plus, această concluzie nu poate fi infirmată de faptul că decizia atacată a reținut răspunderea reclamantei numai în calitate de societate‑mamă, în temeiul participării filialei sale la înțelegere, după cum rezultă din cuprinsul punctului 91 de mai sus. Astfel, obiectivul de a reprima comportamentele contrare normelor de concurență și de a preveni repetarea acestora prin intermediul unor sancțiuni disuasive ar fi compromis dacă o întreprindere vizată de o primă încălcare ar fi în măsură, modificându‑și structura juridică prin achiziționarea unei filiale care nu poate fi investigată în legătură cu prima încălcare, dar care este implicată în săvârșirea noii încălcări, să facă imposibilă sau deosebit de dificilă și, prin urmare, să evite sancționarea săvârșirii unor încălcări repetate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 martie 2015, Comisia și alții/Versalis și alții,
C‑93/13 P și C‑123/13 P
,
EU:C:2015:150
, punctul
).
Mai mult, Hotărârea din 11 martie 1999, Thyssen Stahl/Comisia (
T‑141/94
,
EU:T:1999:48
), invocată de reclamantă, nu susține nicidecum poziția acesteia. În hotărârea respectivă, Tribunalul a considerat că decizia Comisiei era afectată de o eroare de drept în măsura în care cea mai mare parte a perioadei încălcării reținute împotriva reclamantei era anterioară deciziei care o sancționase pentru încălcări similare (Hotărârea din 11 martie 1999, Thyssen Stahl/Comisia,
T‑141/94
,
EU:T:1999:48
, punctele
și
).
Or, spre deosebire de cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 11 martie 1999, Thyssen Stahl/Comisia (
T‑141/94
,
EU:T:1999:48
), în speță, în măsura în care reclamanta a participat la încălcarea în cauză între 1 august 2009 și 23 aprilie 2012, iar Decizia DRAM a intervenit la 19 mai 2010, trebuie să se constate că cea mai mare parte a încălcării în cauză a avut loc după adoptarea acestei decizii, întrucât reclamanta a continuat să participe la încălcare aproape doi ani după ce decizia menționată i‑a fost notificată (a se vedea punctele 107 și 108 de mai sus).
În consecință, Comisia a considerat fără a săvârși o eroare de drept că faptul că reclamanta făcuse deja obiectul unei constatări a unei încălcări și că, în pofida acestei constatări și a sancțiunii aplicate, ea a continuat să participe aproape doi ani la o altă încălcare similară a aceleiași dispoziții din Tratatul FUE reprezenta un element constitutiv al încălcărilor repetate.
Rezultă că al doilea aspect al primului motiv trebuie înlăturat.
–
Cu privire la al treilea aspect al primului motiv, întemeiat pe o încălcare a principiului proporționalității pentru motivul că majorarea cuantumului amenzii pentru încălcări repetate acoperă o perioadă anterioară Deciziei DRAM
În ceea ce privește calculul majorării pentru încălcări repetate, trebuie arătat că aplicarea de către Comisie a majorării pentru încălcări repetate la cuantumul de bază al amenzii aplicate reclamantei este conformă cu Orientările din 2006. Astfel, după cum reiese fără echivoc din cuprinsul punctelor 28 și 29 din aceste orientări, atât circumstanțele agravante, cum sunt încălcările repetate, cât și circumstanțele atenuante sunt împrejurări care justifică o ajustare a cuantumului de bază al amenzii, și anume o majorare sau o reducere a cuantumului respectiv. Prin urmare, încălcările repetate constituie o circumstanță agravantă ce justifică majorarea cuantumului de bază al amenzii care se traduce printr‑un procent de majorare a acestui cuantum de bază.
În ceea ce privește proporționalitatea majorării menționate, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, la stabilirea cuantumului fiecărei amenzi, Comisia dispune de o putere de apreciere și nu este obligată să aplice, în acest scop, o formulă matematică precisă (a se vedea Hotărârea din 13 septembrie 2010, Trioplast Wittenheim/Comisia,
T‑26/06
, nepublicată,
EU:T:2010:387
, punctul
și jurisprudența citată).
În plus, încălcările repetate reprezintă o circumstanță care justifică o majorare considerabilă a cuantumului de bază al amenzii. Într‑adevăr, încălcările repetate constituie proba faptului că sancțiunea aplicată anterior nu a fost suficient de descurajatoare (a se vedea Hotărârea din 8 iulie 2008, BPB/Comisia,
T‑53/03
,
EU:T:2008:254
, punctul
și jurisprudența citată).
Mai mult, trebuie arătat că principiul proporționalității impune ca timpul scurs între încălcarea în cauză și o încălcare anterioară a normelor de concurență să fie luat în considerare pentru aprecierea tendinței unei întreprinderi de a se sustrage de la aceste norme. În cadrul controlului jurisdicțional exercitat asupra actelor Comisiei în domeniul dreptului concurenței, Tribunalului și, dacă este cazul, Curții li se poate solicita, așadar, să verifice dacă Comisia a respectat principiul menționat atunci când a majorat, în temeiul încălcării repetate, amenda aplicată și în special dacă o asemenea majorare se impunea îndeosebi în raport cu timpul scurs între încălcarea în cauză și încălcarea anterioară a normelor de concurență (Hotărârea din 17 iunie 2010, Lafarge/Comisia,
C‑413/08 P
,
EU:C:2010:346
, punctul
).
În speță, argumentația reclamantei prin care urmărește să demonstreze că majorarea cuantumului amenzii pentru încălcări repetate nu era proporțională se întemeiază, în primul rând, pe faptul că ea ar fi fost deja sancționată pentru încălcarea în cauză.
Acest argument trebuie înlăturat de la bun început. Astfel cum s‑a amintit la punctele 75 și 77 de mai sus, majorarea cuantumului amenzii pentru încălcări repetate, pe de o parte, presupune ca o persoană să fi săvârșit noi încălcări după ce a fost sancționată pentru încălcări similare și, pe de altă parte, urmărește tocmai să asigure efectul descurajator al acțiunii Comisiei. În consecință, majorarea cuantumului amenzii pentru încălcări repetate se adaugă cuantumului amenzii aplicate pentru încălcare.
Argumentația reclamantei se întemeiază, în al doilea rând, pe intervalul scurt de timp scurs între momentul în care reclamanta a devenit societatea‑mamă a Tokin și adoptarea Deciziei DRAM, și anume nouă luni, astfel încât reclamanta nu ar fi fost în măsură să evite participarea filialei sale la înțelegere. Totodată, reclamanta nu ar fi răspunzătoare pentru înțelegere decât ca urmare a achiziționării filialei sale și nu ar fi participat la această încălcare decât pentru o scurtă perioadă, în timp ce filiala sa participa de mai mulți ani la aceasta.
În această privință trebuie amintit că, întrucât reclamanta a deținut totalitatea acțiunilor Tokin în perioada cuprinsă între 1 august 2009 și 31 ianuarie 2013, se prezuma că exercita o influență decisivă asupra acestei filiale în perioada menționată, astfel încât reclamanta și filiala sa formau o singură întreprindere în sensul articolului 101 TFUE (a se vedea punctul 62 de mai sus). În speță, reclamanta nu contestă de altfel prezumția exercitării efective a unei influențe decisive asupra filialei sale în perioada încălcării în cauză (a se vedea punctul 58 de mai sus). Reclamanta era deci în măsură să evite continuarea participării Tokin la înțelegere după Decizia DRAM.
În plus, așa cum s‑a arătat la punctul 108 de mai sus, continuarea de către reclamantă a comportamentului ilicit în cauză dovedește tendința acesteia de a nu deduce consecințele adecvate din constatarea unei încălcări a normelor de concurență efectuate în privința sa, dat fiind că ea făcuse deja obiectul unor măsuri anterioare ale Comisiei prin Decizia DRAM și că a continuat totuși aproape doi ani să participe la înțelegerea în cauză după ce decizia respectivă i‑a fost notificată.
Mai mult, astfel cum s‑a amintit la punctul 109 de mai sus, obiectivul de a reprima comportamentele contrare normelor de concurență ar fi compromis dacă o întreprindere vizată de o primă încălcare ar fi în măsură, modificându‑și structura juridică prin achiziționarea unei filiale care nu poate fi investigată în legătură cu această primă încălcare, dar care este implicată în săvârșirea noii încălcări, să facă imposibilă sau deosebit de dificilă și, prin urmare, să evite sancționarea săvârșirii unor încălcări repetate.
În aceste împrejurări, întrucât Comisia a constatat în special o tendință a reclamantei de a încălca normele de concurență, iar majorarea pentru încălcări repetate poate determina o majorare de până la 100 % a cuantumului de bază al amenzii, în conformitate cu punctul 28 prima liniuță din Orientările din 2006, trebuie să se concluzioneze că Comisia nu a încălcat principiul proporționalității prin faptul că a stabilit la 50 % majorarea cuantumului de bază al amenzii aplicate reclamantei.
Având în vedere toate cele de mai sus, al treilea aspect al primului motiv trebuie înlăturat și, prin urmare, primul motiv trebuie respins în ansamblul său.
Cu privire la al treilea motiv, referitor la calculul cuantumului amenzilor aplicate reclamantei
[
omissis
]
–
Cu privire la prima critică a celui de al treilea motiv, referitoare la neaplicarea unei reduceri de 3 % a amenzii aplicate reclamantei pentru încălcări repetate
În cadrul primei critici a celui de al treilea motiv, reclamanta susține în esență că Comisia a săvârșit o eroare prin faptul că a refuzat să aplice o reducere de 3 % la cuantumul amenzii care i‑a fost aplicată pentru încălcări repetate, deși o asemenea reducere ar fi fost aplicată la cuantumul de bază al amenzii aplicate Tokin în solidar cu reclamanta. Neaplicarea acestei reduceri, mai întâi, ar fi contrară caracterului derivat al răspunderii reclamantei în calitate de societate‑mamă, în continuare, ar fi condus la o amendă excesiv de ridicată, care este echivalentă cu mai mult de jumătate din cuantumul amenzii care i‑a fost aplicată în solidar cu Tokin, și, în sfârșit, nu ar fi suficient motivată.
Comisia contestă aceste argumente.
Trebuie să se constate în speță că, pe de o parte, majorarea cuantumului amenzii pentru încălcări repetate cu 50 % din cuantumul de bază al amenzii aplicate Tokin în solidar cu reclamanta, diminuată cu reducerea cu 15 % pe care Comisia le‑a acordat‑o pentru cooperarea lor în temeiul Comunicării din 2006 privind cooperarea, corespunde unei circumstanțe agravante în sensul punctului 28 din Orientările din 2006. (a se vedea punctul 31 de mai sus).
Pe de altă parte, reducerea cu 3 % a cuantumului de bază al amenzii aplicate Tokin în solidar cu reclamanta, dat fiind că participarea lor la reuniunile CUP nu era stabilită și că nimic nu dovedea că aveau cunoștință de acestea, corespunde unei circumstanțe atenuante în temeiul punctului 29 din Orientările din 2006 (a se vedea punctul 29 de mai sus).
Or, astfel cum s‑a amintit la punctul 114 de mai sus, atât circumstanțele agravante, cât și circumstanțele atenuante sunt circumstanțe care justifică o ajustare a cuantumului de bază al amenzii, și anume o majorare sau, respectiv, o reducere a cuantumului menționat. Aceste ajustări nu sunt, așadar, susceptibile să se aplice concomitent.
În speță, încălcările repetate, ca circumstanță agravantă, justifică deci majorarea cuantumului de bază al amenzii. Prin urmare, Comisia a calculat în mod întemeiat majorarea cuantumului amenzii cu 50 % pentru încălcări repetate, aplicând‑o la cuantumul de bază al amenzii aplicate Tokin în solidar cu reclamanta, fără a ține seama de eventualele reduceri ale acestui cuantum de bază în temeiul circumstanțelor atenuante, în speță reducerea de 3 %, pentru motivul că nu s‑a dovedit că reclamanta și filiala sa participaseră la reuniunile CUP.
Această concluzie nu este infirmată de argumentul reclamantei întemeiat pe caracterul derivat al răspunderii sale în calitate de societate‑mamă. După cum rezultă din cuprinsul punctelor 86 și 87 de mai sus, încălcările repetate constituie un factor care caracterizează în mod individual comportamentul reclamantei și care poate justifica aplicarea unei sancțiuni mai severe decât cea care rezultă din imputarea încălcării săvârșite de filiala sa.
În plus, raționamentul reclamantei nu poate fi urmat atunci când susține că cuantumul amenzii care i‑a fost aplicată pentru încălcări repetate ar fi excesiv de ridicat, în măsura în care ar fi echivalent cu mai mult de jumătate din cuantumul de bază al amenzii care i‑a fost aplicată în solidar cu Tokin. Astfel, teza reclamantei se întemeiază pe ipoteza eronată potrivit căreia reducerea cu 3 % a cuantumului de bază al amenzii ar fi aplicabilă majorării cu 50 % a cuantumului de bază al amenzii (a se vedea punctele 134 și 135 de mai sus).
Mai mult, reclamanta nu invocă niciun argument concret în susținerea criticii sale întemeiate pe o pretinsă încălcare a obligației de motivare. În orice caz, calcularea amenzii aplicate numai reclamantei, corespunzătoare majorării pentru încălcări repetate, rezultă fără echivoc din considerentele (1011)-(1013) ale deciziei atacate coroborate cu punctul 28 din Orientările din 2006, la care se referă considerentele citate anterior.
Prin urmare, prima critică a celui de al treilea motiv trebuie respinsă.
[
omissis
]

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a noua extinsă)
declară și hotărăște:

1)
Respinge acțiunea.

2)
Nec Corp. suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Comisia Europeană

Costeira
Gratsias
Kancheva
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 29 septembrie 2021.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.
(
)	Sunt redate numai punctele din prezenta hotărâre a căror publicare este considerată utilă de către Tribunal.