CELEX: 62018CJ0742
Odvolanie
Európsky poľnohospodársky záručný fond (EPZF) a Európsky poľnohospodársky fond pre rozvoj vidieka (EPFRV)
Výdavky vylúčené z financovania Európskou úniou
Výdavky vynaložené Českou republikou
Nariadenie (ES) č. 555/2008
Články 19 a 77
Trhy vo vinárskom sektore
Nariadenie (ES) č. 1122/2009
Článok 33
Podpora rozvoja vidieka
Pomoc na plochu
Oddelená priama pomoc
Kontroly v oblasti krížového plnenia
Tradičné kontroly na mieste kontroly na mieste prostredníctvom diaľkového snímania
Dôkazné bremeno
Jednorazové a paušálne opravy
Pochybnosti o efektivite kontrol
Analýza rizika
Nedostatky

Svojím odvolaním sa Česká republika domáha zrušenia bodu 2 výroku rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie z 13. septembra 2018, Česká republika/Komisia (
T‑627/16
, neuverejnený, ďalej len napadnutý rozsudok,
EU:T:2018:538
), ktorým Všeobecný súd zamietol jej žalobu o zrušenie vykonávacieho rozhodnutia Komisie (EÚ) 2016/1059 z 20. júna 2016, ktorým sa z financovania Európskou úniou vylučujú určité výdavky vynaložené členskými štátmi v rámci Európskeho poľnohospodárskeho záručného fondu (EPZF) a v rámci Európskeho poľnohospodárskeho fondu pre rozvoj vidieka (EPFRV) (
Ú. v. EÚ L 173, 2016, s. 59
, ďalej len „sporné rozhodnutie“) v rozsahu, v akom sa toto rozhodnutie týka Českej republiky.
Právny rámec
Nariadenie č. 1975/2006
Článok 26 ods. 1 a 4 nariadenia Komisie (ES) č. 1975/2006 zo 7. decembra 2006, ktorým sa stanovujú podrobné pravidlá uplatňovania nariadenia Rady (ES) č. 1698/2005, pokiaľ ide o realizáciu kontrolných postupov a krížového plnenia pri opatreniach na podporu rozvoja vidieka (
Ú. v. EÚ L 368, 2006, s. 74
), v znení nariadenia Komisie (ES) č. 484/2009 z 9. júna 2009 (
Ú. v. EÚ L 145, 2009, s. 25
) (ďalej len „nariadenie č. 1975/2006“), stanovoval:
„1.   Administratívne kontroly sa vykonávajú pri všetkých žiadostiach o podporu alebo platbu a pokrývajú všetky prvky, ktoré možno a je vhodné kontrolovať administratívnymi prostriedkami. V rámci administratívnych postupov je nevyhnutné zaznamenávanie vykonaných kontrol, výsledkov overovaní a opatrení prijatých v prípade nezrovnalostí.
…
4.   Administratívne kontroly, ktoré sa vzťahujú na investičné operácie, zahŕňajú minimálne jednu osobnú účasť na podporovanej operácii alebo návštevu lokality, kam plynú investície, s cieľom overiť realizáciu investície.
Členské štáty sa však môžu rozhodnúť nevykonať návštevy lokalít, kam plynú menšie investície, a/alebo lokalít, kde zhodnotia, že riziko nespĺňania podmienok prijímania pomoci alebo nedodržania správnosti investície je nízke. Takéto rozhodnutie a jeho odôvodnenie je nutné zaznamenať.“
Článok 27 tohto nariadenia stanovoval:
„1.   Členské štáty organizujú na vhodnej kontrolnej vzorke kontroly schválených operácií na mieste. Tieto kontroly sa do najväčšej možnej miery vykonávajú pred realizáciou záverečnej platby pre projekty.
2.   Výdavky, ktoré sa každoročne kontrolujú, predstavujú minimálne 4 % verejných výdavkov, ktoré sa Komisii nahlásili každý rok, a minimálne 5 % verejných výdavkov nahlásených Komisii počas celého programovacieho obdobia.
3.   Vzorka schválených operácií, ktorá sa má skontrolovať v súlade s odsekom 1, sa vyberá predovšetkým na základe:
a)
nevyhnutnosti kontrolovať vhodnú kombináciu typov a veľkostí operácií;
b)
rizikových faktorov, ktoré sa zistili vnútroštátnou kontrolou alebo kontrolou na úrovni Spoločenstva;
c)
nutnosti zachovať rovnováhu medzi osami a opatreniami.
4.   Výsledky kontrol na mieste sa vyhodnocujú s cieľom zistiť, či problémy, ktoré sa vyskytli, majú systematický charakter a či teda predstavujú riziko pre podobné operácie, príjemcov alebo iné orgány. Takisto sa na základe hodnotenia určia príčiny takýchto situácií, prípadne ďalšie potrebné skúmanie, ako aj potrebné nápravné a preventívne opatrenia.“
Článok 28 uvedeného nariadenia znel takto:
„1.   Členské štáty sa postarajú, aby sa kontrolou na mieste preverilo:
a)
či spoločnosti, ktoré vykonávajú podporované operácie, majú účtovné alebo iné dokumenty, ktoré by mohli slúžiť na podporu žiadostí o platbu predložených príjemcom;
b)
pre primeraný počet výdavkových položiek skutočnosť, či je charakter a načasovanie relevantných výdavkov v súlade s nariadeniami Komisie a či sa zhoduje so schváleným opisom danej operácie a či sa práce alebo služby skutočne vykonali;
c)
či využitie alebo plánované využitie operácie je v súlade s cieľom opísaným v žiadosti o podporu Spoločenstva;
d)
či sa operácie financované z verejných peňazí realizovali v súlade s pravidlami a politikami Spoločenstva, obzvlášť s pravidlami verejnej súťaže a príslušnými záväznými normami ustanovenými vo vnútroštátnych právnych predpisoch alebo v programe rozvoja vidieka.
2.   Na mieste sa kontrolujú všetky záväzky a povinnosti užívateľa, ktoré možno skontrolovať v čase návštevy.
3.   Kontroly na mieste, okrem prípadov mimoriadnych okolností, ktoré vnútroštátne orgány riadne zaznamenajú a vysvetlia, zahŕňajú návštevu miesta operácie alebo ak je operácia nehmotná, návštevu organizátora operácie.
4.   Iba kontroly, ktoré spĺňajú všetky požiadavky tohto článku, možno počítať do celkového počtu kontrol stanoveného v článku 27 ods. 2“
Nariadenie č. 479/2008
Článok 15 nariadenia Rady (ES) č. 479/2008 z 29. apríla 2008 o spoločnej organizácii trhu s vínom, ktorým sa menia a dopĺňajú nariadenia (ES) č. 1493/1999, (ES) č. 1782/2003, (ES) č. 1290/2005, (ES) č. 3/2008 a zrušujú nariadenia (EHS) č. 2392/86 a (ES) č. 1493/1999 (
Ú. v. EÚ L 148, 2008, s. 1
), stanovuje:
„1.   Môže sa poskytovať podpora na hmotné alebo nehmotné investície do spracovateľských zariadení, infraštruktúry vinárskych závodov a uvádzania vína na trh, ktoré zlepšujú celkovú výkonnosť podniku a týkajú sa jedného alebo viacerých z týchto prvkov:
a)
výroba produktov uvedených v prílohe IV alebo ich uvádzanie na trh;
b)
vyvíjanie nových produktov, procesov a technológií súvisiacich s produktmi uvedenými v prílohe IV.
2.   Maximálna miera podpory podľa odseku 1 sa obmedzuje na mikropodniky, malé a stredné podniky v zmysle odporúčania Komisie 2003/361/ES zo 6. mája 2003 o vymedzení pojmu mikro, malé a stredné podniky [(
Ú. v. EÚ L 124, 2003, s. 36
)]. Na územia Azor, Madeiry, Kanárskych ostrovov, menších ostrovov v Egejskom mori v zmysle nariadenia Rady (ES) č. 1405/2006 z 18. septembra 2006, ktorým sa stanovujú osobitné opatrenia pre poľnohospodárstvo v prospech menších ostrovov v Egejskom mori [(
Ú. v. EÚ L 265, 2006, s. 1
)], a francúzskych zámorských departmánov sa nevzťahujú žiadne obmedzenia maximálnej miery podpory. Pre podniky, ktoré nie sú zahrnuté v článku 2 ods. 1 hlavy I prílohy k odporúčaniu 2003/361/ES a majú menej než 750 zamestnancov alebo nižší obrat než 200 miliónov EUR, sa maximálna intenzita pomoci znižuje na polovicu.
Podpora sa neposkytuje podnikom, ktoré sú v ťažkostiach v zmysle usmernení Spoločenstva o štátnej pomoci na záchranu a reštrukturalizáciu firiem v ťažkostiach.
3.   Z oprávnených výdavkov sa vylučujú prvky uvedené v článku 71 ods. 3 písm. a) až c) nariadenia [Rady] (ES) č. 1698/2005 [z 20. septembra 2005 o podpore rozvoja vidieka prostredníctvom Európskeho poľnohospodárskeho fondu pre rozvoj vidieka (EPFRV) (
Ú. v. EÚ L 277, 2005, s. 1
)].
4.   Na príspevok Spoločenstva sa vzťahujú tieto maximálne miery pomoci vo vzťahu k oprávneným nákladom na investície:
a)
50 % v regiónoch klasifikovaných ako konvergenčné regióny v súlade s nariadením [Rady] (ES) č. 1083/2006 [z 11. júla 2006, ktorým sa ustanovujú všeobecné ustanovenia o Európskom fonde regionálneho rozvoja, Európskom sociálnom fonde a Kohéznom fonde (
Ú. v. EÚ L 210, 2006, s. 25
];
b)
40 % v iných ako konvergenčných regiónoch;
c)
75 % v najvzdialenejších regiónoch v súlade s nariadením Rady (ES) č. 247/2006 z 30. januára 2006 o osobitných opatreniach v oblasti poľnohospodárstva v najvzdialenejších regiónoch Únie [(
Ú. v. EÚ L 42, 2006, s. 1
];
d)
65 % na menších ostrovoch v Egejskom mori v zmysle nariadenia (ES) č. 1405/2006.
5.   Na podporu uvedenú v odseku 1 sa
mutatis mutandis
uplatňuje článok 72 nariadenia (ES) č. 1698/2005.“
Nariadenie č. 555/2008
Nariadenie Komisie (ES) č. 555/2008 z 27. júna 2008, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá vykonávania nariadenia Rady č. 479/2008, pokiaľ ide o podporné programy, obchod s tretími krajinami, výrobný potenciál a kontroly vo vinárskom sektore (
Ú. v. EÚ L 170, 2008, s. 1
), zmenené nariadením Komisie (ES) č. 702/2009 z 3. augusta 2009 (
Ú. v. EÚ L 202, 2009, s. 5
) (ďalej len „nariadenie č. 555/2008“) v článku 19 ods. 1 stanovuje:
„Podpora sa vyplatí až po potvrdení, že sa jednotlivá operácia alebo všetky operácie, ktoré sú predmetom žiadosti o podporu, podľa toho, aký spôsob riadenia opatrenia si členský štát zvolil, vykonali a na mieste skontrolovali.“
Článok 77 ods. 3 a 5 tohto nariadenia uvádza:
„3.   Okrem prípadov, ak sú systematické kontroly na mieste stanovené v nariadení (ES) č. 479/2008 alebo v tomto nariadení, vykonávajú príslušné orgány kontroly na mieste výberom vzorky z príslušného percenta príjemcov pomoci/výrobcov na základe analýzy rizika v súlade s článkom 79 tohto nariadenia.
…
5.   Pokiaľ ide o opatrenia ustanovené v článku 15 nariadenia (ES) č. 479/2008, články 26, 27 a 28 nariadenia (ES) č. 1975/2006 sa uplatňujú
mutatis mutandis
.“
Nariadenie č. 1122/2009
Nariadenie Komisie (ES) č. 1122/2009 z 30. novembra 2009, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá vykonávania nariadenia Rady (ES) č. 73/2009, pokiaľ ide o krížové plnenie, moduláciu a integrovaný správny a kontrolný systém v rámci schém priamej podpory pre poľnohospodárov ustanovených uvedeným nariadením, ako aj podrobné pravidlá vykonávania nariadenia Rady (ES) č. 1234/2007, pokiaľ ide o krížové plnenie v rámci schémy podpory ustanovenej pre odvetvie vinohradníctva a vinárstva (
Ú. v. EÚ L 316, 2009, s. 65
), zmenené vykonávacím nariadením Komisie (EÚ) č. 1368/2011 z 21. decembra 2011 (
Ú. v. EÚ L 341, 2011, s. 33
) (ďalej len „nariadenie č. 1122/2009“) v odôvodneniach 37 a 40 uvádza:
„(37)
Mal by sa stanoviť minimálny počet poľnohospodárov, ktorí sa majú skontrolovať na mieste v rámci rôznych schém pomoci. V prípade, že si členské štáty vyberú uplatňovanie rôznych schém pomoci na chov dobytka, vo vzťahu k poľnohospodárom, ktorí požiadali o poskytnutie pomoci v rámci uvedených schém, by sa mal ustanoviť integrovaný prístup na základe poľnohospodárskeho podniku.
…
(40)
Vzorka reprezentujúca minimálnu mieru kontrol na mieste by sa mala vyberať čiastočne na základe analýzy rizika a čiastočne na základe náhodného výberu. Rizikové faktory by mal určiť príslušný orgán, keďže je v lepšej pozícii, pokiaľ ide o výber relevantných rizikových faktorov. S cieľom zabezpečiť relevantnú a účinnú analýzu rizika, by sa účinnosť analýzy rizika mala posudzovať a aktualizovať každý rok, pričom by sa mala zohľadniť relevantnosť každého rizikového faktora, mali by sa porovnať výsledky náhodných vzoriek a vzoriek vybraných na základe analýzy rizika, ako aj špecifické pomery v členských štátoch.“
Podľa článku 26 ods. 1 tohto nariadenia platí, že:
„Administratívne kontroly a kontroly na mieste ustanovené v tomto nariadení sa vykonávajú takým spôsobom, aby sa zaistilo efektívne overenie dodržiavania podmienok, podľa ktorých sa poskytuje pomoc, a požiadaviek a noriem rozhodujúcich pre krížové plnenie.“
Článok 30 ods. 1 uvedeného nariadenia stanovuje:
„Celkový počet kontrol na mieste vykonaných každý rok sa vzťahuje najmenej na 5 % všetkých poľnohospodárov, ktorí predložili žiadosti o poskytnutie pomoci v rámci režimu jednotnej platby, režimu jednotnej platby na plochu alebo platby na plochu v rámci osobitnej podpory. Členské štáty zabezpečia, aby sa kontroly na mieste vzťahovali najmenej na 3 % poľnohospodárov, ktorí požiadali o poskytnutie pomoci v rámci každej z ostatných schém pomoci na plochu ustanovených podľa hláv III, IV, a V nariadenia [Rady] (ES) č. 73/2009 [z 19. januára 2009, ktorým sa ustanovujú spoločné pravidlá režimov priamej podpory pre poľnohospodárov v rámci spoločnej poľnohospodárskej politiky a ktorým sa ustanovujú niektoré režimy podpory pre poľnohospodárov, ktorým sa menia a dopĺňajú nariadenia (ES) č. 1290/2005, (ES) č. 247/2006, (ES) č. 378/2007 a ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1782/2003 (
Ú. v. EÚ L 30, 2009, s. 16
)].“
Článok 31 ods. 1 a 2 toho istého nariadenia znie takto:
„1.   Kontrolné vzorky pre kontroly na mieste podľa tohto nariadenia vyberie príslušný orgán na základe analýzy rizika a reprezentatívnosti predložených žiadostí o poskytnutie pomoci.
Aby sa zabezpečila reprezentatívnosť, členské štáty náhodne vyberú 20 % až 25 % z minimálneho počtu poľnohospodárov, u ktorých sa má uskutočniť kontrola na mieste, ako sa ustanovuje v článku 30 ods. 1 a ods. 2.
Ak je však počet poľnohospodárov, u ktorých sa má uskutočniť kontrola na mieste, vyšší ako minimálny počet poľnohospodárov, u ktorých sa má uskutočniť kontrola na mieste, ako sa ustanovuje v článku 30 ods. 1 a ods. 2, percento náhodne vybraných poľnohospodárov v doplňujúcej vzorke by nemalo byť vyššie ako 25 %.
2.   Efektivita analýzy rizika sa posudzuje a aktualizuje každý rok prostredníctvom:
a)
stanovenia relevantnosti každého rizikového faktora;
b)
porovnania výsledkov vzoriek vybraných na základe analýzy rizika a náhodných vzoriek uvedených v druhom pododseku odseku 1;
c)
zohľadnenia špecifických pomerov v členskom štáte.“
Podľa znenia článku 33 nariadenia č. 1122/2009 platí:
„Kontroly na mieste pokrývajú všetky poľnohospodárske parcely, na ktoré sa žiadalo o poskytnutie pomoci v rámci schém pomoci uvedených v prílohe I k nariadeniu (ES) č. 73/2009. Skutočné určenie plôch ako súčasť kontroly na mieste sa môže obmedziť na výber vzorky najmenej 50 % poľnohospodárskych parciel, na ktoré sa predložili žiadosti v rámci schém pomoci ustanovených v hlavách III, IV a V nariadenia (ES) č. 73/2009, pod podmienkou, že vzorka zaručuje spoľahlivú a reprezentatívnu úroveň kontroly, pokiaľ ide o skontrolovanú plochu, ako aj požadované poskytnutie pomoci. Ak kontrola vzorky odhalí anomálie, táto vzorka práve kontrolovaných poľnohospodárskych parciel sa zväčší.
Členské štáty môžu využiť diaľkové snímanie v súlade s článkom 35 a techniky globálneho satelitného navigačného systému, kde je to možné.“
Článok 57 tohto nariadenia, nazvaný „Základ výpočtu, pokiaľ ide o deklarované plochy“, v odseku 3 stanovuje:
„Bez toho, aby boli dotknuté zníženia a vylúčenia v súlade s článkami 58 a 60, v prípade žiadostí o poskytnutie pomoci v rámci schém pomoci na plochu, ak plocha deklarovaná v jednotnej žiadosti presahuje plochu stanovenú pre dotknutú skupinu plodín, pomoc sa vypočíta na základe plochy stanovenej pre dotknutú skupinu plodín.
Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článku 30 nariadenia (ES) č. 73/2009, ak je rozdiel medzi celkovou určenou plochou a celkovou plochou deklarovanou na účely platby v rámci schém pomoci ustanovených v hlavách III, IV a V nariadenia (ES) č. 73/2009 menší alebo rovný 0,1 hektára, určená plocha sa považuje za rovnú deklarovanej ploche. Pri tomto výpočte sa zohľadňujú len plochy nadhodnotené pri deklarovaní na úrovni skupiny plodín.
Druhý pododsek sa neuplatňuje, ak uvedený rozdiel predstavuje viac ako 20 % celkovej plochy deklarovanej na účely platieb.“
Článok 58 uvedeného nariadenia, nazvaný „Zníženia a vylúčenia v prípadoch nadhodnotenia pri deklarovaní“, stanovuje:
„Ak plocha týkajúca sa skupiny plodín deklarovaná na účely akýchkoľvek schém pomoci na plochu presahuje plochu stanovenú v súlade s článkom 57, pomoc sa vypočíta na základe stanovenej plochy zníženej o dvojnásobok zisteného rozdielu, ak je tento rozdiel väčší než 3 % alebo dva hektáre, nie však väčší než 20 % stanovenej plochy.
Ak je rozdiel väčší ako 20 % určenej plochy, žiadna pomoc na plochu sa v prípade príslušnej skupiny plodín neposkytuje.
Ak je rozdiel väčší ako 50 %, poľnohospodár sa takisto vylučuje z prijímania pomoci do výšky rovnajúcej sa sume, ktorá zodpovedá rozdielu medzi deklarovanou plochou a plochou určenou v súlade s článkom 57 tohto nariadenia. Táto suma sa započíta v súlade s článkom 5b nariadenia Komisie (ES) č. 885/2006 [z 21. júna 2006, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá uplatňovania nariadenia Rady (ES) č. 1290/2005, pokiaľ ide o akreditáciu platobných agentúr a iných orgánov a zúčtovania EPZF a EPFRV (
Ú. v. EÚ L 171, 2006, s. 90
)]. Ak sa táto suma nemôže v plnej výške započítať v súlade s uvedeným článkom počas troch kalendárnych rokov po kalendárnom roku zistenia, neuhradený zostatok zanikne.“
Okolnosti predchádzajúce sporu a sporné rozhodnutie
Všeobecný súd opísal okolnosti predchádzajúce sporu v bodoch 1 až 4 napadnutého rozsudku a pre potreby tohto konania ich možno zhrnúť takto.
V rámci troch auditov, ktoré prebehli v dňoch 10. až 14. septembra 2012, 12. až 16. novembra 2012 a 8. až 12. septembra 2014 (ďalej len „audit“), Komisia preskúmala zlučiteľnosť platieb vykonaných českými orgánmi v rámci Európskeho poľnohospodárskeho záručného fondu (EPZF) s pravidlami práva Európskej únie týkajúcimi sa po prvé krížového plnenia, po druhé investícií vo vinárskom sektore a po tretie oddelenej priamej pomoci.
Dňa 20. júna 2016 Komisia prijala sporné rozhodnutie, ktorým sa z financovania Úniou vylučujú niektoré výdavky vynaložené členskými štátmi v rámci EPZF a Európskeho poľnohospodárskeho fondu pre rozvoj vidieka (EPFRV), a konkrétne, pokiaľ ide o Českú republiku, výdavky vo výške:
–
29485612,55 eura v súvislosti s požiadavkami týkajúcimi sa krížového plnenia za rozpočtové roky 2011 až 2014,
–
636516,20 eura v rámci režimu podpory na investície vo vinárskom sektore za rozpočtové roky 2011 až 2014,
–
462517,83 eura v súvislosti s režimom oddelenej priamej pomoci za rozpočtové roky 2013 až 2015.
Konanie pred Všeobecným súdom a napadnutý rozsudok
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 31. augusta 2016 podala Česká republika žalobu o neplatnosť sporného rozhodnutia, pričom na jej podporu uviedla štyri žalobné dôvody, z ktorých prvé tri sú založené na porušení článku 52 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1306/2013 zo 17. decembra 2013 o financovaní, riadení a monitorovaní spoločnej poľnohospodárskej politiky a ktorým sa zrušujú nariadenia Rady (EHS) č. 352/78, (ES) č. 165/94, (ES) č. 2799/98, (ES) č. 814/2000, (ES) č. 1290/2005 a (ES) č. 485/2008 (
Ú. v. EÚ L 347, 2013, s. 549
), a štvrtý je založený na porušení odseku 2 tohto článku.
Napadnutým rozsudkom Všeobecný súd zamietol všetky uvedené žalobné dôvody s výnimkou tretej časti štvrtého žalobného dôvodu. V dôsledku toho zrušil sporné rozhodnutie v rozsahu, v akom sa ním vylučujú platby vykonané Českou republikou v rámci EPZF vo výške 6356909,30 eura z dôvodu kontrol v oblasti krížového plnenia v súvislosti s rozpočtovým rokom 2011.
Návrhy účastníkov konania na Súdnom dvore
Česká republika navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil bod 2 výroku a príslušnú časť napadnutého rozsudku,
–
vyhlásil sporné rozhodnutie za neplatné v rozsahu, v akom vylučuje výdavky v celkovej výške 462517,83 eura v súvislosti s jednotnou platbou na plochu,
–
vyhlásil sporné rozhodnutie za neplatné v rozsahu, v akom vylučuje výdavky v celkovej výške 636516,20 eura v súvislosti s investíciami vo vinárskom sektore,
–
uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie a
–
uložil odvolateľke povinnosť nahradiť trovy konania.
O návrhu na opätovné otvorenie ústnej časti konania
Po prednesení návrhov generálnej advokátky Česká republika podaním doručeným do kancelárie Súdneho dvora 30. marca 2020 požiadala o opätovné otvorenie ústnej časti konania podľa článku 83 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.
Podľa tohto ustanovenia Súdny dvor môže kedykoľvek po vypočutí generálneho advokáta rozhodnúť o opätovnom začatí ústnej časti konania, najmä ak usúdi, že nemá dostatok informácií, alebo ak účastník konania uviedol po skončení tejto časti konania novú skutočnosť, ktorá môže mať rozhodujúci vplyv na rozhodnutie Súdneho dvora, alebo ak sa má vo veci rozhodnúť na základe tvrdenia, ku ktorému sa účastníci konania nemali možnosť vyjadriť.
Česká republika na podporu svojho návrhu uvádza, že pokiaľ ide o tretí odvolací dôvod, návrhy generálnej advokátky sú založené na zjavne nesprávnych skutočnostiach, ktoré sú v rozpore s tvrdeniami a dôkazmi predloženými v rámci konania pred Súdnym dvorom.
Treba však pripomenúť, že podľa článku 252 druhého odseku ZFEÚ generálny advokát, ktorý koná nestranne a nezávisle, predkladá na verejných pojednávaniach odôvodnené návrhy v prípadoch, ktoré si v súlade so Štatútom Súdneho dvora Európskej únie vyžadujú jeho účasť. Súdny dvor však nie je viazaný ani týmito návrhmi, ani odôvodnením, na základe ktorého generálny advokát dospel k týmto návrhom (rozsudok z 5. marca 2020, Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi/EUIPO,
C‑766/18 P
,
EU:C:2020:170
, bod
a citovaná judikatúra).
Treba tiež pripomenúť, že Štatút Súdneho dvora Európskej únie ani rokovací poriadok neupravujú možnosť podať pripomienky v reakcii na návrhy prednesené generálnym advokátom. Nesúhlas s návrhmi generálneho advokáta nemôže byť sám osebe dôvodom odôvodňujúcim opätovné otvorenie ústnej časti konania (rozsudok z 5. marca 2020, Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi/EUIPO,
C‑766/18 P
,
EU:C:2020:170
, bod
a citovaná judikatúra).
V prejednávanej veci z návrhu na opätovné začatie ústnej časti konania vyplýva, že týmto návrhom sa Česká republika v skutočnosti snaží odpovedať na výklad skutkových a právnych okolností týkajúcich sa tretieho odvolacieho dôvodu, ktorý podala generálna advokátka. Ako však vyplýva z judikatúry citovanej v predchádzajúcom bode tohto rozsudku, nejde o dôvod odôvodňujúci opätovné začatie ústnej časti konania. Okrem toho treba uviesť, že tieto okolnosti boli predmetom rozsiahlej diskusie medzi účastníkmi odvolacieho konania, najmä počas písomnej časti konania.
Súdny dvor sa po vypočutí generálnej advokátky domnieva, že má k dispozícii všetky informácie potrebné na rozhodnutie o odvolaní.
Vzhľadom na vyššie uvedené skutočnosti nie je potrebné nariadiť opätovné otvorenie ústnej časti konania.
O odvolaní
Na podporu svojho odvolania uvádza Česká republika štyri odvolacie dôvody. Prvý, druhý a štvrtý odvolací dôvod sú založené na nesprávnom právnom posúdení týkajúcom sa dôkazného bremena, článku 33 nariadenia č. 1122/2009 a článkov 19 a 77 nariadenia č. 555/2008. Tretí odvolací dôvod sa týka nesprávneho právneho posúdenia, ako aj skreslenia skutkových okolností a predmetu sporu, ktoré sa týkajú konštatovania Všeobecného súdu týkajúceho sa okamihu realizácie vnútroštátneho programu pomoci českými orgánmi.
O prvom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Svojím prvým odvolacím dôvodom Česká republika Všeobecnému súdu vytýka, že sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď uplatnil ustálenú judikatúru týkajúcu sa dôkazného bremena v oblasti EPZF. Po prvé Všeobecnému súdu vytýka, že sa v bode 22 napadnutého rozsudku dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že kontroly na mieste prostredníctvom diaľkového snímania a tradičné kontroly na mieste musia viesť k „v zásade podobnej“ miere nezrovnalostí.
Česká republika totiž v podstate tvrdí, že porovnanie miery chýb zistených v rámci dvoch metód kontroly nie je relevantné vzhľadom na objektívne vnútorné rozdiely, ktoré medzi nimi existujú v spôsobe výberu kontrolnej vzorky.
Česká republika konkrétne tvrdí, že analýza rizika pri diaľkovom snímaní nemôže vykazovať mieru nezrovnalostí porovnateľnú s mierou pri analýze rizika tradičnej kontroly na mieste, pretože cielenosť analýzy rizika pri diaľkovom snímaní je objektívne menej presná.
To vyplýva po prvé zo skutočnosti, že analýza rizika pre kontroly diaľkovým snímaním sa vykonáva skôr z dôvodu požiadaviek stanovených na strane 36 spoločných technických špecifikácií z roku 2013 stanovených Komisiou a je založená na menej aktuálnych údajoch ako pri tradičných kontrolách na mieste.
Po druhé analýza rizika pre kontroly na mieste diaľkovým snímaním vedie k výberu kontrolných vzoriek vo forme zón 30 km na 20 km, v ktorých sú kontrolované všetky poľnohospodárske parcely bez ohľadu na rizikový profil poľnohospodárov nachádzajúcich sa v tejto oblasti, zatiaľ čo analýza rizika pre tradičné kontroly na mieste sa sústreďuje osobitne na tzv. „rizikových“ poľnohospodárov. Z toho vyplýva, že cielenosť analýzy rizika pri diaľkovom snímaní je v porovnaní s analýzou vykonanou pri tradičných kontrolách na mieste znížená.
Po tretie a v poslednom rade, keďže oblasti obsahujúce menej ako 25 % poľnohospodárskej plochy nemôžu byť predmetom kontroly diaľkovým snímaním v súlade s požiadavkami stanovenými Komisiou, niektorí vysokorizikoví poľnohospodári nemôžu byť predmetom takejto kontroly, takže môžu byť predmetom iba tradičnej kontroly na mieste.
Vzhľadom na objektívne rozdiely medzi týmito dvoma metódami teda nižšia miera nezrovnalostí v rámci analýzy rizika pri diaľkovom snímaní nemôže sama osebe vyvolať vážne a odôvodnené pochybnosti o riadnom fungovaní systému kontroly členského štátu.
Z toho vyplýva, že objektívna nemožnosť porovnať cielenosť rizikových analýz bráni tiež stanoveniu maximálnej povolenej odchýlky medzi mierami nezrovnalostí konštatovanými medzi oboma metódami.
Česká republika tiež zdôrazňuje, že hoci článok 33 druhý odsek a článok 35 nariadenia č. 1122/2009 oprávňujú členské štáty overiť poľnohospodársku plochu prostredníctvom dvoch kontrolných metód bez toho, aby zvýhodňovali jednu z týchto dvoch metód alebo stanovili dodatočné podmienky jej využívania, nič to nemení na tom, že systém účinnej kontroly sa vyznačuje využívaním týchto dvoch kontrolných metód komplementárne. Ak by sa však od týchto dvoch objektívne odlišných metód vyžadovalo, aby mali porovnateľné výsledky, v praxi by členský štát musel buď obmedziť cielenosť analýzy rizika pre tradičné kontroly na mieste, alebo upustiť od kontroly diaľkovým snímaním, pričom v takom prípade by ustanovenia uvedeného nariadenia umožňujúce použitie tejto metódy kontroly stratili svoj potrebný účinok.
Okrem toho Česká republika tvrdí, že Všeobecný súd sa nevyjadril k tvrdeniu Komisie, podľa ktorého vzorka náhodne vybraná na kontrolu diaľkovým snímaním, ktorá odhaľuje zvýšenú mieru nezrovnalostí v porovnaní so vzorkou vybranou na kontrolu diaľkovým snímaním na základe analýzy rizika, vyvoláva vážne a opodstatnené pochybnosti.
Po druhé Česká republika tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil tej istej chyby v bodoch 23 a 24 napadnutého rozsudku, keď rozhodol, že Česká republika neuviedla konkrétne skutočnosti, ktoré by mohli preukázať, že rôzne zistené miery nezrovnalostí možno pripísať povahe dotknutých metód alebo rizikovému profilu kontrolovaných subjektov, a nie chybám týkajúcim sa rozhodnutí vnútroštátnych orgánov.
Aj keby zo záverov Komisie vyplývali vážne a opodstatnené pochybnosti, vzhľadom na vyššie uvedené by nemohli byť rozptýlené vysvetlením dôvodov rozdielu medzi zistenými mierami nezrovnalostí. Na rozptýlenie týchto pochybností stačí, aby členský štát preukázal účinnosť fungovania kontrolného systému a primerané využívanie oboch metód kontroly. V tejto súvislosti Česká republika zdôrazňuje, že v rámci auditu a konania pred Všeobecným súdom predložila konkrétne dôkazy, ktoré jasne preukazujú, že analýza rizika prebehla v súlade s požiadavkami nariadenia č. 1122/2009, čo Komisia nikdy nevyvrátila.
V odpovedi Komisia v prvom rade tvrdí, že záver Všeobecného súdu uvedený v bode 22 napadnutého rozsudku, podľa ktorého je primerané očakávať, že tradičné kontroly na mieste a kontroly diaľkovým snímaním vedú k „v zásade podobnej“ miere nezrovnalostí, je vecne správny.
V podstate tvrdí, že tvrdenie uvedené Českou republikou na odôvodnenie rozdielov medzi mierami nezrovnalostí rôznych metód kontrol na mieste je v rozpore s článkom 26, článkom 31 ods. 2 a článkom 33 nariadenia č. 1122/2009.
Po prvé článok 26 tohto nariadenia vyžaduje, aby kontroly na mieste bez ohľadu na použitú metódu zabezpečili účinné overenie dodržiavania podmienok poskytnutia pomoci.
Po druhé z článku 26 v spojení s článkom 31 ods. 2 a článkom 33 nariadenia č. 1122/2009 vyplýva, že použitie týchto metód nesmie viesť k rozdielnemu zaobchádzaniu s poľnohospodármi. Podľa Komisie by pritom k takémuto rozdielnemu zaobchádzaniu nevyhnutne došlo, ak by pravdepodobnosť zistenia chýb bola vyššia u poľnohospodárov kontrolovaných diaľkovým snímaním, než u tých, u ktorých bola vykonaná tradičná kontrola na mieste. Porovnanie miery chýb zistených medzi metódami kontroly na mieste je podľa nej jasne vhodným ukazovateľom efektívnosti a umožňuje identifikovať zlyhanie systému kontroly s cieľom zmierniť toto riziko rozdielneho zaobchádzania.
Hoci si je Komisia vedomá osobitostí vlastných každej metóde kontroly na mieste, uvádza, že v prípade, ak jedna metóda odhaľuje chyby vo väčšej miere než tá druhá, a to počas viacerých rokov, členskému štátu prináleží, aby vysvetlil dôvody týchto rozdielov, pričom v opačnom prípade by tieto rozdiely boli ukazovateľom menšej efektivity metódy alebo nevhodného výberu kontrolnej vzorky, a to tým skôr, ak členský štát uskutočnil približne 50 % svojich kontrol metódou diaľkového snímania. Podľa tejto inštitúcie je dosiahnutie porovnateľnej miery nezrovnalostí prostriedkom na preukázanie účinnosti uvedených kontrol a nemožno ho považovať za cieľ sám osebe. Komisia zastáva v prejednávanej veci názor, že zistený rozdiel svedčí o zlyhaní kontrolného systému, ktoré môže vyvolať vážne a opodstatnené pochybnosti.
V druhom rade Komisia zdôrazňuje, že vysvetlenia Českej republiky založené na vnútorných vlastnostiach použitých metód kontroly sú príliš všeobecné na rozptýlenie vážnych a odôvodnených pochybností Komisie. Česká republika tak nepredložila konkrétne skutkové okolnosti, ktoré by preukazovali, že zvolená metóda kontroly bola účinná. Konkrétne neuviedla osobitné dôvody, pre ktoré výber vzorky alebo metódy diaľkovým snímaním spôsobil významný rozdiel medzi mierami nezrovnalostí počas niekoľkých rokov, ani spôsob, akým zmenila analýzu rizika a odoberanie vzoriek s cieľom napraviť tento skutkový stav.
Napokon Komisia pripomína, že keďže si Česká republika bola vedomá ťažkostí spôsobených rozdielmi medzi mierami nezrovnalostí, nadobudla v roku 2013 nový analytický softvér, čo malo pozitívny vplyv na žiadosti týkajúce sa roku 2014.
Česká republika vo svojej replike zdôrazňuje po prvé, že článok 26 nariadenia č. 1122/2009 vyžaduje efektivitu kontrolného systému ako celku, a nie rovnakú alebo podobnú mieru chýb zistenú v rámci rôznych typov kontrol.
Po druhé tvrdí, že zvýšenú rizikovosť žiadateľov v rámci náhodne vybratej vzorky Komisii vysvetlila počas auditu a že okrem toho predložila aj dokumenty obsahujúce podrobnejšiu analýzu.
Po tretie aj za predpokladu, že by sa Súdny dvor domnieval, že porovnanie miery nezrovnalostí medzi týmito dvoma spôsobmi kontrol môže predstavovať vážnu a dôvodnú pochybnosť, pokiaľ ide o efektivitu kontrolného systému, od členského štátu nemožno vyžadovať, aby vysvetlil dôvody vedúce k rozdielu medzi týmito mierami. Podľa Českej republiky od tohto členského štátu možno len požadovať, aby predložil dôkazy, ktoré sa týkajú najmä spôsobu, akým sa poľnohospodári vyberajú na kontrolu, ako aj spôsobu vykonania analýzy rizika pre obe metódy kontroly, vrátane každoročného hodnotenia a aktualizácie analýzy rizika v súlade s článkom 31 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 1122/2009. Práve to sú pritom dôkazy, ktoré Česká republika predložila Komisii v rámci auditu. Poskytla tak podrobný opis analýz rizika pre obe metódy kontroly vrátane použitých rizikových faktorov a ich relevantnosti, ako aj ročné posúdenie a aktualizáciu efektivity týchto analýz, ktoré zohľadňujú vyvodené poznatky.
Po štvrté a v poslednom rade odmieta, že nadobudnutie softvéru v roku 2013 by mohlo podporiť tézu o nedostatočnosti v analýze rizika. Postupné zlepšenie analýzy rizika prostredníctvom nadobudnutia softvéru nemožno považovať za uznanie slabosti
statusu quo
. V tejto súvislosti pripomína, že analýza rizika pre kontroly diaľkovým snímaním má svoje objektívne hranice, čo znamená, že sa nikdy nemôže vyrovnať efektivite analýzy rizika prostredníctvom tradičnej kontroly na mieste bez toho, aby to mohlo ovplyvniť účinnosť systému kontroly ako celku.
Komisia vo svojej duplike opakuje, že porovnanie miery chýb zistených vo vzorkách je vhodným ukazovateľom účinnosti použitých kontrolných metód. Metóda založená na reprezentatívnych vzorkách vychádza z článku 31 nariadenia č. 1122/2009, podľa ktorého sa efektivita analýzy rizika posudzuje porovnaním výsledkov vzorky vybranej na základe rizík s výsledkami náhodne vybranej vzorky. Podľa tejto inštitúcie ide o jediný spôsob zabezpečenia toho, aby kontroly diaľkovým snímaním boli rovnako efektívne ako tradičné kontroly na mieste.
Toto ustanovenie nespresňuje, či na účely porovnania týchto dvoch výsledkov treba rozlišovať podľa toho, či boli získané prostredníctvom tradičnej kontroly na mieste, alebo diaľkovým snímaním, takže je potrebné sa domnievať, že tieto spôsoby kontroly majú zabezpečiť rovnocennú účinnosť.
Okrem toho Komisia opakuje, že Všeobecný súd sa v bode 24 napadnutého rozsudku správne domnieval, že dôkazy predložené Českou republikou nestačia na odôvodnenie rozdielu medzi mierami nezrovnalostí a na rozptýlenie jej pochybností o efektivite kontrol diaľkovým snímaním. Komisia tiež spresňuje, že zlepšenie výsledkov, ktoré vzišlo z úsilia o odstránenie nedostatkov, na ktoré upozornila, preukazuje, že zlepšenie bolo v možnostiach Českej republiky.
Posúdenie Súdnym dvorom
Svojím prvým odvolacím dôvodom Česká republika v podstate po prvé tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 22 napadnutého rozsudku usúdil, že kontroly na mieste prostredníctvom diaľkového snímania a tradičné kontroly na mieste musia viesť k „v zásade podobnej“ miere nezrovnalostí a že na tento účel je primerané očakávať, že miera nezrovnalostí, ktoré z nich vyplývajú na vnútroštátnej úrovni, nebude vykazovať také rozdiely, ako je to v prípade kontroly v prejednávanej veci, teda trojnásobne až štvornásobne vyššiu mieru nezrovnalostí v prípade tradičných kontrol na mieste v porovnaní s mierou nezrovnalostí zistenou v rámci kontrol diaľkovým snímaním. Podľa Českej republiky na rozdiel od prístupu, ktorý takto zvolil Všeobecný súd, samotné konštatovanie rozdielu medzi týmito mierami nezrovnalostí nemôže vyvolať vážne a opodstatnené pochybnosti o efektivite jej kontrolného systému.
Po druhé Česká republika Všeobecnému súdu vytýka, že sa v bodoch 23 a 24 napadnutého rozsudku dopustil nesprávneho právneho posúdenia pri preskúmavaní, či tento členský štát odstránil pochybnosti Komisie, keď vyvodil, že ak sa takéto rozdiely zistia, prináleží členskému štátu, aby poskytol podrobné dôkazy odôvodňujúce tieto rozdiely, pričom na tento účel uviedol súbor faktorov, na ktoré sa tento členský štát mohol odvolávať, a konštatoval, že Česká republika nepredložila konkrétne skutočnosti, ktoré by mohli preukázať, že tieto rozdiely vyplývajú skôr z týchto faktorov, než z nedostatkov pri rozhodovaní vnútroštátnych orgánov, pokiaľ ide o zavedenie kontrol prostredníctvom diaľkového snímania.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora Komisia nie je na účely preukázania porušenia pravidiel týkajúcich sa spoločnej organizácie poľnohospodárskych trhov povinná preukázať vyčerpávajúcim spôsobom nedostatok kontrol vykonaných vnútroštátnymi správnymi orgánmi alebo nesprávnosť číselných údajov, ktoré uviedli, ale má len predložiť dôkaz o vážnych a odôvodnených pochybnostiach, ktoré má v súvislosti s týmito kontrolami alebo uvedenými číselnými údajmi. Členskému štátu prináleží, aby predložil čo najúplnejší dôkaz o skutočnom stave kontrol a číselných údajov, prípadne o nepresnostiach v tvrdeniach Komisie (rozsudok zo 6. novembra 2014, Holandsko/Komisia,
C‑610/13 P
, neuverejnený,
EU:C:2014:2349
, bod
).
Treba uviesť, že podľa článku 33 nariadenia č. 1122/2009 môžu členské štáty používať metódu diaľkového snímania v súlade s článkom 35 tohto nariadenia, a ak je to možné, techniky globálnych satelitných navigačných systémov.
Kontroly na mieste, ktoré je možné vykonávať tradičným spôsobom alebo diaľkovým snímaním, sa však podľa článku 26 uvedeného nariadenia musia vykonávať takým spôsobom, aby sa zaistilo efektívne overenie dodržiavania podmienok, podľa ktorých sa poskytuje pomoc, a požiadaviek a noriem rozhodujúcich pre krížové plnenie.
Z toho vyplýva, že pokiaľ ich voľba zabezpečuje efektívne overovanie, členské štáty sú oprávnené zvoliť si buď tradičné kontroly na mieste, alebo kontroly na mieste prostredníctvom diaľkového snímania, prípadne kombináciu oboch metód kontroly.
Okrem toho článok 30 ods. 1 nariadenia č. 1122/2009 stanovuje minimálny percentuálny podiel všetkých poľnohospodárov, ktorí musia byť každoročne kontrolovaní na mieste.
Na tento účel článok 31 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje, že výber kontrolných vzoriek na účely kontrol na mieste sa musí uskutočniť na základe analýzy rizika a reprezentatívnosti predložených žiadostí o poskytnutie pomoci. Aby sa zabezpečila reprezentatívnosť, členské štáty náhodne vyberú 20 % až 25 % z minimálneho počtu poľnohospodárov, u ktorých sa má uskutočniť kontrola na mieste, ako sa ustanovuje v článku 30 ods. 1 a 2 tohto nariadenia.
Treba uviesť, že článok 31 ods. 2 toho istého nariadenia s cieľom získať vhodné a účinné analýzy rizika stanovuje, že každý rok sa vykoná posúdenie a aktualizácia efektivity analýzy rizika, a to po prvé s prihliadnutím na relevantnosť každého rizikového faktora, po druhé porovnaním výsledkov vzorky vybranej na základe rizika a vzorky vybranej náhodným spôsobom a po tretie v závislosti od špecifickej situácie v dotknutom členskom štáte.
Treba teda preskúmať, či skutočnosť, že kontroly na mieste prostredníctvom diaľkového snímania a tradičné kontroly na mieste vedú k mieram nezrovnalostí, ktoré si nie sú podobné, môže sama osebe vyvolať vážnu a dôvodnú pochybnosť, pokiaľ ide o neprimeranosť analýz rizika, na ktorých sú tieto kontroly založené.
Po prvé z bodov 50 až 55 tohto rozsudku vyplýva, že žiadny z článkov nariadenia č. 1122/2009, ktoré sú v ňom uvedené, nevyžaduje od členských štátov, aby tradičné kontroly na mieste a kontroly na mieste prostredníctvom diaľkového snímania viedli v zásade k rovnakej miere nezrovnalostí.
Po druhé treba uviesť, ako to tvrdí Česká republika bez toho, aby jej Komisia odporovala, že analýza rizika, z ktorej vychádza kontrola diaľkovým snímaním, sa musí vykonať predtým, než si dotknutý členský štát vyberie použitie tejto metódy kontroly, čo neplatí v prípade tradičných kontrol na mieste.
Kontroly na mieste prostredníctvom diaľkového snímania teda z dôvodu vlastností charakteristických pre tento typ kontroly spočívajú na analýze rizika založenej na menej aktuálnych údajoch, než sú údaje, na ktorých je založená analýza rizika tradičných kontrol na mieste.
Z toho vyplýva, že z dôvodu tejto vlastnosti, ktorá je pre ňu charakteristická, môže metóda kontroly diaľkovým snímaním v zásade viesť k zisteniu miery nezrovnalostí, ktorá sa líši od miery nezrovnalostí zistenej na základe tradičných kontrol na mieste.
Po tretie treba uviesť, že podľa tvrdení Českej republiky, ktoré Komisia nespochybnila, možno diaľkové snímanie vykonať len v zónach 30 km na 20 km, pričom kontrolovaná oblasť musí byť aspoň z 25 % tvorená poľnohospodárskou pôdou a kontrola sa musí týkať všetkých poľnohospodárov v tejto zóne.
Kontroly na mieste prostredníctvom diaľkového snímania by sa teda na to, aby viedli k rovnakej miere nezrovnalostí, aká vyplýva z tradičných kontrol na mieste, nemali používať len v zónach 30 km na 20 km, v ktorých sa nachádza aspoň 25 % poľnohospodárskej pôdy, ale mali by sa tiež zamerať len na poľnohospodárov, ktorí sú súčasťou vzorky vybranej na základe analýzy rizika s cieľom vykonať tradičné kontroly na mieste.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že samotný rozdiel medzi mierami nezrovnalostí zistený na základe tradičných kontrol na mieste a mierami konštatovanými po kontrolách na mieste diaľkovým snímaním nemohol sám osebe vyvolať vážne a opodstatnené pochybnosti o efektivite kontrol na mieste prostredníctvom diaľkového snímania.
Keďže sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia, treba vyhovieť prvému odvolaciemu dôvodu.
O druhom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Svojím druhým odvolacím dôvodom Česká republika v podstate vytýka Všeobecnému súdu, že v bodoch 38 a 40 napadnutého rozsudku nesprávne vyložil články 33, 57 a 58 nariadenia č. 1122/2009, keď rozhodol, že v prípade zistenia nadhodnotenia pri deklarovaní plochy v rozsahu od 0,1 do 2 hektárov alebo 3 % určenej plochy prináleží príslušnému vnútroštátnemu orgánu zväčšiť kontrolnú vzorku, až kým sa v tejto súvislosti nezistí žiadne nadhodnotenie pri deklarovaní.
Konkrétnejšie, tento členský štát po prvé tvrdí, že články 57 a 58 nariadenia č. 1122/2009 nie sú relevantné v kontexte zväčšenia kontrolnej vzorky, keďže prahové hodnoty 0,1 hektára, 2 hektáre alebo 3 % určenej plochy stanovené v týchto článkoch sa týkajú dôsledkov, ktoré treba vyvodiť z konečných výsledkov získaných v rámci kontroly.
Po druhé ani znenie článku 33 nariadenia č. 1122/2009, ani znenie metodických pokynov Komisie nestanovujú prahovú hodnotu zistených anomálií, ktorých prekročenie by mohlo odôvodniť automatické zväčšenie kontrolnej vzorky. Okrem toho tento článok a pokyny nespresňujú, do akej miery by bolo potrebné zväčšiť kontrolnú vzorku.
Česká republika tak navrhuje vychádzať z účelu uvedeného článku, podľa ktorého je zväčšenie kontrolnej vzorky nevyhnutné len z hľadiska zabezpečenia účinnej kontroly a reprezentatívnej úrovne tejto vzorky. Zväčšenie takejto vzorky by tak bolo nevyhnutné len vtedy, ak by povaha výsledkov a znalosť ostatných nekontrolovaných parciel dotknutého poľnohospodára znamenala, že chyby by sa mohli týkať aj iných parciel. Takýto výklad je podporený použitím pojmu „anomálie“ v množnom čísle v článku 33 prvom odseku tohto nariadenia, ktorý treba chápať tak, že vyžaduje nezrovnalosti určitej závažnosti, a nie izolované a zanedbateľné zistenia.
Po tretie by otázka zväčšenia vzorky s cieľom zabezpečiť efektívnu kontrolu a reprezentatívnu úroveň tejto vzorky mala byť v praxi preskúmaná v rámci posúdenia všetkých okolností osobitnej situácie. Posúdenie individuálnych okolností konkrétneho prípadu, ktoré má prednosť pred jednoliatymi riešeniami, predstavuje podľa rozsudku Súdneho dvora zo 17. apríla 2018, B a Vomero (
C‑316/16 a C‑424/16
,
EU:C:2018:256
, bod
), jeden zo základných prístupov práva Únie.
Po štvrté prístup českých orgánov nespôsobil žiadne riziko pre finančné prostriedky Únie, keďže k zväčšeniu kontrolovanej vzorky sa nepristupuje iba v prípade, ak sa príslušné orgány s dostatočným stupňom istoty domnievajú, že pri iných parcelách dotknutého poľnohospodára sa v súlade s článkami 57 a 58 nariadenia č. 1122/2009 už nedajú očakávať chyby v deklarovanej poľnohospodárskej ploche.
Konečne po piate by konanie požadované Všeobecným súdom vyžadovalo zväčšenie kontrolnej vzorky bez akejkoľvek pridanej hodnoty.
Komisia odpovedá, že aj keď súhlasí so záverom Všeobecného súdu uvedeným v bode 42 napadnutého rozsudku, nesúhlasí s niektorými aspektmi odôvodnenia tohto rozsudku, najmä v jeho bodoch 37, 38 a 41, a teda navrhuje Súdnemu dvoru, aby zachoval napadnutý rozsudok a zamietol druhý odvolací dôvod a zároveň zmenil odôvodnenie tohto rozsudku.
Komisia totiž v prvom rade pripúšťa, že pokiaľ ide o body 37 a 38 napadnutého rozsudku, články 57 a 58 nariadenia č. 1122/2009 objasňujú dôsledky vyplývajúce zo zistenia chýb vo vyhlásení poľnohospodárskej plochy, na ktorú možno poskytnúť podporu, ale nemajú priamu súvislosť s rozšírením kontrolnej vzorky.
V druhom rade zdôrazňuje, že článok 33 nariadenia č. 1122/2009 neobsahuje žiadnu prahovú hodnotu, pod ktorou sa zväčšenie vzorky nevyžaduje. V bodoch 39 a 40 rozsudku z 28. januára 2016, Slovinsko/Komisia (
T‑667/14
,
EU:T:2016:34
), Všeobecný súd odmietol výklad slovinských orgánov, podľa ktorého sa v prípade, že percentuálny podiel chyby bol nižší ako 3 %, vzorka automaticky nerozširovala, ale inšpektor mal rozhodnúť, či je potrebné rozšíriť kontrolu na celý poľnohospodársky podnik.
Komisia sa domnieva, že toto riešenie treba podporiť, pretože nič v znení článku 33 nariadenia č. 1122/2009 nepodporuje argumentáciu Českej republiky. Konkrétnejšie, toto ustanovenie nestanovuje žiadnu prahovú hodnotu, po ktorej prekročení je zväčšenie vzorky povinné a pod ktorej úrovňou toto zväčšenie patrí do voľnej úvahy dozorného orgánu.
Navyše tvrdí, že v súlade s článkom 33 nariadenia č. 1122/2009 v spojení s odôvodnením 44 tohto nariadenia možnosť členských štátov obmedziť vykonanie kontrol na mieste na vzorku predstavujúcu aspoň 50 % poľnohospodárskych parciel predstavuje výnimku z pravidla, podľa ktorého všetky poľnohospodárske parcely, pre ktoré bola podaná žiadosť o podporu, musia byť kontrolované na mieste, a preto by sa mala vykladať reštriktívne. V dôsledku toho je teda rozhodnutie Českej republiky považovať za nadbytočné zväčšenie kontrolnej vzorky, ak je rozdiel medzi deklarovanou plochou a zistenou plochou parciel nižší ako 3 %, v rozpore s podmienkami uplatnenia možnosti obmedziť kontroly stanovenými v článkoch 26 a 33 nariadenia č. 1122/2009.
Posúdenie Súdnym dvorom
Svojím druhým odvolacím dôvodom Česká republika v podstate tvrdí, že Všeobecný súd sa v bode 38 napadnutého rozsudku dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keďže nevykladal článok 33 nariadenia č. 1122/2009 v tom zmysle, že kontrolná vzorka mala byť zväčšená len v prípade závažnejších nezrovnalostí, čo patrí do posúdenia vnútroštátnych orgánov. Okrem toho Všeobecný súd v bodoch 38 a 40 napadnutého rozsudku vychádzal z nesprávneho výkladu článkov 33, 57 a 58 tohto nariadenia, keď rozhodol, že zväčšenie kontrolnej vzorky je povinné nielen v prípade zistenia nadhodnotenia pri deklarovaní plochy, ktoré naznačuje nezanedbateľnú možnosť prekročenia prahovej hodnoty 3 % alebo 2 hektárov deklarovanej plochy, ale aj v prípade nadhodnotenia pri deklarovaní plochy, ktoré naznačuje nezanedbateľnú možnosť prekročenia 0,1 hektára.
V bode 38 napadnutého rozsudku Všeobecný súd konštatoval, že ak kontrola týkajúca sa vzorky parciel, na ktoré sa vzťahuje jednotná žiadosť o pomoc, odhalí nadhodnotenie pri deklarovaní predstavujúce od 0,1 do 2 hektárov alebo 3 % určenej plochy, prináleží príslušnému vnútroštátnemu orgánu, aby zväčšil kontrolnú vzorku v súlade s článkom 33 nariadenia č. 1122/2009, až kým sa nezistí žiadne nadhodnotenie pri deklarovaní v tomto rozsahu.
V bode 40 tohto rozsudku Všeobecný súd konštatoval, že Česká republika uviedla, že 261 poľnohospodárov, v ktorých prípade neboli kontroly rozšírené, patrí do skupiny poľnohospodárov, ktorí predložili žiadosti s nadhodnotením pri deklarovaní nepresahujúcim prahovú hodnotu 3 %, čo podľa Všeobecného súdu nevylučuje možnosť, že bude nevyhnutné znížiť pomoc na úroveň zodpovedajúcu určenej ploche bez uloženia sankcie.
Ako vyplýva z bodov 30 až 36 napadnutého rozsudku, Všeobecný súd založil tento záver na znení článku 33 nariadenia č. 1122/2009 a článku 57 ods. 3 a článku 58 tohto nariadenia.
Po prvé, ako konštatovala generálna advokátka v bode 61 svojich návrhov, zo samotného znenia článku 33 nariadenia č. 1122/2009 vyplýva, že keď vnútroštátne orgány konštatovali, že kontrola vzorky vykazuje nezrovnalosti, v zásade nemajú žiadnu mieru voľnej úvahy. Keďže sa nachádzajú v situácii presne vymedzenej právomoci, musia zväčšiť kontrolnú vzorku.
V tejto súvislosti treba dodať, že v súlade s odôvodnením 39 tohto nariadenia je možné upustiť od rozšírenia tejto vzorky len za predpokladu, že by nebolo možné zväčšiť kontrolnú vzorku tak, aby sa zabezpečila spoľahlivá a reprezentatívna úroveň istoty, pričom na tento predpoklad sa v prejednávanej veci nepoukázalo.
Pokiaľ ide o tvrdenie Českej republiky, podľa ktorého prítomnosť výrazu „anomálie“ v množnom čísle v článku 33 prvom odseku nariadenia č. 1122/2009 znamená, že iba zistenie závažných nezrovnalostí by zaväzovalo vnútroštátne orgány pristúpiť k zväčšeniu kontrolnej vzorky, treba ho zamietnuť, keďže z článku 2 bodu 10 tohto nariadenia vyplýva, že pojem „nezrovnalosti“, ktorý je analogický s pojmom „anomálie“, neodkazuje len na závažné nezrovnalosti, ale naopak, je v tomto ustanovení definovaný ako „každé nedodržanie príslušných pravidiel poskytovania dotknutej pomoci“.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že článok 33 nariadenia č. 1122/2009 sa má vykladať v tom zmysle, že vnútroštátne orgány sú povinné zväčšiť kontrolnú vzorku, ak vykonaná kontrola odhalila nezrovnalosti, a to bez ohľadu na závažnosť týchto nezrovnalostí.
Po druhé, ako vyplýva z ich znenia, články 57 a 58 nariadenia č. 1122/2009 sa týkajú jednak základu výpočtu uplatniteľného na deklarované plochy a jednak znížení a vylúčení uplatniteľných v prípadoch nadhodnotenia pri deklarovaní. Svojím dosahom objasňujú dôsledky vyplývajúce zo zistenia chýb v deklarácii poľnohospodárskej plochy, na ktorú možno poskytnúť pomoc.
Tieto články naopak vôbec nestanovujú, že v niektorých prípadoch sú členské štáty viazané povinnosťou zväčšenia kontrolnej vzorky, ktorá je stanovená v článku 33 tohto nariadenia.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že Všeobecný súd sa tým, že v bodoch 38 a 40 napadnutého rozsudku odkázal na články 57 a 58 uvedeného nariadenia s cieľom odôvodniť povinnosť vnútroštátneho orgánu zväčšiť kontrolnú vzorku, pokiaľ kontrola týkajúca sa vzorky parciel vykazuje nadhodnotenie pri deklarovaní v rozsahu od 0,1 do 2 hektárov alebo 3 % určenej plochy, dopustil nesprávneho právneho posúdenia.
Keďže Všeobecný súd pri zamietnutí argumentácie smerujúcej proti dôvodu opravy týkajúcej sa minimálnej miery kontrol na mieste v bode 42 napadnutého rozsudku správne vychádzal z výkladu článku 33 nariadenia č. 1122/2009 uvedeného v bode 30 napadnutého rozsudku, treba zamietnuť druhý odvolací dôvod Českej republiky ako nedôvodný.
O treťom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Svojím tretím odvolacím dôvodom Česká republika tvrdí, že záver, ktorý Všeobecný súd vyvodil v bode 49 napadnutého rozsudku, podľa ktorého bol neúčinný jej argument týkajúci sa pomoci poskytnutej v prospech investícií realizovaných po zavedení vnútroštátneho programu pomoci, ale pred schválením žiadosti o individuálnu pomoc, vychádza z nesprávneho právneho posúdenia a zo skreslenia skutkových okolností a predmetu sporu.
Uvádza, že Komisia jej viackrát v priebehu správneho konania vytýkala, že vyhovela žiadostiam o pomoc v prospech už uskutočnených investícií, pričom na tento účel predložila príklad investície uskutočnenej 29. septembra 2009. Komisia jej tiež vytýkala, že takú pomoc vyplatila pred preskúmaním a schválením alebo podaním žiadostí o individuálnu pomoc.
Česká republika poznamenáva, že v priebehu tohto konania české orgány uznali, že sa dopustili chýb v rámci ôsmich investícií uskutočnených pred schválením vnútroštátneho programu pomoci a poskytli informácie o všetkých ostatných prípadoch, v ktorých bola investičná pomoc poskytnutá v prospech činností uskutočnených už po schválení tohto programu, ale pred podaním alebo schválením žiadosti o individuálnu pomoc. Pretrvávajúci nesúlad s Komisiou sa týkal zákonnosti pomoci týkajúcej sa týchto posledných uvedených investícií.
Vo svojich vyjadreniach predložených v rámci žaloby o neplatnosť Komisia tvrdila, že vyplatenie pomoci v prospech už uskutočnených investícií predstavuje porušenie práva Únie. Táto výhrada bola teda súčasťou sporu prebiehajúceho pred Všeobecným súdom, pričom oprava uložená sporným rozhodnutím sa týkala najmä spätného financovania týchto investícií.
V tejto súvislosti Česká republika súhlasí s tým, že Všeobecný súd v bode 43 napadnutého rozsudku správne vymedzil predmet sporu. Poznamenáva však, že Všeobecný súd v bode 47 tohto rozsudku nesprávne vyložil bod 7.1.1.1 súhrnnej správy Komisie, keď konštatoval, že Komisia vytýkala Českej republike, že financovala investičný projekt, hoci táto investícia bola úplne dokončená ešte pred zavedením vnútroštátneho programu pomoci. Česká republika totiž uvádza, že predmetný projekt, teda projekt realizovaný 29. septembra 2009, bol zrealizovaný po schválení vnútroštátneho programu pomoci.
Komisia sa domnieva, že tretí odvolací dôvod treba zamietnuť.
Posúdenie Súdnym dvorom
Svojím tretím odvolacím dôvodom Česká republika v podstate spochybňuje zamietnutie časti jej argumentácie vznesenej proti oprave týkajúcej sa retroaktívnych platieb ako neúčinnej zo strany Všeobecného súdu.
Treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora z článku 256 ods. 1 druhého pododseku ZFEÚ a článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie vyplýva, že Súdny dvor nemá právomoc zisťovať skutkový stav a v zásade ani skúmať dôkazy, ktoré Všeobecný súd pripustil na preukázanie tohto skutkového stavu. Pokiaľ totiž boli tieto dôkazy riadne získané a pokiaľ boli dodržané všeobecné právne zásady, ako aj procesné pravidlá uplatniteľné v oblasti dôkazného bremena a vykonávania dôkazov, iba Všeobecnému súdu prináleží, aby posúdil hodnotu, ktorú treba priznať dôkazom, ktoré mu boli predložené. Toto posúdenie tak okrem prípadu skreslenia týchto dôkazov nepredstavuje právnu otázku, ktorá ako taká podlieha preskúmaniu (rozsudok z 27. februára 2020, Litva/Komisia,
C‑79/19 P
,
EU:C:2020:129
, bod
).
O takéto skreslenie ide vtedy, ak sa hodnotenie existujúcich dôkazov javí ako zjavne nesprávne bez toho, aby sa poukázalo na nové dôkazy. Toto skreslenie však musí zjavne vyplývať z dokumentov v spise bez toho, aby bolo potrebné vykonať nové posúdenie skutkového stavu a dôkazov. Okrem toho, ak sa odvolateľka dovoláva skreslenia dôkazov, musí presne označiť dôkazy, ktoré Všeobecný súd skreslil, a preukázať chyby v jeho analýze, ktoré viedli Všeobecný súd pri jeho posúdení k takémuto skresleniu (rozsudok z 27. februára 2020, Litva/Komisia,
C‑79/19 P
,
EU:C:2020:129
, bod
).
V bode 48 napadnutého rozsudku Všeobecný súd konštatoval, že Česká republika neodkazuje na osobitné okolnosti alebo dôkazy spôsobilé preukázať pravdivosť jej tvrdenia, že iba v ôsmich prípadoch získali investície pomoc, hoci sa uskutočnili pred zavedením vnútroštátneho programu pomoci.
V bode 49 tohto rozsudku Všeobecný súd konštatoval, že argumentácia Českej republiky týkajúca sa pomoci poskytnutej v prospech investícií realizovaných po zavedení vnútroštátneho programu pomoci, ale pred schválením žiadosti o individuálnu pomoc, je neúčinná.
V tejto súvislosti v bode 50 uvedeného rozsudku uviedol, že podľa bodu 7.1.1.1 súhrnnej správy sporná oprava súvisela výlučne na jednej strane s prípadom investícií, ktoré získali pomoc, hoci boli realizované pred zavedením vnútroštátneho programu pomoci, a na druhej strane so skutočnosťou, že české orgány nepredložili dôkazy, ktoré by preukazovali, že tieto investície sa týkali len ôsmich prípadov.
V rozsahu, v akom Česká republika tvrdí, že zamietnutie tohto tvrdenia ako neúčinného je postihnuté nesprávnym právnym posúdením, keďže Všeobecný súd skreslil skutkové okolnosti týkajúce sa obsahu bodu 7.1.1.1 súhrnnej správy, keď rozhodol, že Komisia uložila finančnú opravu „výlučne“ z dôvodu investícií realizovaných pred zavedením vnútroštátneho programu pomoci, treba uviesť, že Česká republika nepreukázala toto skreslenie, ako to vyžaduje judikatúra citovaná v bode 107 tohto rozsudku.
Tento členský štát sa totiž bez toho, aby odkázal na konkrétnu časť tejto súhrnnej správy alebo iné dokumenty predložené Všeobecnému súdu, uspokojil s tvrdením, a to na rozdiel od toho, čo rozhodol Všeobecný súd, že z korešpondencie, ktorú si vymenil s Komisiou pred prijatím sporného rozhodnutia a súhrnnej správy, z toho, že v bode 7.1.1.1 tejto súhrnnej správy bol uvedený príklad investície údajne uskutočnenej po zavedení vnútroštátneho programu pomoci, a z tvrdenia uvedeného vo vyjadrení k žalobe, ktoré bolo tiež predložené Všeobecnému súdu, vyplýva, že finančná oprava bola uložená aj z dôvodu investícií vo vinárskom sektore uskutočnených po zavedení vnútroštátneho programu pomoci, ale pred podaním žiadosti o pomoc.
Z toho vyplýva, že Všeobecný súd vzhľadom na to, že v bode 50 napadnutého rozsudku uviedol, že v súhrnnej správe sa v súvislosti s týmito investíciami nenachádza žiadne konštatovanie, mohol správne konštatovať, že argumentácia Českej republiky týkajúca sa pomoci poskytnutej v prospech takýchto investícií je neúčinná.
Za týchto podmienok sa musí tretí žalobný dôvod zamietnuť ako nedôvodný.
O štvrtom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Svojím štvrtým odvolacím dôvodom Česká republika tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 56 napadnutého rozsudku konštatoval, že článok 77 ods. 5 nariadenia č. 555/2008 neumožňuje uskutočňovať kontroly investícií vo vinárskom sektore na vzorke.
Po prvé podľa Českej republiky článok 19 nariadenia č. 555/2008 nepredstavuje
lex specialis
voči článku 77 ods. 5 tohto nariadenia, keďže toto ustanovenie nepredstavuje všeobecné pravidlo, ale osobitné ustanovenie stanovujúce osobitné podmienky kontroly v oblasti investičných opatrení. Uvedené ustanovenie totiž výslovne odkazuje na článok 15 nariadenia č. 479/2008, ktorý sa netýka celého vinárskeho sektora, ale len investícií.
Po druhé Česká republika tvrdí, že výklad Všeobecného súdu v bode 61 napadnutého rozsudku zbavuje odkaz na článok 27 nariadenia č. 1975/2006, ktorý je uvedený v článku 77 ods. 5 nariadenia č. 555/2008, akéhokoľvek zmyslu, pretože mu nie je možné vyhovieť.
Po tretie tvrdí, že tento odkaz na článok 27 nariadenia č. 1975/2006 bol rozhodujúci, keďže v priebehu roka 2013 bola Komisia nútená vykonať legislatívnu zmenu spočívajúcu najmä v jeho odstránení zo znenia nariadenia č. 555/2008.
Napokon po štvrté Česká republika zdôrazňuje, že Komisia nemôže členskému štátu uložiť opravu, ktorá vyplýva z nejasného znenia pravidla, ktorého je sama autorom. Zdôrazňuje, že podľa bodu 60 napadnutého rozsudku nariadenie č. 555/2008 „stanovuje dve požiadavky odlišného rozsahu“.
Komisia odpovedá, že odkaz na „všetky činnosti“ uvedený v článku 19 nariadenia č. 555/2008 znamená, že členské štáty musia vykonať kontroly všetkých investícií a nielen minimálnej vzorky. Ďalej podľa nej Všeobecný súd v bode 56 napadnutého rozsudku odkazuje na znenie článku 77 tohto nariadenia ako celok, a nie len na odsek 5 tohto článku 77. článok 19 uvedeného nariadenia navyše podľa Komisie predstavuje
lex specialis
voči článku 77 toho istého nariadenia, keďže, ako konštatoval Všeobecný súd v bode 56 napadnutého rozsudku, povinnosť stanovená v článku 19 nariadenia č. 555/2008 predstavuje práve jeden z prípadov, v ktorých sú podľa článku 77 ods. 3 tohto nariadenia „systematické kontroly na mieste stanovené… v tomto nariadení“.
Navyše z článku 77 nariadenia č. 555/2008 jasne vyplýva, že články 26 až 28 nariadenia č. 1975/2006, ktoré stanovovali podrobné pravidlá postupov kontroly opatrení na rozvoj vidieka financovaných z EPFRV, sa uplatňujú
mutatis mutandis
na investície vo vinárskom sektore. Článok 26 nariadenia č. 1975/2006 stanovuje administratívne kontroly, t. j. kontroly vykonávané členskými štátmi pred uskutočnením kontroly na mieste, ktoré sa týkajú všetkých žiadostí o pomoc alebo o platbu a ktoré možno považovať za „prvú kontrolu“ vykonanú členskými štátmi.
Okrem toho sa Komisia domnieva, že články 27 a 28 nariadenia č. 1975/2006 obsahujú podrobnejšie pravidlá týkajúce sa vzorky kontrolovaných výdavkov, ktoré musia predstavovať „aspoň 4 % oprávnených verejných výdavkov“ a skutočný obsah kontrol na mieste. Okrem toho pôsobnosť ustanovení nariadenia č. 1975/2006, ktorá zahŕňa širokú škálu opatrení na rozvoj vidieka, je oveľa širšia ako pôsobnosť článkov 19 a 77 nariadenia č. 555/2008, ktoré sa vzťahujú len na investície vo vinárskom sektore. Zdôrazňuje, že hoci niektoré z opatrení na rozvoj vidieka, na ktoré sa vzťahuje nariadenie č. 1975/2006, patria medzi „investície“, mnohé z nich majú inú povahu.
Posúdenie Súdnym dvorom
Svojím štvrtým odvolacím dôvodom Česká republika v podstate vytýka Všeobecnému súdu, že sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, pokiaľ ide o výklad článku 19 a článku 77 ods. 5 nariadenia č. 555/2008, keď vylúčil možnosť vykonávania kontrol na mieste na vzorke.
V tejto súvislosti Všeobecný súd v bodoch 54 až 56 napadnutého rozsudku na základe výkladu ustanovení článkov 19 a 77 nariadenia č. 555/2008 v podstate rozhodol, že tento článok 19 predstavuje
lex specialis
vo vzťahu k tomuto článku 77 a že uvedený článok 19 stanovuje požiadavku systematickej kontroly na mieste pred poskytnutím investičnej pomoci.
Na účely preskúmania dôvodnosti tohto odvolacieho dôvodu treba teda pristúpiť k výkladu týchto ustanovení.
V tejto súvislosti treba podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora na účely výkladu ustanovenia práva Únie zohľadniť nielen znenie uvedeného ustanovenia, ale aj jeho kontext a všeobecnú systematiku právnej úpravy, ktorej je súčasťou, ako aj ciele, ktoré sleduje (rozsudok z 5. júla 2018, X,
C‑213/17
,
EU:C:2018:538
, bod
).
V prejednávanej veci treba uviesť, že článok 77 nariadenia č. 555/2008, nazvaný „Všeobecné zásady“, sa nachádza v kapitole I s názvom „Zásady kontroly“ hlavy V tohto nariadenia, nazvanej „Kontroly vo vinárskom sektore“. Podľa odseku 3 tohto článku členské štáty vykonajú u príjemcov pomoci kontroly na mieste výberom vzorky „okrem prípadov, ak sú systematické kontroly na mieste stanovené v… tomto nariadení“. Okrem toho článok 77 ods. 5 uvedeného nariadenia vyžaduje v prípade investičných opatrení v sektore vinohradníctva a vinárstva, ako sú definované v článku 15 nariadenia č. 479/2008, teraz článok 103u nariadenia č. 1234/2007,
mutatis mutandi
s uplatnenie článkov 27 a 28 nariadenia č. 1975/2006, ktoré stanovujú podrobné pravidlá kontroly na mieste prostredníctvom výberu vzorky uvedených investícií.
Článok 19 nariadenia č. 555/2008, nazvaný „Finančné riadenie“, ktorý sa nachádza v oddiele 6 s názvom „Investície“ kapitoly II, nazvanej „Oprávnené opatrenia“, ktorá sa nachádza v hlave II s názvom „Podporné programy“ tohto nariadenia, v odseku 1 prvom pododseku stanovuje, že podpora sa vyplatí, až keď je isté, že individuálna akcia alebo všetky akcie, ktorých sa týka žiadosť o podporu (podľa toho, aký spôsob riadenia si členský štát vybral), sa realizovali a boli skontrolované na mieste.
Ako uviedla generálna advokátka v bode 77 svojich návrhov, treba konštatovať, že znenie článku 19 ods. 1 prvého pododseku nariadenia č. 555/2008 nestanovuje povinnosť členských štátov vykonávať systematické kontroly. Toto ustanovenie ustanovuje len, že členské štáty musia vykonávané opatrenia na mieste kontrolovať.
Tento doslovný výklad je tiež v súlade s kontextom a všeobecnou štruktúrou tohto nariadenia.
V tejto súvislosti treba na jednej strane uviesť, že z názvu a umiestnenia článku 19 nariadenia č. 555/2008 v tomto nariadení vyplýva, že cieľom tohto článku je upraviť spôsoby finančného riadenia podpory investícií vo vinárskom sektore, a nie spôsoby kontroly týchto investícií na mieste. Tento článok totiž stanovuje, že vyplatenie podpory závisí od predchádzajúcej kontroly týkajúcej sa individuálnej akcie alebo všetkých akcií, na ktoré sa vzťahuje žiadosť o podporu, pričom však nespresňuje spôsob tejto kontroly na mieste. Znenie ani cieľ uvedeného ustanovenia teda nebránia tomu, aby tieto akcie boli zastúpené vzorkou kontrolovanou na mieste.
Na druhej strane, ako uviedla generálna advokátka v bode 78 svojich návrhov, zo všeobecnej štruktúry nariadenia č. 555/2008 vyplýva, že toto nariadenie ukladá členským štátom povinnosť vykonávať systematické kontroly len vo výslovne uvedených prípadoch. Z toho vyplýva, že keďže článok 19 ods. 1 prvý pododsek uvedeného nariadenia neobsahuje žiadnu výslovnú povinnosť, nemožno členským štátom uložiť žiadnu povinnosť takejto povahy.
Z toho vyplýva, že článok 19 nariadenia č. 555/2008 nemôže odôvodniť výnimku z článku 77 ods. 3 tohto nariadenia, ktorý stanovuje vykonanie kontrol na vzorke, a to okrem iného s výnimkou prípadu, keď sú systematické kontroly na mieste upravené týmto nariadením.
Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 56 napadnutého rozsudku rozhodol, že článok 19 nariadenia č. 555/2008 vyžaduje vykonávanie systematických kontrol členskými štátmi.
Za týchto podmienok treba vyhovieť štvrtému odvolaciemu dôvodu bez toho, aby bolo potrebné preskúmať ostatné tvrdenia uvedené v rámci tohto odvolacieho dôvodu.
O žalobe na Všeobecnom súde
Podľa článku 61 prvého odseku druhej vety Štatútu Súdneho dvora môže Súdny dvor v prípade zrušenia rozsudku sám vydať konečný rozsudok, ak to stav konania dovoľuje, alebo môže vec vrátiť na rozhodnutie Všeobecnému súdu.
V prejednávanej veci Súdny dvor nedisponuje informáciami potrebnými na to, aby mohol s konečnou platnosťou rozhodnúť o dôvodnosti sporného rozhodnutia, v rozsahu, v akom týmto rozhodnutím Komisia uložila jednak jednorazovú opravu vo výške 462517,83 eura za rozpočtové roky 2013 až 2015, najmä z dôvodu viacerých nedostatkov rôznej povahy v rámci analýzy rizika, a jednak paušálnu opravu vo výške 636516,20 eura za rozpočtové roky 2011 až 2014 z dôvodu platieb uskutočnených v rámci investícií ukončených pred schválením žiadosti o podporu a z dôvodu nedostatočných kontrol na mieste v súvislosti s investíciami financovanými vo vinárskom sektore.
Pokiaľ však ide o jednorazovú opravu vo výške 462517,83 eura, z bodu 19 napadnutého rozsudku vyplýva, že Komisia založila sporné rozhodnutie okrem dôkazov, ktorých posúdenie Všeobecným súdom je v rámci prvého odvolacieho dôvodu kritizované ako nesprávne z právneho hľadiska, aj na konštatovaní rozdielov medzi mierami nezrovnalostí, ktoré odhalili kontroly na mieste prostredníctvom diaľkového snímania založené na analýze rizika, a tými, ktoré odhalil rovnaký typ kontrol, ale boli založené na náhodnej vzorke.
Hoci porovnanie týchto mier nezrovnalostí môže vyvolať vážne a opodstatnené pochybnosti o efektivite kontrol na mieste diaľkovým snímaním, najmä pokiaľ ide o vhodnú povahu analýzy rizika, na ktorej spočívajú tieto kontroly na mieste, treba uviesť, že Všeobecný súd nepreskúmal dôkazy prípadne predložené Českou republikou s cieľom preukázať v tejto súvislosti účinnosť jej systému kontroly.
Okrem toho, pokiaľ ide o paušálnu opravu vo výške 636516,20 eura, Súdny dvor nemá k dispozícii informácie potrebné na určenie jej časti, ktorá je ovplyvnená vyhovením štvrtému odvolaciemu dôvodu, keďže táto oprava sa zakladá na viacerých dôvodoch.
Z toho vyplýva, že vec musí byť vrátená Všeobecnému súdu, aby rozhodol o skutočnostiach uvedených v bodoch 139 a 140 tohto rozsudku.
O trovách
Keďže vec sa vracia Všeobecnému súdu, o trovách konania sa rozhodne neskôr.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

1.
Rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie z 13. septembra 2018, Česká republika/Komisia (
T‑627/16
, neuverejnený,
EU:T:2018:538
), sa zrušuje v rozsahu, v akom ním Všeobecný súd zamietol jednak žalobný dôvod týkajúci sa jednorazovej opravy sumy 462517,83 eura za rozpočtové roky 2013 až 2015 v časti, v ktorej sa vzťahuje na dôvod opravy súvisiaci s nedostatkami analýzy rizika, a jednak žalobný dôvod, ktorý sa týka paušálnej opravy 636516,20 eura za rozpočtové roky 2011 až 2014 v časti, v ktorej sa vzťahuje na dôvod týkajúci sa nedostatočných kontrol na mieste, pokiaľ ide o investície financované vo vinárskom sektore.

2.
V zostávajúcej časti sa odvolanie zamieta.

3.
Vec sa vracia na rozhodnutie Všeobecnému súdu Európskej únie.

4.
O trovách konania sa rozhodne neskôr.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: čeština.