CELEX: 62020CJ0211
Обжалване
Държавни помощи
Публична гаранция, предоставена от публичноправна организация
Заеми в полза на три футболни клуба в област Валенсия (Valencia CF, Hércules CF и Elche CF)
Решение, с което помощите се обявяват за несъвместими с вътрешния пазар
Отмяна на решението в частта му, отнасяща се до Valencia CF
Понятието „предимство“
Преценка за наличието на предимство
Известие относно гаранциите
Тълкуване
Задължение на Европейската комисия за полагане на грижа
Тежест на доказване
Изопачаване

С жалбата си Европейската комисия иска отмяна на решението на Общия съд на Европейския съюз от 12 март 2020 г., Valencia Club de Fútbol/Комисия (
T‑732/16
,
EU:T:2020:98
), с което той отменя Решение (ЕС) 2017/365 на Комисията от 4 юли 2016 година относно държавна помощ SA.36387 (2013/C) (ex 2013/NN) (ex 2013/CP), приведена в действие от Испания в полза на Valencia Club de Fútbol Sociedad Anónima Deportiva, Hércules Club de Fútbol Sociedad Anónima Deportiva и Elche Club de Fútbol Sociedad Anónima Deportiva (
ОВ L 55, 2017 г., стр. 12
) (наричано по-нататък „спорното решение“), в частта, която се отнася до Valencia Club de Fútbol SAD (наричан по-нататък „Valencia CF“).
Правна уредба
Съгласно точка 2.2 от Известие на Комисията относно прилагането на членове 87 и 88 от Договора за ЕО по отношение на държавните помощи под формата на гаранции (
ОВ C 155, 2008 г., стр. 10
, наричано по-нататък „Известието относно гаранциите“):
„Обикновено бенефициерът на помощта е заемополучателят. Както е посочено в точка 2.1, поемането на риск обикновено би трябвало да бъде възнаградено с подходяща премия. Когато заемополучателят не трябва да плаща премията или плаща ниска премия, той получава предимство. В сравнение със ситуация, в която няма гаранция, държавната гаранция позволява на заемополучателя да получи по-добри финансови условия за заем, отколкото обичайно съществуващите на финансовите пазари. Обикновено благодарение на държавната гаранция заемополучателят може да има по-ниски лихви и/или да му се налага да предостави по-ниски обезпечения. В някои случаи заемополучателят без държавна гаранция не би могъл да намери финансова институция, която е готова да му даде заем при каквито и да било условия. Така държавните гаранции могат да улеснят създаването на нов бизнес и да позволят на някои предприятия да съберат пари, за да започнат нови дейности. Държавната гаранция може също да помогне на предприятие пред фалит да остане действащо вместо да бъде изключено от пазара или преструктурирано, с което вероятно би се нарушила конкуренцията“.
Точка 3.1 от Известието относно гаранциите гласи:
„Ако индивидуална гаранция или гаранционна схема, в която участва държавата, не предоставя предимство на предприятие, тя не представлява държавна помощ.
В този контекст, за да се определи дали е предоставено предимство чрез гаранция или чрез гаранционна схема, Съдът е потвърдил […], че Комисията трябва да основе своята оценка върху принципа за инвеститор, опериращ при пазарна икономика […]. Следователно, трябва да се отчетат ефективните възможности за предприятието-бенефициер да получи същите финансови ресурси, ако ги поиска от капиталовия пазар. Не е намесена държавна помощ, където нов източник на финансиране е достъпен при условия, които биха били приемливи за частен оператор при нормални условия на пазарна икономика […]“.
Точка 3.2, букви a) и г) от това известие уточнява:
„По отношение на индивидуалните държавни гаранции Комисията смята, че изпълнението на всички условия, които следват, ще бъде достатъчно, за да се изключи съществуването на държавна помощ.
а)
Заемополучателят не е във финансово затруднение.
За определяне на това дали заемополучателят е във финансово затруднение следва да се прилага дефиницията, посочена в Насоките за помощи за оздравяване и преструктуриране […].
[…]
г)
За гаранцията е платена цена, ориентирана спрямо пазара.
Както е посочено в точка 2.1, поемането на риск обикновено би трябвало да бъде възнаградено с подходяща премия върху гарантираната или насрещно гарантираната сума. Когато цената, платена за гаранцията, е поне колкото съответната база за сравнение на премията за гаранция, която може да се намери на финансовите пазари, гаранцията не съдържа помощ.
Ако на финансовите пазари не може да бъде намерена съответстваща база за сравнение на премията за гаранция, общият финансов разход за гарантирания заем, включително лихвения процент по заема и премията за гаранция, трябва да бъде сравнен с пазарната цена за подобен негарантиран заем.
В двата случая, за да се определи съответната пазарна цена, трябва да се отчетат характеристиките на гаранцията и на съответния заем. Това включва: размерът и продължителността на транзакцията; обезпечението, предоставено от заемополучателя, и друг предишен опит, влияещ върху оценката на процента за възстановяване; вероятността от просрочване на задълженията на заемополучателя вследствие на финансовото му състояние, сектора му на дейност и възможности; както и други икономически условия. Този анализ трябва особено да подпомогне класирането на заемополучателя посредством степента на риска. Това класиране може да бъде извършено от международно призната рейтингова агенция или, където има такова, чрез вътрешно класиране от банката, предоставяща съответния заем. Комисията обръща внимание на връзката между рейтинг и степента на просрочване, установена от финансовите институции, чиито документи са обществено достъпни […]. За да се оцени дали премията съответства на пазарните цени, държавата членка може да извърши сравнение на цените, платени от предприятия, които са класирани по подобен начин на пазара.
Следователно Комисията няма да приеме определянето на премията по гаранцията да става въз основа на един размер, за който се счита, че съответства на общ индустриален стандарт“.
Точка 3.6 от посоченото известие гласи:
„Неспазването на което и да било от условията, посочени в точки 3.2‑3.5, не означава, че гаранцията или гаранционната схема е автоматично разглеждана като държавна помощ. Ако има съмнение дали планирана гаранция или гаранционна схема представлява държавна помощ, за нея трябва да бъде уведомена Комисията“.
Съгласно точка 4.1 от посоченото известие:
„Когато индивидуална гаранция или гаранционна схема не е в съответствие с принципа на инвеститор в пазарна икономика, тя трябва да се счита за държавна помощ. Следователно, е необходимо да се определи количествено елементът на държавна помощ, за да се провери дали помощта може да се обяви за съвместима съгласно специфичното освобождаване за държавна помощ. По принцип, елементът на държавна помощ се определя като разликата между подходящата пазарна цена на гаранцията, предоставена индивидуално […], и реалната цена, платена за тази мярка.
[…]
При изчислението на елемента на помощ при гаранция Комисията ще отдели специално внимание на следните елементи:
а)
дали при индивидуални гаранции заемополучателят се намира във финансово затруднение […] (вж. подробностите в точка 3.2, буква а)
Комисията отбелязва, че за предприятия в затруднение пазарен гарант би изискал висока премия в момента на предоставяне на гаранцията, в зависимост от очаквания процент на неизпълнение. Ако вероятността заемополучателят да не е в състояние да си изплати заема стане особено висока, тази пазарна степен може да не съществува и в изключителни обстоятелства елементът на помощ при гаранцията може да се окаже толкова висок колкото сумата, ефективно покрита от гаранцията;
[…]
г)
дали са взети предвид специфичните характеристики на гаранцията и заема […] при определянето на пазарната премия на гаранцията, въз основа на която е изчислен елементът на помощ чрез сравняването му с реално платената премия (вж. подробностите в точка 3.2, буква г).
Точка 4.2 от същото известие предвижда:
„За индивидуална гаранция еквивалентът на помощта в брой на гаранцията трябва да бъде изчислен като разликата между пазарната цена на гаранцията и реално платената цена.
Когато пазарът не предоставя гаранции за съответния вид транзакция, не съществува пазарна цена за гаранцията. В този случай елементът на помощ трябва да се изчисли по същия начин като еквивалента на помощта за заем при облекчени условия, а именно като разлика между специфичния пазарен лихвен процент, който това дружество би трябвало да плати без гаранцията, и получения благодарение на държавната гаранция лихвен процент, след като се отчетат всички направени изплащания на премии. Ако не е налице пазарен лихвен процент и ако държавата членка желае да използва референтната ставка като заместител, Комисията изтъква, че условията, определени в съобщението за референтни ставки […], са валидни за изчислението на интензитета на помощта на индивидуалната гаранция. Това означава, че трябва да се обърне особено внимание, за да се прибави допълнителното плащане към базисната ставка, за да се вземе предвид съответният рисков профил, свързан с покритата транзакция, с предприятията, на които се предоставя гаранция, и с предоставените обезпечения“.
Обстоятелства, предхождащи спора и спорното решение
Valencia CF е професионален футболен клуб със седалище във Валенсия, Испания. Fundación Valencia (Фондация „Валенсия“, наричана по-нататък „FV“) е организация с нестопанска цел, чиято учредителна цел е да поддържа, разпространява и насърчава свързаните със спорта, културните и социалните аспекти на Valencia CF и връзката между него и привържениците му.
На 5 ноември 2009 г. Instituto Valenciano de Finanzas (Институт по финансите на Валенсия, наричан по-нататък „IVF“), финансовата институция на Generalitat Valenciana (автономна област Валенсия, Испания), е предоставил на FV гаранция за банков заем в размер на 75 милиона евро от банка Bancaja, с който тя придобива 70,6 % от акциите на Valencia CF (наричана по-нататък „мярка 1“).
Гаранцията е покривала 100 % от главницата на заема плюс лихви и разходи по гарантираната трансакция. В замяна на това FV е трябвало да плаща годишна гаранционна премия от 0,5 % в полза на IVF. Като насрещна гаранция последният е получил втори по ред залог върху акциите на Valencia CF, придобити от FV. Срокът на пораждащия гаранцията заем е бил шест години. Лихвата по пораждащия гаранцията заем е била най-напред 6 %, през първата година, след това едногодишен „Euro Interbank Offered Rate“ (Euribor) плюс 3,5 % марж, при минимална лихва от 6 %. Освен това е била наложена 1 % такса ангажимент. Графикът на плащане е предвиждал погасителна вноска за лихвата, считано от август 2010 г., и погасяване на главницата на два транша по 37,5 милиона евро, съответно на 26 август 2014 г. и на 26 август 2015 г. Предвидено е било гарантираното погасяване на заема (главница и лихва) да се финансира с продажбата на акциите на жалбоподателя, придобити от FV.
На 10 ноември 2010 г. IVF увеличава своята гаранция за FV с 6 милиона евро, за да се покрие увеличение със същия размер на вече предоставения заем от Bancaja, чиято цел е била плащането на просрочени главница, лихви и разходи, произтичащи от неизпълнението на задължението за плащане на лихви от 26 август 2010 г. по гарантирания заем (наричана по-нататък „мярка 4“).
След като е информирана за наличието на предполагаеми държавни помощи, предоставени от автономна област Валенсия под формата на гаранции по банкови заеми в полза на Elche Club de Fútbol SAD, на Hercules Club de Fútbol SAD и на Valencia CF, на 8 април 2013 г. Комисията приканва Кралство Испания да представи коментарите си по тази информация. То ѝ отговаря на 27 май и на 3 юни 2013 г.
С писмо от 18 декември 2013 г. Комисията уведомява тази държава членка за решението си да открие официалната процедура по разследване, предвидена в член 108, параграф 2 ДФЕС, с което приканва заинтересованите страни да представят становищата си, и по-специално в съображения 27—29 и 51 от това решение уточнява:
„(27)
В случая Комисията не знае каква е референтната стойност за съответната гаранционна премия, която би могла да бъде предложена на финансовия пазар за гаранции, сходни с предоставените от IVF. На пръв поглед обаче годишната гаранционна комисия от 0,5 % за придобиването на акции на Valencia CF […] изглежда не отразява риска от неплащане на гарантираните заеми, като се има предвид, че към датата на предоставяне на разглежданите гаранции Valencia CF […] изглежд[а] е бил в затруднено положение. […]
(28)
Комисията посочва също, че освен че са предоставени на предприятия, които очевидно са в затруднено положение, гаранциите обезпечават 100 % от гарантираните суми. Това подсказва, че операторите на пазара не са склонни да поемат риска от неплатежоспособност на бенефициерите. Поради това Комисията се съмнява, че бенефициерите могат да получат разглежданите гаранции на тази цена и при тези условия на пазара. Освен това без държавната гаранция Комисията се съмнява, че финансова институция е готова да отпусне на бенефициерите какъвто и да било заем.
(29)
Така с оглед на гореизложеното на този етап Комисията счита, че гаранциите, предоставени от държавата през 2008 г., 2010 г. и 2011 г., са предоставили предимство на субектите, които са се ползвали от заемите. […]
[…]
(51)
Комисията се съмнява, че IVF е предоставил разглежданите гаранции в съответствие с пазарни критерии, по-специално след като е разгледал финансовото положение и перспективите за жизнеспособност на субектите, които в крайна сметка са се ползвали от заемите. […]“.
От съображения 2—5 от спорното решение е видно, че в хода на официалната процедура по разследване, от една страна, в периода 2013—2016 г. Комисията е получила мнения, разяснения, допълнителни разяснения и допълнителна информация, по-специално от Кралство Испания, IVF, FV и Valencia CF, и от друга страна, на 29 януари 2015 г. службите на Комисията, испанските органи, представители на IVF и представители на Valencia CF са се срещнали в Брюксел.
Със спорното решение Комисията по-специално констатира, че мерки 1 и 4 представляват неправомерни и несъвместими с вътрешния пазар помощи в размер съответно на 19193000 EUR и на 1188000 EUR, и разпорежда на Кралство Испания незабавно и ефективно да възстанови посочените помощи.
В раздел 7.1 от това решение, озаглавен „Наличие на държавна помощ“, Комисията по-специално приема:
„[…]
(77)
[…] от юни 2007 г. и по времето, когато мерки 1 и 4 са били предоставени, Valencia CF е бил в затруднение по смисъла на точка 11 от Насоките за оздравяване и преструктуриране от 2004 г. […]
[…]
(80)
В същото време Комисията отбелязва, че Valencia CF […] не [се е] намирал в изключително затруднено положение, по смисъла на точка 2.2 и точка 4.1, буква а) от Известието относно гаранциите […] през годините, предхождащи момента на предоставяне на разглежданите мерки.
[…]
(82)
[…] Въз основа на гореизложеното Комисията твърди, че Valencia CF е бил в затруднено положение по времето, когато мерки 1 и 4 са били предоставени.
(83)
В заключение Комисията счита, че поради факта, че трите клуба са изпитвали финансови затруднения по времето преди привеждането в действие на мерките, те могат да се разглеждат като имащи рейтинг от категорията „CCC“ […]
[…]
(85)
По отношение на елемента на държавна помощ в мерките, всички от които включват държавни гаранции, Комисията взема под внимание Известието относно гаранциите […], раздели 2.2 и 3.2. [Посоченото известие] предвижда изпълнението на определени условия да бъде достатъчно за Комисията, за да изключи наличието на държавна помощ, като например заемополучателят да не е изпитвал финансови затруднения и гаранцията да не покрива повече от 80 % от неизплатения остатък от заема или друго финансово задължение. Въпреки това, когато заемополучателят не заплаща цена, отчитаща риска за гаранцията, той получава предимство. Освен това, когато заемополучателят е предприятие, изпитващо финансови затруднения, без държавна гаранция той не би могъл да намери финансова институция, която да е готова да му даде заем при каквито и да било условия.
(86)
В тази връзка Комисията не е съгласна с аргумента на Испания, че условията на Известието относно гаранциите […] са изпълнени. При прилагането на тези критерии към разглеждания случай Комисията установява, че:
а)
Valencia CF [е изпитвал] финансови затруднения (вж. съображения 70—82 по-горе) по времето на предоставяне на мерки 1 […] и 4;
[…]
в)
Годишните гаранционни премии от 0,5 %—1 %, начислявани за въпросните гаранции, не могат да се приемат като отразяващи риска от неизпълнение на задълженията по гарантираните заеми предвид затрудненията на Valencia CF […], и по-специално [неговия] висок коефициент дълг/собствен капитал или факта, че [е имал] отрицателен собствен капитал по времето на въпросните мерки.
(87)
Въз основа на гореизложеното Комисията заключава, че мерки 1 […] и 4 не отговарят на условията, определени в Известието относно гаранциите […], и поради това заема становището, че получателите на помощта не биха получили мерките при същите условия на пазара и следователно тези мерки са предоставили неправомерно предимство на получателите на помощта.
[…]“.
В раздел 7.2 от посоченото решение, озаглавен „Количествено определяне на помощта“, Комисията по-специално приема в съображение 93:
„Съгласно раздел 4.2 на Известието относно гаранциите […] Комисията счита, че за всяка гаранция размерът на помощта е равен на елемента на субсидиране в гаранцията, т.е. сумата, произтичаща от разликата между, от една страна, лихвения[…] процент по заема, действително приложен благодарение на държавната гаранция, плюс гаранционната такса, и от друга страна, лихвения[…] процент, който би бил прилаган по заем без държавната гаранция. Комисията отбелязва, че поради ограничения брой на подобни сделки на пазара, такъв анализ няма да предостави съдържателно сравнение. Ето […] защо Комисията ще използва съответния референтен процент[…], който е 1000 базисни пункта с оглед на затрудненията на трите футболни клуба и много ниската стойност на обезпеченията по заемите, плюс 124—149 базисни пункта като основните лихвени проценти на Испания по времето на мерките за помощ. И действително, всеки заем е бил секюритизиран със залог върху придобитите акции в клуба. Въпреки това последните се намираха в затруднено положение, т.е. те извършваха операции, които водеха до загуби, и не беше приет план за жизнеспособност, за да се докаже, че тези операции ще започнат да генерират печалби за техните акционери. Следователно загубите на тези клубове са били включени в стойността на акциите на същите клубове, като по този начин стойността на тези акции като обезпечение по заема е била близка до нула. Въз основа на изчисленията на Комисията размерът на помощта в разглежданите мерки би бил 20,381 млн. EUR в случая на Valencia CF (19,193 млн. EUR по мярка 1 плюс 1,188 млн. EUR по мярка 4) […]. Изчисленията на Комисията са следните:
а)
За мярка 1: прилаганият лихвен процент от 6,5 % е приспаднат от приложимия пазарен лихвен процент от 11,45 %, т.е. 1000 базисни пункта за Valencia CF плюс 145 базисни пункта като основен лихвен процент за Испания през ноември 2009 г. […]. Резултатът се умножава по сумата на заема от 75 млн. EUR и по действителния срок на заема от 5,17 години. Крайният резултат се равнява на 19,193 млн. EUR.
[…]
г)
За мярка 4: прилаганият лихвен процент от 6,5 % е приспаднат от приложимия пазарен лихвен процент от 11,45 %, т.е. 1000 базисни пункта за Valencia CF плюс 145 базисни пункта като основен лихвен процент за Испания през ноември 2010 г. […]. Резултатът се умножава по сумата на заема от 6 млн. EUR и по действителния срок на заема от 4 години. Крайният резултат се равнява на 1,188 млн. EUR“.
Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
На 20 октомври 2016 г. Valencia CF подава в секретариата на Общия съд жалба за отмяна на спорното решение.
В подкрепа на жалбата си Valencia CF изтъква осем основания, първото и третото от които са съответно явни грешки в преценката при определянето на дадено предимство и при изчисляването на размера на помощта.
С обжалваното съдебно решение Общият съд уважава първото и третото основание и вследствие на това отменя спорното решение по отношение на мерки 1 и 4.
Искания на страните
Комисията иска от Съда:
–
да отмени обжалваното съдебно решение в частта относно мярка 1,
–
да върне делото на Общия съд за ново разглеждане и
–
да не се произнася по съдебните разноски.
Valencia CF и Кралство Испания искат от Съда да отхвърли жалбата и да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
По жалбата
В подкрепа на жалбата си Комисията изтъква едно-единствено основание, а именно неправилно тълкуване в точки 124—138 от обжалваното съдебно решение на понятието „икономическо предимство“ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, произтичащо, най-напред, от неправилно тълкуване на спорното решение и на Известието относно гаранциите, на следващо място, от незачитане на пределите на нейната тежест на доказване и на задължението ѝ за полагане на грижа и накрая, от изопачаване на фактите.
Valencia CF оспорва по-специално допустимостта на тази жалба.
По допустимостта
Доводи на страните
Valencia CF счита, първо, че Комисията не посочва, с изключение на общото позоваване на точки 124—138 от обжалваното съдебно решение, с необходимата точност кои точки от посоченото съдебно решение оспорва.
Второ, според Valencia CF Комисията само повтаря собствените си основания и доводи, вече изложени пред Общия съд във връзка със задължението ѝ за мотивиране, така че тя цели само преразглеждане на жалбата, предлагайки нова преценка на фактите.
Трето, Valencia CF изтъква, че Известието относно гаранциите не е инструмент на позитивното право на Съюза, поради което евентуалното му нарушение не може да се квалифицира като „правен въпрос“ по смисъла на член 58 от Статута на Съда на Европейския съюз, който би могъл да се анализира в производството по обжалване.
Комисията оспорва тези твърдения.
Съображения на Съда
От член 256 ДФЕС, член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, член 168, параграф 1, буква г) и член 169 от Процедурния правилник на Съда следва, че жалбата трябва да посочва точно пороците на съдебното решение или определение, чиято отмяна се иска, както и правните доводи, с които по специфичен начин се подкрепя това искане. Съгласно постоянната практика на Съда не отговаря на това изискване жалба, която само възпроизвежда вече изложени пред Общия съд основания и доводи. Всъщност подобна жалба в действителност представлява само искане за преразглеждане на подадената пред Общия съд искова молба или жалба, което е извън компетентността на Съда (решение от 24 март 2022 г., Hermann Albers/Комисия,
C‑656/20 P
, непубликувано,
EU:C:2022:222
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая, първо, противно на твърдяното от Valencia CF, Комисията е посочила точно пороците на обжалваното съдебно решение, както и правните доводи, с които по специфичен начин се подкрепя искането ѝ за отмяна на това решение.
Второ, тази институция също така не се ограничава да възпроизведе вече изложени пред Общия съд основания и доводи, а оспорва конкретно направеното от Общия съд тълкуване или прилагане на правото на Съюза.
В това отношение следва да се припомни, че когато жалбоподател оспорва тълкуването или прилагането на правото на Съюза от Общия съд, разгледаните в първоинстанционното производство правни въпроси могат отново да бъдат обсъдени в производството по обжалване. Всъщност, ако жалбоподателят не може да основе жалбата си пред Съда на вече изложени пред Общия съд основания и доводи, производството по обжалване отчасти би се обезсмислило (решение от 24 март 2022 г., Hermann Albers/Комисия,
C‑656/20 P
, непубликувано,
EU:C:2022:222
, т.
и цитираната съдебна практика).
Трето, противно на твърдяното от Valencia CF, въпросът дали Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, когато е проверил дали Комисията се е съобразила, или не, с Известието относно гаранциите, може да повдигне правни въпроси по смисъла на член 58 от Статута на Съда на Европейския съюз, които Съдът може да анализира в производството по обжалване.
Всъщност съгласно постоянната съдебна практика проверката, която следва да се извърши от Комисията при прилагане на принципа на частния оператор, изисква да се извърши сложна икономическа преценка (решение от 11 ноември 2021 г., Autostrada Wielkopolska/Комисия и Полша,
C‑933/19 P
,
EU:C:2021:905
, т.
и цитираната съдебна практика), в рамките на която тази институция разполага с широка свобода на преценка (вж. в този смисъл решение от 11 септември 2014 г., CB/Комисия,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, т.
и цитираната съдебна практика).
Съгласно установената съдебна практика, като приема правила за поведение и обявява посредством публикуването им, че ще ги прилага занапред към съответните случаи, Комисията се самоограничава в упражняването на своето право на преценка и по принцип не би могла да се отклонява от тези правила, тъй като това би означавало да бъде евентуално санкционирана за нарушение на общи принципи на правото, като принципите на равно третиране или на защита на оправданите правни очаквания (решения от 2 декември 2010 г., Holland Malt/Комисия,
C‑464/09 P
,
EU:C:2010:733
, т.
и от 3 септември 2020 г., Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland и др./Комисия,
C‑817/18 P
,
EU:C:2020:637
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следователно в областта на държавните помощи Комисията е обвързана от рамките, които приема, доколкото те не се отклоняват от нормите на Договора за функционирането на ЕС и прилагането им не води до нарушаване на общите принципи на правото, като принципа на равно третиране (решение от 3 септември 2020 г., Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland и др./Комисия,
C‑817/18 P
,
EU:C:2020:637
, т.
и цитираната съдебна практика).
Както обаче следва по-специално от точки 3.1 и 4.1 от Известието относно гаранциите, то включва обявените от Комисията правила за поведение, свързани по-специално с упражняването на нейната свобода на преценка, когато извършва сложни икономически преценки в приложение на принципа на частния оператор.
От това следва, че жалбата е допустима в своята цялост.
По същество
Доводи на страните
На първо място, Комисията поддържа, че Общият съд е тълкувал неправилно спорното решение, като в точка 138 от обжалваното съдебно решение е приел, че според тази институция не е имало пазарна цена за разглежданата гаранционна премия. Всъщност в съображение 93, буква а) от спорното решение тя посочва приложимия пазарен лихвен процент, който определя на 11,45 %, след като, най-напред, анализира положението на Valencia CF към датата на предоставяне на гаранцията, по-нататък, приема, че на клуба ще бъде предоставен кредитен рейтинг от категория CCC, и накрая, анализира характеристиките на въпросната гаранция.
В това отношение неправилното тълкуване на спорното решение от Общия съд се основавало главно на съображенията, изложени от него в точки 124—130 от обжалваното съдебно решение.
По-специално в точка 124 от обжалваното съдебно решение при тълкуването на съображение 85 от спорното решение Общият съд не взел предвид факта, че Комисията главно е поставила под съмнение цената, на която е била получена гаранцията, а не възможността да се получи гаранция или заем на пазара, което се потвърждавало от последващите съображения, които се основавали на недостатъчната платена цена. В точка 125 от обжалваното съдебно решение Общият съд неправилно приел, предвид съдържанието на съображение 93, буква а) от спорното решение, че Комисията не е посочила пазарната цена, за да оцени разглежданата премия.
В точка 126 от обжалваното съдебно решение Общият съд, от една страна, направил изводи, основани на неговата неправилна преценка в точки 124 и 125 от това съдебно решение, според която Комисията не е потърсила пазарна цена, от гледна точка на която да сравни разглежданата премия. От друга страна, той неправилно твърдял, че Комисията не е отчела всички релевантни характеристики на гаранцията и на обуславящия я заем, и по-специално наличието на дадени от заемополучателя обезпечения. Всъщност Комисията се основала на тези характеристики и обезпечения, за да определи в съображение 93 от спорното решение пазарната цена на гаранцията.
На второ място, Комисията твърди, че Общият съд неправилно е тълкувал Известието относно гаранциите. Всъщност, като приел в точки 132—134 от обжалваното съдебно решение, че Комисията е презумирала, че няма финансова институция, която би била гарант на предприятие в затруднение, че Известието относно гаранциите не предвижда никаква обща презумпция от този вид и че следователно Комисията е приложила неправилно това известие и не е изпълнила задължението си да направи обща преценка, като вземе предвид всяко релевантно за случая доказателство, което ѝ позволява да определи дали жалбоподателят явно не би получил подобни облекчения от страна на частен оператор, Общият съд допуснал следните грешки в мотивите си:
–
неправилно предположил, че Комисията е изключила наличието на пазарна цена за гаранция като разглежданата в настоящия случай,
–
неправилно приел, че използването на референтните лихвени проценти е сравнимо с презумпция, въпреки че Комисията обяснила подробно, че използването на тези проценти е неразделна част от емпиричен анализ, чиято цел е да се установи показател за пазарната цена на гаранцията,
–
неправилно тълкувал Известието относно гаранциите като предвиждащо строга йерархия между пазарните методи и референтните методи, въпреки че това известие не установява такава йерархия и двата метода имали за цел да определят пазарната цена на гаранцията, и се основавали на пазарни данни,
–
неправилно приел, че използването на референтния лихвен процент предполага неизпълнение от страна на Комисията на задължението ѝ да извърши обща преценка, отчитаща всички релевантни за случая доказателства, която ѝ позволява да определи дали Valencia CF не би получил подобни облекчения от частен оператор, като се има предвид, че този референтен лихвен процент се прилага във връзка с подробен анализ на положението на предприятието получател и на характеристиките на гаранцията и на обуславящия я заем, анализ, който освен това Общият съд изложил в точки 62—105 от обжалваното съдебно решение, и
–
чрез направения в точки 132—134 от обжалваното съдебно решение анализ самият той нарушил изискванията за обща преценка, произтичащи от съдебната практика, като придал решаващо значение на търсенето на чисто хипотетични и много невъзможни сделки, чиято релевантност не била очевидна в ситуация, при която общата преценка на Комисията въз основа на ключови елементи ясно показвала, че разглежданата гаранция не е била предоставена на пазарна цена.
Във всеки случай, Комисията изтъква, че изчислявайки референтния лихвен процент в съответствие с точка 4.2 от Известието относно гаранциите, тя е определила пазарната цена на разглежданата операция по финансиране. Освен това тя извършила обща преценка на предимството, като взела предвид положението на Valencia CF към датата на предоставяне на гаранцията и кредитния му рейтинг от категория CCC, както и характеристиките на въпросната гаранция.
На трето място, Комисията счита, че Общият съд ѝ е наложил прекомерни задължения за полагане на грижа и тежест на доказване, като в точки 131—138 от обжалваното съдебно решение е приел, че Комисията не е проучила в достатъчна степен дали на финансовите пазари съществува съответна референтна гаранционна премия, презумирала е, че няма финансова институция, която би била гарант на предприятие в затруднение, и е предположила, че не съществува пазарна цена на подобен негарантиран заем. По-специално в точка 137 от обжалваното съдебно решение Общият съд неправилно приел, че Комисията е длъжна да поиска от съответната държава членка или от други източници данни за наличието на заеми, подобни на обуславящия спорната сделка заем.
Комисията отбелязва, че в съображения 27—29, 50 и 51 от решението за започване на процедурата е посочила, че Valencia CF е предприятие в затруднение, че редица параметри показват, че премията, плащана за гаранцията, не съответства на пазарната цена, и че нищо не показва, че съществуват подобни сделки на пазара. Така тя изразила съмнения относно наличието на подобни гаранции на финансовия пазар, които биха могли да послужат като референтна стойност, и посочила, че операторите на пазара, изглежда, не са склонни да поемат риска от неплатежоспособност на получателите. В това решение тя също така приканила Кралство Испания и заинтересованите лица да представят мнения в това отношение, и поискала тази държава членка да ѝ предостави цялата релевантна информация за целите на преценката на помощта.
В становището си обаче FV посочвала, че не е знаела дали на пазара съществуват подобни гаранции, които могат да послужат като отправна точка за гаранционната премия.
Така, тъй като в решението за започване на процедурата Комисията излага съображения, основани на затрудненията на Valencia CF и на характеристиките на разглежданата гаранция, и няма никакво основание да се смята, че подобни сделки съществуват на пазара, което било потвърдено от заинтересованите страни, тя изпълнила възложената ѝ тежест на доказване. Нейното задължение за полагане на грижа не изисквало тя да издирва доказателства, чието съществуване е малко вероятно или чисто хипотетично. Поканата, отправена в решението за започване на процедурата, била достатъчна, за да могат държавата членка и заинтересованите страни да я уведомят за подобни сделки, когато такива съществуват.
Според Комисията по принцип държавата членка, която твърди, че е действала като частен оператор, трябва да е проверила дали подобни сделки съществуват на пазара. Публичните органи и получателят по мярката били в по-добра позиция от Комисията, за да установят съществуването на подобни сделки. Освен това Комисията не можело да бъде приканвана да предостави отрицателни доказателства. Така обжалваното съдебно решение нарушавало деликатния баланс, произтичащ от официалната процедура по разследване и който обуславя нейната стабилност.
Обжалваното съдебно решение освен това влизало в разрез със съдебната практика, установена по-специално с решение от 2 април 1998 г., Комисия/Sytraval и Brink’s France (
C‑367/95 P
,
EU:C:1998:154
, т.
), съгласно която Комисията не може да бъде упреквана, че не е взела предвид евентуални фактически или правни обстоятелства, които е можело да бъдат, но не са ѝ били представени в хода на административното производство, тъй като тази институция няма задължение служебно и по своя преценка да разглежда какви обстоятелства е можело да ѝ бъдат представени. Всъщност тя можела да се основе на последователна съвкупност от фактори, които изглеждат надеждни, и за сложната преценка на нормалното равнище на дадена гаранция разполагала със свобода на преценка въз основа на предоставената от заинтересованите страни информация.
Комисията изтъква, че в решение от 26 март 2020 г., Larko/Комисия (
C‑244/18 P
,
EU:C:2020:238
), Съдът е признал по-специално, че размерът на помощта, съдържаща се в гаранцията, разглеждана в делото, по което е постановено това решение, е бил установен въз основа на преценката на затрудненията на предприятието, без да се прибягва до изискване относно по-конкретни пазарни данни.
По-общо, що се отнася до доказването на наличието на помощ, Комисията счита, че е длъжна да използва специфичните си правомощия за разследване само когато не разполага с достатъчно доказателства, за да установи, че помощта съществува, когато узнае за съществуването на важно доказателство, с което тя не разполага и което може да повлияе на преценката ѝ за наличието на помощ, или когато е разумно да се предположи, че данните, с които разполага, са непълни. Нито една от тези хипотези не била налице в настоящия случай. По-специално, противно на твърденията на Общия съд в точка 136 от обжалваното съдебно решение, Комисията нямала никакво основание да предполага, че информацията, с която разполага, е откъслечна, и можела да приеме, че разполага с всички необходими релевантни данни.
На четвърто място, Комисията счита, че Общият съд е изопачил фактите, като е приел в точка 137 от обжалваното съдебно решение, че разследването ѝ относно условията на пазара и наличието на сделки, подобни на гарантирания заем, се е ограничило до съмненията, изразени в решението за започване на процедурата, и че Комисията не е изтъкнала никакви други получени в административното производство данни, които биха подкрепили твърденията ѝ, че няма достатъчен брой подобни сделки. Всъщност, тъй като FV е засегнала в становището си по решението за започване на процедурата темата за подобни гаранции на пазара, Комисията основала изводите си относно липсата на подобна сделка на пазара и на представената от бенефициера релевантна информация.
Valencia CF и Кралство Испания оспорват тези доводи.
Съображения на Съда
На първо място, що се отнася до изопачаването на фактите, което, както се твърди, Общият съд е допуснал в точка 137 от обжалваното съдебно решение, което следва да се разгледа в самото начало, е необходимо да се припомни, че когато твърди изопачаване на доказателства от Общия съд, жалбоподателят трябва, съгласно член 256 ДФЕС, член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз и член 168, параграф 1, буква г) от Процедурния правилник на Съда, да посочи точно доказателствата, които са изопачени от Общия съд, и да докаже грешките в анализа, които според него са довели Общия съд до това изопачаване. От друга страна, съгласно постоянната практика на Съда изопачаването трябва ясно да личи от материалите по делото, без да е необходимо да се прибягва до нова преценка на фактическите обстоятелства и на доказателствата (решение от 11 ноември 2021 г., Autostrada Wielkopolska/Комисия и Полша (
C‑933/19 P
,
EU:C:2021:905
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение е достатъчно да се констатира, че макар Комисията да твърди, че е основала изводите си относно липсата на подобна сделка на пазара и на представената от бенефициера релевантна информация, тя не подкрепя това твърдение с никакво конкретно позоваване в спорното решение на такова отчитане.
Във всеки случай, както подчертава Комисията, FV само твърди, че не знае дали съществуват подобни гаранции на пазара — твърдение, което се отнася до „съответна референтна гаранционна премия, предлагана на финансовите пазари“, а не до наличието на „пазарна цена за подобен негарантиран заем“, което единствено е посочено в точка 137 от обжалваното съдебно решение.
При тези условия не може да се приеме, че от точка 137 от обжалваното съдебно решение е видно изопачаване, което ясно да личи от материалите по делото.
На второ място, що се отнася до твърдяното неправилно тълкуване в точки 124—126 и 138 от обжалваното съдебно решение на съображения 85 и 93 от спорното решение, достатъчно е да се отбележи, че то произтича от неправилен прочит на обжалваното съдебно решение.
Всъщност от мотивите на Общия съд в точки 124—137 от това съдебно решение недвусмислено следва, че твърдението в точка 138 от посоченото съдебно решение относно констатацията на Комисията, че „не е имало пазарна цена за подобен негарантиран заем“, посочва единствено констатацията на Комисията в съображение 93 от спорното решение, че „ограничения[т] брой на подобни сделки на пазара […] няма да предостави съдържателно сравнение“„между, от една страна, лихвения процент по заема, действително приложен благодарение на държавната гаранция, плюс гаранционната такса и от друга страна, лихвения процент, който би бил прилаган по заем без държавната гаранция“, а не последващия мотив в посоченото съображение 93, че „Комисията ще използва съответния референтен процент“, за да определи пазарната цена на въпросната гаранционна премия.
На трето място, що се отнася до твърдяното неправилно тълкуване от Общия съд на Известието относно гаранциите, следва да се констатира, първо, че доводът, че Общият съд неправилно е предположил, че Комисията е изключила наличието на пазарна цена за гаранция като разглежданата в настоящия случай, произтича от същия неправилен прочит на обжалваното съдебно решение, посочен в предходната точка.
Второ, от неправилен прочит на обжалваното съдебно решение е отправен упрекът към Общия съд за неправилното приемане, че използването на референтните лихвени проценти е сравнимо с презумпция. Всъщност, както следва от точки 132—134 от обжалваното съдебно решение, Общият съд не е приел, че използването на референтните лихвени проценти е сравнимо с презумпция, напротив, той подчертава, че в нарушение на Известието относно гаранциите Комисията е презумирала, че няма финансова институция, която би била гарант на предприятие в затруднение.
Освен това в точки 135—137 от обжалваното съдебно решение той приема, че не е подкрепена в достатъчна степен от правна гледна точка констатацията на Комисията, че „поради ограничения брой на подобни сделки на пазара“ няма възможност за съдържателно сравнение между, от една страна, лихвения процент по заема, действително приложен благодарение на държавната помощ, плюс гаранционната такса и от друга страна, лихвения процент, който би бил прилаган по заем без държавната гаранция. Така в точка 130 от обжалваното съдебно решение Общият съд само е взел предвид използването от Комисията на референтните лихвени проценти, без по никакъв начин да квалифицира подобен подход като „презумпция“.
Трето, противно на твърдяното от Комисията, Известието относно гаранциите предвижда йерархия между методите, които следва да се използват за установяване и определяне на размера на помощта в дадена мярка.
Най-напред, както отбелязва генералният адвокат в точки 48—55 от заключението си, точка 3.2, буква г), първа алинея от това известие предвижда, че Комисията трябва да провери дали „поемането на риск“ е „възнаградено с подходяща премия върху гарантираната сума“, като се има предвид, че когато „цената, платена за гаранцията, е поне колкото съответната база за сравнение на премията за гаранция, която може да се намери на финансовите пазари, гаранцията не съдържа помощ“.
По-нататък, съгласно точка 3.2, буква г), втора алинея, „[а]ко на финансовите пазари не може да бъде намерена съответстваща база за сравнение на премията за гаранция“, „общият финансов разход по гарантирания заем, включително лихвения[т] процент по заема и премията за гаранция, трябва да бъде сравнен с пазарната цена за подобен негарантиран заем“.
От това следва, че първият метод, припомнен в точка 65 от настоящото решение, трябва да бъде проверен на първо място и при липсата на съответна база за сравнение на премията за гаранция, която може да се намери на финансовите пазари, трябва да се използва вторият метод, припомнен в предходната точка от това решение. Тази йерархия между методите за установяване на елемента на помощ в дадена мярка се потвърждава от точка 4.2 от Известието относно гаранциите, в първата алинея от която се потвърждава, че „за индивидуална гаранция еквивалентът на помощта в брой на гаранцията трябва да бъде изчислен като разликата между пазарната цена на гаранцията и реално платената цена“, а във втората алинея се уточнява, че само когато пазарът не предоставя гаранция за съответния вид трансакция и следователно не съществува пазарна цена за гаранцията, трябва да се използва вторият метод за изчисляване на елемента на помощ.
Съгласно точка 3.2, буква г), втора алинея от това известие този метод използва като база за сравнение „пазарната цена за подобен негарантиран заем“, а по смисъла на точка 4.2, втора алинея от посоченото известие — „пазар[ния] лихвен процент, който това дружество би трябвало да плати без гаранцията“.
Накрая, от точка 4.2, втора алинея от Известието относно гаранциите следва, че само „[а]ко не е налице пазарен лихвен процент и ако държавата членка желае да използва референтната ставка като заместител“, Комисията може да прибегне до последния метод, основан на „референтна ставка“. По-специално употребата на императивната формулировка „трябва да се изчисли“ във второто изречение на втора алинея от тази точка посочва, че Комисията е очертала свободата си на преценка при избора на метода, използван за установяване и определяне на размера на елемента на помощ в дадена мярка, така че при невъзможност да приложи първия метод, тя трябва да използва втория метод, ако съществува пазарен лихвен процент, и следователно тя може да използва референтната ставка само ако не съществува пазарен лихвен процент.
Четвърто, от неправилен прочит на обжалваното съдебно решение е изведен доводът, че Общият съд погрешно е приел, че използването на референтната ставка само по себе си предполага неизпълнение от страна на Комисията на задължението ѝ да направи обща преценка, като вземе предвид всяко релевантно за случая доказателство, което ѝ позволява да определи дали Valencia CF не би получил подобни облекчения от частен оператор.
Всъщност от точка 134 от обжалваното съдебно решение недвусмислено следва, че преценката на Общия съд за неизпълнението на това задължение от Комисията произтича изключително от неговата констатация в същата точка от обжалваното съдебно решение, че „като е презумирала, че няма финансова институция, която би била гарант на предприятие в затруднение, а оттук и че на пазара не е била предложена съответна референтна гаранционна премия, Комисията е нарушила Известието относно гаранциите, от което тя е обвързана“. Нищо в тази точка обаче не позволява да се приеме, че с това твърдение Общият съд счита, че използването на референтния лихвен процент като такъв предполага неизпълнение на посоченото задължение.
Пето, като се има предвид, че с извършения в точки 132—134 от обжалваното съдебно решение анализ Общият съд се е ограничил до това да провери дали Комисията е направила преценката си в съответствие с изискванията, които сама си е наложила с приемането на Известието относно гаранциите, не може да се приеме твърдението на тази институция, че самият Общ съд е нарушил изискванията относно необходимата обща преценка.
На четвърто място, що се отнася до границите на тежестта на доказване и на задължението на Комисията за полагане на грижа, следва да се припомни, че предвид целта на член 107, параграф 1 ДФЕС да осигури ненарушена конкуренция, включително между публичните и частните предприятия, понятието „помощ“ по смисъла на тази разпоредба не би могло да обхваща мярка, предоставена в полза на предприятие чрез ресурси на държавата, когато то би могло да получи същото предимство при обстоятелства, съответстващи на нормалните пазарни условия. Следователно преценката на условията, при които е предоставено такова предимство, по принцип се извършва чрез прилагане на принципа на частния оператор (решение от 11 ноември 2021 г., Autostrada Wielkopolska/Комисия и Полша,
C‑933/19 P
,
EU:C:2021:905
, т.
и цитираната съдебна практика).
Когато обаче принципът на частния оператор е приложим, той е сред обстоятелствата, които Комисията е длъжна да вземе предвид, за да установи съществуването на помощ, и следователно не е изключение, приложимо само по искане на държава членка, когато се установи, че конститутивните елементи на понятието „държавна помощ“, съдържащо се в член 107, параграф 1 ДФЕС, са налице (решение от 11 ноември 2021 г., Autostrada Wielkopolska/Комисия и Полша,
C‑933/19 P
,
EU:C:2021:905
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следователно в този случай Комисията носи тежестта да докаже, като вземе предвид по-специално предоставената от съответната държава членка информация, че условията за прилагане на принципа на частния оператор не са изпълнени, така че разглежданата държавна намеса съдържа предимство по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС (решение от 11 ноември 2021 г., Autostrada Wielkopolska/Комисия и Полша,
C‑933/19 P
,
EU:C:2021:905
, т.
и цитираната съдебна практика).
В този контекст Комисията трябва да направи обща преценка, като вземе предвид всяко релевантно за случая доказателство, което ѝ позволява да определи дали предприятието получател явно не би получило подобни облекчения от такъв частен оператор (решение от 11 ноември 2021 г., Autostrada Wielkopolska/Комисия и Полша,
C‑933/19 P
,
EU:C:2021:905
, т.
и цитираната съдебна практика).
Във връзка с това трябва да се счита за релевантна всяка информация, която може да повлияе в немалка степен на процеса на вземане на решение от един нормално предпазлив и грижлив частен оператор, който се намира в положение, възможно най-близко до това на обществения оператор (решение от 11 ноември 2021 г., Autostrada Wielkopolska/Комисия и Полша,
C‑933/19 P
,
EU:C:2021:905
, т.
и цитираната съдебна практика).
Освен това Комисията е длъжна, в интерес на правилното прилагане на свързаните с държавните помощи основни правила на Договора за функционирането на ЕС, да проведе процедурата по разследване на атакуваните мерки надлежно и безпристрастно, за да може при приемане на окончателното решение да разполага с възможно най-пълната и надеждна информация за тази цел (решение от 11 ноември 2021 г., Autostrada Wielkopolska/Комисия и Полша,
C‑933/19 P
,
EU:C:2021:905
, т.
и цитираната съдебна практика).
Всъщност Комисията не може да предполага, че дадено предприятие се е ползвало от предимство, представляващо държавна помощ, като се основава само на отрицателна презумпция, опираща се на липсата на информация, която позволява да се направи обратното заключение, при липсата на други данни, от естество да установят със сигурност съществуването на такова предимство (решение от 10 декември 2020 г., Comune di Milano/Комисия,
C‑160/19 P
,
EU:C:2020:1012
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следователно, когато е видно, че принципът на частния оператор би могъл да бъде приложен, Комисията трябва да поиска от съответната държава членка всички релевантни данни, които ще ѝ позволят да провери дали условията за приложимост и за прилагане на този принцип са изпълнени (решение от 10 декември 2020 г., Comune di Milano/Комисия,
C‑160/19 P
,
EU:C:2020:1012
, т.
и цитираната съдебна практика).
Впрочем, тъй като Комисията не познава пряко обстоятелствата, при които е прието дадено инвестиционно решение, тя трябва да се основе за целите на прилагането на този принцип до голяма степен на обективните и проверими доказателства, представени от съответната държава членка (решение от 10 декември 2020 г., Comune di Milano/Комисия,
C‑160/19 P
,
EU:C:2020:1012
, т.
).
Дори когато посочената институция е изправена срещу държава членка, която не изпълнява задължението си за съдействие и не ѝ е предоставила информацията, която тя ѝ е разпоредила да даде, тя е длъжна да основава решенията си на данни с известна надеждност и съгласуваност, които представляват достатъчна основа, за да се направи заключение, че дадено предприятие се е възползвало от предимство, представляващо държавна помощ, и поради това са от естество да обосноват заключенията, до които тя достига (решение от 26 март 2020 г., Larko/Комисия,
C‑244/18 P
,
EU:C:2020:238
, т.
и цитираната съдебна практика).
От това следва, че при проверката на наличието и законосъобразността на държавна помощ може да се наложи при необходимост Комисията да отиде по-далеч, а не само да разгледа фактическите и правните обстоятелства, доведени до знанието ѝ (решение от 2 септември 2021 г., Комисия/Tempus Energy и Tempus Energy Technology,
C‑57/19 P
,
EU:C:2021:663
, т.
и цитираната съдебна практика).
За сметка на това от тази съдебна практика същевременно не може да се заключи, че Комисията трябва да издирва, по своя собствена инициатива и при липса на каквото и да било косвено доказателство в този смисъл, всичката информация, която би могла да има връзка с разглеждания от нея случай, дори такава информация да е обществено достояние (решение от 2 септември 2021 г., Комисия/Tempus Energy и Tempus Energy Technology,
C‑57/19 P
,
EU:C:2021:663
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение съдът на Съюза трябва да преценява законосъобразността на решение в областта на държавните помощи с оглед на информацията, с която Комисията е могла да разполага към момента, в който го е приела, която включва информация, изглеждаща релевантна за преценката, която трябва да се извърши съгласно съдебната практика, припомнена в точки 75 и 76 от настоящото решение, и която тя е могла да получи по свое искане в хода на административното производство (решение от 11 ноември 2021 г., Autostrada Wielkopolska/Комисия и Полша,
C‑933/19 P
,
EU:C:2021:905
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая от точки 132—135 и 137 от обжалваното съдебно решение следва, че Общият съд, от една страна, приема, че с приемането на Известието относно гаранциите Комисията си е наложила задължението да провери дали е налице „съответна референтна гаранционна премия, предлагана на финансовите пазари“ или „пазарна цена на подобен негарантиран заем“, преди да прибегне до референтния лихвен процент. От друга страна, той приема, че тази институция не е изпълнила това задължение, тъй като констатацията за липса на съответна референтна гаранционна премия, предлагана на финансовите пазари, е резултат от нарушаването на това известие, и че липсата на пазарна цена на подобен негарантиран заем не е надлежно доказана.
В това отношение, първо, от направените в точки 64—68 от настоящото решение констатации следва, че Общият съд правилно е приел, че с приемането на посоченото известие Комисията си е наложила задължението да провери дали „съществува“ съответна референтна гаранционна премия, предлагана на финансовите пазари, и ако това не е така, дали „съществува“ пазарна цена на подобен негарантиран заем, преди да прибегне до референтния лихвен процент.
Второ, както отбелязва Общият съд, по-специално в точки 124—126 от обжалваното съдебно решение, нищо в спорното решение не оставя впечатлението, че Комисията е проверила дали е съществувала съответна референтна гаранционна премия, предлагана на финансовите пазари. Всъщност в съображение 86, буква в) от това решение тя само е изключила, „че годишните гаранционни премии от 0,5 %—1 %, начислявани за въпросните гаранции, не могат да се приемат като отразяващи риска от неизпълнение на задълженията по гарантираните заеми предвид затрудненията на Valencia CF“. Освен това в раздел 7.2 от спорното решение, отнасящ се до количественото определяне на помощта, Комисията започва своята проверка в съображение 93 директно с втория етап, състоящ се в проверка дали съществува пазарна цена на подобен негарантиран заем.
Единственото обяснение, което следва от спорното решение относно този подход, обаче е, че тази институция е приела, че за предприятие в затруднение не съществува съответна референтна гаранционна премия, предлагана на финансовите пазари.
Както обаче отбелязва Общият съд в точки 127 и 133 от обжалваното съдебно решение, подобна логика е в противоречие с Известието относно гаранциите, което в точка 4.1, буква а) разграничава „за предприятия в затруднение“ случаите, при които „пазарен гарант би изискал висока премия […] в зависимост от очаквания процент на неизпълнение“, от тези, при които, „ако вероятността заемополучателят да не е в състояние да си изплати заема стане особено висока, тази пазарна степен може да не съществува“.
От това следва, че съгласно това известие преценката, че Valencia CF е бил в затруднено положение при предоставянето на мярка 1, сама по себе си не е достатъчна, за да се констатира, че не съществува съответна референтна гаранционна премия, предлагана на финансовите пазари, тъй като подобна констатация изисква най-малкото допълнителен анализ относно очаквания риск от неизпълнение.
В това отношение Общият съд освен това отбелязва в точка 128 от обжалваното съдебно решение, че по-специално в съображения 77 и 80 от спорното решение Комисията разграничава различни видове затруднения и приема, че макар при предоставянето на тази мярка Valencia CF да се е намирал в затруднение по смисъла на Насоките от 2004 г. за оздравяване и преструктуриране, той не се е намирал в „положение на тежка криза“ по смисъла на точка 4.1, буква а) от Известието относно гаранциите. От това следва, че Общият съд е могъл да приеме, че в спорното решение Комисията не е доказала, че вероятността Valencia CF да не е в състояние да изплати заема си, е била „особено висока“ по смисъла на посочената точка 4.1, буква а).
Така Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че Комисията не е изпълнила задължението си да вземе предвид всяко релевантно за случая доказателство, и противно на твърдяното от тази институция, Общият съд не е разширил обхвата на задължението за полагане на грижа, което тази институция е длъжна да положи извън границите, които си е наложила с приемането на посоченото известие.
Трето, както констатира Общият съд в точки 131, 135 и 137 от обжалваното съдебно решение, нищо в спорното решение, нито представените пред Общия съд доказателства подкрепят твърдението на Комисията в съображение 93 от спорното решение, че „поради ограничения брой на подобни сделки на пазара“ целевият показател за пазарната цена на подобен негарантиран заем „няма да предостави съдържателно сравнение“.
В това отношение, както отбелязва генералният адвокат в точки 79 и 80 от заключението си, от собствената си констатация, че Valencia CF е в затруднение при предоставянето на мярка 1, тази институция стига до извода не само че нито една финансова институция не би предоставила гаранция в полза на този клуб, но и че е изключено съществуването на подобен негарантиран заем.
Тъй като обаче наличието както на съответна референтна гаранционна премия, предлагана на финансовите пазари, така и на пазарна цена на подобен негарантиран заем може да бъде определящо съгласно Известието относно гаранциите за установяване на наличието на държавна помощ и за нейното количествено определяне, това са обстоятелства, които са от съществено значение за преценката, която следва да извърши Комисията, по смисъла на съдебната практика, припомнена в точки 75 и 76 от настоящото решение.
Макар с израза в точка 28 от решението за започване на официална процедура по разследване Комисията да изразява съмненията си относно готовността на финансова институция да отпусне без гаранция от държавата сходен заем на Valencia CF, тя е изпълнила задължението си, припомнено в точка 80 от настоящото решение, да поиска от съответната държава членка релевантната информация по този въпрос; безспорно е, че тя не е получила никакъв отговор от испанските органи, нито е посочила пред Общия съд друго доказателство, с което е могла да разполага при приемането на спорното решение.
При тези условия изглежда, че Комисията не е доказала пред Общия съд, че разполага с данни с известна надеждност и съгласуваност по смисъла на съдебната практика, припомнена в точка 82 от настоящото решение, които да ѝ позволят да твърди, че е налице само „ограничен брой на подобни сделки на пазара“, което „няма да предостави съдържателно сравнение“ с целевия показател за пазарната цена на подобен негарантиран заем.
Както обаче следва от точка 52 от настоящото решение, самата Комисия счита, че може да бъде задължена да използва специфичните си правомощия за разследване, по-специално когато не разполага с достатъчно доказателства, за да установи, че помощта съществува, или когато е разумно да се предположи, че данните, с които разполага, са непълни.
Всъщност, тъй като с приемането на Известието относно гаранциите Комисията се задължава да провери дали съществува пазарна цена на подобен негарантиран заем, Общият съд е можел да приеме, без да допусне грешка при прилагане на правото, че при условия като произтичащите от направените в точки 93—97 от настоящото решение констатации тази институция е била длъжна да провери не само фактическите и правните обстоятелства, доведени до знанието ѝ в отговор на решението за започване на официалната процедура по разследване по смисъла на съдебната практика, припомнена в точка 82 от настоящото решение.
Противно на твърдяното от Комисията, по този начин Общият съд не ѝ е наложил прекомерни задължения за полагане на грижа и тежест на доказване, а само е констатирал, че тя не е изпълнила изискванията, които си е наложила с приемането на посоченото известие. Всъщност той по никакъв начин не изисква тази институция да представи доказателства за липсата на подобни сделки на пазара, а само отбелязва, че Комисията не е обосновала констатацията си, нито е използвала предоставената ѝ възможност в съответствие с припомнената в точка 84 от настоящото решение съдебна практика, да направи в хода на административното производство конкретно искане пред испанските органи или заинтересовани страни, за да получи представяне на релевантни доказателства за целите на преценката, която трябва да се извърши. По-конкретно, Общият съд не е изключил възможността да бъде достатъчно за Комисията да направи такова конкретно искане в рамките на посочените в точка 14 от настоящото решение контакти, за да изпълни задължението си за полагане на грижа и възложената ѝ тежест на доказване.
С оглед на всички изложени по-горе съображения твърдението, че е налице единственото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата, и следователно самата жалба трябва да се отхвърлят като неоснователни.
По съдебните разноски
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски.
В съответствие с член 138, параграф 1 от този процедурен правилник, приложим в производството по обжалване съгласно член 184, параграф 1 от същия, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
Тъй като Комисията е загубила делото и Valencia CF е поискал тя да бъде осъдена да заплати съдебните разноски, тя трябва да бъде осъдена да понесе направените от нея съдебни разноски, както и съдебните разноски на Valencia CF.
Съгласно член 140, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда, приложим в производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от същия, встъпилите по делото държави членки понасят направените от тях съдебни разноски. Следователно, след като е участвало в производството пред Съда, Кралство Испания понася направените от него съдебни разноски.

По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда Европейската комисия да понесе направените от нея съдебни разноски, както и тези на Valencia Club de Fútbol SAD.

3)
Кралство Испания понася направените от него съдебни разноски.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: испански.