CELEX: 62017CJ0080
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Povinné poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel
Smernica 72/166/EHS
Článok 3 ods. 1
Druhá smernica 84/5/EHS
Článok 1 ods. 4
Povinnosť uzavrieť poistnú zmluvu
Vozidlo zaparkované na súkromnom pozemku
Právo orgánu zabezpečujúceho náhradu škody vymáhať svoj nárok voči majiteľovi nepoisteného vozidla

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 3 smernice Rady 72/166/EHS z 24. apríla 1972 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel (
Ú. v. ES L 103, 1972, s. 1
; Mim. vyd. 06/007, s. 10), zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2005/14/ES z 11. mája 2005 (
Ú. v. EÚ L 149, 2005, s. 14
) (ďalej len „prvá smernica“) a článku 1 ods. 4 druhej smernice Rady 84/5/EHS z 30. decembra 1983 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel (
Ú. v. ES L 8, 1984, s. 17
; Mim. vyd. 06/001, s. 3), zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2005/14/ES z 11. mája 2005 (
Ú. v. EÚ L 149, 2005, s. 14
) (ďalej len „druhá smernica“).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Fundo de Garantia Automóvel (Automobilový garančný fond, Portugalsko, ďalej len „Fond“) na jednej strane a pani Alinou Antóniou Destapado Pão Mole Julianovou a pani Cristianou Micaelou Caetano Julianovou na druhej strane vo veci vymáhania náhrady škody, ktoré Fond vyplatil poškodeným pri dopravnej nehode, ktorej účastníkom bolo vozidlo patriace pani Destapado Pão Mole Julianovej a ktoré riadil jej syn.
Právny rámec
Právo Únie
Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2009/103/ES zo 16. septembra 2009 o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel a o kontrole plnenia povinnosti poistenia tejto zodpovednosti (
Ú. v. EÚ L 263, 2009, s. 11
) zrušila okrem iného prvú a druhú smernicu. Vzhľadom na obdobie, kedy došlo k skutkovým okolnostiam vo veci samej, však treba brať do úvahy tieto dve posledné uvedené smernice.
Článok 1 prvej smernice stanovoval:
„Na účely tejto smernice:
1.
‚vozidlo‘ znamená akékoľvek motorové vozidlo určené na pohyb po pevnine s mechanickým pohonom, ktoré sa však neprevádzkuje na koľajniciach, a akékoľvek prípojné vozidlo, pripojené alebo nepripojené;
…“
Článok 3 ods. 1 tejto smernice stanovoval:
„Každý členský štát prijme v súlade s článkom 4 všetky primerané opatrenia, aby zabezpečil, že zodpovednosť za škodu spôsobenú prevádzkou vozidiel obvykle sa nachádzajúcich na jeho území je pokrytá poistením. Rozsah krytia zodpovednosti a podmienky tohto krytia sa určia na základe týchto opatrení.“
Článok 4 uvedenej smernice stanovoval:
„Členský štát môže konať odchylne od článku 3, pokiaľ ide o:
a)
určité fyzické alebo právnické osoby, verejnoprávne alebo súkromnoprávne; zoznam takýchto osôb zostaví príslušný členský štát a oznámi ho ostatným členským štátom a Komisii.
Členský štát, konajúc takto odchylne, vykoná príslušné opatrenia na zabezpečenie toho, že je odškodné vyplatené v súvislosti s každou stratou alebo škodou spôsobenou na svojom území a na území iného členského štátu vozidlami, ktoré patria takýmto osobám. …
b)
určité typy vozidiel alebo určité vozidlá, ktoré majú osobitnú tabuľku; zoznam takýchto typov alebo takýchto vozidiel zostaví príslušný štát a oznámi ho ostatným členským štátom a Komisii.
V tomto prípade členské štáty zabezpečia, že s vozidlami, ako je to uvedené v prvom pododseku tohto písmena, sa zaobchádza rovnako ako s vozidlami, pre ktoré poistná povinnosť stanovená v článku 3 ods. 1 nebola splnená. …“
Článok 1 ods. 4 druhej smernice uvádzal:
„Každý členský štát zriadi alebo poverí orgán, ktorého úlohou bude zabezpečiť náhradu škody najmenej do výšky povinného poistenia za škodu na majetku alebo ujmy na zdraví spôsobené neidentifikovaným vozidlom alebo vozidlom, ktoré nemalo splnené povinné poistenie stanovené v odseku 1.
Prvým pododsekom nie je dotknuté právo členských štátov považovať náhradu škody týmto orgánom ako doplnkovú alebo nedoplnkovú a právo vytvoriť opatrenie upravujúce náhradu škody medzi orgánom a osobou alebo osobami zodpovednými za nehodu a inými poisťovateľmi alebo orgánmi sociálneho zabezpečenia, ktorí sú povinní nahradiť škodu poškodenému, pokiaľ ide o tú istú nehodu. Členské štáty však nesmú dovoliť, aby tento orgán podmienil výplatu náhrady škody dokazovaním zo strany poškodeného, že zodpovedná osoba nie je schopná alebo odmieta zaplatiť.“
Portugalské právo
Článok 1 ods. 1 Decreto-Lei n
o
522/85 – Seguro Obrigatório de Responsabilidade Civil Automóvel (zákonný dekrét č. 522/85 o povinnom poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel) z 31. decembra 1985 (
Diário da República
, séria I, č. 301, 6. dodatok z 31. decembra 1985) (ďalej len „zákonný dekrét č. 522/85“), stanovuje, že každý, kto môže byť občianskoprávne zodpovedný za náhradu majetkovej alebo nemajetkovej škody vyplývajúcej z ujmy na zdraví alebo na majetku spôsobenej tretím osobám motorovým vozidlom, jej prípojnými vozidlami alebo jej návesmi, musí mať podľa tohto zákonného dekrétu tieto vozidlá na účely ich používania v premávke kryté poistením, ktoré bude pokrývať túto zodpovednosť.
Podľa článku 2 tohto zákonného dekrétu je povinnosť uzatvoriť poistenie uložená v zásade majiteľovi vozidla.
Článok 8 ods. 1 a 2 uvedeného zákonného dekrétu stanovuje, že poistná zmluva pokrýva zodpovednosť za škodu poisteného, ako aj osôb, ktoré sú povinné poistiť sa podľa článku 2, ako aj oprávnených držiteľov a vodičov vozidla, a takisto zaručuje odškodnenie, ktoré sú povinní poskytnúť pôvodcovia krádeže alebo lúpeže vozidla alebo neoprávneného používania cudzieho motorového vozidla, alebo pôvodcovia dopravných nehôd spôsobených úmyselne, s výnimkou niektorých prípadov.
Podľa článku 21 zákonného dekrétu č. 522/85 prináleží Fondu vyplatiť odškodnenie v prípade nehôd spôsobených vozidlami podliehajúcimi povinnému poisteniu zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel registrovaných v Portugalsku v súlade s ustanoveniami tohto zákonného dekrétu.
Z článku 25 uvedeného zákonného dekrétu vyplýva, že ak Fond vyplatí príslušné odškodnenie, prejdú na neho veriteľské práva poškodeného vrátane nároku na zákonné úroky z omeškania a na výdavky vynaložené v súvislosti s vymáhaním nároku, pričom osoby podliehajúce povinnosti poistiť sa, ktoré neuzavreli žiadne poistenie, môžu byť žalované zo strany Fondu. Tento Fond má voči iným osobám zodpovedným za nehodu, ak existujú, právo na náhradu súm, ktoré vyplatil.
Článok 503 ods. 1 občianskeho zákonníka stanovuje, že každý kto riadi akékoľvek vozidlo na pozemných komunikáciách a používa ho pre vlastnú potrebu, a to aj v prípade, ak by jeho používanie zveril inej osobe, zodpovedá za škodu spôsobenú týmto vozidlom, a to aj v prípade, že vozidlo nie je súčasťou premávky.
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Pani Destapado Pão Mole Julianová, majiteľka motorového vozidla evidovaného v Portugalsku, zanechala zo zdravotných dôvodov riadenie tohto vozidla a zaparkovala ho na dvore svojho domu, pričom nepodnikla potrebné kroky na jeho oficiálne stiahnutie z prevádzky.
Dňa 19. novembra 2006 riadil toto vozidlo syn pani Destapado Pão Mole Julianej, ktorý ho zobral bez súhlasu svojej matky a bez jej vedomia, zišiel z cesty, čo zapríčinilo smrť vodiča, ako aj ďalších dvoch osôb, ktorí sa nachádzali vo vozidle ako spolucestujúci.
Pani Destapado Pão Mole Julianová nemala k tomuto dátumu uzavreté poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou uvedeného vozidla.
Fond po tom, ako vyplatil právnym nástupcom spolucestujúcich tohto istého vozidla náhradu škody spôsobenú predmetnou nehodou, podal žalobu proti pani Destapado Pão Mole Julianovej, ako aj pani Caetano Julianovej, dcére vodiča, a žiadal o vyplatenie sumy 437345,85 eura.
Pani Destapado Pão Mole Julianová na svoju obhajobu okrem iného tvrdila, že nebola zodpovedná za nehodu a že vzhľadom na to, že zaparkovala svoje vozidlo na dvore svojho domu a že nemala v úmysle ho uviesť do prevádzky, nemala povinnosť uzavrieť zmluvu o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou tohto vozidla.
Súd prvého stupňa čiastočne vyhovel žalobe Fondu, keď rozhodol, že skutočnosť, že majiteľka vozidla nemala v úmysle uviesť vozidlo do prevádzky a že k nehode došlo bez toho, aby jej bolo možné pripísať zodpovednosť za nehodu, nevylučovala povinnosť uzavrieť zmluvu o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou tohto vozidla. Podľa tohto súdu táto zmluva zaručuje vyplatenie náhrady škody poškodeným dopravnou nehodou aj v prípade krádeže motorového vozidla.
Pani Destapado Pão Mole Julianová podala proti rozsudku súdu prvého stupňa odvolanie na Tribunal da Relação (odvolací súd, Portugalsko).
Tento súd dospel k záveru, že neexistovala povinnosť uzavrieť zmluvu o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú dotknutým vozidlom a že pani Destapado Pão Mole Julianová neniesla zodpovednosť, v dôsledku čoho zrušil rozsudok súdu prvého stupňa a zamietol žalobu podanú Fondom.
Fond na podporu odvolania, ktoré podal na Supremo Tribunal de Justiça (Najvyšší súd, Portugalsko), tvrdí, že existujú riziká vlastné vozidlám, z ktorých vyplýva povinnosť uzavrieť zmluvu o zodpovednosti za škodu súvisiacu s týmito vozidlami, aj keď nie sú v prevádzke. Fond tiež navrhuje, aby sa Súdnemu dvoru položila otázka, či je veriteľské právo, ktoré mu vyplýva z článku 25 zákonného dekrétu č. 522/85 nezávislé od vnútroštátneho režimu pripísania zodpovednosti za škodu stanoveného v článku 503 ods. 1 občianskeho zákonníka.
Supremo Tribunal de Justiça (Najvyšší súd) uvádza, že z odvolania, o ktorom rozhoduje, vyplýva otázka, či povinnosť majiteľa vozidla uzavrieť zmluvu o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou jej vozidla vyplýva zo samotnej skutočnosti, že má vlastnícke práva k tomuto vozidlu, alebo či táto povinnosť neexistuje, ak je vozidlo na základe rozhodnutia majiteľa odstavené mimo verejnej komunikácie.
Z rozsudku Súdneho dvora zo 4. septembra 2014, Vnuk (
C‑162/13
,
EU:C:2014:2146
), vyplýva, že pojem „prevádzka vozidiel“ stanovený v článku 3 ods. 1 prvej smernice sa vzťahuje na akékoľvek použitie vozidla, ktoré je v súlade s obvyklou funkciou tohto vozidla.
Prejednávaná vec sa však odlišuje od veci, v ktorej bol vydaný uvedený rozsudok, keďže v prejednávanej veci nebola uzavretá poistná zmluva a vozidlo bolo na základe rozhodnutia svojej majiteľky odstavené na súkromnom pozemku, pričom bolo uvedené do prevádzky bez toho, aby uvedená majiteľka o tom vedela alebo s tým súhlasila.
Zdá sa, že vnútroštátny súd sa v takejto situácii domnieva, že neexistuje povinnosť uzavrieť zmluvu o poistení zodpovednosti za škodu v súvislosti s prevádzkou predmetného vozidla.
Uvedená povinnosť totiž vznikne, len ak na jednej strane majiteľka dotknutého vozidla uvedie do prevádzky toto vozidlo alebo do stavu, v ktorom existuje riziko vyplývajúce z prevádzky vozidla, a na druhej strane, ak majiteľka môže byť zodpovedá za škodu spôsobenú tretím osobám z dôvodu prevádzky tohto vozidla. Bolo by neprimerané domnievať sa, že táto istá povinnosť vzniká majiteľke, ak sa rozhodne stiahnuť svoje vozidlo z prevádzky a ak dôjde k nehode v dôsledku neoprávneného privlastnenia si tohto vozidla, riadeného bez súhlasu majiteľky.
Keďže intervencia orgánu uvedeného v článku 1 ods. 4 druhej smernice je však v súlade s týmto ustanovením stanovená len vtedy, ak sú škody spôsobené vozidlom, pri ktorom nebola splnená povinnosť uzatvoriť poistenie uložená v článku 3 ods. 1 prvej smernice, skutočnosť, že sa má osoba, ktorá sa nachádza v situácii pani Destapado Pão Mole Julianovej, pokladať za osobu, ktorá nepodlieha tejto povinnosti, znamená, že Fond za okolností, o aké ide vo veci samej, nemusí zasiahnuť.
Okrem toho článok 1 ods. 4 druhý pododsek druhej smernice vyvoláva pochybnosti, pokiaľ ide o otázku, či môže byť založená zodpovednosť majiteľa vozidla len z dôvodu jeho samotného postavenia ako majiteľa alebo či je obmedzená na prípady, v ktorých môže byť jeho zodpovednosť za škodu založená pri škode spôsobenej nehodou.
Konkrétne sa kladie otázka, či môže Fond podať žalobu proti majiteľovi vozidla, ktorý si nesplnil svoju povinnosť uzavrieť zmluvu o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou tohto vozidla, na účely vymáhania náhrady škody, ktorú vyplatil poškodeným bez ohľadu na to, či bola zodpovednosť tohto majiteľa za škodu založená z dôvodu predmetnej nehody, alebo či môže podať túto žalobu len vtedy, ak sú splnené podmienky založenia takejto zodpovednosti, najmä zodpovednosti za vedenie vozidla v zmysle článku 503 ods. 1 občianskeho zákonníka.
Za týchto okolností Supremo Tribunal de Justiça (Najvyšší súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 3 [prvej smernice] vykladať v tom zmysle, že povinnosť uzatvoriť zmluvu o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel sa vzťahuje takisto na situácie, keď vozidlo bolo na základe rozhodnutia jeho majiteľa odstavené na súkromnom pozemku mimo verejnej komunikácie?
Alebo
sa má vykladať v tom zmysle, že za takýchto okolností nie je majiteľ vozidla povinný poistiť ho, pričom nie je dotknutá zodpovednosť, ktorú prevzal Fond… voči poškodeným tretím osobám, najmä v prípade neoprávneného používania cudzieho motorového vozidla?
2.
Má sa článok 1 ods. 4 [druhej smernice] vykladať v tom zmysle, že Fond… – ktorý v prípade neexistencie zmluvy o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel vyplatí príslušné odškodnenie tretím osobám poškodeným dopravnou nehodou spôsobenou motorovým vozidlom, ktoré bolo odstavené na súkromnom pozemku a ktoré bolo použité bez súhlasu jeho majiteľa a bez jeho vedomia, – získa veriteľské práva voči majiteľovi vozidla bez ohľadu na zodpovednosť tohto majiteľa za nehodu?
Alebo
sa má vykladať v tom zmysle, že získanie veriteľských práv Fondu… voči majiteľovi závisí od splnenia podmienok zodpovednosti za škodu, a to najmä od skutočnosti, či v okamihu dopravnej nehody majiteľ riadil vozidlo?“
Listom podaným do kancelárie Súdneho dvora 28. augusta 2017 Írsko na základe článku 16 tretieho odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie navrhlo, aby Súdny dvor zasadal vo veľkej komore.
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 3 ods. 1 prvej smernice vykladať v tom zmysle, že uzavretie zmluvy o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorového vozidla je povinné, pokiaľ je dotknuté vozidlo výlučne na základe rozhodnutia jeho majiteľa, ktorý ho už nemá v úmysle riadiť, odstavené na súkromnom pozemku.
Táto otázka je založená na predpoklade, podľa ktorého Fond žiadal pani Destapado Pão Mole Julianovú na základe článku 25 zákonného dekrétu č. 522/85 o vrátenie náhrady škody vyplatenej právnym nástupcom poškodených v dôsledku nehody, ktorej účastníkom bolo jej vozidlo, z dôvodu, že mala jednak povinnosť uzavrieť zmluvu o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou tohto vozidla, a jednak, že nesplnila túto povinnosť. V tomto kontexte sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či v situácii, ktorá bola opísaná v predchádzajúcom bode, malo byť uvedené vozidlo pokryté takýmto poistením.
Po tomto spresnení treba uviesť, že v súlade s článkom 3 ods. 1 prvej smernice každý členský štát prijme v súlade s článkom 4 tejto smernice všetky primerané opatrenia, aby zabezpečil, že zodpovednosť za škodu spôsobenú prevádzkou vozidiel obvykle sa nachádzajúcich na jeho území je pokrytá poistením.
Znenie článku 3 ods. 1 prvej smernice je koncipované veľmi všeobecne v tom zmysle, že od každého členského štátu požaduje, aby vo svojom vnútroštátnom právnom poriadku prijal všeobecnú povinnosť poistenia vozidiel (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. júla 2013, Csonka a i.,
C‑409/11
,
EU:C:2013:512
, bod
).
Každý členský štát má teda povinnosť zabezpečiť, aby s výhradou uplatnenia výnimiek stanovených v článku 4 tejto smernice bolo každé vozidlo obvykle sa nachádzajúce na jeho území pokryté zmluvou uzavretou s poisťovňou s cieľom zabezpečiť ručenie za zodpovednosť za škodu spôsobenú uvedeným vozidlom minimálne v rozmedzí stanovenom právom Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. júla 2013, Csonka a i.,
C‑409/11
,
EU:C:2013:512
, bod
).
Pojem „vozidlo“ je definovaný v článku 1 bode 1 prvej smernice ako vzťahujúci sa na „akékoľvek motorové vozidlo určené na pohyb po pevnine“. Táto definícia je nezávislá od spôsobu, akým sa predmetné vozidlo používa alebo sa môže používať (rozsudky zo 4. septembra 2014, Vnuk,
C‑162/13
,
EU:C:2014:2146
, bod
, a z 28. novembra 2017, Rodrigues de Andrade,
C‑514/16
,
EU:C:2017:908
, bod
).
Ako uviedol generálny advokát v bodoch 63 až 65 svojich návrhov, takáto definícia svedčí v prospech objektívneho chápania pojmu „vozidla“, ktoré je nezávislé od úmyslu majiteľa vozidla alebo inej osoby účinne ho využívať.
Okrem toho treba zdôrazniť, že najmä na rozdiel od vecí, v ktorých boli vydané rozsudky zo 4. septembra 2014, Vnuk (
C‑162/13
,
EU:C:2014:2146
); z 28. novembra 2017, Rodrigues de Andrade (
C‑514/16
,
EU:C:2017:908
), a z 20. decembra 2017, Núñez Torreiro (
C‑334/16
,
EU:C:2017:1007
), v ktorých bol Súdny dvor, pokiaľ ide o motorové vozidlá, pre ktoré bolo uzavreté poistenie zodpovednosti za škodu spôsobené ich prevádzkou, vyzvaný spresniť prípady používania poisteného vozidla, na ktoré sa vzťahuje poistné krytie, ktoré bolo takto uzavreté, prejednávaný prípad sa týka odlišnej otázky rozsahu povinnosti uzavrieť takéto poistenie, ktorý má byť z dôvodov právnej istoty vopred určený, to znamená pred prípadnou účasťou dotknutého vozidla na nehode.
Preto skutočnosť, že Súdny dvor v podstate v rozsudkoch uvedených v predchádzajúcom bode rozhodol, že len prípady používania poisteného vozidla, ktoré spadajú pod používanie tohto vozidla ako dopravného prostriedku, a preto pod pojem „prevádzka vozidiel“ v zmysle článku 3 ods. 1 prvej smernice, alebo článku 3 prvého odseku smernice 2009/103, môžu viesť k prevzatiu zodpovednosti poisťovateľa na základe zmluvy o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou tohto vozidla, za škodu spôsobenú týmto vozidlom, v žiadnom prípade neznamená, že existencia povinnosti uzavrieť takéto poistenie by mala byť určená v závislosti od skutočného používania predmetného vozidla ako dopravného prostriedku v určitom čase.
Vzhľadom na vyššie uvedené sa treba domnievať, že vozidlo, ktoré je evidované, a nebolo teda riadne stiahnuté z prevádzky, a ktoré je spôsobilé byť uvedené do prevádzky, zodpovedá v zmysle článku 1 bodu 1 prvej smernice pojmu „vozidlo“, a v dôsledku toho sa naň neprestane vzťahovať povinnosť poistenia uvedená v článku 3 ods. 1 tejto smernice z jediného dôvodu, že jeho majiteľ ho už nemá v úmysle riadiť a odstaví ho na súkromnom pozemku.
Predchádzajúci výklad nie je spochybnený tvrdením nemeckej, írskej a talianskej vlády a vlády Spojeného kráľovstva, podľa ktorého nie je potrebné široké poňatie rozsahu všeobecnej povinnosti poistenia, keďže škody, ku ktorým došlo za okolností, o ktoré ide vo veci samej, môžu byť nahradené orgánom uvedeným v článku 1 ods. 4 druhej smernice.
Ako vyplýva zo znenia tohto ustanovenia, toto ustanovenie totiž ukladá členským štátom povinnosť zriadiť orgán, ktorého úlohou bude zabezpečiť náhradu škody najmenej do výšky povinného poistenia stanoveného právom Únie za škodu na majetku alebo ujmu na zdraví spôsobenú okrem iného vozidlom, pri ktorom nebola povinnosť uzavrieť toto poistenie splnená.
Intervencia takéhoto orgánu tak bola chápaná ako posledná možnosť, ktorá prichádza do úvahy iba v prípadoch upravených týmto ustanovením, a nemožno ju považovať za uplatnenie systému záruky poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou vozidiel mimo uvedených prípadov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. júla 2013, Csonka a i.,
C‑409/11
,
EU:C:2013:512
, body
až
).
Ako uviedol generálny advokát v bode 34 svojich návrhov, rozsah povinnej intervencie orgánu zabezpečujúceho náhradu škody uvedenej v článku 1 ods. 4 druhej smernice je teda rovnaký, pokiaľ ide o škodu spôsobenú identifikovaným vozidlom, ako rozsah všeobecnej povinnosti poistenia uvedenej v článku 3 ods. 1 prvej smernice. Povinná intervencia tohto orgánu za takejto situácie sa teda nevzťahuje na prípady, v ktorých sa na vozidlo, ktoré je účastníkom dopravy, nevzťahovala povinnosť poistenia.
Ďalej, výklad prijatý v bodoch 38 až 42 tohto rozsudku umožňuje zabezpečenie cieľa ochrany poškodených účastníkov nehôd spôsobených motorovými vozidlami, ktorý upravujú smernice týkajúce sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou týchto vozidiel a ktorý normotvorca Únie konštantne sledoval a posilňoval (rozsudok z 28. novembra 2017, Rodrigues de Andrade,
C‑514/16
,
EU:C:2017:908
, body
a
, ako aj citovaná judikatúra). Tento výklad totiž zabezpečuje, že títo poškodení budú v každom prípade odškodnení, či už poisťovateľom na základe zmluvy uzavretej na tento účel, alebo orgánom uvedeným v článku 1 ods. 4 druhej smernice v prípade, ak nebola splnená povinnosť poistenia vozidla, ktoré bolo účastníkom nehody, alebo ak toto vozidlo nebolo identifikované.
V prejednávanej veci zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že vozidlo pani Destapado Pão Mole Julianovej sa obvykle nachádzalo na území členského štátu, konkrétne v Portugalsku. Toto vozidlo bolo totiž v čase skutkových okolností vo veci samej stále evidované v tomto členskom štáte.
Okrem toho toto vozidlo bolo v prevádzkovom stave, čo preukazuje aj skutočnosť, že syn pani Destapado Pão Mole Julianovej ho v čase, keď došlo k nehode, riadil.
Za týchto podmienok sa na toto vozidlo vzťahovala povinnosť poistenia uvedená v článku 3 ods. 1 prvej smernice.
Ako vyplýva z vyššie uvedených úvah, skutočnosť, že pani Destapado Pão Mole Julianová zaparkovala toto vozidlo na súkromnom pozemku, konkrétne na dvore svojho domu, predtým, ako si ho zobral jej syn, a že už ho nemala v úmysle riadiť, nie je v tejto súvislosti relevantná.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 3 ods. 1 prvej smernice sa má vykladať v tom zmysle, že uzavretie zmluvy o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorového vozidla je povinné, pokiaľ je dotknuté vozidlo stále evidované v členskom štáte a je spôsobilé byť uvedené do prevádzky, ale je výlučne na základe rozhodnutia jeho majiteľa, ktorý ho už nemá v úmysle riadiť, odstavené na súkromnom pozemku.
O druhej otázke
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 1 ods. 4 druhej smernice vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje, že orgán uvedený v tomto ustanovení má právo podať žalobu proti osobe, na ktorú sa vzťahuje povinnosť uzavrieť poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou vozidla, ktoré spôsobilo škody, za ktoré prevzal zodpovednosť tento orgán, ale neuzavrela na tento účel zmluvu, hoci táto osoba nie je občianskoprávne zodpovedná za nehodu, v rámci ktorej došlo k týmto škodám.
V tejto súvislosti treba uviesť, že článok 1 ods. 4 druhej smernice ponecháva členským štátom výslovne otvorenú možnosť považovať náhradu škody uvedeným orgánom ako doplnkovú a umožniť im vytvoriť opatrenie upravujúce náhradu škody medzi týmto istým orgánom a osobami zodpovednými za nehodu, ako aj vzťahy s inými poisťovateľmi alebo orgánmi sociálneho zabezpečenia, ktorí sú povinní nahradiť škodu poškodenému, pokiaľ ide o tú istú nehodu (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. decembra 2003, Evans,
C‑63/01
,
EU:C:2003:650
, bod
).
Aj keď mal normotvorca Únie v úmysle zachovať právo členských štátov vytvoriť opatrenie upravujúce náhradu škody orgánu zabezpečujúcemu túto náhradu, ktorý je uvedený v článku 1 ods. 4 druhej smernice, najmä voči „osob[e] alebo osob[ám] zodpovedn[ým] za nehodu“, neharmonizoval rôzne aspekty týkajúce sa opatrenia upravujúceho náhradu škody takéhoto orgánu, najmä určenia iných osôb, na ktoré sa môže takéto opatrenie vzťahovať, hoci, ako uviedla Komisia, tieto aspekty patria do vnútroštátneho práva každého členského štátu.
Vnútroštátna právna úprava tak môže stanoviť, že ak si majiteľ vozidla, ktoré bolo účastníkom nehody, nesplnil povinnosť poistiť toto vozidlo, ktorá mu ako v prejednávanej veci prináležala podľa vnútroštátneho práva, uvedený orgán zabezpečujúci náhradu škody môže podať žalobu nielen proti osobe alebo osobám zodpovedným za nehodu, ale aj proti tomuto majiteľovi nezávisle od toho, či je tento majiteľ občianskoprávne zodpovedný za spôsobenie nehody.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na druhú otázku odpovedať tak, že článok 1 ods. 4 druhej smernice sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje, že orgán uvedený v tomto ustanovení má právo podať žalobu nielen proti osobe alebo osobám zodpovedným za nehodu, ale aj proti osobe, ktorá mala povinnosť uzavrieť poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou vozidla, ktoré spôsobilo škody, za ktoré prevzal zodpovednosť tento orgán, ale neuzavrela na tento účel zmluvu, hoci táto osoba nie je občianskoprávne zodpovedná za nehodu, v rámci ktorej došlo k týmto škodám.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:

1.
Článok 3 ods. 1 smernice Rady 72/166/EHS z 24. apríla 1972 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2005/14/ES z 11. mája 2005, sa má vykladať v tom zmysle, že uzavretie zmluvy o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorového vozidla je povinné, pokiaľ je dotknuté vozidlo stále evidované v členskom štáte a je spôsobilé byť uvedené do prevádzky, ale je výlučne na základe rozhodnutia jeho majiteľa, ktorý ho už nemá v úmysle riadiť, odstavené na súkromnom pozemku.

2.
Článok 1 ods. 4 druhej smernice Rady 84/5/EHS z 30. decembra 1983 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2005/14/ES z 11. mája 2005, sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje, že orgán uvedený v tomto ustanovení má právo podať žalobu nielen proti osobe alebo osobám zodpovedným za nehodu, ale aj proti osobe, ktorá mala povinnosť uzavrieť poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou vozidla, ktoré spôsobilo škody, za ktoré prevzal zodpovednosť tento orgán, ale neuzavrela na tento účel zmluvu, hoci táto osoba nie je občianskoprávne zodpovedná za nehodu, v rámci ktorej došlo k týmto škodám.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: portugalčina.