CELEX: 62016TJ0273
Európai uniós védjegy
Felszólalási eljárás
A METAPORN európai uniós szóvédjegy bejelentése
META4 korábbi európai uniós és nemzeti szóvédjegyek, valamint meta4 korábbi európai uniós és nemzeti ábrás védjegyek
Viszonylagos kizáró ok
A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja (jelenleg az (EU) 2017/1001 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja)
A szolgáltatások hasonlósága
A kiegészítő szolgáltatások fogalma
A megjelölések hasonlósága
Összetéveszthetőség

)
[omissis]
A jogkérdésről
[omissis]
Az első, a 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére alapított jogalapról
[omissis]
A szolgáltatások összehasonlításáról
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a szóban forgó áruk vagy szolgáltatások hasonlóságának értékelésénél figyelembe kell venni az áruk vagy szolgáltatások kapcsolatát jellemző összes releváns tényezőt. E tényezők felölelik különösen azok természetét, rendeltetését, használatát, illetve versengő vagy kiegészítő voltukat. Olyan egyéb tényezőket is figyelembe lehet venni, mint például az érintett áruk forgalmazási csatornái (lásd: 2007. július 11‑iEl Corte Inglés kontra OHIM – Bolaños Sabri [PiraÑAM diseño original Juan Bolaños] ítélet,
T‑443/05
,
EU:T:2007:219
,
37.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A kiegészítő szolgáltatások olyan, egymással szoros kapcsolatban álló szolgáltatások, amelyek egyike annyira nélkülözhetetlen vagy fontos a másik használatához, hogy a fogyasztók azt gondolhatják, hogy ugyanazon vállalkozás felel ezen szolgáltatások nyújtásáért (lásd: 2013. október 2‑iCartoon Network kontra OHIM – Boomerang TV [BOOMERANG] ítélet,
T‑285/12
, nem tették közzé,
EU:T:2013:520
,
26.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben a fellebbezési tanács megállapította, hogy az érintett áruk részben azonosak, részben pedig hasonlók. Különösen azt állapította meg, hogy a bejelentett védjegy árujegyzékében szereplő, a 41. osztályba tartozó szolgáltatások kiegészítő jellegük folytán legalább csekély mértékben hasonlók a korábbi európai uniós védjegyek árujegyzékében szereplő, a 38. osztályba tartozó közvetítési és távközlési szolgáltatásokhoz.
A felperes nem vitatja a fellebbezési tanácsnak a bejelentett védjegy árujegyzékében szereplő, a 35., 38. és 42. osztályba tartozó szolgáltatások azonosságára vagy hasonlóságára vonatkozó következtetéseit. Csupán azt állítja, hogy a fellebbezési tanács mérlegelési hibát vétett annak megállapításakor, hogy a bejelentett védjegy árujegyzékében szereplő, a 41. osztályba tartozó felnőtt tartalmú szórakoztatóipari szolgáltatások legalábbis csekély mértékben hasonlók a korábbi védjegyek árujegyzékében szereplő, a 38. osztályba tartozó távközlési szolgáltatásokhoz.
E tekintetben először is a bejelentett védjegy árujegyzékében szereplő, a 41. osztályba tartozó felnőtt tartalmú szórakoztatóipari szolgáltatások jellege és rendeltetése kétségtelenül különbözik a korábbi európai uniós védjegyek árujegyzékében szereplő, a 38. osztályba tartozó szolgáltatásokétól. Mindazonáltal, ahogyan arra a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 78. pontjában jogosan rámutat, e megállapítás önmagában nem alkalmas arra, hogy megkérdőjelezze e szolgáltatások esetleges egymást kiegészítő jellegét (lásd ebben az értelemben: 2013. október 2‑iBOOMERANG ítélet,
T‑285/12
, nem tették közzé,
EU:T:2013:520
,
–
35.
pont).
Másodszor a bejelentett védjegy árujegyzékében szereplő, a 41. osztályba tartozó felnőtt tartalmú szórakoztatóipari szolgáltatások és a korábbi európai uniós védjegyek árujegyzékében szereplő, a 38. osztályba tartozó távközlési szolgáltatások egymást kiegészítő jellegét illetően egyfelől meg kell állapítani, hogy a fellebbezési tanács álláspontja szerint az említett felnőtt tartalmú szórakoztatóipari szolgáltatások a filmgyártással kapcsolatos szolgáltatásokat is magukban foglalják. Másfelől úgy vélte, hogy a korábbi európai uniós védjegyek árujegyzékében szereplő, a 38. osztályba tartozó távközlési szolgáltatások magukban foglalják a közvetítési szolgáltatásokat, beleértve a rádióadást és a televíziós műsorszórást is, továbbá rámutatott, hogy az 1669720. sz. alatt lajstromozott korábbi európai uniós ábrás védjegy kifejezetten rádióadással kapcsolatos szolgáltatásokat jelöl. Noha a felperes vitatja azt a következtetést, amelyre a fellebbezési tanács a szóban forgó szolgáltatások egymást kiegészítő jellege és hasonlósága kapcsán jutott, meg kell állapítani, hogy nem vitatja a fellebbezési tanács által a megtámadott határozat 76. és 79. pontjában az ütköző megjelölések által érintett szolgáltatások tartalma vonatkozásában végzett értékelést.
Márpedig a Törvényszék korábban már úgy ítélte, hogy egymást kiegészítő jellegük miatt a 41. osztályba tartozó, filmgyártással kapcsolatos szolgáltatások bizonyos fokú hasonlóságot mutatnak a 38. osztályba tartozó közvetítési szolgáltatásokkal (lásd ebben az értelemben: 2013. október 2‑iBOOMERANG ítélet,
T‑285/12
, nem tették közzé,
EU:T:2013:520
,
35.
pont). Még inkább így van, ha mint a jelen ügyben is, a bejelentett védjegy árujegyzékében szereplő, a 41. osztályba tartozó szolgáltatások és a korábbi európai uniós védjegyek árujegyzékében szereplő, a 38. osztályba tartozó közvetítési szolgáltatások azon közös jellemzővel rendelkeznek, hogy azokat elektronikus formában, adott esetben az interneten kínálják, mivel e közös közvetítési mód alkalmas az említett szolgáltatások közötti hasonlóság fokozására (lásd ebben az értelemben: 2014. június 4‑iFree kontra OHIM – Conradi + Kaiser [FreeLounge] ítélet,
T‑161/12
, nem tették közzé,
EU:T:2014:350
,
29.
pont).
Ezenkívül a fellebbezési tanácshoz hasonlóan meg kell állapítani, hogy jelenleg egyre elterjedtebb, hogy a rádió‑ és televízió‑műsorokat internetkapcsolat vagy széles sávú internetkapcsolat útján közvetítik (megtámadott határozat 80. pont).
Harmadszor a felnőtt tartalmú szórakoztatóipari szolgáltatások és a korábbi európai uniós védjegyek árujegyzékébe tartozó távközlési szolgáltatások egymást kiegészítő jellegét illetően rá kell mutatni – ahogyan azt a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 81. pontjában jogosan tette –, hogy a bejelentett védjegy lajstromozása iránti kérelem pontosítja, hogy a bejelentett védjegy árujegyzékében szereplő, a 41. osztályba tartozó, felnőtt tartalmú szórakoztatóipari szolgáltatásokat „különösen” elektronikus úton és online nyújtják. Márpedig a 41. osztályba tartozó azon szolgáltatásokat, amelyeket a jelen ügyhöz hasonlóan online nyújtanak, korábban már tekintették hasonlónak a korábbi európai uniós védjegyekkel megjelölt „távközlés; számítógép‑terminálokon keresztül megvalósított összeköttetések; üzenetek és képek számítógépek segítségével történő továbbítása” szolgáltatásokhoz (lásd ebben az értelemben: 2012. július 12‑iWall kontra OHIM – Bluepod Media Worldwide [bluepod MEDIA] ítélet,
T‑227/11
, nem tették közzé,
EU:T:2012:375
,
44.
és
51.
pont).
Kétségtelen, hogy a Törvényszék ugyanezen ítéletben a fellebbezési tanács által a szóban forgó ügyben tett azon következtetést is helybenhagyta, amely szerint még ha bizonyos távközlési szolgáltatók nyújtanak is specializált leányvállalatok útján bizonyos, 41. osztályba tartozó szórakoztatóipari szolgáltatásokat, a fogyasztó általában nem számít arra, hogy kapcsolat áll fenn e szórakoztatóipari szolgáltatások nyújtása és az adatok számítógépek és adathálózatok útján történő továbbításához kapcsolódó szolgáltatások között (2012. július 12‑ibluepod MEDIA ítélet,
T‑227/11
, nem tették közzé,
EU:T:2012:375
,
48.
pont).
A fellebbezési tanácshoz hasonlóan figyelembe kell venni azonban a piacon jelenleg fennálló valós gazdasági helyzetet annak vizsgálata érdekében, hogy a 2012. július 12‑ibluepod MEDIA ítélet (
T‑227/11
, nem tették közzé,
EU:T:2012:375
) alapjául szolgáló ügyben tett ténybeli megállapítás továbbra is aktuális‑e. Márpedig meg kell állapítani, hogy e helyzet igencsak eltér az akár csak néhány évvel korábban megvalósulttól, különösen a gyors technológiai fejlődés eredményei miatt, amelyek gyökeresen megváltoztatták az audiovizuális szórakoztató tartalmak fogyasztásának módját. Ráadásul, noha a távközlési szolgáltatások hagyományos nyújtói korábban csak esetenként vettek tevékenyen részt a szórakoztató tartalom kialakításában, ez számukra mára rendszeressé vált, míg a szórakoztatással foglalkozó vállalkozások olyan szolgáltatásokat kínálnak, amelyek korábban a távközlési ágazat részére voltak fenntartva. Bizonyos vállalkozások egyébiránt olyan átalánydíjas csomagokat kínálnak, amelyek e fogyasztók számára mind távközlési kapcsolatot, mind pedig szórakoztató tartalmakhoz e kapcsolat útján történő hozzáférést is nyújtanak. A távközlési szolgáltatások fogyasztói ennek alapján tehát azt gondolhatják, hogy az internetkapcsolatuk útján szolgáltatott szórakoztató tartalmat ugyanaz a vállalkozás szolgáltatja (megtámadott határozat 83–86. pont).
[omissis]

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (harmadik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.

2)
A Törvényszék a Sun Media Ltd‑t kötelezi a költségek viselésére.

Frimodt Nielsen
Forrester
Perillo
Kihirdetve Luxembourgban, a 2018. január 16‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.
(
)	A jelen ítéletnek csak azok a pontjai kerülnek ismertetésre, amelyek közzétételét a Törvényszék hasznosnak tartja.