CELEX: 62014TJ0691
Hospodářská soutěž
Kartelové dohody
Zneužití dominantního postavení
Trh s perindoprilem, který je léčivým přípravkem určeným k léčení kardiovaskulárních onemocnění, v jeho originální i generické podobě
Rozhodnutí, jímž se konstatuje porušení článků 101 a 102 SFEU
Zásada nestrannosti
Konzultace Poradního výboru pro restriktivní praktiky a dominantní postavení
Právo na účinnou žalobu
Krátkost lhůty pro podání žaloby s ohledem na délku napadeného rozhodnutí
Dohody o smírném narovnání patentových sporů
Dohody o licenci
Dohody o nabytí technologií
Dohoda o výhradním nákupu
Potenciální hospodářská soutěž
Omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu
Omezení hospodářské soutěže z hlediska důsledku
Soulad mezi právem hospodářské soutěže a patentovým právem
Kvalifikace jako samostatná protiprávní jednání nebo jako jediné protiprávní jednání
Vymezení relevantního trhu na úrovni molekuly dotčeného léčivého přípravku
Pokuty
Souběh pokut na základě článků 101 a 102 SFEU
Zásada legality trestných činů a trestů
Hodnota tržeb
Podmínky výpočtu v případě souběhu protiprávních jednání na stejných trzích

)
I.

Skutečnosti předcházející sporu
A.

K žalobkyním
Skupina Servier, sestávající zejména ze společnosti Servier SAS, mateřské společnosti se sídlem ve Francii, společnosti Laboratoires Servier SAS a společnosti Servier Laboratories Ltd (dále jen jednotlivě nebo společně „Servier“ nebo „žalobkyně“), sdružuje farmaceutické společnosti na světové úrovni. Výlučnou kontrolu nad správou mateřské společnosti skupiny vykonává Stichting FIRS, nezisková nadace založená podle nizozemského práva.
B.

K perindoprilu a jeho patentům
1.

Perindopril
Skupina Servier vyvinula léčivý přípravek perindopril, který se používá v kardiovaskulárním lékařském oboru, zejména k léčení hypertenze a srdečních selhání, prostřednictvím mechanismu inhibice angiotenzin-konvertujícího enzymu (dále jen „ACE“).
Účinná látka (dále jen „ÚL“) léčivého přípravku perindopril, tedy biologicky účinná chemická látka se zamýšlenými léčivými účinky, má formu soli. Původně byla použita sůl erbumin (nebo tert-butylamin), která má krystalickou podobu v důsledku procesu použitého Servier za účelem její syntézy.
2.

Patent týkající se molekuly
Patent molekulární struktury perindoprilu (patent EP0049658, dále jen „patent 658“) byl u Evropského patentového úřadu (EPÚ) přihlášen dne 29. září 1981. Platnost patentu 658 měla uplynout dne 29. září 2001, ale jeho ochrana byla v několika členských státech Evropské unie, včetně Spojeného království, prodloužena do 22. června 2003, jak umožnilo nařízení Rady (EHS) č. 1768/92 ze dne 18. června 1992 o zavedení dodatkových ochranných osvědčení pro léčivé přípravky (
Úř. věst. 1992, L 182, s. 1
; Zvl. vyd. 13/11, s. 200). Ve Francii byla ochrana patentu 658 prodloužena do 22. března 2005 a v Itálii do 13. února 2009.
3.

Sekundární patenty
Servier v roce 1988 navíc přihlásila u EPÚ několik patentů na postupy výroby molekuly perindoprilu, jejichž platnost uplynula dne 16. září 2008, tedy patentů EP0308339, EP0308340, EP0308341 a EP0309324 (dále jen „patent 339“„patent 340“„patent 341“ a „patent 324“).
V roce 2001 přihlásila Servier u EPÚ nové patenty týkající se erbuminu a výrobních postupů, včetně patentu EP1294689 (zvaného „beta patent“, dále jen „patent 689“), patentu EP1296948 (zvaného „gama patent“, dále jen „patent 948“) a patentu EP1296947 (zvaného „alfa patent“, dále jen „patent 947“).
Přihláška k patentu 947 týkajícího se alfa-krystalické podoby erbumin-soli a postupu její přípravy, byla podána dne 6. července 2001 a EPÚ patent udělil dne 4. února 2004.
Společnost Servier podala rovněž přihlášky k národním patentům v několika členských státech Unie před tím, než se tyto státy staly stranami úmluvy o udělování evropských patentů, podepsané v Mnichově dne 5. října 1973, která vstoupila v platnost dne 7. října 1977 (dále jen „ÚEP“). Společnost Servier podala například přihlášky k patentům odpovídajícím patentu 947 v Bulharsku (BG 107532), v České republice (PV2003-357), v Estonsku (P200300001), v Maďarsku (HU225340), v Polsku (P348492) a na Slovensku (PP0149-2003). Všechny dotčené přihlášky k patentům obsahovaly stejné datum podání, a sice 6. červenec 2001. Patenty byly uděleny dne 16. května 2006 v Bulharsku, dne 17. srpna 2006 v Maďarsku, dne 23. ledna 2007 v České republice, dne 23. dubna 2007 na Slovensku a dne 24. března 2010 v Polsku.
4.

Perindopril druhé generace
Od roku 2002 začala Servier vyvíjet perindopril druhé generace vyrobený ze soli-arginin, která se liší od soli-erbumin. Tento perindopril-arginin měl přinést zlepšení, pokud jde o dobu použitelnosti, která se ze dvou let zvýšila na tři roky, stabilitu umožňující jediný druh balení pro všechny klimatické oblasti, a skladování bez nutnosti jakýchkoliv zvláštních podmínek.
Servier požádala dne 17. února 2003 o evropský patent na perindopril-arginin (patent EP1354873B, dále jen „patent 873“). Patent 873 byl udělen dne 17. července 2004 s platností do 17. února 2023. V roce 2006 začal být perindopril-arginin uváděn na unijní trh.
C.

Ke sporům týkajícím se perindoprilu
1.

Spory před EPÚ
Deset společností generických léčiv, včetně společností Niche Generics Ltd (dále jen „Niche“), Krka Tovarna Zdravil d.d. (dále jen „Krka“), Lupin Ltd a Norton Healthcare Ltd, dceřiné společnosti společnosti Ivax Europe (dále jen „Ivax“), která se později spojila se společností Teva Pharmaceuticals Ltd (dále jen jednotlivě nebo s ostatními společnostmi skupiny Teva, „Teva“), podalo k EPÚ v roce 2004 námitky proti patentu 947 směřující k jeho úplnému zrušení z důvodů vycházejících z nedostatku novosti a vynálezecké činnosti a nedostatečného popisu vynálezu.
Dne 27. července 2006 potvrdilo námitkové oddělení EPÚ platnost patentu 947 v návaznosti na drobné úpravy původních tvrzení Servier (dále jen „rozhodnutí EPÚ ze dne 27. července 2006“). Sedm společností podalo proti tomuto rozhodnutí odvolání. Společnost Niche z řízení o námitkách odstoupila dne 9. února 2005, společnost Krka dne 11. ledna 2007 a společnost Lupin dne 5. února 2007. Technický odvolací senát EPÚ rozhodnutím ze dne 6. května 2009 zrušil rozhodnutí EPÚ ze dne 27. července 2006 a patent 947 zrušil. Žádost o přezkum podaná Servier proti tomuto rozhodnutí byla zamítnuta dne 19. března 2010.
Společnost Niche rovněž podala dne 11. srpna 2004 k EPÚ námitky proti patentu 948, ale z řízení odstoupila dne 14. února 2005.
Společnost Teva podala dne 13. dubna 2005 námitky proti patentu 873. Námitkové oddělení tyto námitky zamítlo z důvodu, že neprokázala nedostatek vynálezecké činnosti tohoto patentu. Společnost Teva podala proti tomuto rozhodnutí dne 22. prosince 2008 odvolání, které však vzala dne 8. května 2012 zpět.
2.

Spory před vnitrostátními soudy
Platnost patentu 947 byla dále zpochybněna společnostmi generických léčiv před soudy některých členských států, zejména v Nizozemsku a Spojeném království.
a)

Spor mezi společností Servier a společnostmi Niche a Matrix
Ve Spojeném království podala Servier dne 25. června 2004 žalobu pro porušení práv k High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchní soud (Anglie a Wales), oddělení Chancery (senát pro patenty), Spojené království] vůči společnosti Niche, na základě svých patentů 339, 340 a 341, vzhledem k tomu, že posledně uvedená podala ve Spojeném království žádosti o registraci pro generickou podobu perindoprilu vyvinutou ve spolupráci se společností Matrix Laboratoires Ltd (dále jen „Matrix“) na základě dohody uzavřené dne 26. března 2001 (dále jen „dohoda Niche-Matrix“). Dne 9. července 2004 podala společnost Niche vůči Servier protinávrh na určení neplatnosti patentu 947.
Jednání konané před High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchní soud (Anglie a Wales), oddělení Chancery (senát pro patenty)] o opodstatněnosti tvrzeného porušení práv bylo nakonec stanoveno na 7. a 8. února 2005, ale trvalo jen půl dne v důsledku smírného narovnání mezi Servier a Niche uzavřeného dne 8. února 2005, které ukončilo spory mezi těmito dvěma stranami.
Matrix byla společností Niche informována o průběhu tohoto soudního řízení a byla do něj rovněž zapojena prostřednictvím svědeckých výpovědí před High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchní soud (Anglie a Wales), oddělení Chancery (senát pro patenty)], jménem společnosti Niche. Vedle toho zaslala Servier dne 7. února 2005 společnosti Matrix formální dopis s upozorněním, v němž jí vytýkala porušení patentů 339, 340 a 341 a pohrozila podáním žaloby pro porušení práv.
Na podzim 2004 začala Servier plánovat převzetí společnosti Niche. Servier v tomto ohledu vyhotovila předběžný audit, jehož první fáze skončila dne 10. ledna 2005, kdy předložila nezávaznou předběžnou nabídku převzetí kapitálu společnosti Niche ve výši od 15 do 45 milionů liber šterlinků (GBP). V návaznosti na druhou fázi předběžného auditu, která proběhla dne 21. ledna 2005, Servier dne 31. ledna 2005 ústně informovala společnost Niche, že si již nepřeje uskutečnit její převzetí.
b)

Spory mezi společností Servier a společnostmi Ivax a Teva
Ve Spojeném království podala Ivax dne 9. srpna 2005 žalobu na zrušení patentu 947 k High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchní soud (Anglie a Wales), oddělení Chancery (senát pro patenty)]. Servier a Ivax se však v říjnu 2005 rozhodly přerušit řízení do vydání konečného rozhodnutí v řízení o námitkách před EPÚ. Jako protiplnění se Servier zavázala vůči Ivax, jejím nabyvatelům licence a jejím zákazníkům, že po dobu přerušení ve Spojeném království nezahájí trestní stíhání, nebude požadovat vrácení zisku nebo jiné finanční vyrovnání než přiměřený poplatek za jakékoliv porušení patentu 947 a že se nebude domáhat soudní nápravy prostřednictvím soudního příkazu, ani vrácení výrobků. Servier se rovněž zavázala, že bude pokračovat v řízení u EPÚ s řádnou péčí a že se nebude domáhat vydání předběžného příkazu v rámci žaloby pro porušení práv po ukončení řízení u EPÚ.
V Nizozemsku se Pharmachemie BV, dceřiná společnost společnosti Teva, obrátila dne 15. srpna 2007 na Rechtbank Den Haag (okresní soud v Haagu, Nizozemsko) s žalobou na neplatnost patentu 947, potvrzeného v Nizozemsku, z důvodu nedostatku novosti a vynálezecké činnosti a jeho nereprodukovatelnosti. Rechtbank Den Haag (okresní soud v Haagu) této žalobě dne 11. června 2008 vyhověl. Servier podala proti tomuto rozsudku dne 7. října 2008 odvolání, ale následně nepředložila žádné shrnutí výtek.
c)

Spory mezi společnostmi Servier a Krka
Dne 30. května 2006 podala Servier v Maďarsku návrh na vydání předběžného příkazu, který směřoval k zákazu prodeje generické podoby perindoprilu uvedené na trh společností Krka z důvodu porušení patentu 947. V září 2006 byl tento návrh zamítnut.
Ve Spojeném království podala Servier dne 28. července 2006 proti společnosti Krka k High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchní soud (Anglie a Wales), oddělení Chancery (senát pro patenty)], žalobu pro porušení práv z patentu 340. Dne 2. srpna 2006 podala proti společnosti Krka rovněž žalobu pro porušení práv z patentu 947, jakož i návrh na vydání předběžného příkazu. Dne 1. září 2006 podala Krka protinávrh na zrušení patentu 947 a dne 8. září 2006 další protinávrh na zrušení patentu 340. Dne 3. října 2006 High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchní soud (Anglie a Wales), oddělení Chancery (senát pro patenty)], vyhověl návrhu Servier na vydání předběžného příkazu a zamítl návrh na zkrácené řízení (motion of summary judgment) podaný společností Krka dne 1. září 2006, směřující k zneplatnění patentu 947. Dne 1. prosince 2006 bylo probíhající řízení ukončeno v návaznosti na smírné narovnání mezi stranami a předběžný příkaz byl zrušen.
d)

Spor mezi společnostmi Servier a Lupin
Dne 18. října 2006 podala Lupin k High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchní soud (Anglie a Wales), oddělení Chancery (senát pro patenty)], žalobu na neplatnost patentu 947, potvrzeného ve Spojeném království, a na určení neporušování práv z uvedeného patentu generickou podobou perindoprilu, kterou hodlala v této zemi prodávat.
e)

Spory mezi společnostmi Servier a Apotex
Ve Spojeném království podala Servier dne 1. srpna 2006 proti společnosti Apotex Inc. k High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchní soud (Anglie a Wales), oddělení Chancery (senát pro patenty)], žalobu pro porušení práv, ve které se dovolávala porušení patentu 947 vzhledem k tomu, že posledně uvedená společnost uvedla dne 28. července 2006 na trh generickou podobu perindoprilu. Společnost Apotex podala protinávrh na zrušení tohoto patentu. Dne 8. srpna 2006 byl vydán předběžný příkaz, kterým bylo Apotex zakázáno dovážet, nabízet k prodeji nebo prodávat perindopril. Dne 6. července 2007 High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchní soud (Anglie a Wales), oddělení Chancery (senát pro patenty)], rozhodl, že patent 947 byl neplatný z důvodu nedostatku novosti a vynálezecké činnosti ve srovnání s patentem 341. V důsledku toho byl příkaz neprodleně zrušen a Apotex mohla znovu prodávat svou generickou podobu perindoprilu na trhu Spojeného království. Dne 9. května 2008 Court of Appeal (England & Wales) (Civil division) [Odvolací soud (Anglie a Wales) (občanskoprávní oddělení), Spojené království] zamítl žalobu podanou Servier proti rozsudku High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchní soud (Anglie a Wales), oddělení Chancery (senát pro patenty)].
Dne 9. října 2008 High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchní soud (Anglie a Wales), oddělení Chancery (senát pro patenty)], přiznal společnosti Apotex náhradu škody ve výši 17,5 milionů GBP z důvodu ztráty obratu, kterou utrpěla během provádění příkazu. Dne 29. března 2011 High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchní soud (Anglie a Wales), oddělení Chancery (senát pro patenty)], však vyzval Apotex, aby tuto částku vrátila Servier na základě zásady
ex turpi causa
, jelikož platný kanadský patent chránil molekulární strukturu perindoprilu až do roku 2018 a Apotex vyráběla a prodávala svůj léčivý přípravek v Kanadě. Court of Appeal (England & Wales) (Civil division) [Odvolací soud (Anglie a Wales) (občanskoprávní oddělení), Spojené království] však toto rozhodnutí zrušil rozsudkem ze dne 3. května 2012. Dne 29. října 2014 Supreme Court of the United Kingdom (Nejvyšší soud Spojeného království) zamítl opravný prostředek podaný Servier proti rozsudku Court of Appeal (England & Wales) (Civil division) [Odvolací soud (Anglie a Wales) (občanskoprávní oddělení), Spojené království].
V Nizozemsku Katwijk Farma BV, dceřiná společnost společnosti Apotex, podala dne 13. listopadu 2007 k Rechtbank Den Haag (okresní soud v Haagu) žalobu na neplatnost patentu 947, potvrzeného v Nizozemsku. Dne 7. prosince 2007 podala Servier návrh na vydání předběžného příkazu proti Katwijk Farma, který byl dne 30. ledna 2008 zamítnut Rechtbank Den Haag (okresní soud v Haagu). V návaznosti na zrušení patentu 947 pro Nizozemsko dne 11. června 2008 Rechtbank Den Haag (okresní soud v Haagu) v rámci žaloby podané Pharmachemie vzaly Servier a Katwijk Farma zpět své návrhy v probíhajících řízeních.
D.

Ke smírným narovnáním sporů týkajícím se patentů
Servier uzavřela řadu dohod o smírném narovnání v oblasti patentů s několika společnostmi generických léčiv, s nimiž vedla spory týkající se patentů. Smírné narovnání však neuzavřela s Apotex.
1.

Dohody uzavřené společností Servier se společnostmi Niche a Unichem a s Matrix
Dne 8. února 2005 uzavřela Servier dvě dohody o smírném narovnání, jednu se společností Niche a s její mateřskou společností, Unichem Laboratoires Ltd (dále jen „Unichem“), a druhou se společností Matrix. Téhož dne uzavřela společnost Niche dohodu o licenci a dodávkách se společností Biogaran, 100% dceřinou společností Laboratoires Servier.
Dohoda uzavřená společností Servier se společnostmi Niche a Unichem (dále jen „dohoda Niche“) platila ve všech zemích, ve kterých existovaly patenty 339, 340, 341 a 947 (článek 3).
Dohodou Niche se Niche a Unichem zavázaly, že nebudou vyrábět, nechat vyrábět, držet, dovážet, dodávat, nabízet k dodání nebo nakládat s generickým perindoprilem vyrobeným postupem vyvinutým společností Niche, který Servier považuje za porušující patenty 339, 340 a 341 potvrzené ve Spojeném království, v zásadě obdobným postupem nebo jakýmkoliv jiným postupem, který může porušit patenty 339, 340 a 341 (dále jen „sporný postup“), až do uplynutí místní platnosti těchto patentů (článek 3). Naproti tomu dohoda Niche stanovila, že po uplynutí platnosti uvedených patentů mohou uvedené společnosti perindopril vyrobený sporným postupem uvádět na trh, aniž by to představovalo porušení těchto patentů (články 4 a 6). Kromě toho byla společnost Niche povinna zrušit, ukončit nebo pozastavit až do uplynutí platnosti patentů všechny své již uzavřené smlouvy týkající se perindoprilu vyrobeného sporným postupem, jakož i žádosti o registraci pro tento perindopril (článek 11). Kromě toho se společnosti Niche a Unichem zavázaly, že nepodají žádnou žádost o registraci pro perindopril vyrobený sporným postupem a neposkytnou podporu žádné třetí straně k získání takové registrace (článek 10). Nakonec se měly zdržet podání jakýchkoliv žalob na neplatnost nebo určení neporušování práv vůči patentům 339, 340, 341, 947, 689 a 948 až do uplynutí jejich platnosti, kromě případů obhajoby v rámci žaloby pro porušení práv z patentu (článek 8). Niche se dále zavázala vzít zpět své námitky podané k EPÚ proti patentům 947 a 948 (článek 7).
Jako protiplnění se Servier zavázala jednak nepodat žalobu pro porušení práv proti společnosti Niche nebo jejím zákazníkům a společnosti Unichem, která by byla založena na patentech 339, 340, 341 a 947, z důvodu jakéhokoliv tvrzeného porušení, k němuž by mělo dojít před uzavřením dohody Niche (článek 5), a jednak zaplatit společnostem Niche a Unichem částku ve výši 11,8 milionu GBP ve dvou splátkách (článek 13). Tato částka představovala protiplnění za závazky společností Niche a Unichem a za „značné náklady a případné povinnosti společností Niche a Unichem plynoucí z ukončení jejich programu vývoje perindoprilu vyráběného [sporným] postupem“.
Dne 8. února 2005 navíc Niche uzavřela dohodu o licenci a dodávkách se společností Biogaran (dále jen „dohoda Biogaran“), jejímž předmětem byl převod jednak všech informací nebo údajů vztahujících se ke třem léčivým přípravkům, v držení společnosti Niche, které jsou nezbytné k získání registrace, a jednak její francouzské registrace pro jeden z nich. Jako protiplnění měla Biogaran zaplatit Niche nevratnou částku 2,5 milionu GBP, a to i v případě, že Biogaran nezíská registrace. Biogaran měla mimoto objednávat dotčené výrobky od Niche po získání svých registrací. V případě, že by registrace nebyly získány ve lhůtě 18 měsíců od vstupu dohody v platnost, musela být tato dohoda automaticky rozvázána (článek 14.4), aniž jakákoliv ze stran měla právo na odškodnění (článek 14.5).
Dohoda uzavřená společností Servier se společností Matrix (dále jen „dohoda Matrix“) platila ve všech zemích, ve kterých existovaly patenty 339, 340, 341 a 947, s výjimkou nečlenského státu Evropského hospodářského prostoru (EHP) [čl. 1 odst. 1 písm. xiii) dohody Matrix].
V dohodě Matrix se společnost Matrix zavázala, že nebude vyrábět, nechat vyrábět, držet, dovážet, dodávat, nabízet k dodání nebo nakládat s perindoprilem vyrobeným sporným postupem až do uplynutí místní platnosti uvedených patentů (články 1 a 2). Naproti tomu dohoda stanovila, že po uplynutí platnosti uvedených patentů může společnost Matrix perindopril vyrobený sporným postupem uvádět na trh, aniž by to představovalo porušení těchto patentů (článek 4). Kromě toho byla společnost Matrix povinna zrušit, ukončit nebo pozastavit až do uplynutí platnosti patentů všechny své již uzavřené smlouvy týkající se perindoprilu vyrobeného sporným postupem, jakož i žádosti o registraci pro tento perindopril, nejpozději do 30. června 2005 (články 7 a 8). Kromě toho se zavázala, že nepodá žádnou žádost o registraci pro perindopril vyrobený sporným postupem a neposkytne podporu žádné třetí osobě k získání takové registrace (článek 6). Nakonec se Matrix měla zdržet podání jakékoli žaloby na neplatnost nebo určení neporušování práv vůči patentům 339, 340, 341, 947, 689 a 948 až do uplynutí jejich platnosti, kromě případů obhajoby v rámci žaloby pro porušení práv z patentu (článek 5).
Jako protiplnění se Servier zavázala jednak nepodat žalobu pro porušení práv proti společnosti Matrix, která by byla založena na patentech 339, 340, 341 a 947, z důvodu jakéhokoliv tvrzeného porušení, k němuž by mělo dojít před uzavřením dohody Matrix (článek 3), a jednak zaplatit společnosti Matrix částku 11,8 milionu GBP ve dvou splátkách (článek 9). Tato částka představovala protiplnění za závazky společnosti Matrix a za „značné náklady a případné povinnosti společností Matrix plynoucí z ukončení jejího programu vývoje perindoprilu vyráběného [sporným] postupem“.
2.

Dohoda uzavřená společností Servier se společností Teva
Dne 13. června 2006 uzavřela Servier dohodu o smírném narovnání a výlučném nákupu se společností Teva (dále jen „dohoda Teva“). Perindoprilem, kterého se týkala dohoda Teva, byl perindopril erbumin (článek 1.12).
Na základě ustanovení týkajících se smírného narovnání se Teva zavázala zničit veškerý perindopril, který měla ve svém vlastnictví nebo pod svou kontrolou a který měl být prodán ve Spojeném království (článek 2.2). Kromě toho se Teva zavázala, že ve Spojeném království nebude vyrábět, nechat vyrábět, držet, dovážet, dodávat, nabízet k dodání nebo nakládat s generickým perindoprilem buď vyrobeným postupem, který sama vyvinula a který Servier považuje za porušující patenty 947 a 339 až 341 potvrzené ve Spojeném království, nebo porušujícím tyto patenty, až do zrušení dohody Teva nebo uplynutí doby její platnosti nebo uplynutí doby platnosti uvedených patentů (článek 2.3). Teva se mimoto zavázala nenapadat výše uvedené patenty ve Spojeném království po dobu platnosti dohody Teva s tím, že jí nebylo zakázáno, aby pokračovala v řízení o námitkách proti sporným patentům u EPÚ (článek 2.4).
Jako protiplnění k závazkům společnosti Teva se Servier zavázala, že se vzdá všech nároků vůči společnosti Teva, pokud jde o případné porušení sporných patentů ve Spojeném království před vstupem dohody Teva v platnost (článek 2.1).
Na základě ustanovení týkajících se povinnosti výlučného nákupu se Teva po dobu platnosti dohody Teva zavázala odebírat výlučně od Servier, pokud jde o veškerou její poptávku po generickém perindoprilu určeném pro Spojené království (články 3.1 a 1.14). V případě nedodání ze strany společnosti Servier neměla společnost Teva právo na využití opravného prostředku nebo zrušení, ale měla právo na paušální náhradu ve výši 500000 GBP měsíčně (články 1.8 a 3.8.3).
Na základě obecných ustanovení dohody Teva byla tato dohoda uzavřena na dobu tří let a bylo možné jí prodloužit na dobu dalších dvou let (články 8.1 a 8.2). Servier navíc musela při podpisu dohody Teva společnosti Teva na základě předložení „příslušné faktury“ zaplatit částku 5 milionů GBP jako „příspěvek na výdaje vzniklé Teva při přípravě na uzavření této dohody, včetně a bez omezení výdajů spojených se zrušením jejích existujících smluv o dodávkách pro Spojené království“ (článek 10).
Dne 23. února 2007 Servier a Teva uzavřely dodatek k dohodě Teva (dále jen „dodatek k dohodě Teva“), ve kterém bylo potvrzeno skutečné provádění povinnosti výlučného nákupu a stanoveno datum, ke kterému může společnost Teva zahájit distribuci generického perindoprilu dodaného společností Servier. Toto datum mělo být buď jednostranně stanoveno společností Servier, nebo odpovídat datu zrušení nebo uplynutí platnosti patentu 947, nebo se mělo jednat o datum, ke kterému zahájí společnost Apotex distribuci generického perindoprilu ve Spojeném království v návaznosti na vyřešení sporu mezi ní a společností Servier.
3.

Dohody uzavřené společností Servier se společností Krka
Dne 27. října 2006 Servier uzavřela s Krka dohodu o smírném narovnání a dohodu o licenci, doplněnou dodatkem uzavřeným dne 2. listopadu 2006.
V dohodě o smírném narovnání uzavřené s Krka je stanoveno, že patent 947 pokrývá rovněž odpovídající národní patenty (příloha B).
Na základě dohody o smírném narovnání s ní uzavřené, platné do uplynutí platnosti nebo do zrušení patentu 947 nebo 340 se Krka zavázala, že se vzdá jakéhokoliv nároku existujícího proti patentu 947 v celém světě a patentu 340 ve Spojeném království a že nebude napadat žádný z těchto dvou patentů v budoucnosti v celém světě [článek I písm. ii)]. Navíc Krka a její dceřiné společnosti nebyly oprávněny uvádět na trh nebo prodávat generickou podobu perindoprilu porušující patent 947 po dobu jeho platnosti a v zemi, kde byl stále platný, s výhradou výslovného povolení Servier (článek V). Stejně tak Krka nemohla dodávat třetím osobám generickou podobu perindoprilu porušující patent 947, bez výslovného povolení Servier (článek V odstavec 2). Jako protiplnění byla Servier povinna vzít zpět návrhy v probíhajících řízeních na celém světě proti Krka založené na porušování práv z patentů 947 a 340, včetně svých návrhů na vydání předběžných příkazů [článek I písm. i)].
Na základě dohody o licenci, uzavřené s Krka na dobu odpovídající platnosti patentu 947 (článek 5), Servier postoupila na Krka „výhradní“ a neodvolatelnou licenci na patent 947 za účelem používání, výroby, prodeje, nabízení k prodeji, propagaci a dovozu jejích vlastních výrobků obsahujících krystalickou formu alfa-erbuminu (článek 2) v České republice, v Lotyšsku, Litvě, Maďarsku, Polsku, Slovinsku a na Slovensku (článek 1). Jako protiplnění byla Krka povinna zaplatit Servier poplatek ve výši 3 % čisté výše jejích tržeb ze všech těchto území (článek 3). Servier byla oprávněna ve všech těchto státech používat přímo nebo nepřímo (tedy pro jednu z jejích dceřiných společností nebo pro jednu třetí osobu za zemi) patent 947 (článek 2).
Dne 5. ledna 2007 Servier kromě toho uzavřela s Krka dohodu o postoupení licence.
Na základě dohody o postoupení a o licenci Krka převedla dvě přihlášky patentů na Servier, přičemž jedna se týkala způsobu syntézy perindoprilu (WO 2005 113500) a druhá způsobu přípravy perindoprilu (WO 2005 094793) (článek 1). Technologie chráněná těmito přihláškami patentů byla používána pro výrobu perindoprilu společností Krka.
Krka se zavázala, že nezpochybní platnost patentů, které budou uděleny na základě dotčených přihlášek (článek 3).
Jako protiplnění za toto postoupení Servier zaplatila Krka částku ve výši 15 milionů eur za každou přihlášku (článek 2).
Servier postoupila Krka rovněž nevýhradní licenci, neodvolatelnou, nepřevoditelnou a prostou poplatků, bez práva postupovat podlicence (s výjimkou jejích dceřiných společnosti), k přihláškám nebo patentům, které na základě nich byly uděleny, přičemž tato licence nebyla omezena v čase, prostoru nebo z hlediska jejich užívání (článek 4).
4.

Dohoda společnosti Servier se společností Lupin
Dnes 30. ledna 2007 Servier uzavřela dohodu o smírném narovnání se společností Lupin (dále jen „dohoda Lupin“).
Obě strany se tak dohodly, že mezi sebou ukončí spory, které se týkaly perindoprilu (články 1.1, 1.2 a 1.4).
Společnost Lupin se navíc zavázala, že se nebude snažit přímo nebo nepřímo pomáhat třetím osobám nebo jim ukládat, aby nechali zrušit, zneplatnit nebo napadnout patent 947 nebo jakýkoliv patent Servier nebo jejích dceřiných společností, který chrání perindopril, v jakékoliv zemi, s výjimkou jednoho státu, který není členem EHP (článek 1.3). Lupin a její dceřiné společnosti se měly mimoto zdržet prodeje nebo nabízení k prodeji jakéhokoliv léčivého přípravku obsahujícího jako účinnou látku „perindopril[-]erbumin […] a jakoukoliv jeho sůl“, v jakékoliv zemi, s výjimkou jednoho členského státu, který není členem EHP (článek 1.6). Lupin byla však oprávněna uvádět na trh výrobky dodané Servier nebo svůj vlastní perindopril v zemích, kde byla na trhu generická podoba perindoprilu schválená Servier nebo v případě uplynutí doby platnosti všech relevantních patentů Servier nebo v zemích, ve kterých třetí osoba uvedla na trh generickou podobu perindoprilu a ve kterých Servier nepodala žádný návrh na vydání příkazu znějícího na zákaz jeho prodeje (články 1.6 a 4.1).
Servier a Lupin nadto rovněž uzavřely v rámci dohody Lupin dohodu o postoupení práv duševního vlastnictví a dohodu o licenci.
Servier tak získala tři přihlášky patentů na postup perindoprilu podané Lupin:
–
přihlášku W0 2004/075889 (EP1603558 B1), týkající se nového postupu přípravy perindoprilu a jeho solí za 20 milionů eur;
–
přihlášku W0 2006/097941 (EP1861367 A), týkající se nového zlepšeného postupu čištění perindoprilu za 10 milionů eur;
–
přihlášku W0 2005/037788 (EP1675827 A 1), týkající se nového postupu přípravy perindoprilu „krystalického erbuminu“ za 10 milionů eur.
Servier rovněž postoupila na Lupin nevýhradní, nepřevoditelnou licenci, která nemohla být předmětem podlicence, bezplatné, stálé a neodvolatelné, k těmto třem přihláškám patentů pro účely výroby perindoprilu v zemích, na které se vztahovaly dotčené přihlášky (článek 3.1).
Dohoda Lupin konečně stanovila uzavření smlouvy o dodávkách mezi stranami ve lhůtě čtyř týdnů, která však nebyla uzavřena.
E.

K nabytí základních technologií
Dne 3. září 2001 žalobkyně uzavřely s Rolabo, SL dohodu o prodeji patentové přihlášky podané posledně uvedenou společností dne 24. července 2001 vztahující se k účinné látce perindoprilu a k chemické dokumentaci pro účinnou látku perindoprilu za částku 10 milionů amerických dolarů (USD).
Dne 9. listopadu 2004 žalobkyně uzavřely s Azad Pharmaceutical Ingredients AG (dále jen „Azad“) dohodu o postoupení přihlášky podané touto společností pro dvě nové polymorfní formy perindoprilu, delta a epsilon, a odpovídající know-how pro celý svět, za částku 13374243 eur.
Dne 15. října 2007 žalobkyně uzavřely memorandum o spolupráci se Sandoz AG, které stanovilo, že získají technologii účinné látky perindoprilu vyvinutou Sandoz, pokud se ukáže, že je tato technologie prostá patentů a zdrojem životaschopné konkurence na průmyslové úrovni, za částku, která mohla překročit 50 milionů USD. Vyjednávání pokračovala až do července 2008, ale nakonec nebyla uzavřena žádná dohoda.
F.

K odvětvovému šetření
Dne 15. ledna 2008 se Komise Evropských společenství rozhodla zahájit šetření ve farmaceutickém odvětví na základě článku 17 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích [101] a [102 SFEU] (
Úř. věst. 2003, L 1, s. 1
; Zvl. vyd. 08/02, s. 205), jehož cílem bylo zjistit příčiny poklesu inovace v uvedeném odvětví měřitelné množstvím nových léčivých přípravků uváděných na trh a dále důvody pozdního uvedení některých generických léčivých přípravků na trh.
Komise zveřejnila předběžnou zprávu o výsledcích svého šetření dne 28. listopadu 2008, na kterou navazovala veřejná konzultace. Dne 8. července 2009 přijala Komise sdělení, jehož předmětem byla syntéza její zprávy o šetření ve farmaceutickém odvětví. Komise v uvedeném sdělení zejména uvedla, že je třeba pokračovat ve sledování dohod o smírném narovnání patentových sporů uzavřených mezi společnostmi, která se věnují vývoji léčiv, a společnostmi generických léčiv, s cílem lépe pochopit využívání těchto dohod a odhalit dohody oddalující vstup generických léčiv na trh na úkor unijních spotřebitelů, které mohou porušovat pravidla hospodářské soutěže. Komise dále vydala šest výročních zpráv o sledování dohod o smírném narovnání týkajících se patentů.
G.

Ke správnímu řízení a napadenému rozhodnutí
Dne 24. listopadu 2008 provedla Komise zejména v prostorách Servier neohlášené kontroly. V lednu 2009 zaslala Komise několika společnostem, včetně Servier, žádosti o informace. Dne 2. července 2009 přijala Komise rozhodnutí o zahájení řízení.
V srpnu 2009 a poté v období od prosince 2009 do května 2012 zaslala Komise několik žádostí o informace Servier. Vzhledem k tomu, že Servier odmítla na některé části žádostí o informace ze dne 7. února a 11. dubna 2001 o dohodě Biogaran odpovědět, přijala Komise rozhodnutí na základě čl. 18 odst. 3 nařízení č. 1/2003. Servier požadované informace poskytla dne 7. listopadu 2011.
Od roku 2009 do roku 2012 byla Servier vyzvána, aby se účastnila několika schůzek k projednání současného stavu.
Dne 27. července 2012 přijala Komise oznámení námitek, jež zaslala několika společnostem, včetně Servier, která na něj odpověděla dne 14. ledna 2013.
V návaznosti na slyšení dotčených společností ve dnech 15., 16., 17. a 18. dubna 2013 byly zorganizovány nové schůzky k projednání současného stavu a Servier byly zaslány nové žádosti o informace.
Dne 18. prosince 2013 poskytla Komise Servier přístup k informacím shromážděným nebo zveřejněným ve větším rozsahu po oznámení námitek a zaslala popis skutkových okolností, na který Servier odpověděla dne 31. ledna 2014. Úředník pro slyšení předložil svou konečnou zprávu dne 7. července 2014.
Dne 9. července 2014 přijala Komise rozhodnutí C (2014) 4955 final v řízení podle článků 101 a 102 SFEU [věc AT.39612 – Perindopril (Servier)] (dále jen „napadené rozhodnutí“), které bylo oznámeno žalobkyním dne 11. července 2014.
Komise se domnívala, že žalobkyně porušily jednak článek 101 SFEU tím, že se účastnily pěti dohod o smírném narovnání v oblasti patentů za obrácenou platbu (články 1 až 5 napadeného rozhodnutí), a jednak článek 102 SFEU tím, že vypracovaly a prováděly prostřednictvím nabytí technologie a těchto pěti dohod o smírném narovnání strategii vyloučení z trhu s přípravky perindoprilu ve Francii, Nizozemsku, Polsku a ve Spojeném království a na trh s technologií účinné látky perindoprilu (článek 6 napadeného rozhodnutí).
Za porušení článku 101 SFEU Komise uložila žalobkyním následující pokuty o celkové výši 289727200 eur (čl. 7 odst. 1 až 5 napadeného rozhodnutí):
–
za dohodu Niche: 131532600 eur společně a nerozdílně s Biogaran;
–
za dohodu Matrix: 79121700 eur;
–
za dohodu Teva: 4309000 eur;
–
za dohody uzavřené s Krka: 37661800 eur;
–
za dohodu Lupin: 37102100 eur.
Za porušení článku 102 SFEU Komise uložila žalobkyním pokutu 41270000 eur (čl. 7 odst. 6 napadeného rozhodnutí).
II.

Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 21. září 2014 podaly žalobkyně projednávanou žalobu.
Žalobkyně navrhují, aby Tribunál:
–
zrušil, zcela nebo částečně, články 1 až 8 napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž se na ně vztahují;
–
podpůrně, zrušil pokuty, které jim byly uloženy, nebo podstatně snížil jejich výši;
–
jim přiznal prospěch z jakéhokoliv částečného či úplného zrušení napadeného rozhodnutí v rámci žalob podaných ze strany Biogaran a jiných adresátů tohoto rozhodnutí;
–
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Tribunál:
–
zamítl žalobu;
–
uložil žalobkyním náhradu nákladů řízení.
Podáním podaným dne 2. února 2015 požádala European Federation of Pharmaceutical Industries and Associations (EFPIA) (dále jen „EFPIA“ nebo „vedlejší účastnice“) o vstup do řízení na podporu návrhových žádání žalobkyň.
Žalobkyně a Komise požádaly o důvěrné zacházení ve vztahu k EFPIA, pokud jde o některé skutečnosti obsažené v žalobě, žalobní odpovědi, replice, duplice, odpovědi na některá organizační procesní opatření, ve vyjádřeních k těmto odpovědím a ve vyjádřeních žalobkyň ke spisu vedlejší účastnice.
Usnesením předsedy druhého senátu Tribunálu ze dne 14. října 2015 bylo EFPIA povoleno vstoupit do řízení v projednávané věci jako vedlejší účastnici na podporu návrhových žádání žalobkyní. Vzhledem k nezpochybnění žádostí o důvěrné zacházení ze strany EFPIA Tribunál nerozhodl o jejich opodstatněnosti.
Vedlejší účastnice navrhuje, aby Tribunál:
–
zrušil napadené rozhodnutí v rozsahu, v němž se týká žalobkyň;
–
uložil Komisi náhradu nákladů řízení vynaložených vedlejší účastnicí.
V rámci organizačních procesních opatření stanovených v čl. 89 odst. 3 písm. a) a d) jednacího řádu Tribunálu byla Komise vyzvána, aby písemně odpověděla na otázky a aby předložila dokumenty týkající se zejména konzultace Poradního výboru pro restriktivní praktiky a dominantní postavení, výpočtu výše pokuty a údajů týkajících se dohod uzavřených s Krka, prohlášených za důvěrné v napadeném rozhodnutí. Předala své odpovědi ve lhůtách, které jí byly stanoveny.
Při změně složení senátů Tribunálu byl soudce zpravodaj přidělen k devátému senátu, kterému byla tudíž tato věc přidělena.
Na návrh devátého senátu rozhodl Tribunál podle článku 28 jednacího řádu předat věc rozšířenému soudnímu kolegiu.
Na návrh soudce zpravodaje Tribunál rozhodl o zahájení ústní části řízení a v rámci organizačních procesních opatření stanovených v čl. 89 odst. 3 písm. a) jednacího řádu Tribunálu položil účastnicím řízení písemné otázky a vyzval je, aby na ně odpověděly na jednání.
Dne 24. února 2017 byly účastnice řízení předvolány Tribunálem, aby se dostavily k neformální schůzce na základě čl. 89 odst. 3 písm. e) jednacího řádu před předsedou devátého rozšířeného senátu Tribunálu a soudcem zpravodajem za účelem projednání podmínek průběhu jednání, jakož i důvěrného zacházení s určitými údaji. Žalobkyně a Komise se této schůzky, která se konala u Tribunálu dne 3. května 2017, zúčastnily.
Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na písemné otázky položené Tribunálem byly vyslechnuty při jednání konaném ve dnech 6. až 9. června 2017.
III.

Právní otázky
A.

K přípustnosti
1.

K přípustnosti třetího bodu návrhových žádání
a)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
b)

Závěry Tribunálu
Podle ustálené judikatury jsou podmínky přípustnosti žalob podmínkami řízení, jejichž splnění soud Unie může a případně musí zkoumat i bez návrhu (rozsudky ze dne 21. března 2002, Joynson v. Komise,
T‑231/99
,
EU:T:2002:84
, bod
, a ze dne 14. prosince 2005, Honeywell v. Komise,
T‑209/01
,
EU:T:2005:455
, bod
). V důsledku toho Tribunálu přísluší – i když Komise nezpochybnila ve svých písemnostech, ale pouze na jednání v odpovědi na otázku Tribunálu, přípustnost třetího bodu návrhových žádání žalobkyň – aby jeho přípustnost přezkoumal i bez návrhu.
Na základě čl. 21 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie, který se na základě článku 53 prvního pododstavce téhož statutu a čl. 44 odst. 1 písm. c) a d) jednacího řádu Tribunálu ze dne 2. května 1991, použitelného v době podání žaloby, vztahuje na řízení před Tribunálem, musí žaloba uvádět zejména předmět sporu, návrhová žádání a stručný popis žalobních důvodů. Cílem sledovaným tímto požadavkem je získat dostatečně jasné a přesné údaje proto, aby se žalovaný mohl užitečně hájit a soud Unie vykonat svůj soudní přezkum, případně bez dalších podpůrných informací (rozsudky ze dne 29. června 1995, ICI v. Komise,
T‑37/91
,
EU:T:1995:119
, bod
; ze dne 24. února 2000, ADT Projekt v. Komise,
T‑145/98
,
EU:T:2000:54
, bod
, a ze dne 16. března 2004, Danske Busvognmænd v. Komise,
T‑157/01
,
EU:T:2004:76
, bod
). Jak Komise tvrdila na jednání, obecný odkaz v žalobě na žalobní důvody a argumenty uplatněné na podporu žaloby podané v rámci související věci tak tomuto požadavku neodpovídá (rozsudek ze dne 24. března 2011, Legris Industries v. Komise,
T‑376/06
, nezveřejněný,
EU:T:2011:107
, bod
).
Nicméně je třeba uvést, že soud Unie mohl souhlasit s tím, že žalobní důvody výslovně neuvedené v žalobě mohou být považovány za platně předložené v důsledku odkazu na žalobní důvody předložené v jiné věci v případě, že žalobkyně odkázala na své vlastní písemnosti v jiné věci (viz rozsudek ze dne 14. prosince 2005, Honeywell v. Komise,
T‑209/01
,
EU:T:2005:455
, body
a
a citovaná judikatura). Tyto případy se vztahují k situacím, ve kterých byli účastníci řízení totožní, stejně jako zmocněnci a advokáti, kteří je zastupují. Naopak se Tribunál domnívá, že připustit přípustnost žalobních důvodů, které nebyly výslovně předloženy v žalobě z důvodu, že byly vzneseny třetí stranou v jiné věci, na kterou by bylo v žalobě odkazováno, by umožňovalo obejít kogentní požadavky článku 21 statutu Soudního dvora Evropské unie a čl. 44 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu ze dne 2. května 1991 (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 14. prosince 2005, Honeywell v. Komise,
T‑209/01
,
EU:T:2005:455
, body
a
; ze dne 27. září 2012, Dura Vermeer Infra v. Komise,
T‑352/06
, nezveřejněný,
EU:T:2012:483
, body
a
; ze dne 27. září 2012, Koninklijke BAM Groep v. Komise,
T‑355/06
, nezveřejněný,
EU:T:2012:486
, body
a
, a ze dne 27. září 2012, Heijmans v. Komise,
T‑360/06
, nezveřejněný,
EU:T:2012:490
, body
a
). Konečně je třeba připomenout, že pouze každý účastník řízení je sám zodpovědný za obsah podání, které předkládá, přičemž toto pravidlo je zakotveno zejména v čl. 43 odst. 1 jednacího řádu ze dne 2. května 1991 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. června 1995, ICI v. Komise,
T‑37/91
,
EU:T:1995:119
, bod
, a ze dne 14. prosince 2005, Honeywell v. Komise,
T‑209/01
,
EU:T:2005:455
, bod
). V projednávané věci je přitom nesporné, že se žalobkyně dovolávají případného zrušení, kterého by se domohly třetí osoby, a tedy neexistuje totožnost účastníků řízení ani totožnost jejich zástupců.
Kromě toho rozhodnutí přijaté v oblasti hospodářské soutěže vůči více podnikům, i když je vydáno ve formě jediného rozhodnutí, totiž musí být posuzováno jako soubor individuálních rozhodnutí, která vůči každému z podniků, jimž jsou určena, konstatují protiprávní jednání, za které nebo která byl shledán odpovědným, a případně mu ukládají pokutu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 14. září 1999, Komise v. AssiDomän Kraft Products a další,
C‑310/97 P
,
EU:C:1999:407
, bod
, a ze dne 15. října 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise,
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
, bod
). Soudní dvůr rozhodl, že pokud se osoba, které je určeno rozhodnutí, rozhodne podat žalobu na neplatnost, unijní soud se zabývá jen částmi rozhodnutí, které se jí týkají, kdežto části rozhodnutí týkající se jiných adresátů nejsou předmětem sporu, který má unijní soud rozhodnout, (rozsudky ze dne 14. září 1999, Komise v. AssiDomän Kraft Products a další,
C‑310/97 P
,
EU:C:1999:407
, bod
; ze dne 29. března 2011, ArcelorMittal Luxembourg v. Komise a Komise v. ArcelorMittal Luxembourg a další,
C‑201/09 P a C‑216/09 P
,
EU:C:2011:190
, bod
, a ze dne 11. července 2013, Team Relocations a další v. Komise,
C‑444/11 P
, nezveřejněný,
EU:C:2013:464
, bod
). V důsledku toho se Soudní dvůr domnívá, že v zásadě odůvodnění zrušujícího rozsudku nemá závazné účinky na situaci osob, které nebyly účastníky řízení, a ohledně nichž tudíž nemohlo být rozsudkem jakkoliv rozhodnuto (rozsudek ze dne 14. září 1999, Komise v. AssiDomän Kraft Products a další,
C‑310/97 P
,
EU:C:1999:407
, bod
). Zrušení individuálního rozhodnutí tak má účinek
erga omnes
a je závazné pro všechny, ale nemají z něj, na rozdíl od zrušení aktu s obecnou působností, prospěch všechny osoby (viz rozsudek ze dne 15. července 2015, Emesa-Trefilería a Industrias Galycas v. Komise,
T‑406/10
,
EU:T:2015:499
, bod
a citovaná judikatura).
Nicméně Soudní dvůr tuto zásadu zmírnil v rozsudku ze dne 22. ledna 2013, Komise v. Tomkins (
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
, body
až
), ve kterém rozhodl, že jelikož odpovědnost mateřské společnosti byla odvozena výlučně od odpovědnosti její dceřiné společnosti a mateřská společnost a její dceřiná společnost podaly souběžné žaloby, jejichž předmět byl stejný, Tribunál nerozhodl
ultra petita
, když přihlédl k výsledku žaloby podané dceřinou společností, aby zrušil sporné rozhodnutí pro relevantní období, pokud jde o mateřskou společnost, i když tato společnost nezpochybnila existenci protiprávního jednání pro celou dobu zpochybněnou její dceřinou společností. Soudní dvůr nicméně považovat za nezbytné proto, aby mohl použít takové řešení na pokutu uloženou mateřské společnosti, jejíž odpovědnost je odvozena výlučně od odpovědnosti její dceřiné společnosti, že byly splněny zvláštní okolnosti a zejména, že obě společnosti předložily žalobní důvody, které „měly stejný předmět“, a že žalující mateřská společnost takové okolnost uplatnila (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. července 2013, Team Relocation v. Komise,
C‑444/11 P
, nezveřejněný,
EU:C:2013:464
, bod
).
Soudní dvůr však nevymezil tento pojem „stejný předmět“ a nechal rozvinout své stanovisko k otázce, zda takové zvláštní okolnosti, jako byly okolnosti ve věci v rozsudku ze dne 22. ledna 2013, Komise v. Tomkins (
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
), byly kategorické a musely být uplatněny soudem i bez návrhu. Použil tak nejprve toto řešení v situaci, kdy dvě společnosti zpochybnily dobu trvání protiprávního jednání a přinejmenším část zpochybněné doby byla stejná (rozsudek ze dne 22. ledna 2013, Komise v. Tomkins,
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
, body
a
). Potvrdil však rozsudek Tribunálu, který takto postupoval v situaci, kdy se dceřiná společnost domohla snížení výše pokuty, která jí byla uložena, na základě chybného zohlednění její spolupráce na základě shovívavosti, když rozhodl, že v dané věci mateřská společnost podpůrně navrhovala snížení výše pokuty uložené její dceřiné společnosti společně a odpovědně s ní a že předmětem některých z jejích žalobních důvodů „bylo zejména odůvodnit přiznání takového snížení“ (rozsudek ze dne 26. září 2013, Alliance One International v. Komise,
C‑679/11 P
, nezveřejněný,
EU:C:2013:606
, body
až
). Konečně v rozsudku ze dne 17. září 2015, Total v. Komise (
C‑597/13 P
,
EU:C:2015:613
, body
až
), Soudní dvůr zrušil rozsudek Tribunálu, který nepřihlédl v rozsudku týkajícím se mateřské společnosti ke snížení výše pokuty uložené její dceřiné společnosti v jiném rozsudku vydaném tentýž den z důvodu metody použité Komisí při výpočtu částky pokuty při vymezení násobícího koeficientu odpovídajícího době trvání protiprávního jednání. Mateřská společnost však ani nepředložila takový žalobní důvod (naproti tomu zpochybnila dobu trvání protiprávního jednání) ani se nedomáhala u Tribunálu, aby jí byla snížena výše pokuty, která jí byla uložena, pokud by takové snížení bylo přiznáno její dceřiné společnosti.
V projednávané věci Biogaran, dceřiná společnost Servier, rovněž podala žalobu [věc, ve které byl vydán rozsudek ve stejný den, Biogaran v. Komise (T‑677/14)] proti článkům 1, 7 a 8 napadeného rozhodnutí. Nicméně, jak Komise připomněla na jednání, okolností věci se liší od okolností, které nastaly ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 22. ledna 2013, Komise v. Tomkins (
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
), a v rámci pozdější judikatury zejména proto, že odpovědnost žalobkyň není výlučně odvozena od odpovědnosti jejich dceřiné společnosti Biogaran (body 3006 až 3013 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Mimoto v každém případě jelikož žaloba podaná Biogaran ve věci, ve které byl vydán rozsudek ve stejný den, Biogaran v. Komise (T‑677/14), byla tímto rozsudkem zamítnuta, návrh žalobkyň, aby mohly mít prospěch ze zrušení vydaného ve prospěch, nemůže být přijat.
Žalobkyně rovněž tvrdí, že by se na ně mělo vztahovat případné zrušení, kterého se domůže jiný adresát napadeného rozhodnutí, proto, „aby bylo zabráněno jakémukoliv odlišnému zacházení s právně a fakticky stejnými situacemi“. Použití tohoto přístupu ukládá jak zásada rovného zacházení, tak „obecná povinnost soudržnosti“.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že zásada rovného zacházení představuje obecnou právní zásadu Unie, zakotvenou v článcích 20 a 21 Listiny základních práv Evropské unie, která vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněno (viz rozsudek ze dne 14. září 2010, Akzo Nobel Chemicals a Akcros Chemicals v. Komise a další,
C‑550/07 P
,
EU:C:2010:512
, body
a
a citovaná judikatura). Přitom rozhodnutí přijaté v oblasti hospodářské soutěže vůči více podnikům, i když je vydáno ve formě jediného rozhodnutí, totiž musí být posuzováno jako soubor individuálních rozhodnutí, která vůči každému z podniků, jimž jsou určena, konstatují protiprávní jednání, za které nebo která byl shledán odpovědným, a případně mu ukládají pokutu (viz bod 92 výše). Tyto podniky se tedy nacházejí,
a

priori
, a ledaže by se jednalo o výjimku, v odlišných situacích. V důsledku toho zásada rovného zacházení neumožňuje unijnímu soudu, aby se odchýlil od procesních pravidel, která upravují přípustnost návrhových žádání, tím, že by umožnil podniku, kterému bylo určeno rozhodnutí v oblasti práva hospodářské soutěže, aby měl prospěch ze zrušení tohoto rozhodnutí, k němuž došlo ve vztahu k jinému adresátovi uvedeného rozhodnutí na základě žalobních důvodů předložených výlučně posledně uvedeným.
Mimoto povinnost Tribunálu odůvodnit své rozsudky nemůže být rozšířena na povinnost odůvodnit řešení přijaté ve věci ve srovnání s řešením přijatým v jiné věci, která mu byla předložena, i když se týká stejného rozhodnutí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. července 2013, Team Relocation v. Komise,
C‑444/11 P
, nezveřejněný,
EU:C:2013:464
, bod
).
Z výše uvedeného vyplývá, že třetí bod návrhových žádání žalobkyň směřující k tomu, aby měly prospěch z případného zrušení, kterého se domohou jiní adresáti napadeného rozhodnutí na základě žalobních důvodů, které předložili, je nepřípustný. I kdyby tento bod návrhových žádání byl přípustný, musí být ostatně zamítnut jako neopodstatněný, jelikož se žalobkyně nemohou platně dovolávat ve svůj prospěch, jak vyplývá z bodů 92 až 98 výše, řešení přijatého ve prospěch jiných adresátů napadeného rozhodnutí.
2.

K přípustnosti některých příloh žaloby
a)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
b)

Závěry Tribunálu
Komise primárně tvrdí, že přílohy A 2 a A 3 žaloby nejsou přípustné na základě zásady
iura novit curia
. Přílohy, které mají výlučně důkazní a pomocnou funkci, nemohou být totiž použity k uplatnění nebo prohloubení otázky týkající se unijního práva, která spadá pouze do pravomoci Tribunálu. Dovolává se rozsudků ze dne 5. července 2011, Edwin v. OHIM (
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
, bod
), a ze dne 20. března 2013, El Corte Inglés v. OHIM – Chez Gerard (CLUB GOURMET) (
T‑571/11
,
EU:T:2013:145
, bod
), podle kterých se zásada
iura novit curia
použije pouze na unijní právo a nikoliv na právo vnitrostátní. Je třeba připomenout, že tato zásada znamená, že určení smyslu zákona spadá výlučně do působnosti soudu, a nikoliv účastníků řízení. Judikatura tuto zásadu použila, aby zdůraznila, že třebaže soud musí rozhodnout pouze o návrzích účastníků řízení, kterým přísluší vymezit rozsah sporu, nemůže být vázán pouze argumenty, kterých se tito účastníci dovolávají na podporu svých tvrzení, neboť jinak by byl případně nucen založit své rozhodnutí na chybných právních úvahách (usnesení ze dne 27. září 2004, UER v. M6 a další,
C‑470/02 P
, nezveřejněné,
EU:C:2004:565
, bod
; ze dne 13. června 2006, Mancini v. Komise,
C‑172/05 P
,
EU:C:2006:393
, bod
; rozsudky ze dne 21. září 2010, Švédsko a další v. API a Komise,
C‑514/07 P, C‑528/07 P a C‑532/07 P
,
EU:C:2010:541
, bod
, a ze dne 8. července 2010, Komise v. Putterie-De-Beukelaer,
T‑160/08 P
,
EU:T:2010:294
, bod
). Stejně tak na základě této zásady určení smyslu zákona nespadá do působnosti dispoziční zásady umožňující účastníkům řízení volné nakládání se sporem, takže soud Unie není povinen seznámit účastníky řízení s výkladem, který zamýšlí přijmout, aby jim umožnil zaujmout k němu stanovisko (viz rozsudek ze dne 5. října 2009, Komise v. Roodhuijzen,
T‑58/08 P
,
EU:T:2009:385
, bod
a citovaná judikatura), s výhradou dodržení povinnosti soudu umožnit, aby se účastníci řízení seznámili a měli možnost vyjádřit se kontradiktorně jak ke skutkovým, tak i k právním okolnostem, které jsou rozhodné pro výsledek řízení (rozsudek ze dne 2. prosince 2009, Komise v. Irsko a další,
C‑89/08 P
,
EU:C:2009:742
, bod
). Tato zásada však nemůže znamenat, že jsou nepřípustné přílohy žaloby týkající se výkladu unijního práva.
Nepřípustnost vznesená Komisí se jeví být mimoto odůvodněna skutečností, že obě dotčené přílohy obsahují posudky zpracované ve prospěch žalobkyň sirem Jacobsem a paní Macken jako advokáty, ale jejichž postavení jako bývalých členů Soudního dvora Evropské unie je všeobecně známé, a že se žalobkyně dovolávají tohoto postavení. Když byla Komise na jednání dotázána, zda v rámci zpochybnění přípustnosti takto zpracovaných právních posudků hodlala uplatňovat porušení povinností těmito bývalými členy Soudního dvora, které pro ně vyplývají z kodexu chování členů Soudního dvora Evropské unie (
Úř. věst. 2007, C 223, s. 1
), zejména z článku 6 tohoto kodexu, který se týká pracovních závazků členů po ukončení jejich funkce, odpověděla, že to neměla v úmyslu. Tribunál to zaznamenal do protokolu k jednání.
Podpůrně Komise tvrdí, že podle judikatury je právní posudek přiložený k žalobě přípustný pouze k podpoření a doplnění základních skutečností, které musí být uvedeny v žalobě, za podmínky, že relevantní části přiložených písemností jsou určeny a označeny v žalobě. Pokud jde přitom v projednávané věci o některé žalobní důvody, texty a argumenty obsažené v přílohách A 2 a A 3 žaloby, obsahují základ, či dokonce celou argumentaci žalobkyň.
Je třeba připomenout v tomto ohledu, že podle judikatury obsažené v bodě 90 výše, na základě článku 21 statutu Soudního dvora Evropské unie a čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu Tribunálu ze dne 2. května 1991, použitelného v okamžiku podání žaloby musí každá žaloba obsahovat předmět sporu a stručný popis žalobních důvodů a že k tomu, aby byla žaloba přípustná, je nezbytné, aby hlavní skutkové a právní okolnosti, na kterých je založena, vyplývaly přinejmenším stručně, ale uceleně a srozumitelně z textu samotné žaloby.
Ačkoli obsah žaloby lze podpořit a doplnit v konkrétních bodech odkazy na určité výňatky z písemností, které tvoří její přílohu, obecný odkaz na ostatní písemnosti, i když jsou přiložené k žalobě, nemůže zhojit neexistenci základních prvků právní argumentace, které podle výše připomenutých ustanovení musí být v žalobě uvedeny. Tribunálu mimoto nepřísluší, aby v přílohách vyhledával a zjišťoval žalobní důvody a argumenty, které by mohl považovat za důvody a argumenty tvořící základ žaloby, jelikož přílohy mají pouze důkazní a pomocnou funkci (viz rozsudek ze dne 17. září 2007, Microsoft v. Komise,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
, bod
a citovaná judikatura). V důsledku toho v projednávané věci může Tribunál zohlednit přílohy A 2 a A 3 žaloby pouze v rozsahu, v němž podpírají nebo doplňují žalobní důvody či argumenty výslovně uvedené žalobkyněmi v samotném textu jejich žaloby, a kde je možné pro Tribunál přesně určit, které ze skutečností obsažených v těchto přílohách podpírají nebo doplňují uvedené žalobní důvody či argumenty (rozsudek ze dne 17. září 2007, Microsoft v. Komise,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
, bod
).
Pokud jde konkrétně o přílohu A 2 žaloby, je třeba na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, konstatovat, že základ argumentace žalobkyň je správně obsažen v samotném textu žaloby a skutečnosti uvedené v této příloze pouze podporují a doplňují v konkrétních bodech žalobní důvody a argumenty obsažené v samotném textu žaloby, které je tak pro Tribunál snadné určit.
Pokud jde o bod 103 žaloby, žalobkyně v něm konstatovaly, že napadené rozhodnutí uznává, že smírná narovnání patentových sporů mezi soutěžiteli mají obecně legitimní cíl a že některé členské státy podporují využívání smírných narovnání. V bodě 24 přílohy A 2 žaloby, na který odkazuje bod 103 žaloby, je rovněž uvedeno, že smírné narovnání sporů představuje významný veřejný zájem, že četné vnitrostátní soudní systémy podporují nebo dokonce ukládají snahu o smírné narovnání před možností podat žalobu k soudu a že napadené rozhodnutí je tím, že představuje omezení práva na vyřešení sporu smírnou cestou, v rozporu s touto politikou a má za následek uložení nepotřebných výdajů účastníkům řízení a soudům. Vzhledem k tomu, že žalobkyně předložily v bodě 24 přílohy A 2 žaloby argumenty, které se omezují na podpoření nebo doplnění skutečností výslovně dovolávaných v samotném textu žaloby, jsou tyto argumenty přípustné.
Pokud jde o body 29 a 818 žaloby, ohledně kterých Komise tvrdí, že se žalobkyně omezují na odkázání na právní stanovisko sira Jacobse, je třeba uvést, že žalobkyně uvedly podrobným způsobem v bodech 816 až 822 žaloby důvody, proč Komise podle nich nemohla uložit pokutu z důvodu novátorského a nepředvídatelného charakteru stanoviska Komise, a že body 70 a 76 přílohy A 2 žaloby neobsahují nové argumenty nebo úvahy v tomto ohledu.
Pokud jde o bod 147 žaloby, ve kterém žalobkyně uvádí, že přístup, který navrhují přijmout za účelem určení dohod o smírném narovnání neslučitelných s článkem 101 SFEU, je konzistentní se stanoviskem vyjádřeným v rozsudku Supreme Court of the United States ze dne 17. června 2013, Federal Trade Commission v. Actavis [570 U. S. (2013), dále jen „rozsudek Actavis“], je třeba konstatovat, že je třeba konstatovat, že odkazuje prostřednictvím poznámky pod čarou 153 na body 32 a 33 přílohy A 2. V bodě 32 této přílohy přitom žalobkyně pouze dokládají tento argument a v bodě 33 této žaloby se omezují na tvrzení, že dosah rozsudku Actavis nelze omezit na vnitrostátní kontext odlišný od unijního práva a že stanovisko Supreme Court of the United States (Nejvyšší soud Spojených států Amerických) zasluhuje zvláštní respekt vzhledem k jeho pověsti a jeho zkušenostem v právu hospodářské soutěže. V důsledku toho jsou tyto argumenty přípustné.
Pokud jde o přílohu A 3 žaloby, je třeba konstatovat, jak tvrdí Komise, že jestliže v bodě 11 žaloby žalobkyně tvrdí, že postoj Komise není neutrální z hlediska práv duševního vlastnictví, omezují se však na odkaz na body 8, 15, 31, 34 a 41 přílohy A 3 žaloby, ve kterých pí Macken rozvíjí argumenty týkající se nutnosti provést rozlišení mezi jednotlivými oblastmi duševního vlastnictví z důvodu skutečnosti, že přiznání monopolu k patentům představuje protiplnění za zpřístupnění vynálezu veřejnosti, chybného použití pojmu „obchodní výlučnost“ Komisí v napadeném rozhodnutí a chybného výkladu ÚEP Komisí. V důsledku toho nejsou tyto argumenty přípustné, s výjimkou argumentu týkajícího se skutečnosti, že přiznání monopolu k patentům představuje protiplnění za zpřístupnění vynálezu veřejnosti. V bodě 67 žaloby totiž žalobkyně poukázaly na skutečnost, že Komise „zcela pominula tento zásadní aspekt patentů, kterým je jejich zveřejnění za účelem šíření vynálezů“.
Stejně tak v bodě 68 žaloby žalobkyně tvrdí, že Komise zaujatým způsobem ocitovala prohlášení soudce Court of Appeal (England & Wales) (Civil division) [Odvolací soud (Anglie a Wales) (občanskoprávní oddělení), Spojené království] obsažená v rozsudku ze dne 9. května 2008, kterým byla zamítnuta žaloby podaná Servier proti rozsudku High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchní soud (Anglie a Wales), oddělení Chancery (senát pro patenty), Spojené království], a vytýkají Komisi, že nezohlednila zprávu profesora S., přiloženou k jejich odpovědi na oznámení námitek v tomto ohledu. Odkazují mimoto na body 113 až 117 přílohy A 3 žaloby. V těchto bodech se přitom paní Macken neomezuje na doplnění nebo rozvinutí těchto argumentů, ale předkládá argumenty týkající se chybného použití důkazních materiálů Komisí, které jí umožnily dospět k závěru, že patent 947 byl neplatný. Rozvíjí tak argumenty, jejichž cílem je zpochybnit výklad prohlášení patentové ředitelky žalobkyně uvedeného v bodech 127 a 185 odůvodnění napadeného rozhodnutí ze strany Komise, prohlášení právního poradce Krka uvedeného v bodě 883 odůvodnění tohoto rozhodnutí a prohlášení obchodního ředitele pro západní Evropu Krka, uvedeného v bodě 895 téhož rozhodnutí. V důsledku toho nejsou tyto argumenty přípustné.
Pokud jde o bod 76 žaloby, je třeba rovněž konstatovat, jak zdůrazňuje Komise, že jestliže žalobkyně uvedly v poznámce pod čarou č. 79 žaloby, že zaslání výzev dopisem bylo legitimní, omezily se však na odkázání na body 58 až 67 přílohy A 3 žaloby za účelem uvedení důvodů umožňujících konstatovat, že takové odeslání je legitimní. Argumenty rozvinuté v příloze A 3 žaloby v tomto ohledu nejsou tedy přípustné.
V bodě 103 žaloby se žalobkyně omezily na konstatování, že napadené rozhodnutí uznává, že smírná narovnání patentových sporů mezi soutěžiteli mají obecně legitimní cíl a že některé členské státy podporují využívání smírných narovnání. Naopak body 50 až 54 přílohy A 3 žaloby, na které odkazuje bod 103 žaloby (poznámka pod čarou 113), vytýkají Komisi, že dostatečně neposoudila praxi smírného narovnání používanou ve světě, která je popsána velmi podrobně.
Pokud jde o bod 46 žaloby, žalobkyně tvrdí, že myšlenka, že je žádoucí, aby každý spor dospěl k rozsudku, je „v rozporu se současnými úvahami o soudním řízení“, když odkazuje na bod 112 přílohy A 3 žaloby, ve kterém je uvedeno, že přístup Komise je v rozporu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2008/52/ES ze dne 21. května 2008 o některých aspektech mediace v občanských a obchodních věcech (
Úř. věst. 2008, L 136, s. 3
). Vzhledem k tomu, že se tyto argumenty neomezují na podporu nebo doplnění skutečností výslovně dovolávaných v samotném textu žaloby, jsou nepřípustné.
Konečně v bodě 262 žaloby žalobkyně uvedly, že pro Teva bylo zásadní, aby byla mezi prvními společnostmi generických léčiv, které vstoupí na trh ve Spojeném království, když odkazují na bod 90 přílohy A 3 žaloby. Na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, v tomto bodě přílohy A 3 žaloby přitom žalobkyně pouze podložily a doplnily toto tvrzení, když uvedly důvody, proč společnost generických léčiv má zájem na vstupu na trh pouze tehdy, pokud je mezi prvními subjekty na tomto trhu. V důsledku toho jsou v tomto ohledu argumenty rozvinutí v příloze A 3 žaloby přípustné.
B.

K věci samé
1.

K porušení zásady nestrannosti a práva na řádnou správu
a)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
b)

Závěry Tribunálu
Úvodem je třeba uvést, že k zárukám přiznaným unijním právním řádem ve správních řízeních patří mimo jiné zásada řádné správy zakotvená v článku 41 Listiny základních práv, ke které se váže povinnost příslušného orgánu pečlivě a nestranně přezkoumat všechny relevantní skutečnosti projednávaného případu (rozsudky ze dne 30. září 2003, Atlantic Container Line a další v. Komise,
T‑191/98 a T‑212/98 až T‑214/98
,
EU:T:2003:245
, bod
, a ze dne 27. září 2012, Shell Petroleum a další v. Komise,
T‑343/06
,
EU:T:2012:478
, bod
). Tento požadavek nestrannosti zahrnuje jednak subjektivní nestrannost v tom smyslu, že žádný člen dotyčného orgánu, který se věcí zabývá, nesmí být podjatý nebo osobně zaujatý, a jednak objektivní nestrannost v tom smyslu, že orgán musí v tomto ohledu poskytnout dostatečné záruky pro vyloučení veškerých legitimních pochybností (viz rozsudek ze dne 11. července 2013, Ziegler v. Komise,
C‑439/11 P
,
EU:C:2013:513
, bod
a citovaná judikatura). Je třeba rovněž připomenout, že Komisi sice nelze považovat za „soud“ ve smyslu článku 6 úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané dne 4. listopadu 1950 v Římě (dále jen „EÚLP“), a že ustanovením, kterým se řídí správní řízení před Komisí v oblasti kartelových dohod je článek 41 Listiny základních práv, a nikoli její článek 47 (viz rozsudek ze dne 11. července 2013, Ziegler v. Komise,
C‑439/11 P
,
EU:C:2013:513
, bod
a citovaná judikatura).
Žalobkyně se dovolávají dvou rozsudků Evropského soudu pro lidská práva (dále jen „Evropský soud pro LP“). Zaprvé se žalobkyně dovolávají rozsudku ESLP ze dne 25. března 2008, Vitan v. Rumunsko (CE:ECHR:2008:0325JUD004208402), týkajícího se presumpce neviny, zakotvené v čl. 6 odst. 2 EÚLP, ve kterém Evropský soud pro LP konstatoval porušení tohoto ustanovení, jelikož státní zástupce pověřený trestním vyšetřováním proti žalobci uvedl na tiskové konferenci, že se žalobce dopustil obchodování s vlivem ve veřejné funkci, třebaže jeho vina nebyla dosud právoplatně prokázána, a jelikož „nespecifikoval své návrhy, ani je neuvedl v kontextu řízení probíhajícího proti žalobci“ (body 70 a 71). Je třeba v tomto ohledu připomenout, že podle judikatury Evropské soudu pro LP může k porušení presumpce neviny dojít nejen ze strany soudce nebo soudu, ale rovněž jiných veřejných orgánů, že je třeba zdůraznit význam slov zvolených státními zmocněnci v prohlášeních, která činí před tím, než byla osoba souzena a uznána vinnou za protiprávní jednání a že pro účely použití čl. 6 odst. 2 EÚLP je relevantní skutečný smysl dotčených prohlášení, a nikoliv jejich doslovná forma (viz Evropský soud pro LP, 15. března 2011, Begu v. Rumunsko, CE:ECHR:2011:0315JUD002044802, bod 126 a citovaná judikatura). Evropský soud pro LP nicméně uznává, že čl. 6 odst. 2 EÚLP nemůže bránit s ohledem na článek 10 této úmluvy, který chrání svobodu projevu, orgánům, aby informovaly veřejnost o probíhajících trestních vyšetřováních, ale že vyžaduje, aby tak činili zcela diskrétně a s rezervovaností, kterou vyžaduje dodržení presumpce neviny (Evropský soud pro LP, 10. února 1995, Allenet de Ribemont v. Francie, CE:ECHR:1995:0210JUD001517589, bod 38).
Zadruhé se žalobkyně dovolávají rozsudku ESLP ze dne 16. září 1999, Buscemi v. Itálie (CE:ECHR:1999:0916JUD002956995), ve kterém Evropský soud pro LP konstatoval porušení čl. 6 odst. 1 EÚLP a práva každého, aby jeho záležitost byla projednána nezávislým a nestranným soudem, jelikož předseda soudu použil veřejně výrazy, které naznačovaly negativní hodnocení záležitosti žalobce, před tím, než předsedal soudnímu orgánu, který měl jeho věc rozhodnout (body 68 a 69). V tomto rozsudku Evropský soud pro LP kromě toho připomněl, že soudní orgány jsou při rozhodování povinny k co největší diskrétnosti, aby byl zaručen jejich obraz nestranných soudců, a že tato diskrétnost je musí přivést k tomu, že nebudou používat tisk, byť jako vyjádření k výzvám (bod 67). Je však třeba připomenout, že v unijní judikatuře nelze Komisi kvalifikovat jako „soud“ ve smyslu článku 6 EÚLP (viz bod 119 výše).
Žalobkyně se mimoto dovolávají rozsudku ze dne 8. července 2008, Franchet a Byk v. Komise (
T‑48/05
,
EU:T:2008:257
, body
až
), ve kterém Tribunál v rámci žaloby na náhradu škody konstatoval, že Evropský úřad pro boj proti podvodům (OLAF) porušil zásady presumpce neviny a řádné správy a svou povinnost důvěrnosti tím, že způsobil šíření citlivých informací z probíhajících vyšetřování v tisku a uvedl, že se žalobci možná dopustili „rozsáhlého rozkrádání finančních prostředků [Unie]“ (bod 216).
Tribunál kromě toho již upřesnil povinnost nestrannosti a dodržování zásady řádné správy, kterými je vázána Komise ve věcech práva hospodářské soutěže. V rozsudku ze dne 20. března 2002, ABB Asea Brown Boveri v. Komise (
T‑31/99
,
EU:T:2002:77
, body
až
), tak Tribunál odmítl žalobní důvod, který vycházel z porušení zásady řádné správy v případě, kdy byla žalobkyně při svém slyšení před Komisí předmětem pejorativní poznámky týkající se její pověsti a řady tendenčních otázek o skutečnostech, které již nezpochybňovala, ze strany úředníka Komise pověřeného věcí, ve které bylo vydáno napadené rozhodnutí, a kdy se tentýž úředník na konferenci k otázkám práva hospodářské soutěže, která se konala před přijetím rozhodnutí Komise, vyjádřil tak, že použil formulaci, která vrhla špatné světlo na činnosti žalobkyně. Když Tribunál uznal, že tyto poznámky svědčily o nevybíravém jednání a jazyce ze strany člena týmu pověřeného danou věcí a když připomněl, že generální ředitel generálního ředitelství (GŘ) pro hospodářskou soutěž Komise vyjádřil omluvu vůči žalobkyni v návaznosti na poznámku učiněnou na konferenci, domníval se, že tyto poznámky nemohly zpochybnit stupeň řádné péče a nestrannosti, se kterým vedla Komise své vyšetřování o dotčeném protiprávním jednání, a že politováníhodné jednání člena týmu pověřeného touto věcí samo o sobě nepoškozovalo legalitu rozhodnutí přijatého kolegiem členů Komise.
Pokud jde o kumulaci funkcí spočívajících ve vyšetřování a v trestání protiprávních jednání v rozporu s pravidly hospodářské soutěže Komisí, Soudní dvůr rozhodl, že není sama o sobě v rozporu s článkem 6 EÚLP, vykládaným Evropským soudem pro LP (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. července 2013, Schindler Holding a další v. Komise,
C‑501/11 P
,
EU:C:2013:522
, body
a
) a Tribunál rozhodl, že nepředstavuje porušení požadavku nestrannosti (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. června 2012, Bolloré v. Komise,
T‑372/10
,
EU:T:2012:325
, body
až
). Neoddělení funkcí spočívajících ve vyšetřování a funkcí spočívajících v trestání v rámci útvarů Komise však znamená zvláštní odpovědnost členů tohoto orgánu, zejména člena Komise pověřeného hospodářskou soutěží, a sice být zcela nestranný při vyšetřování a vedení řízení o protiprávním jednání, jelikož mají pravomoc trestat na základě uvedených řízení dotčené podniky.
Tribunál kromě toho rozhodl, že tvrzení Komise o její rozhodnosti týkající se toho, aby účastníci kartelových dohod neunikli z procesních důvodů sankcím vyplývajícím z unijního práva, není žádným projevem neobjektivnosti, nýbrž pouze tvrzením o její jasné vůli, která je plně ve shodě s posláním Komise napravovat, případ od případu, zjištěné vady řízení, aby nebyla oslabena účinnost unijního práva hospodářské soutěže (rozsudek ze dne 27. června 2012, Bolloré v. Komise,
T‑372/10
,
EU:T:2012:325
, body
a
).
Mimoto je třeba připomenout, že unijní soud již vycházel za účelem zamítnutí žalobního důvodu vycházejícího z porušení práva na spravedlivý proces nebo zásady řádné správy z důvodu veřejných stanovisek Komise nebo některého z jejích zaměstnanců během správního řízení, z důvodu, že pokud by ke sporným vyjádřením nedošlo, žádná skutečnost ze spisu by neumožňovala předpokládat, že by napadené rozhodnutí nebylo přijato nebo že by mělo odlišný obsah (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 16. prosince 1975, Suiker Unie a další v. Komise,
40/73 až 48/73, 50/73, 54/73 až 56/73, 111/73, 113/73 a 114/73
,
EU:C:1975:174
, bod
, a ze dne 7. července 1994, Dunlop Slazenger v. Komise,
T‑43/92
,
EU:T:1994:79
, bod
). V souladu s touto judikaturou je povinností žalobkyně předložit na podporu takového návrhu alespoň nepřímé důkazy (rozsudek ze dne 15. března 2006, BASF v. Komise,
T‑15/02
,
EU:T:2006:74
, bod
).
Je třeba rovněž připomenout, že fungování Komise je upraveno zásadou kolegiality, která vyplývá z článku 250 SFEU a spočívá na rovnosti členů Komise při účasti na rozhodování a znamená zejména, že jednak rozhodnutí jsou projednávána společně a jednak všichni členové kolegia jsou společně odpovědní z politického hlediska za všechna přijatá rozhodnutí. Tak je tomu zvláště u aktů, které jsou výslovně označeny za rozhodnutí, která Komise přijímá vůči podnikům nebo sdružením podniků za účelem dodržení pravidel hospodářské soutěže a jejichž předmětem je konstatovat porušení těchto pravidel, vydávat těmto podnikům příkazy a ukládat jim peněžní sankce. Jelikož výrok a odůvodnění rozhodnutí tvoří neoddělitelný celek, přísluší pouze kolegiu na základě kolegiality přijmout současně obojí (rozsudek ze dne 27. září 2012, Heijmans Infrastructuur v. Komise,
T‑359/06
, nezveřejněný,
EU:T:2012:489
, body
a
). Tribunál ostatně rozhodl v oblasti státních podpor, že vyjádření názoru člena Komise pověřeného otázkami hospodářské soutěže k probíhajícímu řízení je v rozsahu, v němž je striktně osobní a rezervované, přičitatelné pouze tomuto členovi a nepředjímá stanovisko, které kolegium členů Komise vydá na základě řízení (rozsudek ze dne 8. července 1999, Vlaamse Televisie Maatschappij v. Komise,
T‑266/97
,
EU:T:1999:144
, body
a
). Nelze mimoto předpokládat, že členové Komise byli ve svém volném uvážení omezováni pocitem nepatřičné solidarity se svým kolegou pověřeným případy hospodářské soutěže (rozsudek ze dne 15. března 2006, BASF v. Komise,
T‑15/02
,
EU:T:2006:74
, bod
).
Pokud jde o objektivní nestrannost, která se týká skutečnosti, že orgán musí poskytovat dostatečné záruky pro vyloučení jakékoliv oprávněné pochybnosti, je třeba uvést, že Komise, jak upřesnila na jednání v odpovědi na otázku Tribunálu, přijala několik interních dokumentů, které jí ukládají dodržovat určitá pravidla, komunikuje-li veřejně. Zejména kodex chování komisařů [C(2011) 2904], přijatý v roce 2011, stanoví v článku 1.7, že na základě zásady kolegiality se členové Komise zdrží jakéhokoliv komentáře, který by zpochybnil rozhodnutí přijaté Komisí a zdrží se rovněž zveřejnění obsahu diskuse Komise. Navíc příloha rozhodnutí Komise 2000/633/ES, ESUO, Euratom ze dne17. října 2000, kterým se mění jednací řád Komise (
Úř. věst. 2000, L 267, s. 63
), nadepsaná „Kodex řádného úředního chování zaměstnanců Evropské komise vůči veřejnosti“, stanoví, že „kvalitní služba znamená, že Komise a její zaměstnanci jsou povinni prokazovat slušnost, objektivnost a nestrannost“ a v bodě 2, týkajícím se objektivnosti a nestrannosti, že „[z]aměstnanci jednají za všech okolností objektivně a nestranně v zájmu [Unie] a veřejného blaha“ a že „[j]ejí jednání se provádí zcela nezávisle v rámci politiky určené Komisí a její jednání není v žádném případě vedeno osobními nebo národními zájmy, ani politickými tlaky“. Stejně tak v kodexu etiky a bezúhonnosti GŘ pro hospodářskou soutěž, přijatém dne 28. června 2010, se doporučuje zaměstnancům GŘ, pokud jde o svobodu projevu, aby se vyhnuli jakékoliv diskusi o věci, ohledně které Komise oficiálně nerozhodla, a pokud jde o kontakty s veřejnými sdělovanými prostředky, aby se vyhnuli rozhovorům o věci, která je stále předmětem vyšetřování a u které Komise nevydala oficiální stanovisko.
Žalobkyně tvrdí, že Veřejný ochránce práv již konstatoval případ chybné správy týkající se téhož člena Komise odpovědného za hospodářskou soutěž, jaký byl ve funkci v době přijetí napadeného rozhodnutí, když jako v projednávané věci učinil veřejně prohlášení, ze kterých vyplývalo, že již dospěl k závěru před ukončením vyšetřování.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že závěry Veřejného ochránce práv, kterými konstatoval existenci „aktu chybné správy“, nezavazují unijní soud a mohou představovat pouhou indicii porušení zásady řádné správy dotčeným orgánem. Řízení před Veřejným ochráncem práv, který nemá pravomoc přijímat závazná rozhodnutí, je totiž mimosoudním prostředkem, který pro občany Unie představuje alternativu k žalobě k unijnímu soudu a která splňuje specifická kritéria a nemá nutně tentýž cíl, jako soudní žaloba (rozsudek ze dne 25. října 2007, Komninou a další v. Komise,
C‑167/06 P
, nezveřejněný,
EU:C:2007:633
, bod
). Výklad unijního práva uskutečněný Veřejným ochráncem práv nemůže přitom vázat unijní soud tím spíše.
Pokud jde v projednávané věci o subjektivní nestrannost, která se týká skutečnosti, že žádný z členů dotčeného orgánu, který je pověřen věcí, nesmí být podjatý nebo osobně zaujatý, žalobkyně vytýkají dvěma členům Komise po sobě následujících pověřených hospodářskou soutěží, N. Kroes a J. Almuniovi, že se třikrát veřejně vyjádřili ohledně výsledků vyšetřování, které se jich dotýká, v průběhu správního řízení. Jak žalobkyně zdůraznily na jednání, oba tito členové Komise byli dosud ve funkci v Komisi při přijetí napadeného rozhodnutí, účastnili se tohoto přijetí a byli přímo pověření vyšetřováním věci v různých obdobích. Napadené rozhodnutí je ostatně podepsáno J. Almuniou.
Zaprvé ze spisu vyplývá, že N. Kroes na tiskové konferenci týkající se prezentace závěrů zprávy o šetření ve farmaceutickém odvětví uvedla, že „[b]ohužel zpráva potvr[dila], že existují problémy hospodářské soutěže ve farmaceutickém odvětví“, že „praktiky podniků byly v tomto ohledu významným ukazatelem“ a že „[z]ejména zpráva dospěla k závěru, že výrobci, kteří se věnují vývoji léčiv, se aktivně snažili zdržet vstup generických léčivých přípravků na své trhy“ (vystoupení zveřejněné na internetové stránce GŘ pro hospodářskou soutěž). Podle žalobkyň N. Kroes mimoto dodala, že „[c]elkově [bylo] možné totiž dospět k závěru, že „[bylo] něco shnilého v království“ (výňatek z internetové stránky elektronických novin
EU Observer
). Komise v duplice tvrdí, že tato vyjádření byla pouze zaznamenána novinářem a že článek potvrzuje, že výraz „pourri“ se vztahoval k odvětvovému šetření, a nikoli k žalobkyním. Na téže tiskové konferenci stejný člen Komise pověřený hospodářskou soutěží poukázal v části odlišné, nadepsané „Affaires de concurrence a contrôle“, na zahájení řízení proti žalobkyním a některým společnostem generických léčiv, když upřesnil, že „[s]e jednalo o domnělá porušení pravidel Smlouvy o [FEU] současně omezujícími obchodními praktikami (článek [101 SFEU]) a zneužitím dominantního postavení na trhu (článek [102 SFEU])“, že „[v] rámci této věci budou přezkoumány dohody uzavřené mezi Servier a několika společnostmi generických léčiv“ a že „[s]e tyto dohody dotkly vstupu soutěžitelů generik perindoprilu, originálního léčivého přípravku k léčení kardiovaskulárních onemocnění a vysokého krevního tlaku“. Člen Komise pověřený hospodářskou soutěží tedy správně odlišil výsledky odvětvového šetření od rozhodnutí o zahájení řízení proti žalobkyním. Pokud jde o toto rozhodnutí, člen Komise pověřený hospodářskou soutěží upřesnil, že se jednalo o potenciální porušení pravidel hospodářské soutěže. Pouhá okolnost, že uvedl v následující větě skutečnost, že se dotčené dohody dotkly vstupu generických léčivých přípravků na trh, nemůže sama o sobě znamenat, že se domníval, že se jedná o protiprávní jednání v rozporu s pravidly hospodářské soutěže vzhledem ke kontextu připomenutému v předchozí větě. Člen Komise pověřený hospodářskou soutěží se tak na této tiskové konferenci omezil na to, že informoval veřejnost o probíhajícím šetření s diskrétností a s rezervovaností, kterou vyžaduje dodržení presumpce neviny.
Zadruhé dne 8. října 2012 během prezentace programu činnosti Komise v oblasti hospodářské soutěže na období let 2013 a 2014 Evropskému parlamentu J. Almunia zejména zmínil řízení týkající se sporných dohod, když uvedl, že „[v]e farmaceutickém odvětví […] a byly Servier před létem oznámeny námitky [Komise]“, že se „obáv[al], že tyto společnosti zneužily své patenty za účelem narušení přístupu na trh s méně drahými generickými léčivými přípravky“ a že „douf[al], že rozhodnutí budou přijata – ideálně v roce 2013 – budou mít za následek změnu stávajících praktik některých hráčů v odvětví, která je velmi žádoucí“ (projev zveřejněný na internetové stránce GŘ pro hospodářskou soutěž). Když člen Komise uvedl, že Komise zaslala žalobkyním oznámení námitek, jakož i dalším podnikům v projednávané věci a v jiné věci a že rozhodnutí budou přijata v roce 2013, neporušil však svou povinnost nestrannosti a omezil se na informování Parlamentu o probíhajícím šetření s diskrétností a s rezervovaností, kterou vyžaduje dodržení presumpce neviny. Je totiž třeba připomenout předběžnou povahu oznámení námitek, která spočívá v poskytnutí všech nezbytných informací podnikům za účelem jejich účinné obhajoby před tím, než Komise přijme konečné rozhodnutí (viz rozsudek ze dne 27. září 2012, Koninklijke Wegenbouw Stevin v. Komise,
T‑357/06
,
EU:T:2012:488
, bod
a citovaná judikatura). Komise tak sice musí přijmout v souladu s čl. 27 odst. 1 nařízení č. 1/2003 konečné rozhodnutí založené pouze na námitkách, ke kterým se dotčené strany mohly vyjádřit, nemá však povinnost převzít všechny skutečnosti uvedené v oznámení námitek, zejména pokud se tyto jeví jako nedostatečné. Toto oznámení je tedy ve své podstatě předběžné a může být pozměněno v průběhu hodnocení, ke kterému Komise později přistupuje na základě připomínek, které jí byly stranami v odpovědi předloženy, jakož i dalších skutkových zjištění (rozsudek ze dne 10. července 2008, Bertelsmann a Sony Corporation of America v. Impala,
C‑413/06 P
,
EU:C:2008:392
, bod
). Navíc po oznámení námitek, ve kterém se Komise na základě první analýzy domnívá, že došlo k protiprávnímu jednání, nemusí již být povinnost rezervovanosti člena Komise pověřeného hospodářskou soutěží nutně tak široká, jelikož tento člen může ve veřejných prohlášeních s veškerou vyžadovanou obezřetností uvést, pokud jde o předběžné posouzení, to, co je v této fázi řízení podniku vytýkáno.
Konečně zatřetí ze spisu vyplývá, že dne 12. dubna 2013 J. Almunia v projevu předneseném před americkou advokátní komorou ve Washingtonu, přepsaném v tisku, uvedl, že „Komise […] rozhodne v následujících měsících o legalitě dohod uzavřených mezi farmaceutickými společnostmi, které měly za cíl zpozdit vstup levnějších generických léčivých přípravků na trh“ a že „výsledky sektorového šetření se promění na rozhodnutí ve věcech […] a Servier“ (výňatek z internetové stránky MLex). Je třeba zdůraznit, že tento článek se vztahuje k vyjádřením člena Komise pouze nepřímo. Navíc, i kdyby skutečně člen Komise pověřený hospodářskou soutěží tato vyjádření učinil, lze tato vyjádření vyložit pouze tak, že znamenají, že existovala možnost, že v dotčené věci bude přijato rozhodnutí (v tomto smyslu a
per analogiam
viz rozsudek ze dne 8. července 1999, Vlaamse Televisie Maatschappij v. Komise,
T‑266/97
,
EU:T:1999:144
, bod
). Člen Komise pověřený hospodářskou soutěží se tudíž omezil na informování veřejnosti o probíhajícím šetření s diskrétností a rezervovaností, kterou vyžaduje dodržování presumpce neviny. V každém případě je třeba připomenout, že tato vyjádření představovala pouze vyjádření názoru člena Komise pověřeného hospodářskou soutěží k probíhajícímu řízení, přičitatelné pouze tomuto členovi a nijak nepředjímala stanovisko, které kolegium členů Komise vydalo na závěr řízení (viz bod 127 výše).
V důsledku toho není třeba přezkoumat argument žalobkyň, podle kterého by napadené rozhodnutí bylo odlišné, pokud by k těmto prohlášením členů Komise nedošlo.
Na podporu tohoto žalobního důvodu žalobkyně vytýkají mimoto členovi Komise pověřenému hospodářskou soutěží a jeho kabinetu, že se nezúčastnili po největší část slyšení. Nicméně skutečnost, zdůrazněná na jednání žalobkyněmi, že se J. Almunia neúčastnil slyšení žalobkyň u Komise a nechal se zastoupit členem svého kabinetu, nemůže prokázat, že již bylo v zásadě přijato rozhodnutí o uložení sankce před tímto slyšením. Navíc žádné ustanovení nestanoví, že by účast člena Komise nebo člena jeho kabinetu na slyšení byla povinná. Unijní soud se přitom domnívá, že zásada řádné správy se nemůže proměnit v povinnost k tomu, co normotvůrce jako povinnost nezamýšlel (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. září 2012, Koninklijke Wegenbouw Stevin v. Komise,
T‑357/06
,
EU:T:2012:488
, bod
).
Žalobkyně kromě toho Komisi vytýkají, že porušila použitelná pravidla a důkazní standardy a odkazují na několik bodů odůvodnění napadeného rozhodnutí, které zpochybňují v jiných žalobních důvodech své žaloby (zkreslení skutečností, pochybení v právním kritériu použitelném ke kvalifikaci jako protiprávní jednání z hlediska účelu, nadměrný výklad pojmu „hospodářská soutěž“ atd.). V replice tvrdí, že cílem těchto příkladů je prokázat zaujatost šetření. Jak tvrdí Komise, tato argumentace žalobkyň je však zaměněna s otázkou, zda jsou skutková zjištění provedená v napadeném rozhodnutí řádně podložena důkazními materiály, které orgán předložil a zda se Komise ve své analýze dopustila nesprávných právních posouzení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. října 1991, Atochem v. Komise,
T‑3/89
,
EU:T:1991:58
, bod
). V důsledku toho budou tyto argumenty přezkoumány později v rámci meritorních žalobních důvodů. V každém případě je třeba uvést, že tyto argumenty jsou pouhými tvrzeními a nemohou prokazovat, že Komise zaujatě skutečně předjímala výsledek správního řízení nebo šetření (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. července 2000, Volkswagen v. Komise,
T‑62/98
,
EU:T:2000:180
, bod
).
Žalobkyně konečně tvrdí, že nedostatek revizního přezkumu věci interním panelem GŘ pro hospodářskou soutěž znázorňuje zaujatost napadeného rozhodnutí a odůvodňuje jeho zrušení pro porušení zásady presumpce neviny a článku 41 Listiny základních práv. Je však třeba uvést, že žádné právní ustanovení, ani žádné interní pravidlo Komise Komisi neukládá, aby provedla revizní přezkum všech věcí interním panelem, a připomenout, že zásada řádné správy se nemůže proměnit v povinnost k tomu, co normotvůrce jako povinnost nezamýšlel (viz bod 136 výše). Systém zdvojené kontroly byl sice zaveden v rámci GŘ pro hospodářskou soutěž v roce 2004. Z dokumentu zveřejněného v září 2011 Komisí, nadepsané „Řízení podle článků 101 a 102 SFEU: klíčoví hráči a rovnováha pravomocí“, nicméně vyplývá, že generální ředitel GŘ pro hospodářskou soutěž rozhoduje po dohodě s členem Komise pověřeným hospodářskou soutěží o věcech, ve kterých tento vnitřní panel zasedne, že rozhodnutí o zasedání a složení takového panelu nejsou veřejná a že zdvojený přezkum věci nijak nezahrnuje účastníky řízení nebo jakoukoliv třetí stranu. Konání takového revizního přezkumu GŘ pro hospodářskou soutěž není tedy povinné ve všech věcech, takže Komisi nelze vytýkat, že k takovému reviznímu přezkumu v projednávané věci nedošlo.
Tento žalobní důvod musí být proto zamítnut.
2.

K nedostatku skutečné konzultace Poradního výboru pro restriktivní postavení a dominantní postavení
a)

Argumenty účastníků řízení
[
omissis
]
b)

Závěry Tribunálu
Článek 14 nařízení č. 1/2003, který je součástí kapitoly IV týkající se spolupráce mezi Komisí a orgány pro hospodářskou soutěž a soudy členských států, v odstavci 1 stanoví, že „Komise konzultuje před přijetím každého rozhodnutí podle článků 7, 8, 9, 10, 23, čl. 24 odst. 2 a čl. 29 odst. 1 Poradní výbor pro restriktivní praktiky a dominantní postavení“. Článek 14 odst. 2 nařízení č. 1/2003 stanoví, že „[p]ro jednání o jednotlivých případech se poradní výbor skládá ze zástupců orgánů pro hospodářskou soutěž členských států“. Článek 14 odst. 3 nařízení č. 1/2003 stanoví, že poradní výbor zaujímá písemné stanovisko k předběžnému návrhu rozhodnutí Komise a čl. 14 odst. 5 téhož nařízení, že „Komise přihlíží co nejvíce ke stanovisku poradního výboru“ a „sdělí výboru způsob, jakým vzala toto stanovisko na vědomí“. Navíc „[n]a žádost jednoho nebo více členů musí být postoje obsažené ve stanovisku zdůvodněny“ (čl. 14 odst. 3 nařízení č. 1/2003). Bod 58 sdělení Komise o spolupráci v rámci sítě orgánů pro hospodářskou soutěž (
Úř. věst. 2004, C 101, s. 43
, dále jen „sdělení o spolupráci v rámci sítě orgánů pro hospodářskou soutěž“) mimoto stanoví, že „[p]oradní výbor představuje fórum, v jehož rámci mohou odborníci z různých orgánů pro hospodářskou soutěž projednat jednotlivé případy a obecné záležitosti týkající se práva [Unie] pro hospodářskou soutěž“.
Z procesního hlediska čl. 14 odst. 3 nařízení č. 1/2003 stanoví, že konzultace poradního výboru „může proběhnout na zasedání, které svolává a kterému předsedá Komise a které se koná nejdříve čtrnáct dnů po odeslání oznámení spolu s vylíčením případu, označením nejdůležitějších dokumentů a předběžným návrhem rozhodnutí“. Nicméně „[p]okud Komise svolá zasedání v kratší lhůtě, než je uvedeno výše, může se zasedání v navrhovaném termínu uskutečnit v případě, že žádný členský stát nevznese námitku“. Bod 66 sdělení o spolupráci v rámci sítě orgánů pro hospodářskou soutěž stejně tak stanoví, že „[n]ařízení Rady stanoví možnost, aby členské státy souhlasily se stanovením kratší lhůty mezi zasláním a zasedáním“. Článek 14 odst. 3 nařízení č. 1/2003 mimoto stanoví, že poradní výbor může zaujmout „stanovisko i v případě, pokud jsou někteří členové nepřítomni a nejsou zastoupeni“. Článek 14 odst. 4 nařízení č. 1/2003 konečně stanoví, že „[k]onzultace se může uskutečnit také písemným postupem“, ale že „[p]okud o to však požádá kterýkoli členský stát, Komise svolá zasedání“. Podle tohoto ustanovení „[v] případě písemného postupu určí Komise lhůtu nejméně čtrnácti dnů, během níž mají členské státy zaslat svá vyjádření, která se rozdají ostatním členským státům“.
Dokument nadepsaný „Ustanovení týkající se pracovních metod poradního výboru“, ze dne 19. prosince 2008, předložený Komisí dne 6. listopadu 2015 v návaznosti na organizační procesní opatření, stanoví jednotlivé etapy před konzultací poradního výboru, a zejména etapy, které umožňují vnitrostátním orgánům pro hospodářskou soutěž se seznámit se spisem v průběhu vyšetřování věci.
Zaprvé je třeba v tomto ohledu připomenout, že podle ustanovení čl. 11 odst. 2 nařízení č. 1/2003 „Komise předá orgánům pro hospodářskou soutěž členských států kopie nejdůležitějších dokumentů, které shromáždila za účelem použití článků 7, 8, 9, 10 a čl. 29 odst. 1“ uvedeného nařízení a „[n]a žádost orgánu pro hospodářskou soutěž členského státu mu Komise poskytne kopie dalších existujících dokumentů nezbytných pro posouzení případu“. Článek 11 odst. 6 nařízení č. 1/2003 mimoto stanoví, že „[z]ahájením řízení ze strany Komise za účelem přijetí rozhodnutí podle kapitoly III ztrácejí orgány pro hospodářskou soutěž členských států příslušnost používat články [101 a 102 SFEU] a že „[p]okud orgán pro hospodářskou soutěž členského státu již v nějakém případě jedná, Komise zahájí řízení teprve po konzultaci s tímto vnitrostátním orgánem pro hospodářskou soutěž“. Na základě těchto ustanovení Komise předá vnitrostátním orgánům pro hospodářskou soutěž neprodleně po jejich oznámení dotčenému podniku nebo po jejich obdržení úvodní rozhodnutí o zahájení řízení, oznámení námitek zaslané uvedenému podniku, odpověď tohoto podniku na tento dokument a ostatní nejvýznamnější písemnosti věci (viz body 6 a 7 ustanoveních týkajících se pracovních metod poradního výboru).
Zadruhé ustanovení týkající se pracovních metod poradního výboru stanoví v bodech 33 až 36, že pro každou věc, ve které je podniku zasláno Komisí oznámení námitek, Komise jmenuje ve lhůtě 45 dnů od zaslání oznámení námitek dotčeným účastníkům jeden vnitrostátní orgán pro hospodářskou soutěž zpravodajem věci (dále jen „VOHS zpravodaj“), podle pořadí, které odpovídá rotujícímu předsednictví v Radě Evropské unie, ledaže je nutné vybrat jiný orgán pro hospodářskou soutěž z důvodu objektivnosti, v kterémžto případě Komise může s výhradou souhlasu prvního vnitrostátního orgánu pro hospodářskou soutěž zvolit další orgán na tomto seznamu rotujících předsednictví (body 28, 33 a 34). VOHS zpravodaj, který je pověřen k tomu, aby přispíval k porozumění věci ostatními vnitrostátními orgány pro hospodářskou soutěž a aby je informoval o hlavních fázích vyšetřování věci, pracuje za tímto účelem v úzké spolupráci s Komisí (body 40 a 42). Ustanovení týkající se pracovních metod poradního výboru doporučují rovněž VOHS zpravodaji, aby nechal kolovat seznam hlavních otázek věci alespoň pět dnů před zasedáním poradního výboru [bod 44 písm. i)], a představil věc a její problematické otázky na začátku zasedání poradního výboru [bod 44 písm. ii)].
Zatřetí podle čl. 11 odst. 1 nařízení Komise (ES) č. 773/2004 ze dne 7. dubna 2004 o vedení řízení Komise podle článků [101 a 102 SFEU] (
Úř. věst. 2004, L 123, s. 18
; Zvl. vyd. 08/03, s. 81) „Komise poskytne stranám, kterým určila prohlášení o námitkách [oznámení námitek], možnost být slyšeny dříve, než konzultuje poradní výbor uvedený v čl. 14 odst. 1 nařízení […] č. 1/2003“. Článek 14 odst. 3 nařízení č. 773/2004 mimoto stanoví, že „Komise vyzve orgány pro hospodářskou soutěž členských států k účasti na slyšení“ a že „Komise může také vyzvat úředníky a zaměstnance jiných orgánů členských států“. Bod 12 ustanovení týkajících se pracovních metod poradního výboru stanoví, že účast vnitrostátních orgánů pro hospodářskou soutěž na slyšení je užitečná pro účinné fungování poradního výboru. Žádné ustanovení naopak nestanoví, že VOHS zpravodaj hraje zvláštní úlohu při slyšení.
Podle judikatury týkající se odpovídajících ustanovení nařízení Rady č. 17 ze dne 6. února 1962, prvního nařízení, kterým se provádějí články [101] a [102 SFEU] (
Úř. věst. 1962, 13, s. 204
; Zvl. vyd. 08/01, s. 3), které bylo nahrazeno nařízením č.1/2003, představuje konzultace poradního výboru podstatnou formální náležitost, jejíž porušení se dotýká legality konečného rozhodnutí Komise, pokud je prokázáno, že nedodržení pravidel o konzultaci zabránilo poradnímu výboru, aby dal své stanovisko s plnou znalostí věci. Obsah a podstatná povaha povinností vyplývajících z ustanovení, která upravují konzultaci poradního výboru, tak musí být posouzeny v každém konkrétním případě v závislosti na tomto účelu, kterým je umožnit výboru vykonávat své poradní funkce s plnou znalostí věci (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 10. července 1991, RTE v. Komise,
T‑69/89
,
EU:T:1991:39
, body
a
, a ze dne 15. března 2000, Cimenteries CBR a další v. Komise,
T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95
,
EU:T:2000:77
, bod
).
V tomto ohledu bylo rozhodnuto, pokud jde o dokumenty, které musí být předány poradnímu výboru, že i když je konzultace součástí spolupráce mezi Komisí a členskými státy a jejím cílem není zorganizovat kontradiktorní řízení ve vztahu k dotčeným podnikům, musí být poradní výbor zejména informován zcela objektivně o stanovisku a základních argumentech dotčených podniků v jejich připomínkách ke všem námitkám, které Komise vůči nim vznesla na základě vyšetřování. Protokol ze slyšení je tedy zejména součástí v zásadě nejvýznamnějších písemností ve smyslu čl. 10 odst. 5 nařízení č. 17, a musí být tedy sdělen poradnímu výboru při jeho svolání. Nicméně sdělení protokolu ze slyšení představuje podstatnou formální náležitost pouze tehdy, pokud se takové sdělení jeví v dané věci nezbytným k tomu, aby mohl poradní výbor vydat své stanovisko s plnou znalostí věci, tedy aniž by byl nepřesnostmi nebo opomenutími uveden v omyl o podstatné otázce. Tak tomu není v případě, že protokol ze slyšení neobsahuje významné prvky pro posouzení, které jsou nové ve srovnání s písemnými odpověďmi dotčeného podniku na oznámení námitek, přiloženými ke svolání poradního výboru. V tomto případě totiž nepředložení protokolu ze slyšení poradnímu výboru při jeho svolání Komisí neporušuje právo dotčeného podniku na obhajobu a nemá žádný vliv na výsledek konzultace. Takové opomenutí tedy nemůže způsobovat vadu celého správního řízení a zpochybňovat tak legalitu konečného rozhodnutí (rozsudek ze dne 10. července 1991, RTE v. Komise,
T‑69/89
,
EU:T:1991:39
, body
až
).
Bylo mimoto rozhodnuto, že skutečnost, že Komise poradnímu výboru nesdělila přesnou výši navržené pokuty, nepředstavuje porušení podstatné formální náležitosti konzultace poradního výboru, pokud mu byly poskytnuty veškeré podstatné skutečnosti nezbytné pro vypracování stanovisku k pokutám. Poradní výbor musí být pouze informován o kritériích zvažovaných pro uložení pokuty (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. března 2000, Cimenteries CBR a další v. Komise,
T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95
,
EU:T:2000:77
, body
a
). Bod 23 ustanovení týkajících se pracovních metod poradního výboru tak připomíná nutnost zajistit důvěrnost komunikace v rámci výboru, zejména pokud jde o výši pokuty. Bod 24 týchž ustanovení stanoví, že, pokud jde o stanovení výše pokuty, Komise předá na zasedání poradního výboru dokument, který vysvětlí zvolenou metodu výpočtu a odkáže právě na pokyny pro výpočet pokut uložených podle čl. 23 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1/2003 (
Úř. věst. 2006, C 210, s. 2
, dále jen „pokyny pro výpočet pokut“), že členové poradního výboru mohou požádat, aby měli k dispozici více času pro přezkum tohoto dokumentu, a že na závěr zasedání se tento dokument vrátí Komisi.
V projednávané věci žalobkyně zaprvé tvrdí, že Komise neprovedla skutečnou konzultaci poradního výboru z důvodu nepředání části návrhu rozhodnutí týkající se pokut a odpovědí podniků na oznámení námitek, krátké lhůty pro předání předběžného návrhu napadeného rozhodnutí jeho členům, opomenutí, která obsahovalo shrnutí předběžného návrhu rozhodnutí předané vnitrostátním orgánům pro hospodářskou soutěž a nedostatečné povahy odůvodnění stanoviska poradního výboru. Je třeba přezkoumat tyto různé argumenty z hlediska písemností ve spise a zejména s ohledem na faktická upřesnění poskytnutá Komisí dne 6. listopadu 2015 v odpovědi na výše uvedené organizační procesní opatření a na jednání.
Pokud jde o argument žalobkyň týkající se nepředání části návrhu rozhodnutí o pokutách, žalobkyně se jej zřekly na jednání, což bylo zaneseno do protokolu z jednání. I když sice na jednání žalobkyně tvrdily, že vnitrostátní orgány pro hospodářskou soutěž neobdržely sdělení ohledně metody pro výpočet výše pokuty na zasedání poradního výboru, není tato výtka fakticky podložená, jelikož ze spisu vyplývá, že Komise zaslala vnitrostátním orgánům pro hospodářskou soutěž kapitolu 10 týkající se pokut dne 3. července 2014, která obsahovala vysvětlení hlavních prvků této metody s připomenutím pozvání k druhému zasedání poradního výboru ze dne 7. července 2014. Z tohoto důvodu je třeba zdůraznit, že vnitrostátní orgány pro hospodářskou soutěž byly dříve adresáty odpovědí podniků na oznámení námitek dne 23. července 2013, jakož i popis skutkových okolností ze dne 19. prosince 2013 a odpovědí podniků na toto vylíčení ze dne 13. února 2014. Konečně 20. května 2014 jim Komise předala popis skutkových okolností týkající se přičtení odpovědnosti za protiprávní jednání, jakož i odpovědi společností Mylan, Niche a Unichem na tento popis.
Pokud jde o lhůtu pro předání předběžného návrhu rozhodnutí, ze spisu vyplývá, že Komise tento předběžný návrh zaslala vnitrostátním orgánům pro hospodářskou soutěž členských států ve třech fázích: kapitoly 1 až 4 jim byly zaslány dne 12. června 2014 s pozváním k prvnímu zasedání poradního výboru ze dne 30. června 2014, kapitoly 5 až 9 jim byly zaslány dne 20. června 2014 se shrnutím předběžného návrhu rozhodnutí, a kapitola 10 týkající se pokut (s výjimkou přesné výše těchto pokut) jim byla zaslána dne 3. července 2014, s připomenutím pozvání, zaslaného dne 30. června 2014, na druhé zasedání poradního výboru ze dne 7. července 2014, které se mělo týkat celého předběžného návrhu rozhodnutí. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že ačkoliv, jak tvrdí žalobkyně, ustanovení příručky pro řízení v oblasti politiky hospodářské soutěže GŘ pro hospodářskou soutěž v bodě 10 na straně 109 uvádí, že se zpravidla konají dvě zasedání tohoto výboru, přičemž první se týká podstaty věci a druhé se týká výše pokut, tato ustanovení neukládají, aby bylo toto organizační schéma systematicky dodržováno. Navíc, ze spisu vyplývá, že v projednávané věci Komise výslovně uvedla v pozvání k druhému zasedání, zaslaném dne 30. června 2014, jakož i v e-mailu ze dne 3. července 2014, že program zasedání ze dne 7. července 2014 se týkal diskuse o věci v plném rozsahu.
Je sice skutečností, že takové postupné zaslání dokumentů, provedené v určitých případech s překročením lhůty čtrnácti dní, odhaluje určitý spěch, který je pravděpodobně spojený se skutečností, že Komise po zaslání, dne 30. června 2014, pozvání na zasedání oznámila vnitrostátním orgánům pro hospodářskou soutěž, že měla v úmyslu přijmout své rozhodnutí dne 9. července 2014, a že nepostavila členy výboru do nejlepší situace pro přijetí stanoviska. Je nicméně třeba konstatovat, že žádný vnitrostátní orgán pro hospodářskou soutěž neučinil námitku ohledně dat těchto zasedání, i přesto, že na základě čl. 14 odst. 3 nařízení č. 1/2003 by takové námitky zabránily konání dotčených zasedání. Ze spisu mimoto vyplývá, že Komise předala vnitrostátním orgánům pro hospodářskou soutěž dne 6. července 2009 úvodní rozhodnutí o zahájení řízení, dne 31. července 2012 oznámení námitek zaslané dotčeným podnikům, dne 23. července 2013 odpovědi podniků na oznámení námitek, dne 19. prosince 2013 popis skutkových okolností, dne 13. února 2014 odpovědi podniků na tento popis, a, dne 20. května 2015 popis skutkových okolností týkající se přičtení odpovědnosti za protiprávní jednání, jakož i odpovědi společností Mylan, Niche a Unichem na tento popis. Navíc dne 25. června 2014 jim Komise zaslala návrh protokolu ze slyšení vypracovaný úředníkem pro slyšení.
I když lze tedy považovat za politováníhodné zejména to, že kapitoly 5 až 9 předběžného návrhu rozhodnutí vzhledem k jejich délce (přibližně 600 stran) a jejich složitosti byly zaslány Komisí vnitrostátním orgánům pro hospodářskou soutěž členských států až deset dnů před konáním prvního zasedání poradního výboru, je třeba konstatovat, že vzhledem ke všem skutečnostem stanoveným v bodech 153 a 154 výše byli členové poradního výboru dostatečně informováni o podstatě spisu a o obsahu předběžného návrhu rozhodnutí a že v návaznosti na to výbor mohl vydat své stanovisko s plnou znalostí věci.
Mimoto je třeba upřesnit, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, ani ustanovení čl. 14 odst. 3 nařízení č. 1/2003, ani ustanovení bodu 66 sdělení o spolupráci v rámci sítě orgánů pro hospodářskou soutěž neukládají Komisi, aby získala výslovný předchozí souhlas orgánů pro hospodářskou soutěž členských států s tím, aby se odchýlila od lhůty 14 dnů stanovené mezi zasláním pozvání členů poradního výboru a zasedáním tohoto výboru. Z článku 14 odst. 3 nařízení č. 1/2003 totiž vyplývá, že pokud Komise zašle pozvání k zasedání ve lhůtě kratší, než je lhůta uvedená výše, je věcí členských států, aby vznesly případnou námitku v tomto ohledu, neboť pokud tak neučiní, zasedání se koná v den stanovený Komisí. Navíc pokud jde o údajné porušení zásady řádné správy, je třeba připomenout, že zásada řádné správy se nemůže proměnit v povinnost k tomu, co normotvůrce jako povinnost nezamýšlel (viz bod 136 výše).
Pokud jde o stanovisko vydané poradním výborem, je třeba připomenout, že jednak podle čl. 14 odst. 6 nařízení č. 1/2003 není toto stanovisko systematicky zveřejňováno, přičemž podle judikatury jeho nepředání dotčeným podnikům není v rozporu se zásadou dodržování práva na obhajobu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. června 1983, Musique Diffusion française a další v. Komise,
100/80 až 103/80
,
EU:C:1983:158
, body
a
), a jednak ustanovení čl. 14 odst. 3 nařízení č. 1/2003 stanoví, že na žádost jednoho nebo více členů uvedeného výboru musí být postoje obsažené ve stanovisku zdůvodněny, což nebyl případ projednávané věci. Navíc čl. 27 odst. 2 nařízení č. 1/2003 stanoví, že strany dotčené řízením vedeným Komisí na základě článku 101 SFEU nemají přístup ke korespondenci mezi Komisí a orgány pro hospodářskou soutěž členských států nebo mezi těmito orgány navzájem, včetně dokumentů vypracovaných podle článků 11 a 14 uvedeného nařízení. Mimoto na základě čl. 28 odst. 2 nařízení č. 1/2003 úředníci a pracovníci Komise a orgánů pro hospodářskou soutěž členských států nesmějí sdělovat informace, které získali nebo vyměnili podle uvedeného nařízení a které svou povahou podléhají profesnímu tajemství, a tato povinnost platí rovněž pro všechny zástupce a odborníky členských států, kteří se účastní zasedání poradního výboru podle článku 14 nařízení č. 1/2003. V důsledku toho nemohou žalobkyně užitečně tvrdit, že stanovisko vydané poradním výborem nebylo dostatečně zdůvodněno. Mimoto s ohledem na použitelná ustanovení nemůže okolnost, že je stanovisko krátké a málo podrobné, znamenat, že poradní výbor neměl k dispozici veškeré skutečnosti, které mu umožňovaly rozhodnout s plnou znalostí věci a neznamená ani, že uvedený výbor nerozhodl s plnou znalostí věci, a to i přesto, že rozhodl stručně.
Konečně žalobkyně tvrdí, že jelikož shrnutí předběžného návrhu rozhodnutí zaslané Komisí členům poradního výboru bylo částečné a neúplné, nemohl výbor rozhodnout s plnou znalostí věci. Je však třeba připomenout, že, jak tvrdí Komise, předmětem tohoto shrnutí není určit argumenty na obranu dotčeného podniku, ale usnadnit diskusi v rámci poradního výboru ke znění předběžného návrhu rozhodnutí. V každém případě v projednávané věci z odpovědi Komise na organizační procesní opatření vyplývá, že Komise ve svém shrnutí, které bylo přiloženo k předběžnému návrhu rozhodnutí, představila hlavní body tohoto předběžného návrhu a zdůraznila nejchoulostivější aspekty své analýzy (kritéria umožňující určit existenci omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu, vymezení trhu, použití článku 102 SFEU). Jediná okolnost, kterou Komise v tomto shrnutí neuvedla, a to stav všech sporů týkajících se patentu 947, výklad dosahu některých ujednání dohod o smírném narovnání, skutečnosti po zrušení platnosti patentu 947 EPÚ nebo rozdíly mezi nabytím technologie Rolabo a technologie jiné společnosti, nemůže vést k domněnce, že poradní výbor, který měl mimoto k dispozici značný počet dokumentů týkajících se věci, a zejména argumenty předložené žalobkyněmi v jejich připomínkách k oznámení námitek a k popisu skutkových okolností (viz body 152 a 154 výše), nemohl vydat své stanovisko s plnou znalostí věci.
Zadruhé žalobkyně tvrdí, že poradní výbor nebyl pravidelně konzultován, jelikož pouze malý počet jeho členů byl přítomen na jeho zasedáních a že VOHS zpravodaj ve věci, který byl jmenován opožděně, nebyl přítomen na slyšení stran a na druhém zasedání poradního výboru.
Žalobkyně vytýkají Komisi, že nejmenovala VOHS zpravodaje ve lhůtě 45 dnů od zaslání oznámení námitek a že si úmyslně zvolila vnitrostátní orgán pro hospodářskou soutěž, který nebyl přítomen na slyšení.
Je nesporné, že ustanovení týkající se pracovních metod poradního výboru stanoví, že ke jmenování VOHS zpravodaje v zásadě dochází ve lhůtě 45 dnů od zaslání oznámení námitek podnikům a na základě objektivního kritéria, a sice v zásadě na základě pořadí odpovídajícího rotujícímu předsednictví v Radě (viz bod 146 výše). V projednávané věci ze spisu vyplývá, že postup jmenování VOHS zpravodaje byl zahájen dne 7. května 2014 a že ke jmenování Bundeswettbewerbsbehörde (Spolkový orgán pro hospodářskou soutěž, Radkou, dále jen „BWB“) jako VOHS zpravodaje došlo dne 3. června 2014, tedy po slyšení, ale před zasedáními poradního výboru, a že toto jmenování bylo provedeno na základě objektivního kritéria, a sice pořadí rotujících předsednictví v Radě. Samotné nedodržení lhůty 45 dnů pro jmenování VOHS, které Komise uznala na jednání, nelze považovat v projednávané věci za nedodržení, které zabránilo poradnímu výboru, aby vykonal své funkce s plnou znalostí věci. Úloha VOHS zpravodaje v pochopení věci vnitrostátními orgány pro hospodářskou soutěž a jejich informování je totiž obzvláště důležitá až ve fázi přípravy zasedání poradního výboru (viz bod 164 dále) a v projednávané věci byl v této fázi řízení VOHS zpravodaj jmenován. Pokud jde kromě toho o jmenování BWB jako VOHS zpravodaje, je třeba zdůraznit, že žalobkyně nepředložily žádný důkaz, které by umožňoval prokázat, že toto jmenování bylo spojeno s nepřítomností tohoto vnitrostátního orgánu pro hospodářskou soutěž na slyšení dne 15., 16., 17. a 18. dubna 2013, a že v každém případě bylo provedeno na základě čistě objektivního kritéria, a sice pořadí rotujících předsednictví v Radě.
Žalobkyně rovněž tvrdí, že poradní výbor nemohl rozhodnout s plnou znalostí věci, jelikož VOHS zpravodaj se neúčastnil ani slyšení stran dne 15., 16., 17. a 18. dubna 2013, ani na zasedání poradního výboru dne 7. července 2014. Komise tvrdí, že žádný předpis nestanoví povinnou účast VOHS zpravodaje na slyšení a připomíná, že slyšení se účastnilo osm členských států.
Je třeba uvést, že jestliže bod 12 ustanovení týkajících se pracovních metod poradního výboru stanoví, že účast vnitrostátních orgánů pro hospodářskou soutěž na slyšení je užitečná pro účinné fungování poradního výboru, žádné ustanovení naopak neukládá VOHS zpravodaji, aby se účastnil na slyšení, jelikož čl. 14 odst. 3 nařízení č. 773/2004 pouze stanoví, že orgány pro hospodářskou soutěž členských států jsou vyzvány k účasti na slyšení, a stejně tak, že všechny vnitrostátní orgány pro hospodářskou soutěž obdrží kopii protokolu ze slyšení. Lze ostatně uvést, že, jak tvrdí Komise, vnitrostátní orgány pro hospodářskou soutěž byly řádně vyzvány k účasti na slyšení a osm z nich bylo na slyšení skutečně zastoupeno (viz, pokud jde o případ nepozvání vnitrostátních orgánů pro hospodářskou soutěž na slyšení, rozsudek ze dne 21. září 2017, Feralpi v. Komise,
C‑85/15 P
,
EU:C:2017:709
, body
až
). Mimoto je třeba připomenout, že úloha VOHS zpravodaje při pochopení věci VOHS a jejich informování je obzvláště důležitá před poradním výborem, a nikoliv ve fázi slyšení. Ustanovení týkající se pracovních metod poradního výboru tak doporučují VOHS zpravodaji, aby nechal kolovat alespoň pět dnů před prvním zasedáním poradního výboru seznam hlavních otázek věci, jejichž cílem je zejména to, zda VOHS mohou vyslovit svůj celkový souhlas s předběžným návrhem rozhodnutí, zda mají připomínky k některým aspektům a zda si přejí, aby bylo stanovisko zveřejněno [bod 44 písm. i)], a představil věc a její problematické otázky na začátku prvního zasedání poradního výboru [bod 44 písm. ii)]. Ze spisu přitom vyplývá, že BWB řádně diskutoval s Komisí proto, aby byl sestaven seznam otázek zaslaný Komisí k přezkumu členům poradního výboru, a že se účastnil prvního zasedání poradního výboru, během kterého představil svou zprávu, a že žalobkyně nezpochybňují, že při této příležitosti sehrál plně svou úlohu VOHS zpravodaje. Kromě toho pouhá okolnost, že Komise předala ostatním vnitrostátním orgánům pro hospodářskou soutěž seznam hlavních otázek věci dne 26. června 2014 ráno, tedy čtyři dny před prvním zasedáním poradního výboru, zatímco ustanovení týkající se pracovních metod poradního výboru doporučují, aby tato lhůta byla pětidenní, nemůže stačit k závěru, že poradní výbor nebyl schopen rozhodnout s plnou znalostí věci. Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, Komise nebyla mimoto povinna jmenovat jiný VOHS zpravodaje, jelikož bod 38 ustanovení týkajících se pracovních metod poradního výboru stanoví pouze možnost nahradit fyzickou osobu zastupující vnitrostátní orgán pro hospodářskou soutěž jinou fyzickou osobou z téhož orgánu v případě potřeby. V důsledku toho skutečnost, že se BWB v projednávané věci neúčastnil slyšení stran dne 15., 16., 17. a 18. dubna 2013, a což je politováníhodné, druhého zasedání poradního výboru dne 7. července 2015, nezabránila poradnímu výboru, aby rozhodl s plnou znalostí věci.
Pokud jde o výtku vycházející z přítomnosti omezeného počtu členských států na zasedáních poradního výboru, ze spisu vyplývá, že na zasedání konaném dne 30. června 2014 bylo zastoupeno pouze pět vnitrostátních orgánů pro hospodářskou soutěž (orgány Španělského království, Italské republiky, Rakouské republiky, Finské republiky a Švédského království) a že na zasedání konaném dne 7. července 2014 byly zastoupeny pouze dva vnitrostátní orgány pro hospodářskou soutěž (orgány Spolkové republiky Německo a Finské republiky). Z toho skutečně vyplývá, že se na stanovisku vydaném poradním výborem v projednávané věci skutečně podílel omezený počet zástupců členských států, jelikož podle bodů 20 a 21 ustanovení týkajících se pracovních metod poradního výboru pouze komentáře a připomínky předložené členy přítomnými na zasedání se zohlední ve stanovisku vydaném poradním výborem. Když byla Komise na jednání dotázána na důvody tak malé účasti a případného odložení zasedání poradního výboru, uvedla, že věděla o stávkách na železnici a kontaktovala členy výboru, aby zjistila, zda měli zvláštní komentáře, ale že nezvažovala, že by zasedání odložila.
I když je sice skutečností, že za takových okolností by bylo vhodné, aby Komise odložila zasedání poradního výboru, z nízké účasti zástupců členských států na zasedáních však nelze vyvodit, že Komise v projednávané věci porušila podstatnou formální náležitost konzultace poradního výboru.
Je totiž nejprve třeba konstatovat, že i když se to může zdát neobvyklé a neslučitelné s určitou koncepcí řádné správy, žádné ustanovení nestanoví pravidlo o usnášeníschopnosti pro přijetí stanovisek poradního výboru. Navíc čl. 14 odst. 3 nařízení č. 1/2003 výslovně stanoví, že poradní výbor „může zaujmout „stanovisko i v případě, pokud jsou někteří členové nepřítomni a nejsou zastoupeni“. Dále je třeba připomenout, že Komise je povinna umožnit orgánům pro hospodářskou soutěž členských států účastnit se poradního výboru a že v projednávané věci podnikla veškeré kroky nezbytné za tímto účelem, jelikož jim zaslala pozvání na zasedání výboru konaná dne 30. června a 7. července 2014, jakož i veškeré nutné dokumenty od zahájení řízení (viz body 153 a 154 výše) a že žádná námitka nebyla vznesena, pokud jde o datum těchto zasedání (viz bod 154 výše). Konečně je třeba zdůraznit, že poradní výbor může představovat fórum, které napomáhá k jednotnému používání pravidel hospodářské soutěže Unie, jak stanoví bod 19 odůvodnění nařízení č. 1/2003, pouze za podmínky, že orgány pro hospodářskou soutěž členských států budou ochotny účinně spolupracovat, jelikož Komise nemá v tomto ohledu žádnou donucovací pravomoc.
Tento žalobní důvod musí být proto zamítnut.
3.

K porušení práva na účinnou soudní ochranu, práva na obhajobu a zásady rovnosti zbraní
a)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
b)

Závěry Tribunálu
Je třeba připomenout, že zásada účinné soudní ochrany je obecnou zásadou unijního práva, která je v současnosti vyjádřena v článku 47 Listiny základních práv (rozsudek ze dne 8. prosince 2011, Chalkor v. Komise,
C‑386/10 P
,
EU:C:2011:815
, bod
). Tato zásada je tvořena různými prvky, mezi něž patří zejména právo na obhajobu, zásada „rovnosti zbraní“, právo na přístup k soudům a právo poradit se, být obhajován a být zastupován (rozsudek ze dne 6. listopadu 2012, Otis a další,
C‑199/11
,
EU:C:2012:684
, bod
). Zásada „rovnosti zbraní“, která je logickým následkem samotného pojmu „spravedlivý proces“, znamená zejména povinnost nabídnout každému účastníku řízení přiměřenou možnost prezentovat svoji věc včetně důkazů za podmínek, které ho nestaví do jasně nevýhodnější situace oproti jeho protivníkovi (rozsudky ze dne 6. listopadu 2012, Otis a další,
C‑199/11
,
EU:C:2012:684
, bod
, a ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise,
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
, bod
).
Žalobkyně tvrdí, že omezení, jejichž byly předmětem při podání žaloby, je umístila do situace jasného znevýhodnění ve srovnání s Komisí, která nepodléhala žádnému omezení z hlediska času nebo délky při zpracování napadeného rozhodnutí. Z judikatury ESLP týkající se výkladu čl. 6 odst. 1 EÚLP, z níž je třeba v souladu s čl. 52 odst. 3 Listiny základních práv vycházet, vyplývá, že právo na soudní ochranu není absolutní. Využití tohoto práva je omezeno, a to zejména podmínkami přípustnosti žaloby (rozsudek ze dne 28. února 2013, Réexamen Arango Jaramillo a další v. EIB,
C‑334/12 RX-II
,
EU:C:2013:134
, bod
). I když dotčené osoby musí očekávat, že tato pravidla budou použita, nesmí jejich použití jednotlivcům bránit v možnosti uplatnit dostupné prostředky nápravy (rozsudek ze dne 28. února 2013, Réexamen Arango Jaramillo a další v. EIB,
C‑334/12 RX-II
,
EU:C:2013:134
, bod
). Evropský soud pro LP se tak domnívá, že tato omezení nesmí bránit jednotlivci ve volném přístupu takovým způsobem nebo v takové míře, že by byla zasažena samotná povaha jeho práva na soudní ochranu, přičemž tato omezení jsou v souladu s čl. 6 odst. 1 EÚLP pouze tehdy, pokud sledují legitimní cíl a existuje-li rozumná přiměřenost mezi použitými prostředky a sledovaným účelem (viz ESLP, 6. prosince 2011, Anastasakis v. Řecko, CE:ECHR:2011:1206JUD004195908, bod 24 a citovaná judikatura).
Podle ustálené judikatury Soudního dvora striktní použití pravidel Unie týkajících se procesních lhůt odpovídá požadavku právní jistoty a nutnosti vyhnout se veškeré diskriminaci nebo veškerému svévolnému zacházení při výkonu spravedlnosti (viz rozsudek ze dne 15. ledna 1987, Misset v. Rada,
152/85
,
EU:C:1987:10
, bod
a citovaná judikatura, a usnesení ze dne 8. listopadu 2007, Belgie v. Komise,
C‑242/07 P
,
EU:C:2007:672
, bod
a citovaná judikatura) a nijak se nedotýká práva na účinnou soudní ochranu (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 17. května 2002, Německo v. Parlament a Rada,
C‑406/01
,
EU:C:2002:304
, bod
). Jak tvrdí Komise, zásada „rovnosti zbraní“ nevyžaduje, aby délka správního řízení a délka lhůty pro podání žaloby pro neplatnost byly totožné. Účelem správního řízení je totiž umožnit Komisi vyšetřování za účelem určení, zda musí být přijato rozhodnutí, kterým se konstatuje protiprávní jednání porušující články 101 a 102 SFEU, a podnikům zajistit jejich obranu. V tomto ohledu je třeba připomenout, že dodržování práva na obhajobu vyžaduje, aby dotčenému podniku bylo v průběhu správního řízení umožněno užitečně vyjádřit své stanovisko k reálnosti a relevantnosti skutkových zjištění, okolností a dokumentů uplatněných Komisí na podporu jejího tvrzení, že došlo k porušení Smlouvy (rozsudky ze dne 7. června 1983, Musique Diffusion française a další v. Komise,
100/80 až 103/80
,
EU:C:1983:158
, bod
, a ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
, bod
). V tomto smyslu nařízení č. 1/2003 stanoví, že oznámení námitek zaslané účastníkům řízení musí jasným způsobem stanovit všechny podstatné skutečnosti, o které se Komise v tomto stadiu řízení opírá. Toto uvedení skutečností může být nicméně stručné a rozhodnutí nemusí být nutně kopií popisu námitek, neboť oznámení námitek je přípravným dokumentem, jehož skutková a právní posouzení jsou zcela předběžná. Z tohoto důvodu Komise může, a dokonce musí přihlédnout ke skutečnostem vyplývajícím ze správního řízení zejména proto, aby opustila výtky, které se ukáží neopodstatněné (rozsudek ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
, bod
).
V projednávané věci je třeba konstatovat, že i když v souladu s ustanoveními čl. 263 šestého pododstavce SFEU a čl. 102 odst. 2 jednacího řádu ze dne 2. května 1991 žalobkyně disponovaly lhůtou dva měsíce a deset dnů pro podání žaloby proti napadenému rozhodnutí od jeho oznámení, a i když tato lhůta činila úkol sepsání žaloby obzvláště obtížným s ohledem na výjimečnou délku napadeného rozhodnutí, navíc oznámeného během letního období, měly však příležitost korespondovat s Komisí o věci během správního řízení. Komise tak žalobkyním zaslala žádosti o informace v lednu 2009, v srpnu 2009, poté v období od prosince 2009 do května 2012. Žalobkyně byly mimoto vyzvány, aby se účastnily několika schůzek k projednání současného stavu v letech 2009 až 2012. Dne 27. července 2012 Komise přijala oznámení námitek, na které žalobkyně odpověděly dne 14. ledna 2013. Žalobkyně byly poté vyslechnuty ve dnech 15., 16., 17. a 18. dubna 2013, konaly se nové schůzky k projednání současného stavu a žalobkyním byly zaslány nové žádosti o informace. Dne 18. prosince 2013 Komise poskytla žalobkyním přístup k důkazům shromážděným nebo dále zpřístupněným po oznámení námitek a zaslala popis skutkových okolností, na který odpověděly dne 31. ledna 2014. Navíc je třeba připomenout, že žalobkyně mohly při písemné části řízení před Tribunálem využít veškerých prodloužení lhůt, o která požádaly, a nebyly tedy obecně i přes specifická omezení, kterým čelily při podání žaloby, v situaci jasného znevýhodnění ve srovnání s Komisí v rámci probíhajícího řízení.
Pokud jde o délku žaloby, je třeba připomenout, že podle judikatury ESLP je cílem právní úpravy týkající se formálních náležitostí, které je třeba dodržet při podání žaloby, zajistit řádný výkon spravedlnosti, a že dotčené osoby musí očekávat, že tato pravidla budou uplatňována (ESLP, 6. prosince 2011, Anastasakis v. Řecko, CE:ECHR:2011:1206JUD004195908, bod 24). Pokud jde o řízení před Tribunálem, je třeba uvést, že na základě bodu 15 Praktických pokynů pro účastníky řízení před Tribunálem ze dne 24. ledna 2012 (
Úř. věst. 2012, L 68, s. 23
), platných v době podání žaloby, je délka žaloby v zásadě omezena na 50 stránek, ale je vždy stanovena v závislosti na právní nebo faktické složitosti dotčené věci (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 10. dubna 2014, Langguth Erben v. OHIM,
C‑412/13 P
, nezveřejněné,
EU:C:2014:269
, bod
). V projednávané věci se přitom žalobkyně dovolávaly právní složitosti dotčené věci a Tribunál jim povolil, aby podaly žalobu o 186 stranách, zpracovanou s menším řádkováním, ke které bylo přiloženo 10158 stránek příloh. I když je skutečností, že napadené rozhodnutí je obzvláště dlouhé a v některých aspektech se opakuje, je to nicméně vysvětleno, jak tvrdí Komise, počtem protiprávních jednání vytýkaných žalobkyním, která vykazují určité společné rysy, jakož i důkazními standardy vyžadovanými unijní judikaturou v oblasti protiprávních jednání v rozporu s články 101 a 102 SFEU. Navíc, jak připomíná Komise, žalobkyně měly příležitost se vyjádřit k oznámení námitek o délce 755 stran a předložily dokument o více než 600 stranách. Délka žaloby a počet předložených žalobních důvodů ostatně prokazují, že žalobkyně měly čas za cenu, což je pravda, nepochybně značného úsilí při přípravě své argumentace. Nemohou v důsledku toho tvrdit, že čelily nepřekonatelným obtížím při přístupu k Tribunálu a že byly postaveny do situace jasného znevýhodnění ve srovnání s Komisí.
Pokud jde o argument týkající se opakování a odkazů Komise v napadeném rozhodnutí, je třeba připomenout, že Komise je povinna v souladu s ustanoveními článku 296 SFEU uvést jasně a jednoznačně své úvahy, tak aby se zúčastněné osoby mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření, a příslušný soud mohl vykonávat svůj přezkum. Tento požadavek odůvodnění musí být posuzován v závislosti na okolnostech případu, zejména v závislosti na obsahu aktu, povaze dovolávaných důvodů a zájmu, který mohou mít osoby, jimž je akt určen, nebo jiné osoby, kterých se akt bezprostředně a osobně dotýká, na získání těchto vysvětlení. Není vyžadováno, aby odůvodnění blíže určovalo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož otázka, zda odůvodnění aktu splňuje požadavky článku 296 SFEU musí být posuzována nejen vzhledem k jeho znění, ale také vzhledem k jeho kontextu a k právním pravidlům upravujícím dotyčnou věc jako celku (viz rozsudek ze dne 27. září 2012, Heijmans Infrastructuur v. Komise,
T‑359/06
, nezveřejněný,
EU:T:2012:489
, bod
a citovaná judikatura). Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, pouhá okolnost, že Komise uvedla stejné interní dokumenty několikrát v napadeném rozhodnutí a že provedla mnoho odkazů na jiné části napadeného rozhodnutí, nemůže stačit k prokázání, že jim napadené rozhodnutí neumožnilo seznámit se s důvody, které vedly k přijetí opatření nebo že zabránilo Tribunálu, aby vykonal přezkum.
Pokud jde o argument, který vychází z neexistence jasného právního kritéria, žalobkyně uvedly, že odpovídá ostatním žalobním důvodům jejich žaloby. Bude tedy přezkoumán v rámci odpovídajících žalobních důvodů.
Konečně nelze přijmout ani argumenty, které žalobkyně vyvozují z rozsudků ESLP ze dne 27. října 1993, Dombo Behzeeer B. V. v. Nizozemsko (CE:ECHR:1993:1027JUD001444888), ze dne 15. července 2003, Ernst a další v. Belgie (CE:ECHR:2003:0715JUD003340096),
a
ze dne 18. dubna 2006, Vezon v. Francie (CE:ECHR:2006:0418JUD006601801). Faktické a právní okolnosti těchto věcí byly totiž velmi odlišné od projednávané věci. Tak ve věci, ve které byl vydán rozsudek ESLP ze dne 27. října 1993, Dombo Beheer B. V. v. Nizozemsko (CE:ECHR:1993:1027JUD001444888), ve které Evropský soud pro LP konstatoval porušení článku 6 EÚLP, se jednalo o spor mezi dvěma soukromými osobami, ve kterém jedna z obou stran byla postavena do situace jasného znevýhodnění ve srovnání s druhou, která byla jedinou stranou, která mohla použít svědectví. Ve věci, ve které byl vydán rozsudek ESLP ze dne 15. července 2003, Ernst a další v. Belgie (CE:ECHR:2003:0715JUD003340096), ve které Evropský soud pro LP rozhodl, že nedošlo k porušení článku 6 EÚLP, se jednalo o to, zda stát mohl přiznat žalobci přístup k soudu omezený na předběžnou otázku přípustnosti z důvodu, že jeho žaloba byla podána proti úředníku, který je poživatelem soudních privilegií. Konečně ve věci, ve které byl vydán rozsudek ESLP ze dne 18. dubna 2006, Vezon v. Francie (CE:ECHR:2006:0418JUD006601801), se jednalo o porušení práva na spravedlivý proces z důvodu legislativního zásahu, který upravil s konečnou platností a se zpětnou účinností meritum sporů projednávaných před vnitrostátními soudy, avšak nebyl odůvodněn důvodem dostatečného obecného zájmu.
Z výše uvedeného vyplývá, že žalobní důvod není v každém případě opodstatněný, i kdyby byl účinný na podporu výtky týkající se legality napadeného rozhodnutí.
4.

Ke zkreslení skutkových okolností
a)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
b)

Závěry Tribunálu
Komise zpochybňuje přípustnost tohoto žalobního důvodu na základě ustanovení čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu ze dne 2. května 1991, použitelného v projednávané věci, podle kterého musí žaloba obsahovat předmět sporu a stručný popis žalobních důvodů. Tyto údaje musí být dostatečně jasné a přesné, aby umožnily žalovanému připravit jeho obranu a Tribunálu rozhodnout o žalobě případně i bez dalších informací. Za účelem zajištění právní jistoty a řádného výkonu spravedlnosti je k tomu, aby byla žaloba z hlediska výše uvedených ustanovení přípustná, nutno, aby hlavní skutkové a právní okolnosti, na kterých je založena, vyplývaly přinejmenším stručně, ale uceleně a srozumitelně ze samotné žaloby (usnesení ze dne 28. dubna 1993, De Hoe v. Komise,
T‑85/92
,
EU:T:1993:39
, bod
). Konkrétněji Soudní dvůr rozhodl, že i když je třeba připustit, že formulace důvodů pro zahájení řízení není vázána na terminologii a výčet stanovené čl. 263 druhým pododstavcem SFEU, tyto důvody mohou být vyjádřeny spíše ve své podstatě než svou právní kvalifikací, nicméně musí být splněna podmínka, že v žalobě je uvedeno dostatečně jasně, který z důvodů uvedených ve Smlouvě je uplatněn (rozsudek ze dne 15. prosince 1961, Fives Lille Cail a další v. Vysoký úřad,
19/60, 21/60, 2/61 a 3/61
,
EU:C:1961:30
, s. 588).
V projednávané věci žalobkyně Komisi v podstatě vytýkají, že některé skutkové okolnosti neuvedla objektivně a že zmínila skutečnosti, které nebyly relevantní pro konstatování existence protiprávního jednání. I když přitom žalobkyně kvalifikují tento žalobní důvod jako „zkreslení skutkového kontextu, na kterém jsou založeny praktiky, které jsou předmětem rozhodnutí“, neupřesnily, jaká je právní norma, jejíž porušení Komisí by mohlo zakládat žalobu a informace, které poskytují ve své žalobě, nejsou dostatečně jasné a přesné proto, aby se Komise mohla vyjádřit k předloženým argumentům a Tribunál vykonat svůj soudní přezkum. Argumenty, které předkládají, by mohly být součástí žalobního důvodu vycházejícího z nesprávného posouzení skutkového stavu, z chybné právní kvalifikace skutečností, z porušení zásady nestrannosti nebo povinnosti řádné péče, ze zneužití pravomoci nebo dále z porušení dobré pověsti, který by odůvodňoval podání žaloby na náhradu škody.
Z tohoto důvodu musí být tedy tento žalobní důvod odmítnut jako nepřípustný.
Podpůrně Komise tvrdí, že tento žalobní důvod je rovněž nepřípustný, jelikož pouze ta jednání žalobkyň, která byla považována za protiprávní jednání v rozporu s články 101 a 102 SFEU ve výroku napadeného rozhodnutí, je nepříznivě zasahují v jejich právním postavení a mohou být tedy zpochybněna v rámci žaloby.
Podle judikatury právní účinky, a tudíž nepříznivě zasahovat do právního postavení, může vyvolávat pouze výrok rozhodnutí a posouzení uvedené v odůvodnění nemůže být jako takové předmětem žaloby na neplatnost. Tato posouzení mohou podléhat přezkumu legality soudem Unie pouze tehdy, pokud jakožto odůvodnění aktu nepříznivě zasahujícího do právního postavení představují nezbytný podklad pro výrok tohoto aktu (usnesení ze dne 28. ledna 2004, Nizozemsko v. Komise,
C‑164/02
,
EU:C:2004:54
, bod
, a rozsudek ze dne 17. září 1992, NBV a NVB v. Komise,
T‑138/89
,
EU:T:1992:95
, bod
) a konkrétněji, pokud uvedené odůvodnění může změnit podstatu toho, o čem bylo rozhodnuto ve výroku dotyčného aktu (viz rozsudek ze dne 12. října 2007, Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse v. Komise,
T 474/04
,
EU:T:2007:306
, bod
a citovaná judikatura). V tomto ohledu je třeba připomenout, že obsah odůvodnění aktu je třeba zohlednit pro účely určení toho, o čem bylo rozhodnuto ve výrokové části tohoto aktu (rozsudky ze dne 15. května 1997, TWD v. Komise,
C‑355/95 P
,
EU:C:1997:241
, bod
, a ze dne 20. listopadu 2002, Lagardère a Canal+ v. Komise,
T‑251/00
,
EU:T:2002:278
, bod
).
V projednávané věci je třeba určit, zda skutečnosti kritizované žalobkyně, obsažené v bodě 4 napadeného rozhodnutí, představují nezbytný podklad pro výrok tohoto rozhodnutí a zda tato posouzení mohou změnit podstatu toho, o čem bylo rozhodnuto v uvedeném výroku.
Je třeba uvést, že Komise uvedla v bodech 85 a 110 odůvodnění napadeného rozhodnutí, které se týkají představení jednotlivých prvků zakládajících protigenerickou strategii žalobkyň (zejména vytvoření „svatozáře týkající se patentů“ společně s „papírovými“ patenty a postupný přechod na sůl-arginin), že popis praktik, které nebyly přezkoumány v bodech 5 (přezkum dohod o smírném narovnání z hlediska článku 101 SFEU) a 8 (přezkum nabytí technologie a dohod o smírném narovnání z hlediska článku 102 SFEU) napadeného rozhodnutí, nepředjímal jejich legalitu z hlediska práva hospodářské soutěže. Stejně tak v bodě 2764 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise upřesnila, že žádný z prvků obecné strategie žalobkyň „nemůže být ve své podstatě kvalifikován jako problematický z hlediska unijního práva hospodářské soutěže“. Mimoto v bodech 2917 a 2960 odůvodnění Komise připomněla, že, „pokud jde o zneužití dominantního postavení, předmětem tohoto rozhodnutí je celkové protiprávní jednání v rozporu s článkem 102 SFEU, které spočívá ve spojení po sobě jdoucích dohod o smírném narovnání v oblasti patentů a nabytí technologie Azad“. Samy žalobkyně kromě toho požádaly Tribunál o důvěrné zacházení s několika částmi napadeného rozhodnutí týkajícími se protigenerické strategie vůči vedlejší účastnici z důvodu, že tyto skutkové okolnosti a jejich výklad nespadaly do působnosti námitek uplatněných vůči nim Komisí, a že pokud by byly zpřístupněny veřejnosti, závažně by je poškodily, jelikož by byla porušena presumpce neviny a jejich dobrá pověst. Prvky zakládající protigenerickou strategii žalobkyň, které nebyly Komisí kvalifikovány jako protiprávní jednání, proto nebyly zohledněny při konstatování a sankcionování protiprávních jednání uvedených ve výroku napadeného rozhodnutí.
Žalobkyně však tvrdí, že v bodě 2766 odůvodnění napadeného rozhodnutí, který je obsažen v bodě 8 napadeného rozhodnutí, Komise uvedla, že při přezkumu praktik sankcionovaných v případě článku 102 SFEU se „přihlédne k celkovému faktickému rámci, včetně ostatních praktik plynoucích z této strategie, u kterých není v tomto rozhodnutí prokázáno přispění k účinku vytlačení z trhu“. Navíc, v bodě 2772 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvedla, že protigenerická strategie žalobkyň, popsaná v bodě 4 uvedeného rozhodnutí, a zejména vytvoření svatozáře týkající se patentů, představovala „důležité skutkové okolností, které umožňovaly vysvětlit například při přezkumu protisoutěžních vytlačujících účinků jednání Servier, proč byl stupeň (potenciální) hospodářské soutěže u zásobování perindoprilem obzvláště omezen“.
Ve své žalobní odpovědi Komise tvrdí, že byla povinna v napadeném rozhodnutí uvést praktiky, které byly součástí protigenerické strategie žalobkyň, ale které nebyly kvalifikovány jako protiprávní jednání v rozporu s články 101 a 102 SFEU, aby mohla přezkoumat protiprávní jednání v jejich právním, hospodářském a skutkovém kontextu. Na jednání Komise trvala na významu tohoto bodu 4 napadeného rozhodnutí pro pochopení celkové strategie Servier vůči společnostem generických léčiv a dosahu jejích praktik na trhu, když odlišila skutkový kontext těchto praktik, objasněný zejména uvedeným bodem 4, od jejich protiprávní povahy. Toto rozlišení bylo jasně provedeno v bodě 2766 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Je skutečností, že podle ustálené judikatury je při posuzování, zda dohoda mezi podniky vykazuje dostatečný stupeň škodlivosti proto, aby byla považována za omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU, třeba se soustředit zejména na hospodářský a právní kontext, do kterého spadá (viz rozsudek ze dne 16. července 2015, ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:484
, bod
a citovaná judikatura). Pro posouzení dotčené dohody je třeba ji přezkoumat s přihlédnutím k hospodářskému a právnímu kontextu, ve kterém ji strany uzavřely, aniž by to mohlo být považováno za zásah do právních aktů nebo situací, které nejsou předmětem řízení před Komisí (rozsudek ze dne 13. července 1966, Consten a Grundig v. Komise,
56/64 a 58/64
,
EU:C:1966:41
, s. 497). V rámci tohoto posuzování právního a hospodářského kontextu je třeba zohlednit povahu dotčeného zboží nebo služeb, jakož i skutečné podmínky fungování a struktury dotčeného trhu nebo trhů (viz rozsudky ze dne 11. září 2014, CB v. Komise,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, bod
a citovaná judikatura, a ze dne 19. března 2015, Dole Food a Dole Fresh Fruit Europe v. Komise,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
, bod
a citovaná judikatura).
Nehledě k tomu je Komise v rámci svého přezkumu chování podniku v dominantním postavení a pro účely zjišťování případného zneužití takovéhoto postavení povinna zohlednit veškeré relevantní skutkové okolnosti provázející zmíněné chování (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 15. března 2007, British Airways v. Komise,
C‑95/04 P
,
EU:C:2007:166
, bod
, a ze dne 27. března 2012, Post Danmark,
C‑209/10
,
EU:C:2012:172
, bod
). V tomto ohledu je třeba uvést, že když Komise posuzuje chování podniku v dominantním postavení, jelikož je to nezbytné pro závěr ohledně zneužití takovéhoto postavení, musí nutně posoudit obchodní strategii zmíněného podniku. V tomto rámci se jeví jako správné, že Komise uvádí informace subjektivní povahy, tzn. pohnutky, jež vedou k dotyčné obchodní strategii (rozsudek ze dne 19. dubna 2012, Tomra Systems a další v. Komise,
C‑549/10 P
,
EU:C:2012:221
, bod
).
Z bodů 193 a 194 výše vyplývá, že i když je Komise povinna zohlednit kontext, v jakém dochází k jednání podniku, za účelem přezkumu jeho slučitelnosti s články 101 a 102 SFEU nemůže toto zohlednění vést Komisi k tomu, aby vyvodila nebo posílila zjištění protiprávního jednání na základě odlišného jednání považovaného za neslučitelné nebo v rozporu s právem hospodářské soutěže, avšak aby toto jednání samotné nebylo kvalifikováno jako protiprávní jednání.
V projednávané věci z napadeného rozhodnutí (viz bod 190 výše) vyplývá, že prvky zakládající protigenerickou strategii žalobkyň, uvedené v bodě 4 napadeného rozhodnutí a poukazující negativně na jednání Servier, nebyly Komisí kvalifikovány jako protiprávní jednání a nebyly zohledněny při kvalifikaci praktik, za které Komise uložila pokutu, jako protiprávního jednání. Pokud by je Komise skutečně zohlednila při kvalifikaci sankcionovaných praktik jako protiprávního jednání, vystavovala by se výtce, že konstatovala protiprávní jednání zčásti na základě podezření a tvrzení plynoucích z jiných jednání, než pouze praktik, které se rozhodla sankcionovat. Takový přístup by mohl mít za důsledek situaci, kdy by údajná špatná pověst podniku, dovozená z pouhých tvrzení či skutečností, které nebyly jasně prokázány, byla analyzována jako faktor pro přezkum protisoutěžního jednání, které je mu vytýkáno. Nestrannost a objektivita, které platí při kvalifikaci protiprávních jednání Komisí a při jejich trestání, stejně jako právo na respektování presumpce neviny, v zásadě tento druh předpokladů vylučují. Nejednoznačnost, kterou udržuje Komise ve věci dosahu těchto velmi kritických prvků ohledně chování Servier, uvedených v bodě 4 napadeného rozhodnutí, o kterých tvrdí, že jsou důležité při její analýze a současně že nemohou být předmětem zpochybnění před soudem, svědčí o pochybnostech, které může vyvolat toto odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Konečně je třeba upřesnit, že i kdyby různé aspekty celkové protigenerické strategie žalobkyň byly mezi prvky zakládajícími kontext protiprávních jednání zjištěných v napadeném rozhodnutí, nejeví se, že tato posouzení mohou změnit podstatu výroku napadeného rozhodnutí. Je totiž třeba připomenout, že zohlednění kontextu při určování protisoutěžního účelu nemůže nijak zhojit skutečné neurčení protisoutěžního účelu (stanovisko generálního advokáta N. Wahla ve věci CB v. Komise,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:1958
, bod
). Stejně tak, pokud jde o článek 102 SFEU, i když je Komise povinna posoudit veškeré relevantní skutkové okolnosti, za kterých došlo k dotčenému jednání, za účelem určení případného zneužití dominantního postavení, existence případného protisoutěžního záměru však představuje pouze jednu ze skutkových okolností, které lze zohlednit pro účely určení zneužití takového postavení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. dubna 2012, Tomra Systems a další v. Komise,
C‑549/10 P
,
EU:C:2012:221
, body
až
).
Tento žalobní důvod musí být tedy a v každém případě zamítnut jako neúčinný, jelikož je podán proti odůvodnění napadeného rozhodnutí, které se nevztahuje k jednání a praktikám žalobkyň, které zakládají protiprávní jednání v rozporu s právem hospodářskou soutěže a které byly potrestány v uvedeném rozhodnutí. Je však třeba uvést, že četné skutkové okolnosti kritizované žalobkyněmi v rámci tohoto žalobního důvodu (zejména nabytí alternativních technologií a dohody o smírném narovnání patentových sporů) se přímo vztahují k praktikám posouzeným jako protiprávní jednání Komisí a jsou rovněž převzaty v rámci jiných žalobních důvodů, jak tvrdí Komise v její žalobní odpovědi. Tyto skutečnosti, které tak mohou být relevantní, budou přezkoumány při analýze uvedených žalobních důvodů.
5.

K nesprávným právním posouzením týkajícím se vymezení pojmu „omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu“
[
omissis
]
Tímto žalobním důvodem žalobkyně a vedlejší účastnice tvrdí, že se Komise dopustila nesprávných právních posouzení, když kvalifikovala jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu dohody o smírném narovnání patentových sporů, a že porušila dosah práv duševního vlastnictví, kterým jsou patenty. V důsledku toho je věcí Tribunálu, aby určil, zda mohou takové dohody o smírném narovnání představovat omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu a za jakých podmínek, a současně přezkoumal, zda Komise ve své analýze porušila dosah patentů.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že v napadeném rozhodnutí Komise analyzovala způsob, jakým podle ní musí být dohody o smírném narovnání patentových sporů posouzeny z hlediska ustanovení čl. 101 odst. 1 SFEU, a zejména možnost kvalifikovat takové dohody jako omezení z hlediska účelu (body 1102 až 1155 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
V podstatě se Komise domnívala, když uznala obecně právo podniků vyřešit spor smírnou cestou, včetně situace, kdy se týká patentů (bod 1118 odůvodnění napadeného rozhodnutí), že dohody o smírném narovnání v oblasti patentů musí dodržovat právo hospodářské soutěže unie, a konkrétně ustanovení čl. 101 odst. 1 SFEU (viz zejména body 1119, 1122 a 1123 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise rovněž přihlédla ke zvláštnímu kontextu, ve kterém funguje farmaceutické odvětví, a sice konkurenci mezi společnostmi originálních léčiv, a společnostmi generických léčiv. Poukázala zejména na význam patentových sporů v tomto odvětví (body 1125 až 1132 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
S přihlédnutím k těmto skutečnostem se Komise domnívala, že v zásadě mohlo být pro strany odůvodněné uzavřít dohodu o smírném narovnání, kterou by byl ukončen spor, a dokonce do dohody stanovit doložky o neuvedení na trh a o nenapadnutí (body 1133 a 1136 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Nicméně Komise se domnívala, že v závislosti na zvláštních okolnostech věci může dohoda o smírném narovnání v oblasti patentů, kterou společnost generických léčiv souhlasí s omezeními své schopnosti a své motivace soutěžit se svými konkurenty výměnou za převod hodnoty ve formě zaplacení značné peněžité částky nebo jiné významné pobídky, představovat omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu v rozporu s článkem 101 SFEU (bod 1134 odůvodnění napadeného rozhodnutí). V takovém případě totiž skutečnost, že společnost generických léčiv upustí od svých nezávislých snah o vstup na trh, vyplývá nikoliv z posouzení opodstatněnosti patentu stranami, ale z převodu hodnoty ze společnosti originálních léčiv, na společnost generických léčiv (bod 1137 odůvodnění napadeného rozhodnutí), a tudíž z platby za vyloučení z trhu zakládající vykoupení hospodářské soutěže (bod 1140 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
V důsledku toho Komise uvedla, že za účelem posouzení, zda dotčené dohody o smírném narovnání představovaly omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu, provede analýzu konkrétních skutkových okolností týkajících se každé z těchto dohod. Za tímto účelem upřesnila, že se bude soustředit zejména na určení, zaprvé zda „společnost generických léčiv a společnost originálních léčiv byly přinejmenším potenciálními soutěžiteli“, zadruhé zda „se společnost generických léčiv zavázala v dohodě omezit po dobu platnosti dohody své nezávislé snahy o vstup na jeden nebo několik trhů [Unie] s generickým přípravkem“ a, zatřetí, zda „dohoda byla spojená s převodem hodnoty ze společnosti originálních léčiv, která představovala významnou pobídku, která znatelně snižovala motivaci společnosti generických léčiv pokračovat v jejím nezávislém úsilí o vstup na jeden nebo několik trhů [Unie] s generickým přípravkem“ (bod 1154 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise poté použila tři kritéria stanovená v bodě 217 výše na každou z dotčených dohod o smírném narovnání a dospěla k závěru, že u každé z těchto dohod byla tato tři kritéria splněna, a v důsledku toho musely být uvedené dohody kvalifikovány zejména jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu.
a)

K omezující povaze dohod o smírném narovnání v oblasti patentů z hlediska účelu
1)

K omezením hospodářské soutěže z hlediska účelu
Článek 101 odst. 1 SFEU stanoví, že s vnitřním trhem jsou neslučitelné, a proto zakázané, veškeré dohody mezi podniky, rozhodnutí sdružení podniků a jednání ve vzájemné shodě, které by mohly ovlivnit obchod mezi členskými státy a „jejichž účelem nebo důsledkem“ je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na vnitřním trhu. Podle judikatury ustálené od rozsudku ze dne 30. června 1966, LTM (
56/65
,
EU:C:1966:38
, s. 359), vede alternativní povaha těchto podmínek vyznačená spojkou „nebo“ nejdříve k nutnosti uvážit samotný účel dohody s ohledem na hospodářský kontext, ve kterém má být uplatňována. Nicméně v případě, že analýza znění dohody neodhalí dostatečný stupeň škodlivosti ve vztahu k hospodářské soutěži, je třeba přezkoumat její účinky, a aby tato dohoda podléhala zákazu, musí existovat skutečnosti prokazující, že hospodářská soutěž byla ve značné míře buď vyloučena, nebo omezena či narušena (viz rozsudky ze dne 19. března 2015, Dole Food a Dole Fresh Fruit Europe v. Komise,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
, bod
a citovaná judikatura, a ze dne 16. července 2015, ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:484
, bod
a citovaná judikatura). Naopak není nutné přezkoumat důsledky dohody na hospodářskou soutěž, pokud je prokázán protisoutěžní účel dohody (viz rozsudek ze dne 20. ledna 2016, Toshiba Corporation v. Komise,
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
, bod
a citovaná judikatura). V napadeném rozhodnutí Komise správně připomněla, že jednak protisoutěžní účel a důsledek dohody představují alternativní nekumulativní podmínky pro posouzení, zda se na dohodu vztahuje zákaz stanovený v čl. 101 odst. 1 SFEU (bod 1109 odůvodnění) a jednak nebylo nutné prokázat konkrétní protisoutěžní důsledky jednání, jelikož byl prokázán protisoutěžní účel této dohody (bod 1112 odůvodnění).
Pojem omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu může být uplatněn pouze na určité druhy koordinace mezi podniky, které vykazují již ze své povahy dostatečný stupeň škodlivosti pro řádné fungování normální hospodářské soutěže, aby bylo možné mít za to, že přezkum jejich účinků není nutný (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 30. června 1966, LTM,
56/65
,
EU:C:1966:38
, s. 359; ze dne 11. září 2014, CB v. Komise,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, body
,
a
a citovaná judikatura; ze dne 16. července 2015, ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:484
, bod
, a ze dne 26. listopadu 2015, Maxima Latvija,
C‑345/14
,
EU:C:2015:784
, bod
).
Podle judikatury Soudního dvora je při posuzování, zda dohoda mezi podniky vykazuje dostatečný stupeň škodlivosti, aby byla považována za omezení hospodářské soutěže „z hlediska účelu“ ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU, třeba se soustředit na znění jejích ustanovení, na cíle, kterých má dosáhnout, jakož i na hospodářský a právní kontext, do kterého spadá (viz rozsudek ze dne 16. července 2015, ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:484
, bod
a citovaná judikatura). V rámci posuzování právního a hospodářského kontextu je rovněž třeba zohlednit povahu dotčeného zboží nebo služeb, jakož i skutečné podmínky fungování a struktury dotčeného trhu nebo trhů (viz rozsudek ze dne 19. března 2015, Dole Food a Dole Fresh Fruit Europe v. Komise,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
, bod
a citovaná judikatura). Je však třeba připomenout, že přezkum skutečných podmínek fungování a struktury relevantního trhu nemůže vést Tribunál k posouzení důsledků dané koordinace (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. září 2014, CB v. Komise,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, body
až
), neboť jinak by byl ztracen užitečný účinek rozlišení stanoveného ustanoveními čl. 101 odst. 1 SFEU.
Mimoto platí, že i když úmysl účastníků není k určení omezující povahy daného druhu koordinace mezi podniky nezbytný, vnitrostátním a unijním orgánům pro hospodářskou soutěž nebo soudům nic nebrání v tom, aby jej zohlednily (viz rozsudek ze dne 19. března 2015, Dole Food a Dole Fresh Fruit Europe v. Komise,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
, bod
a citovaná judikatura). Nicméně pouhá okolnost, že dohoda sleduje také legitimní cíle, nemůže stačit k tomu, aby nebyla kvalifikována jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu (rozsudek ze dne 20. listopadu 2008, Beef Industry Development Society a Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
, bod
; viz rovněž v tomto smyslu rozsudky ze dne 8. listopadu 1983, IAZ International Belgium a další v. Komise,
96/82 až 102/82, 104/82, 105/82, 108/82 a 110/82
,
EU:C:1983:310
, bod
, a ze dne 6. dubna 2006, General Motors v Komise,
C‑551/03 P
,
EU:C:2006:229
, bod
).
Žalobkyně vytýkají Komisi, že se dopustila nesprávného právního posouzení, když se domnívala, že pouhá skutečnost, že dohoda může mít negativní vliv na hospodářskou soutěž, stačí k tomu, aby byla kvalifikována jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu. Je skutečností, že v bodě 1111 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvedla s citací judikatury Soudního dvora (rozsudky ze dne 4. června 2009, T-Mobile Netherlands a další,
C‑8/08
,
EU:C:2009:343
, bod
, a ze dne 14. března 2013, Allianz Hungária Biztosító a další,
C‑32/11
,
EU:C:2013:160
, body
až
), že „[p]roto, aby dohoda měla protisoutěžní účel, stačí, aby mohla mít negativní vliv na hospodářskou soutěž“ a že „[j]inými slovy, dohoda musí být pouze způsobilá v konkrétním případě a s přihlédnutím k právnímu a hospodářskému kontextu, jehož je součástí, zabránit, omezit nebo narušit hospodářskou soutěž na vnitřním trhu“.
V tomto ohledu je třeba nejprve uvést, že Komise v napadeném rozhodnutí správně připomněla judikaturu týkající se vymezení omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu, která je uvedena v bodech 219 až 222 výše. Z bodů 1109 a 1110, 1112 až 1117 a 1211 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise připomněla tuto judikaturu, aniž by se dopustila nesprávného právního posouzení, a že ji použila při analýze každé dohody (viz zejména body 1369 až 1375, 1475 až 1481, 1622 až 1627, 1763, 1804 až 1810 a 1994 až 2000 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Je irelevantní, že Komise nepoužila výrazy „dostatečný stupeň škodlivosti“ v napadeném rozhodnutí, jelikož z napadeného rozhodnutí vyplývá, že správně použila pojem „omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu“. Zejména uvedla v bodech 1110 a 1113 odůvodnění uvedeného rozhodnutí, že těmito omezeními jsou ta omezení, která „svou samotnou povahou mohou být škodlivá pro řádné fungování normální hospodářské soutěže“, že „za účelem posouzení, zda dohoda představuje omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu, je třeba se soustředit mimo jiné na znění jejích ustanovení, cíle, jejichž dosažení sleduje, jakož i hospodářský a právní kontextu, jehož je součástí“ a že „za účelem určení tohoto kontextu je rovněž vhodné přihlédnout k povaze dotčeného zboží a služeb, jakož i ke skutečným podmínkám fungování a struktuře relevantního trhu nebo trhů“. Připomněla rovněž správně, že „i když záměr stran nepředstavuje skutečnost nezbytnou pro určení povahy dohody jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu, nic Komisi nebo unijní soudům nezakazuje, aby jej zohlednily“ (bod 1113 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Je třeba dále zdůraznit, že v bodě 31 rozsudku ze dne 4. června 2009, T-Mobile Netherlands a další (
C‑8/08
,
EU:C:2009:343
), převzatém v bodě 38 rozsudku ze dne 14. března 2013, Allianz Hungária Biztosító a další (
C‑32/11
,
EU:C:2013:160
), Soudní dvůr nehodlal tvrdit, že dohoda bez škodlivého účinku, která může mít v důsledku toho případně negativní vliv na hospodářskou soutěž, může představovat omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu, ale pouze jednak to, že určení konkrétních účinků dohody na hospodářskou soutěž nebylo relevantní při analýze omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu, a že jednak, pouhá okolnost, že dohoda nebyla provedena, nemůže bránit její kvalifikaci jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu. Výklad bodu 31 rozsudku ze dne 4. června 2009, T-Mobile Netherlands a další (
C‑8/08
,
EU:C:2009:343
), provedený zejména s přihlédnutím k jeho bodům 29 a 30 a k bodu 46 stanoviska generální advokátky J. Kokott v této věci, na který rozsudek výslovně odkazuje, a k bodu 47 tohoto stanoviska, umožňuje totiž posuzovat jej v kontextu odlišení omezení hospodářské soutěže z hlediska důsledku od omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu.
V důsledku toho je třeba odmítnout argumenty žalobkyň, podle kterých se Komise měla dopustit nesprávného právního posouzení v bodě 1111 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Žalobkyně a vedlejší účastnice mimoto tvrdí s odkazem na rozsudek ze dne 11. září 2014, CB v. Komise (
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
), že pojem „protiprávní jednání z hlediska účelu“ musí být vykládán restriktivně oproti přístupu, který použila Komise v napadeném rozhodnutí.
V tomto ohledu je třeba připomenout nejprve, že v rozsudku ze dne 11. září 2014, CB v. Komise (
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, bod
), Soudní dvůr rozhodl, že pojem omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu lze použít pouze na určité druhy koordinace mezi podniky, které vykazují dostatečný stupeň škodlivosti ve vztahu k hospodářské soutěži, aby bylo možné mít za to, že přezkum jejich účinků není nutný, a nikoliv v případě dohod, o kterých není prokázáno, že škodí řádnému fungování normální hospodářské soutěže svou samotnou povahou. V důsledku toho kritizoval z důvodu nesprávného právního posouzení tvrzení Tribunálu, podle kterého nebylo třeba pojem protiprávního jednání z hlediska účelu vykládat restriktivně. Soudní dvůr však nezpochybnil judikaturu, podle které druhy dohod uvedené v čl. 101 odst. 1 písm. a) až e) SFEU netvoří taxativní výčet zakázaných koluzí (rozsudky ze dne 20. listopadu 2008, Beef Industry Development Society a Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
, bod
; viz rovněž v tomto smyslu rozsudek ze dne 11. září 2014, CB v. Komise,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, bod
), což je zjištění, které vyplývá z použití výrazu „zejména“ v čl. 101 odst. 1 SFEU (stanovisko generální advokátky V. Trstenjak ve věci Beef Industry Development Society a Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:467
, bod
).
Dále je třeba uvést, že Komise v projednávané věci použila přístup v souladu s rozsudkem ze dne 11. září 2014, CB v. Komise (
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
), a zanalyzovala sporné dohody z hlediska kritérií připomenutých v bodech 219 až 222 výše (viz bod 224 výše), která jsou jako taková omezující, jelikož předpokládají určení dostatečného stupně škodlivosti. Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně a vedlejší účastnice, analýza Komise nemusela být
a

priori
podmíněna restriktivnějším přístupem, než je přístup plynoucí z kritérií pojmu „omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu“, ale předpokládala určení omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu vykazující dostatečnýstupeň škodlivosti, nebo pokud by k němu nedošlo, analýzu konkrétních protisoutěžních účinků sporných dohod.
Žalobkyně kromě toho tvrdí, že neexistence precedentu brání jakékoliv kvalifikaci jako omezení z hlediska účelu, a tvrdí, že bývalý vedoucí útvaru pověřený věcí veřejně uznal jeho novou povahu, stejně jak připustila Komise v samotném napadeném rozhodnutí. Je však třeba připomenout, že praktiky uvedené v čl. 101 odst. 1 písm. a) až e) SFEU netvoří taxativní výčet zakázaných koluzí (rozsudek ze dne 20. listopadu 2008, Beef Industry Development Society a Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
, bod
), a že i když získané zkušenosti mohou nezpochybnitelně potvrdit z povahy škodlivou povahu určitých druhů spolupráce z hlediska hospodářské soutěže (rozsudek ze dne 11. září 2014, CB v. Komise,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, bod
), to, že se Komise v minulosti nedomnívala, že dohoda určitého druhu omezovala svým samotným účelem hospodářskou soutěž, nemůže sama o sobě bránit Komisi, aby tak učinila v budoucnu po individuálním a důkladném přezkumu sporných opatření (viz rozsudek ze dne 8. září 2016, Lundbeck v. Komise,
T‑472/13
, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:449
, bod
a citovaná judikatura).
Stejně tak na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, pouhá okolnost, že je nutné postupovat případ od případu za účelem určení omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu, nebrání zjištění takové kvalifikace. Judikatura totiž k tomu, aby mohla být dohoda kvalifikována jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU, nevyžaduje, aby byla
prima facie
nebo bez jakékoliv pochybnosti dostatečně škodlivá pro hospodářskou soutěž, aniž by Komise nebo unijní soud provedli důkladný přezkum jejího obsahu, jejího účelu a hospodářského a právního kontextu, do kterého spadá (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 14. března 2013, Allianz Hungária Biztosító a další,
C‑32/11
,
EU:C:2013:160
, bod
, a ze dne 8. září 2016, Lundbeck v. Komise,
T‑472/13
, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:449
, bod
).
Žalobkyně a vedlejší účastnice kromě toho vytýkají napadenému rozhodnutí, že je stiženou vadou spočívající ve vnitřně rozporném odůvodnění, jelikož v bodě 2764 odůvodnění je uvedeno, že dohody o smírném narovnání v oblasti patentů nejsou samy o sobě protisoutěžní z hlediska článku 102 SFEU. Ze sporné věty bodu 2764 odůvodnění napadeného rozhodnutí však jasně vyplývá, že Komise odkazovala pouze na praktiky popsané v napadeném rozhodnutí jako na součást obecné protigenerické strategie žalobkyň, které však nebyly kvalifikovány jako protiprávní jednání z hlediska práva hospodářské soutěže v napadeném rozhodnutí. V důsledku toho se tato věta nevztahovala na dohody o smírném narovnání uzavřené žalobkyněmi. Kromě toho z napadeného rozhodnutí a zejména z bodu 8.3 tohoto rozhodnutí vyplývá, že se Komise domnívala, že dohody o smírném narovnání uzavřené žalobkyněmi představují zneužívající jednání, které přispívá k celkové jediné a trvající vylučující strategii, která představuje protiprávní jednání v rozporu s ustanoveními článku 102 SFEU. Napadené rozhodnutí není tedy stiženo vadou, která by spočívala v údajném vnitřně rozporném odůvodnění.
Po tomto připomenutí podmínek použití pojmu „hospodářská soutěž z hlediska účelu“ a přezkumu výtek žalobkyň, které kritizují výklad tohoto pojmu, je třeba uvést, že v projednávané věci bylo cílem sporných dohod podle žalobkyň vyřešit smírným způsobem spory mezi smluvními stranami, a tyto dohody byly uzavřeny ve specifickém kontextu patentového práva, jelikož se dotčené spory týkaly patentů žalobkyň. Jelikož přitom určení existence omezení z hlediska účelu předpokládá přezkum obsahu dotčené dohody, jejích cílů a hospodářského a právního kontextu, do něhož spadá (viz bod 221 výše), je třeba v projednávané věci zanalyzovat doložku o nenapadnutí patentů a doložku o neuvedení na trh výrobků, které porušují tyto patenty, které jsou obsaženy v dohodách o smírném narovnání obecně a ve sporných dohodách konkrétně, z hlediska jejich cíle vyřešit smírnou cestou spory v oblasti patentů a specifického kontextu, který představují patenty, za účelem ověření, zda Komise právem a podle právně správných kritérií kvalifikovala tyto dohody jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu.
2)

K právům duševního vlastnictví a zejména k patentům
Zvláštním účelem patentu je zajistit jeho majiteli výlučné právo používat vynález za účelem výroby a prvního uvedení průmyslových výrobků do oběhu, aby bylo odměněno tvůrčí úsilí vynálezce, buď přímo, nebo udělením licencí třetím osobám, jakož i právo bránit se proti jakémukoliv porušení práv (rozsudek ze dne 31. října 1974, Centrafarm a de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
, bod
). Když je totiž orgánem veřejné moci přiznáno právo duševního vlastnictví, má se obvykle za to, že je platné a jeho vlastnictví podnikem se považuje za oprávněné. Samo vlastnictví výlučného práva podnikem má obvykle za následek to, že soutěžitelé jsou drženi stranou, neboť jsou na základě veřejnoprávní úpravy povinni toto výlučné právo respektovat (rozsudek ze dne 1. července 2010, AstraZeneca v. Komise,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, bod
).
Výkon práv, která vyplývají z patentu uděleného v souladu s právními předpisy členského státu, však sám o sobě neznamená protiprávní jednání v rozporu s pravidly hospodářské soutěže stanovenými Smlouvou (rozsudek ze dne 29. února 1968, Parke, Davis and Co.,
24/67
,
EU:C:1968:11
, s. 109). Pravidla v oblasti duševního vlastnictví jsou zásadní pro zachování nenarušené hospodářské soutěže na vnitřním trhu (rozsudek ze dne 16. dubna 2013, Španělsko a Itálie v. Rada,
C‑274/11 a C‑295/11
,
EU:C:2013:240
, bod
). Jednak totiž tím, že patentové právo odměňuje tvůrčí snahu vynálezce, přispívá k podpoře prostředí příznivého pro inovace a investice, a jednak je jeho cílem zveřejnit podmínky fungování vynálezů, a umožnit tak další pokrok. Bod 7 pokynů z roku 2004 o dohodách o převodu technologií, jejichž ustanovení jsou plně převzata bodem 7 pokynů z roku 2014 o dohodách o převodu technologií, tak uznává následující:
„[Neexistuje] ani zákonitá existence konfliktu mezi právy duševního vlastnictví a pravidly Unie pro hospodářskou soutěž. Oba soubory právních předpisů mají totiž stejný základní cíl, kterým je podpora blahobytu spotřebitelů a účelného rozdělování zdrojů. Inovace představuje základní a dynamickou složku otevřeného a konkurenceschopného tržního hospodářství. Práva duševního vlastnictví podporují dynamickou hospodářskou soutěž tím, že motivují podniky, aby investovaly do vývoje nových či zdokonalených výrobků a postupů. Stejně působí i hospodářská soutěž, protože na podniky vyvíjí tlak, aby inovovaly. Pro podporu inovace a zajištění jejího využívání konkurenceschopným způsobem jsou tedy nutná jak práva duševního vlastnictví, tak hospodářská soutěž“.
Podle ustálené judikatury představuje právo na vlastnictví, jehož součástí jsou práva vlastnictví duševního, obecnou právní zásadu Unie (rozsudek ze dne 29. ledna 2008, Promusicae,
C‑275/06
,
EU:C:2008:54
, bod
; viz rovněž v tomto smyslu rozsudek ze dne 12. července 2005, Alliance for Natural Health a další,
C‑154/04 a C‑155/04
,
EU:C:2005:449
, bod
a citovaná judikatura).
Právo duševního vlastnictví a zejména patentové právo nejsou však absolutní výsadou, ale je třeba na ně potřeba nahlížet v souvislosti s jejich úlohou ve společnosti a je třeba je uvést do souladu s ostatními základními právy, a je možné je omezit za účelem splnění cílů obecného zájmu sledovaných Unií, aniž by tato omezení představovala vzhledem k sledovanému cíli nepřiměřený a neúnosný zásah, jímž je dotčena samotná podstata takto zaručeného práva (viz rozsudek ze dne 12. července 2005, Alliance for Natural Health a další,
C‑154/04 a C‑155/04
,
EU:C:2005:449
, bod
a citovaná judikatura). Soudní dvůr například rozhodl ve sporech týkajících se výkladu nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 469/2009 ze dne 6. května 2009 o dodatkových ochranných osvědčeních pro léčivé přípravky (
Úř. věst. 2009, L 152, s. 1
), že bylo třeba nastolit rovnováhu mezi zájmy farmaceutického průmyslu, který je majitelem patentů, a péčí o veřejné zdraví (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. března 2015, Actavis Group PTC a Actavis UK,
C‑577/13
,
EU:C:2015:165
, bod
a citovaná judikatura).
Je třeba rovněž připomenout, že čl. 3 odst. 3 SEU upřesňuje, že Unie vytváří vnitřní trh, který podle protokolu č. 27 o vnitřním trhu a hospodářské soutěži, připojeného k Lisabonské smlouvě (
Úř. věst. 2010, C 83, s. 309
), který má na základě článku 51 SEU stejnou hodnotu jako Smlouvy, zahrnuje systém zajišťující, aby hospodářská soutěž nebyla narušována. Články 101 a 102 SFEU přitom patří mezi taková pravidla hospodářské soutěže, jako jsou pravidla uvedená v čl. 3 odst. 1 písm. b) SFEU, jež jsou nezbytná pro fungování uvedeného vnitřního trhu. Cílem takových pravidel je právě totiž zabránit narušení hospodářské soutěže na úkor obecného zájmu, na úkor jednotlivých podniků a spotřebitelů, a tímto přispívat k blahobytu v Unii (rozsudek Soudního dvora ze dne 17. února 2011, TeliaSonera Sverige,
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
, body
až
).
I když Smlouvy nikdy výslovně nestanovily dosažení souladu mezi právy duševního vlastnictví a právem hospodářské soutěže, článek 36 Smlouvy o ES, jehož ustanovení byla převzata v článku 36 SFEU, však stanovil soulad mezi právy duševního vlastnictví a zásadou volného pohybu zboží, když stanoví, že ustanovení Smlouvy o zákazu množstevních omezení mezi členskými státy nebrání omezení dovozu, vývozu nebo tranzitu odůvodněná zejména ochranou průmyslového a obchodního vlastnictví, a současně, že tato omezení však nesmějí sloužit jako prostředky svévolné diskriminace nebo zastřeného omezování obchodu mezi členskými státy. Soudní dvůr se domnívá, že článek 36 Smlouvy o ES tak hodlal stanovit rozlišení mezi existencí práva přiznaného právními předpisy členského státu v oblasti ochrany uměleckého a duševního vlastnictví, které nemůže být dotčeno ustanoveními Smlouvy, a jeho výkonem, který může představovat zastřené omezení obchodu mezi členskými státy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. října 1982, Coditel a další,
262/81
,
EU:C:1982:334
, bod
).
Unijní normotvůrce měl kromě toho příležitost připomenout nutnost tohoto souladu. Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/48/ES ze dne 29. dubna 2004 o dodržování práv duševního vlastnictví (
Úř. věst. 2004, L 157, s. 45
; Zvl. vyd. 17/02, s. 32), jejímž cílem je sblížení právních systémů tak, aby byla zajištěna vysoká, rovnocenná a stejnorodá úroveň ochrany vnitřního trhu (bod 10 odůvodnění) a „jejímž cílem je především zajistit plné dodržování práv duševního vlastnictví v souladu s čl. 17 odst. 2 Listiny základních práv“ (bod 32 odůvodnění), tak stanoví, že „touto směrnicí nesmí být dotčeno používání pravidel hospodářské soutěže, a zejména článků [101] a [102 SFEU]“, a že „opatření stanovená touto směrnicí nesmějí být využívána k neúměrnému omezování hospodářské soutěže v rozporu se Smlouvou“ (bod 12 odůvodnění).
Soudní dvůr rozvinul judikaturu týkající se různých druhů práv duševního vlastnictví za účelem uvedení pravidel hospodářské soutěže do souladu s výkonem těchto práv, aniž by byla dotčena jejich podstata, když použil stejné uvažování, jako bylo uvažování, které mu umožnilo uvést do souladu tato pravidla s volným pohybem zboží. Jedná se tak podle Soudního dvora o sankcionování neobvyklého používání práv duševního vlastnictví, a nikoliv jejich legitimního výkonu, který vymezuje pomocí jejich zvláštního předmětu, což je pojem používaný judikaturou Soudního dvora jako synonymum pojmů „samotná podstata“ těchto práv a „základní výsady“ majitele těchto práv. Podle Soudního dvora se tak výkon prerogativ, které jsou součástí zvláštního předmětu práva duševního vlastnictví, týká existence tohoto práva (v tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta Gulmanna ve věci RTE a ITP v. Komise,
C‑241/91 P
,
EU:C:1994:210
, body
a
a citovaná judikatura). Soudní dvůr se nicméně domnívá, že výkon výlučného práva jeho majitelem může za výjimečných okolností vést k jednání, které je v rozporu s pravidly hospodářské soutěže (rozsudek ze dne 6. dubna 1995, RTE a ITP v. Komise,
C‑241/91 P a C‑242/91 P
,
EU:C:1995:98
, bod
; viz rovněž v tomto smyslu rozsudek ze dne 17. září 2007, Microsoft v. Komise,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
, bod
).
Pokud jde o patenty, Soudní dvůr rozhodl, že není vyloučeno, že se ustanovení článku 101 SFEU mohou použít na právo duševního vlastnictví, pokud by použití jednoho nebo několika patentů v koordinaci mezi podniky mělo vést k vytvoření situace, která by mohla spadat pod pojmy dohody mezi podniky, rozhodnutí sdružení podniků nebo jednání ve vzájemné shodě ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU (rozsudek ze dne 29. února 1968, Parke, Davis and Co.,
24/67
,
EU:C:1968:11
, s. 110). V roce 1974 znovu rozhodl, že ačkoliv existence práv uznaných právními předpisy členského státu v oblasti průmyslového vlastnictví není článkem 101 SFEU dotčena, podmínky jejich výkonu však mohou spadat pod zákazy stanovené tímto článkem, a tak tomu může být pokaždé, když se výkon takového práva jeví jako účel, prostředek nebo důsledek kartelové dohody (rozsudek ze dne 31. října 1974, Centrafarm a de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
, body
a
).
Je třeba připomenout, že jelikož patentové právo nebylo na úrovni Unie harmonizováno, aby se použilo v projednávané věci, rozsah ochrany poskytované patentem vydaným vnitrostátním patentovým orgánem nebo EPÚ může být určen pouze na základě pravidel, která nejsou součástí unijního práva, ale práva vnitrostátního nebo ÚEP (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 16. září 1999, Farmitalia,
C‑392/97
,
EU:C:1999:416
, bod
, a ze dne 24. listopadu 2011, Medeva,
C‑322/10
,
EU:C:2011:773
, body
a
). Proto provádí-li unijní soud v rámci žaloby na neplatnost rozhodnutí Komise přezkum dohody o smírném narovnání sporu týkajícího se patentu upraveného jinými pravidly než pravidly unijního práva, nepřísluší mu, aby vymezil dosah uvedeného patentu nebo rozhodl o jeho platnosti. Je třeba ostatně uvést, že i když Komise v projednávané věci v napadeném rozhodnutí zmínila v bodech 113 až 123 odůvodnění strategii žalobkyň týkající se vytvoření „svatozáře ohledně patentů“ a „papírových patentů“, nerozhodla však o platnosti sporných patentů v okamžiku uzavření dohod.
I když Komisi, ani Tribunálu nepřísluší rozhodovat o platnosti patentu, existence patentu musí být nicméně zohledněna při analýze prováděné v rámci pravidel hospodářské soutěže Unie. Soudní dvůr totiž již uvedl, že i když Komisi nepřísluší, aby vymezila dosah patentu, nic to nemění na tom, že se tento orgán nemůže zdržet veškeré činnosti, pokud je dosah patentu relevantní pro posouzení porušení článků 101 a 102 SFEU, jelikož i v případě, kdy je skutečný dosah patentu předmětem sporu před vnitrostátními soudy, musí mít Komise možnost vykonávat své pravomoci v souladu s ustanoveními nařízení č. 1/2003, přičemž zjištění, která může Komise učinit, nijak nepředjímají posouzení, která vnitrostátní soudy provedou ohledně sporů týkajících se patentových práv, které jsou jim předloženy, a že rozhodnutí Komise podléhá přezkumu unijního soudu (rozsudek ze dne 25. února 1986, Windsurfing International v. Komise,
193/83
,
EU:C:1986:75
, body
a
).
Konečně je třeba zdůraznit, že práva duševního vlastnictví jsou chráněna Listinou základních práv. Podle čl. 17 odst. 1 Listiny základních práv, které Lisabonská smlouva přiznala stejnou právní hodnotu jakou mají Smlouvy (čl. 6 odst. 1 SEU), „[k]aždý má právo vlastnit zákonně nabytý majetek, užívat jej, nakládat s ním a odkazovat jej“, „[n]ikdo nesmí být zbaven svého majetku s výjimkou veřejného zájmu, v případech a za podmínek, které stanoví zákon, a při poskytnutí spravedlivé náhrady v přiměřené lhůtě“ a „[u]žívání majetku může rovněž být upraveno zákonem v míře nezbytné z hlediska obecného zájmu“. Článek 17 odst. 2 Listiny základních práv mimoto stanoví, že „[d]uševní vlastnictví je chráněno“. V důsledku toho se záruky stanovené v čl. 17 odst. 1 Listiny základních práv vztahují rovněž na duševní vlastnictví. Soudní dvůr se přitom domnívá, že uznání práv duševního vlastnictví v Listině základních práv znamená požadavek na vysokou úroveň ochrany těchto práv a že je třeba vyvážit jednak zachování volné hospodářské soutěže, kvůli čemuž primární právo a zejména články 101 a 102 SFEU zakazují kartelové dohody a zneužívání dominantního postavení, a jednak nezbytnou záruku práv duševního vlastnictví, která vyplývá z čl. 17 odst. 2 Listiny základních práv (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. července 2015, Huawei Technologies,
C‑170/13
,
EU:C:2015:477
, body
a
).
3)

K dohodám o smírném narovnání sporů v oblasti patentů
Úvodem je třeba upřesnit, že následující úvahy se netýkají případů patentů, které byly získány podvodně, „fiktivních“ sporů nebo neshod, které nedospěly do soudní fáze. Komise totiž v bodě 1170 odůvodnění napadeného rozhodnutí připustila, že v okamžiku uzavření dohod o smírném narovnání byly žalobkyně a společnosti generických léčiv stranami sporu nebo byly do tohoto sporu zapojeny před vnitrostátním soudem nebo EPÚ, který se týkal platnosti některých patentů žalobkyň nebo porušující povahy přípravku vyvinutého společností generických léčiv.
Nejprve je třeba uvést, že je
a

priori
legitimní, že strany sporu týkajícího se patentu uzavřou dohodu o smírném narovnání, spíše než že pokračují ve sporu před soudem. Jak uvedla správně Komise v bodě 1102 odůvodnění napadeného rozhodnutí, podniky jsou obecně oprávněny řešit spory smírně, včetně patentových sporů, jelikož tyto dohody o smírném narovnání přináší často prospěch pro obě strany sporu a umožňují účinnější přidělení zdrojů, než kdyby bylo ve sporu pokračováno až do vydání rozsudku. Žalobce není totiž povinen pokračovat ve sporu, který svobodně předložil soudu. Je třeba dodat, že soudní řešení sporů kromě skutečnosti, že vede k nákladům pro společnost, nelze považovat za upřednostňovanou a ideální postup pro řešení sporů. Nárůst soudních sporů může být odrazem nefungování a nedostatků, které mohou nacházet jiné formy nápravy nebo být předmětem přizpůsobených preventivních opatření. I kdyby vnitrostátní systémy udělování patentů nebo systém EPÚ narazily na takové obtíže, například v důsledku příliš liberálního poskytování ochrany postupům, které postrádají vynálezeckou povahu, nemohou tyto problémy odůvodňovat povinnost, a dokonce ani pobídku pro podniky, aby pokračovaly v patentových sporech až do vydání soudního rozhodnutí.
Stejně tak body 204 a 209 pokynů z roku 2004 o dohodách o převodu technologií, použitelných přinejmenším na dohody o koncesi licencí na technologie, uznávají možnost uzavřít dohody o narovnání a neuplatnění práv, které zahrnují koncesi licencí a stanoví, že v rámci takové dohody o narovnání a neuplatnění práv se obecně doložky o nenapadnutí považují za ustanovení, na která se nevztahuje čl. 101 odst. 1 SFEU. Bod 235 pokynů z roku 2014 o dohodách o převodu technologií, které nahradily pokyny z roku 2004, stanoví rovněž, že „dohody o urovnání sporů jsou při sporech o technologie, podobně jako v mnoha jiných oblastech obchodních sporů, v zásadě legitimní cestou k nalezení vzájemně přijatelného kompromisu v případě právního sporu v dobré víře“. Tento bod mimoto stanoví, že „smluvní strany mohou dát přednost přerušení sporu či pře z důvodů jejich vysokých nákladů, časové náročnosti a/nebo nejistých výsledků“ a že „urovnání sporů mohou také soudům nebo příslušným správním orgánům ušetřit práci s rozhodováním o dané věci, a mohou tak přispět k většímu blahobytu“.
Komise ostatně sama využívá správní řízení v oblasti kartelových dohod, které se v mnoha ohledech podobá smírnému narovnání. Postup při narovnání, který byl zaveden nařízením Komise (ES) č. 622/2008 ze dne 30. června 2008, kterým se mění nařízení (ES) č. 773/2004 s ohledem na postup při narovnání v případech kartelů (
Úř. věst. 2008, L 171, s. 3
), má za cíl zjednodušit a urychlit správní řízení, jakož i snížit počet žalob podaných k unijním soudům s cílem umožnit Komisi zabývat se více případy se stejnými zdroji (rozsudek ze dne 20. května 2015, Timab Industries a CFPR v. Komise,
T‑456/10
,
EU:T:2015:296
, body
a
).
Mimoto podle judikatury jsou možnost domáhat se svých práv soudní cestou a související soudní přezkum, výrazem obecné právní zásady, která je základem ústavních tradic společných členským státům a která byla zakotvena články 6 a 13 EÚLP. Vzhledem k tomu, že přístup k soudu je základním právem a obecnou zásadou, která zaručuje dodržení tohoto práva, může pouze za zcela výjimečných okolností podání žaloby zakládat jednání porušující právo hospodářské soutěže (rozsudek ze dne 17. července 1998, ITT Promedia v. Komise,
T‑111/96
,
EU:T:1998:183
, bod
). Jak připomněl Soudní dvůr, požadavek na vysokou úroveň ochrany práv duševního vlastnictví znamená, že jejich majitel v zásadě nemůže být zbaven možnosti obrátit se na soud s žalobou, která je s to zajistit skutečné dodržování jeho výlučných práv (rozsudek ze dne 16. července 2015, Huawei Technologies,
C‑170/13
,
EU:C:2015:477
, bod
). Stejně tak skutečnost, že se podnik rozhodne, že se vzdá soudní ochrany a dá přednost mimosoudnímu narovnání sporu, je pouze výrazem samotné svobody volby prostředků k zajištění obrany svých práv a nemůže v zásadě představovat protiprávní jednání porušující právo hospodářské soutěže.
I když je přístup k soudu základním právem, nelze se domnívat, že představuje povinnost, i když přispívá k oživení konkurence mezi hospodářskými subjekty. Jednak je totiž třeba připomenout, že i přes různost postupů a systémů udělování patentů, která převládala v jednotlivých členských státech Unie a před EPÚ v okamžiku skutkových okolností v projednávané věci, právo duševního vlastnictví, přiznané veřejným orgánem, se obvykle považuje za platné a jeho držba podnikem se považuje za legitimní (rozsudek ze dne 1. července 2010, AstraZeneca v. Komise,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, bod
). Kromě toho, i když je zajisté ve veřejném zájmu, aby byly vyloučeny veškeré překážky hospodářské činnosti, které by mohly vyplývat z nesprávně uděleného patentu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. února 1986, Windsurfing International v. Komise,
193/83
,
EU:C:1986:75
, body
a
) a i když se obecně připouští, že veřejné rozpočty, zejména ty, které jsou určeny k pokrytí výdajů na zdravotnictví, podléhají významným omezením, a že hospodářská soutěž, zejména ta, kterou představují generické léčivé přípravky vyvinuté společnostmi generických léčiv, může účinně přispívat k dodržování těchto rozpočtů, je třeba rovněž připomenout, jak uvedla Komise správně v bodě 1201 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že jakýkoliv podnik se může svobodně rozhodnout, že podá, či nepodá žalobu proti patentům k originálním léčivým přípravkům drženým společnostmi originálních léčiv. Mimoto takové rozhodnutí podat nebo nepodat žalobu nebo ukončit spor smírnou cestou v zásadě nebrání jiným podnikům, aby se rozhodly, že uvedené patenty zpochybní.
Z výše uvedeného vyplývá, že pro účely dosažení souladu mezi patentovým právem a právem hospodářské soutěže ve zvláštním rámci uzavírání dohod o smírném narovnání mezi stranami patentového sporu je třeba vyvážit jednak nutnost umožnit podnikům přistoupit ke smírnému narovnání, jehož rozvoj je příznivý pro společnost a jednak nutnost předcházet riziku zneužívání dohod o smírném narovnání, v rozporu s právem hospodářské soutěže, které vedou k zachování neplatných patentů, konkrétně v odvětví léčivých přípravků k neodůvodněné finanční zátěži pro veřejné rozpočty.
4)

K souladu mezi dohodami o smírném narovnání v oblasti patentů a právem hospodářské soutěže
Je třeba připomenout, že použití dohody o smírném narovnání patentových sporů nevyjímá strany z působnosti práva hospodářské soutěže (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 27. září 1988, Bayer a Maschinenfabrik Hennecke,
65/86
,
EU:C:1988:448
, bod
, a ze dne 8. září 2016, Lundbeck v. Komise,
T‑472/13
, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:449
, bod
; viz
per analogiam
rozsudek ze dne 30. ledna 1985, BAT Cigaretten-Fabriken v. Komise,
35/83
,
EU:C:1985:32
, bod
; viz rovněž bod 204 pokynů z roku 2004 o dohodách o převodu technologií, jakož i bod 237 pokynů z roku 2014 o dohodách o převodu technologií).
Soudní dvůr tak konkrétně rozhodl, že doložka o nenapadnutí patentu, včetně situace, kdy je tato doložka součástí dohody o ukončení sporu probíhajícího před soudem, může mít s ohledem na právní a hospodářský kontext povahu omezení hospodářské soutěže ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU (rozsudek ze dne 27. září 1988, Bayer a Maschinenfabrik Hennecke,
65/86
,
EU:C:1988:448
, body
až
).
Je tudíž třeba určit relevantní skutečnosti, které umožňují dospět k závěru o povaze jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu doložky o nenapadnutí patentu a šíře dohody o smírném narovnání v oblasti patentů s tím, že je třeba připomenout, že určení existence omezení z hlediska účelu předpokládá přezkum znění dotčené dohody, cílů, kterých má dosáhnout a hospodářského a právního kontextu, jehož je součástí (viz bod 221 výše).
Úvodem je třeba uvést, že dohoda o smírném narovnání patentového sporu nemusí mít žádný negativní vliv na hospodářskou soutěž. Tak je tomu například v případě, kdy se strany dohodnou na tom, že sporný patent není platný, a proto stanoví okamžitý vstup společnosti generických léčiv na trh.
Dotčené dohody v projednávané věci nespadají do této kategorie, neboť obsahují doložky o nenapadnutí patentů a neuvádění přípravků na trh, které mají samy o sobě povahu omezení hospodářské soutěže. Doložka o nenapadnutí totiž zasahuje do veřejného zájmu na odstranění jakékoliv překážky hospodářské činnosti, která by mohla vyplývat z nesprávně uděleného patentu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. února 1986, Windsurfing International v. Komise,
193/83
,
EU:C:1986:75
, bod
) a doložka o neuvedení na trh s sebou nese vyloučení z trhu jednoho z konkurentů majitele patentu.
Nicméně začlenění takových doložek může být legitimní, avšak pouze v rozsahu, v němž vychází z uznání platnosti dotčeného patentu (a podružně porušující povahy dotčených generických přípravků) smluvními stranami.
Na jedné straně jsou totiž doložky o neuvedení na trh a nenapadnutí nezbytné pro dohodu o smírném narovnání některých patentových sporů. Pokud by strany sporu nemohly takových doložek využít, dohoda o smírném narovnání sporu by se stala zcela bezpředmětnou pro spory, ve kterých se dvě strany shodnou na platnosti patentu. V tomto ohledu je ostatně třeba připomenout, že Komise uvedla v bodě 209 pokynů z roku 2004 o dohodách o převodu technologií, že „[v]lastností vlastní [dohodám o narovnání] je, že se strany dohodnou, že nebudou
a

posteriori
zpochybňovat práva duševního vlastnictví, ke kterým se vztahují, [neboť] skutečným cílem dohody je vyřešit stávající spory nebo zabránit sporům budoucím“. Je přitom za účelem dosažení tohoto cíle nezbytné, aby se strany dohodly na tom, že nesmí být uváděn na trh žádný porušující přípravek.
Na druhé straně vložení doložky o neuvedení na trh se omezuje částečně na potvrzení již existujících právních účinků patentu, jehož platnost strany výslovně nebo implicitně uznávají. Patent má totiž obvykle za následek ve prospěch svého majitele zabránit soutěžitelům, aby uvedli na trh přípravek, který je předmětem patentu, nebo přípravek získaný postupem, který je předmětem patentu (viz bod 234 výše). Tím, že se společnost generických léčiv podřizuje doložce o neuvádění na trh, zavazuje se, že nebude prodávat přípravky, které by mohly porušovat dotčený patent. Pokud se tato doložka omezuje na působnost sporného patentu, lze ji považovat za doložku, která v podstatě přebírá účinky tohoto patentu, jelikož vychází z uznání jeho platnosti. Pokud jde o doložky o nenapadnutí, patent nelze vykládat tak, že zaručuje ochranu proti žalobám, jejichž cílem je zpochybnit platnost patentu (rozsudek ze dne 25. února 1986, Windsurfing International v. Komise,
193/83
,
EU:C:1986:75
, bod
). Účinky těchto doložek se tedy nesměšují s účinky patentu. Pokud je však doložka o nenapadnutí přijata v rámci dohody o smírném narovnání skutečného sporu, ve kterém již měl soutěžitel příležitost zpochybnit platnost dotčeného patentu a tuto platnost nakonec uzná, nelze takovou doložku v takovém kontextu považovat za doložku, které narušuje veřejný zájem zabránit veškerým překážkám hospodářské činnosti, které by mohly vyplývat z nesprávně uděleného patentu (viz bod 257 výše).
Sama Komise uvedla v napadeném rozhodnutí, že doložky o nenapadnutí a neuvádění na trh jsou obecně vlastní jakékoli dohodě o smírném narovnání. Domnívala se tak, že je „málo pravděpodobné, že by dohoda o smírném narovnání uzavřená v rámci sporu nebo soudního řízení v oblasti patentů na základě posouzení každé strany sporu, kterému čelí, porušovala právo hospodářské soutěže, i když dohoda stanoví povinnost pro společnost generických léčiv, aby se zdržela používání vynálezu krytého patentem po dobu platnosti patentové ochrany (například doložkou o neuvádění na trh) nebo aby nezpochybňovala dotčený patent před soudy (například doložkou o nenapadnutí)“ (bod 1136 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Pouhá existence doložek o neuvedení na trh a o nenapadnutí, jejichž dosah je vymezen působností dotčeného patentu, v dohodách o smírném narovnání, tak neumožňuje, i přes skutečnost, že tyto doložky jsou samy o sobě omezující (viz bod 257 výše), dojít k závěru o omezení hospodářské soutěže, které by vykazovalo dostatečný stupeň škodlivosti proto, aby bylo kvalifikováno jako omezení z hlediska účelu, pokud tyto dohody vycházejí z uznání platnosti patentu stranami (a podružně z porušující povahy dotčených generických přípravků).
Výskyt doložek o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv, jejichž rozsah je vymezen působností dotčeného patentu, jsou naproti tomu problematické, jeví-li se, že podřízení společnosti generických léčiv těmto doložkám nevychází z jejího uznání platnosti patentu. Jak správně uvádí Komise, „i když dohodou stanovená omezení obchodní samostatnosti společnosti generických léčiv nepřesahují rámec věcné působnosti patentu, porušují článek 101 [SFEU], nemohou-li být odůvodněna a nevyplývají-li z posouzení opodstatněnosti samotného výlučného práva smluvními stranami“ (bod 1137 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
V tomto ohledu je třeba uvést, že existence „obrácené platby“, tj. platby uskutečněné společnosti originálních léčiv ve prospěch společnosti generických léčiv, je dvojnásobně podezřelá v rámci dohody o smírném narovnání. Zaprvé je totiž třeba připomenout, že účelem patentu je odměnit tvůrčí úsilí vynálezce, aby mohl mít odpovídající prospěch ze své investice (viz bod 234 výše), a že platný patent tedy v zásadě musí umožňovat přenesení hodnoty ve prospěch svého majitele – například prostřednictvím licenční smlouvy – a nikoli naopak. Zadruhé existence obrácené platby vyvolává podezření, zda smírné narovnání vychází z uznání platnosti dotčeného patentu smluvními stranami.
Pouhá existence obrácené platby nicméně neumožňuje dospět k závěru, že došlo k omezení z hlediska účelu. Není totiž vyloučeno, že některé obrácené platby jsou odůvodněné, pokud jsou inherentní smírnému narovnání předmětného sporu (viz body 277 až 280 dále). Naproti tomu v případě, kdy je neodůvodněná obrácená platba stanovena v rámci uzavření smírného narovnání, je třeba mít za to, že společnost generických léčiv byla touto platbou pobídnuta k podřízení se doložkám o neuvedení na trh a nenapadnutí a je nutno konstatovat, že došlo k omezení z hlediska účelu. V tomto případě již nejsou omezení hospodářské soutěže zavedená doložkami o neuvedení na trh a nenapadnutí vázána na patent a smírné narovnání, nýbrž jsou odůvodněna zaplacením zvýhodňující platby, která pobízí společnost generických léčiv, aby upustila od svých konkurenčních snah.
Je třeba uvést, že ačkoliv Komise ani unijní soud nemají pravomoc rozhodovat o platnosti patentu (viz body 243 a 244 výše), nic to nemění na skutečnosti, že tyto orgány mohou v rámci svých příslušných pravomocí a aniž musí rozhodovat o samotné platnosti patentu, konstatovat neobvyklé užívání tohoto patentu, které neodpovídá jeho specifickému účelu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 29. února 1968, Parke, Davis and Co.,
24/67
,
EU:C:1968:11
, s. 109 a 110, a ze dne 31. října 1974, Centrafarm a de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
, body
a
; viz rovněž
per analogiam
rozsudky ze dne 6. dubna 1995, RTE a ITP v. Komise,
C‑241/91 P a C‑242/91 P
,
EU:C:1995:98
, bod
, a ze dne 4. října 2011, Football Association Premier League a další,
C‑403/08 a C‑429/08
,
EU:C:2011:631
, bod
až
).
Neobvyklé užívání patentu představuje pobídka konkurentovi k přijetí doložek o neuvedení na trh a nenapadnutí, ve smyslu popsaném výše v bodě 265, nebo její logický důsledek, jímž je podřízení se takovým doložkám.
Jak správně uvedla Komise v bodě 1137 odůvodnění napadeného rozhodnutí, „patentové právo nezakládá právo na zaplacení skutečným nebo potenciálním konkurentům, aby nevstoupili na trh, nebo aby patent před vstupem na trh nenapadli“. Dále podle Komise „majitelé patentů nejsou oprávněni platit společnostem generických léčiv za to, že nevstoupí na trh, a snižovat rizika hospodářské soutěže, ať v rámci dohody o smírném narovnání v oblasti patentů nebo jiným způsobem“ (bod 1141 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise nakonec právem dodala, že „platit nebo jinak pobídnout potenciální konkurenty, aby nevstoupili na trh, není součástí žádného práva vztahujícího se k patentům a neodpovídá žádnému prostředku stanovenému patentovým právem k zajištění dodržování patentů“ (bod 1194 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Je-li zjištěno, že došlo k pobídce, smluvní strany se již nemohou opírat o uznání platnosti patentu v rámci smírného narovnání. Skutečnost, že platnost patentu je potvrzena soudním nebo správním orgánem, není v tomto ohledu rozhodující.
Za skutečnou příčinu omezení hospodářské soutěže doložkami o neuvedení na trh a nenapadnutí je třeba považovat právě pobídku, a nikoli uznání platnosti patentu stranami smírného narovnání (viz bod 257 výše) a jelikož jsou uvedené doložky zcela nelegitimní, vykazují dostatečnou míru škodlivosti pro řádný průběh běžné hospodářské soutěže k tomu, aby bylo shledáno omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu.
V případě pobídky je na dotčené dohody nutno nahlížet jako na dohody o vyloučení z trhu, jimiž podniky zůstávající na trhu odškodňují podniky, které z trhu odcházejí. Takové dohody ve skutečnosti představují vykoupení hospodářské soutěže, a musí být tedy kvalifikovány jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu, jak vyplývá z rozsudku ze dne 20. listopadu 2008, Beef Industry Development Society a Barry Brothers (
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
, body
a
až
), a ze stanoviska generální advokátky V. Trstenjak ve věci Beef Industry Development Society a Barry Brothers (
C‑209/07
,
EU:C:2008:467
, bod
), citovanými zejména v bodech 1139 a 1140 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Navíc vyloučení konkurentů z trhu představuje extrémní formu rozdělení trhu a omezení výroby (rozsudek ze dne 8. září 2016, Lundbeck v. Komise,
T‑472/13
, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:449
, bod
), která v takovém kontextu, jako je kontext sporných dohod, vykazuje ještě vyšší stupeň škodlivosti, když jsou vyloučeny společnosti generických léčiv, jejichž vstup na trh je pro hospodářskou soutěž v zásadě příznivý a přispívá navíc k obecnému zájmu na zajištění ochrany zdraví s vynaložením nižších nákladů. Tento závěr je konečně podpořen skutečností zakotvenou ve sporných dohodách, že společnost generických léčiv nemůže sporný patent napadnout.
Z výše uvedeného vyplývá, že v kontextu dohod o smírném narovnání patentových sporů předpokládá kvalifikace jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu poskytnutí v rámci dohody o smírném narovnání pobídkové výhody společnosti generických léčiv a s tím související omezení snah posledně uvedené konkurovat společnosti originálních léčiv. Jsou-li tyto dvě podmínky splněny, je nutné s ohledem na stupeň škodlivosti takto uzavřených dohod pro řádné fungování běžné hospodářské soutěže konstatovat omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu.
V případě dohody o smírném narovnání v oblasti patentů, která obsahuje doložky o neuvedení na trh a nenapadnutí, jejichž inherentně omezující povaha (viz bod 257 výše) nebyla platně zpochybněna, tak umožňuje existence pobídky společnosti generických léčiv, aby se podřídila těmto doložkám, podložit konstatování omezení z hlediska účelu, a to i přes to, že existuje skutečný spor, že dohoda o smírném narovnání zahrnuje doložky o neuvedení na trh a nenapadnutí, jejichž dosah nepřekračuje dosah sporného patentu, a že tento patent může být s ohledem zejména na rozhodnutí přijatá správními orgány nebo příslušnými soudy legitimně považován za platný stranami dohody v okamžiku jejího přijetí.
V napadeném rozhodnutí Komise přitom správně přezkoumala, zda dotčené dohody obsahují převod hodnoty ze společnosti originálních léčiv na společnost generických léčiv, který představuje „významnou“ pobídku, tedy pobídku, která může vést tuto společnost k souhlasu s podřízením se doložkám o neuvádění na trh a o nenapadnutí, aby vyvodila existenci omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu, jelikož k takové pobídce dochází.
Když tedy Komise použila kritérium pobídky pro účely odlišení dohod o smírném narovnání, které představují omezení z hlediska účelu, od těch, které taková omezení nepředstavují, tedy kritérium, které bude označeno dále jako kritérium „pobídky“ nebo „pobídkové výhody“, nedopustila se ve svém rozhodnutí s přihlédnutím k výše uvedeným úvahám nesprávného právního posouzení.
Takové nesprávné právní posouzení nemůže být odvozeno ani z údajného nezohlednění kontextu, jehož součástí sporné dohody jsou (k pojmu „kontext“ viz rozsudek ze dne 11. září 2014, CB v. Komise,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, bod
), jelikož z výše uvedených úvah rovněž vyplývá, že kritérium pobídky vychází z analýzy obsahu sporných dohod nejen s ohledem na jejich uvedený cíl, kterým je vyřešit smírnou cestou patentové spory, ale rovněž na jejich specifický kontext, který se vyznačuje existencí patentů ve farmaceutickém odvětví zakládajících výlučná práva, která se považují za platná a jejichž držba má obvykle za důsledek, že soutěžitelé zůstanou mimo trh (viz bod 234 výše). Kontext, ve kterém byly sporné dohody uzavřeny, byl o to více zohledněn v projednávané věci, že Komise u každé z těchto dohod prokázala, že dotčená společnost generických léčiv byla potenciálním konkurentem Servier, tedy, že měla skutečné a konkrétní možnosti vstoupit na trh (viz bod 317 a následující). Za účelem doplnění odpovědi poskytnuté k žalobnímu důvodu, který vychází z nesprávného právního posouzení, kterého se měla dopustit Komise, když konstatovala existenci omezení z hlediska účelu, a umožnění dále přezkoumat, zda se u každé dohody Komise dopustila nesprávného posouzení skutkového stavu, je třeba dále upřesnit, za jakých podmínek lze konstatovat existenci pobídky.
5)

K pobídce
Za účelem určení, zda obrácená platba, tedy převod hodnoty ze společnosti originálních léčiv na společnost generických léčiv, představuje pobídku k souhlasu s doložkami o nenapadnutí práv a neuvádění na trh, je třeba přezkoumat s přihlédnutím k její povaze a jejímu odůvodnění, zda pokrývá náklady vlastní smírnému narovnání sporu. V napadeném rozhodnutí tedy Komise správně přezkoumala, zda převod hodnoty odpovídal specifickým nákladům dohody o smírném narovnání společnosti generických léčiv (bod 1333 a násl., 1461 a násl., 1592 a násl. a 1969 a násl. napadeného rozhodnutí).
V případě, že je cílem obrácené platby stanovené v dohodě o smírném narovnání, která obsahuje doložky omezující hospodářskou soutěž, nahradit náklady vlastní dohodě o narovnání vynaložené společností generických léčiv, nemůže být tato platba v zásadě považována za pobídkovou. Takové náklady totiž svou spjatostí s dohodou o smírném narovnání předpokládají, že jsou jako takové založeny na uznání platnosti sporných patentů, kterou má toto narovnání potvrdit tím, že bude ukončen spor o tuto platnost a potenciální porušování uvedených patentů. Nelze se tak domnívat, že taková obrácená platba zavádí podezření, zda je dohoda o smírném narovnání založena na uznání platnosti dotčeného patentu stranami dohody (viz body 264 a 265 výše). Konstatování existence pobídky a omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu přesto není v tomto případě vyloučeno. Předpokládá však, že Komise prokáže, že částky odpovídající těmto nákladům vlastním smírnému narovnání, byť prokázaným a přesně vyčísleným stranami tohoto narovnání, jsou nepřiměřeně vysoké (v tomto smyslu viz body 1338, 1465, 1600 a 1973 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Takový nepoměr totiž ruší vlastní spojitost mezi dotčenými náklady a smírným narovnáním a tedy brání, aby bylo z platby těchto nákladů dovozeno, že dotčená dohoda o narovnání je založena na uznání platnosti sporných patentů.
Lze se domnívat, jak žalobkyně a Komise připustily na jednání, že náklady vlastní smírnému narovnání sporu zahrnují zejména náklady na soudní spory nesené společností generických léčiv v rámci sporu mezi ní a společností originálních léčiv. Tyto náklady byly totiž vynaloženy pouze pro účely sporů o platnost nebo o porušování dotčených patentů, které má smírné narovnání právě ukončit na základě dohody, kterou se uznává platnost patentů. Jejich úhrada je tedy v přímé souvislosti s takovým smírným narovnáním. V důsledku toho pokud jsou částky nákladů na spory společnosti generických léčiv stanoveny stranami smírného narovnání, Komise může konstatovat jejich pobídkovou povahu pouze tak, že prokáže, že tyto náklady nejsou přiměřené. V tomto ohledu musí být považovány za nepřiměřené částky, které odpovídají nákladům na spory, jejichž objektivně nutná povaha pro vedení sporného řízení není s ohledem zejména na právní a faktickou obtíž posuzovaných otázek, jakož i na hospodářský význam, který spor představuje pro společnost generických léčiv, prokázána na základě přesných a podrobných dokumentů.
Naopak některé náklady společnosti generických léčiv jsou
a

priori
příliš vzdálené sporu a jeho narovnání k tomu, aby mohly být považovány za náklady vlastní smírnému narovnání sporu v oblasti patentů. Jedná se například o náklady na výrobu porušujících přípravků, které odpovídají hodnotě zásob uvedených přípravků, jakož i náklady na výzkum a vývoj vynaložené za účelem výroby těchto přípravků. Takové náklady a výdaje jsou totiž
a priori
vynakládány nezávisle na vzniku sporů a jejich narovnání a neodpovídají jim ztráty z důvodu tohoto narovnání, jak to dosvědčuje zejména skutečnost, že dotčené přípravky jsou často i přes zákaz jejich uvádění na trh stanovený v dohodě o narovnání prodávány na trzích, na které se uvedená dohoda nevztahuje, a že odpovídající výzkum lze použít pro účely vývoje jiných přípravků. Totéž platí u částek, které má společnost generických léčiv zaplatit třetím osobám z důvodu smluvních závazků uzavřených mimo spor (například smluv o dodávce). Takové náklady na zrušení smluv uzavřených s třetími osobami nebo odškodnění těchto třetích osob jsou totiž obecně vyvolány dotčenými smlouvami nebo jsou v přímé souvislosti s nimi, kteréžto smlouvy byly navíc uzavřeny dotčenou společností generických léčiv nezávisle na jakémkoliv sporu se společností originálních léčiv, nebo jeho narovnání. Je tedy věcí stran dohody, pokud chtějí, aby platba těchto nákladů nebyla kvalifikována jako pobídková a zakládající indicii o existenci omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu, aby prokázaly, že tyto náklady jsou vlastní sporu nebo jeho narovnání, a poté odůvodnily jejich výši. Za týmž účelem se mohou rovněž opírat o nízkou výši náhrady těchto nákladů, které nejsou
a

priori
vlastní smírnému narovnání sporu a nejsou tak dostatečné k tomu, aby představovaly významnou pobídku k souhlasu s doložkami omezujícími hospodářskou soutěž, které stanoví dohoda o narovnání (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. září 2016, Lundbeck v. Komise,
T‑472/13
, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:449
, bod
).
Za účelem uzavření analýzy nesprávného právního posouzení, kterého se měla dopustit Komise, když konstatovala existenci omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu, je třeba dále přezkoumat tři druhotné argumenty, kterých se dovolávají žalobkyně a vedlejší účastnice, které vycházejí z použitelnosti teorie vedlejších omezení na dotčené dohody, z dopadů amerického práva na řešení sporu a z dvojznačných účinků, které mají dohody o smírném narovnání v oblasti patentů.
6)

K použitelnosti teorie vedlejších omezení na dohody o smírném narovnání
Žalobkyně a vedlejší účastnice tvrdí, že z důvodu legitimního cíle dohod o smírném narovnání patentových sporů měla Komise použít test objektivní nezbytnosti, který umožňuje, aby se na dohodu nepoužil čl. 101 odst. 1 SFEU, sleduje-li legitimní účel a omezení hospodářské soutěže, které ukládá, jsou objektivně nezbytná a přiměřená.
Úvodem je třeba konstatovat, že se žalobkyně nedovolávaly použití teorie vedlejších omezení ve správním řízení a napadené rozhodnutí jej nezmiňuje.
Z judikatury vyplývá, že pokud se na operaci nebo určitou činnost nevztahuje zásada zákazu stanovená v čl. 101 odst. 1 SFEU, jelikož neovlivňuje hospodářskou soutěž nebo na ni má pozitivní účinek, na omezení obchodní samostatnosti jednoho nebo více účastníků této operace nebo činnosti se uvedená zásada zákazu taktéž nevztahuje, je-li toto omezení objektivně nezbytné k provedení uvedené operace nebo činnosti a je přiměřené cílům této operace nebo činnosti (viz rozsudek ze dne 11. září 2014, MasterCard a další v. Komise,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, bod
a citovaná judikatura). Není-li totiž možné oddělit takové omezení, kvalifikované jako vedlejší omezení, od hlavní operace nebo činnosti, aniž by došlo k ohrožení její existence nebo jejích cílů, je třeba slučitelnost tohoto omezení s článkem 101 SFEU přezkoumat společně se slučitelností hlavní operace nebo činnosti, k níž přísluší, a to i v případě, že se na první pohled může totéž omezení posuzované samostatně jevit jako omezení, na něž se vztahuje zásada zákazu podle čl. 101 odst. 1 SFEU (rozsudek ze dne 11. září 2014, MasterCard a další v. Komise,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, bod
).
Komise tvrdí, že předběžná podmínka použití testu objektivní nezbytnosti není splněna, jelikož smírné narovnání sporu v oblasti patentů nemůže být v zásadě kvalifikováno jako transakce postrádající protisoutěžní povahu z důvodu její neutrálnosti a jejího kladného účinku na hospodářskou soutěž. Je skutečností, že z ustálené judikatury vyplývá, že smírné narovnání sporu nevyjímá strany z působnosti pravidel hospodářské soutěže, jelikož čl. 101 odst. 1 SFEU nijak nerozlišuje mezi dohodami, jejichž účelem je ukončit spor, a dohodami, které sledují jiné účely (viz bod 253 výše). Nicméně, jak správně tvrdí žalobkyně a vedlejší účastnice, judikatura nevylučuje, aby se na dohodu o smírném narovnání sporu nevztahoval zákaz stanovený v čl. 101 odst. 1 SFEU z důvodu její neutrálnosti nebo jejích kladných účinků na hospodářskou soutěž. Použití testu objektivní nezbytnosti totiž v projednávané věci předpokládá, že operace nebo hlavní činnost postrádá protisoutěžní povahu z důvodu její neutrálnosti nebo jejího kladného účinku na hospodářskou soutěž, ale nevyžaduje, aby transakce nebo hlavní operace svou vlastní povahou a nezávisle na okolnostech každé věci postrádala protisoutěžní povahu. Judikatura ostatně připomněla, že přezkum operace nebo hlavní činnosti nelze provést
in abstracto
, ale závisí na doložkách a omezeních, která jsou vedlejší a vlastní každé konkrétní věci (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 28. ledna 1986, Pronuptia de Paris,
161/84
,
EU:C:1986:41
, bod
; ze dne 15. prosince 1994, DLG,
C‑250/92
,
EU:C:1994:413
, bod
, a ze dne 12. prosince 1995, Oude Luttikhuis a další,
C‑399/93
,
EU:C:1995:434
, body
až
). Je třeba mimoto připomenout, že četná ustanovení unijního práva podporují smírné narovnání sporů (viz body 247 až 250 výše).
Komise se ostatně nemůže dovolávat rozsudku ze dne 27. září 1988, Bayer a Maschinenfabrik Hennecke (
65/86
,
EU:C:1988:448
), k tomu, aby v zásadě odmítala jakoukoliv možnost použití teorie vedlejších omezení z hlediska smírného narovnání sporů. I když z tohoto rozsudku vyplývá, že Soudní dvůr odmítl použít uvažování navržené Komisí, které spočívalo v tom, že doložka o nenapadnutí patentu vložená do dohody o licenci by byla považována za slučitelnou s čl. 101 odst. 1 SFEU, pokud jsou splněny určité podmínky, a upřesnil, že čl. 101 odst. 1 SFEU nijak nerozlišuje mezi dohodami, jejichž účelem je ukončit spor, a dohodami, které sledují jiné účely, Soudní dvůr totiž ovšem nevyloučil možnost, že by dohoda o smírném narovnání sporu, která obsahuje doložky o nenapadnutí a neuvádění na trh, nemusela mít v závislosti na právním a hospodářském kontextu povahu omezení hospodářské soutěže (rozsudek ze dne 27. září 1988, Bayer a Maschinenfabrik Hennecke,
65/86
,
EU:C:1988:448
, bod
). Tento rozsudek ostatně nebyl vydán v kontextu smírného narovnání sporu, ale v kontextu dohody o licenci.
I když dohoda o smírném narovnání sporu v oblasti patentů, která má neutrální nebo kladný účinek na hospodářskou soutěž, nemůže být v zásadě vyloučena z působnosti teorie vedlejších omezení, je však třeba přezkoumat dosah vedlejšího omezení hospodářské soutěže, což vyžaduje dvojí přezkum. Je totiž třeba zjistit, zda je jednak omezení objektivně nutné k uskutečnění hlavní operace nebo činnosti a zda je jednak ve vztahu k tomuto uskutečnění přiměřené (rozsudky ze dne 18. září 2001, M6 a další v. Komise,
T‑112/99
,
EU:T:2001:215
, bod
, a ze dne 29. června 2012, E.ON Ruhrgas a E.ON v. Komise,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, bod
).
Pokud jde o první podmínku, podle judikatury je třeba zjistit, zda by uskutečnění této operace nebo této činnosti bylo nemožné v případě neexistence dotčeného omezení. Skutečnost, že by uvedenou operaci bez dotčeného omezení bylo možno provést jen obtížně nebo by byla méně zisková, nelze považovat za skutečnost, která tomuto omezení přiznává objektivně nezbytnou povahu, jež je nutná k tomu, aby mohlo být považováno za vedlejší. Takovýto výklad by se totiž rovnal rozšiřování tohoto pojmu na omezení, která nejsou zcela nezbytná k provedení hlavní operace. Takový výsledek by narušoval užitečný účinek zákazu stanoveného v čl. 101 odst. 1 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. září 2014, MasterCard a další v. Komise,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, bod
).
Pokud jde o doložky o nenapadnutí a neuvádění na trh, tyto doložky jsou vlastní pouze některým smírným narovnáním, a sice těm, která jsou založena na uznání platnosti dotčeného patentu nebo patentů (viz bod 259 výše). Pokud jsou takové doložky odrazem uznání platnosti patentu každou ze stran a jejich dosah se omezuje na dosah dotčeného patentu, musí být považována za ustanovení, která mohou splňovat první podmínku pro odchylku v rámci teorie vedlejších omezení.
Pokud jde o druhou podmínku, je třeba připomenout, že je-li omezení objektivně nezbytné k uskutečnění hlavní operace nebo činnosti, je třeba ještě ověřit, zda jeho trvání a jeho věcná a územní působnost nepřesahují rámec nezbytný k uskutečnění uvedené operace nebo činnosti. Přesahuje-li doba trvání nebo působnost omezení rámec nezbytný k uskutečnění transakce, musí být analyzováno podle čl. 101 odst. 3 SFEU odděleně (rozsudek ze dne 18. září 2001, M6 a další v. Komise,
T‑112/99
,
EU:T:2001:215
, bod
). V důsledku toho se na dohodu o smírném narovnání, jejíž doložky o nenapadnutí a neuvádění na trh nepřekračují dobu platnosti a působnost patentu, jehož platnost uznává, může použít teorie vedlejších omezení.
V projednávané věci však Komise mohla právem nepřezkoumat, zda bylo třeba použít teorii vedlejších omezení, pokud měla za to, že doložky o nenapadnutí a neuvádění na trh nevycházely z uznání platnosti patentu, ale z převodu hodnoty ze společnosti originálních léčiv na společnost generických léčiv, která představovala pobídku pro posledně uvedenou společnost k tomu, aby nevyvíjela konkurenční tlak na společnost, která je majitelkou patentu. V takovém případě totiž dohoda o smírném narovnání představuje omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu, které nelze kvalifikovat jako operaci, která postrádá protisoutěžní povahu z důvodu své neutrálnosti nebo svého kladného účinku na hospodářskou soutěž. Kromě toho doložky o nenapadnutí a neuvádění na trh mohou být nezbytným doplňkem pouze dohody o smírném narovnání založené na uznání platnosti dotčeného patentu stranami této dohody (viz bod 289 výše). V případě pobídky však není smírné narovnání založeno na takovém uznání. Doložky o nenapadnutí a neuvádění na trh tak nelze považovat za nezbytné pro takové smírné narovnání.
7)

K souladu mezi dohodami o smírném narovnání v oblasti patentů a americkým právem hospodářské soutěže
Žalobkyně se dovolávají rozsudku Actavis a tvrdí, že by Supreme Court of the United States (Nejvyšší soud Spojených států) odmítl přístup zvolený v projednávané věci Komisí. Komise, která uvedla tento rozsudek v napadeném rozhodnutí (bod 1199 odůvodnění), však tvrdí, že zvolila stejný přístup jako Supreme Court of the United States (Nejvyšší soud Spojených států), když se domnívala, že neexistuje domněnka o protiprávnosti dohod o smírném narovnání, které obsahují převod hodnoty ze společnosti originálních léčiv na společnost generických léčiv.
Rozsudek Actavis se týká dohod o smírném narovnání uzavřených ve farmaceutickém odvětví, kde se společnosti generických léčiv zavázaly, že nevstoupí na trh do data předcházejícího datu uplynutí doby platnosti patentu společnosti originálních léčiv (65 měsíců před uplynutím doby platnosti patentu pro Actavis) a že budou prosazovat dotčený léčivý přípravek mezi lékaře, za což jim budou vyplaceny vysoké částky (pro Actavis roční platby ve výši 19 až 30 milionů USD po dobu devíti let).
Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury nemohou vnitrostátní praktiky, i kdyby byly společné všem členským státům, mít přednost před použitím pravidel hospodářské soutěže Smlouvy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. ledna 1984, VBVB a VBBB v. Komise,
43/82 a 63/82
,
EU:C:1984:9
, bod
) a že to platí tím spíše, jedná-li se vnitrostátní praktiky třetích zemí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. února 2002, Compagnie générale maritime a další v. Komise,
T‑86/95
,
EU:T:2002:50
, bod
a citovaná judikatura). Přístup zvolený právem hospodářské soutěže Unie, pokud jde o rozlišení omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu a z hlediska důsledků se totiž liší od amerického antitrustového práva, které odlišuje omezení hospodářské soutěže
per se
, která odpovídají výhradně případům, ve kterých jsou protisoutěžní účinky tak zřejmé, že vyžadují pouze rychlý
prima facie
přístup (quick look approach), aniž je zohledněn kontext, a která jsou nutně a nezvratně zakázána, od protiprávních jednání, jež musí být prokázána na základě pravidla rozumného uvážení („rule of reason“), tedy v návaznosti na přezkum vyvažující soutěžní a protisoutěžní účinky dohody. Unijní právo však nepovažuje žádné omezení hospodářské soutěže jako nutně a nenapravitelně protiprávní, jelikož na omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu se mohou v zásadě vztahovat výjimky stanovené čl. 101 odst. 3 SFEU. Kromě toho, jak připomněla judikatura, existenci pravidla rozumného uvážení v právu hospodářské soutěže Unie nelze připustit (rozsudek ze dne 29. června 2012, E.ON Ruhrgas a E.ON v. Komise,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, bod
; viz rovněž v tomto smyslu rozsudek ze dne 23. října 2003, Van den Bergh Foods v. Komise,
T‑65/98
,
EU:T:2003:281
, bod
). Mimoto, rozdíly mezi právními rámci ve Spojených státech a v Unii, které se týkají konkrétně patentů ve farmaceutickém odvětví, dále ztěžují obdobné použití dosahu rozsudku Actavis v projednávané věci (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. září 2016, Lundbeck v. Komise,
T‑472/13
, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:449
, bod
).
V důsledku toho je třeba odmítnout argument žalobkyň vycházející z porušení stanoviska Supreme Court of the United States (Nejvyšší soud Spojených států) jako neúčinný.
8)

K z povahy dvojznačným účinkům dohod o smírném narovnání
Žalobkyně se domnívají, že účinky dohod o smírném narovnání jsou z povahy dvojznačné, a nemohou být tedy předmětem kvalifikace jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu.
Zaprvé tvrdí, že takové dohody mají potenciální dvojznačné účinky na zpochybnění patentů, jelikož existují paralelní spory a v řízeních před EPÚ nebrání zpětvzetí námitek stranou pokračování v řízení, jelikož její argumenty mohou být vzneseny i bez návrhu námitkovým oddělením nebo odvolacím senátem EPÚ. Navíc napadené rozhodnutí nezohledňuje skutečnost, že dohody o smírném narovnání mají dvojznačné účinky pouze pro budoucí spory, jelikož společnosti generických léčiv se mohou nadále rozhodnout, zda zahájí nákladná soudní řízení a tato řízení se mohou ukázat jako zcela nepotřebná v některých členských státech, probíhá-li řízení před EPÚ.
Zadruhé žalobkyně mají za to, že potenciální účinky těchto dohod na vstup generik na trh jsou rovněž dvojznačné v závislosti na znění dohod a kontextu, jehož jsou součástí. Je tak třeba zohlednit existenci sporu a šance stran na úspěch, existenci jiných sporů a možnost vyvinout jiné alternativní formy přípravku. Mimoto tyto dohody mohou umožnit rychlejší vstup generik na trh. Konečně by měla Komise zohlednit schopnost a úmysl společností generických léčiv vstoupit na trh s rizikem.
Zatřetí se žalobkyně domnívají, že Komise nemůže sankcionovat dohody o smírném narovnání v oblasti patentů, aniž posoudí jejich konkrétní účinky na trh, stejně jako stanovisko přijaté Supreme Court of the United States (Nejvyšší soud Spojených států) v rozsudku Actavis.
Komise tvrdí, že tento argument není účinný, jelikož za účelem určení, zda dohoda představuje omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu, není nutné zohledňovat její účinky, a omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu může nemít dokonce v určitých případech z důvodu pozdějších okolností jakýkoliv účinek. Analýza omezení z hlediska účelu tak nevyžaduje prokázat, k jakým porušujícím situacím by mohlo dojít v případě neexistence dohod.
Podpůrně Komise připomíná, pokud jde o účinky dohod o smírném narovnání o patentových sporech, že v projednávané věci se žalobkyně snažily uzavřít dohody se všemi svými potenciálními soutěžiteli a že pouze dvě z pěti jimi uzavřených dohod obsahovaly ustanovení, které umožňovalo vstup společností generických léčiv na trh v případě zrušení sporného patentu.
Komise se mimoto domnívá, že v napadeném rozhodnutí přezkoumala schopnost a úmysl každé společnosti generických léčiv uskutečnit vstup na trh s rizikem.
Konečně se Komise domnívá, že napadené rozhodnutí je konsistentní s přístupem zvoleným Supreme Court of the United States (Nejvyšší soud Spojených států) v rozsudku Actavis vzhledem k rozdílům existujícím mezi evropským pojmem „omezení z hlediska účelu“ a americkým pojmem „omezení
per se
“. Připomíná rovněž, že unijní judikatura odmítá pravidlo rozumného uvážení, jelikož přínosy dohody podporující hospodářskou soutěž musí být přezkoumány v rámci čl. 101 odst. 3 SFEU.
Stejně jako žalobkyně je třeba mít za to, že Komise a soud nemohou při přezkumu omezujícího účelu dohody a zejména při zohlednění hospodářského a právního kontextu dohod ponechat zcela bez povšimnutí potenciální důsledky této dohody (stanovisko generálního advokáta N. Wahla ve věci ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:272
, bod
). Je totiž třeba připomenout, že dohody zakládající omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu jsou dohodami, které vykazují dostatečný stupeň škodlivosti v tom smyslu, že jsou do takové míry způsobilé vyvolat protisoutěžní účinky, že je možné považovat za neužitečné prokazovat, že mají konkrétní účinky na trh (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. září 2014, CB v. Komise,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, body
a
a citovaná judikatura). Z toho vyplývá, že za omezující hospodářskou soutěž z hlediska účelu nemohou být považovány dohody, které s přihlédnutím ke kontextu, jehož jsou součástí, mají potenciální dvojznačné účinky na trh (stanovisko generálního advokáta N. Wahla ve věci CB v. Komise,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:1958
, bod
).
V projednávané věci je však třeba se k dotčeným tvrzením vyjádřit v rámci odpovědi na výtky směřované proti kvalifikaci každé dohody jako omezení z hlediska účelu, jelikož žalobkyně primárně předkládají na podporu svých tvrzení týkajících se potenciálních dvojznačných účinků sporných dohod argumenty, které vycházejí z každé z těchto dohod a z jejich kontextu, a to tím spíše že posouzení existence omezení z hlediska účelu musí být provedeno u každé dohody jako tvořící celek, jak zdůrazňuje relevantním způsobem Komise, aniž by byla oddělena analýza omezující povahy doložky o nenapadnutí od analýzy doložky o neuvedení na trh.
Při odpovědi na žalobní důvody, které kritizují posouzení každé ze sporných dohod, tak bude přezkoumáno, zda Komise platně konstatovala existenci takového omezení i přes údajné potenciální prosoutěžní účinky, které vyplývají zejména z kontextu uzavření uvedených dohod, s tím, že je třeba upřesnit, že budou zohledněny pouze ty, které zůstávají v rámci analýzy omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu (viz body 525, 644 a 989 dále).
Mimoto, jak vyplývá z bodů 293 až 295 výše, žalobkyně se nemohou užitečně dovolávat rozsudku Actavis.
b)

Ke kritériím kvalifikace dohod o smírném narovnání jako omezení z hlediska účelu použitým Komisí
S přihlédnutím k výše uvedeným úvahám je třeba přezkoumat argumenty žalobkyň, které se týkající specificky každého z tří hlavních kritérií použitých Komisí za účelem kvalifikace dotčených dohod o smírném narovnání jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu, kterými jsou zaprvé postavení potenciálního soutěžitele společností generických léčiv, zadruhé závazek těchto společností omezit své úsilí vstoupit na trh s generickým přípravkem a zatřetí převod hodnoty ze společnost originálních léčiv na společnost generických léčiv, která představuje významnou pobídku pro posledně uvedenou společnost k tomu, aby omezila své úsilí vstoupit na trh (bod 1154 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
1)

Ke kritériu týkajícímu se potenciální hospodářské soutěže
i)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
ii)

Závěry Tribunálu
Žalobkyně Komisi v podstatě vytýkají, že se dopustila nesprávného právního posouzení, když použila chybná kritéria ke kvalifikaci společností generických léčiv, které uzavřely sporné dohody s nimi, jako potenciálních soutěžitelů. Kritizují rovněž posouzení překážek existenci této potenciální hospodářské soutěže, které vyplývají z jejich patentů, Komisí.
–
Ke kritériím pro posouzení potenciální hospodářské soutěže
K vymezení pojmu „potenciální soutěžitel“
Žalobkyně vytýkají Komisi, že se omezila pro účely konstatování existence potenciální hospodářské soutěže mezi stranami sporných dohod na přezkoumání neexistence nepřekonatelných překážek vstupu společností generických léčiv na trh a nepřezkoumala, zda uvedené společnosti měly skutečné a konkrétní možnosti na trh vstoupit (viz bod 309 výše).
Z judikatury citované žalobkyněmi skutečně vyplývá, že podnik představuje potenciálního soutěžitele, pokud existují skutečné a konkrétní možnosti, že na dotčený trh vstoupí a bude konkurovat podnikům, které tam jsou již usazeny. Takové prokázání nemůže spočívat na pouhé hypotéze, ale musí být podloženo skutkovými okolnostmi nebo analýzou struktur relevantního trhu. Podnik tak nemůže být považován za potenciálního soutěžitele, jestliže jeho vstup na trh neodpovídá životaschopné hospodářské strategii (rozsudek ze dne 29. června 2012, E.ON Ruhrgas a E.ON v. Komise,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, bod
; viz rovněž v tomto smyslu rozsudek ze dne 14. dubna 2011, Visa Europe a Visa International Service v. Komise,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
, body
a
a citovaná judikatura). Z toho nutně vyplývá, že přestože je úmysl podniku vstoupit na trh případně relevantní pro účely ověření, zda může být považován za potenciálního soutěžitele na daném trhu, rozhodným kritériem, na němž má spočívat taková kvalifikace, je nicméně jeho schopnost vstoupit na daný trh (rozsudek ze dne 14. dubna 2011, Visa Europe a Visa International Service v. Komise,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
, bod
, a ze dne 29. června 2012, E.ON Ruhrgas a E.ON v. Komise,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, bod
).
V jiných souvislostech bylo rovněž rozhodnuto, že podnik představuje potenciálního soutěžitele, pokud neexistují nepřekonatelné překážky pro jeho vstup na trh (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 21. května 2014, Toshiba v. Komise,
T‑519/09
, nezveřejněný,
EU:T:2014:263
, bod
, potvrzený rozsudkem ze dne 20. ledna 2016, Toshiba Corporation v. Komise,
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
, body
,
,
a
, a ze dne 28. června 2016, Portugal Telecom v. Komise,
T‑208/13
,
EU:T:2016:368
, bod
).
Z judikatury tak vyplývá, že v závislosti na kontextu a dotčeném protiprávním jednání se může meze, od které je připuštěna existence potenciální hospodářské soutěže, lišit. Přezkum pouhých nepřekonatelných překážek vstupu totiž znamená, že jakákoliv možnost vstupu na trh, byť teoretická, stačí k prokázání existence potenciální hospodářské soutěže, zatímco analýza skutečných a konkrétních možností vstupu vede k tomu, že existence potenciální hospodářské soutěže je uznána pouze v případě skutečných možností vstupu, které by se staly skutečností v případě, že by nedošlo k restriktivní praktice.
Nic to nemění na tom, že přezkum nepřekonatelné povahy některých překážek vstupu na trh, tvořených v projednávané věci primárně patenty a povinností získat registraci, nezpochybňuje přezkum skutečných a konkrétních možností vstupu společností generických léčiv, založený na přezkumu jejich schopnosti a úmyslu vstoupit, ani není nekonsistentní s tímto přezkumem. Jak relevantně zdůraznila Komise v napadeném rozhodnutí (poznámka pod čarou 1666) a na jednání, tento přezkum neexistence nepřekonatelných překážek „sloužil k ověření, zda, i přes obecnou schopnost společností generických léčiv a jejich prokázaný úmysl vstoupit, existovaly objektivní důvody, které vstup znemožňovaly“ a k doplnění analýzy založené na kritériu skutečných a konkrétních možností. V případě existence nepřekonatelných překážek vstupu na trh se totiž nelze domnívat, že subjekt má skutečné a konkrétní možnosti na trh vstoupit. Vyznačuje-li se tudíž trh překážkami vstupu, objektivní přezkum jejich nepřekonatelnosti užitečně doplňuje přezkum skutečných a konkrétních možností, který vychází z individuálních kritérií schopnosti a úmyslu dotčené společnosti vstoupit na trh.
Z odkazu na kritérium nepřekonatelných překážek několikrát v napadeném rozhodnutí (viz zejména body 1125 a 1181 odůvodnění) tak nelze, jak to činí žalobkyně, vyvodit, že Komise použila vymezení potenciální hospodářské soutěže založené pouze na tomto kritériu.
Je tomu takto tím spíše, že Komise citovala kromě rozsudku ze dne 21. května 2014, Toshiba v. Komise (
T‑519/09
, nezveřejněný,
EU:T:2014:263
), ve kterém bylo použito kritérium nepřekonatelných překážek (viz 319 výše), rozsudky ze dne 15. září 1998, European Night Services a další v. Komise (
T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 a T‑388/94
,
EU:T:1998:198
), a ze dne 14. dubna 2011, Visa Europe a Visa International Service v. Komise (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
), ve kterých bylo použito kritérium skutečných a konkrétních možností, když je uvedla navíc na úvod svého popisu pravidel o určování potenciálních soutěžitelů (body 1156 a 1157 odůvodnění napadeného rozhodnutí), jakož i několik dalších rozsudků, ve kterých byla připomenuta a použita tato definice potenciální hospodářské soutěže, mezi nimiž rozsudek ze dne 29. června 2012, E.ON Ruhrgas a E.ON v. Komise (
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
) (viz bod 318 výše). Jasně kromě toho uvedla, že schopnost vstoupit na trh, což je rysem kritéria skutečných a konkrétních možností (viz bod 318 výše), „zůstává klíčovým aspektem k prokázání potenciální hospodářské soutěže“ (bod 1163 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise konečně a zvláště v rámci své analýzy postavení jako potenciální soutěžitel každé z dotčených společností generických léčiv vyvodila z několika konkrétních informací, specifických pro každou z nich, které se týkaly zejména jejich výrobní schopnosti a jejich zásob přípravků, jejich obchodních smluv, jejich kroků za účelem získání registrace a jejich žalob podaných proti společnosti Servier, že všechny měly skutečné a konkrétní možnosti vstoupit na trh (viz body 432 až 438, 579 až 585 a 718 až 722 dále). Taková podrobná analýza na základě informací vlastních každému údajnému potenciálnímu soutěžiteli je přitom rysem přezkumu jeho skutečných a konkrétních možností vstoupit na trh a odlišuje se od přezkumu samotných nepřekonatelných překážek vstupu na daný trh, který může vést ke zjištění existence potenciální hospodářské soutěže pouze na základě skutečnosti, že jakýkoliv hospodářský subjekt vstoupil na relevantní trh.
Tato zjištění nejsou zpochybněna tvrzeními žalobkyň, podle kterých Komise vycházela primárně z úmyslu společností generických léčiv vstoupit na trh a z akumulace nerealistických hypotéz (viz bod 309 výše), jelikož z repliky vyplývá, že žalobkyně těmito tvrzeními zpochybňují nikoliv použité kritérium, ale použití kritéria skutečných a konkrétních možností v projednávané věci, které bude přezkoumáno dále v rámci odpovědi na výtky podané proti posouzení každé ze sporných dohod.
Z toho vyplývá, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, posoudila Komise potenciální hospodářskou soutěž na relevantním trhu a použila kritérium skutečných a konkrétních možností.
Navíc lze uvést, že na rozdíl od toho, co tvrdila Komise v duplice s odkazem na rozsudek ze dne 20. ledna 2016, Toshiba Corporation v. Komise (
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
) (viz bod 312 výše), nemohla se v projednávané věci omezit na ověření neexistence nepřekonatelných překážek vstupu na trh, aby z toho vyvodila existenci potenciální hospodářské soutěže na uvedeném trhu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. září 2016, Lundbeck v. Komise,
T‑472/13
, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:449
, body
až
).
Z bodů 28, 29, 32 a 34 rozsudku ze dne 20. ledna 2016, Toshiba Corporation v. Komise (
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
), sice vyplývá, že pokud jde o dohody, které se týkají rozdělení trhů, může se analýza hospodářského a právního kontextu, jehož je praktika součástí, omezit na to, co se jeví jako striktně nezbytné za účelem přijetí závěru o existenci omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu, a zejména ověřit, že překážky vstupu na relevantní trh nelze kvalifikovat jako nepřekonatelné (viz rovněž v tomto smyslu rozsudek ze dne 28. června 2016, Portugal Telecom v. Komise,
T‑208/13
,
EU:T:2016:368
, body
a
).
Je třeba mít nicméně nejprve za to, že z rozsudku ze dne 20. ledna 2016, Toshiba Corporation v. Komise (
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
), s přihlédnutím ke stanovisku generálního advokáta L. Watheleta ve věci Toshiba Corporation v. Komise (
C‑373/14 P
,
EU:C:2015:427
, body
,
,
a
), vyplývá, že omezení analýzy hospodářského a právního kontextu, které je v uvedeném rozsudku zakotveno, vyplývá z obzvláště zřejmé povahy některých omezení z hlediska účelu, které zejména proto, že dotčené dohody nejsou ani atypické, ani složité, nevyžadují důkladný přezkum hospodářského a právního kontextu za účelem prokázání, že jsou již z povahy dostatečně škodlivé.
V projednávané věci se přitom z toho důvodu, že sporné dohody byly uzavřeny ve formě dohod o smírném narovnání týkajících se patentů, nemohla protiprávní povaha a zejména povaha uvedených dohod jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu jevit jako zřejmá pro vnějšího pozorovatele. V tomto ohledu o tom svědčí skutečnost, že Komise analyzovala současně jejich protisoutěžní účel i jejich protisoutěžní důsledek. To je potvrzeno rovněž kvalifikací sporných dohod Komisí jako omezení z hlediska účelu ve smyslu rozsudku ze dne 20. listopadu 2008, Beef Industry Development Society a Barry Brothers (
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
), a to, aniž je třeba v této fázi rozhodnout o této kvalifikaci. I když totiž z bodu 34 tohoto rozsudku vyplývá, že dohody o vyloučení z trhu narážejí „zjevně“ na pojetí vlastní ustanovením Smlouvy týkajícím se hospodářské soutěže, Soudní dvůr nerozhodl, že dotčené dohody byly v této věci pro vnějšího pozorovatele zjevně nebo zřejmě dohodami o vyloučení a tak omezeními z hlediska účelu, která nevyžadují podrobnou analýzu jejich hospodářského a právního kontextu. Provedl naopak takovou analýzu tohoto kontextu, jakož i analýzu ustanovení a cílů dotčených dohod, aby z nich vyvodil, že byly dohodami o vyloučení, a tedy „zjevně“ dohodami, které omezují hospodářskou soutěž z hlediska účelu (rozsudek ze dne 20. listopadu 2008, Beef Industry Development Society a Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
, body
až
).
Je třeba dále zdůraznit, že ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 20. ledna 2016, Toshiba Corporation v. Komise (
C‑373/14 P
,
EU:C:2016:26
), nebyly výrobní a prodejní schopnosti výrobců, kteří se účastnili sporných praktik, zpochybněny a na relevantním trhu neexistoval žádný monopol. V projednávané věci je přitom zpochybněna právě schopnost společností generických léčiv vyrobit a uvést na trh sporný přípravek vzhledem k výlučným právům, kterými jsou patenty žalobkyň (viz bod 234 výše a bod 357 níže). Z tohoto rozsudku nelze tedy vyvodit, že určení povahy dohody jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu obecně a za takových okolností, jako jsou okolnosti projednávané věci, nevyžaduje ověření skutečných a konkrétních možností stran dohody vstoupit na relevantní trh.
Z výše uvedeného vyplývá, že je třeba zamítnout výtku, která vychází z použití chybné definice potenciální hospodářské soutěže.
Ke kritériu dostatečně rychlého vstupu
V napadeném rozhodnutí se Komise s odkazem na rozsudky ze dne 3. dubna 2003, BaByliss v. Komise (
T‑114/02
,
EU:T:2003:100
), a ze dne 14. dubna 2011, Visa Europe a Visa International Service v. Komise (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
), domnívala, že zásadní skutečností pro kvalifikaci podniku jako potenciálního soutěžitele je, že na trh může vstoupit natolik rychle, aby vyvíjel tlak na účastníky uvedeného trhu. Zdůraznila, že i když prodlení může odrážet obtíž vstoupit na trh z hlediska nákladů a času a tento vstup může být z důvodu tohoto prodlení obchodně méně přitažlivý, prodlení samo o sobě nezpochybňuje schopnost vstoupit na trh nebo tlak vykonávaný na společnost Servier nebo na jiné společnosti generických léčiv. Komise z toho v projednávané věci vyvodila s odkazem na časové údaje uvedené v nařízení o výjimkách a ve svých pokynech – zejména pokynech k použitelnosti článku 101 [SFEU] na dohody o horizontální spolupráci (
Úř. věst. 2011, C 11, s. 1
, dále jen „pokyny o dohodách o horizontální spolupráci z roku 2011“), které stanoví nejzazší dobu tří let – jakož i na orientační a skutečné doby trvání soudních řízení, postupů k získání registrace a postupů k vývoji ÚL, že prodlení tvrzené žalobkyněmi a společnostmi generických léčiv se nejevilo dostatečně dlouhým k tomu, aby nově vstupující subjekt na trh generických léčiv nevykonával konkurenční tlak (body 1158, 1159, 1182 odůvodnění a poznámka pod čarou 1669 napadeného rozhodnutí; viz rovněž body 1125, 1126 a 1296 odůvodnění téhož rozhodnutí).
Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, tato analýza potenciální hospodářské soutěže z hlediska časového, provedená Komisí, je v souladu s použitelnými zásadami.
Podle ustálené judikatury totiž proto, aby subjekt mohl být kvalifikován jako potenciální soutěžitel, musí k jeho potenciálnímu vstupu dojít natolik rychle, aby vyvolal a vykonával tak konkurenční tlak na účastníky trhu (rozsudek ze dne 14. dubna 2011, Visa Europe a Visa International Service v. Komise,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
, bod
; viz rovněž v tomto smyslu rozsudek ze dne 29. června 2012, E.ON Ruhrgas a E.ON v. Komise,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, bod
).
Tato judikatura zohlednila pokyny o použitelnosti článku [101 SFEU] na dohody o horizontální spolupráci (
Úř. věst. 2001, C 3, s. 2
, dále jen „pokyny o dohodách o horizontální spolupráci z roku 2001“) (viz rovněž pokyny o dohodách o horizontální spolupráci z roku 2011), které nejen potvrzují požadavek na dostatečně rychlý vstup, ale rovněž stanoví orientační doby trvání toho, co může být dostatečně rychlým vstupem, který podle případů nepřekračuje dobu jednoho nebo tří let, když odkazují na jiné pokyny, jakož i na nařízení o blokových výjimkách.
Nicméně, jak upřesňují tyto pokyny (poznámka pod čarou 9 pokynů o dohodách o horizontální spolupráci z roku 2001 a poznámka pod čarou 3 pokynů o dohodách o horizontální spolupráci z roku 2011) i judikatura (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. dubna 2011, Visa Europe a Visa International Service v. Komise,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
, body
a
), tyto lhůty jsou pouze orientační a pojem „dostatečně rychlý“ vstup závisí na okolnostech posuzované věci, jakož i na právním a hospodářském kontextu, jehož je součástí, které musí být zohledněny za účelem určení, zda podnik, který není na trhu přítomen, vyvíjí konkurenční tlak na podniky, které v dané době na tomto trhu působí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. dubna 2011, Visa Europe a Visa International Service v. Komise,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
, bod
).
V projednávané věci přitom Komise přihlédla ke zvláštnostem hospodářského a právního kontextu věci, když posoudila délku každé z etap vyžadovaných pro vstup na trh. Je třeba zdůraznit, že právě z důvodu zvláštností farmaceutického odvětví a zejména různých etap, které musí být absolvovány, jakož i z důvodu existence patentů, podnikají společnosti generických léčiv často kroky s cílem vstoupit na trh ještě před uplynutím doby platnosti patentů tak, aby absolvovaly vyžadované etapy nejpozději v okamžiku tohoto uplynutí. Tyto kroky tedy mohou vyvíjet konkurenční tlak na společnost originálních léčiv, dokonce ještě před uplynutím doby platnosti patentů a skutečným vstupem společností generických léčiv na trh [viz bod 356 dále; v tomto smyslu viz rovněž rozsudky ze dne 6. prosince 2012, AstraZeneca v. Komise,
C‑457/10 P
,
EU:C:2012:770
, bod
, ze dne 8. září 2016, Lundbeck v. Komise,
T‑472/13
, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:449
, bod
, a ze dne 8. září 2016, Sun Pharmaceutical Industries a Ranbaxy (UK) v. Komise,
T‑460/13
, nezveřejněný, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:453
, body
až
].
Jak správně tvrdí žalobkyně (viz bod 311 výše), z toho však nelze vyvodit, že společnost generických léčiv může být považována za jednoho z jejich potenciálních soutěžitelů, jakmile začnou vyvíjet generický přípravek perindoprilu a pouze na tomto základě. Komise zajisté v bodě 1125 odůvodnění napadeného rozhodnutí tvrdila, že potenciální hospodářská soutěž společností generických léčiv začíná, když subjekty, které chtějí uvést generický léčivý přípravek na trh, zahájí vývoj obchodně životaschopných technologií pro výrobu ÚL a konečného přípravku. Z následujících zmínek v tomto bodě odůvodnění, které odkazují na následnou analýzu postavení potenciálního soutěžitele každé z dotčených společnosti generických léčiv, stejně jako z této analýzy a obecných úvah napadeného rozhodnutí týkajících se kritéria dostatečně rychlého vstupu (viz bod 332 výše), však vyplývá, že Komise nezamýšlela vycházet z toho, že výkon konkurenčního tlaku začínal k datu zahájení vývoje generického přípravku, ale hodlala prokázat možnost výkonu konkurenčního tlaku od tohoto zahájení v případě, že by podmínky výkonu takového tlaku byly splněny. V každém případě, i kdyby bod 1125 odůvodnění byl vykládán tak, že stanoví začátek potenciální konkurence k datu zahájení vývoje generického přípravku, kritika tohoto posouzení musí být zamítnuta jako neúčinná, jelikož Komise z tohoto bodu odůvodnění nevycházela proto, aby vyvodila postavení dotčených společností generických léčiv jako potenciálních soutěžitelů. Jak totiž zdůrazňuje relevantním způsobem Komise k datu posouzení postavení společností generických léčiv jako potenciálních soutěžitelů, tedy v okamžiku uzavření sporných dohod, se domnívala, že všechny tyto společnosti dosáhly pokročilého stadia vývoje svého perindoprilu, a nevyjadřovala se k jejich dřívějšímu postavení potenciálního soutěžitele v okamžiku, kdy tento vývoj zahájily (viz bod 315 výše).
Stejně tak Komise sice připomněla v poznámce pod čarou 1840 v bodě 1296 odůvodnění napadeného rozhodnutí lhůtu tří let uvedenou v pokynech o dohodách o horizontální spolupráci z roku 2011, ale nevyvodila z toho žádný rozhodující důsledek v projednávané věci, takže výtky, že k této lhůtě přihlédla s ohledem zejména na čas vyžadovaný pro vývoj perindoprilu (bod 3137 odůvodnění napadeného rozhodnutí) musí být tedy odmítnuty jako neúčinné.
Komise kromě toho vyšla z myšlenky konkurenčního tlaku vlastního potenciální hospodářské soutěži proto, aby měla za to, že prodlení v procesu vstupu na trh, ke kterému může případně dojít ze strany společností generických léčiv, nestačí samo o sobě k vyloučení jejich postavení potenciálního soutěžitele, vyvíjejí-li nadále takový tlak z důvodu jejich schopnosti vstupu na trh, a citovala v tomto smyslu rozsudek ze dne 3. dubna 2003, BaByliss v. Komise (
T‑114/02
,
EU:T:2003:100
). Komise se na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, právem opřela o výše uvedený rozsudek, jelikož i když Tribunál rozhodoval v tomto rozsudku za velmi odlišného kontextu od kontextu v projednávané věci, vyjádřil se i k dopadu několika odkladů vstupu na trh na postavení společnosti Babyliss jako potenciálního soutěžitele, kterýžto dopad je právě analyzován v napadeném rozhodnutí. Tribunál v tomto ohledu rozhodl, aniž to ostatně žalobkyně zpochybňují, že odklady vstupu nezpochybňovaly postavení Babyliss jako potenciálního soutěžitele, když vyšel z několika skutečností, které dokládaly výkon konkurenčního tlaku plynoucího z její schopnosti vstoupit na trh (rozsudek ze dne 3. dubna 2003, BaByliss v. Komise,
T‑114/02
,
EU:T:2003:100
, body
až
). Z toho rovněž vyplývá, že jelikož zájem společností generických léčiv na tom, aby byly první na trhu, může mít dopad nanejvýš na jejich úmysl na trh vstoupit s ohledem na výši očekávaného zisku, ale nikoliv na jejich schopnost na trh vstoupit jako takovou, Komise správně v bodě 1182 odůvodnění napadeného rozhodnutí a na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, odmítla relevanci tohoto zájmu společností generických léčiv pro účely jejího posouzení údajného prodlení. Schopnost vstoupit na trh musí být totiž zkoumána s ohledem na kritérium hospodářsky životaschopné strategie (viz bod 318 výše), tedy odpovídat jednoduše rentabilnímu vstupu, a nikoliv nejrentabilnějšímu z možných vstupů na trh, jelikož by dotčená společnost generických léčiv byla první, která na trh vstoupí, a tak jediná, která by byla schopná konkurovat společnosti originálních léčiv, po určitou dobu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. září 2016, Xellia Pharmaceuticals a Alfarma v. Komise,
T‑471/13
, nezveřejněný, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:460
, bod
).
Z toho vyplývá, že všechny výtky podané proti časovému posouzení potenciální hospodářské soutěže Komisí musí být zamítnuty.
Ke kritériu vnímání přítomných hospodářských subjektů
V napadeném rozhodnutí se Komise domnívala s odkazem na rozsudky ze dne 12. července 2011, Hitachi a další v. Komise (
T‑112/07
,
EU:T:2011:342
), a ze dne 21. května 2014, Toshiba v. Komise (
T‑519/09
, nezveřejněný,
EU:T:2014:263
), že vnímání hospodářského subjektu, který již působí na trhu, hraje roli při posuzování potenciální hospodářské soutěže. Podle Komise totiž, pokud takový subjekt, který je již zkušený, vnímá konkurenční hrozbu ze strany společností generických léčiv, může taková hrozba vyvíjet konkurenční tlak na jeho chování na trhu a je relevantní pro účely posouzení potenciální hospodářské soutěže. S odkazem na rozsudek ze dne 14. dubna 2011, Visa Europe a Visa International Service v. Komise (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
), Komise uvedla, že potenciální hospodářskou soutěž může představovat pouhá existence podniku mimo trh a že tato samotná existence může zakládat konkurenční tlak, představovaný pravděpodobností vstupu (body 1160 až 1162 odůvodnění). Komise z toho vyvodila, že za účelem odpovědi na otázku, zda společnosti generických léčiv vykonávají konkurenční tlak na Servier, bude zohledněno vnímání subjektu, který již působí na trhu, Servier, a vnímání ostatních konkurenčních společností generických léčiv (bod1163 odůvodnění). V projednávané věci se domnívala, že společnosti generických léčiv byly vnímány jako potenciální konkurenti jak společností Servier, tak jejich vlastními rivaly, kteří vyrábějí generika (bod 1183 odůvodnění).
Bez dalšího lze uvést, že Komise v napadeném rozhodnutí použila kritérium vnímání hospodářského subjektu již přítomného na trhu, jako kritérium mezi jinými, za účelem určení postavení společností generických léčiv jako potenciálního soutěžitele, jak o tom svědčí příslovce „taktéž“ připomenutá v bodě 342 výše, jakož i přezkum ostatních kritérií pro posouzení potenciální hospodářské soutěže pro každou z uvedených společností (viz body 432 až 438, 579 až 585 a 718 až 722 výše).
Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, je přitom použití kritéria vnímání subjektu již přítomného na trhu, jako kritéria pro posouzení potenciální soutěže mezi jinými kritérii, v souladu s judikaturou použitelnou v projednávané věci, dovolávanou žalobkyněmi.
Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, Tribunál jasně zohlednil kritérium vnímání hospodářského subjektu již přítomného na trhu, v rozsudku ze dne 12. července 2011, Hitachi a další v. Komise (
T‑112/07
,
EU:T:2011:342
), za účelem prokázání existence potenciální hospodářské soutěže. Z bodů 90, 226 a 319 tohoto rozsudku, připomenutých v bodě 1160 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že nejen dotčené dohody uzavřené mezi evropskými a japonskými výrobci představovaly závažné indicie o tom, že jsou japonští výrobci vnímáni evropskými výrobci jako věrohodní potenciální soutěžitelé, ale rovněž že z nich vyplývá existence možností japonských výrobců vstoupit na evropský trh (v tomto smyslu viz rovněž rozsudek ze dne 21. května 2014, Toshiba v. Komise,
T‑519/09
, nezveřejněný,
EU:T:2014:263
, bod
). Tribunál sice rovněž provedl objektivní analýzu potenciální hospodářské soutěže, když přezkoumal zejména schopnost japonských výrobců vstoupit na evropský trh (rozsudek ze dne 12. července 2011, Hitachi a další v. Komise,
T‑112/07
,
EU:T:2011:342
, body
a
), jak ostatně uvedla Komise v bodě 1160 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Tato objektivní analýza však pouze prokazuje, že subjektivní kritérium vnímání hospodářským subjektem již přítomným na trhu, představuje pouze jedno z kritérií mezi jinými k posouzení existence potenciální hospodářské soutěže.
V rozsudku ze dne 29. června 2012, E.ON Ruhrgas a E.ON v. Komise (
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, bod
), dovolávaném žalobkyněmi, Tribunál rozhodl, že existence dohody a tak vnímání stran této dohody nemůže sama o sobě stačit k prokázání existence potenciální hospodářské soutěže ke dni podpisu dohody, ani tuto existenci nutně neimplikuje. Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, tento rozsudek tak dospěl k závěru nikoli o irelevanci kritéria vnímání hospodářským subjektem již přítomným na trhu, ale pouze o nedostatečnosti samotného vnímání tohoto subjektu k prokázání existence potenciální hospodářské soutěže v případě neexistence jakékoliv jiné skutečnosti, která by takovéto prokázání umožňovala.
Z toho vyplývá, že podle judikatury je kritérium vnímání subjektu již přítomného na trhu relevantním kritériem, ale nikoliv dostatečným pro posouzení existence potenciální hospodářské soutěže. Jak tvrdí relevantním způsobem totiž žalobkyně vzhledem k jeho subjektivní, a tedy proměnlivé povaze podle dotčených hospodářských subjektů, k jejich znalostem trhu, stejně jako k jejich vztahům s jejich hypotetickými soutěžiteli nemůže vnímání těchto subjektů, byť zkušených, samo o sobě mít za to, že jiný předmětný hospodářský subjekt je jedním z jejich potenciálních soutěžitelů. Naopak toto vnímání může podpořit schopnost subjektu vstoupit na trh, a tak přispět k jeho kvalifikaci jako potenciální soutěžitel [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 8. září 2016, Lundbeck v. Komise,
T‑472/13
, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:449
, body
a
, a ze dne 8. září 2016, Sun Pharmaceutical Industries a Ranbaxy (UK) v. Komise,
T‑460/13
, nezveřejněný, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:453
, bod
].
V důsledku toho je třeba odmítnout argumenty žalobkyň podané proti zohlednění vnímání subjektů již přítomných na trhu Komisí za účelem prokázání existence potenciální hospodářské soutěže.
–
K překážkám potenciální hospodářské soutěži tvořeným patenty žalobkyň
Žalobkyně a vedlejší účastnice vytýkají Komisi, že kvalifikovala společnosti generických léčiv jako potenciální soutěžitele Servier i přes překážky jejich vstupu na trh, které jsou tvořeny patenty, jejichž je Servier majitelkou.
V napadeném rozhodnutí se Komise domnívala, že strany nesprávně tvrdily s odkazem zejména na rozsudek ze dne 1. července 2010, AstraZeneca v. Komise (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, bod
), že vstup na trh byl nemožný z důvodu, že existence patentu vylučovala jakoukoliv možnost hospodářské soutěže, v důsledku čehož dospěly k závěru, že patenty Servier vytvářely „jednostrannou blokaci“ ve smyslu pokynů z roku 2004 o dohodách o převodu technologií, které nejsou navíc v projednávané věci použitelné (body 1167 a 1168 odůvodnění, jakož i poznámka pod čarou 1638).
Komise dodala, že v každém případě společnosti generických léčiv měly možnost zaprvé zpochybnit platnost patentů Servier. V tomto ohledu připomněla rozsudek ze dne 25. února 1986, Windsurfing International v. Komise (
193/83
,
EU:C:1986:75
, bod
), na základě kterého je ve veřejném zájmu odstranit, zejména prostřednictvím žalob napadajících platnost patentů, jakoukoliv překážku hospodářské činnosti, která by mohla vyplývat z nesprávně uděleného patentu, jakož i rozsudek ze dne 6. prosince 2012, AstraZeneca v. Komise (
C‑457/10 P
,
EU:C:2012:770
, bod
), ve kterém bylo uvedeno, že potenciální hospodářská soutěž může existovat i před uplynutím doby platnosti patentu k molekule (body 1132, 1165 a 1169 odůvodnění, jakož i poznámka pod čarou 1640 napadeného rozhodnutí). Komise dodala, že skutečnost, že se Servier dovolávala nebo se hodlala dovolat porušování práv z jejích patentů, byla irelevantní pro účely určení, zda tyto patenty mohly zablokovat vstup generických léčivých přípravků na trh, když zdůraznila neexistenci domněnky o porušování práv a neexistenci soudního rozhodnutí, které by takové porušení po dobu relevantního období konstatovalo (body 1169 až 1171 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Upřesnila, že vychází, pokud jde o vnímanou možnost neplatnosti nebo porušování práv z patentů Servier, z hodnocení provedených samotnými stranami, jakož i třetími osobami, tak jak jsou uvedena v dokumentech z doby uzavření sporných dohod nebo z doby dřívější (bod 1172 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise měla za to, že společnosti generických léčiv měly rovněž možnost, zadruhé využít alternativní cesty pro přístup na trhy, na kterých probíhaly spory (bod 1175 odůvodnění). Jednak společnosti generických léčiv mohly nadále uvést na trh perindopril rizikově, tedy s rizikem, že společnost originálních léčiv, podá žalobu pro porušení práv. Komise v tomto ohledu zdůraznila, že vzhledem k praxi podávání přihlášek patentů k postupu po uplynutí doby platnosti patentu k molekule, byly téměř veškeré prodeje po tomto uplynutí doby rizikové a že výsledkem rizikového vstupu společnosti Apotex na trh v roce 2006 byl rozsudek, kterým byl patent 947 prohlášen za neplatný a společnosti Servier bylo poskytnuto odškodnění (body 1176 a 1177 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Kromě toho společnosti generických léčiv mohly změnit své postupy buď přímo, nebo změnou dodavatele ÚL, aby zabránily tvrzením o porušování práv. I když by případně došlo k regulatorním prodlením, představovaly tyto změny podle Komise životaschopnou alternativní cestu přístupu na trh (bod 1178 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise dospěla v bodě 1179 odůvodnění napadeného rozhodnutí k následujícímu závěru:
„[…] smírná narovnání byla uzavřena v kontextu, kdy uplynula doba platnosti patentu k molekule a kdy všechny strany generických léčiv byly zapojeny přímo nebo nepřímo do soudních žalob nebo sporů týkajících se jednoho nebo několika zbývajících patentů Servier, ať již ve formě obrany proti žalobám pro porušení práv nebo vzájemnými žalobami a návrhy na neplatnost uvedených patentů. Společnosti generických léčiv se mohly rozhodnout rovněž pro další patentová opatření jako potenciální cesty pro přístup na trh. Komise přezkoumá podrobně, zda společnosti generických léčiv, které se snažily překonat překážky v oblasti patentů a uvést na trh svůj generický perindopril, byly zdrojem konkurenčního tlaku ve vztahu k Servier i přes její patenty. V tomto směru je třeba připomenout, že všechny dohody uvedené v tomto rozhodnutí byly uzavřeny v okamžiku, kdy panovala nejistota ohledně toho, zda byl porušen nějaký patent, a zejména zda mohl být patent 947 prohlášen za neplatný. Samotná existence a dovolávání se patentů Servier nezabránilo tedy všem možnostem potenciální nebo skutečné hospodářské soutěže“.
Žalobkyně a vedlejší účastnice v podstatě tvrdí, že tato analýza Komise abstrahuje od účinků spojených s patentem, který byl prohlášen za platný nebo jehož platnost se předpokládá, tak jak jsou stanoveny právními předpisy nebo uznány judikaturou. Vytýkají Komisi kromě toho, že porušila pokyny z roku 2004 a z roku 2014 o dohodách o převodu technologií, jakož i některé úvahy, které učinila při svém posouzení zneužití dominantního postavení Servier v napadeném rozhodnutí a v jiných rozhodnutích.
K porušení účinků patentů Servier, které byly prohlášeny za platné nebo jejichž platnost se předpokládá
Podle žalobkyň a vedlejších účastnic představuje patent, jehož platnost se předpokládá, přinejmenším od prohlášení platnosti až do doby uplynutí jeho platnosti legální zákaz vstupu na trh, který brání jakékoliv potenciální hospodářské soutěži.
Z bodu 108 rozsudku ze dne 6. prosince 2012, AstraZeneca v. Komise (
C‑457/10 P
,
EU:C:2012:770
), citovaného Komisí v napadeném rozhodnutí (viz bod 351 výše), nicméně vyplývá, že potenciální hospodářská soutěž může existovat na trhu ještě před uplynutím doby platnosti patentu. Konkrétněji Soudní dvůr rozhodl, že dodatková ochranná osvědčení, která měla prodloužit účinky patentu, měla nejen značný vylučující účinek po ukončení platnosti patentů, ale mohla rovněž zhoršit strukturu trhu narušením potenciální hospodářské soutěže i před tímto ukončením, přičemž toto zjištění o existenci potenciální hospodářské soutěže ještě před uplynutím doby platnosti patentů nezáviselo na skutečnosti, že dodatková ochranná osvědčení, o která se jednalo, byla získána podvodem a protiprávně (rozsudek ze dne 8. září 2016, Lundbeck v. Komise,
T‑472/13
, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:449
, bod
). Výlučné právo, které představuje patent, tak nebrání jako takové existenci potenciální hospodářské soutěže během daného období výlučnosti.
I když totiž, jak zdůrazňují žalobkyně a vedlejší účastnice, takové výlučné právo má obvykle za následek, že soutěžitelé zůstanou mimo trh, jelikož jsou povinni toto výlučné právo respektovat na základě veřejné právní úpravy (rozsudek ze dne 1. července 2010, AstraZeneca v. Komise,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, bod
; viz rovněž bod 234 výše), tento účinek vylučující hospodářskou soutěž se týká skutečných soutěžitelů, kteří uvádějí na trh přípravky, které porušují práva. Patent přiznává svému majiteli výlučné právo používat vynález za účelem výroby a prvního uvedení průmyslových výrobků na trh, jakož i právo bránit se proti jakémukoliv porušování práv (rozsudky ze dne 31. října 1974, Centrafarm a de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
, bod
, a ze dne 16. července 2015, Huawei Technologies,
C‑170/13
,
EU:C:2015:477
, bod
; viz rovněž bod 234 výše), ale nebrání sám o sobě tomu, aby hospodářské subjekty podnikly kroky nutné k tomu, aby byly schopny vstoupit na relevantní trh k uplynutí doby platnosti patentu, a vyvíjely tak konkurenční tlak na majitele patentu, který je rysem existence potenciální hospodářské soutěže před tímto uplynutím. Nebrání ani tomu, aby tyto subjekty podnikly kroky vyžadované výrobou a uvedením na trh výrobku, který neporušuje práva, které umožní, aby byly považovány za skutečné konkurenty majitele patentu počínaje jejich vstupem na trh a případně za potenciální konkurenty až do tohoto vstupu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. září 2016, Lundbeck v. Komise,
T‑472/13
, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:449
, bod
).
To platí o to více ve farmaceutickém odvětví, ve kterém právní předpisy týkající se poskytování registrací, které jsou vyžadovány proto, aby léčivý přípravek mohl být uveden na trh, umožňují příslušným orgánům vydat registraci pro generický léčivý přípravek, i když je referenční přípravek chráněn patentem. Ze směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/83/ES ze dne 6. listopadu 2001 o kodexu Společenství týkajícím se humánních léčivých přípravků (
Úř. věst. 2001, L 311, s. 67
; Zvl. vyd. 13/27, s. 69), v pozměněném znění, vyplývá, že žádosti o registraci pro generické léčivé přípravky lze projednat ve zkráceném řízení na základě výsledků testů a zkoušek sdělených v žádosti o registraci originálního léčivého přípravku a že údaje týkající se těchto výsledků lze použít a umožňují tedy udělení registrace před uplynutím doby platnosti patentu k originálnímu léčivému přípravku (článek 10 směrnice 2001/83; viz rovněž body 74 a 75 odůvodněné napadeného rozhodnutí). Právní předpisy týkající se uvádění léčivých přípravků na trh samy stanoví, že společnost generických léčiv může vstoupit na trh díky legálně udělené registraci nebo alespoň zahájit řízení směřující k získání registrace po dobu ochrany patentu společnosti originálních léčiv. Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, je tomu tak stejně ve vnitrostátních právních předpisech, které provádějí směrnici 2001/83, jelikož z konečné zprávy z odvětvového šetření Komise ve farmaceutickém odvětví ze dne 8. července 2009, o kterou se opírají, vyplývá, že slovenské orgány změnily právní předpisy v tomto smyslu a že maďarské orgány vyžadují pouze „patentové prohlášení“, kterým se společnost generických léčiv zaváže, že neuvede na trh přípravek porušující práva před uplynutím doby platnosti dotčeného patentu. Skutečnost, zdůrazněná žalobkyněmi, že interní e-mail Servier uvádí, že „se zdá, že soubory dokumentace k perindoprilu [některých společností generických léčiv] jsou blokovány [slovenským regulačním orgánem], dokud je patent 947 v platnosti“, toto zjištění nemůže zpochybnit.
Navíc systém patentové ochrany je pojat tak, že má-li se za to, že jsou patenty platné počínaje jejich přihláškou (rozsudek ze dne 1. července 2010, AstraZeneca v. Komise,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, bod
), tato domněnka platnosti neznamená
ipso facto
porušující povahu všech přípravků uvedených na trh (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. září 2016, Lundbeck v. Komise,
T‑472/13
, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:449
, body
a
). Jak správně zdůrazňuje Komise v napadeném rozhodnutí (viz bod 351 výše) a aniž by to bylo žalobkyněmi specificky zpochybněno, neexistuje domněnka o porušování práv, jelikož takové porušení musí být zjištěno soudem. Jak totiž vyplývá z rozsudku ze dne 25. února 1986, Windsurfing International v. Komise (
193/83
,
EU:C:1986:75
, bod
), Pokud by soukromý subjekt, který je majitelem patentu, mohl vlastním posouzením nahradit posouzení provedené příslušným orgánem ohledně existence porušení jeho patentového práva, mohl by majitel patentu použít toto posouzení za účelem rozšíření působnosti svého patentu (viz rovněž bod 1171 odůvodnění a poznámka pod čarou 1642 napadeného rozhodnutí). V důsledku toho je možné, aby hospodářský subjekt převzal riziko, že vstoupí na trh s přípravkem, včetně takového přípravku, který potenciálně porušuje práva z platného patentu, přičemž tento rizikový vstup nebo uvedení na trh (viz zejména body 75 a 1176 odůvodnění napadeného rozhodnutí) mohou být úspěšné, pokud se majitel patentu vzdá práva podat žalobu pro porušení práv nebo pokud by tato žaloba pro porušení práv byla zamítnuta v případě, že by byla podána (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. září 2016, Lundbeck v. Komise,
T‑472/13
, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:449
, body
a
). V tomto ohledu je třeba upřesnit, že tato možnost rizikového vstupu na trh přispívá k prokázání, že patenty nepředstavují nepřekonatelné překážky vstupu společností generických léčiv na trh, ale sama o sobě neznamená, že tyto společnosti mají skutečné a konkrétní možnosti na trh vstoupit, které závisí na jejich schopnosti a úmyslu takový rizikový vstup uskutečnit.
Na rozdíl od toho, co tvrdí vedlejší účastnice, neobrací tento přístup Komise domněnku platnosti spojenou s patenty tím, že připouští existenci potenciální hospodářské soutěže, ledaže by platnost patentu byla potvrzena soudem a porušování práv z platného patentu bylo zjištěno soudem. Vedlejší účastnice totiž vychází z chybného výkladu napadeného rozhodnutí, jelikož se v něm Komise v podstatě správně domnívala (viz body 357 až 359 výše) nikoli, že bylo třeba mít za to, že patent je neplatný do doby vydání soudního rozhodnutí týkajícího se jeho platnosti a existence porušování práv, ale že do vydání takového rozhodnutí domněnka platnosti patentu nebrání rizikovému vstupu na trh (body 1171 a 1176 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Je třeba zdůraznit, že stejná neexistence domněnky porušování práv se použije v případě prohlášení platnosti dotčeného patentu příslušným orgánem. Jestliže patent nebrání jako takový skutečnému nebo potenciálnímu vstupu soutěžitelů na trh, nevylučuje prohlášení platnosti uvedeného patentu takovou hospodářskou soutěž, pokud není spojeno s prohlášením o porušování práv. Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, skutečnost, že rozhodnutí EPÚ ze dne 27. července 2006 prohlásilo patent 947 za platný, nestačí sama o sobě tomu, aby bylo zabráněno výkonu potenciální hospodářské soutěže.
Tyto úvahy nejsou zpochybněny judikaturou citovanou vedlejší účastnicí.
Zaprvé se rozsudky ze dne 15. září 1998, European Night Services a další v. Komise (
T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 a T‑388/94
,
EU:T:1998:198
), a ze dne 29. června 2012, E.ON Ruhrgas a E.ON v. Komise (
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
), totiž netýkaly práv duševního vlastnictví, ale vztahovaly se k výlučným právům, která bránila z právního i faktického hlediska poskytování dotčených služeb, jakož i přístupu k infrastruktuře. Mimoto i kdyby bylo třeba se domnívat, že „faktické územní monopoly“ uvedené v rozsudku ze dne 29. června 2012, E.ON Ruhrgas a E.ON v. Komise (
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, bod
), nejsou bez připomenutí výlučnými právy, která jsou patenty (viz bod 234 výše), z tohoto rozsudku vyplývá, že Tribunál vyvodil neexistenci potenciální hospodářské soutěže nikoliv ze samotné existence těchto monopolů, ale ze skutečnosti, že Komise právně dostačujícím způsobem neprokázala, že existovaly skutečné a konkrétní možnosti pro jiného dodavatele plynu vstoupit na německý trh s plynem i přes uvedené monopoly, čímž připustil, že takové monopoly nestačí samy o sobě k vyloučení existence potenciální hospodářské soutěže (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. června 2012, E.ON Ruhrgas a E.ON v. Komise,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, body
až
).
Zadruhé, i když se rozsudky ze dne 31. května 1979, Hugin Kassaregister a Hugin Cash Registers v. Komise (
22/78
,
EU:C:1979:138
), a ze dne 6. října 1994, Tetra Pak v. Komise (
T‑83/91
,
EU:T:1994:246
), týkají práv duševního vlastnictví a zejména, pokud jde o druhý rozsudek, patentů, nelze z nich však vyvodit, že dotčené patenty a ostatní práva duševního vlastnictví představují nepřekonatelné překážky vstupu na trh, které vylučují existenci potenciální hospodářské soutěže. V rozsudku ze dne 31. května 1979, Hugin Kassaregister a Hugin Cash Registers v. Komise (
22/78
,
EU:C:1979:138
, bod
), totiž Soudní dvůr vyvodil existenci monopolu, jak byl ostatně připuštěn žalobkyní, a tak neexistenci účinné hospodářské soutěže na trhu s náhradními díly pro registrační pokladny vyrobené uvedenou žalobkyní, ze souboru „důvodů obchodní povahy“, mezi kterými byly, ale nikoliv výlučně – jak vyplývá ostatně výslovněji ze zprávy z jednání v této věci (s. 1885) – právní předpisy Spojeného království o užitných vzorech a právu autorském. Stejně tak v rozsudku ze dne 6. října 1994, Tetra Pak v. Komise (
T‑83/91
,
EU:T:1994:246
, bod
), se Tribunál sice domníval, že dotčených několik patentů bránilo příchodu nových soutěžitelů na trh s aseptickými stroji. Z toho však nelze vyvodit, že patenty byly považovány jako takové za nepřekonatelné překážky vstupu na dotčený trh vzhledem k mnohosti dotčených patentů, zdůrazněné Tribunálem, existenci technologických překážek, rovněž zohledněné pro účely závěru o existenci překážek, a zvláště k přítomnosti soutěžitele, který držel 10 % dotčeného trhu.
Výše uvedené úvahy nejsou zpochybněny ani čl. 9 odst. 1 směrnice 2004/48, rovněž zmíněným vedlejší účastnicí, který stanoví, že členské státy zajistí, aby soudní orgány mohly vydat vůči údajnému porušovateli práv usnesení o předběžném opatření s cílem zamezit hrozícímu porušení práva duševního vlastnictví nebo předběžně zakázat pokračování v údajném porušování tohoto práva.
Taková usnesení o předběžném opatření nebo předběžné příkazy sice brání údajnému porušovateli práv, aby vstoupil na trh, a tedy výkonu skutečné hospodářské soutěže na tomto trhu po dobu stanovenou uvedenými usneseními. Nicméně vzhledem k této předběžné povaze a v případě neexistence rozhodnutí, které by pravomocně rozhodlo o existenci porušování práv a takové porušování konstatovalo a přijalo nápravná opatření, která jsou nezbytná, jsou tato usnesení o předběžném opatření nebo předběžné příkazy pouze dočasnými překážkami, a nikoli nepřekonatelnými překážkami, které by bránily uskutečnění kroků s cílem uvést na trh přípravek, který údajně porušuje práva, a tak výkonu potenciální hospodářské soutěže.
S ohledem na omezený čas pro analýzu, který má příslušný orgán pro vydání svého rozhodnutí, a s ohledem na podmínky vyžadované čl. 9 odst. 3 směrnice 2004/48 proto, aby bylo nařízeno předběžné opatření, zejména přesvědčení s dostatečnou mírou jistoty ohledně porušení práva duševního vlastnictví, je přijetí takových předběžných rozhodnutí založeno pouze na nutně stručném
prima facie
posouzení údajného porušení práv, které bude muset být potvrzeno nebo případně vyvráceno v návaznosti na důkladnější posouzení podmínek vyžadovaných pro konstatování existence porušení práv. Kromě toho dotčené společnosti generických léčiv mají možnost zabránit přijetí nepříznivého rozhodnutí nejen předložením argumentů o opaku v rámci řízení ve věci samé, ale rovněž tím, že zpochybní souběžně platnost dotčeného patentu prostřednictvím vzájemného návrhu na neplatnost tohoto patentu. Přijetí usnesení o předběžném opatření nebo předběžného příkazu, a tím spíše samotné riziko, že takové usnesení nebo příkaz budou přijaty, nemůže s ohledem zejména na přijetí takových předběžných rozhodnutí vůči jiným společnostem generických léčiv jako takové umožňovat vyloučení postavení společnosti generických léčiv skutečně nebo potenciálně dotčené tímto druhem rozhodnutí jako potenciálního soutěžitele.
Mimoto rozsudek ve věci samé, kterým by byla konstatována existence porušení práv, má sám o sobě předběžnou povahu, dokud nebyly vyčerpány možné procesní prostředky. Na rozdíl od toho, co tvrdí vedlejší účastnice, se totiž Komise správně domnívala v bodech 1132 a 1169 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že zpochybnění patentů a rozhodnutí týkajících se těchto patentů představuje „projev […] hospodářské soutěže“ v oblasti patentů. S ohledem na riziko porušení práv, kterému čelí jakákoliv společnost generických léčiv, a na nepříslušnost soukromých hospodářských subjektů posoudit existenci porušení práv, uvedenou výše (viz bod 359 výše), představuje totiž soudní žaloba jeden z prostředků, které má k dispozici společnost generických léčiv proto, aby toto riziko snížila a vstoupila na trh, tím, že se domůže prohlášení o neporušování práv nebo zneplatnění potenciálně porušovaného patentu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. září 2016, Lundbeck v. Komise,
T‑472/13
, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:449
, bod
). Z toho rovněž vyplývá, že dokud má společnost generických léčiv k dispozici procesní prostředky za účelem zpochybnění dotčených patentů a jejich porušení, aby tak získala přístup na trh, lze se domnívat, že uvedené patenty nepředstavují v zásadě nepřekonatelné překážky tomuto přístupu.
K porušení pokynů z roku 2004 a pokynů z roku 2014 o dohodách o převodu technologií
Nelze se domnívat, že v napadeném rozhodnutí Komise porušila pokyny z roku 2004 a pokyny z roku 2014 o dohodách o převodu technologií, i kdyby byly v projednávané věci použitelné.
Zaprvé na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně a vedlejší účastnice, rozhodnutí, která konstatují platnost dotčených patentů, a zejména rozhodnutí EPÚ ze dne 27. července 2006, neosvědčují „blokování“ plynoucí z patentů považované pokyny z roku 2004 a pokyny z roku 2014 o dohodách o převodu technologií za překážku výkonu potenciální hospodářské soutěže. V pokynech z roku 2004 o dohodách o převodu technologií (bod 32) stejně jako v pokynech z roku 2014 (bod 32), je totiž blokování vymezeno jako situace, kdy subjekt nemůže vstoupit na trh, aniž by porušil práva duševního vlastnictví jiného subjektu. Je přitom třeba připomenout, že rozhodnutí, která konstatují platnost patentu, nebrání sama o sobě rizikovému vstupu na trh, a že bránit mu může pouze rozhodnutí, které konstatuje porušení dotčeného práva duševního vlastnictví, tedy porušování práv z dotčeného patentu (viz body 359 a 361 výše). Tak „rozhodnutí soudů“ uvedená v pokynech z roku 2004 o dohodách o převodu technologií (bod 32) a „pravomocná soudní rozhodnutí“ uvedená v pokynech z roku 2014 (bod 33), jako prokazující s jistotou existenci blokování, odkazují nikoliv na rozhodnutí, která konstatují platnost patentu, ale na rozhodnutí, která konstatují porušování práv z tohoto patentu.
Zadruhé na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, Komise neporušila ani doporučení pokynů z roku 2014 o dohodách o převodu technologií týkající se analýzy potenciální hospodářské soutěže v případě neexistence blokování stanoveného soudním rozhodnutím. Je třeba připomenout v tomto ohledu, že na základě bodu 31 pokynů z roku 2014 o dohodách o převodu technologií se považují subjekty „za potenciálního soutěžitele na výrobkovém trhu, jestliže je pravděpodobné, že by při neexistenci dohody provedli dodatečné investice nutné ke vstupu na relevantní trh v reakci na malé, ale trvalé zvýšení cen výrobků“ a „[p]ravděpodobnost tohoto vstupu by měla být posuzována na reálném základě, tj. na základě skutečností daného případu“. Kromě toho podle bodu 33 těchto pokynů:
„V případě neexistence jistoty ve formě pravomocného soudního rozhodnutí, že k blokování dochází, a tedy jistoty ohledně této věci, se strany při řešení otázky, zda jsou potenciálními soutěžiteli, budou muset opírat o všechny důkazy dostupné v daném okamžiku, a zda neexistuje možnost [obcházení] práv duševního vlastnictví, včetně možnosti, že v konkrétním případě k porušování práv duševního vlastnictví dochází. Značné, již provedené investice či pokročilé plány pro vstup na daný trh mohou podpořit názor, že strany jsou přinejmenším potenciálními soutěžiteli, a to i v případě, že blokování nelze vyloučit […]“
Jak přitom vyplývá z bodů 323 a 325 výše, Komise použila v projednávané věci kritérium skutečných a konkrétních možností za účelem prokázání postavení dotčených společností generických léčiv jako potenciálních soutěžitelů a opřela se tak v souladu s výše uvedenými body pokynů z roku 2014 o dohodách o převodu technologií nikoli o neexistenci nemožnosti vstoupit, ale o pravděpodobnost vstupu posouzenou na základě reálných důvodů a dostupných údajů týkajících se zejména sporné situace stran, stavu vývoje jejich přípravků a jejich kroků za účelem získání registrace léčivého přípravku (viz rovněž 432 až 438, 579 až 585 a 718 až 722 dále). Mimoto, pokud by argumenty žalobkyň musely být vykládány tak, že zpochybňují zjištění Komise o pravděpodobnosti vstupu společností generických léčiv na trh, budou přezkoumány dále v rámci analýzy výtek, které zpochybňují postavení každé z těchto společností jako potenciálního soutěžitele.
Je třeba rovněž dodat, že na rozdíl od toho, co tvrdí vedlejší účastnice, z této analýzy pravděpodobností vstupu společností generických léčiv na trh, vyžadované pokyny z roku 2004 a pokyny z roku 2014 o dohodách o převodu technologií a provedené Komisí, právě vyplývá, že existence potenciální hospodářské soutěže se nevyvozuje
ipso facto
z neexistence prokázaného blokování, ale že vyžaduje, k tomu, aby byla prokázána, skutečnou analýzu, která může vést k tomu, že postavení potenciálního soutěžitele nebude společnosti přiznáno i přes neexistenci blokování plynoucího z patentů.
K vnitřnímu rozporu v rámci napadeného rozhodnutí
Podle žalobkyň je stanovisko Komise v rozporu s jejími posouzeními v napadeném rozhodnutí týkajícími se zneužití dominantního postavení Servier. Konkrétně jí vytýkají, že vnitřně rozporným způsobem uznala vylučující moc patentů Servier v části napadeného rozhodnutí věnované zneužití dominantního postavení Servier (body 2572, 2857 a 2972 odůvodnění) a odmítla riziko vyloučení společností generických léčiv z trhu v důsledku těchto patentů v části napadeného rozhodnutí týkající se článku 101 SFEU.
Toto tvrzení o vnitřním rozporu lze již v této fázi odmítnout, aniž by bylo třeba rozhodnout o vymezení relevantních trhů Komisí v rámci její analýzy účinků omezujících hospodářskou soutěže sporných dohod a zneužití dominantního postavení Servier.
Je třeba totiž zaprvé uvést, že jestliže Komise skutečně dospěla v napadeném rozhodnutí (body 2857 a 2972 odůvodnění) k závěru o neexistenci skutečně životaschopného zdroje hospodářské soutěže na trhu, pojem životaschopnosti použitý v těchto bodech odůvodnění k vymezení relevantního trhu, a sice trh na vstupu s technologiemi pro výrobu ÚL perindoprilu, a k určení existence dominantního postavení na tomto trhu pro účely použití článku 102 SFEU, se liší od pojmu použitého za účelem určení životaschopnosti vstupu na trh v rámci použití článku 101 SFEU. Je chápán totiž šířeji jako „hospodářská a regulatorní životaschopnost“ a tato regulatorní životaschopnost je chápána striktně jako vyloučená, existuje-li patent na trhu, jelikož patent brání závěru, že je dotčená technologie zastupitelná technologií krytou patentem (poznámka pod čarou 3386 napadeného rozhodnutí; viz rovněž body 2748 a 2754 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Za účelem odmítnutí relevance posouzení provedených Komisí v bodech 2857 a 2972 odůvodnění napadeného rozhodnutí v projednávané věci je dále možné uvést, že se tato posouzení týkají existence skutečné a účinné hospodářské soutěže na relevantním trhu a nikoli vyhlídek vstupu potenciálních soutěžitelů na trh.
Mimoto a zadruhé je třeba uvést, že v jiných částech napadeného rozhodnutí citovaných žalobkyněmi a vedlejší účastnicí (body 2571 a 2572 odůvodnění), věnovaných vymezení koncového výrobkového trhu a určení existence dominantního postavení na tomto trhu, se Komise v podstatě domnívala, že patenty Servier byly významnými, ale nikoli absolutními překážkami vstupu na trh v souladu s jejím posouzením potenciální hospodářské soutěže na tomto trhu.
K vnitřnímu rozporu mezi napadeným rozhodnutím a ostatními rozhodnutími Komise
Podle žalobkyň a vedlejší účastnice je stanovisko Komise v rozporu s některými jejími staršími rozhodnutími [rozhodnutí Komise 94/770/ES ze dne 6. října 1994 v řízení podle článku [101 SFEU] a podle článku 53 Dohody o EHP (věc IV/34.776 – Pasteur Merieux/Merck) a rozhodnutí Komise C(2013) 8535 final ze dne 26. listopadu 2013 v řízení podle článku 6 nařízení č. 139/2004 (věc COMP/M.6944 – Thermo Fisher Scientific/Life Technologies)]. Zatímco v těchto jiných rozhodnutích Komise vyvodila z existence patentů nebo sporů v oblasti patentů neexistenci silného konkurenčního tlaku společností generických léčiv, domnívala se v napadeném rozhodnutí i přes existenci těchto sporů, které mohou vést k vyloučení společností generických léčiv z trhu, že tyto společnosti byly potenciálními soutěžiteli Servier schopnými vykonávat silný konkurenční tlak na perindopril Servier.
V tomto ohledu je třeba se domnívat, že napadené rozhodnutí není v žádném případě v rozporu s rozhodnutími Komise citovanými žalobkyněmi a vedlejší účastnicí. Je totiž třeba především připomenout, že jelikož patenty v zásadě nepředstavují nepřekonatelné překážky vstupu soutěžitele na trh, ale mohou takové překážky vytvořit podle výsledku sporů v oblasti patentů a mít dopad na skutečné a konkrétní možnosti na tento trh vstoupit (viz body 359 až 368 výše a 442 až 453, 589 až 597 a 726 až 735 dále), není vyloučeno, že se Komise mohla v některých svých rozhodnutích, včetně zejména obou výše uvedených rozhodnutí, opřít o existenci patentů k vyvození neexistence potenciální hospodářské soutěže. Je třeba dále uvést, že v obou těchto rozhodnutích Komise konstatovala existenci překážek vstupu na trh nebo neexistenci potenciální hospodářské soutěže, když se opřela nejen o existenci patentů nebo sporů v oblasti patentů, ale rovněž o další ukazatele, jako obtíž získat registraci léčivého přípravku, výše vyžadovaných investic nebo existující obchodní vztahy, takže z toho nelze vyvodit, že existence patentů nebo sporů v oblasti patentů brání jako taková ve výkonu potenciální hospodářské soutěže.
Z výše uvedeného vyplývá, že se Komise domnívala, aniž by se dopustila pochybení, že patenty Servier nepředstavovaly v projednávané věci nepřekonatelné překážky vstupu společností generických léčiv na trh. K datu uzavření sporných dohod žádné pravomocné rozhodnutí o žalobě pro porušení práv totiž nekonstatovalo porušující povahu přípravků uvedených společností.
Zbývá tak určit, zda se Komise rovněž správně domnívala, že společnosti generických léčiv měly vzhledem k vlastnostem vlastním pro každou z nich skutečné a konkrétní možnosti vstoupit na relevantní trh, a za tímto účelem se vyjádřit k argumentům, které zpochybňují existenci takové možnosti, předložené v rámci specifické argumentace týkající se každé ze sporných dohod. Je třeba již v této fázi upřesnit, že tento přezkum výtek podaných proti posouzení skutečných a konkrétních možností společností generických léčiv vstoupit na trh Komisí musí být proveden s přihlédnutím k následujícím čtyřem zásadám a úvahám.
Zaprvé je třeba připomenout, že z judikatury týkající se určení existence skutečných a konkrétních možností vstoupit na trh (viz bod 318 výše) vyplývá, že zásadní skutečností, ze které musí vycházet kvalifikace jako potenciální soutěžitel, spočívá ve schopnosti podniku vstoupit na uvedený trh, a přestože je úmysl podniku vstoupit na trh případně relevantní pro účely ověření, zda může být považován za potenciálního soutěžitele, je pouze doplňkovým kritériem. Konkrétněji, úmysl vstoupit na trh není nezbytný pro uznání existence potenciální hospodářské soutěže na uvedeném trhu (rozsudek ze dne 14. dubna 2011, Visa Europe a Visa International Service v. Komise,
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
, bod
), ani ji nemůže zpochybnit, nicméně může, je-li prokázán, potvrzovat schopnost vstoupit na trh, a přispívat tak ke kvalifikaci daného subjektu jako potenciálního soutěžitele.
Z toho rovněž vyplývá, že kritérium vycházející z přímého vztahu mezi vstupem na trh a životaschopnou hospodářskou strategií, vyžadované uvedenou judikaturou, nepředstavuje samostatné kritérium odlišné od hlavního kritéria schopnosti vstoupit na trh a doplňujícího kritéria úmyslu na něj vstoupit (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. září 2016, Xellia Pharmaceuticals a Alfarma v. Komise,
T‑471/13
, nezveřejněný, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:460
, bod
). Je totiž jednak citováno v dotčených rozsudcích jako vysvětlení skutečné a konkrétní povahy možností vstupu na trh a předchází uvedení hlavního kritéria schopnosti vstoupit na trh a doplňujícího kritéria úmyslu na něj vstoupit, která jsou uváděna jako „nezbytně vyplývající“ kritéria. Kromě toho tyto rozsudky toto kritérium nepřezkoumávají odlišně a nezávisle na ověření schopnosti a úmyslu vstoupit na trh, jelikož ze skutečnosti, že podnik má současně schopnost vstoupit na trh s ohledem na své výrobní a prodejní prostředky, jakož i na své finanční zdroje, a úmysl na něj vstoupit zejména vzhledem k vyhlídkám na zisk a rentabilitu lze rozumně vyvodit, že tento vstup má přímý vztah k životaschopné hospodářské strategii dotčeného podniku.
Zadruhé, jak se správně domnívala Komise v napadeném rozhodnutí (bod 1172 odůvodnění; viz rovněž bod 351 výše), zhodnocení možností neplatnosti a porušování práv z patentů žalobkyň samotnými stranami lze zohlednit za účelem určení, zda společnosti generických léčiv měly skutečné a konkrétní možnosti vstupu na trh (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. září 2016, Lundbeck v. Komise,
T‑472/13
, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:449
, bod
). V případě neexistence rozhodnutí veřejného orgánu týkajícího se porušování práv a platnosti patentů Servier mohou zhodnocení možností zneplatnění nebo porušování práv z těchto patentů samotnými stranami poskytovat informaci ohledně zejména sporných úmyslů těchto stran. Zejména pocházejí-li od společností generických léčiv, mohou přispívat k prokázání jejich úmyslu vzhledem k jejich subjektivnímu vnímání dotčených patentů vstoupit na trh, ale nikoliv jejich schopnosti na tento trh vstoupit jako takové vzhledem k výlučné pravomoci vnitrostátních soudů a EPÚ k prokázání porušení práv a platnosti patentů (viz body 243 a 359 výše). Vzhledem k tomu, že úmysl je považován za relevantní kritérium pro určení skutečných a konkrétních možností vstoupit na trh (viz bod 382 výše), vyplývá z toho, že subjektivní zhodnocení stran lze platně zohlednit za účelem prokázání takových možností. Je však třeba upřesnit, že ačkoli je úmysl vstoupit na trh relevantní za účelem ověření, zda lze společnost považovat za potenciálního soutěžitele, je to pouze doplňující kritérium, takže tato zhodnocení jsou rovněž doplňující při určení postavení uvedené společnosti jako potenciálního soutěžitele. Tato zhodnocení musí být mimoto konfrontována s dalšími skutečnostmi, které stejně tak mohou dosvědčovat úmysly společnosti ohledně jejího vstupu na trh.
Zatřetí, existence skutečných a konkrétních možností vstoupit na trh se posuzuje ke dni uzavření sporných dohod [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 8. září 2016, Lundbeck v. Komise,
T‑472/13
, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:449
, body
,
a
, a ze dne 8. září 2016, Sun Pharmaceutical Industries a Ranbaxy (UK) v. Komise,
T‑460/13
, nezveřejněný, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:453
, body
a
]. Za účelem určení, zda takové dohody omezují hospodářskou soutěž ve smyslu článku 101 SFEU, je totiž třeba určit, jaká byla skutečná nebo potenciální hospodářská soutěž na relevantním trhu v okamžiku, kdy byly uzavřeny. Z toho vyplývá, že nelze přihlédnout k argumentům a dokumentům týkajícím se informací po uzavření sporných dohod, jelikož takové informace odrážejí provádění těchto dohod, a nikoliv situaci hospodářské soutěže na tomto trh v okamžiku jejich uzavření.
Začtvrté důkazní břemeno ohledně existence skutečných a konkrétních možností vstupu soutěžitele na trh stejně jako rozsáhleji důkazní břemeno ohledně prokázání existence protiprávního jednání (článek 2 nařízení č. 1/2003) nese Komise (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. září 2016, Lundbeck v. Komise,
T‑472/13
, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:449
, bod
). Nicméně vzhledem k tomu, že zásadní informace, které umožňují prokázat schopnost a úmysl společností generických léčiv vstoupit na trh, a tak jejich skutečné a konkrétní možnosti na tento trh vstoupit, jsou interními informacemi uvedených společností, které mohou tyto společnosti lépe shromáždit, je třeba se domnívat, že Komise, neexistují-li opačné důkazy týkající se technických, regulatorních, obchodních nebo finančních obtíží, dostačujícím způsobem prokázala existenci takových možností za okolností dané věci, pokud shromáždila soubor shodujících se nepřímých důkazů, které osvědčují přinejmenším kroky směřující k výrobě a uvedení na trh relevantního přípravku v dostatečně krátké době k tomu, aby vykonávaly tlak na subjekt již působící na trhu. Z takových kroků lze totiž vyvodit, že dotčená společnost měla nejen schopnost, ale rovněž úmysl převzít riziko vstupu na trh (v tomto smyslu viz bod 33 pokynů z roku 2014 o dohodách o převodu technologií; viz rovněž v tomto smyslu rozsudek ze dne 8. září 2016, Arrow Group a Arrow Generics v. Komise,
T‑467/13
, nezveřejněný, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:450
, bod
).
2)

Ke kritériu týkajícímu se závazků společnosti generických léčiv omezit své nezávislé úsilí vstoupit na trh
i)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
ii)

Závěry Tribunálu
Nejprve je třeba konstatovat, že Komise nepřezkoumala izolovaně v napadeném rozhodnutí obecnou legalitu doložek o nenapadnutí práv a neuvádění na trh. Z bodu 1154 odůvodnění napadeného rozhodnutí totiž vyplývá, že za účelem určení, zda dotčené dohody představovaly omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu, se Komise neomezila na přezkum, zda obsahovaly doložky o nenapadnutí práv a neuvádění na trh, ale že rovněž zanalyzovala, zda strany smírného narovnání byly potenciálními soutěžiteli a zda doložky o nenapadnutí práv a neuvádění na trh vycházely z převodu hodnoty ze společnosti originálních léčiv, na společnost generických léčiv, která představovala pro posledně uvedenou společnost pobídku, aby se vzdala vyvíjení konkurenčního tlaku na společnost, která je majitelem patentu. V důsledku toho nemohou žalobkyně a vedlejší účastnice vytýkat Komisi, že se domnívala, že samotná existence doložek o nenapadnutí práv a neuvádění na trh ve smírném narovnání stačí k prokázání jejich protisoutěžní povahy.
Pokud jde dále o argumenty žalobkyň a vedlejší účastnice týkající se nutné existence doložek o nenapadnutí práv a neuvádění na trh v jakémkoliv smírném narovnání, je třeba odkázat na úvahy obsažené v bodech 258 až 275 výše, ve kterých jsou uvedeny podmínky, které umožňují Komisi konstatovat existenci omezení z hlediska účelu v případě existence takových doložek.
Pokud jde o argumenty žalobkyň a vedlejší účastnice týkající se použití teorie vedlejších omezení v projednávané věci, je třeba je odmítnout a odkázat na bod 291 výše.
Pokud jde o argument žalobkyň, podle kterého Komise již považovala za neproblematickou dohodu, která ukládala společnosti generických léčiv, aby se stáhla z trhu do doby vyřešení souběžně probíhajícího sporu, výměnou za odškodnění v případě neúspěchu v tomto sporu, je třeba připomenout, že podle judikatury zásada rovného zacházení, která představuje obecnou právní zásadu Unie, vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové odlišování objektivně odůvodněné (rozsudky ze dne 13. prosince 1984, Sermide,
106/83
,
EU:C:1984:394
, bod
, a ze dne 14. května 1998, BPB de Eendracht v. Komise,
T‑311/94
,
EU:T:1998:93
, bod
).
Je však třeba zdůraznit, že pokud podnik svým chováním porušil čl. 101 odst. 1 SFEU, nemůže se zcela vyhnout sankci z důvodu, že jinému hospodářskému subjektu pokuta uložena nebyla. I kdyby se totiž Komise dopustila pochybení tím, že se domnívala, že dohody Lundbeck-Neolab byly v souladu s čl. 101 odst. 1 SFEU, dodržení zásady rovného zacházení musí být v souladu se zásadou legality, podle níž nikdo nemůže ve svůj prospěch uplatňovat protiprávnost, k níž došlo ve prospěch jiné osoby (rozsudky ze dne 31. března 1993, Ahlström Osakeyhtiö a další v. Komise,
C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 a C‑125/85 až C‑129/85
,
EU:C:1993:120
, bod
, a ze dne 14. července 1994, Parker Pen v. Komise,
T‑77/92
,
EU:T:1994:85
, bod
).
V každém případě existují značné rozdíly mezi spornými dohodami a dohodami Lundbeck-Neolab, které Komise kvalifikovala jako neproblematické s ohledem na právo hospodářské soutěže v rozhodnutí C(2013) 3803 final ze dne 19. června 2013 v řízení podle článku 101 [SFEU] a článku 53 Dohody o EHP (věc AT/39226 – Lundbeck). Z bodu 164 odůvodnění tohoto rozhodnutí totiž vyplývá, že Neolab v říjnu 2002 vstoupila na trh s citalopramem ve Spojeném království, že Lundbeck podala žalobu pro porušení práv z jednoho jejího patentu v listopadu 2002 a že Neolab tedy podala vzájemný návrh na neplatnost sporného patentu. V rámci dobrovolného soudního příkazu („voluntary injunction“) přijatého v rámci vnitrostátního soudního řízení se Neolab zavázala v první dohodě, že neuvede na trh svůj generický léčivý přípravek do vydání rozsudku v souběžné věci mezi Lundbeck a společností Lagap ohledně téhož patentu nebo nejpozději do 30. listopadu 2003. Za to se Lundbeck zavázala, že zaplatí Neolab odškodnění v případě zneplatnění dotčeného patentu. Vzhledem k tomu, že však mezitím Lundbeck uzavřela smírné narovnání s Lagap dne 13. října 2003, Lundbeck a Neolab zrušily své závazky a Neolab znovu začala prodávat svůj generický léčivý přípravek dne 30. října 2003. Dne 22. prosince 2003 Neolab a Lundbeck ve druhé dohodě uzavřely smírné narovnání, které stanovilo, že Lundbeck zaplatí Neolab odškodnění, které má kompenzovat nemožnost prodávat generický přípravek po dobu, na kterou se vztahoval dobrovolný soudní příkaz, jakož i že se obě strany dohody vzdají pokračování sporu týkajícího se porušování práv ze sporného patentu a jeho neplatnosti do 31. března 2004.
Pokud jde o první dohodu, odlišovala se od dohod dotčených v projednávané věci, jelikož byla uzavřena po prvním vstupu společnosti generických léčiv na trh, dotčené omezení patrně vyplývalo ze soudního příkazu přijatého v soudním rámci, jejím předmětem byl pouze závazek o neuvádění na trh po omezenou dobu, a sice do vyřešení sporu s týmž předmětem, a stanovila platbu odškodnění společností originálních léčiv, pouze v případě zneplatnění jejího patentu.
Pokud jde o druhou dohodu, i když stanovila skutečně platbu ze strany společnosti originálních léčiv ve prospěch společnosti generických léčiv, odlišovala se však rovněž od sporných dohod tím, že společnost generických léčiv již působila na trhu v okamžiku jejího uzavření a že toto působení na trhu nezpochybňovala. Navíc, platba ze strany společnosti originálních léčiv ve prospěch společnosti generických léčiv měla za cíl pouze kompenzovat nemožnost prodeje generického přípravku po dobu, pokrytou dobrovolným soudním příkazem, a zabránit tak podání žaloby na náhradu škody na tomto základě ze strany Neolab.
Konečně, pokud jde kromě toho o argument žalobkyň, podle kterého je Komise povinna prokázat, že pokračování sporu je nezbytné a dostatečné k zachování hospodářské soutěže proto, aby se domnívala, že jeho přerušení představuje omezení hospodářské soutěže, je třeba připomenout, že vymezení omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu (viz bod 220 a násl. výše) neukládá Komisi změřit stupeň hospodářské soutěže, který může být dotčen spornou dohodou, ani prokázat, že pokračování sporu je nezbytné k zachování hospodářské soutěže.
3)

Ke kritériu týkajícímu se převodu hodnoty ve prospěch společností generických léčiv
i)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
ii)

Závěry Tribunálu
Úvodem je třeba konstatovat, že se Komise v napadeném rozhodnutí nedomnívala, že samotná existence převodu hodnoty ze společnosti originálních léčiv na společnost generických léčiv stačí sama o sobě k prokázání existence dostatečného stupně škodlivosti ve vztahu k hospodářské soutěži. Z bodu 1154 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že za účelem určení, zda dotčené dohody představovaly omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu, Komise přezkoumala, zda strany smírného narovnání byly potenciálními soutěžiteli, zda tato narovnání obsahovala doložky o nenapadnutí práv a neuvádění na trh a zda společnost originálních léčiv, získala ze strany společnosti generických léčiv závazek neuvádět na trh a nenapadnout práva výměnou za převod hodnoty (viz rovněž body 265 až 272 výše).
Z bodů 265 až 273 výše totiž vyplývá, že v případě dohody o smírném narovnání v oblasti patentů uzavřené mezi dvěma potenciálními soutěžiteli, která obsahuje doložky o neuvedení na trh a nenapadnutí, zakládá existence pobídky společnosti generických léčiv, aby souhlasila s těmito doložkami, sama o sobě zjištění omezení z hlediska účelu.
Argumenty předložené žalobkyněmi a vedlejší účastnicí neumožňují toto zjištění zpochybnit.
Zaprvé, pokud jde o argument, podle kterého jsou výrobci originálních léčiv povinni učinit větší ústupky než společnosti generických léčiv ve smírných narovnáních z důvodu rizik významnějších sporů, kterým by byli vystaveni, je třeba konstatovat, že, jak zdůrazňuje Komise, žalobkyně nepředložily žádný důkaz na podporu tohoto tvrzení, když se omezily na odkázání na jejich odpověď na oznámení námitek. Mimoto, i kdyby byla prokázána existence významnějšího rizika pro společnost originálních léčiv, takové riziko nemůže odůvodňovat obrácený převod hodnoty představující pobídku pro společnost generických léčiv, aby se zřekla svého úsilí vstoupit na trh.
Pokud jde o argumenty vedlejší účastnice, podle kterých jsou vnitrostátní systémy stanovování cen léčivých přípravků nepříznivé pro společnosti originálních léčiv, a vnitrostátní soudní mechanismy neumožňují účinně napravit „rizikový“ vstup generik na trh, je třeba připomenout, že i kdyby byly tyto okolnosti prokázány, nemohou odůvodňovat dohodu, která má protisoutěžní účel. Podle ustálené judikatury totiž nemůže být připuštěno, aby se podniky snažily překonat účinky právních pravidel, které považují za příliš nepříznivé, uzavíráním kartelových dohod s cílem napravit tyto nevýhody pod záminkou, že tato pravidla vytváří nerovnováhu v jejich neprospěch (rozsudek ze dne 27. července 2005, Brasserie nationale a další v. Komise,
T‑49/02 až T‑51/02
,
EU:T:2005:298
, bod
; viz rovněž v tomto smyslu rozsudek ze dne 15. října 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise,
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
, body
a
).
Pokud jde o argumenty žalobkyň, podle kterých měla Komise přihlédnout k obchodním úvahám a k vyhlídkám zisku stran smírných narovnání za účelem posouzení pobídkové povahy převodu hodnoty, z bodu 277 výše vyplývá, že za účelem určení, zda převod hodnoty ze společnosti originálních léčiv na společnost generických léčiv představuje pobídku k podřízení se doložkám o nenapadnutí práv a neuvádění na trh, Komise přezkoumala právem, zda převod hodnoty odpovídal specifickým nákladům na smírné narovnání společnosti generických léčiv. Relevantní kritérium tak spočívá v určení nákladů vlastních smírnému narovnání společnosti generických léčiv, a nikoli v zohlednění obchodních úvah účastníků smírného narovnání.
Je třeba dodat, pokud jde o všechny argumenty uvedené ve třech předcházejících bodech, že skutečnost, že uskutečnění protisoutěžního jednání se může zdát pro podnik jako nejvýnosnější nebo nejméně rizikové řešení, nijak nevylučuje použití článku 101 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 8. července 2004, Corus UK v. Komise,
T‑48/00
,
EU:T:2004:219
, bod
, a ze dne 8. července 2004, Dalmine v. Komise,
T‑50/00
,
EU:T:2004:220
, bod
), zejména tehdy, pokud se jedná o placení skutečných nebo potenciálních konkurentů proto, aby zůstali mimo trh (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. září 2016, Lundbeck v. Komise,
T‑472/13
, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:449
, body
a
).
Zadruhé žalobkyně nemohou Komisi vytýkat, že se odchýlila od tří kritérií připomenutých v bodě 1154 odůvodnění napadeného rozhodnutí, když kvalifikovala jako legální dohody o předčasném vstupu společností generických léčiv na trh, i když tyto dohody obsahovaly značnou pobídku. Z bodů 1138, 1200 a 1203 odůvodnění napadeného rozhodnutí totiž vyplývá, že se Komise omezila na uvedení, že dohoda o smírném narovnání, která povoluje vstup generika na trh před uplynutím doby platnosti sporného patentu, může představovat dohodu, která je příznivá pro hospodářskou soutěž, a tedy legitimní. I když si tedy přitom strany v takové dohodě dohodnout datum předčasného vstupu generika na trh, nestanoví však poskytnutí pobídky ze strany společnosti originálních léčiv ve prospěch společnosti generických léčiv proto, aby posledně uvedená společnost zpozdila vstup svého přípravku na trh.
Žalobkyně nemohou mimoto vytýkat Komisi, že neprovedla šetření 57 smírných narovnání uvedených v jejich ověřených ročních účetních výkazech, které obsahovaly převod hodnoty. Jednak je totiž třeba připomenout, že pokud podnik svým chováním porušil čl. 101 odst. 1 SFEU, nemůže se vyhnout sankci z toho důvodu, že jinému podniku nebyla uložena pokuta, neboť zásada rovného zacházení musí být vyvážena s dodržováním zásady legality, podle které nikdo nemůže ve svůj prospěch uplatňovat protiprávnost, k níž došlo ve prospěch jiné osoby (viz bod 395 výše). Kromě toho, dohodu o smírném narovnání sporu v oblasti patentů nelze považovat za protiprávní pouze z toho důvodu, že zahrnuje převod hodnoty ze společnosti originálních léčiv, na společnost generických léčiv, což je přístup, který Komise nepoužila v napadeném rozhodnutí, ve kterém správně přezkoumala, zda strany smírných narovnání byly potenciálními soutěžiteli, zda tato narovnání obsahovala doložky o nenapadnutí práv a neuvádění na trh a zda společnost originálních léčiv získala ze strany společnosti generických léčiv závazek neuvádět na trh a nenapadnout práva výměnou za převod hodnoty (viz bod 406 výše).
Zatřetí žalobkyně vytýkají Komisi, že přijala extenzivní definici převodu značné hodnoty tím, že přihlédla k vedlejším dohodám uzavřeným za tržních podmínek. Jak uvedla Komise právem v bodě 1190 odůvodnění napadeného rozhodnutí, pobídka společnosti originálních léčiv, k souhlasu s doložkami o nenapadnutí práv a neuvádění na trh však může mít formu vedlejší dohody k dohodě o smírném narovnání. I když vedlejší dohody představují běžné obchodní dohody, které mohou existovat samostatně, Komise v projednávané věci správně přezkoumala, zda určité vedlejší dohody, které byly nedílnou součástí dotčených smírných narovnání sporů, obsahovaly převody hodnoty z majitele patentu na společnost generických léčiv.
Začtvrté žalobkyně vytýkají Komisi, že zohlednila pobídky společnosti generických léčiv pokračovat ve sporu pouze v rámci analýzy potenciální hospodářské soutěže a nikoli v rámci posouzení převodu hodnoty. Z bodu 277 výše však vyplývá, že za účelem určení, zda převod hodnoty ze společnosti originálních léčiv na společnost generických léčiv představuje pobídku k souhlasu s doložkami o nenapadnutí práv a neuvádění na trh, Komise přezkoumala právem, zda převod hodnoty odpovídal specifickým nákladům na smírné narovnání společnosti generických léčiv. Relevantní kritérium tak spočívá v určení nákladů vlastních smírnému narovnání společnosti generických léčiv, a nikoli v případné informační asymetrii existující mezi stranami nebo v jejich vzájemných obchodních zájmech.
Konečně žalobkyně vytýkají Komisi, že nevzala v potaz některá smluvní ujednání z dohod uzavřených se společnostmi Teva, Krka a Lupin, která mohla urychlit vstup výrobců generik na trh. Tento argument bude přezkoumán v rámci žalobních důvodů týkajících se dotčených dohod.
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že Komise správně vymezila tři kritéria použitá ke kvalifikaci dohod o smírném narovnání sporů v oblasti patentů jako omezení z hlediska účelu, a nedopustila se tak nesprávného právního posouzení týkající se pojmu omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu.
6.

K dohodám uzavřeným se společnostmi Niche a Matrix
a)

K postavení společností Niche a Matrix jako potenciálního soutěžitele
[
omissis
]
b)

K nesprávným právním posouzením týkajícím se kvalifikace dohod se společnostmi Niche a Matrix jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu
1)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
2)

Závěry Tribunálu
Pokud jde o nesprávná právní posouzení, kterých se měla údajně dopustit Komise, když kvalifikovala dohody Niche a Matrix jako omezení z hlediska účelu, aniž přezkoumala, zda „takto mohly“ mít záporné účinky, a třebaže jejich potenciální důsledky nejsou jednoznačné (viz bod 503 výše), je třeba odkázat na body 223 až 226, 304 až 306 a 418 výše. Je třeba dodat, pokud jde o potenciální nejednoznačné důsledky, kterých se žalobkyně dovolávají, když vycházejí z obtíží v oblasti patentů, jakož i o technické, regulatorní a finanční obtíže, kterým čelily Niche a Matrix, že tyto byly platně posouzeny Komisí tak, že nenarušují skutečné a konkrétní možnosti Niche a Matrix konkurovat žalobkyním (viz bod 501 výše), a neumožňují tak vyvodit, že dohody Niche a Matrix mají potenciální nejednoznačné účinky.
Pokud jde o dovolávaná á nesprávná posouzení skutkového stavu, je třeba přezkoumat argumenty žalobkyň týkající se jednak existence pobídkové výhody ve vztahu k Niche a Matrix v dohodách Niche a Matrix a jednak současného omezení jejich úsilí konkurovat společnosti originálních léčiv, což jsou podmínky, které, pokud jsou splněny, ukládají konstatovat existenci omezení z hlediska účelu (viz bod 272 výše). V tomto ohledu je třeba upřesnit, že žalobkyně nezpochybňují existenci doložek o neuvedení na trh a nenapadnutí v dohodách Niche a Matrix, které mají samy o sobě omezující povahu z hlediska hospodářské soutěže (viz bod 257 výše), ale tvrdí, že tyto doložky nevykazují dostatečný stupeň škodlivosti v projednávané věci a zpochybňují, že by převody hodnoty stanovené dohodami Niche a Matrix mohly být považovány za pobídkové převody hodnoty.
i)

K neexistenci pobídkového převodu hodnoty
Úvodem je třeba připomenout, že pouhá existence převodu hodnoty ze společnosti originálních léčiv na společnost generických léčiv, nemůže umožňovat dospět k závěru o existenci omezení z hlediska účelu. Pouze v případě, kdy dochází při uzavření smírného narovnání k neodůvodněné obrácené platbě, tedy pokud je společnost generických léčiv pobídnuta uvedenou platbou, aby se podřídila doložkám o neuvádění na trh a o nenapadnutí práv, je třeba dospět k závěru o existenci takového omezení. V tomto případě již nejsou omezení hospodářské soutěže zavedená doložkami o neuvedení na trh a nenapadnutí vázána na patent a smírné narovnání, nýbrž jsou odůvodněna pobídkou (viz bod 265 výše).
Za účelem určení, zda obrácená platba, tedy převod hodnoty ze společnosti originálních léčiv na společnost generických léčiv, představuje pobídku k souhlasu s doložkami o nenapadnutí práv a neuvádění na trh, je třeba přezkoumat s přihlédnutím k její povaze a jejímu odůvodnění, zda pokrývá náklady vlastní smírnému narovnání sporu (viz bod 277 výše). V napadeném rozhodnutí tak Komise správně přezkoumala, zda převod hodnoty stanovený dohodami Niche a Matrix odpovídal specifickým nákladům smírného narovnání společnosti generických léčiv (body 1333 až 1337 a 1461 až 1464 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
V případě, že je cílem obrácené platby stanovené v dohodě o smírném narovnání, která obsahuje doložky omezující hospodářskou soutěž, nahradit náklady vlastní dohodě o narovnání vynaložené společností generických léčiv, nemůže být tato platba v zásadě považována za pobídkovou. Konstatování existence pobídky a omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu není přesto v tomto případě vyloučeno. Předpokládá však, že Komise prokáže, že částky odpovídající těmto nákladům vlastním smírnému narovnání, byť prokázaným a přesně vyčísleným stranami tohoto narovnání, nejsou přiměřené (viz bod 278 výše).
Náklady vlastní dohodě o smírném narovnání sporu zahrnují zejména náklady na soudní spory nesené společností generických léčiv v rámci sporu mezi ní a společností originálních léčiv. Jejich úhrada je tedy v přímé souvislosti s takovým smírným narovnáním. V důsledku toho pokud jsou částky nákladů na spory společnosti generických léčiv stanoveny stranami smírného narovnání, Komise může konstatovat jejich pobídkovou povahu pouze tak, že prokáže, že tyto náklady nejsou přiměřené (viz bod 279 výše).
Naopak, některé náklady společnosti generických léčiv jsou
a priori
příliš vzdálené sporu a jeho narovnání k tomu, aby mohly být považovány za náklady vlastní smírnému narovnání sporu v oblasti patentů. Jedná se například o náklady na výrobu porušujících přípravků, které odpovídají hodnotě zásob uvedených přípravků, jakož i náklady na výzkum a vývoj vynaložené za účelem vývoje těchto přípravků. Totéž platí u částek, které má společnost generických léčiv zaplatit třetím osobám z důvodu smluvních závazků uzavřených mimo spor (například smluv o dodávce). Je tedy věcí stran dohody, pokud chtějí, aby platba těchto nákladů nebyla kvalifikována jako pobídková a zakládající indicii o existenci omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu, aby prokázaly, že tyto náklady jsou vlastní sporu a jeho narovnání, a poté odůvodnily jejich výši. Za týmž účelem se mohou rovněž opírat o nízkou výši náhrady těchto nákladů, které nejsou
a

priori
vlastní smírnému narovnání sporu, a nejsou tedy dostatečné k tomu, aby představovaly významnou pobídku k souhlasu s doložkami omezujícími hospodářskou soutěž, které stanoví dohoda o narovnání (viz bod 280 výše).
Pokud jde v projednávané věci o dohodu Niche a jak Komise správně uvedla v bodě 1322 odůvodnění napadeného rozhodnutí, existence pobídky vyplývá jasně ze samotného znění dohody, která v článku 13 stanoví, že „[v]ýměnou za závazky [stanovené dohodou] a značné náklady a případné povinnosti, které by nesly Niche a Unichem plynoucí z ukončení jejich programu vývoje perindoprilu vyráběného [sporným] postupem, uhradí Servier Niche a Unichem […] částku ve výši 11,8 milionu GB“. Uvedenými závazky jsou totiž doložky o nenapadnutí práv a neuvádění na trh, za které je v tomto článku výslovně stanovena platba.
Tento výklad znění dohody Niche není mimoto zpochybněn tvrzením žalobkyň, podle kterého výraz „výměnou za“ představuje standardní formulaci anglického práva, jež má značit vzájemnost nutnou pro platnost jakékoliv smlouvy. I kdyby z toho totiž muselo být vyvozeno, že toto znění představuje určitou stylistickou formulaci, které není třeba přikládat význam, nic to nemění na tom, že tato formulace značí podle samotných žalobkyň vzájemnost a tak skutečnost, že částka stanovená článkem 13 dohody Niche je stanovena výměnou za povinnosti uložené Niche v uvedené dohodě.
Tento výklad dohody Niche není zneplatněn ani údajnou asymetrií rizik podstupovaných společností originálních léčiv a rizik, která podstupuje společnost generických léčiv, ani údajným vyjednávacím talentem Niche. Je zajisté pravda, že taková asymetrie rizik, jakož i vyjednávací talent společnosti generických léčiv umožňuje zčásti vysvětlit důvody, proč může být společnost originálních léčiv vedena k obrácené platbě značných částek ve prospěch společnosti generických léčiv. Zaplacení značné částky má však právě za cíl zabránit jakémukoliv, byť minimálnímu, riziku, že společnosti generických léčiv budou moci vstoupit na trh, a potvrzuje tak existenci vykoupení společnostmi originálních léčiv stažení společností generických léčiv z trhu. Dále je třeba připomenout, že skutečnost, že uskutečnění protisoutěžního jednání může být pro podnik nejrentabilnější nebo méně rizikové řešení, nebo že toto jednání směřuje k nápravě nerovnováhy, která existovala v neprospěch tohoto podniku, nijak nevylučuje použití článku 101 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 8. července 2004, Corus UK v. Komise,
T‑48/00
,
EU:T:2004:219
, bod
; ze dne 8. července 2004, Dalmine v. Komise,
T‑50/00
,
EU:T:2004:220
, bod
, a ze dne 27. července 2005, Brasserie nationale a další v. Komise,
T‑49/02 až T‑51/02
,
EU:T:2005:298
, bod
), zejména tehdy, pokud se jedná o platby skutečným nebo potenciálním konkurentům proto, aby zůstali mimo trh (rozsudek ze dne 8. září 2016, Lundbeck v. Komise,
T‑472/13
, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:449
, body
a
).
V projednávané věci je mimoto irelevantní, že výše uvedený článek dohody Niche stanoví, na základě neurčeného poměru, že platba částky 11,8 milionu GBP představuje protiplnění nejen za doložky o nenapadnutí práv a neuvádění na trh, ale rovněž za ostatní náklady, jelikož tato další kompenzace nezpochybňuje zjištění, podle kterého byly dotčené omezující doložky koupeny žalobkyněmi, a tak existenci pobídky Niche, aby se těmto doložkám podřídila.
Tyto ostatní náklady, popsané v dohodě Niche jako „značné náklady a případné povinnosti Niche a Unichem plynoucí z ukončení jejich programu vývoje perindoprilu vyráběného [sporným] postupem“, byly uváděny Niche během správního řízení (bod 1326 odůvodnění napadeného rozhodnutí), jakož i samotnými žalobkyněmi v jejich písemnostech, jako náklady, které odpovídají nákladům na vývoj perindoprilu Niche a odškodnění dlužnému zákazníkům Niche za porušení jejích smluvních povinností vůči nim. Takové náklady nejsou přitom
a priori
vlastní smírnému narovnání sporu v oblasti patentů (viz bod 531 výše) a žalobkyně neprokazují, že jsou vlastní dohodě o smírném narovnání uzavřené v projednávané věci.
Zejména i když, jak v podstatě tvrdí žalobkyně, odškodnění dlužné zákazníkům Niche by neexistovalo, pokud by Niche pokračovala ve sporu mezi ní a žalobkyněmi, takové odškodnění je v projednávané věci příliš vzdálené od sporu a jeho narovnání proto, aby bylo považováno za náklady vlastní tomuto narovnání, jelikož takové odškodnění bylo dlužné podle žalobkyň v případě „dobrovolného zastavení projektu“, které znamenalo zrušení smluv s jejich zákazníky, a dohoda Niche ponechávala Niche možnost neukončit smluvní vztahy s jejími zákazníky, ale pouze je přerušit (článek 11 dohody Niche). Žalobkyně navíc samy na jednání souhlasily s tím, že dotčené odškodnění mohlo být zaplaceno zákazníkům Niche bez ohledu na dohodu Niche. Lze kromě toho uvést, že informace předložené žalobkyněmi ke zpochybnění výše tohoto odškodnění, stanovené Komisí v napadeném rozhodnutí na 1,3 milionu GBP (bod 1335 odůvodnění), nejsou průkazné, jelikož z nich vyplývají buď nižší částky, než je tato výše, nebo se jedná o pouhé požadavky na vyšší částky.
Pokud jde o „právní náklady“ uvedené v napadeném rozhodnutí (bod 1334 odůvodnění), Niche je prezentovala během správního řízení jako náklady, které se vztahují k nákladům na právní poradenství, včetně nákladů na vývoj (bod 601 odůvodnění napadeného rozhodnutí), u nichž je třeba připomenout, že nejsou vlastní smírnému narovnání (viz bod 531 výše), třebaže je žalobkyně popisují jako „náklady na advokáty a na patenty“, které mohou spadat do nákladů na spory vlastních smírnému narovnání (viz bod 530 výše). Nicméně i kdyby údajná částka 1,1 milionu GBP z titulu „nákladů na advokáty a na patenty“ odpovídala nákladům na spory, jejichž náhrada může být v zásadě oprávněně stanovena ve smírném narovnání, nemůže tato částka spadat do nákladů vlastních dohodě o smírném narovnání uzavřené v projednávané věci. Z argumentace a dokumentů předložených žalobkyněmi totiž vyplývá, že se dotčené náklady vztahovaly k období, které končilo na konci roku 2003, tedy před vznikem sporů mezi Niche a žalobkyněmi (viz body 11, 13 a 16 výše), které dohoda Niche ukončila.
Pro doplnění lze dodat, že i kdyby tato částka 1,1 milionu GBP měla být Komisí v napadeném rozhodnutí přičtena k nákladům na vývoj a na odškodnění zákazníků Niche oceněných na 1,2 a 1,3 milionu GBP (bod 1336 odůvodnění), aniž by tyto částky byly platně žalobkyněmi zpochybněny (viz zejména bod 537 výše), celková výsledná částka (3,6 milionu GBP) by byla jasně nižší než 11,8 milionu GBP.
Z toho vyplývá, Komise platně konstatovala v napadeném rozhodnutí (bod 1348 odůvodnění) existenci pobídky Niche v dohodě Niche k tomu, aby se podřídila doložkám o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv stanoveným v uvedené dohodě, aniž by navíc musela, jak tvrdí žalobkyně (viz bod 513 výše) ověřit, zda by tyto doložky měly méně omezující účinek v případě neexistence této pobídkové platby. Konstatování pobídky k podřízení se doložkám o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv totiž vyžaduje pouze existenci takových doložek bez ohledu na jejich více či méně omezující dosah, a analýzu nákladů krytých dotčených převodem hodnoty (viz body 528 až 531 výše).
Z toho rovněž vyplývá, že musí být odmítnuta jako neúčinná výtka, která vychází z nesprávného posouzení skutkového stavu, kterého se měla dopustit Komise, když tvrdila, že částka zaplacená Niche na základě dohody Niche odpovídala odhadům tržeb po dobu delší deseti let a hrubé marži po dobu delší než dvacet let (viz bod 514 výše). I kdyby se totiž Komise dopustila takového pochybení, nemělo by to vliv na kvalifikaci převodu hodnoty žalobkyň na Niche jako pobídky, jelikož z bodů 536 až 538 výše vyplývá, že tento převod hodnoty nepokrýval náklady vlastní smírnému narovnání sporu a jelikož není kromě toho nijak tvrzeno, ani tím spíše prokázáno, že částka tohoto převodu byla nevýznamná a tak nedostatečná pro charakterizaci pobídky.
Kromě toho, pokud jde o dodatečnou pobídku, která vyplývala z částky zaplacené Niche na základě dohody Biogaran (body 1349 až 1354 odůvodnění napadeného rozhodnutí), je třeba se domnívat, jak bude podrobně uvedeno v bodech 798 až 810 dále, že okolnost, že obchodní dohoda, která nemá běžně za účel smírné narovnání sporu a na základě které dochází k převodu hodnoty ze společnosti originálních léčiv na společnost generických léčiv, je spojena s dohodou o smírném narovnání sporu, která obsahuje doložky, které omezují hospodářskou soutěž, představuje závažnou indicii o existenci „obrácené platby“, tedy převodu hodnoty, kterému neodpovídá žádné skutečné protiplnění, které by spadalo pod tuto vedlejší obchodní dohodu (viz bod 804 dále), a jedná se tedy o platbu, která rovněž představuje pobídkové zvýhodnění, nemá-li za účel kompenzovat náklady, které jsou vlastní smírnému narovnání sporu. V případě indicií nebo důkazních materiálů předložených Komisí, které mohou potvrdit takovou závažnou indicii, a prokázat tak existenci obrácené platby, mohou strany dohod představit svou verzi skutkových okolností a podložit svá tvrzení skutečnostmi, které jsou schopny předložit a které umožní se domnívat, že i když je obchodní dohoda spojena s dohodou o smírném narovnání, je odůvodněna jinými důvody než vyloučením soutěžitele z trhu prostřednictvím obrácené platby.
V projednávané věci Komise uvedla několik skutečností, které prokazují existenci souvislosti mezi dohodou Niche a dohodou Biogaran, jakož i neexistenci přímé vazby mezi převodem hodnoty stanoveným dohodou Biogaran a povinnostmi uloženými Niche uvedenou dohodou. Jednak zohlednila skutečnost, že dohody byly vyjednávány během stejného období a byly uzavřeny mezi týmiž podniky v tentýž den, jakož i okolnost, že obě dohody stanovily platbu ve dvou splátkách a ve stejných datech. Kromě toho žalobkyně sice tvrdily, že neexistovala žádná souvislost mezi oběma dohodami, avšak Niche uvedla, že dohoda Biogaran byla navržena žalobkyněmi proto, aby jí byla poskytnuta „plnou dohodnutou náhradu za uzavření dohody o smírném narovnání“. Komise kromě toho vyložila e-mail zaslaný představenstvem Biogaran společnosti Niche dne 4. února 2005, ve kterém bylo uvedeno, že „s ohledem na částku, která je ve hře, se nám zdá nutné disponovat dalšími právy k dalším přípravkům a určitou svobodou v oblasti nabídky přípravků“ tak, že znamená, že částka, která měla být převedena na Niche byla stanovena předtím, než se strany dohodly na působnosti přípravků dotčených dohodou Biogaran. Komise se rovněž domnívala, že smluvní ustanovení dohody Biogaran a zejména články 14.4 a 14.5 této dohody stanovily automatické zrušení této dohody v případě nezískání registrace léčivého přípravku ve lhůtě 18 měsíců, aniž by si Biogaran mohla vůči Niche nárokovat jakékoliv odškodnění, na rozdíl od ustanovení obsažených v ostatních dohodách uzavřených Biogaran, které se týkaly nabytí souborů výrobkové dokumentace. Konečně Komise uvedla, že s výjimkou jednoho přípravku nezískala společnost Biogaran registrace léčivých přípravků na základě souborů dokumentace předaných Niche a že její obrat spojený s dohodou Biogaran dosahoval částky mezi 100000 a 200000 eur.
Žalobkyně neuplatňují žádný argument, který by zpochybňoval tuto analýzu, s výjimkou výtky, která vychází z nezohlednění zájmu Biogaran na uzavření dohody Biogaran. Kromě skutečnosti, že takový zájem nelze považovat za dostatečný k odůvodnění částky převodu hodnoty stanovené dohodou Biogaran, lze uvést, že z bodu 1351 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá několik konstatování, která zpochybňují existenci takového zájmu Biogaran. Podle těchto konstatování nezpochybněných žalobkyněmi byla částka, která měla být převedena na Niche společností Biogaran, dohodnuta před tím, že se Niche a Biogaran dohodly na přípravcích dotčených dohodou Biogaran, přičemž tato dohoda mohla být zrušena stranami ve lhůtě 18 měsíců, aniž by si strany mohly nárokovat odškodnění a žádná platba nebyla stanovena ve prospěch Biogaran v případě, že by převedené registrace léčivých přípravků nebyly získány v určité lhůtě. Komise se tudíž mohla správně domnívat, že dohoda Biogaran představovala dodatečnou pobídku pro Niche, aby souhlasila s omezujícími doložkami dohody Niche.
Mimoto, pokud jde o návrhová žádání žalobkyň, která směřují k tomu, aby se ně mohlo vztahovat jakékoliv zrušení napadeného rozhodnutí nebo jakékoliv snížení výše pokuty, kterého by se mohla Biogaran domoci v rámci věci T‑677/14, je třeba odkázat na body 89 až 99 výše.
Pokud jde o dohodu Matrix, je třeba uvést, že článek 9 této dohody je podobný s článkem 13 dohody Niche a že argumenty, které kritizují posouzení Komise týkající se dohody Matrix z téhož titulu, jako posouzení týkající se dohody Niche, musí být tudíž odmítnuty z totožných důvodů. Pokud jde o argument, který směřuje specificky proti analýze dohody Matrix Komisí, podle kterého je Matrix rovněž dotčena odškodněním zákazníků Niche z titulu společné odpovědnosti s Niche, je třeba připomenout, že takové náklady nelze považovat za náklady vlastní smírnému narovnání sporu (viz bod 531 výše), a tudíž nemnohou odůvodňovat převod hodnoty stanovený dohodou Matrix, a to tím spíše, že ani žalobkyně, ani Matrix nebyly schopny prokázat, že částka 11,8 milionu GBP odpovídala takovým nákladům nebo jiným nákladům vlastním smírnému narovnání sporu.
Z toho vyplývá, že Komise rovněž platně konstatovala v napadeném rozhodnutí (viz zejména body 1452, 1453, 1463, 1464 a 1467 odůvodnění) existenci pobídky ve prospěch Matrix v dohodě Matrix, aby se podřídila doložkám o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv stanoveným uvedenou dohodou.
ii)

K neexistenci dostatečně škodlivé povahy doložek o nenapadnutí práv a neuvádění na trh
Je třeba připomenout, že žalobkyně nezpochybňují existenci doložek o nenapadnutí práv a neuvádění na trh v dohodách Niche a Matrix.
Na základě doložek o nenapadnutí práv obsažených v dohodách Niche a Matrix se obě tyto společnosti musely zdržet jakékoliv žaloby na neplatnost nebo prohlášení o neporušování práv patentů 339, 340, 341, 689, 947 a 948, přičemž Niche byla navíc povinna vzít zpět své námitky proti patentům 947 a 948 u EPÚ (články 7 a 8 dohody Niche a článek 5 dohody Matrix). Na základě doložek o neuvedení na trh obsažených v dohodách Niche a Matrix se obě tyto společnosti zavázaly, že nebudou vyrábět, držet, dovážet, dodávat, nabízet k dodání nebo nakládat nebo provádět úkony, které by mohly porušovat patenty 339 až 341 ve vztahu k perindoprilu (článek 3 dohody Niche a článek 1 dohody Matrix). Musely se rovněž zdržet podávání přihlášek k registraci týkajících se perindoprilu (článek 10 dohody Niche a článek 6 dohody Matrix) a byly povinny ukončit nebo přerušit své smlouvy týkající se perindoprilu uzavřené s třetími osobami (článek 11 dohody Niche a článek 7 dohody Matrix).
Žalobkyně nicméně zpochybňují dostatečně škodlivou nebo citlivou povahu doložek o nenapadnutí práv a neuvádění na trh obsažených v dohodách Niche a Matrix.
V tomto ohledu zaprvé tvrdí, že doložky o nenapadnutí práv a neuvádění na trh jsou vlastní dohodám o smírném narovnání.
I když jsou doložky o nenapadnutí práv a neuvádění na trh skutečně nezbytné pro smírné narovnání některých sporů týkajících se patentů (viz bod 259 výše), je třeba připomenout, že taková ustanovení ztrácejí svou legitimitu a vykazují dostatečný stupeň škodlivosti pro řádné fungování normální hospodářské soutěže, je-li skutečnou příčinou omezení hospodářské soutěže, kterou uvedené doložky zavádějí, pobídka, jak byla shledána v projednávané věci, a nikoliv uznání platnosti dotčených patentů stranami (viz bod 270 výše).
Je třeba rovněž zdůraznit v odpovědi na argument žalobkyň, podle kterého nemůže ztráta příležitosti vyhrát spor, kterou s sebou nese doložka o nenapadnutí práv, stačit ke kvalifikaci dohody, která má za cíl narovnat skutečný spor smírným způsobem, jako omezení z hlediska účelu (viz bod 505 výše), že i když doložka o nenapadnutí práv nebrání jako taková vstupu na trh, brání zejména podání žalob, které mají za cíl „otevřít cestu“ v rámci rizikového uvedení na trh, a tedy použití jednoho z prostředků, které mají takový vstup na trh umožnit (viz rovněž bod 257 výše). Je třeba rovněž připomenout, že Komise v projednávané věci kvalifikovala jako omezení z hlediska účelu nikoli samotnou doložku o nenapadnutí práv obsaženou v dohodách Niche a Matrix, ale tyto dohody jako celek, které obsahují jak doložku o nenapadnutí práv tak doložku o neuvedení na trh, a pobídku k podřízení se takovým doložkám (body 1375 a 1481 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Žalobkyně zadruhé tvrdí, že doložky o nenapadnutí práv a neuvádění na trh obsažené v dohodách Niche a Matrix nevykazují dostatečný stupeň škodlivosti, jelikož jejich účinky vyplývají z existence dotčených patentů, a nikoli ze znění těchto dohod.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že existence pobídky společnosti generických léčiv, aby se podřídila doložkám o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv, umožňuje založit zjištění o omezení z hlediska účelu, a to i tehdy, když dohoda o smírném narovnání obsahuje dložky, jejichž dosah nepřekračuje působnost sporných patentů (viz bod 273 výše). I když, jak tvrdí žalobkyně, doložka o neuvedení na trh nebrání Niche a Matrix ve vstupu na trh s neporušujícím přípravkem a omezuje se na účinky vyvolané rozhodnutím o soudním příkazu pro porušení práv z dotčených patentů či dokonce jim umožňuje rovněž díky částce obdržené v rámci převodu hodnoty, aby se svými partnery zahájily vývoj nového neporušujícího projetku perindoprilu (viz bod 506 výše), nic to nemění na tom, že dohody Niche a Matrix zakládají omezení z hlediska účelu.
Žalobkyně zatřetí zpochybňují dostatečně škodlivou povahu doložky o nenapadnutí práv, když tvrdí, že se týkají pouze jednoho subjektu, který podal námitky, ze všech těch, kteří námitky podali proti patentu 947 u EPÚ, a neměla vliv na ostatní společnosti generických léčiv z důvodu omezení sporů na spor z porušování práv.
Je třeba se domnívat, že i kdyby byla taková tvrzení týkající se dopadu dohod Niche a Matrix výlučně na společnosti generických léčiv, které jsou stranami těchto dohod, prokázána, nezpochybňují vyloučení uvedených společností z trhu, které s sebou nesou doložky o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv výměnou za pobídkový převod hodnoty, a tak dostatečný stupeň škodlivosti dotčených dohod, v důsledku čehož je nadbytečné zkoumat jejich konkrétní účinky.
Z toho vyplývá, že se Komise nedopustila pochybení, když se domnívala, že dohody Niche a Matrix představovaly omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu.
Tento závěr není zpochybněn údajnými nesprávnými posouzeními skutkového stavu, kterých se dopustila Komise při prezentaci hospodářského a právního kontextu dohod Niche a Matrix a při zohlednění subjektivních úmyslů stran.
Tvrzení žalobkyň o neexistenci protisoutěžního úmyslu stran dohod Niche a Matrix a o sledování legitimních cílů, které vedly zejména Niche k tomu, aby kontaktovala žalobkyně, totiž nemůže zpochybnit ani existenci pobídkové výhody, ani omezující povahu doložek o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv obsažených v dohodách z pohledu hospodářské soutěže. Tedy, i kdyby dotčené argumenty vycházely z prokázaných skutečností, nemohou v každém případě zneplatnit kvalifikaci dohod Niche a Matrix, kterou Komise konstatovala, jako omezení z hlediska účelu.
Je třeba rovněž dodat, že úmysl stran není k určení omezující povahy daného druhu koordinace mezi podniky nezbytný (viz bod 222 výše).
Navíc za existence doložek o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv, jejichž ve své podstatě omezující povaha nebyla platně zpochybněna, mohly být dohody Niche a Matrix právem považovány Komisí z důvodu zjištění existence pobídky za dohody o vyloučení z trhu, které z tohoto důvodu sledují protisoutěžní účel. Podle ustálené judikatury přitom pouhá okolnost, že dohoda sleduje také legitimní cíle, nemůže stačit k tomu, aby nebylo možné ji kvalifikovat jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu (viz bod 222 výše).
Pokud jde o údajná nesprávná posouzení skutkového stavu, kterých se měla dopustit Komise při zohlednění hospodářského a právního kontextu dohod Niche a Matrix, je třeba konstatovat, že žalobkyně v tomto ohledu opakují argumenty, které kritizují schopnost a úmysl Niche a Matrix vstoupit na trh s ohledem zejména na patenty žalobkyň a sporty týkající se uvedených patentů, jakož i na finanční a regulatorní obtíže Niche (viz body 507 a 519 výše). Vzhledem k tomu, že tyto argumenty byly přezkoumány a odmítnuty v rámci žalobního důvodu, který zpochybňuje postavení Niche a Matrix jako potenciálního soutěžitele (viz body 432 až 501 výše), nemohou zpochybnit omezující povahu dohod Niche a Matrix z hlediska účelu.
Z výše uvedeného vyplývá, že žalobní důvod, který vychází z nesprávných právních posouzení a z nesprávných posouzení skutkového stavu týkajících se kvalifikace dohod Niche a Matrix jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu, je třeba zamítnout v plném rozsahu.
c)

K nesprávným právním posouzením a k nesprávným posouzením skutkového stavu týkajícím se kvalifikace dohod Niche a Matrix jako omezení hospodářské soutěže z hlediska důsledků
Žalobkyně tvrdí, že se Komise dopustila různých nesprávných právních posouzení a nesprávných posouzení skutkového stavu týkajících se kvalifikace dohod Niche a Matrix jako omezení hospodářské soutěže z hlediska důsledků.
Je třeba připomenout, že v rozsahu, v němž některé důvody zmíněné v rozhodnutí mohou samy o sobě právně dostačujícím způsobem odůvodnit toto rozhodnutí, nemají vady, kterými mohou být stiženy ostatní důvody aktu, v žádném případě dopad na jeho výrok. Kromě toho, jestliže je výrok rozhodnutí Komise založen na několika pilířích odůvodnění, z nichž by každý sám o sobě postačoval k odůvodnění tohoto výroku, je v zásadě namístě zrušit tento akt pouze tehdy, je-li každý z těchto pilířů stižen protiprávností. V takovém případě vada nebo jiná protiprávnost, která postihuje pouze jediný z bodů odůvodnění, nemůže postačovat k odůvodnění zrušení sporného rozhodnutí, jelikož nemohla mít rozhodující vliv na výrok přijatý orgánem (viz rozsudek ze dne 14. prosince 2005, General Electric v. Komise,
T‑210/01
,
EU:T:2005:456
, body
a
a citovaná judikatura).
Jak bylo přitom uvedeno v bodě 219 výše, pro posouzení, zda je dohoda zakázána čl. 101 odst. 1 SFEU, je zohlednění jejích konkrétních účinků nadbytečné, jeví-li se, že jejím účelem je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na společném trhu.
V důsledku toho pokud Komise opírá zjištění o protiprávním jednání současně o existenci omezení z hlediska účelu a o omezení z hlediska důsledku, nemá pochybení, které způsobuje protiprávnost důvodu, který vychází z omezení z hlediska důsledku v každém případě rozhodující vliv, pokud jde o výrok přijatý Komisí v jejím rozhodnutí, jelikož důvod, který vychází z existence omezení z hlediska účelu, který sám o sobě může odůvodňovat zjištění o protiprávním jednání, není stižen protiprávností.
V projednávané věci z přezkumu žalobního důvodu, který vychází z nesprávných právních posouzení a z nesprávných posouzení skutkového stavu týkajících se kvalifikace dohod Niche a Matrix jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu, vyplývá, že žalobkyně neprokázaly, že se Komise dopustila pochybení, když dospěla v napadeném rozhodnutí k závěru, že dotčené dohody měly za účel zabránit, omezit nebo narušit hospodářskou soutěž na vnitřním trhu ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU.
Tento žalobní důvod tedy musí být zamítnut jako neúčinný.
7.

K dohodě uzavřené se společností Teva
a)

K postavení společnosti Teva jako potenciálního soutěžitele
[
omissis
]
b)

K nesprávným právním posouzením a nesprávným posouzením skutkového stavu týkajícím se kvalifikace dohody Teva jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu
1)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
2)

Závěry Tribunálu
Je třeba přezkoumat argumenty žalobkyň týkající se jednak existence pobídkové výhody ve vztahu k Teva a jednak souvisejícího omezení úsilí této společnosti konkurovat společnosti originálních léčiv, což jsou podmínky, které, pokud jsou splněny, ukládají konstatovat existenci omezení z hlediska účelu (viz bod 272 výše). Jelikož v projednávané věci závisí určení existence pobídkové výhody zčásti na určení omezující povahy některých ustanovení dohody Teva, jako první budou přezkoumány výtky směřující proti posouzení ustanovení dohody před výtkami, které kritizují posouzení převodu hodnoty stanoveného uvedenou dohodou. Pokud jde o výtku předloženou podpůrně týkající doby trvání protiprávního jednání vytýkaného žalobkyním na základě dohody Teva, bude přezkoumána jako poslední.
i)

K neexistenci omezení úsilí společnosti generických léčiv konkurovat společnosti originálních léčiv
Úvodem je třeba odmítnout tvrzení žalobkyň týkající se nesprávných právních posouzení a nesprávných posouzení skutkového stavu, kterých se měla dopustit Komise tím, že kvalifikovala dohodu Teva jako omezení z hlediska účelu, zatímco její potenciální důsledky údajně podporovaly hospodářskou soutěž a jejích omezující důsledky byly zcela hypotetické (viz bod 634 výše). Musí být zajisté připomenout, že Komise a soud nemohou při přezkumu omezujícího účelu dohody a zejména při zohlednění hospodářského a právního kontextu dohod ponechat zcela bez povšimnutí potenciální důsledky této dohody (viz judikatura citovaná v bodě 304 výše). Z judikatury však rovněž vyplývá, že prokázání existence omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu nemůže vést pod zástěrkou zejména přezkumu hospodářského a právního kontextu dotčené dohody k posouzení důsledků této dohody, neboť jinak by byl ztracen užitečný účinek rozlišení mezi omezeními hospodářské soutěže z hlediska účelu a z hlediska důsledku stanovenými v čl. 101 odst. 1 SFEU (viz bod 221 výše). Za účelem ověření konkrétní způsobilosti dohody mít důsledky omezující hospodářskou soutěž, které charakterizují dohody, jež mají protisoutěžní účel, tak musí být analýza potenciálních důsledků dohody omezena na důsledky, které vyplývají z informací, které byly objektivně předvídatelné v době uzavření uvedené dohody (v tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta N. Wahla ve věci ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:272
, bod
; v tomto smyslu viz rovněž rozsudek ze dne 11. září 2014, CB v. Komise,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, body
až
). V projednávané věci jsou přitom údajné potenciální důsledky bez ohledu na to, zda hospodářskou soutěž omezují nebo podporují, založeny na hypotetických a tím nepředvídatelných okolnostech k datu uzavření dohody Teva, jako je rozhodnutí EPÚ o platnosti patentu 947 nebo vstup dalších společností generických léčiv na trh Spojeného království, které nemohou být zohledněny v rámci analýzy účelu omezujícího hospodářskou soutěž (viz rovněž body 667 a 668 dále).
Pokud jde dále o tvrzení týkající se neexistence ve své podstatě protisoutěžní povahy ustanovení dohody Teva, je třeba zaprvé připomenout, že skutečnost, že doložky o nenapadnutí práv a neuvádění na trh jsou vlastní smírným narovnáním, nebrání tomu, aby dohody o smírném narovnání obsahující takové doložky mohly být kvalifikovány jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu (viz bod 273 výše). Lze dodat, že pokud žalobkyně uplatňují použitelnost teorie vedlejších omezení dohody Teva z důvodu, že její doložky o nenapadnutí práv a neuvádění na trh jsou nezbytné a přiměřené z hlediska dotčeného smírného narovnání sporu, již bylo rozhodnuto, že tento vztah nezbytnosti a přiměřenosti může být přerušen v případě zjištění o existenci pobídky k podřízení se takovým doložkám (viz bod 291 výše). Tato teorie tak může být použita na dohodu Teva pouze tehdy, pokud by převod hodnoty stanovený uvedenou dohodou neměl pobídkovou povahu (viz body 679 až 699 dále).
Zadruhé je třeba se domnívat, že argumenty předložené žalobkyněmi neumožňují zpochybnit omezující povahu doložky o nenapadnutí práv obsažené v dohodě Teva.
Podle této doložky se Teva zavázala, že nebude zpochybňovat patenty 947 a 339 až 341 ve Spojeném království po dobu platnosti dohody Teva, přičemž jí nebylo bráněno, aby pokračovala v řízení o námitkách proti těmto patentům u EPÚ (článek 2.4 dohody Teva).
Komise se v napadeném rozhodnutí domnívala, že tato doložka o nenapadnutí práv měla dva hlavní důsledky, první spočíval v zabránění Teva, aby prokázala, že přípravek, který hodlala uvést na trh, neporušoval práva, a druhý, který spočíval v zabránění objektivnímu právnímu přezkumu platnosti patentů žalobkyň ve Spojeném království (bod 1546 odůvodnění).
Nejprve je třeba uvést, že žalobkyně nezpochybňují tento první důsledek doložky o nenapadnutí práv obsažené v dohodě Teva, ale tvrdí, že takový důsledek je vlastní jakékoliv doložce o nenapadnutí práv obsažené ve smírném narovnání (viz bod 625 výše). V tomto ohledu je přitom třeba připomenout, že spjatost takové doložky se smírným narovnáním sama o sobě nestačí k vyloučení zjištění o protisoutěžním účelu (viz body 273 a 645 výše).
Dále je třeba se domnívat, že v projednávané věci nemá význam, že doložka o nenapadnutí práv se týká pouze sporných řízení ve Spojeném království a nezahrnuje řízení u EPÚ, jelikož územní působnost dohody Teva je omezena na Spojené království, v rámci něhož je jakékoliv zpochybnění platnosti patentu 947 a patentů k postupům zakázáno. V tomto ohledu je třeba připomenout, že dohodu lze kvalifikovat jako omezení z hlediska účelu, i když se její územní působnost omezuje na jeden členský stát (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. září 2009, Erste Group Bank a další v. Komise,
C‑125/07 P, C‑133/07 P a C‑137/07 P
,
EU:C:2009:576
, bod
a citovaná judikatura).
Mimoto i když, jak tvrdí žalobkyně, doložka o nenapadnutí práv nemůže mít důsledky pro řízení o zrušení patentu 947 zahájené ve Spojeném království dceřinou společností Teva, které bylo přerušeno do vydání konečného rozhodnutí v řízení o námitkách před EPÚ, kterého se dohoda Teva netýká, nic to nemění na tom, že toto ustanovení brání přinejmenším podání dalších žalob na neplatnost tohoto patentu po celou dobu platnosti dohody Teva a že podle znění článku 2.4 uvedené dohody se tento zákaz týká jak Teva UK Ltd, tak i jejích dceřiných společností a přímých žalob i jakékoliv pomoci třetí osobě za účelem zneplatnění patentů žalobkyň. V projednávané věci je tudíž irelevantní aktivní účast Teva v řízení o námitkách před EPÚ zejména prostřednictvím sdělování rozhodnutí soudů Spojeného království týkajících se platnosti patentu 947, dovolávaná žalobkyněmi (viz bod 635 výše).
Komisi nelze mimoto vytýkat, že neprokázala, že existoval vážný základ pro zpochybnění platnosti patentů k postupu žalobkyň (viz bod 635 výše). Takový důkaz se totiž nevyžaduje k prokázání omezující povahy doložky o nenapadnutí práv, která závisí na odstranění skutečných a konkrétních možností překonat překážky spojené s patenty, které nutně nepředpokládají proto, aby byly prokázány, důkaz o pravděpodobném úspěchu žaloby na neplatnost dotčených patentů (viz bod 368 výše).
Konečně je irelevantní tvrzení žalobkyň, podle kterého doložka o nenapadnutí práv nijak nebránila třetím osobám, aby jejich patenty zpochybnily (viz bod 635 výše). Takové tvrzení týkající se vyvolání potenciálních účinků dohody Teva pouze vůči této společnosti generických léčiv totiž jako takové nezpochybňuje omezující povahu doložky o nenapadnutí práv obsažené v dohodě Teva (viz rovněž body 556 a 557 výše).
Zatřetí je třeba se domnívat, že doložka o výlučném nákupu byla Komisí správně kvalifikována jako omezení hospodářské soutěže.
Tato doložka, stanovená článkem 3 dohody Teva, zní následovně:
„3. Povinnost výlučného nákupu
3.1.   Po dobu platnosti této smlouvy bude společnost Teva nakupovat veškerý perindopril, který bude ona sama nebo její dceřiné společnost potřebovat za účelem dodávky nebo poskytování ve Spojeném království, výlučně od společnosti Servier nebo jejích dceřiných společností.
[…]
3.3.   Společnost Teva nesmí aktivně prodávat nebo propagovat Přípravek zákazníkům mimo Spojené království a musí zajistit, aby se stejně chovaly její dceřiné společnosti.
3.4.   S výhradou přijetí potvrzených objednávek společnosti Teva společností Servier a jejími dceřinými společnostmi na níže uvedená množství Přípravku, předložených k datům objednávky nebo dříve, jsou společnosti Servier nebo dceřiné společnosti povinny dodat společnosti Teva následující množství Přípravku před následujícími daty:
3.4.1. 150000 (sto padesát tisíc) krabiček s 30 tabletami o 2 mg do 1. srpna 2006 a po dobu následujících měsíců 75000 (sedmdesát pět tisíc) takových krabiček za měsíc;
3.4.2. 240000 (dvě stě čtyřicet tisíc) krabiček s 30 tabletami o 4 mg do 1. srpna 2006 a po dobu následujících měsíců 120000 (sto dvacet tisíc) takových krabiček za měsíc;
3.4.3. 80000 (osmdesát tisíc) krabiček s 30 tabletami o 8 mg do 1. ledna 2007 (nebo do jakéhokoliv data, které si strany mohou dohodnout) a po dobu následujících měsíců 40000 (čtyřicet tisíc) takových krabiček za měsíc.
[…]
3.8.   Pokud v rámci některého měsíce po dobu platnosti této smlouvy:
3.8.1. společnost Servier obdrží od společnosti Teva objednávky potvrzené pro Přípravek k dodávce ve Spojeném království během tohoto měsíce, a tyto potvrzené objednávky byly předloženy k relevantním Datům objednávky nebo dříve; a
3.8.2. společnost Servier a její dceřiné společnosti nedodají ve lhůtě deseti pracovních dnů od data odpovídajícího dodání společnosti Teva úplný Přípravek, který si objednala, v souladu s ustanoveními 3.4 a 3.8.1 k dodání během tohoto měsíce,
3.8.3. bude společnost Servier povinná v souladu s ustanovením 3.9 zaplatit společnosti Teva paušální odškodnění za tento měsíc a společnost Teva a její dceřiné společnosti nebudou mít žádné jiné práva či nároky (včetně jakéhokoliv práva výpovědi) za jakékoliv výpadky společnosti Servier při dodávkách Přípravku společnosti Teva.
[…]“
Je třeba rovněž připomenout, že na základě doložky o neuvedení na trh stanovené v článku 2.3 dohody Teva se Teva zavázala, že nebude ve Spojeném království vyrábět, nechat vyrábět, držet, dovážet, dodávat, nabízet k dodání nebo nakládat s generickým perindoprilem, v případě, že je tento perindopril vyroben postupem vyvinutým společností Teva, který Servier považuje za porušující patenty 947 a 339 až 341 potvrzené ve Spojeném království, nebo že porušuje tyto patenty, až do zrušení dohody Teva nebo uplynutí doby její platnosti nebo uplynutí doby platnosti uvedených patentů.
Komise se domnívala v bodech 1552 až 1555 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že jelikož se doložka o neuvedení na trh (článek 2.3) a doložka o výlučném nákupu (článek 3.1) dohody Teva dotýkaly konkurenční schopnosti Teva a její svobody zvolit si zcela nezávisle její zdroje perindoprilu určeného pro trh Spojeného království, tyto doložky jsou analyzovány jako jediná a tatáž povinnost nekonkurovat. Upřesnila, že postavení případných alternativních zdrojů perindoprilu nemělo význam z hlediska patentu (porušující nebo neporušující), jelikož jedinými možnostmi pro Teva na základě doložky o výlučném nákupu bylo buď prodávat výlučně přípravek Servier nebo obdržet finanční částku jako kompenzaci za neprovedení dodávek (paušální odškodnění ve výši 500000 GBP za měsíc).
Je třeba se domnívat, že tvrzení žalobkyň podaná proti tomuto posouzení Komise vycházejí z chybného výkladu doložky o výlučném nákupu dohody Teva.
Z dohody Teva totiž vyplývá alternativa mezi dodávkou a platbou odškodnění v případě nedodání, jelikož vedle povinnosti dodávky, zajisté zmíněné v článku 3.4 dohody Teva, byla výslovně stanovená možnost nedodání, která nebyla ani napadnutelná u soudu, ani nemohla vést k výpovědi ze strany Teva, a dokonce ani nepodléhala jiným podmínkám, zejména časovému omezení než zaplacení odškodnění (články 3.8.2, 3.8.3 a 8.3 dohody Teva).
Je třeba upřesnit, že zákaz zpochybňování a vypovězení v případě nedodání stanovený v článku 3.8.3 dohody Teva (dále jen „doložka o nevypovězení“) hraje rozhodující roli při tomto výkladu doložky o výlučném nákupu, jelikož nahrazuje sankci za nedodržení smluvní povinnosti uloženou soudem nebo ukončení smluvního vztahu předem stanovenou kompenzací, a vytváří tak nesoulad mezi dodávkou a odškodněním. V tomto ohledu je irelevantní, že je toto odškodnění důsledkem nedodržení povinnosti dodávky nebo možnosti poskytnuté Servier nedodávat Teva.
V každém případě z toho totiž vyplývá, jak se správně Komise domnívala v napadeném rozhodnutí (bod 1559 odůvodnění), možnost nedodání ponechaná na výlučném uvážení Servier, která bránila Teva ve vstupu na trh a bránila rovněž postavit dotčené doložky naroveň doložkám, kterými se obvykle vyznačuje dohoda o dodávkách.
Naopak Teva podléhala povinnosti výlučného nákupu, kvalifikovanou Komisí správně jako „absolutní“ (bod 1588 odůvodnění napadeného rozhodnutí), jelikož se Teva od této povinnosti nemohla osvobodit případně tím, že by se nechala zásobit od jiných dodavatelů perindoprilu, ať již porušujícího nebo neporušujícího, a vstoupila na trh s tímto perindoprilem, a to i v případě nedodání ze strany Servier, neboť zrušení dohody z tohoto důvodu bylo vyloučeno na základě doložky o nevypovězení. Jak Komise správně uvedla v bodě 1557 odůvodnění napadeného rozhodnutí, doložka o nevypovězení, ve spojení s ustanovením o výlučném nákupu, ukládala Teva, aby odebírala generický perindopril pouze od Servier, a tak jí bránila se zásobit od jiných dodavatelů, včetně těch, které neporušovali patenty Servier.
Z toho vyplývá, že doložka o výlučném nákupu a o nevypovězení se nejen částečně překrývají s povinností neuvádět na trh stanovenou v článku 2.3 dohody Teva, jelikož zakazují nabývání a tudíž prodej perindoprilu porušujícího práva ze sporných patentů vyrobeného třetími osobami, ale rovněž rozšiřují tuto povinnost nad rámec sporných patentů, jelikož zakazují nabývání a prodej perindoprilu vyrobeného třetími osobami, který práva ze sporných patentů neporušuje.
Z toho vyplývá, že doložka o výlučném nákupu a o nevypovězení dohody Teva jsou jako takové obzvláště způsobilé zabránit dodávkám Teva, a vyloučit tak její vstup na trh s přípravkem třetí osoby, přičemž tento vstup je kromě toho již vyloučen pro přípravky jak žalobkyň, tak třetích osob na základě doložky o neuvedení na trh stanovené v článku 2.3 dohody, jejíž omezující povahu z hlediska hospodářské soutěže žalobkyně nezpochybňují.
Mimoto je třeba se domnívat, že omezení doložky o výlučném nákupu ostatně stejně jako doložky o neuvedení na trh na perindopril erbumin nemůže zpochybnit jejich omezující povahu (viz bod 626 výše).
Žalobkyně totiž zdůrazňují, že se tato ustanovení vztahovala pouze k perindoprilu erbuminu a nezpochybňují, že přípravkem, který Teva plánovala uvést na trh v okamžiku uzavření dohody Teva, byl perindopril erbumin. Doložka o neuvedení na trh a o výlučném nákupu tak bránila Teva, aby vstoupila na trh s perindoprilem erbuminu, který plánovala uvést na trh, po dobu platnosti dohody Teva. I kdyby tudíž Teva mohla vstoupit na trh s perindoprilem složeným z jiné soli než z erbuminu, po dobu, po kterou platila dohoda Teva, nic to nemění na tom, že tato dohoda bránila Teva, aby konkurovala žalobkyním s perindoprilem erbuminem a v tomto ohledu omezovala hospodářskou soutěž. Navíc lze uvést, že důkazy předložené žalobkyněmi k prokázání vstupu Teva na trh ve Spojeném království s jinou solí než s erbuminem, se týkají informací po uplynutí doby platnosti dohody Teva.
V projednávané věci jsou kromě toho irelevantní tvrzení žalobkyň týkající se potenciálních nejednoznačných důsledků doložky o výlučném nákupu (viz bod 636 výše). Je totiž třeba připomenout, že takové potenciální důsledky, založené v projednávané věci na nepředvídatelných okolnostech v době uzavření dohody Teva, nemohou být zohledněny v rámci analýzy účelu omezujícího hospodářskou soutěž (viz bod 644 výše). Lze dodat, že v každém případě na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, se nelze domnívat, že údajné potenciální důsledky dohody Teva neomezovaly hospodářskou soutěž, či dokonce že hospodářskou soutěž podporovaly.
V případě, že by totiž byl patent 947 prohlášen EPÚ za neplatný, dohoda Teva by Teva bránila vstoupit na trh s jejím přípravkem nebo s přípravkem Krka na základě doložky o neuvedení na trh, která by zůstala v platnosti – jak o tom svědčí odkaz na „uplynutí doby platnosti“ patentů článkem 2.3 dohody Teva oproti výrazu „zrušení“ použitému v článku II dodatku k dohodě Teva –, třebaže by toto zneplatnění umožnilo vstup generických léčiv potenciálně porušujících práva z tohoto patentu na trh. Mimoto, i kdyby žalobkyně v takovém případě dodávaly Teva generický perindopril, jak tvrdí (viz bod 616 výše), tento vstup Teva na trh s generickým přípravkem žalobkyň by nevytvořil konkurenční vztah mezi nimi a Teva by navíc nebyla jediný a tak první subjekt, který by vstoupil na trh vzhledem k výše uvedenému vstupu jiných společností generických léčiv. Stejně tak v případě, že by byla platnost patentu 947 potvrzena EPÚ, Teva by se nadále nemohla nechat zásobit z hlediska generického perindoprilu, včetně perindoprilu neporušujícího práva, od jiných podniků než od žalobkyň, ani její zásobování žalobkyněmi, mnohem hypotetičtější v tomto případě, jak uznávají žalobkyně samotné (viz bod 636 výše), by neumožnilo vstup v konkurenčním vztahu s žalobkyněmi. V tomto ohledu je třeba dodat, že okolnost, že Komise stanovila konec protiprávního jednání na datum vstupu Teva na trh ve Spojeném království s přípravkem žalobkyň, nemůže být vykládána tak, že svědčí o tom, že Komise uznala skutečnost, že Teva vstoupila na trh v červenci 2007 v konkurenčním vztahu s žalobkyněmi. Sama Komise totiž uvedla v napadeném rozhodnutí (body 2125 a 3133 odůvodnění), že stanovení konce protiprávního jednání na 6. července 2007 bylo vysvětleno snahou o obezřetnost a vůlí použít datum příznivé pro smluvní strany.
Ze stejných důvodů jsou rovněž irelevantní v projednávané věci tvrzení žalobkyň týkající se jejich úmyslu dodávat Teva v případě zneplatnění patentu 947 EPÚ a předčasného vstupu Teva, či dokonce jejího vstupu jako první společnosti generických léčiv, na trh ve Spojeném království.
Komisi konečně nelze vytýkat (viz bod 624 výše), že se pouze za účelem podložení své analýzy opřela o výklad dohody Teva provedený High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchní soud (Anglie a Wales), oddělení Chancery (senát pro patenty), Spojené království], v jeho rozsudku ze dne 9. října 2008 (body 1572 a 1573 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že Komise neposoudila chybně doložku o výlučném nákupu a o nevypovězení dohody Teva, když se domnívala, že obě tyto doložky, ve spojení s doložkou o neuvádění na trh v článku 2.3 dohody Teva, musely být celkově posouzeny jako „povinnost nekonkurovat“ (bod 1552 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a tak jako celková povinnost neuvádět na trh k tíži Teva.
Z toho vyplývá, že na rozdíl od toho, co v podstatě tvrdí žalobkyně, neodpovídají tyto doložky doložkám, které obvykle figurují v dohodě o dodávkách, ani doložkám dohody o výlučném nákupu (viz rovněž body 661 a 662 výše) a nemohou být tedy analyzovány z téhož titulu jako doložky obsažené v dohodě vedlejší ke smírnému narovnání, jelikož takové dohody odpovídají obvyklým obchodním dohodám (viz body 798 až 808 dále).
Z toho rovněž vyplývá, že musí být odmítnuty argumenty žalobkyň, které jsou založeny na obvyklých dohodách o dodávkách a o výlučném nákupu.
Zejména skutečnost tvrzená žalobkyněmi, podle které jsou takové dohody běžnou praxí ve farmaceutickém odvětví, je v projednávané věci irelevantní, jelikož doložka o výlučném nákupu v dohodě Teva neodpovídá běžným ustanovením dovolávaným žalobkyněmi. Je třeba dodat, že v každém případě nemohou být praktiky soukromých podniků, byť tolerované nebo schválené veřejným orgánem členského státu, rozhodující při provádění pravidel hospodářské soutěže Smlouvy (rozsudek ze dne 17. ledna 1984, VBVB a VBBB v. Komise,
43/82 a 63/82
,
EU:C:1984:9
, bod
).
Relevantní není ani nařízení č. 2790/1999, a to tím spíše, že na základě čl. 2 odst. 4 tohoto nařízení se toto nařízení nevztahuje na dohody o výlučnosti uzavřené konkurenčními podniky, jako jsou dotčené podniky v projednávané věci, kdy oba podniky uvádějí perindopril na trh pod vlastním jménem. Bylo totiž rozhodnuto, že Teva byla potenciálním soutěžitelem žalobkyň (viz bod 614 výše) a toto postavení není zpochybněno uzavřením dohody obvykle uzavírané mezi podniky, které působí v odlišných úrovních výrobního nebo dodavatelského řetězce.
Pokud jde o posouzení dohody Servier-Generics Komisí uzavřené méně než rok po dohodě Teva, je třeba uvést, že Komise v bodě 745 odůvodnění napadeného rozhodnutí konstatovala, aniž by jí žalobkyně odporovaly, že doložka o výlučném nákupu obsažená v této jiné dohodě nestanovila žádnou platbu nebo odškodnění v případě nedodání ze strany žalobkyň. Ze spisu kromě toho vyplývá, že tato doložka nebyla ani zkombinována s doložkami o nevypovězení a o neuvádění na trh, přičemž Generics nevyvíjela konkurenční perindopril, takže posouzení týkající se této dohody nelze použít na dohodu Teva.
Konečně, jelikož Komise jasně zdůraznila specifické a problematické aspekty doložky o výlučném nákupu v dohodě Teva v projednávané věci (viz zejména body 1553 až 1574 odůvodnění napadeného rozhodnutí), nelze z napadeného rozhodnutí vyvodit, že Komise v zásadě zakázala jakékoliv souběžné uzavření dohody o výlučné distribuci a dohody o smírném narovnání.
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že se Komise správně domnívala, že dohoda Teva omezovala úsilí Teva konkurovat žalobkyním.
ii)

K neexistenci pobídkové výhody
Komise měla v napadeném rozhodnutí za to, že úvodní částka 5 milionů GBP (dále jen „úvodní částka“) a paušální odškodnění ve výši 500000 GBP za měsíc o celkové částce 5,5 milionu GBP, která pokrývala jedenáct měsíců nedodání Servier (dále jen „konečné paušální odškodnění), představovaly značnou finanční částku ve výši 10,5 milionu GBP, která sloužila jako významná pobídka pro Teva, aby se zdržela konkurenčního vstupu ve vztahu k žalobkyním (bod 1622 odůvodnění).
Za účelem určení, zda obrácená platba, tedy převod hodnoty ze společnosti originálních léčiv na společnost generických léčiv, představuje pobídku k souhlasu s doložkami o nenapadnutí práv a o neuvádění na trh, je třeba přezkoumat s přihlédnutím k její povaze a jejímu odůvodnění, zda pokrývá náklady vlastní smírnému narovnání sporu. V napadeném rozhodnutí tak Komise správně přezkoumala, zda převod hodnoty odpovídal specifickým nákladům smírného narovnání společnosti generických léčiv (body 1592 až 1599 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
V případě, že je cílem obrácené platby stanovené v dohodě o smírném narovnání, která obsahuje doložka omezující hospodářskou soutěž, nahradit náklady vlastní dohodě o narovnání vynaložené společností generických léčiv, nemůže být tato platba v zásadě považována za pobídkovou. Konstatování existence pobídky a omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu přesto není v tomto případě vyloučeno. Předpokládá však, že Komise prokáže, že částky odpovídající těmto nákladům vlastním smírnému narovnání, byť prokázaným a přesně vyčísleným stranami tohoto narovnání, jsou nepřiměřeně vysoké (viz bod 278 výše).
Náklady vlastní smírnému narovnání sporu zahrnují zejména náklady na soudní spory nesené společností generických léčiv v rámci sporu mezi ní a společností originálních léčiv. Úhrada těchto nákladů je totiž v přímé souvislosti s takovým smírným narovnáním. V důsledku toho pokud jsou částky nákladů na spory společnosti generických léčiv stanoveny stranami smírného narovnání, Komise může konstatovat jejich pobídkovou povahu pouze tak, že prokáže, že tyto náklady nejsou přiměřené (viz bod 279 výše).
Naopak, některé náklady společnosti generických léčiv jsou
a

priori
příliš vzdálené sporu a jeho narovnání k tomu, aby mohly být považovány za náklady vlastní smírnému narovnání sporu v oblasti patentů. Jedná se například o náklady na výrobu porušujících přípravků, které odpovídají hodnotě zásob uvedených přípravků, jakož i náklady na výzkum a vývoj vynaložené za účelem výroby těchto přípravků. Totéž platí u částek, které má společnost generických léčiv zaplatit třetím osobám z důvodu smluvních závazků uzavřených mimo spor (například smluv o dodávce). Je tedy věcí stran dohody, pokud chtějí, aby platba těchto nákladů nebyla kvalifikována jako pobídková a zakládající indicii o existenci omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu, aby prokázaly, že tyto náklady jsou vlastní sporu anebo jeho narovnání, a poté odůvodnily jejich výši. Za týmž účelem se mohou rovněž opírat o nízkou výši náhrady těchto nákladů, které nejsou
a priori
vlastní smírnému narovnání sporu, a nejsou tedy dostatečné k tomu, aby představovaly významnou pobídku k souhlasu s doložkami omezujícími hospodářskou soutěž, které stanoví dohoda o narovnání (viz bod 280 výše).
–
Ke konečnému paušálnímu odškodnění
Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, Komise se správně domnívala, že konečné paušální odškodnění představovalo platbu přislíbenou Teva výměnou za její závazek nekonkurovat Servier (bod 1588 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a tedy pobídku k podřízení se povinnosti neuvádět na trh. Vzhledem k tomu, že se totiž Komise právem domnívala, že doložky o výlučném nákupu a o nevypovězení v dohodě Teva se rovnaly uložení povinnosti neuvádět na trh, která vylučovala Teva z trhu (viz bod 671 výše), a že články 1.8 a 3.8.3 dohody Teva stanovily platbu paušálního odškodnění ve výši 500000 GBP za měsíc v případě nedodání přípravku, a tak konkretizaci tohoto vyloučení z trhu, představuje paušální odškodnění jasně odměnu za nevstoupení Teva na trh.
V tomto ohledu je irelevantní argument žalobkyň, podle kterého je paušální odškodnění běžným smluvním nástrojem v anglickém právu a odpovídá tomu, co by mohlo být přiznáno soudem za nedodržení povinnost dodávky. Existence pobídky je totiž v tomto sporu vyvozena ze skutečnosti, že platba je prováděna nikoliv jako kompenzace nákladů vlastních smírnému narovnání nebo k provedení běžné dohody o dodávkách, ale jako protiplnění za nevstoupení na trh, jak bylo stanoveno výše uvedenými doložkami, bez ohledu na právní nástroj použitý k provedení tohoto protiplnění a na skutečnost, že se toto protiplnění rovná odškodnění, které by poskytl soud (viz body 680 a 681 výše).
Srovnání provedené žalobkyněmi s posouzením Komise týkajícím se dohod Lundbeck-Neolab (viz body 394 až 398 výše) taktéž nemůže zpochybnit pobídkovou povahu konečného paušálního odškodnění.
–
K úvodní částce
Pokud jde o počáteční částku stanovenou v článku 10.1 dohody Teva, je třeba se domnívat, že argumenty předložené žalobkyněmi neumožňují zpochybnit zjištění o existenci pobídky Komise.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že článek 10.1 dohody Teva stanoví:
„Servier bude povinna s výhradou obdržení příslušné faktury Teva zaplatit nebo zajistit, že některá z jejích dceřiných společností zaplatí, Teva 5000000 [GBP] ve lhůtě do deseti pracovních dnů od obdržení faktury od Teva. Tuto fakturu lze předat při podpisu této [dohody] a bude okamžitě splatná stále za podmínky, že Servier bude mít 10 pracovních dnů k provedení platby. Tato platba bude příspěvkem na výdaje vzniklé Teva při přípravě na uzavření této [dohody], včetně a bez omezení výdajů spojených se zrušením jejích existujících smluv o dodávkách pro Spojené království“.
V napadeném rozhodnutí Komise úvodem konstatovala, že Teva nesdělila
ex post
žádnou přesnou částku týkající se různých nákladů, které by byly kompenzovány počáteční částkou, s výjimkou nákladů řízení oceněných na 100000 eur za žalobu podanou Ivax proti Servier ve Spojeném království (body 1594 a 1597 odůvodnění). Provedla nicméně odhad jiných nákladů, které podle ní mohly spadat pod článek 10.1 dohody Teva, mezi nimiž i náklady, které odpovídají hodnotě zásob perindoprilu Teva, které měly být zničeny, a náklady na vývoj perindoprilu, aby z toho vyvodila, že představovaly celkem přinejmenším 40 % počáteční částky (body 1596 až 1599 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Z toho lze vyvodit, že se Komise domnívala, že i když bylo možné některé náklady pokryté článkem 10.1 dohody Teva považovat za náklady vlastní smírnému narovnání sporu mezi žalobkyněmi a Teva, Teva nevyčíslila dotčené náklady, ani tím spíše neprokázala jejich výši, s výjimkou nákladů na soudní řízení, které byly vyčísleny, ale přibližně a bez prokázání jejich výše. Komise poukazuje v napadeném rozhodnutí totiž na skutečnost, že Teva pouze „uvádí“ (bod 797 odůvodnění) nebo „sdělila“ (bod 1597 odůvodnění) částku „nižší než 100000 eur“ z titulu těchto nákladů na soudní řízení a potvrdila v odpovědi na otázku položenou na jednání, že Teva nepřiložila ke svému číselnému odhadu žádný doklad.
Žalobkyně přitom nepředkládají žádný argument, ani tím spíše nepředkládají žádný důkaz, jako například „příslušnou fakturu“, uvedenou v článku 10.1 dohody, který by mohl zpochybnit tuto analýzu Komise.
Žalobkyně se omezují zaprvé na odkaz na „zničení zásob“ s uvedením jejich hodnoty. Odškodnění za hodnotu zásob, které mají být zničeny, přitom nelze
a priori
kvalifikovat jako náklady vlastní smírnému narovnání (viz body 280 a 683 výše).
V každém případě žalobkyně neprokazují hodnotu uvedených zásob. Jednak totiž částka v eurech, kterou tvrdí, neodpovídá částce v librách šterlinků uvedené v napadeném rozhodnutí (bod 1596 odůvodnění), vzhledem ke směnné sazbě použité Komisí (viz zejména poznámka pod čarou 4109 napadeného rozhodnutí). Kromě toho a zvláště žalobkyně neposkytují na podporu svého tvrzení žádný jiný důkaz než svá vlastní prohlášení a prohlášení Teva v odpovědi na oznámení námitek, jakož i dokument Teva, který takový vyčíslený údaj neuvádí. I kdyby tak bylo nutné se domnívat, že v projednávané věci platba za hodnotu zásob přípravků Teva, které měly být zničeny, byly vlastní dohodě Teva, jelikož toto zničení bylo stanoveno uvedenou dohodou (článek 2.2), tato platba se v případě neexistence odůvodnění její výše nemůže vyhnout kvalifikaci jako pobídková platba (viz bod 683 výše).
Žalobkyně zadruhé uvádějí částku 1 milion GBP, kterou Teva plánovala, že bude muset uhradit jednomu ze svých obchodních partnerů za přerušení dotčeného obchodního partnerství. Mimo skutečnost, že částky, které musely být zaplaceny společností generických léčiv třetím osobám z důvodu zrušení platných smluv, nejsou
a

priori
náklady vlastními smírnému narovnání (viz bod 683 výše), lze uvést, že údajná částka nijak nevyplývá z dotčené smlouvy, přiložené v příloze k žalobě.
Ačkoliv žalobkyně zatřetí tvrdí, že počáteční částka odpovídala odškodnění, které by musely platit ve prospěch Teva v případě nesprávně vydaného soudního příkazu a jejíž úhradě se vyhnuly díky dohodě Teva, je třeba uvést, že tímto tvrzením se žalobkyně v podstatě snaží prokázat odůvodněnost počáteční částky, když srovnávají tuto částku s výší nákladů různé povahy, nestanovených v článku 10.1 dohody. Byť je totiž toto ustanovení napsáno nerestriktivně, omezuje se na „náklady nesené Teva“ a nezahrnuje náklady vynaložené žalobkyněmi nebo na jejich náklady, kterým se vyhnuly. Svým tvrzením žalobkyně zaměňují rovněž odůvodněnost počáteční částky s ohledem na smírné narovnání, o které jako jediné jde v projednávané věci, s přiměřeností této částky, pro jejíž posouzení může být navrhované srovnání případně relevantní. Je přitom třeba připomenout, že se jedná o dvě odlišná posouzení, které je Komise povinna provést postupně. Je tak věcí Komise, posuzuje-li omezující povahu smírného narovnání sporu v oblasti patentů, které zahrnuje převod hodnoty, aby přezkoumala, zaprvé zda jsou náklady pokryté převodem hodnoty odůvodněné s ohledem na smírné narovnání, a zejména zda převod hodnoty odpovídá prokázané výši nákladů, které mohou být svou povahou považovány za vlastní smírnému narovnání, poté zadruhé, pokud považuje tyto náklady za odůvodněné, přezkoumat, že jejich výše není nepřiměřená vzhledem zejména k druhu dotčených nákladů (viz body 681 a 682 výše).
Je třeba se dále domnívat, že i kdyby mohlo být tvrzené srovnání relevantní pro účely ověření, zda byla počáteční částka odůvodněná s ohledem na smírné narovnání, žalobkyně neposkytují žádné ocenění údajně zabráněných nákladů. Omezují se totiž na poukázání na podstatné odškodnění v případě neúspěchu ve věci samé v návaznosti na soudní příkaz vydaný v jejich prospěch.
Konečně, když žalobkyně začtvrté tvrdí, že počáteční částka měla za cíl „zajistit“ doložku o výlučném nákupu (viz bod 628 výše), je třeba z toho vyvodit, že považují tuto částku za protiplnění za uvedenou doložku a tak v podstatě uznávají její pobízející povahu, jelikož tato doložka byla vyložena tak, že ukládá Teva povinnost neuvádět na trh (viz body 684 a 685 výše).
Z toho vyplývá, že Komise platně konstatovala v napadeném rozhodnutí (body 1608 a 1622 odůvodnění) existenci pobídky v dohodě Teva k podřízení se doložkám o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv stanovených uvedenou dohodou, aniž by musela navíc přezkoumat, jak tvrdí žalobkyně (viz bod 628 výše), zda tato ustanovení měla méně omezující dosah v případě neexistenci této pobídkové platby. Zjištění o pobídce k podřízení se doložkám o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv totiž vyžaduje pouze existenci takových doložek bez ohledu na jejich více či méně omezující dosah a analýzu nákladů pokrytých dotčeným převodem hodnoty (viz body 680 a 681 výše).
Existence této pobídky nemůže být zpochybněna tvrzením žalobkyň, podle kterého Komise nesprávně „sloučila“ počáteční částku a konečné paušální odškodnění, aby z toho vyvodila „čistý převod hodnoty ve výši 10,5 milionu GBP“. Zajisté, jak správně uvádí žalobkyně, oproti počáteční částce stanovené v článku 10.1 dohody Teva, vyplývá výše konečného paušálního odškodnění z plnění dohody Teva, zejména z neprovedení dodávek Teva žalobkyněmi a nikoliv ve své výši 5,5 milionu GBP z dotčeného ustanovení dohody stanovícího pouze měsíční výši odškodnění ve výši 500000 GBP. Nicméně i když z toho lze vyvodit, že částka 10,5 milionu GBP odpovídá částce převodu hodnoty skutečně provedeného ve prospěch Teva, a nikoliv částce převodu hodnoty vyplývajícího ze samotných ustanovení Teva, nic to nemění na tom, že tento skutečný převod představuje rovněž ze stejných důvodů, jako jsou důvody, které vedly k závěru o pobídkové povaze počáteční částky a měsíčního odškodnění ve výši 500000 GBP, pobídku v plné výši této částky.
Z toho vyplývá, že vzhledem k výše uvedenému (viz zejména body 265 až 271 výše) Komise správně vyvodila ze zjištění této pobídky, jejíž obě složky byly stanoveny dohodou Teva, že tato dohoda měla již od počátku omezující účel z hlediska hospodářské soutěže.
Tento závěr není zpochybněn údajným zkreslením cíle dohody Teva a úmyslů stran uvedené dohody.
Tvrzení žalobkyň o neexistenci protisoutěžního úmyslu stran dohody Teva a o sledování legitimních cílů, včetně zejména cíle předčasného vstupu Teva či dokonce vstupu Teva jako první společnosti generických léčiv na trh ve Spojeném království, totiž nemůže zpochybnit ani existenci pobídkové výhody, ani omezující povahy doložek o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv dohody Teva z hlediska hospodářské soutěže (viz rovněž bod 669 výše). V důsledku toho, i kdyby dotčené argumenty spočívaly na prokázaných skutečnostech, nemohly by v každém případě zneplatnit kvalifikaci dohody Teva jako omezení z hlediska účelu, kterou provedla Komise.
Je třeba rovněž dodat, že úmysl stran není k určení omezující povahy daného druhu koordinace mezi podniky nezbytný (viz bod 222 výše).
Navíc v případě existence doložek o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv, jejichž ve své podstatě omezující povaha nebyla platně zpochybněna, mohla být právem dohoda Teva považována Komisí z důvodu zjištění existence pobídky za dohodu o vyloučení z trhu, která tak sleduje protisoutěžní cíl. Podle ustálené judikatury přitom pouhá okolnost, že dohoda sleduje také legitimní cíle, nemůže stačit k tomu, aby nebylo možné ji kvalifikovat jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu (viz bod 222 výše).
iii)

K výtce, předložené podpůrně, týkající se doby trvání protiprávního jednání
Žalobkyně vytýkají Komisi, že konstatovala zahájení protiprávního jednání, které je jim vytýkáno na základě dohody Teva, k datu uzavření této dohody (dne 13. června 2006), namísto data získání registrace léčivého přípravku Teva ve Spojeném království (dne 12. prosince 2006) (viz bod 641 výše).
V tomto ohledu je třeba připomenout, že jednak přezkum podmínek hospodářské soutěže a omezení této soutěže je prováděn nejen s ohledem na stávající hospodářskou soutěž mezi podniky již přítomnými na trhu, ale i s ohledem na potenciální hospodářskou soutěž mezi těmito přítomnými podniky a jinými podniky, které na trhu dosud nepůsobí (viz rozsudek ze dne 29. června 2012, E.ON Ruhrgas a E.ON v. Komise,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, bod
a citovaná judikatura), a jednak se Komise správně domnívala, že Teva byla potenciálním soutěžitelem žalobkyň k datu uzavření dohody Teva (viz bod 614 výše), i když k tomuto datu neměla registraci léčivého přípravku (viz body 478 a 599 výše). Z toho vyplývá, že se Komise nedopustila pochybení, když měla za to, že počínaje uzavřením dohody Teva, dne 13. června 2006, byla hospodářská soutěže omezena a že protiprávní jednání vytýkané žalobkyním na základě této dohody započalo k tomuto datu.
Výtka, která kritizuje posouzení doby trvání protiprávního jednání konstatovaného z titulu dohody Teva Komisí, musí být v důsledku toho zamítnuta, stejně jako žalobní důvod, který vychází z nesprávných právních posouzení a nesprávných posouzení skutkového stavu při kvalifikaci dohody Teva jako omezení z hlediska účelu.
c)

K nesprávným právním posouzením a nesprávným posouzením skutkového stavu týkajícím se kvalifikace dohody Teva jako omezení z hlediska důsledku
Žalobkyně tvrdí, že se Komise dopustila různých nesprávných právních posouzení a nesprávných posouzení skutkového stavu týkajících se kvalifikace dohody Teva jako omezení hospodářské soutěže z hlediska důsledku.
Tento žalobní důvod je třeba zamítnout jako neúčinný za obdobného použití úvah rozvinutých v bodech 566 až 570 výše.
8.

K dohodě uzavřené se společností Lupin
a)

K postavení společnosti Lupin jako potenciálního soutěžitele
[
omissis
]
b)

K nesprávným právním posouzením a nesprávným posouzením skutkového stavu týkajícím se kvalifikace dohody uzavřené se společností Lupin jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu
1)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
2)

Závěry Tribunálu
Pokud jde o žalobní důvod týkající se samotného zjištění protiprávního jednání, je třeba přezkoumat zaprvé argumenty žalobkyň, jejichž cílem je zpochybnit obě podmínky, které umožňují dospět ke zjištění o omezení z hlediska účelu, tedy pobídkovou výhodu ve vztahu ke společnosti generických léčiv a související omezení úsilí této společnosti konkurovat společnosti originálních léčiv. Dále bude třeba přezkoumat, zda Komise mohla právem dospět k závěru o existenci protiprávního jednání. Konečně bude třeba se ujistit, že se Komise nedopustila pochybení při věcném vymezení tohoto protiprávního jednání.
Pokud jde o žalobní důvod týkající se doby trvání protiprávního jednání, dovolávaný podpůrně žalobkyní, bude přezkoumán naposledy.
i)

K neexistenci pobídkové výhody
Z článku 2 nařízení č. 1/2003 a z ustálené judikatury vyplývá, že v oblasti práva hospodářské soutěže je Komise v případě sporu o existenci protiprávního jednání povinna prokázat protiprávní jednání, jehož existenci zjistila, a předložit důkazy, které mohou právně dostačujícím způsobem prokázat skutečnosti zakládající protiprávní jednání (rozsudky ze dne 17. prosince 1998, Baustahlgewebe v. Komise,
C‑185/95 P
,
EU:C:1998:608
, bod
, a ze dne 8. července 1999, Komise v. Anic Partecipazioni,
C‑49/92 P
,
EU:C:1999:356
, bod
; viz rovněž rozsudek ze dne 12. dubna 2013, CISAC v. Komise,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
, bod
a citovaná judikatura).
Má-li soud v této souvislosti pochybnosti, musí být tato skutečnost ku prospěchu podniku, kterému je rozhodnutí konstatující protiprávní jednání určeno. Soudce tedy nemůže dospět k závěru, že Komise existenci předmětného protiprávního jednání prokázala právně dostačujícím způsobem, jestliže má o této otázce stále pochybnosti, zejména v rámci žaloby směřující ke zrušení rozhodnutí, jímž se ukládá pokuta (viz rozsudek ze dne 12. dubna 2013, CISAC v. Komise,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
, bod
a citovaná judikatura).
Je totiž nezbytné vzít v úvahu presumpci neviny vyplývající zejména z článku 48 Listiny základních práv. S ohledem na povahu dotčených protiprávních jednání, jakož i povahu a stupeň přísnosti sankcí, které se k nim mohou vztahovat, se presumpce neviny použije zejména v řízeních o porušení pravidel hospodářské soutěže použitelných na podniky, která mohou vést k uložení pokut nebo penále (viz rozsudek ze dne 12. dubna 2013, CISAC v. Komise,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
, bod
a citovaná judikatura).
Kromě toho je třeba zohlednit nezanedbatelný zásah do dobré pověsti, který pro fyzickou či právnickou osobu představuje konstatování, že byla zapojená do porušení pravidel hospodářské soutěže (viz rozsudek ze dne 12. dubna 2013, CISAC v. Komise,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
, bod
a citovaná judikatura).
Komise tedy musí předložit přesné a shodující se důkazy, aby prokázala existenci protiprávního jednání a podložila své pevné přesvědčení, že tvrzená protiprávní jednání představují omezení hospodářské soutěže ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU (viz rozsudek ze dne 12. dubna 2013, CISAC v. Komise,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
, bod
a citovaná judikatura).
Je třeba zdůraznit, že není nutné, aby každý z důkazů předložených Komisí nezbytně odpovídal těmto kritériím se zřetelem na každý prvek protiprávního jednání. Stačí, když soubor nepřímých důkazů, kterého se orgán dovolává, odpovídá tomuto požadavku jako celek (viz rozsudek ze dne 12. dubna 2013, CISAC v. Komise,
T‑442/08
,
EU:T:2013:188
, bod
a citovaná judikatura).
Existenci protisoutěžního jednání nebo dohody lze tedy dovodit z některých shod okolností a indicií, které jsou-li nahlíženy v celku, mohou při neexistenci jiného soudržného vysvětlení představovat důkaz porušení pravidel hospodářské soutěže (rozsudek Soudního dvora ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
, bod
).
Ačkoliv například nelze samotnou souběžnost jednání označit za jednání ve vzájemné shodě, může být závažnou indicií takového jednání, vede-li k podmínkám hospodářské soutěže, jež neodpovídají obvyklým podmínkám na trhu (rozsudek ze dne 14. července 1972, Farbenfabriken Bayer v. Komise,
51/69
,
EU:C:1972:72
, bod
).
Stejně tak existence vedlejší dohody, podle výrazu použitého Komisí v bodě 1190 odůvodnění napadeného rozhodnutí, může být, pokud jde o smírné narovnání patentového sporu, závažnou indicií pobídky, a tedy omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu (viz body 265 až 273 výše).
V tomto ohledu je třeba upřesnit, že vedlejší dohoda je obvyklou obchodní dohodou „spojenou“ s dohodou o smírném narovnání sporu, která obsahuje doložky, jež mají samy o sobě povahu omezení (viz bod 257 výše). Takové spojení existuje zejména, když jsou obě dohody uzavřeny v tentýž den, když jsou právně provázány tak, že závaznost jedné z dohod je podmíněna uzavřením druhé dohody, nebo když je Komise s ohledem na kontext, v němž jsou uzavřeny, schopna prokázat, že jsou od sebe neoddělitelné. Lze dodat, že čím kratší bude časový odstup mezi uzavřením dohod, tím snazší bude pro Komisi tuto neoddělitelnou povahu prokázat.
Dále je třeba uvést, že skutečnost, že byly dohoda o smírném narovnání a vedlejší dohoda uzavřeny v tentýž den nebo že jsou smluvně provázány, ukazuje, že jsou tyto dohody součástí téhož smluvního celku. Pokud by tyto dohody nebyly uzavřeny v tentýž den (a nebyly by smluvně provázány), jedna strana vyjednávání by totiž souhlasila s jakýmkoliv plněním vyžadovaným druhou stranou, aniž by měla jakoukoliv jistotu, že nakonec obdrží očekávané protiplnění. Tato časová nebo právní vazba mezi oběma dohodami rovněž vypovídá o tom, že byly vyjednávány společně.
Vedlejší dohoda je přitom obvyklou obchodní dohodou, která by mohla existovat samostatně, aniž by bylo dotčeno smírného narovnání sporu. Stejně tak uzavření dohody o smírném narovnání nevyžaduje souběžné uzavření obchodní dohody. Propojení obou dohod tak není nezbytné. Navíc nemůže být odůvodněno smírným narovnáním sporu, neboť vedlejší dohoda nemá za cíl dospět k takovému narovnání, ale uskutečnit obchodní transakci.
Kromě toho vedlejší dohoda předpokládá převody hodnot peněžité či nepeněžité povahy mezi stranami. Může s sebou nést zejména převody hodnot ze strany majitele patentu ve prospěch společnosti generických léčiv.
Existuje tedy riziko, že provázání obchodní dohody s dohodou o smírném narovnání obsahující doložky o neuvedení na trh a nenapadnutí, které mají samy o sobě povahu omezující hospodářskou soutěž (viz bod 257 výše), ve skutečnosti směřuje pod záminkou obchodní transakce, která může být složitou smluvní konstrukcí, k pobídce společnosti generických léčiv, aby se v rámci převodu hodnoty stanoveného ve vedlejší dohodě uvedeným doložkám podřídila.
Proto okolnost, že obchodní dohoda, jejímž předmětem běžně není smírné narovnání sporu (viz bod 800 výše) a jejímž prostřednictvím dochází k převodu hodnoty ze strany společnosti originálních léčiv nebo dceřiné společnosti, s níž tato společnost tvoří hospodářskou jednotku, ve prospěch společnosti generických léčiv, je za podmínek uvedených v bodě 798 výše spojena s dohodou o smírném narovnání sporu obsahující doložky omezující hospodářskou soutěž, představuje závažnou indicii obrácené platby (viz bod 264 výše).
Závažná indicie zmíněná v předchozím bodě však není dostatečná, a Komise ji tedy musí podpořit dalšími shodujícími se skutečnostmi, které umožňují dospět k závěru, že k obrácené platbě došlo. Taková platba ve zvláštním kontextu vedlejších dohod odpovídá části platby uskutečněné společností originálních léčiv, která přesahuje „obvyklou“ hodnotu obchodovaného zboží (nebo případně části „obvyklé“ hodnoty obchodovaného majetku, která přesahuje platbu uhrazenou společností generických léčiv).
V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že Komise na základě různých indicií, zejména skutečnosti, že Lupin neposkytla žádnou záruku, že patent bude udělen, že bude platný nebo že požadované přípravky nebo postupy nebudou porušovat práva [čl. 2.2 písm. a) dohody Lupin], uvedla dvakrát v napadeném rozhodnutí, že nabytí technologie Lupin nebylo sjednáno za „tržních podmínek“ (body 1950 a 1952 odůvodnění).
Je třeba uvést, že pojem „obvyklé podmínky hospodářské soutěže“, který je obdobou výrazu „obvyklé tržní podmínky“, přestože není používán v oblasti kartelových dohod, není v právu hospodářské soutěže neznámý, neboť se používá, byť ve specifické oblasti státních podpor, za účelem zjištění, zda se stát choval jako soukromý investor (rozsudek ze dne 2. září 2010, Komise v. Scott,
C‑290/07 P
,
EU:C:2010:480
, bod
), tedy, zda výhoda poskytnutá dotčeným podnikům představuje obvyklou odměnu za plnění obdržené státem. Tento pojem tedy analogicky představuje referenční hledisko, které je relevantní při určování, zda dva podniky, které uzavřely obchodní transakci, tak učinily na základě úvah vztahujících se pouze k hospodářské hodnotě obchodovaného zboží, například k jejich perspektivám výnosnosti, a tudíž za obvyklých tržních podmínek.
Pokud Komise předloží indicie nebo důkazy umožňující mít za to, že vedlejší dohoda nebyla uzavřena za obvyklých tržních podmínek, mohou strany dohody předložit svou verzi skutkových okolností a doložit svá tvrzení informacemi, které jsou schopny předložit a které umožňují mít za to, že obchodní dohoda, byť provázána s dohodou o smírném narovnání, je opodstatněna z jiných důvodů, než je vyloučení konkurenta prostřednictvím obrácené platby. Strany dohody tedy mohou tvrdit, že vedlejší dohoda byla uzavřena za tržních podmínek, s odkazem na odpovídající poznatky týkající se například průmyslového a obchodního využití v daném odvětví nebo na zvláštní okolnosti projednávaného případu.
Komise může mít s ohledem na všechny údaje, které má k dispozici, a případně na skutečnost, že strany dohody nepředložily vysvětlení či věrohodné vysvětlení, odůvodněně za to, že na základě celkového posouzení nebyla vedlejší dohoda uzavřena za obvyklých tržních podmínek, to znamená, že platba uskutečněná společností originálních léčiv přesahuje hodnotu obchodovaného zboží (nebo že hodnota majetku převedeného na společnost generických léčiv přesahuje částku zaplacenou touto společností). Komise tedy může dospět k závěru, že došlo k obrácené platbě (viz bod 804 výše).
Jestliže přitom obrácená platba nevyrovnává náklady spojené se smírným narovnáním, představuje pobídkovou výhodu (viz body 265 a 278 až 280 výše). Takový je případ platby uskutečněné na základě vedlejší dohody, jejímž předmětem není smírné narovnání sporu, nýbrž uskutečnění obchodní transakce (viz bod 800 výše).
Strany dohod se však ještě mohou odvolat na zanedbatelnou povahu předmětné výhody, jejíž výše by nepostačovala k tomu, aby byla považována za výhodu odpovídající výrazné pobídce souhlasit s doložkami omezujícími hospodářskou soutěž stanovené v dohodě o smírném narovnání (viz bod 280 výše).
Nyní je třeba zásady vylíčené v předcházejících bodech použít na zvláštní okolnosti projednávaného sporu.
Je třeba uvést, že Servier a Lupin uzavřely téhož dne dohodu o smírném narovnání sporu, která obsahovala doložky o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv, a dohodu o převodu technologie, na základě které Servier koupila od Lupin tři přihlášky patentu, které Lupin podala. Navíc obě tyto dohody byly uzavřeny ve formě jediné dohody. Souvislost mezi oběma dohodami je tak zřejmá.
Kromě toho na základě dohody o převodu došlo k převodu hodnoty ze Servier na Lupin.
Z bodů 812 a 813 výše vyplývá, že dohoda o převodu představuje vedlejší dohodu, na základě které dochází k převodu hodnoty ze společnosti originálních léčiv na společnost generických léčiv. Jedná se o závažnou indicii o skutečnosti, že dotčený převod hodnoty není pouze protiplněním za obchodované zboží v rámci vedlejší dohody, ale zahrnuje rovněž obrácenou platbu (ve smyslu tohoto výrazu v oblasti vedlejších dohod).
Je navíc nesporné, že Servier uhradila Lupin v rámci dohody o převodu částku 40 milionů eur, což představuje významnou částku v absolutní hodnotě, jak Komise správně uvedla v bodech 1871 a 1947 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Taková částka přitom překračuje zisk, který mohla Lupin očekávat ze svého nezávislého vstupu na trh za první dva až tři roky prodeje, jak konstatovala správně Komise v bodě 1974 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Je rovněž nesporné, že dotčená částka byla vyšší než investice realizované jinou srovnatelnou společností generických léčiv za účelem vývoje jejího vlastního perindoprilu, jak zdůraznila Komise v bodě 1962 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Taková indicie, použitá Komisí, je přitom na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, obzvláště relevantní.
Je třeba dodat, že Lupin nepřevedla patenty, ale pouhé přihlášky patentů. Navíc v dohodě bylo výslovně stanoveno, že Lupin neposkytla žádnou záruku, že patent bude udělen, že bude platný nebo že požadované přípravky nebo postupy nebudou porušovat práva [čl. 2.2 písm. a) dohody Lupin].
Je konečně nesporné, že i když ve svých odpovědích na oznámení námitek Servier i Lupin popřely skutečnost, že smírné narovnání záviselo na podmínkách převodu přihlášek patentů, Lupin dříve uvedla, že převod těchto přihlášek byl nedílnou součástí vyjednávání týkajícího se smírného narovnání sporu. Popsala rovněž získané platby jako „platby za smírné narovnání“ nebo „částky za smírné narovnání“ (bod 1937 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Žalobkyně naopak nepředkládají žádný přesný důkaz, který by umožňoval prokázat, že nabytí přihlášek patentů Lupin za částku 40 milionů eur mohlo být rozumně považováno za návratnou investici (
per analogiam
s pojmem „soukromý investor v tržním hospodářství“ v bodě 806 výše viz bod 84 rozsudku ze dne 12. prosince 2000, Alitalia v. Komise,
T‑296/97
,
EU:T:2000:289
, ve kterém je uvedeno, že jednání soukromého investora v tržním hospodářství je vedeno vyhlídkami rentability) nebo mohlo přinejmenším poskytovat nabyvateli těchto přihlášek příjmy, způsobilé kompenzovat jejich vysoké náklady.
Žalobkyně sice odkazují, i když ne podrobně, na existenci transakcí, které jsou podle nich srovnatelné s dohodou o převodu uzavřenou s Lupin. Jedná se však o dohody, jejichž stranami byly žalobkyně a které mohou sloužit jako odkaz pouze doplňkově za účelem prokázání, že transakce byla provedena za obvyklých tržních podmínek. Ostatně některé z těchto transakcí byly kvalifikovány jako porušení práva hospodářské soutěže Komisí. Konečně žalobkyně neprokazují, že technologie převedená v rámci těchto různých transakcí odpovídala transakci, o kterou šlo v dohodě o převodu.
Je skutečností, že žalobkyně odkazují rovněž v tomto ohledu na posudek osoby, která se označuje za konzultanta v oblasti duševního vlastnictví. Sama tato osoba však upřesňuje, že vypracovala svůj posudek na účet Servier. To nutně omezuje důkazní hodnotu takového posudku. Zejména závěr tohoto posudku („Považuji tedy nákupy za nákupy v mezích obvyklé praxe společnosti“) a skutečnosti, o které se tento závěr opírá, jsou příliš obecné proto, aby umožňovaly prokázat, že dotčený převod hodnoty odpovídal transakci provedené za obvyklých tržních podmínek. Navíc transakce, které jsou použity jako odkaz, jsou dále transakcemi, kterých se Servier účastnila a které přinejmenším u některých z nich byly kvalifikovány Komisí jako porušení hospodářské soutěže.
Kromě toho, i kdyby bylo prokázáno, jak tvrdí žalobkyně, že patentové a výrobní oddělení nebo jiné útvary Servier považovaly technologii Lupin za „zajímavou“, neumožňuje to přesto prokázat, že dotčený převod hodnoty odpovídal transakci provedené za obvyklých tržních podmínek.
Stejně tak, i kdyby bylo prokázáno, že „cena byla sjednána na základě původních nároků na úroveň přijatelnou pro obě strany“, neumožňuje to přesto prokázat, že dotčený převod hodnoty odpovídal transakci provedené za obvyklých tržních podmínek.
Důkazy předložené žalobkyněmi tak neumožňují, ani kdyby byly brány v úvahu všechny společně, dospět k závěru, že dotčený převod hodnoty odpovídal transakci provedené za obvyklých tržních podmínek.
V tomto ohledu je třeba uvést, že Komise se s odkazem zejména na judikaturu citovanou v bodě 795 výše (bod 1940 odůvodnění napadeného rozhodnutí), domnívala, že „ani Servier, ani Lupin věrohodně nepopsaly učující ukazatele, jak dospěly ke konečné částce 40 milionů eur“ (bod 1955 odůvodnění). V bodě 1944 odůvodnění napadeného rozhodnutí rovněž uvedla, že „byla oprávněna vyvodit určité závěry ze situace, ve které důkazy potenciálně ve prospěch mohly pocházet pouze od samotných stran“ a „strany nebyly schopny takové důkazy předložit i přes několik žádostí o informace z jejich strany“. V bodě 1964 odůvodnění napadeného rozhodnutí dodala, že „Servier nebyla schopná předložit dokumenty z dané doby, které by mohly poskytnout objasnění ohledně výše očekávaných úspor z nabytí technologie Lupin“. Konečně dospěla k závěru vzhledem zejména k „neexistenci důkazů“ o obchodním zájmu Servier na technologii převedené Lupin, že převod hodnoty plynoucí z dohody o převodu představoval významnou pobídku (bod 1978 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
S ohledem na všechny důkazy diskutované před Tribunálem je třeba dospět k závěru, že Komise prokázala existenci obrácené platby, která nebyla vlastní dotčenému smírnému narovnání sporu (viz bod 809 výše), a tedy existenci pobídky.
Konečně je třeba uvést s ohledem na úvahy uvedené v bodech body 815 až 827 výše, že není prokázána nevýznamná povaha dotčené výhody, jejíž výše by tak byla nedostatečná proto, aby byla považována za významnou pobídku k souhlasu s doložkami omezujícími hospodářskou soutěž, stanovenými dohodou o narovnání (viz bod 810 výše).
ii)

K neexistenci omezení úsilí společnosti generických léčiv konkurovat společnosti originálních léčiv
V projednávané věci dohoda Lupin obsahuje doložky o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv, které, jak bylo uvedeno v bodě 257 výše, jsou samy o sobě omezující z hlediska hospodářské soutěže.
Žalobkyně nicméně tvrdí, že doložky o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv obsažené v dohodě Lupin neomezovaly hospodářskou soutěž s ohledem na omezení, která byla stanovena ostatními ustanoveními dohody, pokud jde o tuto omezující povahu. Je třeba přezkoumat platnost tohoto tvrzení.
Úvodem je třeba uvést, že přípravky, kterých se týkala dohoda, jsou vymezeny v bodě A odůvodnění této dohody, ve kterém je uveden odkaz na „léčivé přípravky, které obsahují jako hlavní účinnou látku, perindopril tert-butylamin (rovněž nazývaný perindopril erbumin) a jeho veškeré soli (‚Přípravky‘)“.
I když bod A odůvodnění dohody Lupin odkazuje na probíhající spory, které se týkají na evropské úrovni, jak vyplývá z bodů B a D téže dohody, pouze patentu 947, nezdá se, že by se takové ustanovení s ohledem na jeho znění týkalo pouze přípravků, které obsahují perindopril erbumin formy alfa, tedy přípravků, na které se vztahuje patent 947, ale všech přípravků, které obsahují erbumin bez ohledu na jeho formu.
Navíc výraz „jeho veškeré soli“ není jednoznačný. Jednak totiž z gramatického hlediska výraz „jeho“ odkazuje zjevněji na perindopril tert-butylamin, tedy spíš erbumin než perindopril jako celek, neboť perindopril jako celek není uveden jako takový v této části věty. Kromě toho není sporné, že erbumin je sůl, takže výraz „jeho“ by neměl odkazovat na erbumin ale obecněji na perindopril jako celek.
V důsledku toho je obtížné s ohledem na znění ustanovení dohody určit, zda se přípravky, kterých se tato dohoda týká, omezují na formu alfa erbuminu nebo zahrnují rovněž další formy erbuminu, či dokonce další soli perindoprilu.
V tomto kontextu nejistoty je třeba se ujistit, že dosah doložek o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv není omezen tak, že by tato ustanovení ztratila svou omezující povahu.
Zaprvé omezující povaha doložky o nenapadnutí práv je zřejmá, jelikož článek 1.3 dohody Lupin stanovil následující:
„Po datu této dohody se Lupin nesmí snažit přímo ani nepřímo nechat zrušit, zneplatnit nebo zpochybnit jakýmkoliv jiným způsobem Patenty nebo jakkoliv jiný patent Servier nebo jejích dceřiných společností, které chrání Přípravky, a to v jakékoliv zemi s výjimkou [určitého nečlenského státu EHP], nebo k tomu pomáhat jakékoliv třetí osobě či ji tím pověřit.“
Navíc z odlišného způsobu psaní „Patenty“ a „Patenty Servier“, přijatého v bodě D odůvodnění a v článku 1.3 dohody Lupin, vyplývá, že se tento článek použije nejen na patenty, kterých se týkají body B až D odůvodnění (které zahrnují patent 947), ohledně kterých existovaly spory identifikované mezi Lupin a Servier, ale rovněž přinejmenším potenciálně na všechny patenty, které nejsou jmenovitě určeny a které chrání přípravky, kterých se dohoda týká.
Zadruhé, pokud jde o dosah doložky o neuvedení na trh, článek 1.6 dohody Lupin ukládá Lupin zákaz uvádět na trh, který se vztahuje na přípravky, kterých se týká dohoda.
Z ustanovení článku 1.6 dohody Lupin nicméně vyplývá, že, pokud jsou splněny podmínky stanovené v článku 4.1 uvedené dohody, může Lupin prodávat nebo nabízet k prodeji přípravky dodané Servier nebo své vlastní přípravky. Článek 4.1 stanoví podmínky, za kterých je Servier povinna prodávat své přípravky Lupin. Toto ustanovení uvádí tři případy.
Podle první hypotézy může Lupin vstoupit na jeden z vnitrostátních trhů pokrytých dohodou, pokud jsou některé přípravky Servier prodávány na tomto trhu třetí osobou. Podle druhé hypotézy může Lupin vstoupit na takový trh, pokud je zamítnuta přihláška patentu Servier nebo pokud u jejího patentu uplyne platnost, je prohlášen za neplatný nebo je zrušen. Konečně podle třetí hypotézy může Lupin vstoupit na takový trh, pokud je na tomto trh prodáván generický léčivý přípravek nevyrobený Servier – ledaže by Servier podala návrh na soudní příkaz, který nebyl zamítnut – a pokud není tento generický léčivý přípravek prodán za porušení soudního příkazu použitelného na tomto trhu.
Vstup Lupin na trh zejména s jejími vlastními přípravky (viz bod 839 výše) je tak v podstatě možný ve dvou případech.
Zaprvé vstup Lupin na trh je možný tehdy, pokud Servier odsouhlasí prodej svých přípravků třetí osobou, zřekne se podání přihlášky patentu nebo se zřekne podání návrhu na soudní příkaz, tedy za okolností, které závisí na diskreční volbě Servier, na kterou nemá Lupin žádný vliv. V tomto prvním případě nelze použití podmínek stanovených v článku 4.1 dohody Lupin považovat za zpochybnění samo o sobě omezující povahy doložky o neuvedení na trh (viz bod 257 výše), a tím spíše za zvýhodnění vstupu Lupin na trh.
Zadruhé vstup Lupin na trh je možný tehdy, pokud patenty Servier neumožní zabránit jí takovému vstupu. V tomto případě článek 4.1 dohody Lupin nevede k umožnění vstupu Lupin na trh, který by byl předčasný ve srovnání s důsledky stále platného nebo namítatelného patentu. Omezuje se pouze na vyvození důsledků z neexistence platného nebo namítatelného patentu tím, že brání tomu, aby doložka o neuvedení na trh byla zbavena jakékoliv souvislosti s takovým patentem a aby tak zjevně měla škodlivé účinky na řádné fungování běžné hospodářské soutěže dostatečné k tomu, aby vložení této doložky bylo kvalifikováno jako omezení z hlediska účelu (viz bod 877 dále). V tomto druhém případě nelze použití podmínek stanovených v článku 4.1 dohody Lupin považovat za zpochybnění samo o sobě omezující povahy doložky o neuvedení na trh (viz bod 257 výše), a tím spíše za zvýhodnění vstupu Lupin na trh.
Omezující povaha doložky o neuvedení na trh tedy musí být konstatována i přes ustanovení článku 4.1 dohody Lupin.
Výše uvedený závěr nemůže být zpochybněn ostatními argumenty, kterých se žalobkyně dovolávají.
Žalobkyně zaprvé tvrdí, že dohoda umožňovala předčasný vstup Lupin na trh, tedy vstup před předvídatelným datem uplynutí doby platnosti patentu 947. Takový předčasný vstup by zmírnil, či dokonce zneutralizoval omezující povahu doložky o neuvedení na trh z hlediska hospodářské soutěže.
Je třeba uvést, i když se nezdá, že by takový výklad vyplýval zjevně ze složitosti znění článku 1.6 dohody Lupin, že lze připustit, že tento článek, ve spojení s čl. 4.1 písm. c) téže dohody, umožňuje vstup Lupin na trh se svými vlastními přípravky, pokud vstoupil na trh generický „přípravek“, který není vyráběn Servier, aniž je porušen soudní příkaz (a aniž je přezkoumáván návrh na soudní příkaz podaný Servier).
Výraz „přípravek“, obsažený v článku 4.1 písm. c) dohody Lupin, musí být z důvodu, že začíná velkým písmenem, chápán ve smyslu úmluvy přijaté v bodě A odůvodnění této dohody, neboť tento výraz je zde uveden s velkým písmenem (viz bod 831 výše).
S ohledem na bod A odůvodnění dohody Lupin, který se zdá, že odkazuje na přípravky, které obsahují erbumin v jakékoliv jeho formě (viz bod 832 výše), lze přitom čl. 4.1 písm. c) této dohody vykládat tak, odkazuje-li na přípravky, které nejsou prodávány v rozporu se soudním příkazem, že se týká přípravků, které obsahují jiné formy erbuminu než formu alfa. Dohodu lze tedy vykládat tak, že povoluje Lupin, aby vstoupila na trh v návaznosti na případné uvedení na trh generického perindoprilu, který obsahuje erbumin formy non-alfa, třetí osobou.
Navíc nejednoznačné výrazy bodu A odůvodnění dohody Lupin zakládají rovněž nejistotu ohledně skutečnosti, že článek 4.1 písm. c) téže dohody lze vykládán tak, že, odkazuje-li na přípravky, které nejsou prodávány v rozporu se soudním příkazem, týká se rovněž přípravků, které neobsahují erbumin (viz bod 833 výše). To tak může vést k závěru, že dohoda umožňovala Lupin, aby vstoupila na trh v návaznosti na případné uvedení jakéhokoliv generického perindoprilu předloženého ve formě soli, včetně případu, kdy se jedná o jinou sůl než erbumin, třetí osobou.
Lze tedy dospět k závěru, že dohoda stanovila vstup Lupin na trh s jejími vlastními přípravky před uplynutím předvídané doby platnosti patentu 947, neboť jakékoliv uvedení přípravků neobsahujících erbumin formy alfa na trh třetí osobou by umožňovalo Lupin vstoupit na trh s jejími vlastními přípravky, jelikož by nemohlo porušit soudní příkaz, jehož cílem bylo chránit tento patent.
Z důvodu nejistot obklopujících dosah článků 1.6 a 4.1 dohody Lupin, uvedených v bodech 846 až 850 výše, se však Lupin mohla obávat, že doložka o neuvedení na trh se bude nadále uplatňovat v návaznosti na uvedení generického perindoprilu ve formě non-alfa erbuminu nebo generického perindoprilu nepředstavovaného erbuminem na trh třetí osobou. Taková pochybnost mohla odrazovat od vstupu na trh. K tomu se přidává další nejistota, která spočívá v nejistotě, že i v případě, že by byl přijat široký výklad pojmu „přípravek“ (a tento pojem by zahrnoval jakoukoliv sůl perindoprilu), Servier by mohla podat návrh na soudní příkaz, včetně, pokud jde o přípravek, u kterého je zřejmé, že neporušuje žádný z jejích patentů, zejména patent 947, což by mělo za následek zabránění použití čl. 4.1 písm. c) dohody Lupin do doby, než by byl takový návrh zamítnut.
V tomto ohledu lze ostatně uvést, že, pokud jde o francouzský trh, strany si vyměnily několik dopisů ohledně toho, zda vstup Sandoz na trh umožnil vstup na trh společnosti Lupin. V dopise ze dne 17. března 2009 se tak Lupin dotázala Servier, zda Servier brání jejímu vstupu na francouzský trh. Servier se však dopisem ze dne 31. března 2009 omezila na uvedení, že přípravek Sandoz neporušoval žádný z jejích patentů. V návaznosti na tuto odpověď se Lupin cítila povinna požádat dopisy ze dne 3. dubna 2009 Servier o upřesnění. Napsala zejména následující:
„Lupin se nedomnívá, že by Servier měla jakýkoliv platný důvod bránit Lupin v prodeji jejího přípravku na bázi perindoprilu erbuminu ve Francii jejímu/ím místnímu/ím partnerovi/ům, ani v dalším prodeji tohoto přípravku tímto/těmito francouzským/ými partnerem/y. Ve Vašem dopise ze dne 31. března 2009 jasně neuvádíte, zda Servier nesouhlasí s některým z těchto bodů. Pokud Servier nesouhlasí, poskytněte prosím úplné vysvětlení jejího stanoviska do konce pracovní doby dne 9. dubna 2009.“
Samotná existence dopisů Lupin a znění posledního z nich ukazují její nejistoty ohledně její možnosti vstoupit na francouzský trh, přestože nebyla porušena dohoda.
V důsledku toho je třeba konstatovat omezující povahu doložky o neuvedení na trh bez ohledu na výklad přijatý v bodě A odůvodnění dohody Lupin, a to tím spíše, že nejistoty vyplývající ze složitosti dohody nebo z nejednoznačné povahy jejího znění nesmí umožnit stranám, aby se zbavily odpovědnosti s ohledem na právo hospodářské soutěže.
I kdyby byl přijat výklad dohody uvedený v bodě 851 výše, hypotetická povaha událostí uvedených na konci bodů 849 a 850 výše, tedy uvedení generického přípravku třetí osobou na trh, brání dospět k závěru o neutralizaci omezující povahy doložky o neuvedení na trh, a tedy o neexistenci protiprávního jednání v tomto ohledu. Je totiž třeba odlišit jednak otázku samotné existence protiprávního jednání, kterou nelze zpochybnit pouhou možností, že dojde k budoucím událostem, a jednak otázku doby trvání protiprávního jednání, která může záviset na skutečné existenci takových událostí.
Předčasný vstup Lupin navíc v každém případě závisí na uvedení generického přípravku na trh třetí osobou, tedy na okolnosti nezávislé na stranách smlouvy a současně nahodilé. Tento vstup tedy nevyplývá z jasné volby stran, které by se mohly dovolávat za účelem prokázání neexistence omezující povahy dohody, která je zavazuje, z hlediska hospodářské soutěže, a zejména z doložky o neuvedení na trh, která je obsažena v této dohodě.
Zadruhé je skutečností, že dohoda Lupin v článku 4.2 stanoví budoucí přijetí dohody o dodávkách mezi stranami. Provedení takové dohody však závisí na skutečnosti, že bude splněna jedna z podmínek stanovených v článku 4.1 dohody Lupin. Vzhledem k tomu, že, jak bylo právě řečeno, provedení tohoto posledně uvedeného článku neumožňuje dospět k závěru o neexistenci omezující povahy doložky o neuvedení na trh, totéž platí pro dohodu o dodávkách uvedenou v článku 4.2.
Navíc lze uvést, že mezi stranami nebyla uzavřena žádná dohoda o dodávkách. V dohodě Lupin mimoto nebylo stanoveno, že by nepřijetí dohody o dodávkách mělo významné právní následky pro strany, jako například zrušení dohody Lupin v plném rozsahu nebo doložek o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv, které obsahuje. I kdyby tak bylo možné dohodu o dodávkách považovat za dohodu, která může podpořit vstup společnosti generických léčiv, která by byla potenciální soutěžitelkou společnosti originálních léčiv, na trh, v projednávané věci dohoda Lupin, která stanovila pouze princip dohody o dodávkách, aniž by s tímto principem spojovala opatření nebo sankci, které by mohly zajistit její uskutečnění, nemůže být považována za dohodu, která podporovala vstup Lupin na trh.
Z článku 4.2 dohody Lupin sice vyplývá, že dohoda o dodávkách měla umožnit použití článku 4.1 dohody Lupin, který stanovil „pevný“ závazek Servier dodávat „přípravky“ ve smyslu dohody Lupin. Nicméně úvahy uvedené v bodě 859 výše vedou k relativizaci závazné povahy závazku přijatého Servier.
Zatřetí, pokud žalobkyně tvrdí, že výklad článku 1.3 dohody Lupin, podle kterého se doložka o nenapadnutí práv použije nad rámec pouhého patentu 947, musí vést k domněnce na základě článku 1.7 téže dohody, že Lupin měla k dispozici bezplatnou licenci ke všem těmto patentům, takové tvrzení je chybné s ohledem na znění tohoto ustanovení, tak jak bylo přeloženo v jednacím jazyce žalobkyněmi a podle něhož:
„Proto, aby bylo zabráněno jakémukoliv omylu, tato dohoda neposkytuje Lupin žádné právo ani žádnou licenci v žádném státě k Patentům Servier, přičemž ani Servier, ani její dceřiné společnosti, držitelé licence nebo právní nástupci Patentů Servier nebudou vykonávat svá práva k patentům Servier ohledně výkonu práva Lupin prodávat Přípravky vyrobené Lupin/Lupin (Europe) Limited poskytnuté na základě článku 1.6.“
Znění tohoto ustanovení je totiž nejasné z důvodu přinejmenším patrného rozporu mezi první částí věty (tato dohoda neposkytuje Lupin žádné právo ani žádnou licenci v žádném státě k Patentům Servier) a částí, která následuje [přičemž ani Servier, ani její dceřiné společnosti, držitelé licence nebo právní nástupci Patentů Servier nebudou vykonávat svá práva k patentům Servier ohledně výkonu práva Lupin prodávat Přípravky vyrobené Lupin/Lupin (Europe) Limited poskytnuté na základě článku 1.6]. Navíc nezbytnost první části věty se nezdá zřejmá, neboť z žádného jiného ustanovení dohody nemohlo být vyvozeno, že Lupin měla licenci k jiným právům, než právům týkajícím se technologie, kterou převáděla na Servier. Pochopení článku je ještě složitější kromě toho z důvodu odkazu, který provádí na článek 1.6 dohody Lupin, který samotný odkazuje na článek 4.1 uvedené dohody, který stanoví podmínky, za kterých může Lupin vstoupit na trh s vlastním přípravkem. S ohledem na jeho znění tak mohl článek 1.7 vznášet pochybnost, která mohla odrazovat Lupin od vstupu na trh.
Zvláště nepoužívání práv v oblasti patentů ze strany Servier vůči Lupin závisí na skutečnosti, že je splněna jedna z podmínek stanovených v článku 4.1 dohody Lupin (na který odkazuje článek 1.6 uvedené dohody). Vzhledem k tomu, že, jak bylo uvedeno v bodech 844 a 855 výše, provádění článku 4.1 neumožňuje dospět k závěru o neexistenci omezující povahy doložky o neuvedení na trh, totéž platí pro provedení článku 1.7 téže dohody, a to i tehdy, když je výraz „Patenty Servier“ chápán extenzívně tak, že zahrnuje patenty, které se vztahují nejen k formě alfa erbuminu, ale rovněž k dalším formám erbuminu či dokonce k dalším solím perindoprilu.
Z výše uvedeného vyplývá, že Komise mohla dospět k závěru o omezení úsilí Lupin konkurovat Servier.
iii)

K neexistenci protiprávního jednání
S ohledem na úvahy rozvinuté v bodech 789 až 864 výše lze uvést, že jak existence pobídkové výhody, tak existence současného omezení úsilí Lupin konkurovat Servier byly Komisí právem konstatovány.
Jak bylo přitom uvedeno v bodě 272 výše, v kontextu dohod o smírném narovnání sporů týkajících se patentů předpokládá kvalifikace jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu existenci současně pobídkové výhody vůči společnosti generických léčiv a současného omezení úsilí této společnosti konkurovat společnosti originálních léčiv, v dohodě o smírném narovnání. Jsou-li obě tyto podmínky splněny, je třeba konstatovat pobídku.
V případě existence dohody o smírném narovnání v oblasti patentů, která obsahuje doložky o neuvedení na trh a nenapadnutí, jejichž ve své podstatě omezující povaha nebyla platně zpochybněna, tak existence pobídky společnosti generických léčiv, aby souhlasila s těmito doložkami, umožňuje založit zjištění o omezení z hlediska účelu (viz bod 273 výše).
V projednávané věci zjištění o významné pobídce (viz bod 828 výše) umožňovalo Komisi dospět k závěru o existenci omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu.
V důsledku toho, na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, Komise mohla právem dospět k závěru v napadeném rozhodnutí o existenci omezení z hlediska účelu.
Žalobkyně však s odkazem na dosah doložek o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv v podstatě kritizují věcné vymezení protiprávního jednání, které bylo přijato Komisí v napadeném rozhodnutí.
Jak bylo uvedeno v bodě 834 výše, je obtížné s ohledem na znění ustanovení dohody Lupin určit, zda se přípravky, kterých se týkala tato dohoda, omezovaly na formu alfa erbuminu nebo zda zahrnovaly rovněž další formy erbuminu či dokonce další soli perindoprilu.
Dosah doložky o neuvedení na trh přitom závisí na vymezení pojmu „přípravky“, který je použit, neboť jak článek 1.6 dohody Lupin, tak i článek 4.1 této dohody, na který odkazuje článek 1.6, odkazují na tento pojem.
Navíc, pokud jde o dosah doložky o nenapadnutí práv, toto ustanovení se uplatňovalo nejen na patenty, které byly uvedeny v bodech B až D odůvodnění dohody Lupin (které zahrnovaly patent 947), ale rovněž na všechny patenty, které nebyly jmenovitě uvedeny a jejichž vymezení záviselo na pojmu „přípravky“, tak jak byl stanoven v dohodě (viz bod 836 výše).
Jak Komise uvedla právem v napadeném rozhodnutí (bod 1912 odůvodnění), znění dohody vyvolávalo nejistotu ohledně působnosti doložek o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv.
Znění dohody Lupin tak zakládalo pochybnost ohledně toho, zda se doložka o neuvedení na trh mohla uplatnit na jakoukoliv formu erbuminu či dokonce na jiné soli perindoprilu než erbumin, a zda se doložka o nenapadnutí práv mohla uplatňovat na jiné patenty než na patent 947, zejména patenty, které se vztahovaly na přípravky, které neobsahovaly erbumin. Taková pochybnost mohla odradit Lupin jednak od vstupu na trh, včetně s přípravky, které obsahovaly jiné formy erbuminu než formu alfa, či dokonce jiné soli perindoprilu než erbumin, a jednak od zpochybnění patentů, které se vztahovaly k perindoprilu, který obsahoval jiné formy erbuminu než formu alfa, či dokonce jiné soli perindoprilu než erbumin.
Je třeba rovněž přihlédnout ke skutečnosti, že dotčené nejednoznačnosti ve znění jsou obsaženy v dohodě, u které se Komise právem domnívala, že představovala protiprávní jednání v rozporu s právem hospodářské soutěže, pokud jde o doložky o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv týkající se patentu 947 a přípravků, ke kterým se tento patent vztahuje (viz bod 869 výše). Je konečně nesporné, že strany dohody měly dostatečné prostředky na to, aby využily schopných profesionálů, i když měly k dispozici jen krátkou lhůtu, aby tak učinily, k omezení výskytu takových nejednoznačností. S ohledem na výše uvedené úvahy Komise mohla právem dospět k závěru, že se působnost doložky o neuvedení na trh vztahovala na přípravky, které neobsahovaly erbumin a tím spíše na ty, které obsahovaly jiné soli než formu alfa erbuminu, a že se působnost doložky o nenapadnutí práv vztahovala kromě patentu 947 na jakýkoliv patent, který se vztahoval k těmto přípravkům (body 1912 a 1918 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
V tomto ohledu je třeba uvést, že existence doložek o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv v rozsahu, v němž jejich dosah překračuje rámec působnosti samostatně určeného patentu a přípravků, ke kterým se tento patent vztahuje, vykazuje zjevně dostatečný stupeň škodlivosti pro řádné fungování běžné hospodářské soutěže k tomu, aby vložení těchto doložek bylo kvalifikováno jako omezení z hlediska účelu, aniž by bylo třeba navíc prokázat existenci pobídky. Tyto doložky totiž postrádají jakoukoliv legitimitu ve smírném narovnání sporu týkajícího se určitého patentu a jejich omezující důsledky se nemísí s důsledky tohoto patentu (viz body 257 až 261 výše).
I kdyby Komise nesprávně konstatovala, že se dotčené protiprávní jednání týkalo jiných forem erbuminu než formy alfa chráněné patentem 947, či dokonce jiných solí než erbuminu, takové pochybení by s ohledem na omezenou a vedlejší úlohu, kterou toto zjištění hraje v uvažování Komise, nemohlo zpochybnit závěr, ke kterému Komise došla ohledně existence omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu plynoucího z dohody Lupin. Uvažování Komise se totiž opírá primárně o existenci pobídky, která umožňuje, i když se dosah omezujících doložek dohody o narovnání omezuje na působnost tohoto patentu, dospět k závěru o neobvyklém užívání patentu (viz body 253 až 274 výše).
Z výše uvedeného vyplývá, že je třeba zamítnout žalobní důvod žalobkyň, který se týká existence omezení z hlediska účelu i vymezení takového omezení Komisí.
Výše uvedený závěr nemůže být zpochybněn ostatními argumenty žalobkyň.
Zaprvé, pokud jde o skutečnosti, které směřují k prokázání, že úmysly žalobkyň, jakož i úmysly Lupin, byly legitimní, je třeba připomenout jednak, že v kontextu dohod o smírném narovnání patentových sporů předpokládá kvalifikace jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu poskytnutí, v rámci dohody o smírném narovnání, pobídkové výhody společnosti generických léčiv, a s tím související omezení snah posledně uvedené konkurovat společnosti originálních léčiv. Jsou-li tyto dvě podmínky splněny, je nutné s ohledem na stupeň škodlivosti takto uzavřených dohod pro řádné fungování běžné hospodářské soutěže konstatovat omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu (viz bod 272 výše). Kromě toho pouhá okolnost, že dohoda sleduje také legitimní cíle, nemůže stačit k tomu, aby nebyla kvalifikována jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu (viz bod 222 výše).
Z toho vyplývá, že argumenty žalobkyň dovolávané v rámci projednávaného žalobního důvodu, podle kterých byly důvody, které je a Lupin vedly k uzavření dohody Lupin, legitimní, nemohou zneplatnit kvalifikaci této dohody jako omezení z hlediska účelu, kterou Komise správně použila a která byla potvrzena výše (viz body 869 a 879 výše). Tyto argumenty musí být tudíž odmítnuty.
Platí to zejména zaprvé o argumentu, podle kterého již Lupin neměla právní zájem na pokračování sporu, zadruhé o argumentu, který je založený na skutečnosti, že Lupin byla od počátku u smírného narovnání, a zatřetí argumentu, který vychází ze skutečnosti, že Servier by neměla zájem na tom, aby chránila své konkurenční postavení ve vztahu k Lupin, pokud se tak nechovala stejně vůči Apotex.
Zadruhé, jestliže žalobkyně tvrdí, že doložka o nenapadnutí práv nemohla mít omezující důsledky na hospodářskou soutěž z důvodu zejména existence souběžných sporů a neexistence úmyslu Lupin zahájit nové spory, nic to nemění na tom, že jelikož dohoda Lupin vykazuje stupeň škodlivosti dostatečný proto, aby byla kvalifikována jako omezení z hlediska účelu, není nutný přezkum konkrétních důsledků této dohody, a zejména doložky o nenapadnutí práv, které obsahuje (viz bod 219 výše).
Z týchž důvodů je třeba odmítnout argument žalobkyň, podle kterého doložka o neuvedení na trh nemohla mít, včetně případu, kdy její dosah překračoval dosah patentu 947, omezující důsledky na hospodářskou soutěž z důvodu zejména neexistence skutečných a konkrétních možností Lupin, aby byla jako první, kdo vstoupí na trh s neporušujícím přípravkem.
Zatřetí, když žalobkyně tvrdí, že omezující důsledky doložky o neuvedení na trh byly čistě hypotetické, lze se domnívat, že ve skutečnosti zpochybňují existenci potenciální hospodářské soutěže. Výše bylo přitom konstatováno, že Lupin byla potenciálním soutěžitelem Servier.
Začtvrté je třeba připomenout, že pokud je konstatována existence pobídky, strany se již nemohou dovolávat toho, že v rámci smírného narovnání uznaly platnost patentu. Skutečnost, že je platnost patentu potvrzena soudním nebo správním orgánem je v tomto ohledu irelevantní (viz bod 269 výše). Žalobkyně tedy nejsou oprávněny se dovolávat scénáře, ostatně hypotetického, podle kterého by platnost patentu 947 byla potvrzena jak soudy ve Spojeném království, tak EPÚ.
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že projednávaný žalobní důvod je třeba zamítnout.
iv)

K žalobnímu důvodu dovolávanému podpůrně Servier, který se týká pochybení při stanovení doby trvání protiprávního jednání
Zaprvé žalobkyně tvrdí, že Komise nemohla stanovit zahájení doby trvání protiprávního jednání na dobu předtím, než Lupin získala svou registraci léčivého přípravku.
Takovým argumentem žalobkyně zpochybňují ve skutečnosti existenci potenciální hospodářské soutěže. V bodě 751 výše bylo však konstatováno, že v okamžiku, kdy byla dohoda uzavřena, byla Lupin potenciálním soutěžitelem Servier.
Zadruhé žalobkyně tvrdí, že Komise měla, jak to provedla, pokud jde o francouzský trh, dospět k závěru, že protiprávní jednání bylo ukončeno v Belgii, v České republice, v Irsku a v Maďarsku v okamžiku, kdy Sandoz vstoupila na trhy těchto států s generikem perindoprilu, které neporušovalo patent 947, tedy v červnu 2008, červenci 2008, prosinci 2008 a lednu 2009.
Je tedy třeba určit, zda Komise nesprávně dospěla k závěru, že protiprávní jednání pokračovala v dotčených členských státech i po datech uvedených v bodě 891 výše.
Úvodem je třeba upřesnit, že generikum, se kterým Sandoz vstoupila na trh, je formou perindoprilu erbuminu tvořeného „amorfní (nekrystalickou) solí, která neobsahuje tedy žádný z alfa krystalů chráněných patentem 947“ (bod 212 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Je třeba rovněž připomenout (viz bod 847 výše), že i když se nejeví, že by takový výklad vyplýval zjevně ze složitosti znění článku 1.6 dohody Lupin, lze připustit, že tento článek, ve spojení s čl. 4.1 písm. c) téže dohody, umožňuje vstup Lupin na trh se svými vlastními přípravky, pokud vstoupil generický „přípravek“, který není vyráběn Servier, na trh, aniž byl porušen soudní příkaz a ještě aniž byl návrh na soudní příkaz podaný Servier zamítnut.
Výraz „přípravek“, obsažený v čl. 4.1 písm. c) dohody Lupin musí být proto, že začíná velkým písmenem, chápán ve smyslu úmluvy přijaté v bodě A odůvodnění této dohody.
Určení přípravků, kterých se týkal bod A odůvodnění dohody Lupin je přitom obzvláště choulostivé (viz body 832 a 833 výše), což ztěžuje použití čl. 4.1 písm. c) této dohody (viz body 849 a 850 výše).
Existovala tak nejistota ohledně vymezení působnosti čl. 4.1 písm. c) dohody Lupin a tedy rovněž ohledně možnosti použít doložku o neuvedení na trh obsaženou v článku 1.6 této dohody (viz bod 852 výše), zejména v případě vstupu na trh přípravku, jako byl přípravek Sandoz, který obsahoval erbumin formy non-alfa.
Z důvodu nejistot obklopujících dosah článků 1.6 a 4.1 dohody Lupin, uvedených v bodech 894 až 897 výše, se Lupin mohla obávat, že doložka o neuvedení na trh se bude nadále uplatňovat po uvedení generického perindoprilu třetí osobou na trh, tvořeného formou non-alfa erbuminu nebo generického perindoprilu netvořeného erbuminem. Taková pochybnost ji mohla odrazovat od vstupu na trh.
Tato obava mohla být podpořena skutečností, že v každém případě Servier mohla však podat návrh na soudní příkaz, včetně pro přípravek, u kterého bylo zřejmé, že neporušuje žádný z jejích patentů, zejména patent 947, což by mělo za následek zabránění použití čl. 4.1 písm. c) dohody Lupin do doby, než by byl takový návrh zamítnut (viz bod 852 výše).
V tomto ohledu z dopisů Lupin vyplývají nejistoty ohledně její možnosti vstoupit na francouzský trh, aniž by byla porušena dohoda (viz bod 853 výše) a v důsledku toho uplatňování doložky o neuvedení na trh nadále na tomto trhu přinejmenším do této výměny dopisů, která patrně skončila nejdříve začátkem dubna 2009, tedy jen více než měsíc před 6. květnem 2009, což bylo datum, které Komise použila, aby konstatovala konec protiprávního jednání, pokud jde o Belgii, Českou republiku, Irsko a Maďarsko. Stejně tak dopis Servier, uvedený v bodě 853 výše, neumožňuje dospět k závěru, že se Servier domnívala jasně a zjevně, že Lupin mohla vstoupit na trh.
A fortiori
, pokud jde o čtyři trhy uvedené v bodě 900 výše, žalobkyně nepředkládají žádný důkaz, který by umožňoval prokázat, že před 6. květnem 2009 Servier a Lupin vzaly v úvahu po sobě jdoucí vstupy Sandoz na tyto trhy a že i přes nejistoty spojené s nejednoznačností dohody se domnívaly, že doložka o neuvedení na trh již nebyla platná.
Okolnost, že doložka o neuvedení na trh z důvodu nejistot spojených s nejednoznačností dohody zůstala v platnosti, značíc tak zachování shody vůle mezi stranami – případně v rozporu s výkladem podmínek použití této doložky, který by
a

posteriori
mohl být přijat zejména smluvním soudem – přitom stačila k tomu, aby Komise mohla konstatovat, že souhlasná vůle mezi Servier a Lupin a tedy protiprávní jednání pokračovaly i přes vstupy Sandoz na trh.
V každém případě, i kdyby dohoda přestala být formálně v platnosti počínaje vstupy Sandoz na trh, s ohledem na výše uvedené úvahy (viz body 900 a 901 výše) musí být přijat závěr, že doložka o neuvedení na trh byla nadále uplatňována Servier a Lupin i poté, co došlo k po sobě jdoucím vstupům Sandoz na čtyři relevantní trhy.
Pokud jde jako v projednávané věci o omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu, je skutečností, že zohlednění jejich konkrétních důsledků na trh je nadbytečné k prokázání existence protiprávního jednání (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. července 1999, Komise v. Anic Partecipazioni,
C‑49/92 P
,
EU:C:1999:356
, body
a
) a, v důsledku toho, doby jeho trvání (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. března 2009, Archer Daniels Midland v. Komise,
C‑510/06 P
,
EU:C:2009:166
, body
,
a
). Totéž platí pro zohlednění provedení dohody (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. června 2012, E.ON Ruhrgas a E.ON v. Komise,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, bod
).
Pokračování protiprávního jednání lze však konstatovat i po skončení období, během kterého je dohoda formálně v platnosti, pokud se dotčené podniky i nadále chovají zakázaným způsobem (rozsudky ze dne 16. června 2011, Solvay Solexis v. Komise,
T‑195/06
, nezveřejněný,
EU:T:2011:280
, bod
, a ze dne 29. června 2012, E.ON Ruhrgas a E.ON v. Komise,
T‑360/09
,
EU:T:2012:332
, bod
).
Tak tomu je přitom v projednávané věci (viz bod 903 výše).
Z výše uvedeného vyplývá, že je třeba projednávaný žalobní důvod, předložený Servier podpůrně, zamítnout.
c)

K nesprávným právním posouzením a nesprávným posouzením skutkového stavu týkajícím se kvalifikace dohody uzavřené se společností Lupin jako omezení hospodářské soutěže z hlediska důsledku
Žalobkyně tvrdí, že se Komise dopustila různých nesprávných právních posouzení a nesprávných posouzení skutkového stavu týkajících se kvalifikace dohody uzavřené s Lupin jako omezení hospodářské soutěže z hlediska důsledku.
Projednávaný žalobní důvod je třeba zamítnout jako neúčinný na základě obdobného použití úvah rozvinutých v bodech 566 až 570 výše.
9.

K dohodám uzavřeným se společností Krka
a)

K nesprávným právním posouzením a nesprávným posouzením skutkového stavu týkajícím se kvalifikace dohod uzavřených se společností Krka jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu
Žalobkyně zpochybňují kvalifikaci zaprvé dohod o smírném narovnání a dohod o licenci, a, zadruhé, dohod o převodu jako omezení z hlediska účelu.
1)

K dohodám o smírném narovnání a o licenci
i)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
ii)

Závěry Tribunálu
S výjimkou úvah týkajících se vedlejších dohod rozvinutých v bodech 797 až 803 výše nepředstavuje spojení běžné obchodní dohody s dohodou o smírném narovnání, která obsahuje doložku o neuvedení na trh nebo doložku o nenapadnutí práv, vážnou indicii o existenci obrácené platby, pokud je dotčenou obchodní dohodou dohoda o licenci týkající se sporného patentu.
Taková výjimka je vysvětlena skutečností, že i když předmětem dohody o licenci týkající se patentu jistě není smírné narovnání sporu, ale poskytnutí povolení používat tento patent, může být nicméně odůvodněné na rozdíl od toho, jak tomu je u jiných obchodních dohod (viz bod 800 výše), spojit tuto dohodu o licenci s dohodou o smírném narovnání sporu týkajícího se patentu, který je předmětem licence.
Spor v oblasti patentů má v zásadě původ v přání společnosti generických léčiv vstoupit na trh, proti čemuž stojí přání majitele patentu zachovat práva, které pro něj z tohoto patentu vyplývají. Povolení takového vstupu přijetím dohody o licenci se tak jeví jako obzvláště vhodný prostředek, jak ukončit spor, pokud to umožňuje vyhovět nárokům obou stran tohoto sporu.
Je ostatně připuštěno, že použití dohody o licenci představuje vhodný prostředek k ukončení sporu. To vyplývá z bodu 204 pokynů z roku 2004 o dohodách o převodu technologií, podle kterého „udělení licence může sloužit k urovnání sporu“. Tento bod je převzat v bodě 205 pokynů z roku 2014 o dohodách o převodu technologií.
Je o to odůvodněnější spojit dohodu o licenci s dohodou o smírném narovnání, když existence doložek o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv v dohodě o smírném narovnání je legitimní pouze, pokud tato dohoda vychází z uznání platnosti patentu stranami (viz body 258 až 261 výše). Uzavření dohody o licenci, která má smysl pro nabyvatele pouze za podmínky, že je licence skutečně provozována, vychází přitom rovněž z uznání platnosti patentu stranami. V tomto rozsahu dohoda o licenci tedy potvrzuje legitimitu dohody o smírném narovnání, což plně odůvodňuje, aby s ní byla spojena.
Vzhledem k tomu, že se jeví odůvodněné spojit dohodu o smírném narovnání patentového sporu s dohodou o licenci, která se týká stejného patentu, nepředstavuje takové spojení na rozdíl od toho, jak tomu je v případě ostatních vedlejších dohod, vážnou indicii o existenci obrácené platby (ve smyslu tohoto výrazu v oblasti vedlejších dohod, viz bod 804 výše).
Komise je tedy povinna opřít se o další indicie, než o pouhé spojení dohody o licenci s dohodou o smírném narovnání, za účelem prokázání, že dohoda o licenci nebyla uzavřena za obvyklých tržních podmínek a že ve skutečnosti zastírá obrácenou platbu, která pobízí společnost generických léčiv, aby se podřídila doložkám o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv (viz body 803 až 808 výše).
Je třeba uvést, že konstatování existence obrácené platby je o to méně zřejmé, pokud jde o dohodu o licenci, když taková dohoda nezakládá finanční převod ze společnosti originálních léčiv na společnost generických léčiv, ale ze společnosti generických léčiv na společnost originálních léčiv. V oblasti dohody o licenci tak nabyvatel platí poplatek majiteli patentu.
Existuje však převod hodnoty ze společnosti originálních léčiv na společnost generických léčiv, pokud poplatek placený majiteli patentu představuje protiplnění za prospěch, který má společnost generických léčiv z dohody o licenci, a sice povolení využívat patent za účelem bezrizikového vstupu na trh.
Komisi tedy přísluší prokázat, že toto protiplnění je neobvykle nízké, tedy v takovém rozsahu, že nemůže být vysvětleno úvahami omezenými na hospodářskou hodnotu zboží, které je předmětem smlouvy (viz bod 806 výše), a že dohoda o licenci tak implikuje obrácenou platbu ve prospěch společnosti generických léčiv.
Neuzavření dotčené transakce za obvyklých tržních podmínek musí vyplývat o to zjevněji k prokázání dostatečného stupně škodlivosti pro účely kvalifikace dohody o smírném narovnání spor jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu, když je povaha doložek o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv obsažených v této dohodě, jako omezení hospodářské soutěže, zmírněna dohodou o licenci.
Doložka o neuvedení na trh je totiž zbavena přinejmenším částečně svých důsledků. Dohoda o licenci překračuje dokonce pouhou částečnou neutralizaci důsledků této doložky, jelikož podporuje vstup generického léčiva na trh tím, že ruší riziko sporů spojených s tímto patentem.
Pokud jde o doložku o nenapadnutí práv, i když její omezující důsledky přetrvávají, jsou omezeny skutečností, že licence umožňuje vstup na trh bez rizika sporů. I když je přitom zásadní pro společnost generických léčiv, aby mohla napadnout platnost patentu, vstupuje-li na trh s rizikem, je tomu tak méně v případě, že jí společnost originálních léčiv povolila, aby vstoupila na tento trh díky dohodě o licenci.
V této fázi analýzy je třeba připomenout, že v kontextu dohod o smírném narovnání patentových sporů předpokládá kvalifikace jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu poskytnutí, v rámci dohody o smírném narovnání, pobídkové výhody společnosti generických léčiv a s tím související omezení snah posledně uvedené konkurovat společnosti originálních léčiv (viz bod 272 výše). Z výše uvedených úvah přitom vyplývá, že v případě existence dohody o licenci jsou oba tyto prvky zmírněny či dokonce vůbec neexistují, takže dostatečný stupeň škodlivosti pro řádné fungování běžné hospodářské soutěže (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. září 2014, CB v. Komise,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, body
a
a citovaná judikatura) nelze snadno zjistit.
Je třeba dodat, že výjimka uvedená v bodě 943 výše není v rozporu ani se skutečností, že spojení dohody o licenci a doložky o nenapadnutí práv je součástí omezení vyloučených výjimkou stanovenou v článku 2 nařízení Komise (ES) č. 772/2004 ze dne 7. dubna 2004 o použití čl. [101 odst. 3 SFEU] na určité kategorie dohod o převodu technologií (
Úř. věst. 2004, L 123, s. 11
; Zvl. vyd. 08/03, s. 74), ani s judikaturou Soudního dvora, započatou v rozsudku ze dne 25. února 1986, Windsurfing International v. Komise (
193/83
,
EU:C:1986:75
, body
a
), a upřesněnou v rozsudku ze dne 27. září 1988, Bayer a Maschinenfabrik Hennecke (
65/86
,
EU:C:1988:448
).
Zaprvé totiž podle článku 5 nařízení č. 772/2004 je spojení dohody o licenci a doložky o nenapadnutí práv součástí omezení vyloučených z výjimky stanovené v článku 2 téhož nařízení. Tato výjimka jako toto vyloučení se však použijí podle článku 2 a 5 uvedeného nařízení pouze tehdy pokud dotčené dohody obsahují omezení hospodářské soutěže, na které se vztahuje čl. 101 odst. 1 SFEU. V návaznosti na to skutečnost, že spojení dohody o licenci a doložky o nenapadnutí práv je součástí omezení vyloučených z výjimky stanovené v článku 2 nařízení č. 772/2004, neumožňuje dospět k závěru, že takové spojení představuje v každém případě omezení hospodářské soutěže ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU, a konkrétně omezení z hlediska účelu.
V tomto ohledu Soudní dvůr rozhodl, že, ačkoliv poskytnutí prospěchu z čl. 101 odst. 3 SFEU v případě určité dohody předpokládá předchozí uznání, že tato dohoda spadá pod zákaz stanovený v čl. 101 odst. 1 SFEU, nemůže možnost stanovená v odstavci 3 poskytnout tento stejný prospěch kategoriím dohod implikovat, že určitá dohoda spadající do těchto kategorií splňuje nutně z tohoto důvodu podmínky odstavce 1. Poskytnutí blokové výjimky nemůže zahrnovat jakýkoliv předsudek, byť implicitně, vůči žádné individuálně posuzované dohodě (rozsudek ze dne 13. července 1966, Itálie v. Rada a Komise,
32/65
,
EU:C:1966:42
, s. 590).
Zadruhé Soudní dvůr sice rozhodl, že doložka dohody o licenci, která ukládá nenapadat platnost patentu, byla neslučitelná s čl. 101 odst. 1 SFEU. Dodal, že taková doložka zjevně nespadala pod specifický účel patentu, který nemůže být vykládán tak, že zaručuje ochranu rovněž před žalobami, jejichž cílem je napadnout platnost patentu vzhledem k tomu, že je ve veřejném zájmu vyloučit jakoukoliv překážku hospodářské činnosti, která by mohla vyplývat z nesprávně uděleného patentu (rozsudek ze dne 25. února 1986, Windsurfing International v. Komise,
193/83
,
EU:C:1986:75
, body
a
).
Nicméně v rozsudku přijatém o dva roky později, ve věci, která se týkala dohody o smírném narovnání sporu, Soudní dvůr vytříbil stanovisko, které zaujal v rozsudku ze dne 25. února 1986, Windsurfing International v. Komise (
193/83
,
EU:C:1986:75
), když tentokrát pouze rozhodl, že doložka o nenapadnutí práv mohla mít s ohledem na právní a hospodářský kontextu povahu omezení hospodářské soutěže ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU (rozsudek ze dne 27. září 1988, Bayer a Maschinenfabrik Hennecke,
65/86
,
EU:C:1988:448
, bod
). I když mimoto odmítl v témže rozsudku návrh Komise, podle kterého by vložení doložky o nenapadnutí práv již nespadalo pod zákaz stanovený v čl. 101 odst. 1 SFEU, pokud bylo cílem dotčené dohody ukončit probíhající soudní spor, nedospěl však k závěru, že jakákoliv dohoda o smírném narovnání obsahující takovou doložku spadá pod zákaz stanovený v čl. 101 odst. 1 SFEU.
Je skutečností, že nabyvatelé v rámci dohody o licenci mohou, jak vyplývá z bodu 112 pokynů z roku 2004 o dohodách o převodu technologií, „obvykle nejlépe posoudit, zda je určité právo duševního vlastnictví platné, nebo neplatné“, a tedy jej napadnout. Tento důvod odůvodňuje, aby spojení dohody o licenci a doložky o nenapadnutí práv bylo v zásadě zakázáno (stanovisko generálního advokáta Darmona ve věci Bayer Maschinenfabrik Hennecke,
65/86
,
EU:C:1987:336
, bod
). Nicméně, je-li dohoda o licenci uzavřena v rámci smírného narovnání skutečného sporu mezi účastníky soudního řízení, nabyvatel již měl možnost napadnout platnost dotčeného patentu, a pokud, v konečném výsledku, souhlasí, aniž by k tomu byl pobízen, s podřízením se doložce o nenapadnutí práv (jakož i s doložkou o neuvedení na trh), je tomu tak proto, že se domnívá, že patent je platný. V tomto zvláštním kontextu smírného narovnání, podle něhož se nakonec strany dohodnou proto, aby uznaly, že patent je platný, se nejeví již relevantní důvod, pro který je spojení dohody o licenci a doložky o nenapadnutí práv zakázáno, s výhradou, že je dohoda o smírném narovnání založena na uznání platnosti dotčeného patentu stranami a nikoliv na pobídce nabyvatele, aby podřídil doložce o nenapadnutí práv (jakož i doložce o neuvedení na trh).
Z výše uvedeného vyplývá, že v případě skutečného sporu mezi účastníky soudního řízení a dohody o licenci, která se jevý být v přímé souvislosti se smírným narovnáním tohoto sporu, nepředstavuje spojení této dohody s dohodou o smírném narovnání vážnou indicii o existenci obrácené platby. V takovém případě může Komise tedy prokázat na základě dalších indicií, že dohoda o licenci nepředstavuje transakci uzavřenou za obvyklých tržních podmínek a zastírá tak obrácenou platbu (ve smyslu tohoto výrazu v oblasti vedlejších dohod, viz bod 804 výše).
S ohledem na výše uvedené je třeba určit, zda Komise mohla v projednávané věci dospět právem k závěru, že se kvalifikace omezení z hlediska účelu mohla uplatnit na dohody o smírném narovnání a o licenci uzavřené mezi společnostmi Servier a Krka.
Zaprvé je třeba přezkoumat, zda existovaly skutečné spory a zda měla dohoda o licenci dostatečně přímou souvislost se smírným narovnáním těchto sporů proto, aby bylo odůvodněno její spojení s dohodou o smírném narovnání.
V tomto ohledu je třeba zaprvé uvést, že existovaly skutečné spory probíhající mezi společnostmi Servier a Krka v okamžiku podpisu dohody a že tyto dohody byly ukončeny v návaznosti na dohodu o smírném narovnání, která v čl. I písm. i) a ii) stanovila, že se obě strany musí vzdát sporů v mezi nimi probíhajících řízeních.
Deset společností generických léčiv, včetně Krka, totiž podaly námitky proti patentu 947 u EPÚ v roce 2004 s cílem domoci se jeho úplného zrušení, když se dovolávaly důvodů vycházejících z nedostatku novosti a vynálezecké činnosti a nedostatečného popisu vynálezu. Dne 27. července 2006 námitkové oddělení EPÚ potvrdilo platnost tohoto patentu v návaznosti na lehké změny původních požadavků Servier. Sedm společností následně podalo žalobu proti rozhodnutí EPÚ ze dne 27. července 2006. Krka se stáhla z námitkového řízení dne 11. ledna 2007 v souladu s dohodou o smírném narovnání uzavřenou se Servier.
Stejně tak Servier se dne 28. července 2006 obrátila ve Spojeném království na High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchní soud (Anglie a Wales), oddělení Chancery (senát pro patenty), Spojené království], s žalobou pro porušování práv z patentu 340 proti Krka. Dne 2. srpna 2006 podala rovněž žalobu pro porušování práv z patentu 947 proti Krka, jakož o návrh na předběžný soudní příkaz. Dne 1. září 2006 Krka podala vzájemný návrh na zrušení platnosti 947 a dne 8. září 2006 další vzájemný návrh na zrušení patentu 340. Dne 3. října 2006 High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchní soud (Anglie a Wales), oddělení Chancery (senát pro patenty), Spojené království], vyhověl návrhu na předběžný soudní příkaz Servier a zamítl návrh podaný Krka dne 1. září 2006. Dne 1. prosince 2006 došlo k ukončení probíhajícího řízení v souladu s dohodou o smírném narovnání uzavřenou mezi stranami a předběžný soudní příkaz byl zrušen.
Zadruhé, jak dohoda o smírném narovnání, tak dohoda i licenci souvisely s dotčenými spory. Dohoda o smírném narovnání a zejména doložky o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv, které obsahovala, se totiž omezovaly na působnost patentů, které byly předmětem sporů mezi společnostmi Servier a Krka. Pokud jde o dohodu o licenci, týkala se patentu 947, a měla tedy rovněž přímou souvislosti s těmito spory.
Zatřetí v okamžiku uzavření dohod o smírném narovnání a o licenci existovaly shodující se indicie, ze kterých mohly strany nabýt dojem, že patent 947 byl platný (viz body 967 a 968 výše).
Začtvrté, pokud mezi společnostmi Servier a Krka docházelo již k předchozím kontaktům před rozhodnutím EPÚ ze dne 27. července 2006, kterým byla potvrzena platnost patentu 947 (viz zejména bod 837 odůvodnění napadeného rozhodnutí), tyto kontakty nevedly k dohodě (body 856 až 859 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a teprve po tomto rozhodnutí byla zahájena nová jednání (bod 898 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Rozhodnutí EPÚ ze dne 27. července 2006, kterým byla potvrzena platnost patentu 947, tedy bylo přinejmenším jednou ze skutečností, které vedly k dohodám o smírném narovnání a o licenci.
S ohledem na dosah doložek dohody o smírném narovnání a dohody o licenci, jakož i na kontext, ve kterém byly tyto dohody uzavřeny, je třeba konstatovat, že spojení obou těchto dohod bylo odůvodněné a nepředstavuje tedy vážnou indicii o existenci obrácené platby ze strany společnosti Servier ve prospěch společnosti Krka, ke které by vedla dohoda o licenci (viz bod 948 výše).
Za těchto podmínek je třeba zadruhé přezkoumat, zda v projednávané věci Komise prokázala s odkazem na jiné indicie nebo důkazy, než na pouhé spojení dohody o licenci a dohody o smírném narovnání, že dohoda o licenci nebyla uzavřena za obvyklých tržních podmínek (viz body 949 a 963 výše).
V tomto ohledu je třeba uvést, že je nesporné, že na rozdíl od toho, jak tomu je u ostatních dohod, které byly předmětem napadeného rozhodnutí, ani dohoda o smírném narovnání, ani dohoda o licenci nevedly k finančnímu převodu ze společnosti Servier na společnost Krka.
Dohoda o licenci dokonce stanovila, že Krka zaplatí Servier poplatek ve výši 3 % čisté výše jejích tržeb.
Poplatek sice představuje protiplnění za zisk, který má společnost generických léčiv z dohody o licenci, a sice povolení používat patent za účelem bezrizikového vstupu na trh. Je však věcí Komise, aby prokázala, že toto protiplnění bylo neobvykle nízké a že tak dohoda o licenci generovala obrácenou platbu ve prospěch Krka.
I když přitom Komise předložila v napadeném rozhodnutí určitý počet indicií, které umožňovaly dospět k závěru, že dohoda o licenci byla příznivá pro obchodní zájmy Krka (body 1738 až 1744 odůvodnění a, zejména, bod 1739 odůvodnění), přesto neprokázala, že 3 % sazba poplatku byla neobvykle nízká, tedy v takové míře, že nemůže být vysvětlena úvahami omezenými na hospodářskou hodnotu patentu, který je předmětem licence (viz bod 952 výše).
Pokud jde o okolnost, tvrzenou Komisí, že sazba poplatku byla mnohem nižší než provozní výsledek za rok 2007 v České republice, Maďarsku a Polsku, není nutně neobvyklé, že sazba provozního přebytku, která představuje hrubý zisk z činnosti, ve značné míře převyšuje sazbu poplatku z dohody o licenci, který představuje pouze náklady na právo používat patent.
Stejný důvod rovněž umožňuje odmítnout argument Komise, podle kterého poplatek představoval malou část ziskové marže Krka.
A

fortiori
, pokud jde o společnost generických léčiv, tato společnost by neměla žádný zájem na uzavření dohody o licenci, pokud by jí výše poplatku neumožňovala získat dostatečně významnou ziskovou marži.
Konečně se nejeví neobvyklé, že je sazba poplatku za patent používaný Krka vypočtena na základě prodejní ceny přípravku Krka, a nikoliv na základě prodejní ceny přípravku Servier.
Všechny tyto skutečnosti, i kdyby byly brány jako celek, umožňují nanejvýše prokázat příznivou povahu ceny licence poskytnuté Krka pro její obchodní zájmy, ale nestačí k prokázání, že dotčená transakce nebyla uzavřena za obvyklých tržních podmínek, a to tím spíše, že dohoda o licenci stanovila, že Servier bude moci nadále prodávat svůj přípravek v sedmi členských státech, ve kterých se použije licence, buď přímo, nebo prostřednictvím některé z jejích dceřiných společností, nebo dále prostřednictvím jediné třetí strany na stát. Poskytnutá licence tedy nebyla výlučná, což omezovalo její výhodnou povahu pro Krka, jelikož existovalo riziko, že přípravku Krka bude konkurovat jiný generický přípravek, než přípravek prodávaný nebo vyráběný Servier nebo třetí osobou.
Je třeba dodat, že na jednání sama Komise uvedla, že nezpochybňovala, že poplatek byl v souladu s tržní praxí. Když Komise podpůrně uvedla v napadeném rozhodnutí, že „spíše než nízká úroveň poplatků, je pro analýzu klíčová skutečnost, že byla poskytnuta jediná licence za závazek nevstupovat na určité další omezené trhy nebo nenapadat patenty Servier na těchto trzích“ (poznámka pod čarou č. 2354), již ukázala, že nesprávně přiznala pouze druhotný význam okolnosti, že transakce mohla být uzavřena za obvyklých tržních podmínek.
Z úvah uvedených v bodech 977 až 982 výše vyplývá, že Komise neprokázala, že 3 % sazba poplatku stanovená v dohodě o licenci byla neobvykle nízká, tedy v takové míře, že nemohla být vysvětlena úvahami omezenými na hospodářskou hodnotu patentu, který byl předmětem licence. Komise tedy neprokázala, že dohoda o licenci nepředstavuje transakci uzavřenou za obvyklých tržních podmínek.
V důsledku toho Komise neprokázala samotnou existenci obrácené platby, která by vyplývala z poskytnutí licence za neobvykle nízkou cenu (viz bod 803 výše) a která, jelikož jejím účelem by nebylo kompenzovat náklady vlastní smírnému narovnání sporu (viz bod 809 výše), by představovala pobídku.
Z toho vyplývá, že Komise nemohla právem konstatovat v projednávané věci existenci omezení hospodářské soutěže vykazující dostatečně škodlivou povahu proto, aby mohla být kvalifikována jako omezení z hlediska účelu.
Výše uvedený závěr nelze vyvrátit dalšími skutečnostmi konstatovanými Komisí v napadeném rozhodnutí.
Zaprvé, i kdyby dohoda o licenci byla pobídková z důvodu, že by umožňovala v sedmi dotčených členských státech – tedy na části trhu, pro kterou Komise nekonstatovala existenci protiprávního jednání – zavedení výhodného duopolu mezi Servier a Krka, jak uvádí Komise v napadeném rozhodnutí (viz zejména body 1728, 1734 a 1742 odůvodnění), takový duopol nevyplýval ze samotné dohody, ale z rozhodnutí Servier a Krka po této dohodě, a sice, pokud jde o Servier, rozhodnutí neudělit licenci jiné společnosti generických léčiv nebo sama neuvádět na trh generickou verzi jejího vlastního perindoprilu za nízkou cenu (bod 1727 odůvodnění napadeného rozhodnutí), a pokud jde o Krka, rozhodnutí nerealizovat agresivní cenovou politiku (bod 1744 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Omezení z hlediska účelu konstatované Komisí, konkrétně pobídka, která představuje jednu z podmínek tohoto omezení (viz bod 272 výše), se přitom týká dohod o smírném narovnání a o licenci uzavřených mezi Servier a Krka, a nikoliv praktik následujících po těchto dohodách, které jimi nebyly určeny.
I kdyby mohl být dotčený duopol považován za provádění dohod, je třeba připomenout, že Komise a unijní soud nemohou při přezkumu omezujícího účelu dohody a zejména při zohlednění jejího hospodářského a právního kontextu ponechat zcela bez povšimnutí potenciální důsledky této dohody (viz judikatura citovaná v bodě 304 výše). Nicméně z judikatury rovněž vyplývá, že prokázání existence omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu nemůže vést zejména pod zástěrkou přezkumu hospodářského a právního kontextu dotčené dohody k posuzování důsledků této dohody, neboť jinak by byl ztracen užitečný účinek rozlišení mezi omezeními hospodářské soutěže z hlediska účelu a z hlediska důsledku stanovenými v čl. 101 odst. 1 SFEU (viz bod 221 výše). Za účelem ověření konkrétní způsobilosti dohody mít důsledky omezující hospodářskou soutěž, které charakterizují dohody s protisoutěžním účelem, tak musí být analýza potenciálních důsledků dohody omezena na důsledky, které vyplývají z informací objektivně předvídatelné k datu uzavření uvedené dohody (v tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta N. Wahla ve věci ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:272
, bod
, a v tomto smyslu viz rovněž rozsudek ze dne 11. září 2014, CB v. Komise,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, body
až
).
V projednávané věci přitom údajné potenciální dotčené důsledky, a sice duopol tvrzený Komisí, vycházejí z hypotetických okolností, a tak nikoli objektivně předvídatelných k datu uzavření dohody.
V každém případě Komise s odkazem na praxi hromadění zásob ze strany lékáren a na stížnost od polských orgánů, ve které tvrdily existenci nekalé soutěže, uvedla v bodě 1725 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že „postoj Servier vůči Krka na sedmi trzích, ke kterým se vztahovala licence, bylo možné jen obtížně popsat jako postoj spolupráce“. Navíc, jak vyplývá z bodu 1728 odůvodnění napadeného rozhodnutí duopol popsaný Komisí mezi Servier a Krka nevylučoval určitý stupeň konkurence mezi těmito podniky.
Zadruhé podle Komise byla dohoda o licenci v projednávané věci pobídková, neboť umožňovala bezrizikový vstup Krka na určité trhy výměnou za její vyloučení z jiných trhů. Při takové perspektivě tak bylo možné, pokud je působnost doložky o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv širší než působnost dohody o licenci, a existuje-li mezi oběma těmito dohodami nepoměr nebo „asymetrie“ podle výrazu použitého Komisí v bodech 1706 a 1736 odůvodnění napadeného rozhodnutí, dospět k závěru o existenci pobídky, jelikož dohoda o licenci tím, že umožňovala bezrizikový vstup společnosti generických léčiv na některé části trhu, měla ve skutečnosti za účel pobídnout tuto společnost k tomu, aby akceptovala, že se stáhne z jiných částí trhu, ve prospěch společnosti originálních léčiv.
Takové argumentaci nelze vyhovět.
Nejprve totiž přístup navržený Komisí, podle kterého samotné uzavření dohody o licenci spojené s dohodou o smírném narovnání, která obsahuje omezující doložky, byť za obvyklých tržních podmínek, může představovat pobídku, vede k paradoxní situaci, neboť v tomto případě čím by byla širší působnost dohody o licenci, tím by byla významnější pobídka, a tedy tím by bylo snazší dospět k závěru o omezení z hlediska účelu, ledaže by měla dohoda o licenci zcela totožnou působnost jako působnost dohody o smírném narovnání.
Přitom čím širší je působnost dohody o licenci, zejména ve vztahu k působnosti dohody o smírném narovnání, se kterou je spojena, tím více je tato dohoda příznivá pro hospodářskou soutěž s ohledem na důsledky licence podporující hospodářskou soutěž, která podporuje vstup společnosti generických léčiv na trh a omezuje omezující povahu doložek o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv z hlediska hospodářské soutěže, zahrnutých do dohody o smírném narovnání (viz body 954 a 955 výše).
V tomto ohledu lze uvést, že ve svém stanovisku ve věci CB v. Komise (
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:1958
, bod
) generální advokát N. Wahl uvedl, že formalistický přístup vedoucí k určení omezení z hlediska účelu lze tedy připustit pouze v případě jednání, u nichž lze dospět k závěru, že jejich účinky nepříznivé pro hospodářskou soutěž převažují nad účinky podporujícími hospodářskou soutěž.
Navíc teze Komise, která vede k uložení majiteli patentu, aby uzavřel dohodu o licenci na celé území, na němž se použijí omezující doložky dohody o smírném narovnání, nerespektuje práva duševního vlastnictví majitele patentu, a zejména prostor pro volné uvážení, který má v oblasti udělení licence (pokud jde o případ, ve kterém je majitel patentu v dominantním postavení, viz rozsudek ze dne 17. září 2007, Microsoft v. Komise,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
bod 331). Tato teze nerespektuje ani prostor pro volné uvážení, který mají strany sporu, pro účely smírného narovnání sporu v dobré víře.
Kromě toho uzavření „asymetrické“ dohody o licenci nepředstavuje nutně pro společnost generických léčiv, která neuzná platnost dotčeného patentu, výhodu dostatečnou proto, aby se podřídila doložkám o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv. Proto, aby výhoda plynoucí z uzavření takové dohody mohla být považována za pobídkovou, musí poskytovat této společnosti náhradu za určitou ztrátu plánovaného zisku, plynoucí ze souhlasu se smírným narovnáním, které obsahuje doložky, které jí zakazují vstup na určité zeměpisné části trhu. Pro společnost, která totiž nevěří vážně v platnost patentu a která je schopná vstoupit na všechny trhy, na které se vztahují doložky o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv, nepředstavuje licence, jejíž zeměpisný dosah je omezenější než působnost uvedených doložek, hospodářsky uspokojivé řešení, které by jí mohlo vést k tomu, že se těmto doložkám podřídí. Licence zajisté částečně otvírá uvedené společnosti trh, na který se vztahuje patent, tím, že jí poskytuje možnost získat na této části trhu plánovaný zisk, ale pokud není prokázáno, že sazba poplatku za tuto licenci pro uvedenou část trhu je neobvykle nízká, neposkytuje uvedená licence této společnosti žádnou náhradu, pokud jde o ostatní části trhu, na kterých by mohla dosáhnout zisk v případě zrušení patentu a na které je jí nyní vstup zakázán.
V projednávané věci nebyl očekávaný zisk Krka na 18 až 20 trzích, na kterých se dohoda o licenci nepoužila, zdaleka zanedbatelný. Komise totiž v napadeném rozhodnutí uvádí, že zisk z trhů západní Evropy odpovídal přibližně zisku ze tří ze sedmi nejvýznamnějších trhů, na které se vztahovala dohoda o licenci (poznámka pod čarou 2348). I když je třeba zohlednit skutečnost, že licence ruší veškeré riziko stíhání pro porušení práv a že zisk, který Krka mohla dosáhnout díky dohodě o licenci, tak byl lépe zajištěn, význam, který mohla přikládat takovému riziku, závisel široce na jejím stupni přesvědčení ohledně platnosti patentu. Skutečnost, že Krka uznala platnost patentu 947, byla tedy rozhodující skutečností při přijetí rozhodnutí, které jí tak vedl k tomu, že dala přednost vstupu omezenému na sedm relevantních trhů, ale chráněnému licencí ve srovnání s rozšířeným vstupem na všechny trhy členských států, který ale podléhal značnému riziku porušování práv z důvodu síly uvedeného patentu v očích Krka.
Zatřetí, pokud jde o ostatní skutečnosti, které mají prokázat pobídkovou povahu dohody o licenci Krka, je třeba nejprve uvést, že skutečnost, že Krka považovala náklady spojené s příležitostí ve vztahu k rozhodnutí neuzavřít dohody na více než deset milionů eur za „ušlý zisk“ za tři roky (bod 1738 odůvodnění napadeného rozhodnutí), představuje spíše doplňující indicii ke skutečnosti, že se domnívala, že patent 947 byl platný. Dotčený zisk totiž odpovídal plánovanému zisku ze vstupu nebo zachování přítomnosti na sedmi trzích pokrytých dohodou o licenci. Zdá se, že se tak Krka domnívala, že v případě neexistence dohody se Servier by byl rizikový vstup na tyto trhy nebo zachování přítomnosti málo pravděpodobné, či dokonce vyloučeny, což potvrzuje skutečnost, že uznala platnost patentu 947.
Dále, ačkoliv z bodu 1740 odůvodnění napadeného rozhodnutí, který odkazuje na bod 913 odůvodnění tohoto rozhodnutí, vyplývá, že 18 až 20 dalších trhů „mělo tradičně v očích Krka menší význam“, očekávaný zisk z těchto trhů nebyl zdaleka zanedbatelný (viz bod 999 výše).
Skutečnosti uvedené v bodech 1000 a 1001 výše tak neumožňují prokázat pobídkovou povahu dohody o licenci pro Krka.
Začtvrté zjištění provedené Komisí v napadeném rozhodnutí, podle kterého představovaly dohody o smírném narovnání a o licenci rozdělení trhu mezi Servier a Krka (viz nadpis bodu 5.5.3 napadeného rozhodnutí, a zejména bod 1745 odůvodnění tohoto rozhodnutí) není opodstatněné.
Pokud jde totiž o sedm trhů pokrytých dohodou o licenci, i když Komise nekonstatuje existenci protiprávního jednání pro tuto část vnitřního trhu, přihlíží nicméně k jednání Servier a Krka na těchto sedmi trzích, zejména k uzavření dohody o licenci, kvalifikované jako pobídková Komisí, aby prokázala existenci rozdělení trhu, které spočívá na rozlišení mezi 18 až 20 ostatními členskými státy na jedné straně a těmito sedmi členskými státy na straně druhé.
Servier přitom nebyla vyloučena z trhů sedmi členských států, ve kterých si Servier a Krka konkurovaly (viz bod 991 výše).
Neexistovala tak část trhu, která by byla na základě dohod vyhrazena pro Krka. Nelze tedy dospět k závěru o existenci rozdělení trhu ve smyslu těsného rozdělení mezi stranami dohody týkajícího se této části vnitřního trhu.
Kromě toho je třeba uvést, že v těchto sedmi členských státech přispěla dohoda o licenci ke vstupu nebo k zachování přítomnosti na trhu společnosti generických léčiv konkurující společnosti originálních léčiv. Měla tedy příznivý důsledek pro hospodářskou soutěž ve srovnání s předchozí situací, kterou byla situace, v níž společnost generických léčiv mohla zůstat přítomná na trhu nebo na něj vstoupit pouze s rizikem, a to tím spíše že u hlavního dotčeného patentu, patentu 947 byla potvrzena platnost příslušnými orgány (viz bod 970 výše) a existovalo riziko považované Krka za významné, že její přípravek bude porušovat práva.
Je třeba dodat, že okolnost, že v okamžiku uzavření dohod nebyly odpovídající národní patenty k patentu 947 dosud uděleny Servier na některých ze sedmi relevantních trhů, třebaže Krka již svůj přípravek prodávala (bod 1755 odůvodnění napadeného rozhodnutí), neumožňuje dospět k závěru o neexistenci příznivého důsledku dohody o licenci pro hospodářskou soutěž. I když je totiž skutečností, že Krka již mohla vstoupit na tyto trhy před dohodou o licenci, aniž byla předmětem bezprostředně hrozícího rizika žaloby pro porušení práv, a i když proto nehrála licence rozhodující úlohu ohledně tohoto vstupu na relevantní trhy, umožnila nicméně tato licence Krka, aby na tomto trhu zůstala, aniž by nesla riziko, že proti ní bude taková žaloba podána.
Důsledek dohody o licenci příznivý pro hospodářskou soutěž konstatovaný v bodech 1007 a 1008 výše potvrzuje zjištění o neexistenci rozdělení trhu, pokud jde o sedm členských států pokrytých dohodou o licenci.
Důsledek dohody o licenci příznivý pro hospodářskou soutěž je dále potvrzen výňatkem z odpovědi Krka na žádost o informace, který je obsažen v bodě 913 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Z tohoto výňatku vyplývá zejména následující:
„Získání licence a zpětvzetí námitek bylo považováno pro Krka za nejlepší řešení v tomto okamžiku – mít možnost bezprostředně prodávat perindopril na hlavních trzích Krka ve střední a východní Evropě, a sice od roku 2006.
Podle všech ostatních scénářů by k uvedení na trh mohlo dojít až nejdříve po dvou letech od července 2006, a i po tomto období nebylo uvedení na trh zaručeno (riziko, že patent 947 bude zachován, riziko vývoje formy non-alfa).“
Výňatek citovaný v bodě 1010 výše potvrzuje zjištění, podle kterého Krka považovala jakékoliv zachování přítomnosti nebo jakýkoliv bezprostřední vstup v sedmi členských státech pokrytých dohodou o licenci za nemožný z důvodu patentu 947 v případě neexistence této dohody (viz body 999 a 1000 výše).
Pokud jde o 18 až 20 dalších trhů, tedy o jedinou část trhu, u které Komise konstatovala existenci protiprávního jednání, je třeba uvést, že v případě neprokázání existence pobídky (viz bod 984 výše), musí být doložky o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv považovány za doložky, které vyplývají z legitimní dohody o smírném narovnání sporu v oblasti patentů, se kterou je spojena dohoda o licenci (viz bod 963 výše). Takový smluvní celek, založený na uznání platnosti patentu, tedy nelze kvalifikovat jako dohodu o vyloučení z trhu.
Neexistovala tudíž část trhu, která by byla protiprávně vyhrazena Servier.
Rozdělení trhu, o které Komise rovněž opřela své zjištění o omezení z hlediska účelu, tedy není prokázáno.
Zapáté, Komise neprokázala, že Servier nebo Krka měly v úmyslu uzavřít dohodu o rozdělení nebo o vyloučení z trhu nebo dále, že by Servier hodlala pobízet Krka, aby se zřekla s ní konkurovat, nebo že by Krka měla v úmyslu zřeknout se výměnou za pobídkovou výhodu vykonávání konkurenčního tlaku na Servier.
Úvodem je třeba připomenout, že je běžné, že se činnosti, s nimiž jsou spojeny protisoutěžní dohody a praktiky, odehrávají tajně, schůzky se konají v utajení a související dokumentace je omezena na minimum. Z toho vyplývá, že i když Komise objeví písemnosti výslovně prokazující protiprávní kontakty mezi hospodářskými subjekty, jsou tyto obvykle útržkovité a rozptýlené, takže se často ukazuje jako nezbytné rekonstruovat některé podrobnosti dedukcí (rozsudek ze dne 25. ledna 2007, Sumitomo Metal Industries a Nippon Steel v. Komise,
C‑403/04 P a C‑405/04 P
,
EU:C:2007:52
, bod
). Je však třeba uvést, že dohody dotčené v projednávané věci jsou skutečnými smlouvami, které byly ostatně předmětem široké publicity (bod 915 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Vzhledem k tomu, že Komise měla snadno k dispozici úplný obsah dotčených dohod, použije se judikatura, která byla právě citována, s menší zřejmostí. Dedukce vycházející z částečných výňatků e-mailů nebo z dalších dokumentů mající prokázat úmysly stran nemohou snadno zpochybnit závěr, který je založen na samotném obsahu dohod, tedy na právně závazných vztazích, které se strany rozhodly mezi s sebou založit.
Je třeba dále zdůraznit, že v projednávané věci dokumenty z doby po rozhodnutí EPÚ ze dne 27. července 2006 či dokonce předběžný soudní příkaz ze dne 3. října 2006 uložený ve Spojeném království proti Krka, maximálně ukazují, jaké mohly být úmysly stran, když uzavřely dohody o smírném narovnání a o licenci. Obě tyto události totiž podstatně změnily kontext, v němž byly dohody uzavřeny, zejména stran vnímání Krka, ale také Servier, které mohly mít ohledně platnosti patentu 947.
Pokud jde o Krka, dokumenty, o které se opírá Komise za účelem určení úmyslů Krka (viz zejména body 849 až 854 a 1758 až 1760 odůvodnění napadeného rozhodnutí, jakož i body odůvodnění, na které tyto body odkazují), se týkají období před oběma těmito událostmi.
Citované výňatky jsou v každém případě příliš útržkovité nebo nejednoznačné na to, aby na rozdíl od toho, co bylo několikrát konstatováno (viz zejména body 999, 1000 a 1011 výše), umožňovaly prokázat, že Krka neuznávala platnost patentu 947, a tím spíše že v okamžiku podpisu dohod o smírném narovnání a o licenci měla v úmyslu uzavřít dohody o rozdělení nebo o vyloučení z trhu.
Pokud jde o Servier, jediný výňatek z dokumentu, z doby po obou výše uvedených událostech, který má prokazovat protisoutěžní úmysly, a na který je odkazováno v části napadeného rozhodnutí věnované těmto úmyslům (body 1761 a 1762 odůvodnění), je následující: „čtyři získané roky = velký úspěch“.
Tento výňatek je obsažen v zápisu z jednání vysoce postaveného vedení Servier, který odkazuje na rozsudek High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchní soud (Anglie a Wales), oddělení Chancery (senát pro patenty), Spojené království] ze dne 6. července 2007, podle něhož byl patent 947 neplatný z důvodu nedostatku novosti a vynálezecké činnosti tohoto patentu ve srovnání s patentem 341.
I kdyby bylo možné z tohoto výňatku vyvodit, že se vedení Servier domnívalo v návaznosti na tento rozsudek, že patent 947 měl pro ni význam v tom, že jí umožnil získat další čtyři roky ochrany, neumožňuje to dospět k závěru, že dne 27. října 2006 v okamžiku podpisu dohod o smírném narovnání a o licenci měla Servier v úmyslu dospět k dohodám o rozdělení nebo o vyloučení z trhu, a tím spíše neumožňuje prokázat, že dohody o smírném narovnání a o licenci představovaly omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu.
Kromě toho poznámka učiněná jinou společností generických léčiv, podle níž „se zdá, že z hlediska Servier je odůvodněním tohoto smírného narovnání ochrana hlavních trhů, na kterých lze konstatovat značnou převahu substituce a předepisování [mezinárodní nechráněný název]“ (bod 1730 odůvodnění napadeného rozhodnutí), neumožňuje, byť společně s ostatními indiciemi dovolávanými Komisí, dospět k závěru o existenci úmyslu Servier uzavřít s Krka dohody o rozdělení nebo o vyloučení z trhu.
Konečně odkaz Komise několikrát v napadeném rozhodnutí na dokument, nadepsaný „Coversyl: obrana proti genetikům“, není přesvědčivý. Tento dokument je totiž starší než rozhodnutí EPÚ ze dne 27. července 2006 a než předběžný soudní příkaz ze dne 3. října 2006 uložený ve Spojeném království proti Krka, což značně omezuje jeho relevanci (viz bod 1017 výše). Navíc ze samotného napadeného rozhodnutí vyplývá, že tento dokument nepopisuje výslovně strategii týkající se Krka, ale nanejvýš, že vyplývá z „povahy a ze struktury dokumentu“, jakož i z „kontextu, ve kterém je učiněn odkaz na Krka“, že proti ní byla „plánována“ obrana (poznámka pod čarou č. 2386). Konečně z výňatků z tohoto dokumentu citovaných v napadeném rozhodnutí nevyplývá, že by Servier měla pochybnosti ohledně platnosti patentu 947.
V každém případě za účelem zpochybnění závěru, ke kterému Tribunál došel v bodě 985 výše a prokázání, že cílem dotčených dohod byla na rozdíl od závěru, ke kterému vede analýza jejich obsahu a kontextu, v němž byly uzavřeny, koupě soutěžitele proto, aby byl vyloučen z trhu, je věcí Komise, aby předložila vzhledem zejména k úvahám uvedeným v bodě 1016 výše soubor relevantních a shodujících se indicií. Komise však nebyla schopna takové indicie předložit.
Zašesté okolnost, že Krka nadále zpochybňovala patenty Servier a uváděla na trh svůj přípravek, i když platnost patentu 947 byla potvrzena rozhodnutím námitkového oddělení EPÚ, nepředstavuje rozhodující skutečnost pro účely přijetí závěru o existenci omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu, jelikož takové zachování konkurenčního tlaku Krka na Servier bylo možné vysvětlit přáním Krka posílit své postavení při vyjednávání, která mohla zahájit se Servier za účelem přijetí dohody o smírném narovnání, i přes rizika soudních sporů, která předjímala.
Mimoto pokračování napadání patentu Servier nepřinášelo pro Krka nová rizika z hlediska porušování práv. Zvyšovalo pouze její náklady na soudní řízení. Ohledně pokračování prodeje jejího přípravku, omezila se na pět trhů střední a východní Evropy, přičemž Komise uvedla v napadeném rozhodnutí, že Krka „nakonec ustoupila od myšlenky rizikového vstupu ve Francii, ve Spojeném království a na další trhy západní Evropy v návaznosti na rozhodnutí [námitkového[oddělení“ (bod 1693 odůvodnění). Navíc, na pěti ze sedmi trhů pokrytých licencí nebyly dosud odpovídající národní patenty k patentu 947 uděleny (bod 1755 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Riziko, které nese Krka na přinejmenším některých trzích, na kterých zůstala přítomna, tak bylo omezené.
S ohledem na skutečnosti uvedené v bodech 1026 a 1027 výše okolnost, že Krka nadále napadala patenty Servier a prodávala svůj přípravek, třebaže platnost patentu 947 byla potvrzena námitkovým oddělením EPÚ, neumožňuje dospět k závěru, na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, že rozhodnutí EPÚ ze dne 27. července 2006 nemělo rozhodující dopad na vnímání Krka ohledně patentu 947, a v důsledku toho na rozhodnutí, které přijala následně, uzavřít smírné narovnání se Servier.
Zasedmé, i když sice Komise předkládá několik skutečností, které umožňují dospět k závěru, že dohody o smírném narovnání a o licenci byly předmětem obchodního jednání mezi Servier a Krka, při kterém se Krka snažila maximalizovat výhody, které mohla požívat z dohody, a podmínila dohodu o licenci dokonce svým souhlasem s doložkami o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv (viz zejména body 913 a 1746 až 1748 odůvodnění napadeného rozhodnutí), neumožňují tyto skutečnosti, byť jako celek s dalšími skutečnostmi, kterého se dovolává Komise, prokázat, že dohoda o licenci nepředstavuje transakci uzavřenou za obvyklých tržních podmínek, tedy, že sazba poplatku ve výši 3 % stanovená v dohodě o licenci nebyla stanovena na základě obchodních úvah, ale za účelem pobídky Krka, aby souhlasila s podřízením se doložkám o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv obsažených v dohodě o smírném narovnání.
Je třeba navíc připomenout, že uzavření dohody o licenci, která má význam pro jakéhokoliv nabyvatele pouze za podmínky, že je licence skutečně provozována, vychází z uznání platnosti patentu stranami (viz bod 947 výše). Skutečnost, že se společnost generických léčiv snaží získat dohodu o licenci, která bude co nejpříznivější pro její obchodní zájmy, tak nestačí k prokázání toho, že tato společnost neuzavřela dotčenou dohodu na základě jejího uznání platnosti patentu.
Je třeba dále dodat, že dohoda příznivá pro Krka této společnosti umožňovala vstoupit na části trhu, ve kterých měla nejsilnější postavení nebo na kterých mohla co nejrychleji prodávat svůj přípravek nebo zachovat svůj prodej, což je příznivé pro hospodářskou soutěž. Zájmy společnost generických léčiv, jako byla Krka, která se snaží získat od společnosti originálních léčiv licenci, která bude co nejpříznivější pro její obchodní zájmy, se tak překrývají se zájmy spotřebitelů, kteří se dočkají díky dohodě o licenci toho, že společnost generických léčiv vstoupí rychle na trh nebo na trhu setrvá.
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že závěr uvedený v bodě 985 výše musí být potvrzen, jelikož dohody o smírném narovnání a o licenci nevykazují dostatečný stupeň škodlivosti z hlediska hospodářské soutěže proto, aby se Komise mohla právem domnívat, že představovaly omezení z hlediska účelu. V důsledku toho je dovolávaný žalobní důvod neopodstatněný.
2)

K dohodě o převodu
i)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
ii)

Závěry Tribunálu
Úvodem je třeba připomenout, o které rozhodující důvody se Komise v napadeném rozhodnutí opřela proto, aby dospěla k závěru, podle kterého bylo možné dohodu o převodu kvalifikovat jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu.
Komise nejprve konstatovala, že jednak v rámci dohody o převodu Krka postoupila Servier dvě přihlášky patentů, přičemž první se týkala způsobu syntézy perindoprilu (WO 2005 113500) a druhá způsobu přípravy perindoprilu (WO 2005 094793), a jednak technologie, ke které se vztahovaly tyto přihlášky patentů, byly používány při výrobě perindoprilu Krka (bod 1770 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Na základě tohoto zjištění měla analýza Komise za cíl prokázat, že dohoda o převodu posilovala konkurenční postavení Servier a Krka, které vyplývalo z rozdělení trhu, které podle Komise zavedly dohody o smírném narovnání a o licenci (body 1766 a 1804 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Pokud jde zaprvé o Servier, Komise uvedla, že k převodu technologie Krka došlo za specifických tržních podmínek, za kterých existovalo jen málo alternativních zdrojů technologie ÚL, které byly potenciálně životaschopné a nezávislé na Servier (body 1766 a 1772 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Podle Komise představovala technologie Krka, která umožňovala splnit požadavky Evropského lékopisu (body 1766, 1770 a 1793 odůvodnění napadeného rozhodnutí), „klíčovou skutečnost ke vstupu na trh“ (bod 1803 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise uvedla v bodě 1772 odůvodnění napadeného rozhodnutí následující:
„Servier tím, že zbavila Krka možnosti udělit licence bez omezení nebo převést svou technologii na třetí osoby, tedy na jiné společnosti generických léčiv, ve skutečnosti zabránila přístupu třetích osob k případnému konkurenčnímu zdroji na základě technologie Krka. Taková technologie mohla například sloužit jako platforma pro nové napadnutí patentu. Ve spojení s dohodou o smírném narovnání Krka tak dohoda o převodu a o licenci poskytla Servier absolutní ochranu před jakoukoliv potenciální existující konkurencí pocházející od technologie Krka.“
Podle Komise si nabytím technologie Krka byla Servier tedy jistá, že Krka již nebude moci postoupit technologii, která by se mohla ukázat jako potřebná pro další společnosti generických léčiv. Komise z toho vyvodila, že dohoda o převodu umožnila Servier, aby posílila ochranu, kterou již požívala na základě doložek o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv obsažených v dohodě o smírném narovnání (body 1805 a 1806 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Pokud jde zadruhé o Krka, Komise se domnívala, nejen že si Krka „byla vědoma skutečnosti, že nabytí technologie perindoprilu Servier mohlo vést k vyloučení generických soutěžitelů“ (bod 1800 odůvodnění napadeného rozhodnutí), ale zvláště, že měla prospěch z licence, která jí byla postoupena zpět v rámci dohody o převodu.
Pokud jde o tento poslední aspekt, Komise uvedla, že Krka mohla nadále používat svou technologii na trzích sedmi členských států, na kterých mohla prodávat svůj přípravek díky dohodě o licenci (bod 1806 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Podle Komise byla přitom technologie Krka potřebná, včetně pro samotnou společnost Krka, k výrobě ÚL perindoprilu vykazujícího úroveň čistoty splňující požadavky Evropského lékopisu. Krka si tedy zachovala příznivé postavení, které již měla na sedmi relevantních trzích díky dohodě o licenci, dohodou o převodu.
Komise dospěla k závěru, že účelem dohody o převodu bylo posílení rozdělení trhu zavedeného dohodami o smírném narovnání a o licenci (body 1803 a 1810 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise dodala, že uzavření dohod o smírném narovnání a o licenci a uzavření dohody o převodu bylo součástí jediného trvajícího protiprávního jednání, které omezovalo hospodářskou soutěže tím, že rozdělovalo trhy s perindoprilem v Unii. Komise se v tomto ohledu opřela zejména o skutečnost, že tyto dohody sledovaly tentýž cíl rozdělení trhů mezi Servier a Krka (bod 1811 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise zakončila část napadeného rozhodnutí věnovanou analýze omezení z hlediska účelu týkajícího se jednotlivých dohod uzavřených mezi Servier a Krka tím, že uvedla, že tyto dohody „sledovaly cíl […] rozdělit trhy zabráněním hospodářské soutěži s generickými léčivy nebo jejím omezením mezi a vůči Krka a Servier“ (bod 1812 odůvodnění).
Je konečně třeba zdůraznit, že se Komise domnívala, že dohoda o převodu zaváděla pouze „další“ narušení, jak uvádí nadpis bodu 5.5.3.4 napadeného rozhodnutí.
Z výše uvedených úvah vyplývá, že zjištění o omezení z hlediska účelu přijaté Komisí, pokud jde o dohodu o převodu, spočívá, jak správně uvádí žalobkyně, na předchozím zjištění existence rozdělení trhu plynoucího z dohod o smírném narovnání a o licenci.
Jak přitom bylo uvedeno v bodě 1014 výše, toto předchozí zjištění není správné.
V důsledku toho je třeba považovat za neplatné zjištění o omezení z hlediska účelu přijaté Komisí, pokud jde o dohodu o převodu.
Je třeba dodat, že dohoda o převodu není vedlejší dohodou k dohodě o smírném narovnání ve smyslu úvah rozvinutých v bodech 797 až 803 výše.
Tato dohoda o převodu nebyla totiž uzavřena téhož dne jako dohoda o smírném narovnání, mezi oběma těmito dohodami neexistuje smluvní souvislost a Komise neprokázala, že jsou neoddělitelné (viz bod 798 výše).
Komise dokonce upřesnila, že neexistovala žádná souvislost mezi na jedné straně platbou ve výši 30 milionů eur ze strany Servier ve prospěch Krka v rámci dohody o převodu a na druhé straně dohodou o smírném narovnání, v tom smyslu, že tato platba nepředstavovala pobídku Krka proto, aby souhlasila s podrobením se doložkám o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv obsažených v dohodě o smírném narovnání. To vyplývá zejména z výňatků napadeného rozhodnutí citovaných dále:
„(1678) O dva měsíce později Servier nabyla od Krka přihlášky patentů, které se vztahovaly ke konkurenčních výrobním technologiím perindoprilu, za 30 milionů EUR. Krka se domnívala, že se Servier obávala, že by tato technologie mohla být převedena nebo udělena k ní licence dalším soutěžitelům. I když některé skutečnosti naznačují existenci souvislosti mezi dohodou o smírném narovnání a platbou 30 milionů [eur] Servier, toto rozhodnutí v této souvislosti nevyvozuje žádný závěr a analýza těchto dohod není na existenci takové souvislosti založena.
[…]
(Poznámka 2419) Servier zpochybňuje, že by existovala souvislost mezi platbou za přihlášky patentu[ů] a dohodou o smírném narovnání (odpověď Servier na oznámení námitek, bod 1084, ID 10114, s. 363). Jak vyplývá zjevně z bodu 5.5.3.3.3, posouzení dohody o smírném narovnání Krka nepovažuje platbu 30 milionů [eur] za pobídku Krka proto, aby souhlasila s omezujícími ustanoveními smírného narovnání, a ponechává nezodpovězenou otázku jako nerozhodující, zda existovala souvislost mezi smírným narovnáním a dohodou o převodu a o licenci […]“
Dohoda o převodu tedy neumožňuje nahradit neprokázaný charakter (viz bod 984 výše) pobídky, který podle Komise vyplýval z dohody o licenci a umožňoval jí dospět k závěru, že dohoda o smírném narovnání měla ve skutečnosti za účel vyloučit soutěžitele Servier.
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že Komise nesprávně dospěla k závěru, pokud jde o dohodu o převodu, o existenci omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu. Tento žalobní důvod je tedy opodstatněný.
b)

K nesprávným právním posouzením a k nesprávným posouzením skutkového stavu týkajícím se kvalifikace dohod uzavřených se společností Krka jako omezení hospodářské soutěže z hlediska důsledku
1)

Argument účastnic řízení
[
omissis
]
2)

Závěry Tribunálu
Je třeba přezkoumat společně nesprávné posouzení a nesprávné právní posouzení skutkového stavu, pokud jde o zjištění existence omezení z hlediska důsledku.
V tomto ohledu Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že pro posouzení, zda dohoda má být považována za zakázanou z důvodu narušování hospodářské soutěže, které je jejím důsledkem, je třeba přezkoumat hospodářskou soutěž ve skutečném rámci, který by vznikl nebýt sporné dohody (rozsudky ze dne 30. června 1966, LTM,
56/65
,
EU:C:1966:38
, s. 359 a 360, a ze dne 6. dubna 2006, General Motors v. Komise,
C‑551/03 P
,
EU:C:2006:229
, bod
; viz rovněž rozsudek ze dne 11. září 2014, MasterCard a další v. Komise,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, bod
a citovaná judikatura). Je tak třeba ukázat, na základě srovnání mezi hospodářskou soutěží, která existovala za existence dohody, a hospodářskou soutěží, která by existovala v případě, že by dohoda neexistovala, narušení hospodářské soutěže v případě uplatňování dohody.
Úvodem je třeba upřesnit, na základě jakého přístupu Komise provedla v napadeném rozhodnutí přezkum omezení hospodářské soutěže z hlediska důsledku, pokud jde zejména o srovnávací fázi tohoto přezkumu uvedenou v bodě 1076 výše.
i)

K přístupu Komise
Nejprve je třeba převzít určité obecné úvahy použitelné na všechny dohody uzavřené mezi Servier a společnostmi generických léčiv, o které se jednalo v napadeném rozhodnutí, které Komise uvedla v bodě 5.1.7 napadeného rozhodnutí, nadepsaném „posouzení dohody o smírném narovnání v oblasti patentu za obrácenou platbu jako omezení z hlediska důsledku ve smyslu čl. 101 odst. 1 Smlouvy“.
Komise zejména uvedla, že přezkum podmínek hospodářské soutěže na relevantním trhu „mu[sel] být založen nejen na stávající hospodářské soutěži mezi podniky, které již působí na relevantním trhu, ale rovněž na potenciální hospodářské soutěži“ (bod 1215 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise v bodě 1219 odůvodnění napadeného rozhodnutí připomněla, že podle pokynů k použitelnosti čl. [101] odst. 3 [SFEU] (
Úř. věst. 2004, C 101, s. 97
) bylo nutno vzít v úvahu „jak stávající, tak i potenciální účinky“ dohody, přičemž dohoda musela mít přinejmenším pravděpodobné „účinky narušující hospodářskou soutěž“. V tomto ohledu odkázala na bod 24 uvedených pokynů, který vychází z rozsudku ze dne 28. května 1998, Deere v. Komise (
C‑7/95 P
,
EU:C:1998:256
, bod
).
Komise dále popsala svou metodu. Uvedla, že prokáže omezující účinky dohod tím, že stanoví zaprvé, že každá z nich vedla k vyloučení potenciálního soutěžitele a poté, zadruhé, že vyloučení jediného soutěžitele mohlo „mít účinky na strukturu hospodářské soutěže“ (bod 1219 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise se tedy domnívala, že zjištění o vyloučení potenciálního soutěžitele jí umožňovalo dále prokázat pouze protisoutěžní účinky, které byly „pravděpodobné“, tedy „potenciální“ účinky na hospodářskou soutěž (viz bod 1080 výše).
Komise upřesnila v bodě 1220 odůvodnění napadeného rozhodnutí následující:
„Posouzení omezujících účinků musí být provedeno na základě skutečností existujících v okamžiku smírného narovnání s přihlédnutím ke způsobu, jakým byla dohoda skutečně prováděna. Někteří účastníci řízení nesouhlasí a tvrdí, že posouzení by mělo vzít v úvahu všechny pozdější vývoje skutkového stavu a nemělo by vycházet primárně ze situace existující v okamžiku uzavření dohod. [… D]ochází-li k vyloučení potenciální hospodářské soutěže, může se to, k čemuž ve skutečnosti došlo, lišit od toho, k čemuž by pravděpodobně došlo v případě neexistence dohody, což je klíčová otázka při posouzení hospodářské soutěže. To platí tím spíše, pokud dohoda značně mění pobídky jedné ze stran nebo obou stran, aby si nadále konkurovaly.“
V prvních dvou větách tohoto bodu odůvodnění, jejichž znění není příliš jednoznačné, Komise připustila, že u žádné dohody nevycházela z veškerého vývoje skutkového stavu po jejím uzavření, ale že vycházela přinejmenším z podstatné části ze skutečností existujících v okamžiku tohoto uzavření. K odůvodnění tohoto přístupu dále odkázala na pojem „potenciální hospodářská soutěž“, když uvedla, že dochází-li k vyloučení potenciální hospodářské soutěže, je zohlednění určitých skutečných událostí, zejména událostí po uzavření dohody, méně relevantní za účelem zobrazení jednoho z prvků srovnání uvedeného v bodě 1076 výše, a sice hospodářské soutěže, která by existovala v případě neexistence dohody.
Takový přístup je potvrzen výňatkem z bodu 1264 odůvodnění napadeného rozhodnutí, ve kterém se Komise domnívá, že dochází-li k vyloučení potenciálního soutěžitele, je třeba přezkoumat „potenciální budoucí účinky“ dohod.
Bod odůvodnění napadeného rozhodnutí citovaný v bodě 1085 výše je obsažen v bodě napadeného rozhodnutí, nadepsaném „Struktura trhu v době dohod o smírném narovnání“, který je především věnován popisu postupného vylučování potenciálních soutěžitelů Servier z trhu uzavřením jednotlivých sporných dohod (body 1244 až 1269 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
V tomto bodu sice Komise uvádí určité události, ke kterým skutečně došlo během provádění dohod a které umožňují dospět k závěru o přetrvávání konkurenčního tlaku vykonávaného dvěma společnostmi generických léčiv, které nepodepsaly dohodu se Servier. Komise tak konstatuje, že patent 947 byl zneplatněn ve Spojeném království z důvodu pokračování soudního řízení jednou z těchto dvou společností, Apotex, které v této zemi zahájila.
Komise však tvrdí, že existovala dále značná „možnost“ po uzavření sporných dohod, které Servier uzavřela s různými společnostmi generických léčiv, že se bude snažit o dosažení dohody s Apotex, jakož i s jinou společností, která by pro ni mohla představovat hrozbu (bod 1268 odůvodnění), zatímco v okamžiku, kdy přijímala napadené rozhodnutí, mohla Komise konstatovat, že takové dohody nebyly uzavřeny.
Tvrzení Komise uvedené v bodě 1088 výše potvrzuje, že za účelem zobrazení hospodářské soutěže, jak by vypadala v případě neexistence dohody (jedno z hledisek srovnání uvedených v bodě 1076 výše), vycházela z hypotetického přístupu, zčásti neberoucího v potaz skutečný průběh událostí, ke kterým došlo, zejména po uzavření dohody.
Předpoklad, podle kterého se lze v případě dohody vylučující potenciálního soutěžitele z trhu omezit na prokázání pouze potenciálních účinků této dohody, tedy účinků, které by dohoda „mohla“ mít, Komisi umožňuje, aby opřela svůj popis hospodářské soutěže, tak jak by existovala v případě neexistence dohody, o hypotézy nebo o „možnosti“ spíše než o skutečný průběh událostí, který mohl být pozorován v okamžiku, kdy přijala své rozhodnutí.
V tomto ohledu Komise uvedla v bodě 152 své žalobní odpovědi následující:
„[…] Servier tvrdí, že Komise nepřihlédla ke správné hypotetické srovnávací situaci. Komise tuto výtku odmítá. Události, které značí, zda potenciální soutěžitel skončí tak, že se stane skutečným soutěžitelem nebo se mu nepodaří vstoupit na trh, mají pouze omezený dosah, neboť vyloučení potenciálního soutěžitele k datu dohody v kontextu, kdy stávající soutěžitelé neexistují a počet potenciálních soutěžitelů je velmi omezený, má samo o sobě důsledek omezující hospodářskou soutěž, který spadá do působnosti článku 101 SFEU. Zásadní otázkou je, zda společnost generických léčiv splňuje podmínky pro to, aby byla považována za potenciálního soutěžitele. Společnost může zmizet z trhu nebo na něj nikdy nevstoupit z celé řady důvodů, které nemohou zvrátit skutečnost, že představovala k datu dohody dostatečně závažnou hrozbu.“
Z výše uvedeného vyplývá, že se Komise domnívala, že jelikož prokázala, že dohoda vylučovala potenciálního soutěžitele, nebylo nutné za účelem určení, jaká by byla hospodářská soutěž v případě neexistence dohody, vycházet ze skutečně nastalých událostí, zejména po uzavření dohody. Naopak Komise se domnívala s odkazem na obvyklou praxi při zohledňování potenciálních účinků dohody, podle které stačí prokázat, že tato dohoda „může“ mít protisoutěžní účinky (viz body 1080 a 1085 výše), že mohla opřít svůj popis hospodářské soutěže v případě neexistence dohody o hypotézy nebo o „možnosti“.
Poté, co byl představen obecný přístup Komise, je třeba určit, zda v konkrétním rámci analýzy důsledků dohody uzavřených mezi Servier a Krka na hospodářskou soutěž použila Komise přístup, který odpovídal tomuto obecnému přístupu.
V bodech 1813 a 1814 odůvodnění napadeného rozhodnutí, tedy v prvních bodech odůvodnění bodu věnovaného omezení z hlediska důsledku, pokud jde o dohody uzavřené s Krka, Komise uvedla, že účelem jejího návrhu v tomto bodě bylo určit, zda dotčené dohody „mohly mít omezující důsledky z hlediska hospodářské soutěže“. Stejně tak v nadpisu bodu věnovaného omezení z hlediska důsledku, pokud jde o dohody uzavřené s Krka, Komise uvádí, že tyto dohody „mohly mít omezující důsledky z hlediska hospodářské soutěže“. Konečně, ve své žalobní odpovědi Komise potvrdila, že „rozhodnutí přezkoumalo, zda dohody mohly mít protisoutěžní důsledky“ (bod 135).
Ze znění použitého Komisí, uvedeného v bodě 1094 výše vyplývá, že její postup vychází ze zjištění potenciálních důsledků dohod (viz bod 1080 výše).
Kromě toho pro účely provedení srovnání uvedeného v bodě 1076 výše se Komise opřela o skutečnost, že v případě neexistence dohody by Krka nadále představovala pro Servier „konkurenční hrozbu“ (body 1828 a 1830 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
V prvotní analýze tato „konkurenční hrozba“, kterou dohody ukončují, odkazuje svou hypotetickou povahou spíše na potenciální důsledky než na stávající důsledky.
Vyloučení „konkurenční hrozby“ uvedené v bodech 1096 a 1097 výše přitom představuje pro Komisi zásadní skutečnost při prokázání, jehož cílem je stanovit, že v důsledku dohody o smírném narovnání je konkurenční situace na trhu narušena (viz bod 1076 výše).
Komise sice věnuje dále v souvislosti s tržní silou Servier, kterou předtím shledala (body 1817 až 1819 odůvodnění napadeného rozhodnutí), část napadeného rozhodnutí struktuře relevantního trhu, charakterizované neexistencí konkurenčních zdrojů nebo jejich vzácností (body 1835 až 1846 odůvodnění).
Předchozí zjištění existence „konkurenční hrozby“ v případě neexistence dohody, které je provedeno v předcházející části napadeného rozhodnutí (body 1825 až 1834 odůvodnění), však představuje nezbytný výchozí bod analýzy struktury trhu.
Komise uzavírá analýzu struktury relevantního trhu s poznámkou, že existovala silná možnost, že existující konkurenční zdroje určené v okamžiku podpisu dohod uzavřených s Krka budou vyloučeny z konkurence budoucí dohodou nebo jiným prostředkem, aniž upřesňuje, zda by k tomu došlo během doby provádění dohod uzavřených s Krka (bod 1846 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Skutečnost uvedená v bodě 1101 výše potvrzuje, co již bylo uvedeno v bodě 1092 výše. Komise se tak domnívala, že jelikož bylo prokázáno, že dohoda o smírném narovnání vylučovala Krka z trhu a že Krka byla alespoň potenciálním soutěžitelem Servier, nebyla povinna, za účelem zobrazení hospodářské soutěže, tak jak by vypadala v případě neexistence dohody (jedno z hledisek srovnání uvedených v bodě 1076 výše), přihlédnout ke skutečnému průběhu událostí, tak jak mohl být pozorován v okamžiku, kdy přijala své rozhodnutí. Naopak Komise se domnívala s odkazem na svou obvyklou praxi v oblasti zohledňování potenciálních důsledků dohody, podle které stačí prokázat, že tato dohoda „může“ mít protisoutěžní důsledky, že mohla opřít svůj popis hospodářské soutěže v případě neexistence dohody o hypotézy nebo o „možnosti“.
Komise tedy provedla analýzu dohod uzavřených mezi Servier a Krka v souladu s obecným směrem, který si stanovila pro přezkum jednotlivých dohod o smírném narovnání považovaných v napadeném rozhodnutí za porušující.
Poté, co byl připomenut přístup Komise týkající se srovnávací fáze přezkumu omezení z hlediska důsledku, uvedený v bodě 1076 výše, je třeba určit, zda Komise mohla právem dospět k závěru o existenci omezení hospodářské soutěže z hlediska důsledku, pokud jde o dohody uzavřené mezi Servier a Krka.
Takový přezkum ukládá nejdříve připomenutí relevantní judikatury.
Vzhledem k přístupu přijatému Komisí a zásadnímu místu, které zaujímají v jejím uvažování četné odkazy na „potenciální důsledky“ dohod, a ke skutečnosti, že tyto dohody „mohly mít omezující důsledky“ je třeba zejména připomenout judikaturu, již uvedenou zčásti v bodě 1080 výše a uvedenou na jednání, podle které je třeba přihlédnout k potenciálním důsledkům dohody, jednání ve vzájemné shodě nebo také rozhodnutí sdružení podniků za účelem určení, zda taková opatření spadají do působnosti čl. 101 odst. 1 SFEU.
ii)

K judikatuře relevantní v projednávané věci
I když Soudní dvůr v rámci řízení o předběžné otázce často opětovně potvrdil zásadu, podle které čl. 101 odst. 1 SFEU neomezuje posouzení dohody nebo jednání pouze na skutečné důsledky, přičemž toto posouzení musí rovněž zohlednit potenciální důsledky dotyčné dohody nebo jednání na hospodářskou soutěž na vnitřním trhu (rozsudky ze dne 21. ledna 1999, Bagnasco a další,
C‑215/96 a C‑216/96
,
EU:C:1999:12
, bod
; ze dne 23. listopadu 2006, Asnef-Equifax a Administración del Estado,
C‑238/05
,
EU:C:2006:734
, bod
; ze dne 28. února 2013, Ordem dos Técnicos Oficiais de Contas,
C‑1/12
,
EU:C:2013:127
, bod
, a ze dne 26. listopadu 2015, Maxima Latvija,
C‑345/14
,
EU:C:2015:784
, bod
), měl pouze vzácně příležitost sám přezkoumat, zda jednání nebo dohoda měly potenciální důsledky, které umožňovaly dospět k závěru o existenci omezení hospodářské soutěže.
Soudní dvůr poprvé zvážil zohlednění potenciálních důsledků dohody v rozsudku ze dne 17. listopadu 1987, British American Tobacco a Reynolds Industries v. Komise (
142/84 a 156/84
,
EU:C:1987:490
). Ve věci, ve které byl vydán tento rozsudek, Komise zamítla stížnost a konstatovala, že dohody podléhající jejímu přezkumu na základě této stížnosti nepředstavovaly porušení pravidel Smlouvy v oblasti hospodářské soutěže (rozsudek ze dne 17. listopadu 1987, British American Tobacco a Reynolds Industries v. Komise,
142/84 a 156/84
,
EU:C:1987:490
, bod
). Soudní dvůr při této příležitosti upřesnil, že pokud Komise konstatovala, že dohoda neporušovala právo hospodářské soutěže, byla povinna nejen zohlednit důsledky, které doložky této dohody měly v okamžiku jejich přezkumu Komisí, ale rovněž důsledky, které mohly mít v budoucnu s ohledem na dosud neuskutečněné možnosti, které poskytovaly stranám. Například v této věci dohoda týkající se kapitálové účasti konkurenčního podniku vyhrazovala podniku, který investoval, možnost posílit v pozdější fázi své postavení převzetím skutečné kontroly nad jiným podnikem, což mohlo mít důsledky na přezkoumávanou konkurenční situaci (rozsudek ze dne 17. listopadu 1987, British American Tobacco a Reynolds Industries v. Komise,
142/84 a 156/84
,
EU:C:1987:490
, body
,
,
,
a
).
Tak podle rozsudku uvedeného v bodě 1108 výše musí Komise přihlédnout v rámci přezkumu důsledků dohody nejen ke skutečným důsledkům doložek, které jsou již prováděny v okamžiku, kdy přijímá své rozhodnutí, ale rovněž k potenciálním důsledkům doložek, které dosud provedeny nebyly.
Soudní dvůr následně připustil zohlednění potenciálních důsledků dohody v rozsudku ze dne 28. května 1998, Deere v. Komise (
C‑7/95 P
,
EU:C:1998:256
). Ve věci, ve které byl vydán tento rozsudek, se jednalo o rozhodnutí Komise v návaznosti na oznámení dohody, jehož cílem bylo získat na základě článku 2 nařízení č. 17 záporné osvědčení, kterým Komise mohla konstatovat na žádost zúčastněných podniků, že ve vztahu k dohodě nebude konat. Ve svém rozhodnutí Komise konstatovala, že dohoda, která jí byla předložena, představovala omezení hospodářské soutěže z hlediska důsledku.
V této věci Tribunál a poté Soudní dvůr potvrdily platnost takového zjištění, které bylo založeno na existenci potenciálních důsledků.
Žalobkyně se dovolávala skutečnosti, že systém výměny informací stanovený dohodou byl uplatňován po dobu několika let před oznámením žádosti o záporné osvědčení, proto, aby tvrdila, že se posouzení Komise muselo omezit na zohlednění skutečných důsledků této výměny informací. Tribunál však rozhodl, že takový argument nebyl relevantní, jelikož Smlouva zakazuje jak skutečné, tak potenciální důsledky dohod (rozsudek ze dne 27. října 1994, Deere v. Komise,
T‑35/92
,
EU:T:1994:259
, body
a
).
Je nicméně třeba rozlišovat neúčinnost argumentu vycházejícího ze skutečnosti, že dotčené dohody nebo jednání nebyla provedena.
Zaprvé totiž okolnosti dané věci byly zvláštní, neboť dohoda, pro kterou bylo žádáno záporné osvědčení, nahrazovala starší dohodu, která nebyla Komisi oznámena. Komise tak měla rozhodnout o souladu této nové dohody, a nikoliv starší dohody, s pravidly hospodářské soutěže. Není tedy jisté, že by Komise bývala mohla vyvodit konečné závěry o této nové dohodě z uplatňování dohody předchozí, a to přes jejich podobnost. Pokud jde o novou dohodu, tato byla uplatňována pouze několik měsíců předtím, než se její strany rozhodly přerušit její provádění. Komise tedy neměla k dispozici potřebný odstup za účelem přezkumu jejích stávajících důsledků pro hospodářskou soutěž (rozsudek ze dne 27. října 1994, Deere v. Komise,
T‑35/92
,
EU:T:1994:259
, body
a
).
Zadruhé, třebaže Tribunál přezkoumal potenciální důsledky dohody pro hospodářskou soutěž v rozsudku ze dne 27. září 2006, GlaxoSmithKline Services v. Komise (
T‑168/01
,
EU:T:2006:265
, bod
), uvedl, že to, že uplatňování dotčené dohody bylo přerušeno pouze několik měsíců po jejím vstupu v platnost, a to do přijetí rozhodnutí Komise zpochybněného v této věci, Tribunál vedlo k výkladu přezkumu dohody Komisí tak, že se primárně jednalo o přezkum věnovaný jejím potenciálním důsledkům.
Tribunál tedy v tomto rozsudku prokázal výslovnou souvislost mezi neuplatňováním dotčené dohody a přezkumem jejích potenciálních důsledků Komisí.
Zatřetí v rozsudku ze dne 30. června 2016, CB v. Komise (
T‑491/07 RENV
, nezveřejněný,
EU:T:2016:379
, body
,
,
a
), Tribunál přezkoumal potenciální důsledky rozhodnutí sdružení podniků pro hospodářskou soutěž, když zohlednil důsledky, které by dotčená opatření způsobovala, pokud by byla uplatňována, což i zde prokazuje souvislost mezi přezkumem potenciálních důsledků rozhodnutí sdružení podniků a skutečností, že toto rozhodnutí nebylo dosud uplatňováno. Je třeba zdůraznit, že Komise odlišila v dotčeném rozhodnutí [rozhodnutí C(2007) 5060 final ze dne 17. října 2007 v řízení podle článku [101 SFEU] (COMP/D 1/38606 ‐ Groupement des cartes bancaires „CB“)] analýzu potenciálních důsledků, tedy důsledků, která by opatření měla, pokud by jejich provádění nebylo přerušeno (bod 261 a násl. odůvodnění) od analýzy uskutečněných důsledků během období, v němž byla dotčená opatření uplatňována (bod 310 a násl. odůvodnění).
Je třeba upřesnit, že ve věcech, ve kterých byly vydány rozsudky ze dne 27. září 2006, GlaxoSmithKline Services v. Komise (
T‑168/01
,
EU:T:2006:265
), a ze dne 30. června 2016, CB v. Komise (
T‑491/07 RENV
, nezveřejněný,
EU:T:2016:379
), Komise nepřijala sankci vůči dotčeným podnikům, ale uložila jim, aby neprodleně ukončily dotčené protiprávní jednání.
Je třeba dále dodat, že ve věcech uvedených v bodě 1118 výše se na Komisi obrátily samy dotčené podniky (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 27. září 2006, GlaxoSmithKline Services v. Komise,
T‑168/01
,
EU:T:2006:265
, bod
, a ze dne 30. června 2016, CB v. Komise,
T‑491/07 RENV
, nezveřejněný,
EU:T:2016:379
, bod
).
Tak ve většině případů, ve kterých unijní soudy použily na dohodu, jednání ve vzájemné shodě nebo na rozhodnutí sdružení podniků judikaturu, podle které zjištění omezení z hlediska důsledku může vyplývat z potenciálních důsledků těchto opatření, se nejednalo o rozhodnutí Komise, jehož předmětem bylo uložit sankci za minulé jednání zakládající omezení z hlediska důsledku, ale o rozhodnutí Komise, jehož předmětem bylo předejít uskutečnění takového jednání posouzením důsledků, které by dotčená opatření mohla mít, pokud by byla uplatňována. Tak tomu bylo i ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 17. listopadu 1987, British American Tobacco a Reynolds Industries v. Komise (
142/84 a 156/84
,
EU:C:1987:490
), ve které Komise zamítla stížnost a přezkoumala důsledky, které by mohla mít doložka dohody, pokud by možnost, kterou stanoví, byla provedena.
V oblasti kartelů tedy neexistuje precedent, ve kterém by Soudní dvůr nebo Tribunál připustily, že by Komise mohla vycházet pouze z potenciálních důsledků dotčeného opatření proto, aby konstatovala, že bylo spácháno protiprávní jednání, a uložila na základě takového zjištění pokutu pachatelům tohoto protiprávního jednání.
Jeví se přitom paradoxní, v případě, že byly doložky dohody provedeny a jejich důsledky pro hospodářskou soutěž lze změřit s přihlédnutím k relevantnímu skutkovému vývoji, zejména k vývoji po uzavření dohody, ke kterému došlo předtím, než Komise rozhodne, umožnit Komisi, aby se omezila na prokázání protisoutěžních důsledků, které by tyto doložky mohly mít, a za tímto účelem provedla srovnání uvedené v bodě 1076 výše, aniž takový vývoj zohlednila (viz body 1084, 1092 a 1102 výše).
Jeví se rovněž paradoxní umožnit Komisi za účelem konstatování, že protiprávní jednání ve formě omezení hospodářské soutěže z hlediska důsledku bylo spácháno (a může být tedy sankcionováno pokutou), aby vycházela z pouhé skutečnosti, že by doložky dohody, které byly provedeny, mohly mít protisoutěžní důsledky, a nikoliv ze skutečnosti, že takové důsledky měly, třebaže Soudní dvůr rozhodl, že osvobození od břemene prokázat protisoutěžní důsledky dohody může vyplývat pouze z kvalifikace jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu, která se může vztahovat pouze na dohody, které mohou být považovány natolik způsobilé vyvolat negativní účinky, zejména na ceny a kvalitu zboží a služeb, že pro účely uplatnění čl. 101 odst. 1 SFEU lze považovat za neužitečné prokazovat, že mají konkrétní důsledky důsledky na trhu (rozsudek ze dne 11. září 2014, CB v. Komise,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, bod
). Pokud by Komise mohla vycházet, pokud jde o dohody, které byly provedeny, pouze z důsledků, které by mohly mít, k prokázání, že měly protisoutěžní důsledek, rozlišení mezi omezeními hospodářské soutěže z hlediska účelu a z hlediska důsledku, zavedené čl. 101 odst. 1 SFEU, by ztratilo význam.
Z výše uvedeného vyplývá, že jelikož dotčené dohody byly provedeny a Komise v napadeném rozhodnutí konstatovala, že došlo k protiprávnímu jednání, což jí umožnilo uložit stranám dohod pokutu, je judikatura, která byla připomenuta v bodech 1107 až 1120 výše, týkající se zohlednění potenciálních důsledků dohod v oblasti omezení z hlediska účelu, nepoužitelná.
Je třeba kromě toho uvést, že judikatura uvedená v bodě 1124 výše musí být odlišena od judikatury týkající se zohlednění důsledků omezení hospodářské soutěže na hospodářskou soutěž, včetně případu, kdy je pouze potenciální.
V tomto ohledu v rozsudku ze dne 12. června 1997, Tiercé Ladbroke v. Komise (
T‑504/93
,
EU:T:1997:84
, body
až
), který je citován v bodě 1217 odůvodnění napadeného rozhodnutí, Tribunál přezkoumal legalitu rozhodnutí Komise, kterým Komise zamítla stížnost z důvodu zejména, že, jelikož neexistovala stávající hospodářská soutěž na relevantním trhu, sporná dohoda nespadala do působnosti čl. 85 odst. 1 Smlouvy, nyní čl. 101 odst. 1 SFEU. Tribunál rozhodl, že Komise nepřezkoumala s vyžadovanou řádnou péčí všechny skutkové a právní okolnosti, které jí předložila žalobkyně, neboť dohoda mohla omezovat potenciální hospodářskou soutěž. V tomto bodu tedy zrušil rozhodnutí, které mu bylo předloženo.
Z takového precedentu, který se týkal zamítnutí stížnosti, nelze vyvodit, že pouhá skutečnost, že dohoda „může“ omezit potenciální hospodářskou soutěž, musí nutně vést ke zjištění o omezení hospodářské soutěže z hlediska důsledku, ale spíše to, že Komise nemůže bez dalšího vyloučit možnost omezení z hlediska důsledku, pokud dohoda může omezit pouze potenciální hospodářskou soutěž, a nikoli stávající hospodářskou soutěž.
Přijímá-li Komise rozhodnutí, kterým konstatuje, že došlo ke spáchání protiprávního jednání v rozporu s čl. 101 odst. 1 SFEU, což jí umožňuje uložit na základě takového zjištění pokutu pachatelům tohoto protiprávního jednání, pouhá skutečnost, že Komise prokázala existenci potenciální hospodářské soutěže a omezení svobody jednání potenciálního soutěžitele, či dokonce jeho vyloučení, nezbavuje Komisi povinnosti provést analýzu skutečných důsledků dotčeného opatření na hospodářskou soutěž, pokud není judikatura citovaná v bodech 1107 až 1120 výše použitelná.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že zjištění o existenci protisoutěžních důsledků dohody vyžaduje naplnění okolností, které prokazují, že hospodářská soutěž byla „fakticky“ omezena nebo narušena, nebo že jí bylo„fakticky“ bráněno (rozsudek ze dne 30. června 1966, LTM,
56/65
,
EU:C:1966:38
, s. 359 a 360).
Prokázání existence protisoutěžních důsledků dohody tak ukládá Komisi s ohledem na požadavky reálnosti, které vyplývají z judikatury Soudního dvora, aby zohlednila v rámci srovnání uvedeného v bodě bod 1076 výše vývoj všech relevantních skutkových okolností, zejména těch, které následovaly po uzavření dohody, ke kterým došlo před tím, než přijala rozhodnutí.
V tomto ohledu podle Soudního dvora posouzení důsledků dohody mezi podniky s ohledem na článek 101 SFEU s sebou nese nutnost zohlednění konkrétního rámce, do kterého se začleňuje, zejména hospodářského a právního kontextu, ve kterém působí dotyčné podniky, povahy dotčeného zboží nebo služeb, jakož i skutečných podmínek fungování a struktury dotčeného trhu nebo trhů (rozsudek ze dne 11. září 2014, MasterCard a další v. Komise,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, bod
).
Z toho vyplývá, že scénář vycházející z hypotézy neexistence dotčené dohody musí být podle výrazu použitého Soudním dvorem „realistický“ (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. září 2014, MasterCard a další v. Komise,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, bod
).
Soudní dvůr upřesnil, že v rámci přezkumu omezujících důsledků dohody pro hospodářskou soutěž bylo nezbytné zohlednění pravděpodobného vývoje, ke kterému by došlo na trhu v případě neexistence této dohody (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. září 2014, MasterCard a další v. Komise,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, body
až
).
Požadavek pravděpodobnosti a reálnosti uplatňující se na popis hospodářské soutěže, tak jak by vypadala v případě neexistence dohody (jedno z hledisek srovnání uvedených v bodě 1076 výše) je mimoto konsistentní s přístupem použitým Komisí v několika pokynech, který jí ukládá prokázat dostatečně pravděpodobnou povahu omezujících účinků opatření, která přezkoumává.
Tak zaprvé bod 24 pokynů k uplatňování čl. [101] odst. 3 [SFEU], na který Komise odkazuje v bodě 1219 odůvodnění napadeného rozhodnutí, stanoví, že „[a]by dohoda omezovala hospodářskou soutěž jakožto výsledek, musí ovlivňovat skutečnou nebo potenciální hospodářskou soutěž v takovém rozsahu, že na relevantním trhu lze s přiměřenou pravděpodobností očekávat nepříznivé účinky na cenu, objem výroby, inovace nebo sortiment či kvalitu zboží a služeb“.
Zadruhé v bodě 19 pokynů o dohodách o horizontální spolupráci z roku 2001 se stanoví, že mnohé dohody o horizontální spolupráci však nemají za svůj cíl omezování hospodářské soutěže, proto je nezbytná analýza účinků dohody. Je dodáno, že pro tuto analýzu nepostačuje, že dohoda omezuje hospodářskou soutěž mezi stranami, nýbrž musí být také pravděpodobné, že omezí hospodářskou soutěž na trhu do takové míry, že lze očekávat negativní účinky na trh, pokud jde o ceny, objem výroby, inovaci nebo rozmanitost či jakost zboží a služeb.
Zatřetí Komise potvrdila, že zachovává takový přístup v pokynech o dohodách o horizontální spolupráci z roku 2011. V bodě 28 těchto pokynů, na který odkazuje v poznámce pod čarou 1733 napadeného rozhodnutí, je tak uvedeno, že omezující účinky na hospodářskou soutěž na relevantním trhu pravděpodobně nastanou tam, kde lze s přiměřenou mírou pravděpodobnosti očekávat, že kvůli dohodě budou strany schopny za účelem dosažení vyššího zisku zvýšit ceny nebo snížit objem výroby, jakost výrobků, rozmanitost výrobků nebo inovaci.
V samotném napadeném rozhodnutí (bod 1218 odůvodnění) ostatně Komise připomněla, že omezující důsledky z hlediska hospodářské soutěže musí být prokázány s dostatečným stupněm pravděpodobnosti.
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba určit, zda v projednávané věci Komise i přes hypotetický přístup, který použila, pokud jde o srovnávací fázi přezkumu omezení hospodářské soutěže z hlediska důsledku (viz body 1076 až 1102 výše), prokázala dostatečně reálnou a pravděpodobnou povahu omezujících důsledků dohod uzavřených mezi Servier a Krka.
iii)

K nesprávnému posouzení skutkového stavu
Komise zanalyzovala důsledky doložky o neuvedení na trh a doložky o nenapadnutí práv obsažených v dohodě o smírném narovnání uzavřené mezi Servier a Krka, jakož i převod licencované technologie Krka na Servier a přezkoumala pro každé z těchto třech opatření hospodářskou soutěž, tak jak by existovala v případě jeho neexistence (viz zejména body 1825 až 1829 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Je třeba určit u každého z těchto tří opatření, zda Komise mohla právem dospět k závěru o existenci omezení hospodářské soutěže z hlediska důsledku.
–
K doložce o neuvedení na trh obsažené v dohodě o smírném narovnání
Je třeba připomenout, že za účelem posouzení, zda musí být dohoda považována za zakázanou z důvodu narušení hospodářské soutěže, které je jejím důsledkem, je třeba přezkoumat hospodářskou soutěž v reálném rámci, v jakém by existovala v případě neexistence sporné dohody (viz bod 1076 výše).
V projednávané věci má doložka o neuvedení na trh působnost omezenou na působnost patentu 947, který je předmětem sporů mezi Servier a Krka.
Reálný rámec hospodářské soutěže v případě neexistence dohody o smírném narovnání by byl tvořen snahami společností generických léčiv, včetně společnosti Krka, vstoupit na trh s překážkami spojenými s patenty Servier, zejména s patentem 947, a spory v oblasti patentů mezi těmito společnostmi a Servier.
Jak bylo přitom uvedeno v bodě 234 výše, zvláštním účelem průmyslového vlastnictví je zejména zajistit majiteli výlučné právo používat vynález za účelem výroby a prvního uvedení průmyslových výrobků do oběhu, aby bylo odměněno tvůrčí úsilí vynálezce, buď přímo, nebo udělením licencí třetím osobám, jakož i právo bránit se proti jakémukoliv porušení práv (rozsudek ze dne 31. října 1974, Centrafarm a de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
, bod
). Když je totiž orgánem veřejné moci přiznán patent, má se obvykle za to, že je platný a jeho vlastnictví podnikem se považuje za oprávněné. Samo držení takového výlučného práva podnikem má obvykle za následek, že soutěžitelé jsou drženi stranou, neboť jsou na základě veřejnoprávní úpravy povinni toto výlučné právo respektovat (rozsudek ze dne 1. července 2010, AstraZeneca v. Komise,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, bod
).
Je skutečností, že rizikový vstup společnosti generických léčiv na trh není sám o sobě protiprávní (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. září 2016, Lundbeck v. Komise,
T‑472/13
, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:449
, bod
). Takový vstup je však o to méně pravděpodobný, uznává-li společnost generických léčiv platnost patentu a domnívá-li se, že její šance na to, že se domůže uznání neplatnosti, jsou nízké.
Uznání nebo neuznání platnosti dotčeného patentu nebo vnímání síly tohoto patentu společností generických léčiv je tedy rozhodující, jedná-li se o určení jejího pravděpodobného jednání pokud jde o rizikový vstup na trh.
Komise přitom řádně nezohlednila důsledky, které by patent 947 a uznání jeho platnosti Krka bývaly mohly mít pro posouzení pro účely srovnání uvedeného v bodě 1076 výše pravděpodobného jednání Krka v případě neexistence dohody, v části napadeného rozhodnutí věnované přezkumu tohoto jednání (body 1825 až 1834 odůvodnění).
Rozhodující události pro posouzení uznání platnosti patentu 947 Krka nebo vnímání jejích šancí domoci se prohlášení jeho neplatnosti, jako je rozhodnutí EPÚ ze dne 27. července 2006 potvrzující platnost patentu a předběžný soudní příkaz proti Krka uložený soudem ve Spojeném království, nejsou v této části napadeného rozhodnutí zmíněny, třebaže k nim došlo ještě před uzavřením dohody o smírném narovnání mezi Servier a Krka.
Mimoto Komise v bodech 1828 až 1834 odůvodnění napadeného rozhodnutí v analýze pravděpodobného jednání Krka v případě neexistence dohod nepřipomíná okolnost, významnou v tomto kontextu, že několik skutečností ve spise podporovalo zjištění, že přípravek Krka mohl porušovat práva, která vyplývají z patentu 947.
To potvrzuje, že hypotetický přístup Komise (viz body 1077 až 1103 výše) ji vedl k tomu, že nevzala v potaz nejen události, ke kterým došlo po uzavření dohod, ale obecně i skutečný průběh událostí, tak jak mohl být pozorován do doby, než přijala své rozhodnutí.
Neochota Komise zohlednit zejména účinky patentu 947 je vysvětlena skutečností, že v rámci své analýzy omezení z hlediska účelu se domnívala, že dohoda o smírném narovnání uzavřená mezi Servier a Krka měla za svůj skutečný základ pobídku Krka k tomu, aby se podřídila omezujícím doložkám této dohody, a nikoliv upřímné uznání platnosti patentu 947. V takové perspektivě se Krka nemohla podle Komise nijak dovolávat uznání platnosti patentu 947, jelikož takové uznání by bylo stiženou vadou ve svém principu.
Zjištění pobídky a omezení z hlediska účelu provedené Komisí však Tribunál shledal neplatným, pokud jde o dohody o smírném narovnání a o licenci uzavřené mezi Servier a Krka, což zcela vrací význam zohlednění vnímání síly patentu 947 ze strany Krka nebo její uznání platnosti tohoto patentu.
Je přitom třeba připomenout, že v době uzavření dohod o smírném narovnání a o licenci existovaly závažné indicie, ze kterých mohlo pro strany těchto dohod vyplývat, že patent 947 byl platný (viz body 967 a 968 výše). Ve Spojeném království, tedy v jedné ze třech zemí (s Francií a Nizozemskem), ve kterých Komise zanalyzovala a konstatovala existenci omezení z hlediska důsledku, byla Krka, jakož i Apotex, další konkurenční společnost Servier, dokonce předmětem předběžného soudního příkazu.
Ačkoliv návrh na předběžný soudní příkaz směřující k zákazu prodeje generické verze perindoprilu uvedené na trh společností Krka, z důvodu porušení patentu 947, který byl podán Servier v Maďarsku, byl v září 2006 zamítnut, jednalo se o řízení, které se na rozdíl od těch, která byla uvedena v bodě 1154 výše, netýkalo jedné ze zemí, ve kterých Komise konstatovala existenci omezení z hlediska důsledku.
Kromě toho, pokud mezi společnostmi Servier a Krka již docházelo ke kontaktům před rozhodnutím EPÚ ze dne 27. července 2006, kterým byla potvrzena platnost patentu 947 (viz zejména bod 837 odůvodnění napadeného rozhodnutí), tyto kontakty nevedly k dohodě (body 856 až 859 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a teprve po tomto rozhodnutí byla zahájena nová jednání (bod 898 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Rozhodnutí EPÚ ze dne 27. července 2006, kterým byla potvrzena platnost patentu 947, tedy bylo přinejmenším jednou ze skutečností, které vedly k dohodám o smírném narovnání a o licenci, což je dodatečnou indicií toho, že uvedené dohody vycházely z uznání platnosti patentu stranami (viz bod 971 výše).
Je třeba dále dodat, jak bylo uvedeno výše (viz bod 947 výše), že uzavření dohody o licenci, která má význam pro nabyvatele pouze za podmínky, že je licence skutečně provozována, vychází přitom rovněž z uznání platnosti patentu stranami. Samotné uzavření dohody o licenci, podpořené řadou indicií (viz body 999 a 1001 výše), tak potvrzuje, že Krka nakonec uznala platnost patentu 947.
Ze samotných písemností ve spise vyplývá, že se Krka patrně domnívala, že v případě neexistence dohody o licenci uzavřené se Servier by byl rizikový vstup na 18 až 20 relevantních trhů málo pravděpodobný, či dokonce vyloučený (body 1001 a 1012 výše).
Konečně Komise v napadeném rozhodnutí (bod 1693 odůvodnění) uvedla, že Krka „nakonec přestala plánovat rizikový vstup ve Francii, Spojeném království a na dalších trzích západní Evropy v návaznosti na rozhodnutí námitkového oddělení“.
S ohledem na skutečnosti uvedené výše je třeba dospět k závěru, že není prokázáno, že v případě neexistence dohody by Krka pravděpodobně vstoupila s rizikem na relevantní trhy 18 až 20 členských států, zejména na trhy Francie, Nizozemska a Spojeného království.
Výše uvedený závěr není zpochybněn ostatními skutečnostmi ve spise, které mohou být relevantní pro účely prokázání, že by Krka vstoupila na trh v případě neexistence dohody se Servier. Tyto skutečnosti jsou obsaženy především v části napadeného rozhodnutí, kterou Komise věnuje prokázání skutečnosti, že Krka byla potenciálním soutěžitelem Servier.
Zaprvé je třeba připomenout (viz bod 1026 výše), že okolnost, že Krka nadále zpochybňovala patenty Servier a uváděla na trh svůj přípravek, i když platnost patentu 947 byla potvrzena rozhodnutím námitkového oddělení EPÚ, může být zjevně vysvětlena přáním Krka posílit své postavení v jednáních, která mohla zahájit se Servier za účelem uzavření dohody o smírném narovnání.
Mimoto pokračování napadání patentu Servier nepřinášelo pro Krka nová rizika z hlediska porušování práv. Zvyšovalo pouze její náklady na soudní řízení. Ohledně pokračování prodeje jejího přípravku, omezila se na pět trhů střední a východní Evropy, u kterých Komise nekonstatovala existence omezení z hlediska důsledku. Navíc na pěti ze sedmi trhů pokrytých licencí nebyly dosud odpovídající národní patenty k patentu 947 uděleny (bod 1755 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Riziko, kterému byla vystavena Krka, přinejmenším na některých trzích, na kterých zůstala přítomna, tak bylo omezené (viz bod 1027 výše).
Pokračování napadání patentu Servier Krka a pokračování v prodeji jejího přípravku tedy neumožňují dospět k závěru, že Krka neuznávala platnost patentu 947, a že by tedy pravděpodobně s rizikem vstoupila na relevantní trhy 18 až 20 členských států nebo alespoň na tři trhy určené Komisí v rámci zjištění omezení hospodářské soutěže z hlediska důsledku.
Zadruhé, i když poznámky zástupců Krka umožňovaly vnímat jejich překvapení a nespokojenost v návaznosti na rozhodnutí EPÚ ze dne 27. července 2006 (bod 1688 odůvodnění napadeného rozhodnutí), neumožňovaly však tyto poznámky prokázat, že i přes toto rozhodnutí by Krka pravděpodobně vstoupila na tři národní trhy, u kterých Komise konstatovala existenci protiprávního jednání z hlediska důsledku.
Zatřetí Komise věnuje bod napadeného rozhodnutí „úmyslu Krka vstoupit“ na trh. Tento velmi krátký bod je tvořen pouze jedním bodem odůvodnění, který je sám o sobě velmi krátký, a sice bod 1699 odůvodnění. V tomto bodu odůvodnění Komise uvádí, že „i“ po rozhodnutí EPÚ ze dne 27. července 2006„se zdálo“, že je Krka ochotna podpořit rizikový vstup na trh svých partnerů a že se nadále zavazovala dodávat svůj přípravek „pro případ, že by překážky vyplývající z patentů byly překonány“. V tomto bodě odůvodnění je dále uvedeno, že jeden z obchodních partnerů Krka trval na tom, aby dodávala její přípravek, „pokud by byl patent 947 zrušen“, a že někteří partneři Krka vstoupili s tímto přípravkem na trh, „jakmile byl patent 947 zneplatněn na [relevantních] trzích“.
Výňatky citované v bodě 1166 výše svědčí spíše než o úmyslu Krka vstoupit na tři vnitrostátní trhy, u kterých Komise konstatovala existenci omezení z hlediska důsledku, o významu, který představovala „patentová překážka“ plynoucí z patentu 947, jak pro Krka, tak pro její obchodní partnery poté, co bylo vydáno rozhodnutí EPÚ ze dne 27. července 2006.
S ohledem na všechny výše uvedené skutečnosti není prokázáno, že v případě neexistence dohod o smírném narovnání a o licenci by Krka pravděpodobně vstoupila na tři vnitrostátní trhy, u kterých Komise konstatovala existenci omezení hospodářské soutěže z hlediska důsledku.
Komise v napadeném rozhodnutí ani neprokazuje, že v případě neexistence těchto dohod by Krka pravděpodobně vstoupila na relevantní trhy před datem ukončení protiprávního jednání, a sice dne 6. července 2007 v případě Spojeného království, dne 12. prosince 2007 v případě Nizozemska a dne 16. září 2009 v případě Francie.
Hypotetický přístup přijatý Komisí (viz body 1079 až 1103 výše) ji totiž vedl k tomu, že nepřikládala příliš pozornosti skutečnému průběhu událostí – zejména událostem, ke kterým došlo po uzavření dohod – a tedy možnému vývoji vnímání platnosti patentu 947 ze strany Krka, který mohl vyplývat z těchto událostí.
Tribunálu přitom nepřísluší, pokud jde o posouzení skutečností, které zakládají protiprávní jednání, které nespadají do jeho pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci, ale do jeho pravomoci přezkumu legality, nahrazovat odůvodnění Komise svým vlastním odůvodněním (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. ledna 2016, Galp Energía España a další v. Komise,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, body
a
až
).
Tribunálu tedy nepřísluší poprvé přezkoumat na základě skutečností ve spise, zda by k omezení hospodářské soutěže z hlediska důsledku mohlo dojít během období po uzavření dohod z důvodu poklesu uznání platnosti patentu 947 ze strany Krka.
V každém případě skutečnosti ve spise neumožňují dospět k závěru, že Krka by během období od uzavření dohod a koncem protiprávního jednání v případě neexistence dohod pravděpodobně vstoupila na tři relevantní vnitrostátní trhy.
Kromě toho je třeba zdůraznit, že pravděpodobný vstup Krka na trh v případě neexistence dohody není dokonce ani tvrzen Komisí. Pod nadpisem „Pravděpodobné chování v případě neexistence dohod Krka“ napadeného rozhodnutí se totiž Komise přinejmenším výslovně neopírá o hypotézu předčasného vstupu Krka na tři relevantní trhy v případě neexistence dohody, ale vychází pouze z hypotézy přetrvávání „konkurenční hrozby“ na těchto trzích (viz bod 1096 výše).
Podle Komise tak „Krka nadále představovala konkurenční hrozbu jako potenciální nově vstoupivší subjekt generických léčiv na trh s perindoprilem ve Spojeném království, Francii a v Nizozemsku“ (bod 1825 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise upřesňuje, že Krka zejména nadále představovala hrozbu jakožto dodavatel místních distribučních partnerů (bod 1828 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise rovněž uvádí, že strany dohody by v případě neexistence pobídky mohly uzavřít méně omezující dohodu, který by umožnila předčasný vstup Krka nebo jí poskytla licenci pro území Unie jako celku (bod 1831 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise na konec uvádí, že „v případě neexistence omezení obsažených v dohodách […] by Krka zůstala významným potenciálním soutěžitelem Servier“ (bod 1834 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Je třeba konstatovat, že když se Komise omezila na pouhé odvolání se na „konkurenční hrozbu“, kterou Krka nadále představovala pro Servier, a třebaže prosoutěžní důsledky pouhé „hrozby“ nejsou na rozdíl od důsledků vstupu společnosti generických léčiv na trh zřejmé a důsledky této „hrozby“ byly v projednávané věci ve značné míře oslabeny existencí patentu 947 a potvrzením jeho platnosti příslušnými orgány (viz body 1142 až 1169 výše), neprokázala, že by hospodářská soutěž, tak jak by existovala v případě neexistence dohody o smírném narovnání, byla pravděpodobně otevřenější.
V tomto ohledu lze uvést, že Komise měla upřesnit, jaké by byly pravděpodobné důsledky, zejména pro ceny, objem výroby, jakost nebo rozmanitost přípravků nebo inovace (viz body 1135 až 1137 výše), „konkurenční hrozby“, kterou by nadále Krka představovala vůči Servier v případě neexistence dohody o smírném narovnání, což by bývala mohla učinit například prokázáním, že z důvodu neexistence této hrozby by Servier omezila své výdaje na výzkum a vývoj.
Je třeba zdůraznit, že i když analýza provedená Komisí, pokud jde o tržní sílu Servier, jakož i strukturu relevantního trhu, vyznačující se neexistencí nebo nedostatkem konkurenčních zdrojů, mohla umožnit potvrzení existence omezujících důsledků dohody, které bránily vstupu potenciálního soutěžitele na trh, nestačí k tomu, aby učinila pravděpodobnými a konkrétními omezující důsledky dohody ohrožující existenci „konkurenční hrozby“.
Totiž bez ohledu na strukturu trhu zůstávají protisoutěžní důsledky doložky o neuvedení na trh široce hypotetické, je-li pravděpodobné s ohledem na skutečný průběh událostí, tak jak mohl být pozorován v okamžiku, kdy Komise přijala své rozhodnutí, že dokonce i v případě neexistence této doložky by se dotčený potenciální soutěžitel býval mohl chova podobně jako by se choval v případě existence doložky, tedy, že by v projednávané věci Krka zůstala mimo tři trhy, u kterých Komise konstatovala existenci omezení z hlediska důsledku.
Pokud jde kromě toho o hypotézu, podle které by v případě neexistence dohod o smírném narovnání a o licenci uzavřených mezi Servier a Krka, a zejména pobídky, kterou podle Komise obsahují, byla uzavřena jiná dohoda, která by umožnila předčasný vstup Krka nebo na základě které by jí byla udělena licence pro území Unie jako celku (viz bod 1176 výše, jakož i bod 1142 odůvodnění napadeného rozhodnutí), její pravděpodobná povaha není nijak doložena, a to tím spíše že existence pobídky nebyla Komisí prokázána, jak vyplývá z přezkumu žalobního důvodu vycházejícího z neexistence omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu.
Konečně je třeba zdůraznit, že konkrétní rámec, jehož součástí jsou dohody o smírném narovnání a o licenci uzavřené mezi Servier a Krka, který se vyznačuje existencí patentu, jehož platnost byla potvrzena EPÚ (viz bod 1144 výše), se odlišuje od rámce, o který šlo ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 14. dubna 2011, Visa Europe a Visa International Service v. Komise (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
, body
a
), který je citován Komisí zejména v bodě 1219 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Vzhledem k neexistenci srovnatelných kontextových skutečností s těmi, které jsou spojeny s existencí patentu a uznáním jeho platnosti, které byly právě připomenuty (zejména v bodech 1145 až 1159 výše) a které jsou určující v probíhajícím sporu, Tribunál se v uvedeném rozsudku domníval na základě pouhé okolnosti, že podnik dotčený doložkou o vyloučení sporným opatřením byl potenciální soutěžitel, že Komise mohla právem dospět k závěru, že by v případě neexistence doložky o vyloučení tento podnik vstoupil na trh.
Je třeba dále uvést, že v rozsudku ze dne 14. dubna 2011, Visa Europe a Visa International Service v. Komise (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
), Tribunál nepotvrdil rozhodovací praxi Komise, podle které může Komise, jedná-li se o vyloučení potenciálního soutěžitele, odhlédnout od skutečného průběhu událostí, tak jak mohl být pozorován v okamžiku, kdy Komise přijala své rozhodnutí.
Taková praxe, pokud by byla potvrzena, by ostatně mohla v některých případech vést k nekonsistentnímu výsledku například v případě, že by jediný existující potenciální soutěžitel, který je vyloučen dohodou, zmizel okamžikem jejího provedení z důvodu například soudní likvidace, což je okolnost, která zjevně neutralizuje důsledky vyloužení plynoucí z dohody, ledaže by byly tyto důsledky zvažovány hypoteticky, a nikoliv reálně, jak ukládá judikatura (viz body 1129 a 1132 výše).
V projednávané věci tak nelze dojít k závěru o existenci omezení hospodářské soutěže z hlediska důsledku odkazem na rozsudek ze dne 14. dubna 2011, Visa Europe a Visa International Service v. Komise (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
).
Z výše uvedeného vyplývá, že omezující důsledky doložky o neuvedení na trh obsažené v dohodě o smírném narovnání pro hospodářskou soutěž nebyly Komisí prokázány.
–
K doložce o nenapadnutí práv obsažené v dohodě o smírném narovnání
Úvodem je třeba uvést, že pod hlavou napadeného rozhodnutí, nadepsanou „Pravděpodobné chování v případě neexistence dohod Krka“, Komise neuvádí žádnou skutečnost týkající se pravděpodobného chování Krka ohledně patentu 340, pro který existuje rovněž doložka o nenapadnutí v dohodě o smírném narovnání.
V důsledku toho, pokud jde o fázi analýzy omezení z hlediska důsledku, která spočívá ve srovnání mezi hospodářskou soutěží v případě existence dohod a hospodářskou soutěží v případě jejich neexistence (viz bod 1076 výše), omezila Komise svou analýzu na patent 947.
Nezohlednění patentu 340 může být vysvětleno skutečností, že podle Komise hraje tento patent pouze malou úlohu v ochraně, kterou může poskytovat Servier před vstupem společností generických léčiv na trh (bod 114 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Kromě toho Komise uvádí stále pod hlavou, nadepsanou „Pravděpodobné chování v případě neexistencí dohod Krka“, že „zdá se možné, že v případě neexistence povinnosti nenapadnutí by Krka nadále zpochybňovala platnost patentu 947 u soudů ve Spojeném království a EPÚ“ (bod 1827 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise tak opřela své zjištění o omezení z hlediska důsledku o skutečnost, že v případě neexistence doložky o nenapadnutí práv by Krka pokračovala v řízeních, která zahájila před soudy ve Spojeném království a EPÚ.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že doložka o nenapadnutí práv sama o sobě omezuje hospodářskou soutěž, jelikož zasahuje do veřejného zájmu na vyloučení jakékoliv překážky hospodářské činnosti, která by mohla vyplývat z nesprávně uděleného patentu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. února 1986, Windsurfing International v. Komise,
193/83
,
EU:C:1986:75
, bod
).
Je tedy třeba určit, zda použití doložky o nenapadnutí práv, a konkrétně odstoupení Krka z řízení, jichž se účastnila, mělo důsledek, pokud jde o vyloučení patentu 947.
Je třeba připomenout, že v okamžiku uzavření dohod Krka a Servier probíhala mezi těmito společnostmi dvě řízení a dohoda o smírném narovnání vedla Krka k tomu, že v těchto řízeních nepokračovala.
Ve Spojeném království tak dne 2. srpna 2006 podala Servier k High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchní soud (Anglie a Wales), oddělení Chancery (senát pro patenty)], žalobu pro porušení práv vyplývajících z patentu 947 proti Krka. Podala rovněž návrh na předběžný soudní příkaz. Dne 1. září 2006 Krka podala vzájemný návrh na zrušení patentu 947. Dne 3. října 2006 High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchní soud (Anglie a Wales), oddělení Chancery (senát pro patenty)], vyhověl návrhu na předběžný soudní příkaz Servier a zamítl návrh na vydání sumárního rozsudku (motion of summary judgment) podaný Krka dne 1. září 2006 znějící na neplatnost patentu 947. Dne 1. prosince 2006 bylo probíhající řízení zastaveno v souladu s dohodou o smírném narovnání uzavřenou mezi stranami a předběžný soudní příkaz byl zrušen.
Pokud jde o spor před EPÚ, deset společností generických léčiv, mezi nimiž byla i Krka, podalo námitky proti patentu 947 před EPÚ v roce 2004, s cílem domoci se jeho zrušení v plném rozsahu, a dovolávalo se důvodů, které vycházely z nedostatku novosti a vynálezecké činnosti a nedostatečného popisu vynálezu. Dne 27. července 2006 námitkové oddělení EPÚ potvrdilo platnost tohoto patentu v návaznosti na mírné změny původních nároků Servier. Sedm společností podalo žalobu proti tomuto rozhodnutí námitkového oddělení. Dne 11. ledna 2007 Krka stáhla svůj návrh v námitkovém řízení v souladu s dohodou o smírném narovnání uzavřenou mezi stranami.
Je však třeba připomenout, že ve Spojeném království se Servier obrátila rovněž na High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchní soud (Anglie a Wales), oddělení Chancery (senát pro patenty)], s žalobou pro porušení práv proti společnosti Apotex dne 1. srpna 2006, když se dovolávala porušení patentu 947, jelikož tato společnost uvedla na trh generickou verzi perindoprilu dne 28. července 2006. Apotex podala vzájemný návrh na zrušení tohoto patentu. Dne 8. srpna 2006 byl vydán předběžný soudní příkaz, kterým bylo Apotex zakázáno dovážet, nabízet k prodeji nebo prodávat perindopril.
Na základě vzájemného návrhu podaného Apotex rozhodl High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchní soud (Anglie a Wales), oddělení Chancery (senát pro patenty)], dne 6. července 2007, že patent 947 byl neplatný z důvodu nedostatku novosti a vynálezecké činnosti ve srovnání s patentem 341. Soudní příkaz byl v důsledku toho neprodleně zrušen a Apotex mohla znovu začít prodávat svou generickou verzi perindoprilu na trhu ve Spojeném království.
Komise se domnívala, že protiprávní jednání týkající se dohod uzavřených mezi Servier a Krka bylo k tomuto datu ve Spojeném království ukončeno.
Kromě toho, pokud jde o spor před EPÚ, na základě řízení zahájeného zejména Krka zrušil technický odvolací senát EPÚ rozhodnutím ze dne 6. května 2009 rozhodnutí EPÚ ze dne 27. července 2006 a zrušil platnost patentu 947.
Komise se domnívala, že protiprávní jednání týkající se dohod uzavřených mezi Servier a Krka, přestože pokračovalo dále v některých členských státech, bylo k tomuto datu ukončeno.
S ohledem na průběh řízení týkajících se patentu 947, která pokračovala po odstoupení Krka z řízení, jichž se účastnila, tak jak bylo uvedeno výše, se nelze domnívat, že v případě neexistence dohody o smírném narovnání uzavřené mezi stranami by pokračování v řízeních společností Krka pravděpodobně, či dokonce reálně umožnilo rychlejší nebo rozsáhlejší zneplatnění tohoto patentu.
Komise přitom neprokázala, a v napadeném rozhodnutí to ani netvrdila, že by zneplatnění patentu 947 bylo rychlejší nebo rozsáhlejší, pokud by Krka nesouhlasila s podřízením se doložce o nenapadnutí práv obsažené v dohodě o smírném narovnání.
Okolnosti, že „se předtím Krka domnívala, že její argumenty v soudních řízeních týkajících se patentů byly nejpřesvědčivější a že představovaly obzvláštní hrozbu pro patent 947“ nebo že soudy ve Spojeném království i přesto, že zamítly návrh na vydání sumárního rozsudku podaný společností Krka, rozhodly, že Krka měla „solidní základ“ pro zpochybnění platnosti patentu 947 (bod 1827 odůvodnění napadeného rozhodnutí), neumožňují dospět k závěru, že by účast Krka v dotčených řízeních vedla k rychlejšímu nebo k rozsáhlejšímu zneplatnění patentu.
Stejně tak konstatovat, jak učinila Komise v bodě 1712 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že „vyloučení silného konkurenta může mít dopad na konečný výsledek soudního sporu/námitek“, neumožňuje dospět k závěru o pravděpodobném či dokonce o reálném charakteru důsledků doložky o nenapadnutí práv, která se na Krka použila.
Komise byla totiž povinna dostatečně přesným a podloženým způsobem prokázat, jakým způsobem mohly argumenty Krka nebo její zvláštní postavení v soudních řízeních, pokud by pokračovala v řízení, která zahájila, mít rozhodující vliv nikoli na výsledek sporů, neboť dva z těchto sporů – a sice spor před EPÚ, který pokračoval po odstoupení Krka ze sporu, a spor mezi Servier a Apotex u High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (patents court) [Vrchní soud (Anglie a Wales), oddělení Chancery (senát pro patenty), Spojené království] – v každém případě vedly ke zneplatnění patentu 947, ale na lhůtu, ve které k tomuto zneplatnění došlo, nebo na jeho dosah.
Tribunálu mimoto nepřísluší, pokud jde o posouzení skutečností, které zakládají protiprávní jednání, které nespadají do jeho pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci, ale do jeho pravomoci přezkumu legality, nahrazovat odůvodnění Komise svým vlastním odůvodněním (rozsudek ze dne 21. ledna 2016, Galp Energía España a další v. Komise,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, body
a
až
).
Tribunálu tedy nepřísluší přezkoumat poprvé na základě jiných skutečností ve spise, než skutečností, které Komise použila za účelem prokázání omezujících důsledků doložky o nenapadnutí práv, zda by pokračování účasti Krka v soudních řízeních vedlo k rychlejšímu nebo rozsáhlejšímu zneplatnění patentu 947.
Je třeba dále dodat, že bez ohledu na strukturu relevantního trhu, včetně situace, kdy se struktura vyznačuje podle Komise, jako v projednávané věci, neexistencí nebo vzácností konkurenčních zdrojů, zůstávají protisoutěžní důsledky doložky o nenapadnutí práv široce hypotetické, je-li pravděpodobné s ohledem na skutečný průběh událostí, tak jak mohl být pozorován v okamžiku, kdy Komise přijala své rozhodnutí, že v případě neexistence doložky by dotčený patent, v projednávané věci patent 947, byl zneplatněn ve stejném okamžiku a ve stejném rozsahu (viz bod 1181 výše).
Komise mimoto neprokázala na rozdíl od toho, co patrně vyplývá z bodu 1712 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že by řízení mezi Servier a Krka u soudů ve Spojeném království mohlo vést k prokázání, že technologie Krka nebyla porušující. Řízení týkající se Krka a Apotex totiž spočívala v žalobách pro porušení práv podaných Servier a ve vzájemných návrzích na zrušení patentu 947 podaných v reakci oběma těmito společnostmi generických léčiv. Tato řízení byla tedy podobná. Celé řízení týkající se Apotex bylo ukončeno zneplatněním patentu 947, a tedy nebylo nezbytné určit, zda byla její technologie porušující. S ohledem na podobnost řízení a vzhledem k neexistenci skutečností svědčících o opaku, které by předložila Komise, je reálné, že by tomu bylo stejně u Krka.
Není tím spíše prokázáno, že řízení u EPÚ by vedlo k prokázání, že technologie Krka byla neporušující technologií, jelikož se toto řízení týkalo pouze platnosti patentu 947.
Z výše uvedeného vyplývá, že omezující důsledky doložky o nenapadnutí práv obsažené v dohodě o smírném narovnání pro hospodářskou soutěž nebyly Komisí prokázány.
–
K převodu licencované technologie Krka
Pokud jde o dohodu o převodu, kterou Krka prodala svou technologii Servier, Komise se omezila na konstatování, že v případě neexistence této dohody „by Krka nadále disponovala svobodou převést nebo postoupit licenci ke svým právům týkajícím se technologie perindoprilu“ (bod 1829 odůvodnění napadeného rozhodnutí), což není dostatečné, pokud jde o pouhý převod zboží pomocí dohody o licenci, a nikoli vytlačení z trhu, jako tomu může být v případě doložky o neuvedení na trh, k prokázání existence pravděpodobných důsledků, zejména pro ceny, objem výroby a rozmanitost přípravků nebo dále inovace (viz body 1135 až 1137 výše). Existence protisoutěžních důsledků je o to méně prokázána, že technologie Krka neumožňovala obejít patent 947, což s ohledem na závažné indicie, ze kterých mohlo vyplývat, že tento patent byl platný, činí málo pravděpodobnou hypotézu, podle které by společnosti generických léčiv konkurující Servier v případě neexistence dohody o převodu usilovaly o nabytí technologie Krka.
Z výše uvedeného vyplývá, že omezující důsledky pro hospodářskou soutěž, pokud jde o převod licencované technologie Krka, nebyly Komisí prokázány.
Z výše uvedeného vyplývá, že Komise neprokázala existenci omezujícího účinku z hlediska hospodářské soutěže vyplývajícího z dohody o smírném narovnání nebo dohody o licenci, který by byl dostatečně reálný a pravděpodobný k tomu, aby mohla konstatovat existenci omezení z hlediska důsledku. Je třeba dodat, že takový omezující účinek nelze konstatovat ani tehdy, pokud by byly obě dohody posuzovány jako celek.
Je tedy třeba vyhovět výtce týkající se nesprávného posouzení skutkového stavu, která umožňuje sama o sobě prohlásit za opodstatněný celý žalobní důvod dovolávaný žalobkyněmi, který vychází z toho, že Komise nesprávně dospěla k závěru o existenci omezení z hlediska důsledku vyplývajícího z dohod uzavřených mezi Servier a Krka.
Je třeba dále určit, zda se Komise navíc dopustila ve svém rozhodnutí vady, která spočívá v nesprávných právních posouzeních.
iv)

K nesprávnému právnímu posouzení
Jak bylo uvedeno (viz body 1092 a 1102 výše), měla Komise za to, že nebyla povinna za účelem zobrazení hospodářské soutěže, tak jak by vypadala v případě neexistence dohody (jedno z hledisek srovnání uvedených v bodě 1076 výše), zohlednit skutečný průběh událostí, tak jak mohl být pozorován v okamžiku, kdy přijala své rozhodnutí, jelikož prokázala, že dohoda o smírném narovnání vylučovala potenciálního soutěžitele Servier. Naopak Komise se domnívala s odkazem na svou obvyklou praxi v oblasti zohledňování potenciálních důsledků dohody, podle které stačí prokázat, že tato dohoda „může“ mít protisoutěžní důsledky (viz body 1080 a 1085 výše), že mohla opřít svůj popis hospodářské soutěže v případě neexistence dohody o hypotézy nebo možnosti.
Jak vyplývá výše z přezkumu výtky týkající se nesprávného posouzení skutkového stavu, některé z událostí, které Komise nezohlednila, byly nejen relevantní, ale rovněž rozhodující pro účely provedení srovnání uvedeného v bodě 1076 výše.
Pokud tak jde o doložky o neuvedení na trh, i když Komise zohlednila rozhodnutí EPÚ ze dne 27. července 2006 a soudní příkazy vydané soudy ve Spojeném království proti Krka a Apotex za účelem prokázání postavení potenciálního soutěžitele Krka, nezohlednila však řádně tyto události za účelem určení, zda by Krka pravděpodobně vstoupila na trh v případě neexistence dohody, když se omezila v tomto ohledu na uvedení, že v případě neexistence dohody by přetrvala „konkurenční hrozba“, kterou Krka představovala.
Pokud jde o doložky o nenapadnutí práv, Komise nezohlednila výsledek řízení zahájených proti patentu 947 dalšími společnostmi generických léčiv, která pokračovala i přes skutečnost, že Krka od všech sporů ustoupila.
Pokud jde konečně o strukturu trhu, což je průřezovým tématem, které se týká současně doložky o neuvedení na trh i doložky o nenapadnutí práv, Komise se omezila na určení, jaké byly zjištěné konkurenční zdroje v okamžiku, kdy byla uzavřena poslední z dohod o smírném narovnání, kterých se týká napadené rozhodnutí, a na uvedení, že existovala „silná možnost“, že tyto budou vyloučeny z konkurence dohodou nebo jiným prostředkem, aniž zohlednila skutečnost, že se taková možnost po dobu trvání protiprávního jednání neuskuteční (bod 1846 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Takové uvažování výslovně vyplývá z poznámky pod čarou 2445 napadeného rozhodnutí, ve které se Komise opírá za účelem prokázání existence omezujících důsledků doložky o nenapadnutí práv o skutečnost, že existovalo málo společností konkurujících Servier, které by mohly pokračovat v probíhajících řízeních nebo zahájit řízení nová, a že „bylo reálné, že Servier má v úmyslu urovnat spory s těmito společnostmi“, což by odstranilo jakoukoli možnost, aby řízení proti patentu 947 pokračovalo nebo bylo zahájeno. I když je přitom skutečností, že Servier tyto společnosti kontaktovala, nedosáhla s nimi dohody, a zejména s jednou z nich, která se nakonec domohla zrušení patentu 947 ve stejném okamžiku, kdy se na Krka použila doložka o nenapadnutí práv.
Omezená povaha přezkumu, který Komise provedla, nemohla být odůvodněná s ohledem na judikaturu unijních soudů. Judikatura týkající se zohlednění potenciálních důsledků dohod, přezkoumaná v bodech body 1107 až 1120 výše, není totiž v projednávané věci použitelná (viz bod 1124 výše).
Totéž platilo z důvodů uvedených výše v bodech 1183 až 1186, pokud jde o obdobnou použitelnost přijatého řešení, v oblasti dohod vylučujících potenciální hospodářskou soutěž, v rozsudku ze dne 14. dubna 2011, Visa Europe a Visa International Service v. Komise (
T‑461/07
,
EU:T:2011:181
) (viz body 1183 až 1186 výše).
Je tedy třeba dospět k závěru, že Komise provedla neúplný přezkum situace, kterou byla povinna posoudit za účelem určení, zda dohody uzavřené mezi Servier a Krka omezovaly hospodářskou soutěž z hlediska důsledku, takže neúplnost přezkumu Komise způsobila chybné použití judikatury unijních soudů a tedy nesprávné právní posouzení, jak tvrdí žalobkyně.
Kromě toho podle přístupu použitého Komisí stačí konstatovat vyloučení potenciálního soutěžitele k tomu, aby mohl být přijat závěr, v kontextu struktury trhu vyznačované neexistencí nebo vzácností konkurenčních zdrojů a tržní silou společnosti originálních léčiv, že existuje omezení hospodářské soutěže z hlediska důsledku.
Takový přístup by Komisi umožnil, pokud by byl připuštěn, konstatovat v takových věcech, jako je projednávaná věc, které se týkají omezujících doložek spojených s dohodou o smírném narovnání v oblasti patentů k léčivým přípravkům, existenci omezení hospodářské soutěže z hlediska důsledku tak, že by byla v podstatě povinna se ujistit, že jsou splněny dvě ze tří podmínek požadovaných pro závěr o existenci omezení z hlediska účelu, a sice existence potenciální hospodářské soutěže a existence doložek omezujících hospodářskou soutěž.
Vzhledem k tomu, že prokázání, že třetí podmínka, a sice existence pobídky, je splněna, je, jak vyplývá z přezkumu žalobního důvodu věnovaného omezení z hlediska účelu, obzvláště choulostivé, úkol Komise by tak byl znatelně ulehčen.
Takové řešení odporující duchu rozlišení zavedeného Smlouvou mezi omezeními hospodářské soutěže z hlediska účelu a omezeními hospodářské soutěže z hlediska důsledku však nemůže být připuštěno s ohledem na posílené požadavky v oblasti dokazování, které jsou spojeny s prokazováním omezení hospodářské soutěže z hlediska důsledku (viz body 1123 a 1128 až 1139 výše).
Z výše uvedeného vyplývá, že je třeba vyhovět výtce, která vychází z nesprávného právního posouzení a která umožňuje sama o sobě prohlásit za opodstatněný celý žalobní důvod dovolávaný žalobkyněmi, který vychází z toho, že Komise nesprávně dospěla k závěru o existenci omezení z hlediska důsledku vyplývajícího z dohod uzavřených mezi Servier a Krka.
Vzhledem k tomu, že žalobní důvod týkající se neexistence omezení z hlediska účelu byl rovněž uznán jako opodstatněný, je třeba dospět k závěru, že Komise nesprávně konstatovala existenci protiprávního jednání na základě čl. 101 odst. 1 SFEU, pokud jde o dohody uzavřené mezi Servier a Krka.
V důsledku toho je třeba, aniž je nezbytné přezkoumat ostatní výtky dovolávané žalobkyněmi v rámci tohoto žalobního důvodu, jakož i žalobní důvod týkající se postavení Krka jako potenciálního soutěžitele, zrušit článek 4 napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž v tomto článku Komise konstatovala účast Servier na protiprávním jednání na základě čl. 101 odst. 1 SFEU, pokud jde o dohody uzavřené mezi Servier a Krka.
10.

K žalobnímu důvodu týkajícímu se vymezení pojmu „omezení hospodářské soutěže z hlediska důsledku“
a)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
b)

Závěry Tribunálu
Z důvodu již uvedených v bodech 566 až 570, 743 a 909 výše, pokud jde o ostatní důvody předložené proti zjištění o existenci omezení z hlediska důsledku vyplývajícímu z dohod uzavřených Servier s Niche a Unichem, Matrix, Teva a Lupin, musí být tento žalobní důvod zamítnut jako neúčinný.
11.

K nesprávným právním posouzením a nesprávným posouzením skutkového stavu týkajícím se kvalifikace jako odlišného protiprávního jednání
a)

Ke kvalifikaci pěti dohod jako odlišných protiprávních jednání
1)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
2)

Závěry Tribunálu
Z napadeného rozhodnutí vyplývá a není zpochybněno žalobkyněmi, že žalobkyně uzavřely odlišné dohody, podepsané v různá data (s výjimkou dohod uzavřených s Niche a s Matrix), s různými stranami za odlišného hospodářského a právního kontextu a s odlišnou působností. Žalobkyně nicméně tvrdí, že i přes tyto rozdíly představuje uzavření těchto dohod jediné protiprávního jednání z důvodu totožnosti relevantního přípravku, určité prostorové a časové totožnosti dohod, totožnosti způsobu a provedení dohod a totožnosti fyzické osoby, která se na straně žalobkyň účastnila uzavírání dohod.
Úvodem je třeba uvést, že tento důvod kritizující neuznání jediného protiprávního jednání v projednávané věci je předložen podpůrně (viz bod 1248 výše) pro případ, že by žalobní důvody, které vycházejí z nesprávných právních posouzení a z nesprávných posouzení skutkového stavu při kvalifikaci sporných dohod jako omezení z hlediska důsledku nebo účelu byly zamítnuty. Vzhledem k tomu, že bylo vyhověno žalobním důvodům, které směřují proti kvalifikaci dohod uzavřených mezi žalobkyněmi s Krka jako omezení hospodářské soutěže, bude tento žalobní důvod přezkoumán pouze v rozsahu, v němž zpochybňuje kvalifikaci dohod uzavřených žalobkyněmi s Niche, Matrix, Teva a Lupin jako odlišných protiprávních jednáních.
Pokud jde o účinnou povahu žalobního důvodu, Komise v podstatě tvrdí, že musí být zamítnut jako neúčinný, jelikož v každém případě žalobkyně neprokázaly, že by byla pokuta nutně nižší, pokud by se domnívala, že dotčené dohody představovaly jediné protiprávní jednání.
Nejprve je třeba připomenout, že účinná nebo neúčinná povaha předloženého protiprávního důvodu odkazuje na jeho způsobilost v případě, že je opodstatněný, vést ke zrušení, kterého se domáhá žalobce, a nikoliv na zájem, který žalobce může mít na podání takové žaloby nebo dále na předložení určitého žalobního důvodu, jelikož tyto otázky spadají pod přípustnost žaloby a přípustnost žalobního důvodu (rozsudek ze dne 21. září 2000, EFMA v. Rada,
C‑46/98 P
,
EU:C:2000:474
, bod
).
Dále zejména vzhledem k tomu, že Komise, pokud prokáže existenci legitimního zájmu na učinění takového konstatování, má pravomoc přijmout rozhodnutí, kterým se konstatuje protiprávní jednání, aniž je v tomto rozhodnutí uložena pokuta (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 6. října 2005, Sumitomo Chemical a Sumika Fine Chemicals v. Komise,
T‑22/02 a T‑23/02
,
EU:T:2005:349
, bod
, a ze dne 16. listopadu 2006, Peróxidos Orgánicos v. Komise,
T‑120/04
,
EU:T:2006:350
, bod
), jelikož legalita rozhodnutí, kterým se konstatuje účast podniku na protiprávním jednání, nemůže záviset na legalitě pokuty uložené tomuto podniku. Proto se žalobní důvody, které se týkají uložení sankcí, mohou týkat pojmově pouze uložení pokuty, a nikoliv samotného konstatování protiprávního jednání (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. června 2012, Bolloré v. Komise,
T‑372/10
,
EU:T:2012:325
, bod
). Naopak žalobní důvody, které se týkají samotného konstatování protiprávního jednání, jsou v zásadě způsobilé vést ke zrušení nejen rozhodnutí, kterým se konstatuje účast podniku na protiprávním jednání, ale rovněž v důsledku toho pokuty uložené tomuto podniku.
Z toho vyplývá v projednávané věci, že pokud by se Tribunál musel domnívat, že Komise nesprávně určila odlišná protiprávní jednání představovaná každou ze sporných dohod na místo jediného protiprávního jednání, napadené rozhodnutí by muselo být zrušeno v rozsahu, v němž konstatuje existenci odlišných protiprávních jednání vůči žalobkyni, a v důsledku toho v rozsahu, v němž jim ukládá pokuty za tato protiprávní jednání, a to bez ohledu na to, zda by toto zrušení mělo příznivý dopad pro žalobkyně na celkovou výši samostatných pokut, které jim byly uloženy a která by případně musela být znovu vypočtena, pokud by jim byla v rámci nového rozhodnutí uložena jediná pokuta. Je totiž třeba připomenout, že pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci, kterou Tribunál disponuje na základě článku 31 nařízení č. 1/2003, se týká pouze jeho posouzení pokuty uložené Komisí, a nikoli jakékoli změny skutečností zakládajících protiprávní jednání, které Komise v souladu s právem konstatovala v rozhodnutí, jež bylo Tribunálu předloženo (rozsudek ze dne 21. ledna 2016, Galp Energía España a další v. Komise,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, bod
).
Pro doplnění v každém případě je třeba se domnívat, že pokud by Tribunál musel mít za to, že Komise nesprávně určila odlišná protiprávní jednání namísto jediného protiprávního jednání, mělo by to dopad na výši pokuty.
Je totiž třeba připomenout, že kvalifikace určitých protiprávních skutků jako jednoho a téhož protiprávního jednání, nebo jako více odlišných jednání, není v zásadě bez dopadu na sankci, kterou lze uložit, neboť shledání více odlišných protiprávních jednání může vést k uložení několika různých pokut, a to vždy v rámci mezí stanovených v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, tedy při dodržení maximální výše 10% obratu dosaženého v hospodářském roce předcházejícím přijetí rozhodnutí. Komise též může v jediném rozhodnutí konstatovat dvě odlišná protiprávní jednání a uložit pokuty, jejichž celková výše přesáhne strop 10 % stanovený v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, nepřekročí-li uvedený strop výše žádné z pokut. Pro použití uvedené maximální výše 10 % je totiž nevýznamné, zda byla různá porušení pravidel hospodářské soutěže sankcionována v průběhu jediného řízení nebo v průběhu časově oddělených řízení, jelikož se maximální výše 10 % použije na každé porušení článku 101 SFEU (viz rozsudek ze dne 6. února 2014, AC-Treuhand v. Komise,
T‑27/10
,
EU:T:2014:59
, body
až
a citovaná judikatura). V projednávané věci je však třeba konstatovat, jak připouští žalobkyně v žalobě, že celková výše pokut, které jim byly uloženy za protiprávní jednání v rozporu s články 101 a 102 SFEU, je nižší než maximální výše 10 % obratu dosaženého během hospodářského roku, který předcházel přijetí rozhodnutí, stanovená v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003. V důsledku toho žalobkyně nemohou Komisí vytýkat, že rozhodla, že jim uloží samostatné pokuty proto, aby mohla u těchto pokut jako celku překročit tuto maximální výši 10 %.
Z bodů 3120, 3121 a 3128 odůvodnění napadeného rozhodnutí nicméně vyplývá, že jelikož Komise uložila samostatné pokuty žalobkyním za každé protiprávní jednání v rozporu s článkem 101 SFEU, použila na tyto částky opravný koeficient směrem dolů proto, aby bylo zabráněno potenciálně nepřiměřenému výsledku z důvodu souběžného uložení několika pokut. Komise použila průměrné snížení ve výši 54,5 % na částku hodnoty tržeb žalobkyň zohledněnou za účelem určení výše všech pokut, čímž vzala v potaz stupeň časového a zeměpisného překrytí odpovídajících protiprávních jednání, protože se totiž rozhodla uložit žalobkyním několik samostatných pokut. V každém případě by Komisi příslušelo, aby k prokázání, že je žalobní důvod neúčinný, prokázala, že by pokuta uložená žalobkyním byla stejně vysoká v případě jediného protiprávního jednání, což se zdá málo pravděpodobné.
Je tudíž třeba přezkoumat žalobní důvod ve věci samé.
Podle ustálené judikatury nemusí být porušení čl. 101 odst. 1 SFEU výsledkem jen jediného skutku, ale i řady skutků nebo rovněž pokračujícího jednání, i když jeden nebo několik prvků této řady skutků nebo tohoto pokračujícího jednání by mohly samy o sobě a nahlíženy jednotlivě zakládat porušení uvedeného ustanovení. Pokud se tedy jednotlivé skutky začleňují do „celkového plánu“ z důvodu totožného cíle narušujícího hospodářskou soutěž uvnitř vnitřního trhu, má Komise právo přičítat odpovědnost za tyto skutky v závislosti na účasti na protiprávním jednání nahlíženém jako celek (rozsudky ze dne 6. prosince 2012, Komise v. Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, bod
, a ze dne 24. června 2015, Fresh Del Monte Produce v. Komise a Komise v. Fresh Del Monte Produce,
C‑293/13 P a C‑294/13 P
,
EU:C:2015:416
, bod
).
Podnik, který se podílel na takovém jediném a komplexním protiprávním jednání chováním, které je mu vlastní, které spadá pod pojem „dohoda nebo jednání ve vzájemné shodě s protisoutěžním účelem“ ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU a které má přispět k uskutečňování protiprávního jednání jako celku, může být rovněž odpovědný za chování ostatních podniků v rámci téhož protiprávního jednání po celou dobu své účasti na uvedeném protiprávním jednání. Tak je tomu, je-li prokázáno, že uvedený podnik svým jednáním zamýšlel přispět ke společným cílům sledovaným všemi účastníky a věděl o plánovaném nebo uplatňovaném protiprávním jednání jiných podniků sledujících tytéž cíle nebo ho mohl rozumně předvídat a byl připraven přijmout z toho plynoucí riziko (rozsudky ze dne 6. prosince 2012, Komise v. Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, body
a
, jakož i ze dne 24. června 2015, Fresh Del Monte Produce v. Komise a Komise v. Fresh Del Monte Produce,
C‑293/13 P a C‑294/13 P
,
EU:C:2015:416
, bod
).
Podle judikatury Soudního dvora tak použití pojmu „jediné protiprávní jednání“ umožňuje za určitých podmínek přičíst odpovědnost za všechny protiprávní úkony všem účastníkům jakéhokoliv z úkonů, které tvoří tento celek. Taková možnost je však myslitelná pouze tehdy, pokud lze určit zejména společný cíl všech účastníků.
Nutnost společného cíle nebo účelu vyplývá nejen z rozsudků citovaných v bodech 1264 a 1265 výše, ale rovněž ze starší judikatury.
Tak v rozsudku ze dne 8. července 1999, Komise v. Anic Partecipazioni (
C‑49/92 P
,
EU:C:1999:356
, body
a
), Soudní dvůr potvrdil uvažování Tribunálu, podle kterého, zaprvé, byly konstatované dohody a jednání ve vzájemné shodě součástí systémů pravidelných schůzek o cenách a množstevních omezeních z důvodu jejich totožného předmětu, přičemž tyto systémy byly součástí řady snah dotčených podniků, které sledovaly jediný hospodářský cíl, a sice narušit vývoj cen, a, zadruhé, je umělé rozdělit toto trvající jednání, které se vyznačovalo jediným účelem, na několik odlišných protiprávních jednání, zatímco se jednalo naopak o jediné protiprávní jednání, které se postupně konkretizovalo jak dohodami, tak jednáním ve vzájemné shodě.
Stejně tak Soudní dvůr rozhodl v rozsudku ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise (
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
, body
a
), že pokud jsou různá jednání součástí „celkového plánu“ z důvodu jejich totožného předmětu, který narušuje hospodářskou soutěž na vnitřním trhu, Komise je oprávněna přičíst odpovědnost za tato jednání v závislosti na účasti na protiprávním jednání jako celku. V tomto ohledu upřesnil, že je umělé rozdělovat na několik odlišných jednání dohodu, která se vyznačuje řadou snah, které sledují jediný hospodářský účel, a sice dodržení domácích trhů.
Je třeba kromě toho zdůraznit, že existence společného cíle je vlastní pojmu „celkový plán“, na který odkazuje judikatura Soudního dvora, neboť takový plán nemůže bez společného cíle, ke kterému přistoupí všichni účastníci existovat.
Konečně je třeba uvést, že vazby vzájemného doplňování mezi dohodami nebo jednáními ve vzájemné shodě mohou představovat objektivní indicie, které potvrzují existenci celkového plánu, který směřuje k uskutečnění jediného protisoutěžního cíle. Takové vazby jsou dány, je-li účelem uvedených dohod nebo jednání reagovat na důsledek či důsledky běžné hospodářské soutěže, a přispívat jejich společným působením k uskutečnění jediného protisoutěžního cíle (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 28. dubna 2010, Amann & Söhne a Cousin Filterie v. Komise,
T‑446/05
,
EU:T:2010:165
, bod
a citovaná judikatura, a ze dne 16. září 2013, Masco a další v. Komise,
T‑378/10
,
EU:T:2013:469
, body
,
a
a citovaná judikatura). Skutečnosti specifické v projednávané věci je třeba přezkoumat na základě výše uvedených obecných úvah.
V tomto ohledu je třeba nejprve uvést, že žalobkyně byly stranami odlišných dohod o smírném narovnání uzavřených, kdy každá byla uzavřena s jednou nebo několika společnostmi generických léčiv, odlišnými podle dohod, a že tyto dohody představovaly samy o sobě a samostatně porušení článku 101 SFEU, jak vyplývá z přezkumu žalobních důvodů specifických pro každou z těchto dohod.
V takovém kontextu se Komise mohla s ohledem na judikaturu, která byla připomenuta, domnívat, že dotčené dohody o smírném narovnání představovaly jediné trvající protiprávní jednání v rozporu s článkem 101 SFEU pouze tehdy, pokud by byla schopna prokázat zejména, že byly tyto dohody součástí celkového plánu.
Konstatování jediného protiprávního jednání tedy předpokládalo, že by Servier a všechny společnosti generických léčiv uzavřely sporné dohody a přitom sledovaly přinejmenším společný cíl.
Žalobkyně však netvrdí, přinejmenším nikoliv výslovně, existenci takového cíle, který by přesně určovaly.
Existence takového cíle navíc nevyplývá z písemností ve spise.
Je důležité v tomto upřesnit, že pojem „společný nebo jediný cíl“ nelze vymezit obecným odkazem na narušení hospodářské soutěže na trhu dotčeném protiprávním jednáním, neboť ovlivnění hospodářské soutěže je, jako účel či důsledek, podstatným prvkem jakéhokoli chování spadajícího do působnosti čl. 101 odst. 1 SFEU. Existovalo by riziko, že taková definice pojmu „jediný cíl“ částečně zbaví pojem „jediné a trvající protiprávní jednání“ jeho smyslu v rozsahu, v jakém by měla za následek, že by několik chování týkajících se hospodářského odvětví zakázaných čl. 101 odst. 1 SFEU muselo být systematicky kvalifikováno jako prvky naplňující znaky jediného protiprávního jednání (viz rozsudek ze dne 28. dubna 2010, Amann & Söhne a Cousin Filterie v. Komise,
T‑446/05
,
EU:T:2010:165
, bod
a citovaná judikatura).
Z písemností ve spise přitom nevyplývá, že by existoval společný cíl pro Servier a společnosti generických léčiv, který by mohl být definován přesněji než pouhý obecný odkaz na narušení hospodářské soutěže na trhu dotčeném protiprávním jednáním.
Společnosti generických léčiv kromě toho neuzavřely dohody o smírném narovnání, které je zavazovaly mezi sebou, ale pouze dohody, které zavazovaly každou z nich vůči společnosti Servier. Navíc s výjimkou dohody Matrix navazovaly takto uzavřené dohody zejména na vnitrostátní spory specifické pro každou ze společností generických léčiv a Servier, aniž těmito spory byly dotčeny ostatní společnosti generických léčiv. Konečně tyto dohody, uzavřené v odlišné okamžiky, měly odlišný obsah, jelikož dohody Niche a Matrix zahrnovaly pouze obrácenou platbu, dohoda Teva stanovila doložku o výlučném nákupu a dohoda Lupin byla spojena s uzavřením dohody o převodu přihlášek patentů Lupin na Servier.
Je třeba dodat, že vstup v platnost každé z dohod nebyl podmíněn vstupem v platnost ostatních dohod a žádná doložka dohod nestanovila ani nevedla ke koordinaci jednání jednotlivých společností generických léčiv. Mimoto z písemností ve spise nevyplývá, že by tyto společnosti jakkoliv koordinovaly své úsilí za účelem omezení hospodářské soutěže. Vzhledem k neexistenci takových vazeb mezi dohodami a skutečnostmi prokazujícími, že v okamžiku uzavření dohod existovala jednání ve vzájemné shody mezi společnostmi generických léčiv, je jedinou koordinací, která vyplývá z písemností ve spise, koordinace ze strany Servier za účelem uzavření jednotlivých dohod.
S ohledem na výše uvedené úvahy nelze dospět k závěru, že se dotčené společnosti generických léčiv účastnily celkového plánu. Naopak musí být konstatováno, že se omezovaly, jak zdůrazňuje správně Komise ve své žalobní odpovědi, na využití příležitosti, kterou představoval pro každou z nich návrh dohody plánované se Servier. Každá ze společností generických léčiv se tak účastnila samostatné dohody o vyloučení z trhu, aniž přispívala k souboru dohod, které měly společný cíl.
Vzhledem k neexistenci společného cíle Servier a každé ze společností generických léčiv, a tedy celkového plánu tedy Komise právem nedospěla k závěru, že dotčené dohody o smírném narovnání představovaly jediné protiprávní jednání.
Výše uvedený závěr nemůže být zpochybněn ostatními argumenty žalobkyň.
Zaprvé, pokud by žalobkyně byly stranami všech dotčených dohod o smírném narovnání a Komise se mohla domnívat, že některé společnosti generických léčiv byly informovány o okolnosti, že žalobkyně uzavřely další dohody o smírném narovnání se společnostmi generických léčiv, nic to nemění na tom, že pouhá vědomost o dalších protisoutěžních praktikách nestačí ke konstatování existence jediného protiprávního jednání. Ačkoliv totiž taková vědomost představuje podmínku vyžadovanou k tomu, aby byl podnik odpovědný za jednání uskutečněná jinými podniky v rámci jediného protiprávního jednání (viz bod 1265 výše), neumožňuje jako taková prokázat existenci společného subjektivního prvku a zejména sledování účelu nebo cíle společných všem účastníkům, které jako jediné mohou prokázat existenci jediného protiprávního jednání (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 12. prosince 2007, BASF a UCB v. Komise,
T‑101/05 a T‑111/05
,
EU:T:2007:380
, bod
, a ze dne 28. dubna 2010, Amann & Söhne a Cousin Filterie v. Komise,
T‑446/05
,
EU:T:2010:165
, bod
).
Zadruhé žalobkyně vytýkají Komisí, že v bodě 3120 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla tři irelevantní nebo nedovolatelné precedenty, neboť některá z dotčených rozhodnutí nebyla zveřejněna. Je však třeba připomenout v každém případě, že Komise může z objektivních důvodů zahájit různé postupy, konstatovat několik samostatných protiprávních jednání a uložit několik samostatných pokut (viz rozsudek ze dne 28. dubna 2010, Amann & Söhne a Cousin Filterie v. Komise,
T‑446/05
,
EU:T:2010:165
, bod
a citovaná judikatura). V důsledku toho v projednávané věci okolnost, že Komise citovala relevantní precedenty, či nikoli, které byly, či nebyly zveřejněny, nemůže způsobovat protiprávnost napadeného rozhodnutí, jelikož je Komise povinna v každé věci přezkoumat, zda objektivní důvody umožňují konstatovat existenci jediného protiprávního jednání. Pro doplnění lze dodat, že Komise v projednávané věci uvedla kritizované precedenty pouze pro ilustraci případů uložení samostatných pokut za samostatná protiprávní jednání, když připomněla, že z čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 vyplývalo a bylo v souladu s pokyny pro výpočet pokut, že samostatné pokuty musí být uloženy za každé protiprávní jednání.
Zatřetí žalobkyně vytýkají Komisi, že její analýza je stižena vadou, která spočívá ve vnitřně rozporném odůvodnění. Podle nich Komise nemůže odmítnout kvalifikaci jako jediné protiprávní jednání, pokud jde o dohody o smírném narovnání, na základě článku 101 SFEU, jelikož se v části napadeného rozhodnutí týkající se zneužití dominantního postavení domnívala, že tytéž dohody představovaly jediné protiprávní jednání v rozporu s článkem 102 SFEU.
Takové argumentaci však nelze vyhovět.
Pojem „jediné protiprávní jednání“ ve smyslu článku 101 SFEU se totiž týká dvoustranných nebo mnohostranných jednání několika podniků, zatímco pojem „zneužití dominantního postavení podnikem“ pokrývá jednostranná jednání tohoto podniku, tak jak byla konstatována Komisí v části napadeného rozhodnutí týkající se použití článku 102 SFEU. Vzhledem k tomu, že oba tyto pojmy jsou odlišné a spočívají na odlišných kritériích, konstatování existence jediného protiprávního jednání ve smyslu článku 101 SFEU nemůže vyplývat ze skutečnosti, že jednání jednoho z podniků účastnících se tohoto protiprávního jednání je mimoto kvalifikováno jako zneužití dominantního postavení. To platí tím spíše tehdy, když jako v projednávané věci spočívá kvalifikace jako zneužití dominantního postavení zčásti na zohlednění jednání, které nebylo přezkoumáno v rámci článku 101 SFEU, a sice nabytí technologie Azad žalobkyněmi.
Mimoto je třeba uvést, že Komise nekonstatovala v části napadeného rozhodnutí týkající se použití článku 102 SFEU, že by žalobkyně při provádění své strategie vytlačení svých soutěžitelů z trhu prostřednictvím uzavření dohod o smírném narovnání a o nabytí technologie Azad sledovaly společný cíl se společnostmi generických léčiv, což je podmínka nezbytná pro uznání jediného protiprávního jednání ve smyslu článku 101 SFEU. Žalobkyně ostatně netvrdí, že by takové konstatování Komise učinila. V důsledku toho nemohou platně vyvozovat argument z této části napadeného rozhodnutí za účelem závěru, že se Komise měla domnívat, že dohody o smírném narovnání představovaly jediné protiprávní jednání.
Z výše uvedeného vyplývá, že je třeba tento žalobní důvod zamítnout.
b)

Ke kvalifikaci dohod uzavřených se společnostmi Niche a Matrix jako odlišných protiprávních jednání
1)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
2)

Závěry Tribunálu
Z bodu 5 a z bodu 3120 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že se Komise domnívala, že obě dohody uzavřené žalobkyněmi (a Biogaran) s Niche (dohoda o smírném narovnání a dohoda o licenci a o dodávkách) a dohoda o smírném narovnání uzavřená s Matrix představovaly dvě odlišná jednání porušující článek 101 SFEU. Žalobkyně tvrdí, že tyto dohody představovaly jediné protiprávní jednání.
Komise tvrdí, že žalobní důvod musí být zamítnut jako neúčinný, neboť v každém případě žalobkyně neprokázaly, že by pokuta byla nutně nižší, pokud by se domnívala, že dohody uzavřené s Niche a Matrich představovaly jediné protiprávní jednání. Z bodů 1256 až 1263 výše však vyplývá, že pokud by byl tento žalobní důvod opodstatněný, napadené rozhodnutí by muselo být zrušeno a pokuta vypočtena znovu. V důsledku toho musí být tento žalobní důvod stejně jako ten, který kritizoval obecně kvalifikaci různých dohod uzavřených žalobkyněmi jako odlišná protiprávní jednání, považován za neúčinný.
Pokud jde o opodstatněnost tohoto žalobního důvodu, je třeba připomenout, že pokud jde o konstatování existence jediného protiprávního jednání, Komisi přísluší prokázat, že předmětné dohody jsou součástí celkového plánu, který dotyčné podniky vědomě provádějí, aby naplnily jediný protisoutěžní cíl a že Komise v tomto ohledu musí přezkoumat všechny skutkové okolnosti, které by mohly uvedený celkový plán prokázat či zpochybnit (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. září 2013, Masco a další v. Komise,
T‑378/10
,
EU:T:2013:469
, body
a
; viz rovněž body 1264 až 1269 výše).
V projednávané věci lze přitom sice vyvodit z argumentů předložených žalobkyněmi, že žalobkyně byly vedeny „stejnou motivací“, když uzavřely dotčené dohody, jak relevantním způsobem uvedla Komise v bodě 1472 odůvodnění napadeného rozhodnutí, a sledovaly v tomto ohledu totožný cíl, a sice konečným způsobem vyřešit probíhající spor a zabránit jakýmkoli budoucím sporům týkajícím se přípravku Niche/Matrix, jakož i vyloučit tento přípravek jako zdroj potenciální hospodářské soutěže výměnou za platbu. O tomto cíli sledovaném žalobkyněmi při uzavření dohod s Niche a s Matrix svědčí zejména skutečnost, že tyto dohody byly podepsány téhož dne a na stejném místě stejným zástupcem žalobkyň, skutečnost, že jejich časová a územní působnost byly totožné, skutečnost, že se dohody týkaly zejména téhož přípravku, když ukládaly podobné povinnosti Niche a Matrix, a konečně nesporná skutečnost, že bylo v zájmu žalobkyň uzavřít dohody se dvěma stranami zapojenými do dotyčného společného projektu týkajícího se perindoprilu (viz v tomto ohledu bod 2940 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Takové skutkové okolnosti však neumožňují prokázat, že Niche a Matrix sledovaly společně stejný cíl, svědčící o společném plánu, když uzavřely dotčené dohody, ani tím spíše o tom, že tento společný plán sdílely s žalobkyněmi.
Uzavření dohod týž den a na stejném místě totiž sice svědčí o jejich vazbách a společném cíli sledovaném Servier, která podepsala obě dohody, ale neumožňuje samo osobě prokázat společný plán mezi ostatními podepisujícími stranami, Niche a Matrix. Stejně tak zastoupení Niche a Matrix týmž advokátem – což vysvětluje rovněž platbu dvou převodů hodnoty na týž účet jejich společného zástupce – ukazuje na neexistenci střetu zájmů mezi nimi, ale neumožňuje jako takové prokázat společné zájmy, a to tím spíše že dotčeným zástupcem byl zástupce Niche a Matrix zastupoval pouze při podpisu dohody Matrix (body 575 a 576 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Kromě toho, ačkoliv obě dohody skutečně zakazují prodej přípravku Niche/Matrix, je třeba uvést, že dohoda Niche se týká obecně všech potenciálně porušujících přípravků, které by Niche mohla vyvinout, sama nebo s dalšími partnery, stejně jako se dohoda Matrix týká obecně všech potenciálně porušujících přípravků, které by mohla vyvinout Matrix, sama nebo s dalšími partnery (podle definice „postupu“ obsažené v každém z dohod), což navíc relativizuje podobnost mezi doložkami dohod. V tomto ohledu je třeba dodat, že doložky dohod Niche a Matrix nejsou ostatně přesně totožné vzhledem zejména k různým sporům mezi Servier a Niche na jedné straně a Servier a Matrix na straně druhé. Tak pouze dohoda Niche obsahuje doložky, které stanoví ukončení probíhajících sporů před soudy ve Spojeném království a před EPÚ (články 2 a 7 dohody Niche), jelikož Matrix nebyla přímo zapojena do žádného z těchto sporů (viz rovněž článek 9 dohody Niche, který rovněž nemá odpovídající ustanovení v dohodě Matrix).
Existenci společného plánu Niche s Matrix neumožňuje prokázat ani jejich údajná kartelová dohoda o provedení dohod, které uzavřely s žalobkyněmi. Taková kartelová dohoda totiž nemůže být považována za dostatečně prokázanou jedinou zmínkou o ústní dohodě o odškodnění zákazníků Niche a žádostí Niche vůči Matrix o písemné potvrzení této dohody. Je dokonce vyvrácena konkrétním provedením dohod, které se projevilo zejména jednostranným pozastavením dohody Niche-Matrix společností Matrix.
Ani z průběhu jednání o dotčených dohodách nevyplývá, že by Niche a Matrix uzavřením dohod sledovaly stejný cíl. Z několika nesporných skutečností ve spise a z napadeného rozhodnutí (body 574 až 577 odůvodnění napadeného rozhodnutí) totiž vyplývá, že uzavření dohody Matrix se Servier spadá spíše do její vůle využít příležitosti poskytnuté žalobkyněmi (viz rovněž bod 1281 výše) než do společného plánu se svým partnerem Niche, jehož cílem by bylo ukončit jejich společný projekt perindoprilu. Jednak zejména Matrix byla informována o existenci jednání mezi Niche a žalobkyněmi pouze dva dny před uzavřením její vlastní dohody s žalobkyněmi a o stavu těchto jednání byla krátce informována pouze den předem. Kromě toho z bodu 577 odůvodnění napadeného rozhodnutí lze vyvodit, že účast Matrix na jednáních se primárně týkala výše převodu hodnoty.
Konečně lze uvést, že kvalifikace dohod Niche a Matrix jako jediné protiprávní jednání by vedla k zahrnutí do tohoto právního jednání dohody uzavřené mezi Niche a Biogaran, kterou Komise považovala, aniž by to bylo zpochybněno žalobkyněmi, za součást protiprávního jednání, které je jim vytýkáno z titulu dohody Niche (viz zejména bod 3006 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Nelze se přitom domnívat, že taková dohoda, sjednaná mezi Biogaran a Niche bez vědomí Matrix, bez vztahu k přípravku Niche/Matrix a s odlišným předmětem než dohoda Matrix (dohoda o licenci a o dodávkách týkající se dalších léčivých přípravků), je součástí plánu, který by mohl být společný pro Niche a Matrix a tím spíše pro obě tyto společnosti a žalobkyně.
Je tedy třeba se domnívat, že se Komise nedopustila nesprávného právního posouzení a nesprávného posouzení skutkového stavu, když kvalifikovala jako odlišná protiprávní jednání dohody uzavřené žalobkyněmi (a Biogaran) s Niche a s Matrix. Z toho rovněž vyplývá, že žalobkyně nemohou vytýkat Komisi, že je sankcionovala dvakrát za stejné skutky. Jelikož Komise konstatovala existenci dvou odlišných protiprávních jednání, byla oprávněna uložit žalobkyním dvě samostatné pokuty. Naopak zvláštní podmínky uzavření dohody Matrix a specifická působnost této dohody ukládají, jak bude uvedeno v bodech 1692 až 1699 dále, aby byly řádně zohledněny tyto rysy při posouzení přiměřenosti pokuty uložené z titulu této dohody ve vztahu k pokutě, která byla uložena za dohodu Niche.
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že je třeba zamítnout tento žalobní důvod a tak i žalobní důvody, které vycházejí z nesprávných právních posouzení a z nesprávných posouzení skutkového stavu týkajících se kvalifikace jako odlišná protiprávní jednání v plném rozsahu.
12.

K nesprávným právním posouzením a nesprávným posouzením skutkového stavu týkajícím se vymezení relevantního trhu s konečnými přípravky
a)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
b)

Závěry Tribunálu
Žalobkyně podporované vedlejší účastnicí předkládají v podstatě tři výtky.
Nejprve svou první výtkou žalobkyně vytýkají Komisi, že nezohlednila zvláštnosti farmaceutického odvětví tím, že opřela svou analýzu relevantního trhu primárně o cenu léčivých přípravků, a nikoli o terapeutickou zastupitelnost. Tato výtka se skládá ze dvou částí, přičemž první vychází z toho, že Komise nezohlednila všechny skutečnosti hospodářského kontextu, a druhá z toho, že Komise přiznala nadměrný význam ceně.
Dále svou druhou výtkou zpochybňují tezi Komise, podle které EIC nebyly dostatečně zatupitelné z terapeutického hlediska. Zpochybňují rozlišení mezi perindoprilem a ostatními IEC z hlediska účinnosti a vedlejších účinků, jev „setrvačnosti“ lékařů, pokud jde o nové pacienty, slabý sklon ke změně pacientů, kteří se trvale léčí, a analýzu propagačních účinků provedenou Komisí.
Konečně svou třetí výtkou žalobkyně podpůrně zpochybňují metodologické mezery v ekonometrické analýze přirozených událostí Komise směřující k prokázání, že IEC nepředstavovaly pro perindopril značná konkurenční omezení.
Před provedením přezkumu každé z těchto tří výtek je třeba připomenout v rámci úvodních poznámek jednak rozsah přezkumu unijního soudu v právu hospodářské soutěže a jednak prvky analýzy stanovené judikaturou, která se týká vymezení relevantního výrobkového trhu, zejména ve farmaceutickém odvětví, s přihlédnutím rovněž k odpovědím účastnic řízení na otázky Tribunálu ohledně terapeutické nahraditelnosti a cenových ukazatelů v této analýze.
1)

Úvodní poznámky
i)

K rozsahu přezkumu unijního soudu
Je třeba připomenout, že unijní právo stanoví systém soudního přezkumu rozhodnutí Komise přijatých v řízení podle článku 102 SFEU (viz rozsudek ze dne 10. července 2014, Telefónica a Telefónica de España v. Komise,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, bod
a citovaná judikatura). Tento systém soudního přezkumu spočívá v přezkumu legality aktů orgánů stanoveném v článku 263 SFEU, který může být na základě článku 261 SFEU doplněn přezkumem v plné jurisdikci, pokud jde o sankce stanovené v nařízeních (rozsudek ze dne 21. ledna 2016, Galp Energía España a další v. Komise,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, bod
).
Jak měl Soudní dvůr příležitost upřesnit, rozsah přezkumu legality stanoveného v článku 263 SFEU zahrnuje všechny prvky rozhodnutí Komise přijatých v řízení podle článku 101 SFEU a článku 102 SFEU, jejichž důkladný přezkum Tribunál provádí po právní i skutkové stránce ve světle důvodů vznesených žalobkyněmi a s ohledem na všechny skutečnosti předložené žalobkyněmi bez ohledu na to, zda se jedná o skutečnosti, které nastaly před přijatým rozhodnutím či následně po něm, a zda byly předtím předloženy v rámci správního řízení nebo poprvé v rámci žaloby předložené Tribunálu, v rozsahu, v němž jsou posledně uvedené skutečnosti relevantní pro přezkum legality rozhodnutí Komise (rozsudek ze dne 21. ledna 2016, Galp Energía España a další v. Komise,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, bod
).
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury v případě, že unijní soud vykonává obecně úplný přezkum otázky, zda byly, či nebyly splněny podmínky použití ustanovení o hospodářské soutěži, přezkum, který vykonává ohledně komplexních hospodářských posouzení Komise, se nutně omezuje na ověření dodržování procesních pravidel a pravidel týkajících se odůvodnění, a rovněž na přezkum věcné správnosti skutkových zjištění, neexistence zjevně nesprávného posouzení a zneužití pravomoci (rozsudky ze dne 11. července 1985, Remia a další v. Komise,
42/84
,
EU:C:1985:327
, bod
; ze dne 17. listopadu 1987, British American Tobacco a Reynolds Industries v. Komise,
142/84 a 156/84
,
EU:C:1987:490
, bod
, a ze dne 10. dubna 2008, Deutsche Telekom v. Komise,
T‑271/03
,
EU:T:2008:101
, bod
).
Soudní dvůr rozhodl, že ačkoli Komise má v oblastech, ve kterých se provádí komplexní hospodářské posouzení, určitý prostor pro uvážení, neznamená to, že unijní soud nesmí přezkoumávat výklad hospodářských údajů provedený Komisí. Zejména, unijní soud musí ověřit nejen věcnou správnost dovolávaných důkazních materiálů, jejich věrohodnost a soudržnost, ale rovněž musí přezkoumat, zda tyto důkazy představují veškeré relevantní údaje, jež musí být při posuzování komplexní situace vzaty v úvahu, a zda lze o ně opřít závěry, které z nich byly vyvozeny (rozsudky ze dne 15. února 2005, Komise v. Tetra Laval,
C‑12/03 P
,
EU:C:2005:87
, bod
; ze dne 8. prosince 2011, Chalkor v. Komise,
C‑386/10 P
,
EU:C:2011:815
, bod
, a ze dne 10. července 2014, Telefónica a Telefónica de España v. Komise,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, bod
). Pokud Komise za účelem kvalifikace praktiky z hlediska ustanovení článku 102 SFEU přikládá skutečný význam hospodářské analýze schopnosti slev vytlačit stejně výkonného soutěžitele („as efficient competitor test“, dále jen „test AEC“), je unijní soud povinen přezkoumat veškeré argumenty předložené sankcionovaným podnikem ohledně tohoto testu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. září 2017, Intel v. Komise,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
, body
až
).
Mimoto je třeba připomenout, že v souladu s judikaturou Soudního dvora je Komise v případě sporů o existenci protiprávního jednání v oblasti práva hospodářské soutěže povinna prokázat protiprávní jednání, která konstatovala, a předložit důkazy, které mohou právně dostačujícím způsobem prokázat skutečnosti zakládající protiprávní jednání. Má-li soud nadále pochybnosti, musí být tato skutečnost ku prospěchu podniku, jemuž je určeno rozhodnutí, kterým se konstatuje protiprávní jednání (rozsudky ze dne 22. listopadu 2012, E.ON Energie v. Komise,
C‑89/11 P
,
EU:C:2012:738
, body
a
, a ze dne 16. února 2017, Hansen & Rosenthal a H&R Wax Company Vertrieb v. Komise,
C‑90/15 P
, nezveřejněný,
EU:C:2017:123
, body
a
).
Přísluší-li orgánu, který tvrdí, že byla porušena pravidla hospodářské soutěže, aby o tom předložil důkaz, pak podniku, který uplatňuje důvod na obranu proti konstatování porušení těchto pravidel, přísluší, aby předložil důkaz, že podmínky použití pravidla, z něhož se odvozuje tento důvod na obranu, jsou splněny, takže uvedený orgán bude muset uplatnit jiný důkaz. Navíc, i když důkazní břemeno nese podle těchto zásad Komise nebo dotyčný podnik, mohou být skutkové okolnosti, kterých se jedna strana dovolává, takové povahy, že druhé straně vznikne povinnost poskytnout vysvětlení nebo odůvodnění, a v případě, že tak posledně uvedená strana neučiní, lze dospět k závěru, že důkazní břemeno bylo uneseno (viz rozsudek ze dne 17. června 2010, Lafarge v. Komise,
C‑413/08 P
,
EU:C:2010:346
, body
a
a citovaná judikatura).
Stejně tak, vychází-li Komise z důkazů, které v zásadě dostatečně prokazují existenci protiprávního jednání, nepostačuje, aby dotyčný podnik tvrdil, že případně došlo k okolnosti, která by mohla ovlivnit průkaznost uvedených důkazů, k tomu, aby na Komisi přenesl povinnost prokázat, že tato okolnost nemohla mít na průkaznost těchto důkazů vliv. Naopak s výjimkou případu, kdy dotyčný podnik nemůže takový důkaz předložit z důvodu chování samotné Komise, je tento podnik povinen právně dostačujícím způsobem prokázat existenci okolnosti, které se dovolává, a že tato okolnost zpochybňuje průkaznost důkazů, z nichž Komise vychází (rozsudek ze dne 22. listopadu 2012, E.ON Energie v. Komise,
C‑89/11 P
,
EU:C:2012:738
, bod
).
Konečně je třeba připomenout, že Soudní dvůr a Tribunál nemohou v žádném případě v rámci přezkumu legality uvedeného v článku 263 SFEU nahradit odůvodnění autora napadeného aktu vlastním odůvodněním (rozsudky ze dne 27. ledna 2000, DIR International Film a další v. Komise,
C‑164/98 P
,
EU:C:2000:48
, bod
; ze dne 24. ledna 2013, Frucona Košice v. Komise,
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
, bod
, a ze dne 21. ledna 2016, Galp Energía España a další v. Komise,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, bod
). Jelikož se přezkum legality napadeného rozhodnutí týká odůvodnění obsaženého v tomto rozhodnutí, nemůže soud z vlastního podnětu ani na žádost správního orgánu doplnit důvody k důvodům, které byly použity správním orgánem v uvedeném rozhodnutí.
ii)

K vymezení relevantního výrobkového trhu ve farmaceutickém odvětví
Zaprvé vymezení relevantního trhu se provádí za účelem vytýčení hranic, v jejichž rámci musí být posouzena otázka, zda je uvažovaný podnik schopen jednat do značné míry nezávisle na svých konkurentech, na svých zákaznících a na spotřebitelích (rozsudek ze dne 9. listopadu 1983, Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin v. Komise,
322/81
,
EU:C:1983:313
, bod
).
Z ustálené judikatury vyplývá, že pro účely přezkoumání případného dominantního postavení podniku na určitém trhu musí být možnosti hospodářské soutěže posouzeny v rámci trhu zahrnujícího všechny výrobky, které mohou podle svých vlastností zvláště uspokojit konstantní potřeby a jsou málo zaměnitelné s jinými výrobky (rozsudky ze dne 9. listopadu 1983, Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin v. Komise,
322/81
,
EU:C:1983:313
, bod
, a ze dne 21. října 1997, Deutsche Bahn v. Komise,
T‑229/94
,
EU:T:1997:155
, bod
). Komise se nemůže omezit na přezkum pouze objektivních vlastností relevantních výrobků a služeb. Je totiž třeba přihlédnout rovněž k podmínkám hospodářské soutěže a ke struktuře nabídky a poptávky na trhu za účelem posouzení, zda má dotčený podnik možnost bránit zachování účinné hospodářské soutěže a jednat do značné míry nezávisle na svých konkurentech, zákaznících a na spotřebitelích (rozsudky ze dne 9. listopadu 1983, Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin v. Komise,
322/81
,
EU:C:1983:313
, bod
, a ze dne 17. prosince 2003, British Airways v. Komise,
T‑219/99
,
EU:T:2003:343
, bod
).
Jak vyplývá ostatně z bodu 7 sdělení o definici relevantního trhu, relevantní výrobkový trh zahrnuje všechny výrobky nebo služby, které jsou spotřebitelem s ohledem na jejich vlastnosti, ceny a zamýšlené použití považovány za zastupitelné.
Jak je ostatně upřesněno v bodě 25 sdělení o definici relevantního trhu, vymezení trhu vyplývá z celé řady indicií, podle nichž je možné posoudit, v jakém rozsahu by nahrazení fungovalo. Vymezení hranic trhu musí být provedeno na základě analýzy empirických důkazů a s využitím všech užitečných informací k posouzení jednotlivých případů.
V bodech 15 až 19 sdělení o definici relevantního trhu Komise uvádí, že uplatňování definice trhu se soustřeďuje na ceny z důvodů provozních a praktických, přesněji na nahrazení poptávky způsobenou malými, avšak stálými změnami relativních cen. Komise uvádí, že hodlá posuzovat nahrazení poptávky v rámci koncepčního přístupu, který spočívá v postulátu malého, v rozmezí od 5 % do 10 %, avšak stálého zvyšování relativní ceny výrobku, od něhož se odvíjí vymezení dotčeného trhu, a v hodnocení, zda toto hypotetické zvyšování může uplatňovat se ziskem hypotetický monopolní poskytovatel dotčeného výrobku. V případě, že by podle ekonomického testu popsaného v bodě 17 sdělení o definici relevantního trhu bylo nahrazení dostatečné k tomu, aby zvýšení cen bylo neziskové v důsledku ztráty prodeje, pak je třeba nahrazující výrobky považovat za výrobky vyvíjející značný konkurenční tlak na dotyčný výrobek.
Zadruhé, je třeba uvést, že konkurenční vztahy ve farmaceutickém odvětví odpovídají mechanismům, které se liší od mechanismů určujících obvyklé konkurenční vztahy, jež existují na trzích, které nejsou tak intenzivně regulovány (rozsudek ze dne 1. července 2010, AstraZeneca v. Komise,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, bod
). Jak jej totiž ostatně popisuje sdělení Komise, nadepsané „Syntéza zprávy o šetření ve farmaceutickém odvětví“ ze dne 8. července 2009, farmaceutické odvětví je „atypické“ tím, že poptávka po léčivých přípravcích vydávaných na předpis je řízena předepisujícím lékařem a nikoli konečným spotřebitelem (pacient). Stejně tak lékaři jsou při preskripčním rozhodování vedeni terapeutickým účinkem léčivých přípravků. Do té míry, do jaké jsou necenové ukazatele, jako je terapeutické využití, určující pro rozhodování lékařů, představují tedy také vedle ukazatelů založených na cenách relevantní skutečnost pro účely vymezení trhu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. července 2010, AstraZeneca v. Komise,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, bod
).
Z judikatury rovněž vyplývá, že specifika, jimiž se vyznačují mechanismy hospodářské soutěže ve farmaceutickém odvětví, neznamenají, že faktory spojené s cenami by při posuzování konkurenčních tlaků nebyly relevantní, s tím, že tyto faktory musejí být posuzovány v jejich vlastním kontextu (rozsudek ze dne 1. července 2010, AstraZeneca v. Komise,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, bod
).
V rámci řízení zahájeného pro zneužití dominantního postavení ve farmaceutické oblasti je Komise oprávněna za účelem vymezení relevantního trhu založit své posouzení zejména na nejvyšší účinnosti relevantního léčivého přípravku, na terapeutickém využití odlišném od využití jiných léčivých přípravků, na procesu asymetrického nahrazování, jímž se vyznačoval růst prodeje tohoto přípravku a s tím související pokles nebo stagnace prodeje ostatních přípravků a na cenových ukazatelích, jako jsou ukazatele vyplývající z platného právního rámce (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. července 2010, AstraZeneca v. Komise,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, body
,
,
,
,
a
až
).
Pokud jde o terapeutické využití, pro účely vymezení relevantního trhu je třeba posoudit rozdíly a podobnosti využití mezi přípravky nebo kategoriemi léčivých přípravků. Komise se může právem domnívat, že diferencované terapeutické využití dvou léčivých přípravků určených k léčbě stejných nemocí představuje skutečnost, která podporuje závěr, že relevantní trh zahrnuje pouze jeden z těchto přípravků (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. července 2010, AstraZeneca v. Komise,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, bod
).
Tribunál vyzval účastnice řízení, aby se na jednání vyjádřily k významu, který měly v projednávané věci ukazatele spočívající v terapeutické nahraditelnosti a ceny při vymezení relevantního trhu ve farmaceutickém odvětví, zejména s přihlédnutím k rozsudku ze dne 1. července 2010, AstraZeneca v. Komise (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
).
Jak Komise správně zdůraznila na jednání, okolnost, že konkurenční tlak na ceny je ve farmaceutickém odvětví v široké míře zmírněn z důvodu významu přikládanému předepisujícími lékaři terapeutickým aspektům léčivých přípravků určených k léčbě stejné nemoci a právního rámce upravujícího cenu a podmínky úhrady léčivých přípravků ze systému sociálního zabezpečení, je významnou skutečností v analýze relevantního trhu, která může odůvodňovat vymezení úzkých trhů.
Skutečnost, že toto zmírnění vyplývá zčásti z právního rámce, nemůže toto konstatování změnit. Skutečnost, že neexistence nebo bezvýznamnost konkurenčních tlaků má původ v právním rámci, který určuje podmínky a míru, v níž dochází ke konkurenčním vztahům mezi výrobky, nemá vliv na to, jakou relevanci má mít v rámci vymezení trhu zjištění, že tyto konkurenční tlaky jsou nulové či bezvýznamné. Prokáže-li se totiž, že určitá skupina přípravků ve výrazné míře nepodléhá konkurenčním tlakům jiných přípravků, takže na tuto skupinu lze pohlížet tak, že tvoří relevantní výrobkový trh, typ nebo povaha faktorů, které tuto skupinu přípravků chrání před značnými konkurenčními tlaky, jsou relevantní jen v omezené míře, neboť je-li zjištěno, že k takovým konkurenčním tlakům nedochází, lze učinit závěr, že podnik v dominantním postavení na takto vymezeném trhu je schopen ovlivnit zájmy spotřebitelů na tomto trhu tak, že bude zneužívajícím jednáním bránit zachování účinné hospodářské soutěže (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. července 2010, AstraZeneca v. Komise,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, body
,
a
).
I když právní rámec ve farmaceutickém odvětví často zmírňuje konkurenční tlak na ceny mezi nahraditelnými léčivými přípravky, zahrnuje nicméně mechanismy, které tento tlak zvyšují tím, že usnadňují vydávání povolení k uvedení na trh pro generické léčivé přípravky, umožňují stanovit ceny těchto přípravků na úrovni mnohem nižší, než jsou ceny originálních referenčních léčivých přípravků, a tím, že silně motivují, či dokonce ukládají předepisujícím lékařům a lékárníkům, aby nahrazovali originální léčivý přípravek generickou verzí přípravku. Je tak velmi snadné určit konkurenční tlak na cenu a prodej originálního léčivého přípravku plynoucí ze vstupu na trh jeho generické verze. V projednávané věci je například nesporné, že vstup generického perindoprilu ve Spojeném království vedl ke snížení ceny perindoprilu v řádu o 90 %. K této náhradě však může dojít, je-li stanovena právními předpisy, pouze mezi originálním referenčním přípravkem a jeho generickými verzemi a nemůže se uplatnit mezi různými molekulami, včetně případu, kdy dotčené léčivé přípravky spadají do stejné terapeutické třídy a mají stejný způsob působení.
Nicméně, i když vymezení relevantního trhu ve farmaceutickém odvětví musí řádně přihlížet k relativní slabosti tlaku cen spojené zejména s právním rámcem, musí rovněž zohledňovat další zásadní analytický ukazatel konkurenčního působení, specifický pro toto odvětví, kterým je volba léčby předepisujícími lékaři, kteří nejsou vedeni primárně náklady dostupných léčivých přípravků, ani dokonce běžným posouzením vztahu kvalita-cena těchto léčivých přípravků, ale jejich vnímáním výhod a nevýhod těchto přípravků z terapeutického hlediska (viz
per analogiam
, pokud jde o vymezení relevantního trhu pro účely použití čl. 101 odst. 1 SFEU, rozsudek ze dne 23. ledna 2018, F. Hoffmann-La Roche a další,
C‑179/16
,
EU:C:2018:25
, bod
).
Léčivé přípravky na lékařský předpis totiž nejsou stejné jako ostatní přípravky, které jsou volně prodejné na trhu mezi prodávajícími a spotřebiteli a jejichž cena je stanovena jako bod průniku mezi křivkami nabídky a poptávky, ale jedná se o přípravky, ke kterým mají pacienti přístup prostřednictvím lékařského odborníka, kterým jsou lékaři a lékárníci a jejichž finanční úhrada je z podstatné části hrazena kolektivně. Pravidla upravující cenu léčivých přípravků a podmínky jejich úhrady ze systému sociálního zabezpečení jsou odrazem zvláštní povahy těchto přípravků stejně jako pravidla, která omezují reklamu, jejímž předmětem mohou být, nebo která ukládají jejich prodej v lékárnách v odpovědnosti lékárníků.
Svoboda volby lékařů mezi originálními léčivými přípravky dostupnými na trhu nebo mezi originálními léčivými přípravky a generickými verzemi jiných molekul, a pozornost, kterou věnují předepisující lékaři prioritně terapeutickým aspektům, umožňují případně výkon značného konkurenčního tlaku kvalitativní necenové povahy mimo obvyklé mechanismy tlaku cen. Takový tlak může existovat stejně tak v případě, kdy se terapeutické účinky léčivého přípravku zdají být jasně vyšší než účinky ostatních léčivých přípravků pro léčbu stejné nemoci, jako i v případě, kdy jsou dostupné léčivé přípravky uznány nebo vnímány jako rovnocenné předepisujícími lékaři.
Jeví-li se totiž, že léčivý přípravek má jasně vyšší terapeutickou úroveň oproti ostatním, či dokonce představuje jedinou terapeutickou možnost doporučenou vědeckým společenstvím, je možné, že bude vybírán předepisujícími lékaři bez ohledu na jeho cenu, i když je tato cena mnohem vyšší než cena ostatních dostupných léčivých přípravků. Nižší ceny ostatních léčivých přípravků, které by měly přesto na běžném trhu představovat silný konkurenční tlak, tedy nemají rozhodující vliv. Rozdíl v ceně mezi těmito přípravky je o to méně významný, že úroveň úhrady usnadňuje pro pacienta finanční zatížení zvolené léčby. Z toho vyplývá, že farmaceutická společnost, jejíž léčivý přípravek již není uznán nebo příznivě vnímán praktickými lékaři a která se snaží snížit svou cenu ve snaze o zachování svých podílů na trhu, má malou šanci na úspěch. Jinými slovy, léčivý přípravek, jehož vyšší terapeutická úroveň je uznána, může vykonávat značný konkurenční tlak na ostatní léčivé přípravky dostupné pro léčbu stejné nemoci, i když je dražší. Ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 1. července 2010, AstraZeneca v. Komise (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
), tak bylo konstatováno Komisí i Tribunálem, že vyšší terapeutická úroveň inhibitorů protonové pumpy (IPP) než anti-H2, jim umožnila postupně vytlačit antihistaminika z trhu i přes jasně vyšší cenu IPP. Naopak léčivé přípravky, které nejsou nebo nadále nejsou schopny konkurovat z terapeutického hlediska „hvězdnému“ léčivému přípravku, již nemohou na tento léčivý přípravek vyvíjet konkurenční tlak. Takové skutečnosti mohou odůvodňovat, že tento léčivý přípravek představuje sám o sobě trh, omezený na jeho molekulu, v jeho originální i generické verzi.
Pokud u léčby stejné nemoci mají předepisující lékaři volbu mezi léčivými přípravky, z nichž žádný není uznán nebo vnímán jako mající vyšší terapeutickou úroveň, zejména z důvodu totožnosti jejich způsobu působení nebo protože jejich terapeutický prospěch nebo jejich nežádoucí a vedlejší účinky je neumožňují rozlišit, analýza hospodářské soutěže mezi těmito přípravky spočívá rovněž v široké míře na kvalitativním srovnání. Volba praktického lékaře obecně nezávisí primárně na nákladech této léčby, ale na jejich diferencované terapeutické úrovni, jejich vhodnosti ve vztahu k profilu pacienta, znalosti jednotlivých léčivých přípravků lékařem nebo dále na jeho osobních zkušenostech a zkušenostech jeho pacientů. Neexistuje totiž v zásadě jasná vzájemná souvislost mezi cenovou úrovní léčivého přípravku a jeho terapeutickým úrovní: léčivý přípravek není lepší, protože je dražší než jeho konkurenti a není horší než jeho konkurenti z důvodu jeho nižší ceny. Vyšší cena novějšího léčivého přípravku ostatně nutně nezávisí na terapeutických inovacích, které tento přípravek přinese zvláště tehdy, pokud spadá do stejné terapeutické třídy jako ostatní léčivé přípravky a má stejný způsob působení jako tyto přípravky, a může být vysvětlena zejména odpisy vyšších nákladů na výzkum a výrobu nebo významnějšími náklady na reklamu než u staršího léčivého přípravku.
Je skutečností, jak zdůraznila Komise na jednání, že mezi léčivými přípravky uznanými nebo vnímanými jako plně rovnocenné může mít rozdíl v ceně význam. Významné snížení ceny léčivého přípravku, zejména uvedením jeho generické verze na trh, může odůvodňovat, že tento léčivý přípravek bude zvýhodňován lékaři a jeho předepisování v jeho generické verzi bude podporováno správci správy sociálního zabezpečení a regulačními orgány. Stejně tak vstup generické verze jiného léčivého přípravku uznaného nebo vnímaného jako odpovídající nebo nahraditelný může oslabit postavení dotčeného originálního léčivého přípravku na trhu. Konkurenční tlak na základě ceny může být tedy vyvíjen a zachování ceny relevantního léčivého přípravku může představovat indicii oslabení konkurenčního tlaku na uvedený léčivý přípravek.
Nicméně, jak správně tvrdily žalobkyně na jednání, z pouhého zachování ceny léčivého přípravku na trhu nelze vyvozovat, že není vystaven významným konkurenčním tlakům ze strany léčivých přípravků vnímaných nebo uznaných jako odpovídající nebo nahraditelné v jejich originální i generické verzi.
Vzhledem k tomu, že jsou lékaři totiž schopni rozhodovat se volně mezi těmito léčivými přípravky z důvodů nesouvisejících s jejich náklady, je možné, že dochází k velkým rozdílům v četnosti využívání těchto přípravků, ve stupni věrnosti ze strany lékařů, ve vnímání jejich prospěchu ze strany lékařů v určitém okamžiku při jejich volbě předepisování. Rozhodnutí přijatá lékaři tak mohou způsobovat v široké míře vývoj z hlediska podílů na trhu jednotlivých dostupných léčivých přípravků a vést k tomu, že farmaceutické společnosti jsou závislé na volbě předepisujících lékařů, stejně jako závisí jakýkoliv výrobce na spotřebitelích v situaci, kdy je zboží snadno nahraditelné.
To je důvodem, proč společnosti vyrábějící tyto léčivé přípravky, které ostatně příliš nevyzdvihují cenu svého přípravku ve své obchodní strategii, často vynakládají značné úsilí na propagaci jejich přípravku za účelem zvýšení věrnosti předepisujících lékařů nebo za účelem získání nových předepisujících lékařů buď provedením vědeckých studií, které financují a které se snaží odlišit jejich přípravek od přípravků jejich soutěžitelů, nebo přímou propagací u předepisujících lékařů v nejrůznějších formách. Toto propagační úsilí představuje značné procento obratu relevantních přípravků někdy téměř 30 %, což odlišuje farmaceutické odvětví od jiných odvětví, kde nemá propagace takový rozsah. Jak tvrdily žalobkyně, takové úsilí může představovat indicii existence situace účinné hospodářské soutěže mezi dotčenými podniky.
V takové situaci musí být v případě existence léčivých přípravků uznaných nebo vnímaných jako odpovídající nebo nahraditelné analýza trhu obzvláště pozorná z hlediska skutečností, které umožňují určit existenci konkurenčního tlaku, který je kvalitativní nebo nemá cenovou povahu a který se projevuje zejména snahami o získání nových předepisujících lékařů při úvodním rozhodnutí o léčbě, přechody pacientů v trvalé léčbě k jiným konkurenčním léčivým přípravkům, rozsahem propagace vedené ve prospěch léčivého přípravku v případě existence odpovídajících nebo méně nákladných alternativ.
Nelze-li konstatovat existenci skutečností, které vytvářejí konkurenční tlak necenové povahy, jako jsou skutečnosti, které jsou uvedeny v bodě 1402 výše, zejména z důvodu silné setrvačnosti lékařů při jejich volbě předepisování, což vytváří účinek zvyšující věrnost zákazníků vedoucí k uzavření trhu, může se dotčený léčivý přípravek ocitnout v situaci, kdy nebude vystaven účinným konkurenčním tlakům, dokud jeho generická verze nevstoupí na trh, a to tím spíše, že právní rámec zmírňuje úlohu prvků hospodářské soutěže vyplývajících z cen. Může tedy být odůvodněné vymezit relevantní trh na úrovni molekuly takového léčivého přípravku v jeho originální i generické verzi.
Z výše uvedených úvah vyplývá, že v projednávané věci bude třeba v reakci na argumenty žalobkyň a Komise přezkoumat, zda během relevantního období existovaly, jak tvrdí žalobkyně, léčivé přípravky uznané nebo vnímané jako odpovídající perindoprilu, čímž by byl perindopril snadno nahraditelný, nebo zda se perindopril dostatečně odlišoval od konkurence svým terapeutickým přínosem, a určit přítomnost skutečností značící konkurenční tlaky necenové povahy vyvíjené na perindopril ostatními léčivými přípravky, které by mohly odůvodňovat širší vymezení trhu než pouze trhu s tímto jediným léčivým přípravkem i přes relativní cenovou nepružnost poptávky po perindoprilu, zdůrazněnou Komisí.
S přihlédnutím ke všem těmto úvahám, uvedeným v bodech 1380 až 1404 výše, je třeba přezkoumat tři hlavní výtky předložené žalobkyněmi, které směřují ke zpochybnění analýzy relevantního výrobkového trhu provedené Komisí v napadeném rozhodnutí.
2)

K první části první výtky, vycházející z nezohlednění všech prvků hospodářského kontextu
V rámci první výtky žalobkyně v podstatě tvrdí, že Komise porušila základní zásadu, podle které musí být trh s léčivými přípravky vymezen s přihlédnutím k celému hospodářskému kontextu. Komise v nadměrné míře vycházela z ceny, aniž dostatečně zohlednila terapeutickou nahraditelnost relevantních přípravků.
Přesněji žalobkyně vytýkají Komisi v první části této výtky, že v rámci vymezení trhu nezohlednila všechny prvku kontextu. V druhé části výtky se žalobkyně domnívají, že Komise spojila nadměrný význam s cenovým ukazatelem.
Úvodem je třeba přezkoumat opodstatněnost první části výtky, která vychází z toho, že Komise nezohlednila všechny prvky hospodářského kontextu za účelem vymezení relevantního trhu. Naopak proto, aby Tribunál mohl posoudit relativní význam přiznaný Komisí cenovému ukazateli, přezkoumá druhou část výtky poté, co posoudí legalitu napadeného rozhodnutí, pokud jde o všechny necenové ukazatele, které mohly hrát úlohu při vymezení relevantního trhu.
Je tedy třeba přezkoumat v projednávané věci, zda Komise za účelem vymezení relevantního výrobkového trhu zohlednila celý hospodářský kontext, zejména jiné ukazatele než cenu.
Úvodem, jak vyplývá z úvah rozvinutých v bodech 1380 až 1404 výše, farmaceutické odvětví je „atypickým“ odvětvím, jehož zvláštnosti vyžadují, aby byl trh vymezen prostřednictvím přístupu založeného na pluralitě kritérií, zejména terapeutickém využití přípravků.
Nejprve, pokud jde o zohlednění terapeutického použití dotčených přípravků, je třeba podotknout, že Komise konstatovala v bodech 2432 až 2459 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že perindopril patřil do třídy IEC, zařazených do úrovně ATC 3 klasifikace Světové zdravotnické organizace (SZO). Nicméně na základě důkazů použitých Komisí se Komise domnívala, že léčivé přípravky patřící do třídy nebyly stejnorodými přípravky, jelikož perindopril byl podle Komise vědecky uznán pro některé vlastnosti, které jej odlišují od ostatních IEC.
Komise rovněž zohlednila, jak vyplývá zejména z bodů 2496 až 2513 odůvodnění napadeného rozhodnutí, věnovaných schématům převodu, existenci mechanismu „setrvačnosti“ lékařů a rostoucí skupiny „věrných“ předpisujících lékařů perindoprilu, která mohla omezovat konkurenční tlak, pokud jde o nové pacienty, jakož i nízkou náchylnost pacientů, kteří se léčí perindoprilem, ke změně léčivého přípravku.
Mimoto Komise uvedla ve své analýze relevantního trhu propagační úsilí Servier, když měla zejména za to, že stabilita propagačních výdajů znamená nevystavení silným konkurenčním tlakům.
Konečně při provádění analýzy přirozených událostí cenové povahy měla Komise za to, že tlak vyvíjený generiky perindoprilu musel být považován za klíčový při analýze relevantního trhu a že skutečnost, že tlak vyvíjený generiky převažoval nad jakýmkoliv případným jiným nátlakem, přirozeně vedl k omezení relevantního trhu pouze na samotnou molekulu perindoprilu (bod 2546 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Navíc, pokud jde o dopad právního rámce, Komise uvedla, že právní rámec široce omezil vystavení Servier cenovému tlaku, čímž tak Servier umožnil, aby jednala svobodně prosta jakéhokoliv konkurenčního tlaku (bod 2527 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
V důsledku toho z napadeného rozhodnutí vyplývá, že se Komise neomezila pouze na cenový ukazatel za účelem vymezení relevantního trhu. Zejména terapeutické užití perindoprilu bylo považováno za relevantní prvek při analýze trhu. Jestliže, jak vyplývá z rámce analýzy uvedeného v bodech 1380 až 1404 výše, jsou tak žalobkyně oprávněny tvrdit, že je třeba za účelem relevantního trhu zohlednit terapeutické vlastnosti léčivých přípravků, nemohou platně tvrdit, že Komise v projednávané věci nepřihlédla k celému hospodářskému kontextu, zejména k terapeutickému užití léčivých přípravků.
Komise se tedy nedopustila nesprávného právního posouzení, které jí vytýkají žalobkyně v tomto ohledu.
První část první výtky musí být tedy zamítnuta.
3)

K druhé výtce, vycházející z toho, že Komise nezohlednila terapeutickou nahraditelnost IEC
Ve své druhé výtce žalobkyně v podstatě tvrdí, že Komise nezohlednila terapeutickou nahraditelnost mezi IEC. Tvrdí, zaprvé že se Komise nesprávně domnívala, že se perindopril odlišoval od ostatních IEC zvláštními vlastnostmi, zadruhé že konkurence mezi IEC byla živá, pokud jde o nové pacienty, zatřetí že Komise podcenila náchylnost pacientů, kteří se léčí perindoprilem, ke změně léčivého přípravku a začtvrté že propagace je jednou ze zásadních aspektů hospodářské soutěže na relevantním trhu.
i)

K rozlišení mezi perindoprilem a ostatními IEC z hlediska účinnosti a vedlejších účinků
V napadeném rozhodnutí zejména v bodech 2449, 2499 a 2519 odůvodnění se Komise v podstatě domnívala, že inhibitory ECA byly nestejnorodou třídou léčivých přípravků, že tato nestejnorodost mohla být spojena s rozdílnou účinností a snášenlivostí na individuální úrovni a že perindopril měl diferencované terapeutické užití v porovnání s užitím ostatních IEC. Uvedla, že i když IEC tvořily třídu léčivých přípravků ve smyslu třetí úrovně systému klasifikace ATC používaného SZO, je nicméně nesprávné považovat inhibitory ECA za pouhou stejnorodou kategorii. Podle Komise byl perindopril vědecky uznán pro určité vlastnosti, které jej odlišovaly od ostatních IEC. Na podporu těchto úvah se Komise opřela zejména o lékařská doporučení, o řadu vědeckých studií, o interní dokumenty Servier a o průzkum provedený u lékařů předepisujících perindopril.
Žalobkyně zpochybňují posouzení Komise, podle kterého ostatní IEC nelze nahradit perindoprilem z terapeutického hlediska vzhledem zejména ke zvláštním vlastnostem z hlediska jeho účinnosti a jeho vedlejších účinků. Tvrdí, že IEC jsou součástí stejnorodé třídy, v rámci které neexistuje žádný významný rozdíl, který by odůvodňoval, aby samotná molekula perindoprilu tvořila odlišný trh.
Je třeba přezkoumat všechny relevantní skutečnosti, které umožňují posoudit, zda byl perindopril vnímán předepisujícími lékaři jako léčivý přípravek, který má takovou povahu, že jej z terapeutického hlediska mohly nahradit ostatní IEC. V projednávané věci budou postupně zohledněny základní informace týkající se tohoto léčivého přípravku uvedené v napadeném rozhodnutí, systém klasifikace ATC, lékařská doporučení, lékařské studie, politiky prováděné některými místními orgány ve Spojeném království, interní dokumenty Servier, průzkum provedený Komisí u předepisujících lékařů a odpovědi výrobců ostatních IEC na otázky položené Komisí.
Zaprvé napadené rozhodnutí úvodem uvádí v bodech 2143 až 2164 odůvodnění základní informace týkající se perindoprilu, pokud jde zejména o způsob působení, hlavní indikace, kontraindikace a vedlejší účinky tohoto léčivého přípravku.
Je třeba uvést, že z tohoto popisu základních informací týkajících se perindoprilu nevyplývá žádný rozdíl mezi perindoprilem a ostatními IEC.
Pokud jde o vedlejší účinky, napadené rozhodnutí sice uvádí v bodě 2149 odůvodnění, že podle lékařské literatury je perindopril obecně dobře snášen se škálou nežádoucích účinků podobnou škále ostatních IEC, a že Servier oceňovala ve svých interních dokumentech svůj přípravek pro jeho vysokou úroveň snášenlivosti a tolerance. Je nicméně třeba zdůraznit, že ze samotného znění lékařské literatury citované Komisí v bodě 2149 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že škála nežádoucích účinků perindoprilu je podobná škále ostatních IEC. V žalobní odpovědi Komise již výslovně uznává, že IEC mají podobné vedlejší účinky, což není v napadeném rozhodnutí uvedeno.
Z uvedení základních informací týkajících se perindoprilu obsažených v napadeném rozhodnutí tedy vyplývá, že způsob působení, hlavní indikace, kontraindikace a vedlejší účinky IEC jsou podobné.
Zadruhé systém klasifikace ATC, ke kterému soutěžní orgány přihlížejí za účelem posouzení terapeutické nahraditelnosti mezi léčivými přípravky a určení relevantního trhu, rozděluje léčivé přípravky do pěti různých úrovní a tříd podle orgánů, na které působí, a podle chemických, farmakologických a terapeutických vlastností těchto přípravků. Na třetí úrovni ATC jsou léčivé přípravky seskupeny podle svých terapeutických indikací, na čtvrté úrovni ATC je obvykle zohledněn mechanismus působení a na páté úrovni jsou definovány nejužší třídy zahrnující jednotlivé účinné látky.
Z rozhodovací praxe ve farmaceutickém odvětví v oblasti vymezení trhu vyplývá, že při vymezování trhu začíná analýza obvykle od třetí úrovně. Nicméně zohlední se také ostatní úrovně klasifikace ATC, ukáže-li se, že na jiných úrovních ATC působí dostatečné silné konkurenční tlaky, a třetí úroveň ATC tedy nedovoluje provést správné vymezení trhu (rozsudek ze dne 1. července 2010, AstraZeneca v. Komise,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, bod
).
V projednávané věci Komise neukončila svou analýzu na třetí úrovni klasifikace ATC, ale vymezila relevantní trh na páté úrovni této klasifikace, a sice molekuly perindoprilu, účinné látky Coversylu. I když vymezení relevantního trhu na páté úrovni klasifikace ATC nemůže být samo o sobě předmětem kritiky, je třeba konstatovat, že všechny IEC, kterých je šestnáct, jsou sdruženy na třetí úrovni klasifikace ATC, které odpovídají terapeutickým indikacím, i na čtvrté úrovni této klasifikace, které odpovídají způsobu působení, do stejné skupiny, nadepsané „[IEC] angiotenzinu, samotné“.
Systém klasifikace ATC tak neumožňuje stanovit rozlišení jakékoliv povahy mezi perindoprilem a ostatními IEC, pokud jde o terapeutické užití. Potvrzuje, což je ostatně nesporné, že IEC se mezi sebou neliší z hlediska indikace a způsobu působení.
Zatřetí, jak správně zdůrazňuje Komise v bodě 2172 odůvodnění napadeného rozhodnutí, analýza vztahů mezi různými léčivými přípravky na snižování krevního tlaku zohledňuje relevantní lékařská doporučení.
Lékařská doporučení mají za cíl poskytnout vyvážené informace praktickým lékařům, aby jim byla poskytnuta pomoc při přijímání rozhodnutí v jejich každodenní praxi. Vycházejí ze všech dostupných zdrojů vědeckých důkazů, včetně velkých klinických zkoušek a jejich metaanalýzy. Poskytují shrnutí lékařských znalostí dostupných během zkoumaného období.
V napadeném rozhodnutí Komise provedla analýzu společných doporučení SZO a Evropské společnosti pro hypertenzi z roku 1999, doporučení Evropské společnosti pro hypertenzi a Evropské kardiologické společnosti z roku 2003 a z roku 2007, doporučení Britské společnosti pro hypertenzi z roku 1999 a z roku 2004 a doporučení National Institute for Health and Clinical Excellence (NICE, Národní institut pro zdraví a klinickou kvalitu, Spojené království) z roku 2004 a z roku 2006.
Společná doporučení SZO a Mezinárodní společnosti pro hypertenzi z roku 1999 přitom uvádí, pokud jde o IEC, stejné hlavní a vedlejší indikace a stejné hlavní a vedlejší kontraindikace. Napadené rozhodnutí neshledává v těchto doporučeních žádný diferenciační prvek mezi IEC.
Doporučení Evropské společnosti pro hypertenzi a Evropské kardiologické společnosti z roku 2003 a z roku 2007, která byla schválena kardiologickými společnostmi na vnitrostátní úrovni, zejména ve Francii, v Nizozemsku a v Polsku, globálně analyzují vlastnosti, účinky a indikace všech IEC a neobsahují doporučení, která by se týkala specificky jedné z molekul této třídy léčivých přípravků. Neobsahují žádné další rozdělení mezi léčivými přípravky třídy IEC na rozdíl například od léčivých přípravků, které spadají do třídy blokátorů kalciových kanálů a diuretik. Tato doporučení doporučují změnit třídu léčivého přípravku, pokud není léčivý přípravek účinný nebo není snášen.
Doporučení Evropské společnosti pro hypertenzi a Evropské kardiologické společnosti sice uvádí, že i různé léčivé přípravky z téže třídy léčivých přípravků se liší podle druhů a četnosti vedlejších účinků. Nicméně tato úvaha se netýká specificky třídy IEC a neobsahuje žádné upřesnění, pokud jde o relevantní léčivé přípravky a povahu dotčených vedlejších účinků. Samotná zmínka doporučení týkající se rozdílných vedlejších účinků různých přípravků téže třídy léčivých přípravků tak neumožňuje prokázat konkrétní existenci rozdílu mezi perindoprilem a ostatními IEC, pokud jde o vedlejší účinky.
Stejným způsobem Komise uvádí v bodě 2181 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že podle doporučení Evropské společnosti pro hypertenzi a Evropské kardiologické společnosti musí být výběr léčivého přípravku proti vysokému tlaku založen na situaci konkrétního pacienta, což má značný význam pro posouzení relevantního trhu. Nicméně okolnost, že tato doporučení uvádí, že jednotlivci jsou odlišní ohledně jejich náchylnosti k takovému či takovému vedlejšímu účinku, neumožňuje vyvozovat, že existuje rozdíl mezi IEC, pokud jde o vedlejší účinky. Z toho vyplývá, že evropská doporučení pro léčbu hypertenze neobsahují žádnou skutečnost, která by umožňovala odlišit perindopril od ostatních IEC z hlediska terapeutického užití.
Doporučení Britské společnosti pro hypertenzi z roku 1999 a z roku 2004 zmiňují existenci indikací, kontraindikací a vedlejších účinků, zejména kašel, které jsou společné pro všechny léčivé přípravky třídy IEC. Doporučení NICE z roku 2004 a z roku 2006 obsahují doporučení ohledně léčivých přípravků, které je vhodné předepisovat v první a v druhé linii, ale z tohoto hlediska mezi IEC nijak nerozlišují.
Lékařská doporučení analyzovaná v napadeném rozhodnutí, která poskytují vyvážené informace praktickým lékařům založené na všech dostupných zdrojích vědeckých důkazů, včetně velkých klinických zkoušek a jejich metaanalýze, tak nestanoví žádný rozdíl mezi léčivými přípravky třídy IEC. Tato doporučení potvrzují, stejně jako klasifikace ATC, stejnorodost třídy IEC z hlediska terapeutického užití.
Začtvrté Komise se v napadeném rozhodnutí opřela o lékařské studie týkající se perindoprilu, ať již se jednalo o studie dostupné na začátku přezkoumávaného období nebo studie zveřejněné v letech 2000.
Pokud jde o lékařské studie týkající se perindoprilu dostupné na začátku let 2000, napadené rozhodnutí vychází ze dvou článků zveřejněných v roce 2001.
První článek uvádí zejména skutečnost, že perindopril je IEC, který je dobře snášen a který je pro pacienty s lehce až středně zvýšeným tlakem z hlediska klinické reakce významně lepší než captopril a stejně účinný jako ostatní IEC. Druhý článek uvádí, že schopnost perindoprilu zmírnit krevní tlak je srovnatelná nebo lepší než u ostatních antihypertenziv v jeho terapeutické třídě, a že hypotenze po první dávce zapříčiněná prudkým snížením krevního tlaku nastává méně často při použití perindoprilu než u jiných IEC, což je u určitých kategorií pacientů výhodou.
Napadené rozhodnutí z nich vyvozuje, že k datu zveřejnění těchto článků již existoval významný soubor vědeckých informací naznačující, že by perindopril měl být považován za přední IEC. Nicméně je třeba konstatovat, že pokud oba tyto články skutečně uvádí, že perindopril je účinný nebo lepší než ostatní terapie z hlediska snížení krevního tlaku, vyšší úroveň perindoprilu z terapeutického hlediska v tomto ohledu je tvrzena pouze v jednom z těchto článků a vůči jedinému ze šestnácti IEC, captoprilu. Mimoto tyto články neumožňují tvrdit, že se perindopril odlišuje kladně, pokud jde o snížení krevního tlaku, od ostatních IEC, zejména takových léčivých přípravků, jako je ramipril, lisinopril nebo enalapril, které Servier považuje za konkurenty perindoprilu.
Kromě toho, ačkoli druhý článek uvádí, že se perindopril kladně odlišuje od ostatních IEC, pokud jde o hypotenzi po první dávce zapříčiněnou prudkým snížením krevního tlaku, nevyjadřuje se k významu, který je třeba přikládat této vyšší úrovni perindoprilu z terapeutického hlediska, a nepřezkoumává terapeutické výhody, které mohou mít ostatní IEC ve srovnání s perindoprilem.
Pokud jde o lékařské studie zveřejněné v letech 2000, tedy během přezkoumávaného období, Komise v bodě 2208 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvádí, že zanalyzovala hlavní studie, které se zabývají užitím perindoprilu, na které odkazují interní strategické dokumenty Servier.
Tak studie Progress (zveřejněná v roce 2001), Europa (zveřejněná v roce 2003), ASCOT-BPLA (zveřejněná v roce 2005), Preami a CAFE (zveřejněné v roce 2006), Advance (zveřejněná v roce 2007) a HYVET (zveřejněná v roce 2008) ukazují, že u perindoprilu, ve spojení s dalšími léčivými přípravky, či nikoli, existovaly vědecké důkazy o účinnosti při snižování rizika cévní mozkové příhody, prevenci závažných kardiovaskulárních příhod vedoucí ke vzniku srdečních chorob a při postupném snižování plastických operací týkajících se funkce levé komory srdeční.
Nicméně žádná z lékařských studií uvedených v bodě 1445 výše nesrovnává účinnost perindoprilu s účinností ostatních IEC a neuvádí, že je perindopril relativně účinnější než ostatní IEC. Za těchto podmínek neumožňují studie analyzované Komisí se domnívat, že by se perindopril odlišoval od ostatních IEC z hlediska účinnosti.
Mimoto v napadeném rozhodnutí nejsou zanalyzovány všechny studie, které se zabývaly v letech 2000 použitím perindoprilu, zejména jedna z nich, která se nezdá příznivá pro tento léčivý přípravek. Studie PEP-CHF (zveřejněná v roce 2006), která měla za cíl prokázat účinnost perindoprilu při léčbě srdečních chorob, nebyla Komisí zanalyzována. Podle zprávy profesora V., provedené na žádost Servier a předložené Servier v rámci jejích vyjádření v reakci na oznámení námitek, výsledky této studie, která byla přerušena, ale jejíž výsledky byly zveřejněny, neprokázaly žádnou účinnost perindoprilu v oblasti srdečních chorob. Tato lékařská studie vede k relativizaci vědeckých důkazů o účinnosti, které během přezkoumávaného období o perindoprilu existovaly.
Napadené rozhodnutí ani nezanalyzovalo lékařské studie zveřejněné v letech 2000, které se zabývaly užitím jiných IEC, třebaže tyto studie byly obsaženy ve strategických interních dokumentech Servier. Komise nepřezkoumala lékařské studie týkající se ramiprilu (ASCOT-BPLA, HOPE), enalaprilu (SOLVD a ANBP2) a trandolaprilu (TRACE), uvedené v bodě 2234 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Studie Cochrane, na kterou Servier odkázala v rámci svých vyjádření v reakci na oznámení námitek a která analyzuje účinnost čtrnácti IEC z hlediska účinnosti snížení krevního tlaku, není v napadeném rozhodnutí uvedena.
Neexistence analýzy studií, které se zabývaly užitím ostatních IEC, Komisí, brání navíc tomu, aby lékařské studie předložené v napadeném rozhodnutí byly považovány za studie, které prokazují existenci zvláštní účinnosti perindoprilu mezi IEC.
Z těchto studií nebyla Komisí zanalyzována studie HOPE (zveřejněná v roce 2000), i když je několikrát citována v interních strategických dokumentech Servier a představuje podle indikativních plánů Servier významnou studii, která umožnila, aby ramipril získal novou indikaci přispívající ke značnému obchodnímu úspěchu, a která byla použita Sanofi-Aventis v rámci sdělení zdůrazňujícího schopnost ramiprilu zachránit životy. Na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, obsah studie HOPE nebyl v napadeném rozhodnutí zanalyzován, neboť napadené rozhodnutí pouze v bodě 2493 odůvodnění uvádí, že potenciální výklad této studie závisí v široké míře na způsobu, jakým jsou studie sdělovány předepisujícím lékařům v rámci propagačního úsilí výrobců, což je úvaha, která nepředstavuje analýzu obsahu této studie.
Lékařská studie Cochrane (zveřejněná v dubnu 2009) je metaanalýzou, která posuzuje účinnost týkající se IEC při snižování vysokého tlaku a vychází z 92 starších studií, které se týkaly čtrnácti IEC. Je třeba uvést, že schopnost snížit vysoký tlak představuje zjevně zásadní skutečnost při posouzení účinnosti týkající se IEC. Studie Cochrane, jak správně zdůrazňují žalobkyně, přitom dospívá k závěru, že žádná IEC se nejeví lepší nebo horší než ostatní z hlediska účinnosti snížení krevního tlaku. I když studie Cochrane byla zveřejněna na konci přezkoumávaného období, je nicméně relevantní pro posouzení účinnosti IEC, jelikož vychází z velkého množství starších studií, včetně studií, které nebyly Komisí v napadeném rozhodnutí zanalyzovány.
Komise tvrdí, že závěrem studie Cochrane je, že nelze vyloučit, že existuje rozdíl mezi jedním nebo několika dotčenými léčivými přípravky, pokud jde o jejich schopnost snížit krevní tlak, a že k analýze, zda takové rozdíly existují či nikoli mezi různými léčivými přípravky, by byly třeba srovnávací zkoušky jednotlivých IEC s ekvivalentními dávkami pro snížení krevního tlaku. Tento argument musí být odmítnut, jelikož úvaha studie pokud jde o existenci nejistoty ohledně rozdílů ve schopnosti IEC snížit krevní tlak, je obsažena v části „Diskuse“ studie a nepředstavuje jeden z jejích závěrů. Relevantní odstavec části „Diskuse“ studie končí zjištěním, že je velmi pravděpodobné, že téměř maximální účinek na snížení krevního tlaku je u jednotlivých IEC stejný.
Komise kromě toho uvádí, že studie Cochrane nemohla zanalyzovat správně na základě informací, které měli její autoři k dispozici, otázku vedlejších účinků. Ale tato okolnost je v každém případě bez vlivu na závěr studie týkající se studie týkající se neexistence významného rozdílu mezi IEC z hlediska snížení krevního tlaku. Mimoto, pokud jde o argument Komise, podle kterého studie prokazuje rozdíly mezi IEC, pokud jde o vztah dávka-účinnost, disponibilita dávkování a čas nástupu účinku léku, je třeba uvést, že studie nezdůrazňuje existenci významných rozdílů mezi IEC z terapeutického hlediska a naopak dospívá k závěru, že předepisovat levnější IEC s co nejnižším dávkováním umožní značné úspory.
Argumentace Komise tak neumožňuje zpochybnit jeden ze základních závěrů studie Cochrane, který je obsažen výslovně v jejích závěrech a shrnutí, podle něhož se žádná IEC nezdá být lepší nebo horší než ostatní z hlediska účinnosti snížení krevního tlaku.
Neexistence rozdílů mezi perindoprilem a ostatními IEC, zejména z hlediska účinnosti, je potvrzena zprávou profesora V., provedenou na žádost Servier, která není Komisí zpochybněna. Tato zpráva, která přezkoumává výsledky lékařských studií, které se zabývají užíváním perindoprilu, jakož i výsledky lékařských studií z let 1980, 1990 a 2000, které se zabývaly užíváním jiných IEC, zejména studie SAVE týkající se captoprilu, AIRE a HOPE týkající se ramiprilu, Consensus a SOLVD týkající se enalaprilu, uvádí, že s výjimkou captoprilu a v mnohem menší míře enalaprilu lze všechny IEC užívat pouze jednou denně ve dvou hlavních indikacích této třídy, a sice arteriální hypertenze a srdečních chorob. Zpráva zdůrazňuje stejně jako studie Cochrane, že z lékařských studií nevyplývá žádný rozdíl mezi účinností snížení krevního tlaku různých IEC. Uvádí, že v oblasti srdečních chorob jsou příznivé účinky této terapeutické třídy podle studií dostupných pro captopril, enalapril, ramipril, quinapril a lisinopril, sdíleny všemi IEC. I když má perindopril důkazy o účinnosti v oblasti kardiovaskulární prevence, neexistují naopak takové důkazy v oblasti srdečních chorob.
Zpráva profesora V. dospívá k závěru, že u všech pěti terapeutických tříd používaných k léčbě arteriální hypertenze, zejména IEC, jsou terapeutické účinky přičitatelné účinkům třídy, a nikoli individuálním vlastnostem předepsaných molekul. Ramipril je podle této zprávy IEC druhé generace, u kterého je možné mít k dispozici více údajů založených na vědeckých důkazech odvozených z randomizovaných klinických zkoušek a který se stal na základě svého vynikajícího farmakologického profilu a velkého množství svých důkazních údajů zvláště v oblasti srdečních chorob nesporným lídrem na trhu s léčivými přípravky proti vysokému tlaku. Perindopril je podle této zprávy stejný jako ostatní IEC, není nejúčinnější, ani nevykazuje nejlepší farmakologický profil. U perindoprilu existují údaje založené na důkazu v oblasti kardiovaskulární prevence, i když získané výsledky nutně neukazují, že byl pozorovaný účinek přičitatelný perindoprilu. Neexistují naopak údaje založené na důkazech v oblastech srdečních chorob a diabetické nefropatie.
Z výše uvedeného vyplývá, že zveřejněné lékařské studie neuvádí, že by se perindopril odlišoval od ostatních EIC z terapeutického hlediska zejména z hlediska účinnosti. Analýza lékařských studií nanejvýš ukazuje, že i když u perindoprilu existují důkazy o účinnosti, je tomu tak stejně i u ostatních IEC, jako je enalapril, lisinopril nebo ramipril, a u tohoto posledně uvedeného přípravku existuje více důkazů o účinnosti v oblasti srdečních chorob.
Zapáté žalobkyně tvrdí, že politiky prováděné místními příslušnými orgány v oblasti zdraví ve Spojeném království potvrzují skutečnost, že je možné nahradit perindopril jinými IEC z terapeutického hlediska. Na podporu své argumentace předkládají několik příloh týkajících se politiky prováděné PCT.
V tomto ohledu Komise tvrdí, že jednak příloha C 29 týkající se PCT Skotska a Severního Irska předložená žalobkyněmi musí být odmítnuta jako nepřípustná a jednak použití všech příloh A 286, A 287 a C 29 týkajících se politik prováděných místními orgány ve Spojeném království žalobkyněmi porušuje článek 21 statutu Soudního dvora Evropské unie a článek 76 jednacího řádu Tribunálu.
Podle čl. 85 odst. 2 jednacího řádu mohou hlavní účastníci řízení předložit nebo navrhnout na podporu své argumentace další důkazy v replice a v duplice jen za podmínky, že je prodlení v jejich předložení odůvodněné. Z judikatury však vyplývá, že protidůkazy a rozšíření původních důkazních návrhů v důsledku protidůkazu protistrany v její žalobní odpovědi nejsou dotčeny pravidlem prekluze stanoveným uvedeným ustanovením. Toto ustanovení se totiž týká nových důkazů a musí být vykládáno ve světle čl. 92 odst. 7 uvedeného jednacího řádu, který výslovně stanoví, že mohou být předkládány protidůkazy a že původní důkazní návrhy lze rozšířit (rozsudky ze dne 17. prosince 1998, Baustahlgewebe v. Komise,
C‑185/95 P
,
EU:C:1998:608
, body
a
, a ze dne 5. prosince 2006, Westfalen Gassen Nederland v. Komise,
T‑303/02
,
EU:T:2006:374
, bod
).
V projednávané věci nelze důkazy týkající se PCT Skotska a Severního Irska předložené žalobkyněmi v příloze C 29 prohlásit za nepřípustné z důvodu, že byly předloženy v replice v rozporu s čl. 85 odst. 2 jednacího řádu. Jak totiž uvádí žalobkyně v bodě 417 repliky, důkazy předložené v příloze C 29 reagují na výtku obsaženou v žalobní odpovědi Komise ohledně individuální povahy a čistě teoretického dopadu politik prováděných PCT. Pravidlo prekluze stanovené v čl. 85 odst. 2 jednacího řádu se tudíž na ně nepoužije, takže dotčené důkazy jsou přípustné.
Pokud jde dále o použití příloh A 286 a A 287, připojených k žalobě podané dne 21. září 2014 a týkajících se doporučení a politik zavedených místními orgány ve Spojeném království, je třeba konstatovat, že jejich použití je v souladu s článkem 21 statutu Soudního dvora Evropské unie a s čl. 44 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu ze dne 2. května 1991, použitelného v rozhodné době. Stejně tak použití přílohy C 29, přiložené k replice předložené dne 29. července 2015 a týkající se dokumentů pocházejících od PCT Skotka a Severního Irska, je v souladu s článkem 21 statutu Soudního dvora Evropské unie a s článkem 76 jednacího řádu Tribunálu. Podle ustálené judikatury je k tomu, aby byla žaloba přípustná, nezbytné, aby hlavní skutkové a právní okolnosti, na nichž je založena, vyplývaly přinejmenším stručně, avšak uceleně a srozumitelně, z textu samotné žaloby. Tento výklad článku 21 statutu Soudního dvora Evropské unie a čl. 44 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu ze dne 2. května 1991 se týká rovněž podmínek přípustnosti repliky, která má doplňovat žalobu (rozsudek ze dne 17. září 2007, Microsoft v. Komise,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
, body
a
a citovaná judikatura). I když jsou v projednávané věci přílohy A 286, A 287 a C 29 objemné a obsahují řadu dokumentů, žalobkyně uvádí v textu samotné žaloby a poté repliky skutkové a právní argumenty, kterých se dovolávají. Žalobkyně dokládají předložením těchto příloh, které obsahují písemnosti od PCT Spojeného království, včetně Skotska a Severního Irska, argumentaci, jež směřuje k prokázání, že PCT rozhodly o terapeutické rovnocennosti perindoprilu a ostatních PCR, podporovaly praktické lékaře v tom, aby nahrazovali perindopril jinými IEC, a že tyto politiky, které nemají individuální povahu, mají skutečný dopad na poptávku na místní úrovni.
Komise tedy nemůže důvodně tvrdit, že přílohy A 286, A 287 a C 29 předložené žalobkyněmi musí být z diskuse vyloučeny.
Ostatně z písemností ve spise, zejména z bodu 2280 odůvodnění napadeného rozhodnutí, vyplývá, že některé PCT se výslovně domnívaly počínaje rokem 2005, že perindopril nebyl účinnější než jiná IEC a doporučovaly z důvodů nákladů používání jiných IEC než perindoprilu, či dokonce nahrazení perindoprilu jinou IEC, zejména lisinoprilem nebo ramiprilem. Komise nesprávně tvrdí, že dokumenty týkající se PCT předložené žalobkyněmi spadají mezi individuální úvahy a reflexe. Tyto politiky, prováděné příslušnými orgány, které pocházejí nanejvýš od nezanedbatelného počtu PCT z několika regionů ve Spojeném království, totiž nelze považovat za pouhé individuální reflexe. Bez ohledu na konkrétní účinky iniciativ PCT, vyvrací posouzení těchto entit, pokud jde o možnost nahradit perindopril jinými IEC, analýzu Komise ohledně nestejnorodosti třídy IEC.
V důsledku toho potvrzují politiky prováděné místními příslušnými orgány v oblasti zdraví ve Spojeném království skutečnost, že se perindopril neodlišuje od ostatních IEC z terapeutického hlediska.
Zašesté Komise vyvodila argument nesprávně z interních dokumentů Servier proto, aby prokázala existenci zvláštních terapeutických vlastností perindoprilu ve srovnání s ostatními IEC.
Úvodem je třeba připomenout, že podle pravidel obecně platných v oblasti dokazování závisí věrohodnost, a tedy důkazní hodnota dokumentu, na jeho původu, na okolnostech jeho vypracování, na osobě, které je určen, a na smysluplné a spolehlivé povaze jeho obsahu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 24. října 1991, Atochem v. Komise,
T‑3/89
,
EU:T:1991:58
, body
až
, a ze dne 11. března 1999, Ensidesa v. Komise,
T‑157/94
,
EU:T:1999:54
, bod
; stanovisko soudce Vesterdorfa povolaného k výkonu funkce generálního advokáta ve věci Rhône-Poulenc v. Komise,
T‑1/89
,
EU:T:1991:38
).
V projednávané věci nepředstavují interní dokumenty Servier v rozsahu, v němž obsahují posouzení týkající se terapeutického užití IEC a mající zajistit propagaci perindoprilu, na rozdíl od lékařských doporučení, vyvážené shrnutí vědeckých znalostí. Na rozdíl od lékařských studií nevycházejí ani z metodiky mající zajistit věrohodnost získaných výsledků. Výňatky z těchto interních dokumentů tedy musí být analyzovány s přihlédnutím ke skutečnosti, že některé z nich sledují propagační cíl.
Z interních strategických dokumentů vyplývá, že Servier prezentovala vlastnosti perindoprilu příznivým způsobem v rámci propagačních zpráv určených lékařům. Dokumenty, které shrnují propagační akce Servier, zdůrazňují kladné výsledky perindoprilu, a dokonce uvádí, když vycházejí z lékařských studií, jedinečný způsob působení, což je možnost, jak kladně odlišit perindopril od jeho konkurentů, či dokonce vyšší úroveň perindoprilu z terapeutického hlediska ve vztahu k ostatním IEC v takových oblastech, jako je variační koeficient plazmatické koncentrace, účinnost při snižování krevního tlaku, synergie při současném užívání s diuretiky nebo prevence kardiovaskulárních chorob.
Nicméně, jak bylo uvedeno výše, obsah těchto zpráv musí být zanalyzován s přihlédnutím k jejich propagačnímu cíli. V tomto ohledu je třeba nejprve uvést, že Komise nezpochybňuje tvrzení žalobkyň, podle něhož se všechny IEC jevily jako nejlepší v rámci jejich propagačních zpráv. Kromě toho interní strategické dokumenty Servier, ale rovněž indikativní plány, plány uvedení na trh a propagační zprávy ostatních IEC obsažené ve spise ukazují, že propagační kampaně ostatních IEC, jako kampaně ramiprilu, lisinoprilu nebo trandolaprilu, jsou rovněž velmi pozitivní při prezentaci terapeutických vlastností těchto léčivých přípravků. Propagační kampaně ostatních IEC popisují často jejich léčivý přípravek jako přípravek, který je lídrem, jedinečným léčivým přípravkem mezi IEC, a kvalifikují jej jako referenční přípravek nebo jako nejlepší volbu. Tyto komunikační kampaně zdůrazňují údajné výhody dotčeného léčivého přípravku v rámci třídy IEC z hlediska indikací, účinnosti a snášenlivosti. Obsahují někdy přímá srovnání s perindoprilem a u některých z nich se dovolávají vyšší úrovně léčivého přípravku z terapeutického hlediska ve srovnání s perindoprilem. Za těchto podmínek neumožňuje obsah zpráv majících propagovat perindopril obsažených v interních strategických dokumentech Servier se domnívat, že se tento léčivý přípravek odlišuje od ostatních IEC z terapeutického hlediska.
Kromě toho z interních strategických dokumentů Servier, posuzovaných jako celek, nevyplývá vyšší terapeutická úroveň perindoprilu ve srovnání s ostatními IEC. Z těchto dokumentů vyplývá, že ostatní IEC, jako ramipril, lisinopril a enalapril, mají výhody, pokud jde o důkazy o indikacích a o účinnosti díky studiím, jako je TRACE, AIRE nebo HOPE. Zejména ramipril je uváděn jako léčivý přípravek, u něhož existují důkazy o účinnosti v oblasti srdečních chorob, u pacientů s vysokým kardiovaskulárním rizikem a u diabetických pacientů.
Konečně Komise uvádí zejména v bodech 2224 až 2236 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že podle interních dokumentů Servier mají propagační kampaně zejména za cíl odlišit perindopril od ostatních IEC. Nicméně z týchž dokumentů vyplývá, že komunikační kampaně dostatečně neumožnily odlišit z hlediska lékařů perindopril od ostatních IEC. Tyto dokumenty uvádí například kvalitativní studii provedenou v červenci 2007 u praktických a kardiologických lékařů, podle které byly perindopril a ramipril vnímány jako podobné. Indikativní plán pro roky 2009–2010 zdůrazňuje na konci přezkoumávaného období nedostatek odlišnosti od ramiprilu. Pokud jde o Nizozemsko, indikativní plány pro roky 2006–2007, 2007–2008 a 2008–2009 uvádí, že mnoho praktických lékařů považovalo lisinopril za rovnocenný s perindoprilem.
V důsledku toho interní dokumenty Servier neprokazují, že byl perindopril uznáván pro své zvláštní terapeutické vlastnosti, které by jej odlišovaly od ostatních IEC. I když se podnik snažil stejně jako jiné podniky, které uvádějí na trh IEC, propagovat a kladně odlišovat perindopril prostřednictvím vychvalující komunikace, neumožnila tato strategie podle týchž dokumentů dostatečně odlišit perindopril od ostatních IEC.
Zasedmé Komise opřela své posouzení terapeutické nahraditelnosti perindoprilu o průzkum provedený u předepisujících lékařů.
Za účelem určení adresátů dotazníků Komise vycházela ze seznamu lékařů předepisujících perindopril poskytovaný Servier, který měl zahrnovat zejména všechny kardiology a praktické lékaře, se kterými měla Servier profesionální a obchodní vztahy. Ačkoliv obsahovaly některé z těchto seznamů téměř všechny předepisující lékaře, tak tomu není v případě seznamu francouzských praktických lékařů a praktických lékařů ze Spojeného království. Za těchto podmínek existuje, jak tvrdí Servier, výběrové zkreslení týkající se obou těchto kategorií adresátů. Je třeba konstatovat, že toto zkreslení může mít dopad na výsledky průzkumu u těchto dvou kategorií, jelikož je možné, že lékaři, kteří byli v profesionálním vztahu se Servier, upřednostňovali více než ostatní předepisující lékaři, kteří se nenacházeli v této situaci, předepisování perindoprilu v rámci své profesní praxe.
Kromě toho prezentace některých výsledků průzkumu neodpovídá otázkám položeným předepisujícím lékařům. Komise tak uvedla v bodě 2392 odůvodnění napadeného rozhodnutí procento respondentů, pro které byl perindopril oblíbenou léčbou v první nebo druhé linii u esenciální hypertenze (primární), u chronických ischemických srdečních choroba a u srdečních chorob. Žalobkyně přitom zdůrazňují, aniž je jim odporováno, že samotný průzkum neuvádí žádnou „oblíbenou“ léčbu, ale pokládá otázku, pro které kardiovaskulární choroby je perindopril předepisován jako „upřednostňovaná léčba v první/druhé linii před jinými léčbami“. Kladná odpověď na tuto otázku neimplikuje, že je perindopril předepisován přednostně ve srovnání s ostatními IEC, a neumožňuje zjistit, v jakém poměru je perindopril předepisován při léčbě arteriální hypertenze v první linii. Stejným způsobem kladná odpověď na otázky týkající se zvláštní účinnosti perindoprilu pro některé kategorie pacientů a jeho méně častých vedlejších účinků než u některých kategorií neznamená nutně vzhledem k formulaci otázek, že se perindopril odlišoval od ostatních IEC, podle předepisujícího lékaře.
Ostatně z výsledků tohoto průzkumu vyplývá, že u 51 % respondentů existoval pro 81 až 100 % pacientů, kteří zahájili léčbu perindoprilem, rovnocenný léčivý přípravek. Z toho vyplývá, že u většiny dotazovaných lékařů bylo možné z terapeutického hlediska nahradit perindopril jiným léčivým přípravek, a to pro velkou většinu pacientů, kteří zahájili léčbu. Komise ostatně uznává v bodě 2454 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že většina respondentů považovala ostatní léčivé přípravky za terapeutické alternativy rovnocenné perindoprilu. Komise rovněž uvádí, že praktičtí lékaři považovali nejčastěji za alternativu ramipril ve Francii, v Polsku a ve Spojeném království a enalapril a lisinopril v Nizozemsku.
Z výše uvedeného vyplývá, že průzkum provedený Komisí nepotvrzuje tvrzení o odlišení perindoprilu od ostatních IEC.
Zaosmé z odpovědí na otázky položené Komisí výrobcům ostatních IEC, zanalyzované v bodě 2255 a následujících odůvodnění napadeného rozhodnutí, vyplývá, že AstraZeneca, výrobce lisinoprilu, považovala perindopril mezi pěti jinými IEC za náhradu jejího lisinoprilu až do doby uplynutí platnosti jejího patentu. Ve stejném smyslu společnost Merck Sharp & Dohme (MSD), která vyrábí enalapril a lisinopril, prohlásila, že Servier je jedním z podniků, která jí konkuruje v oblasti vysokého krevního tlaku, a že její přípravek, perindopril, je jedním z léčivých přípravků, které mohou být používány jako alternativní léčivý přípravek z důvodu svých léčivých účinků při léčbě vysokého krevního tlaku. Kromě toho, pokud se Sanofi-Aventis domnívá, jak uvedla Komise v napadeném rozhodnutí, že perindopril a ramipril nejsou „navzájem zastupitelné“, uvádí tak s ohledem jednak na výrazně širší okruh osob, které mohou užívat ramipril vzhledem k jeho rozsáhlejším indikacím v oblasti snižování kardiovaskulární úmrtnosti, a jednak na širší škálu u počátečního dávkování ramiprilu. I když tyto skutečnosti, za předpokladu, že by byly prokázány, mohou omezit možnosti nahradit ramipril perindoprilem, nemohou však v každém případě omezovat možnosti nahradit perindopril ramiprilem. Nebrání tedy tomu, aby mohl být ramipril považován za přípravek, který může z terapeutického hlediska nahradit perindopril.
Z výše uvedeného vyplývá, že odpovědi výrobců, kteří se věnují vývoji léčiv, na otázky položené Komisí, potvrzují, že ostatní IEC mohou z terapeutického hlediska nahradit perindopril.
S přihlédnutím ke všem písemnostem ve spisu je třeba dospět k závěru, že neexistuje značný rozdíl mezi perindoprilem a ostatními IEC z terapeutického hlediska, včetně z hlediska účinnosti a vedlejších účinků. Ve spisu neexistuje objektivní vědecký důkaz o vyšší terapeutické úrovni perindoprilu ve srovnání s ostatními IEC. IEC jsou ve velmi široké míře vnímány jako mezi sebou nahraditelné předepisujícími lékaři a existují mnohé léčivé přípravky považované lékaři za terapeuticky odpovídající perindoprilu. V důsledku toho se Komise nesprávně domnívala, že třída IEC byla nestejnorodá a že perindopril vykazoval v rámci této třídy léčivých přípravků zvláštní terapeutické vlastnosti.
Je tedy třeba vyhovět argumentaci žalobkyň, podle které se Komise dopustila pochybení při analýze terapeutické nahraditelnosti IEC.
ii)

K jevu „setrvačnosti“ lékařů, pokud jde o nové pacienty
Z bodů 2388, 2511 a následujících a 2539 a následujících odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise považovala perindopril za „zboží s dobrou pověstí“ podléhající konkurenčnímu tlaku omezenému na nové pacienty z důvodu dobře známého jevu „setrvačnosti“ lékařů. I když totiž lékaři mají přístup k mnohým léčebným postupům, mají přirozeně sklon předepisovat novým pacientům léčivé přípravky, které se ukázaly jako účinné v minulosti.
Podle Komise nashromáždil perindopril již před přezkoumávaným obdobím širokou základnu pacientů s pravidelným užíváním. Jev „setrvačnosti“ lékařů, který omezuje nahraditelnost mezi dostupnými léčivými přípravky, představuje mechanismus, který umožňuje zkonsolidovat základnu zákazníků perindoprilu. Existence rostoucí skupiny věrných předepisujících lékařů mezi lékaři vysvětluje stálý růst základny pacientů, kteří se léčí perindoprilem.
Žalobkyně toto posouzení Komise zpochybňuje, když tvrdí v podstatě, že mezi výrobci IEC, pokud jde o nové pacienty, existovala živá hospodářská soutěž a že neexistovala značná „setrvačnost“ lékařů, ale pouze necitlivost předepisujících lékařů z hlediska cen.
Úvodem je třeba uvést, že jev „setrvačnosti“ lékařů, který Komise definuje jako „přirozený“ sklon předepisovat novým pacientům léčivé přípravky, které prokázaly dobré výsledky u starších pacientů, je, jak uvádí samotná Komise v bodě 2540 odůvodnění napadeného rozhodnutí, skutečností, která se může lišit v čase a závisí na druhu choroby. Jedná se o empirickou zkušenost, která vyžaduje pozorný přezkum případ od případu.
Jak rozhodl Tribunál ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 1. července 2010, AstraZeneca v. Komise (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
), „setrvačnost“, jíž se vyznačovala předepisovací praxe, může spočívat v prvé řadě na opatrnosti, jež běžně charakterizuje postoj lékařů ve vztahu k novému přípravku, jehož vlastnosti ještě dobře neznají, a konkrétně na jejich značných obavách z případných karcinogenních vedlejších účinků tohoto přípravku (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. července 2010, AstraZeneca v. Komise,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, body
,
a
).
Je tedy třeba posoudit za okolností projednávané věci, v jakém rozsahu mohl jev „setrvačnosti“ lékařů omezit nahraditelnost mezi dostupnými léčivými přípravky a vysvětlit vývoj základny pacientů, kteří se léčí perindoprilem, kvalifikovaný jako stálý růst Komisí.
Zaprvé z písemností ve spise nevyplývá, jak bylo uvedeno výše, že IEC byly nestejnorodé z terapeutického hlediska. Naopak z terapeutického hlediska neexistuje významný rozdíl mezi perindoprilem a ostatními IEC, včetně účinnosti a vedlejších účinků. Vzhledem k neexistenci nestejnorodosti třídy IEC neomezovala v důsledku toho žádná skutečnost volnost, kterou měli lékaři při předepisování jiných IEC než perindoprilu. Písemnosti ve spise zejména nenaznačují, že by ostatní IEC vyvolávaly zvláštní obavy, pokud jde o jejich případné vedlejší účinky. Za těchto podmínek neexistují v projednávané věci zvláštní obavy, pokud jde o terapeutické užití a případné vedlejší účinky IEC, které mohly vyvolávat silný stupeň „setrvačnosti“ lékařů, kteří již dříve předepisovali perindopril, pokud se tito lékaři rozhodli předepsat nějaký jiný IEC novým pacientům.
Je třeba zdůraznit, že situace perindoprilu ve vztahu k ostatním IEC se odlišuje od situace IPP ve vztahu k anti-H2 ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 1. července 2010, AstraZeneca v. Komise (
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
). V této věci byly totiž IPP a anti-H2 používány odlišně, jelikož IPP byly předepisovány hlavně k léčbě závažných forem žaludečních a střevních potíží spojených s překyselením a anti-H2 byla předepisována k léčbě jejich méně závažných nebo mírných forem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. července 2010, AstraZeneca v. Komise,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, bod
). Anti-H2 nemohly vyvíjet na IPP značný konkurenční tlak prostřednictvím nižších cen, zejména vzhledem k významu, který přiznávají lékaři a pacienti terapeutické účinnosti IPP (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. prosince 2012, AstraZeneca v. Komise,
C‑457/10 P
,
EU:C:2012:770
, bod
). V projednávané věci není prokázána vyšší terapeutická účinnost perindoprilu ve srovnání s ostatními IEC, která by mohla bránit vyvíjení značného konkurenčního tlaku IEC na perindopril, pokud jde o nové pacienty.
Navíc perindopril byl uveden na trh po několika jiných IEC, zejména po lisinoprilu a enalaprilu na trzích ve Francii, Nizozemsku a ve Spojeném království, a po enalaprilu na trhu v Polsku. Perindopril tedy nemohl profitovat ve srovnání s IEC, které byly uvedeny na trh před ním, z jevu „setrvačnosti“ spojenému s opatrností, kterou se obvykle vyznačuje přístup lékařů ve vztahu k novému přípravku, jehož znalosti neznají dobře.
Z písemností ve spise tak nevyplývá, že perindopril mohl profitovat ve srovnání s ostatními IEC ze zvláštního stupně „setrvačnosti“ předepisovací praxe lékařů s ohledem na terapeutické vlastnosti IEC a na datum uvedení tohoto přípravku na trh.
Zadruhé, odůvodnění napadeného rozhodnutí, podle něhož perindopril shromáždil již před přezkoumávaným obdobím širokou základnu pacientů, kteří se trvale léčí, musí být silně zrelativizováno.
Z písemností ve spise vyplývá, že v lednu 2000 měl perindopril ve všech relevantních zemích mnohem omezenější základnu pacientů než ostatní IEC, jako ramipril, enalapril nebo lisinopril. Z hlediska prodeje tablet a kapslí figuroval perindopril na čtvrtém místě ve Spojeném království za lisinoprilem, enalaprilem a ramiprilem, s objemem tržeb více než třikrát nižším než byl objem tržeb z lisinoprilu, na třetím místě v Nizozemsku za enalaprilem a lisinoprilem, s objemem tržeb více než desetkrát nižším než byl objem tržeb z enalaprilu, na druhém místě ve Francii za ramiprilem a na druhém místě v Polsku za enalaprilem, s objemem tržeb téměř šestkrát nižším, než byl objem tržeb z enalaprilu.
Za těchto podmínek, i kdyby byla prokázána existence mechanismu „setrvačnosti“ v předepisovací praxi lékařů, nemohl z takového jevu profitovat obzvláště perindopril s ohledem na relevantní význam jeho základny pacientů s trvalou léčbou ve srovnání se základnou ostatních IEC se silnějším postavením z hlediska objemu prodejů.
Zatřetí konstatování o stálém růstu základny pacientů, kteří se léčí perindoprilem, v napadeném rozhodnutí, a obecně konstatování o obchodním úspěchu perindoprilu musí být rovněž zrelativizována s ohledem na situaci ostatních IEC.
Z písemností ve spise vyplývá, že perindopril není léčivým přípravkem třídy IEC, který by byl mezi přípravky IEC během relevantního období nejúspěšnější. Třebaže napadené rozhodnutí uvádí v bodě 2129 odůvodnění, že světové tržby z přípravků obsahujících perindopril Servier dosáhly více než 800 milionů eur v nejlepším roce, v uvedeném rozhodnutí není ani řádově uvedena výše světových obratů dosažených ostatními výrobci IEC. V tomto ohledu žalobkyně na jednání uvedly, aniž jim bylo odporováno, že perindopril byl v rozhodně době z hlediska skutkového stavu na 143. místě mezi nejprodávanějšími molekulami na světě, zatímco například ramipril Sanofi-Aventis byl na světě na 72. místě. Ačkoli je perindopril na některých vnitrostátních trzích, je téměř nepřítomen na tak významných trzích, jako je německý trh, na kterém perindopril představoval v rozhodné době z hlediska skutkového stavu méně než 1 % tržeb léčivých přípravků třídy IEC. Ramipril představoval, jak tvrdí žalobkyně, světového leadera léčivých přípravků třídy IEC během relevantního období.
Na čtyřech vnitrostátních zeměpisných trzích zvolených Komisí z písemností ve spise vyplývá, že perindopril Servier se i přes růst svých tržeb nikdy nestal leaderem mezi IEC z hlediska prodejů tablet a kapslí během období praktik, kterých se napadené rozhodnutí týká. Podle údajů o prodejích tablet a kapslí obsažených v napadeném rozhodnutí byl perindopril na třetím místě v Nizozemsku (v listopadu 2007) a ve Spojeném království (v červnu 2007), na druhém místě ve Francii (v srpnu 2008) a v Polsku (v květnu 2006), s na každém vnitrostátním trhu kromě Francie, objemy tržeb velmi vzdálenými od objemů leadera.
Co se týče růstu, tak i když tržby z perindoprilu na čtyřech vnitrostátních trzích posuzovaných jako celek během relevantního období rostly, bylo tomu i u ostatních IEC, jako je ramipril a lisinopril. S ohledem na údaje o prodejích tablet a kapslí obsažené v napadeném rozhodnutí je třeba se domnívat, že v letech 2000 až 2009 zaznamenaly tržby z lisinoprilu růst, zatímco růst tržeb z ramiprilu byl v průběhu tohoto období jasně vyšší než růst tržeb z perindoprilu.
Vzhledem k vývoji tržeb z ostatních IEC musí být význam jevu stálého růstu tržeb z perindoprilu uvedený v napadeném rozhodnutí zrelativizován.
Začtvrté významné fluktuace tržeb týkající se IEC během let 2000 zpochybňují existenci silného stupně „setrvačnosti“ v předepisovací praxi IEC lékaři.
Ze zprávy CRA, objednané Servier z ledna 2013, nejprve vyplývá, že tržby týkající se IEC byly předmětem značných fluktuací mezi roky 2001 a 2010, přičemž ve vývoji postavení jednotlivých léčivých přípravků byly rozdíly. Například mezi roky 2001 a 2010 tržby z perindoprilu v celkových tržbách za IEC, vyjádřených v dávkách stanovených za den, ve Spojeném království nevzrostly (a zůstaly mezi 5 až 10 %), zatímco tržby z ramiprilu se téměř zdvojnásobily (z 30 až 40 % na 60 až 70 %) a tržby z lisinoprilu silně poklesly. V Polsku během téhož období tržby z perindoprilu značně poklesly (z 15 až 20 % na 10 až 15 %), zatímco u ramiprilu došlo ke značnému navýšení (z 0 až 5 % na 60 až 70 %). V Nizozemsku perindopril a ramipril nedosáhly růstu, když se tržby z každého z těchto dvou přípravků ustálily na úrovni mezi 10 až 20 % v roce 2010, přičemž enalapril k tomuto datu představoval stále mezi 40 až 50 % tržeb. Ve Francii lisinopril silně poklesl (z tržeb mezi 30 až 40 % v roce 2001 na 5 až 10 % v roce 2010), zatímco u tržeb z perindoprilu došlo k podstatnému navýšení (z 10 až 15 % na 20 až 30 %), které bylo ovšem méně významné než navýšení u ramiprilu (ke kterému došlo z 20 až 30 % na 50 až 60 %).
Komise tvrdí, že výpočet tržeb z každé IEC z celkových tržeb z této třídy léčivých přípravků je nesprávný, jelikož tento výpočet vychází z tržeb vyjádřených v dávkách stanovených za den, což nadhodnocuje vývoj tržeb z ostatních IEC, zejména z ramiprilu.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že sama Komise primárně zanalyzovala objemy tržeb z IEC, když vycházela z dávek na denní bázi, a nemůže se tedy
a

priori
domnívat, že takový výpočet není vůbec relevantní při analýze časového vývoje tržeb z IEC, ledaže by zpochybnila svou vlastní analýzu. Komise neposkytuje ostatně žádnou alternativní analýzu vývoje tržeb týkajících se jednotlivých IEC založenou na údajích, které by byly věrohodnější. Kromě toho, jestliže Komise uvádí, že tento způsob výpočtu vede k nafouknutí hodnoty tržeb z ramiprilu o ukazatel dvě nebo více, neposkytuje žádné vysvětlení na podporu teze, podle které tento způsob výpočtu vede rovněž k nadhodnocení tržeb z jiných IEC než z ramiprilu. Konečně z údajů omezených na tržby z IEC vyjádřené z hlediska tablet a kapslí obsažených v napadeném rozhodnutí vyplývá, že v každé ze zemí studovaných v napadeném rozhodnutí došlo k významným změnám, jejichž existenci ostatně Komise nezpochybňuje, pokud jde o postavení jednotlivých IEC mezi lednem 2000 a roky 2006 až 2008.
Komise kromě toho uvádí, že jednak srovnání mezi podíly na trhu IEC vychází z předpokladu trhu složeného ze všech IEC, zatímco cílem vymezení trhu je právě vymezit relevantní trh, a jednak analýza neumožňuje přímo tvrdit, že ke zvýšení tržeb z ramiprilu došlo na úkor tržeb z perindoprilu.
Nicméně, i když je skutečností, že výpočet podílů na trhu perindoprilu vyžaduje předchozí vymezení trhu, a že v důsledku toho v projednávané věci nelze přijmout pojem podílů na trhu jednotlivých IEC, není analýza vývoje tržeb týkajících se IEC, která nepředpokládá existenci trhu s IEC, irelevantní za účelem vymezení relevantního trhu.
Mimoto žalobkyně netvrdí, že pohyby tržeb týkajících se IEC umožňují přímo mít za to, že perindopril podléhá konkurenčnímu tlaku ostatních IEC. Tvrdí, že pohyby tržeb týkajících se IEC v rámci téže země potvrzují existenci silného stupně „setrvačnosti“ lékařů v předepisovací praxi IEC. V tomto ohledu Komise nepředkládá žádné vysvětlení ohledně slučitelnosti mezi mechanismem „setrvačnosti“ lékařů, který zdůrazňuje v napadeném rozhodnutí, a fluktuacemi tržeb týkajících se IEC v čase. Za těchto podmínek je třeba se domnívat, jak správně tvrdí žalobkyně, že významné změny v tržbách týkajících se IEC během přezkoumávaného období zpochybňují význam údajného mechanismu „setrvačnosti“ lékařů v jejich předepisovací praxi IEC.
Zapáté písemnosti ve spise, zejména ze studie Thalès, objednané Servier v rámci jejího strategického plánování, průzkum provedený Komisí u předepisujících lékařů a odpovědi výrobců IEC na otázky Komise neprokazují existenci značného stupně „setrvačnosti“ jednání lékařů v jejich praxi předepisování perindoprilu.
Studie Thalès, provedená mezi prosincem 2003 až únorem 2004, se týká vývoje předepisovacího profilu perindoprilu francouzskými praktickými lékaři. Tato studie klasifikuje lékaře předepisující perindopril do tří kategorií: „velcí předepisující lékaři“ s více než deseti předpisy, „průměrní předepisující lékaři“ s šesti až deseti předpisy, a „malí předepisující lékaři“ s pěti předpisy, za čtvrtletí. Studie analyzuje vývoj typologie předepisujících lékařů v období od dubna do června 2003 (T0) a v období od prosince 2003 do února 2004 (T2). Komise uvádí na podporu svého prokázání existence rostoucí skupiny „věrných“ lékařů předepisujících perindopril, že 80 až 90 % „velkých předepisujících lékařů“, 50 až 60 % „průměrných předepisujících lékařů“ a 60 až 70 % „malých předepisujících lékařů“ v T0 patří stále do téže kategorie v T2.
Tento vývoj však neprokazuje silný stupeň „setrvačnosti“ lékařů při předepisování perindoprilu, jelikož jednak je konstatován v časovém období omezeném na osm až deset měsíců a jednak část lékařů, kteří změnili tuto kategorii, je v tomto omezeném časovém období značná. Je třeba mimoto uvést, že studie Thalès, o kterou se opřela Komise, klasifikuje praktické lékaře do čtyř skupin lékařů, „věrní“, „opouštějící“, „noví zákazníci“ nebo „příležitostní“, v závislosti na vývoji jejich předepisovacích zvyků mezi obdobím T0 a T2. Studie uvádí, že část praktických lékařů „věrných“, „opouštějících“, „noví zákazníci“ nebo „příležitostní“, dosahuje 30 až 40 %, 5 až 10 %, 10 až 15 % a 40 až 50 % všech praktických lékařů. Z výsledků studie Thalès tak vyplývá, že část „věrných“ praktických lékařů je minoritní a nižší než část „příležitostných“ praktických lékařů. Výsledky studie Thalès, který byla ostatně omezena pouze na francouzské praktické lékaře, tedy neprokazují význam mechanismu „setrvačnosti“ lékařů, pokud jde o předepisování perindoprilu a vysoký podíl předepisujících lékařů „věrných“ perindoprilu.
Kromě toho Komise nezpochybňuje tvrzení žalobkyň, podle kterého 52 % lékařů dotázaných v rámci průzkumu provedeného Komisí u lékařů předepisujících perindopril odpovědělo, že předepisovali spíše alternativní léčivé přípravky než perindopril. Přitom skutečnost, že většina lékařů předepisuje spíše alternativní léčivé přípravky k perindoprilu než tento léčivý přípravek, rovněž zpochybňuje existenci mechanismu „setrvačnosti“, ze kterého má prospěch obzvláště perindopril.
Konečně z odpovědí tří výrobců IEC dotázaných Komisí vyplývá, že tito výrobci považují perindopril za konkurující jejich vlastnímu léčivého přípravku. Konkrétně, Sanofi-Aventis se ve své odpovědi Komisi výslovně domnívá, že perindopril je jejím prvním konkurentem v Nizozemsku, v Polsku a od roku 2001 ve Francii, a jejím druhým konkurentem ve Spojeném království. Nic v odpovědích dotázaných výrobců, kteří se věnují vývoji IEC, nesměřuje k prokázání, že konkurenční tlak mezi IEC byl omezený významným jevem „setrvačnosti“ lékařů, pokud jde o nové pacienty.
S přihlédnutím k výše uvedenému je třeba dospět k závěru, že Komise neprokázala, že jev „setrvačnosti“ lékařů a existence rostoucí skupiny „věrných“ lékařů předepisujících perindopril omezily významným způsobem konkurenční tlak vyvíjený na perindopril ze strany ostatních IEC, pokud jde o nové pacienty.
iii)

K náchylnosti ke změně pacientů, kteří se trvale léčí
Komise se domnívala zejména v bodech 2496 až 2510 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že pacienti, kteří se trvale léčili perindoprilem, nemohli po zahájení léčby perindoprilem přejít na alternativní léčivé přípravky. Vzhledem k povaze perindoprilu jako „zboží s dobrou zkušeností“ těžila Servier z informační výhody v tom smyslu, že pacienti, kteří se trvale léčili perindoprilem, věděli o tomto přípravku více než o ostatních léčivých přípravcích, které dosud nevyzkoušeli.
Z důvodu nestejnorodosti léčivých přípravků třídy IEC, která může být spojena s rozdíly v účinnosti a snášenlivosti na individuální úrovni, je třeba se domnívat podle Komise, že nebylo možné dojít ke změně léčby mezi léčivými přípravky stejné terapeutické třídy. Tato změna léčby by totiž mohla být spojena s náklady plynoucími z dalších lékařských konzultací a z potenciálně velmi závažných rizik spojených s výskytem vedlejších účinků, jakož i s neoptimální kontrolou vysokého tlaku.
Nepravděpodobnost změny léčby u pacientů, kteří se trvale léčí podle jejich potřeb, je zejména potvrzena podle Komise řadou průběžných studií, výsledky průzkumu u předepisujících lékařů a odpovědí Sanofi-Aventis na dotazník Komise, podle které byly změny mezi ramiprilem a perindoprilem velmi omezené. Komise tvrdí, že průměrná délka léčby perindoprilem může být odhadnuta na sedm až osm let a že úroveň „věrnosti“ 90 % změřená opakovaným předepisováním perindoprilu potvrzuje vylučovací účinky ohledně základny pacientů, kteří se léčí perindoprilem.
Žalobkyně tvrdí a předkládají Tribunálu řadu důkazů, že Komise podcenila náchylnost ke změně pacientů, kteří se trvale léčí.
Zaprvé je třeba uvést, že analýza Komise týkající se schémat přechodu pacientů, kteří se trvale léčí, vychází z nestejnorodosti léčivých přípravků patřících do třídy IEC. Z odůvodnění napadeného rozhodnutí, zejména z bodů 2496 a 2499 odůvodnění, vyplývá, že Komise se opřela o nestejnorodost třídy IEC v rámci její analýzy schémat přechodu mezi perindoprilem a ostatními léčivými přípravky proti vysokému tlaku. S ohledem na údajnou nestejnorodost léčivých přípravků třídy IEC se Komise domnívala, že změna léčby mezi léčivými přípravky téže terapeutické třídy mohla být spojena s potenciálně velmi závažnými riziky doprovázejícími změnu léčby.
Jak bylo však uvedeno výše, Komise neprokázala nestejnorodost léčivých přípravků patřících do třídy IEC. Naopak neexistuje významný rozdíl mezi perindoprilem a ostatními IEC z terapeutického hlediska, včetně z hlediska účinnosti a vedlejších účinků. Z písemností ve spise zejména nevyplývá, že by ostatní IEC u předepisujících lékařů vyvolávali zvláštní obavy týkající se jejich vedlejších účinků nebo jejich menší účinnosti. Z toho vyplývá, že vzhledem k tomu, že lékaři nepovažovali IEC za nestejnorodé, je zpochybněna analýza Komise, pokud jde o spojení změny léčby mezi léčivými přípravky téže třídy s potenciálně velmi závažnými riziky. Vzhledem k neexistenci rozdílů v účinnosti a snášenlivosti mezi IEC není prokázáno, že změny léčby mezi IEC vyvolávala zvláštní obavy u lékařů.
Zadruhé Komise založila své posouzení ohledně nízké ochoty pacientů, kteří se léčí perindoprilem, ke změně na průběžných studiích připravených Thalès. Tyto studie analyzují preskripční zvyklosti praktických léčivých přípravků mezi červencem 2005 a červnem 2006 ve Francii a ve Spojeném království. Podle těchto studií se více než 90 % předpisů perindoprilu předepisuje opakovaně. Komise z toho vyvozuje existenci velmi vysoké úrovně „věrnosti“ perindoprilu v rozsahu 90 %. Domnívá se, že analýza náchylnosti ke změně pacientů na základě počtu vydaných receptů odráží lépe povahu poptávky po perindoprilu, než kdyby se vycházelo z počtu pacientů.
Poměr opakovaných receptů v celkovém počtu receptů však poskytuje pouze částečnou informaci o náchylnosti ke změně pacientů, kteří se léčí perindoprilem. Úroveň opakovaných předpisů totiž závisí zejména na četnosti návštěv pacientů u lékařů, která se může významně lišit a není ostatně uvedena v napadeném rozhodnutí. Kromě toho počet opakovaných receptů ve srovnání s celkovým počtem receptů neměří úroveň věrnosti pacientů ve smyslu podílu pacientů léčících se perindoprilem v období N, kteří se stále léčí perindoprilem v období N + 1.
Za těchto podmínek jsou studie Thalès nedostatečné pro stanovení věrnosti pacientů začínajících léčbu perindoprilem k tomuto léčivého přípravku.
Zatřetí studie Cegedim a IMS Health poskytují informace, pokud jde o Francii a Spojené království, o náchylnosti pacientů, kteří se léčí perindoprilem, ke změně léčby během období pěti let.
Studie Cegedim z října 2012, předložená Servier v rámci jejích vyjádření v odpovědi na oznámení námitek, analyzuje během období pěti let přetrvávání pacientů, kteří se léčí perindoprilem, u praktických lékařů ve Francii. Analýza se týká pacientů, kteří se léčí perindoprilem a kteří konzultovali téhož praktického lékaře během období pěti let. Vyplývá z ní, že 20 až 30 % pacientů začínajících léčbu perindoprilem zastaví léčbu ve lhůtě šesti měsíců a že z pacientů, kteří zůstanou při léčbě perindoprilem po dobu delší než šest měsíců, přechází 30 až 40 % na jiné léčivé přípravky proti vysokému tlaku a tato léčba není delší než pět let. V rámci přechodů na jiné léčivé přípravky proti vysokému tlaku po více než šesti měsících dochází většinově k přechodům na léčbu, která obsahuje sartany, zatímco přibližně 40 % pacientů přechází na léčbu, která obsahuje jinou IEC použitou samotnou nebo spojenou. V konečném výsledku více než 50 % pacientů začínajících léčbu perindoprilem se již neléčí tímto léčivým přípravkem po období pěti let. Z toho vyplývá, že, pokud jde o pacienty léčené pravidelně týmž francouzským praktickým lékařem, změny léčby pacientů začínajících léčbu perindoprilem jsou významné během období pěti let. Ze studie Cegedim rovněž vyplývá, že pokud jde o rok 2005, fluktuace začínajících pacientů a pacientů končících léčbu (tedy poměr 30 až 40 % a 15 až 20 %) představuje polovinu pacientů léčených Coversylem.
Studie Health z prosince 2013, předložená Servier, analyzuje předepisování ramiprilu, lisinoprilu a perindoprilu během období od 2003 až 2008, pokud jde o pacienty léčené praktickými lékaři ve Spojeném království.
Komise se brání tomu, aby studie IMS Health mohla být zohledněna Tribunálem, jelikož tato studie byla sdělena žalobkyněmi Komisi pozdě ve správním řízení. Nicméně, jak bylo připomenuto v bodě 1373 výše, Tribunál zajišťuje důkladný přezkum legality všech skutečností, předložených žalobkyněmi bez ohledu na to, zda se jedná o skutečnosti, které nastaly před přijatým rozhodnutím či následně po něm, v rozsahu, v němž jsou posledně uvedené skutečnosti relevantní pro přezkum legality rozhodnutí Komise. V projednávané věci studie IMS Health z prosince 2013, předložená Servier Komisi ve správním řízení v odpovědi na shrnutí skutkového stavu ze dne 18. prosince 2013, odpovídá na tezi Komise, podle které pacienti, kteří se léčí perindoprilem, nemohou změnit léčbu. Nelze se tedy domnívat, že tato studie představuje opožděnou skutečnost, kterou nelze zohlednit ve fázi přezkumu legality napadeného rozhodnutí.
Pokud jde o věrohodnost studie, Komise nemůže odmítnout studii IMS Health z důvodu, že byla pořízena „na míru“ pro žalobkyně. Skutečnost, že si žalobkyně samy vyžádaly od IMS Health, aby tuto studii zpracovala, se nutně nedotýká důkazní hodnoty této studie, jelikož zejména nebyla vypracována na základě databází poskytnutých k dispozici samotnými žalobkyněmi. Jak totiž již rozhodl Tribunál (rozsudek ze dne 3. března 2011, Siemens v. Komise,
T‑110/07
,
EU:T:2011:68
, bod
), analýza postrádá věrohodnost a tedy i důkazní hodnotu, která jde nad důkazní hodnotu pouhého zaujatého prohlášení žalobkyň, je-li vypracována na základě poznatků, jež žalobkyně daly k dispozici, aniž přesnost nebo relevance těchto údajů byla předmětem jakéhokoliv nezávislého ověření. V projednávané věci je studie objednaná Servier zpracována na základě databází pocházejících od třetí strany, IMS Health, u níž Komise nezpochybnila, jak vyplývá zejména z poznámky pod čarou 2843 napadeného rozhodnutí, že byla referenční institucí v poskytování údajů ve farmaceutickém odvětví. Komise se sama několikrát opřela o údaje IMS Health v rámci vymezení relevantního trhu.
Kromě toho skutečnost, že objednávka studie nebyla poskytnuta Komisi a že Komise nemohla převzít její výsledky, nestačí ke zpochybnění věrohodnosti studie za okolností projednávané věci. Servier totiž poskytla ve své odpovědi na dotazník Komise ze dne 17. února 2014 podrobný popis pokynů udělených IMS Health. IMS Health popsala ve studii metodologii, předpoklady a použité definice a poskytla hrubé údaje, jakož i algoritmus umožňují replikaci studie. I když je skutečností, že IMS Health neposkytla kartu týkající se nových pacientů, je však třeba uvést, že Komise neupozornila Servier po předání algoritmu a databází na existenci metodologické překážky, která by mohla ohrozit věrohodnost studie. Kromě toho IMS Health uvedla ve studii, že noví pacienti odpovídali těm, kteří neobdrželi dotčený léčivý přípravek v posledních dvanácti měsících před tímto předpisem, a uvedla v dopise ze dne 1. září 2014, že Servier nebyla zapojena do analýzy studie, že studie byla provedena IMS Health za použití metodologie a definic popsaných ve studii, že karta nových pacientů odpovídala standardní definici použité v obdobných studiích a že podkladové údaje k novým pacientům pocházely z databází za použití integrovaných zpráv dostupných na pracovišti podniku nebo pokud se klient zaregistroval do této databáze. Za těchto podmínek, zejména vzhledem k dostatečným vysvětlením poskytnutým Servier a IMS Health, nemohla Komise oprávněně tvrdit, že studii IMS Health nelze přijmout jako věrohodný důkaz.
Studie IMS Health ukazuje, pokud jde o pacienty léčené anglickými praktickými lékaři v letech 2003 až 2008, že v daném roce představují noví pacienti léčení perindoprilem třetinu ze všech pacientů, kteří se tímto léčivým přípravkem léčí. Ukazuje rovněž, že náhrady perindoprilu pocházejí primárně z jiných tříd léčivých přípravků proti vysokému tlaku, ale rovněž z jiných IEC. Uvádí, že z pacientů začínajících léčbu perindoprilem je průměrná délka léčby s vyloučením přerušení léčby kratší než šest měsíců u 24 % pacientů, kratší než tři roky u 57 % pacientů a kratší než pět let u 76 % z nich.
Komise se domnívá, že proces přechodu je klesající, tedy, že pacienti mohli čím dál tím méně opustit perindopril, čím delší byla doba léčby. Nicméně je třeba konstatovat, že podle studie Cegedim dosahuje čistá průměrná ztráta pacientů léčících se perindoprilem během čtvrtého a pátého roku léčby přibližně 5 % za rok u pacientů léčených francouzskými praktickými lékaři. Podle studie IMS Health dosahuje poměr pacientů léčených anglickými praktickými lékaři, jejichž průměrná délka léčby, s vyloučením přerušení léčby, činí mezi třemi až čtyřmi lety na jedné straně, a čtyřmi až pěti lety na straně druhé, 12 % a 7 %. V důsledku toho z písemností ve spise vyplývá, že podíl pacientů, kteří mohli zastavit svou léčbu perindoprilem během čtvrtého a pátého roku léčby perindoprilem, je značný.
Ze studií Cegedim a IMS Health tak vyplývá, že pacienti léčení perindoprilem, léčení praktickými lékaři ve Francii a ve Spojeném království během přezkoumávaného období měli průměrnou dobu léčby kratší než pět let. Měnili léčbu ve významném počtu během prvních šesti měsíců léčby, ale rovněž během pěti let od začátku léčby.
Začtvrté dokumenty týkající se PCT potvrzují existenci změn v léčbě u pacientů, kteří se léčí perindoprilem, k jiným IEC, pokud jde o Spojené království.
Jak bylo uvedeno výše, několik PCT se domnívalo počínaje rokem 2005, že perindopril nebyl účinnější než jiná IEC a podporovalo používání jiných IEC než perindopril, či dokonce náhradu perindoprilu jinou IEC. Tyto politiky, které byly někdy formou pokynů, formulářů nebo vzorových dopisů určených pacientům za účelem změny léčby perindoprilem ramiprilem nebo lisinoprilem, jsou významné vzhledem k počtu dotčených PCT a skutečnosti, že tyto PCT pocházely z různých regionů Spojeného království.
Z písemností ve spise vyplývá, že tyto politiky identifikované jako hrozby interními strategickými dokumenty Servier počínaje rokem 2005 měly skutečný záporný důsledek na tržby z perindoprilu na místní úrovni. Je skutečností, jak zdůrazňuje Komise, že není prokázáno, že politiky prováděné PCT měly významný vliv na vnitrostátní úrovni. I když schéma obsažené v bodě 2286 odůvodnění napadeného rozhodnutí ukazuje kvazistagnaci tržeb z perindoprilu vyjádřených v dávkách stanovených za den od září 2006, písemnosti ve spise však neumožňují prokázat realitu příčinné souvislosti mezi doporučeními PCT a vývojem tržeb týkajících se perindoprilu a ostatních IEC na úrovni celého Spojeného království. Tato doporučení však nejsou irelevantní, jelikož znázorňují konkrétně možnosti přechodu mezi IEC na jednom ze zeměpisných trhů použitých Komisí v její analýze.
Komise nemůže tvrdit, že je argument žalobkyň, kterým se dovolávají politik prováděných PCT, v rozporu s jejich tvrzením, podle něhož cenový ukazatel hraje omezenou úlohu ve vztazích mezi různými IEC. Jak totiž vyplývá z úvah rozvinutých v bodech 1380 až 1404 výše, farmaceutické odvětví je „atypickým“ odvětvím, jehož zvláštnosti vyžadují, aby byl trh vymezen na základě přístupu založeného na několika kritériích, zejména na terapeutickém použití přípravků. V projednávané věci politiky PCT nezpochybňují toto zjištění. I když tyto politiky potvrzují terapeutickou nahraditelnost mezi IEC a možnosti změn v léčbě u pacientů, kteří se léčí perindoprilem, nevyplývá z toho však, že by cenový ukazatel hrál rozhodující či převažující úlohu v analýze konkurenčních tlaků mezi těmito léčivými přípravky.
Zapáté Komise se domnívá s odkazem zejména na výsledky průzkumu provedeného u předepisujících lékařů, že změny v léčbě pacientů, kteří se léčí perindoprilem, jsou málo pravděpodobné, pokud se pacienti léčí perindoprilem „úspěšně“.
Nicméně výsledky průzkumu u předepisujících lékařů provedeného Komisí, podle kterých se široká většina lékařů (76 %) domnívala, že pacienti léčení „úspěšně“, u kterých nebyla změněna léčba, budou pravděpodobně pokračovat v léčbě perindoprilem po dobu delší pěti let, nezpochybňují zjištění studií Cegedim a IMS Health týkající se průměrné délky léčky a změn pacientů léčených perindoprilem. Otázka položená předepisujícím lékařům totiž vychází z odhadu pravděpodobnosti, že léčba perindoprilem bude pokračovat, a nikoliv z odhadu skutečného poměru pacientů, kteří pokračují v léčbě po dobu delší než pět let. Otázka položená předepisujícím lékařům se kromě toho týká pouze pacientů léčených „úspěšně“, u kterých nebyla změněna léčba, zatímco studie Cegedim a IMS Health poskytují informace o průměrné délce léčby pacientů léčených perindoprilem a všech změnách v léčbě, ke kterým došlo, bez ohledu na posouzení výsledků léčby perindoprilem lékaři. Konečně, i u pacientů léčených „úspěšně“ perindoprilem, u kterých nedošlo ke změně léčby, pouhá menšina dotázaných lékařů se domnívá, že tito pacienti budou pravděpodobně pokračovat v léčbě perindoprilem po dobu delší než deset let.
Pacienti, kteří se léčí perindoprilem „úspěšně“, sice mají přirozeně nižší náklonnost ke změně léčby než ti, kteří nespadají do této kategorie, avšak zjištění studií Cegedim a IMS Health zůstávají relevantní pro posouzení, v jakém rozsahu pacienti, kteří začínají léčbu, zůstávají „věrní“ perindoprilu po dobu pěti let. Tyto studie ukazují existenci významných změn v léčbě, které zpochybňují tvrzení formulovaná Komisí v napadeném rozhodnutí týkající se vylučovacích účinků ohledně základny pacientů léčených perindoprilem.
Zašesté Komise se v napadeném rozhodnutí opírá o skutečnost, že Sanofi-Aventis uvedla v odpovědi na její dotazník, že změny v léčbě mezi ramiprilem a perindoprilem byly velmi omezené a že oba přípravky zakládaly svůj růst na pacientech, kteří nově zahajovali léčbu. Nicméně mimo to, že se toto tvrzení týká pouze francouzského trhu, Sanofi-Aventis ve své odpovědi uvádí, že populace pacientů, kteří mohou být léčeni ramiprilem, byla větší než populace pacientů, kteří mohou být léčeni perindoprilem, až do roku 2007, jak bylo uvedeno výše, což jsou skutečnosti, které mohou dále omezovat přechody pacientů ramiprilu k perindoprilu a naopak. Kromě toho Sanofi-Aventis se nevyjádřila ke změnám v léčbě v Nizozemsku a ve Spojeném království a uvedla, pokud jde o polský trh, že považovala perindopril za přípravek, na jehož úkor získal ramipril pacienty. Z toho vyplývá, že odpovědi Sanofi-Aventis na dotazník Komise nezpochybňují rozsah změn v léčbě u pacientů léčených perindoprilem.
Z výše uvedeného vyplývá, že Komise podcenila náchylnost ke změně pacientů léčených perindoprilem a opřela se mimoto o chybnou hypotézu o nestejnorodosti léčivých přípravků třídy IEC. Z písemností ve spise vyplývá, že změny v léčbě pacientů, kteří začínají léčbu perindoprilem, jsou významné po dobu pěti let, což zpochybňuje průměrnou délku léčby odhadnutou Komisí a význam vylučovacích účinků ohledně základny pacientů.
iv)

K propagačním účinkům
Komise se domnívala v bodech 2515 až 2521 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že propagace mohla zvýšit stupeň hospodářské soutěže, pokud lékařské společenství díky ní bylo informováno o dalších terapeutických alternativách, zejména nových přípravcích nebo nových významných indikacích pro existující přípravky. Domnívala se nicméně, že v projednávané věci nemůže být hospodářská soutěž na úrovni propagace považována za zdroj významného konkurenčního tlaku z hlediska vztahu mezi perindoprilem a jeho potenciálními konkurenty, jelikož jakékoliv nové propagační úsilí u léčivých přípravků, které jsou prodávány již dlouho, pouze doplňuje důvěru, která již byla získána u „věrných“ předepisujících lékařů. Komise uvedla, že vzhledem k překážkám změně v léčbě a převažujícím pacientům, kteří se léčí trvale, byl potenciální dopad propagačního úsilí ze strany výrobců ostatních IEC na tržby z perindoprilu omezený. Komise dodala, že neexistence konkurenčního tlaku ostatních výrobců IEC byla rovněž prokázána kategoriemi pacientů, na které cílila Servier v rámci své propagační politiky, analýzou propagace obsaženou v interních strategických dokumentech Servier a stabilitou jejích propagačních výdajů.
Žalobkyně v podstatě tvrdí, že se Komise dopustila pochybení, když řádně nezohlednila významné propagační úsilí laboratoří, které představuje hlavní dimenzi hospodářské soutěže, a nutnost čelit konkurenci v případě neexistence „setrvačnosti“ pacientů a lékařů.
Zaprvé Komise opřela svou analýzu propagačního úsilí o jev „setrvačnosti“ lékařů a o existenci překážek změn v léčbě.
Jak bylo však uvedeno výše, jednání lékařů týkající se předepisování se nevyznačovalo vysokým stupněm „setrvačnosti“ a změny v léčbě pacientů, kteří se trvale léčí, byly významné. Komise se tedy na základě chybných hypotéz, které jsou s to zpochybnit její analýzu, domnívala, že potenciální dopad propagačního úsilí výrobců ostatních léčivých přípravků na tržby z perindoprilu musel být posouzen jako obzvláště omezený.
Zadruhé Komise opřela svou analýzu propagačního úsilí o kategorie pacientů, na které cílila Servier v rámci své propagace, a o údajné zvláštní vlastnosti perindoprilu z hlediska terapeutického užití. Uvedla v bodech 2366 a 2519 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že propagační výdaje Servier byly soustředěny na nové potenciální pacienty, včetně pacientů, u kterých byla nově provedena diagnóza vysokého krevního tlaku, pacientů, jejichž krevní tlak nebyl kontrolován uspokojivým způsobem jiným léčivým přípravkem proti vysokému krevnímu tlaku, jakož i některých skupin pacientů, u kterých perindopril prokázal zvláštní vlastnosti.
V tomto ohledu je třeba uvést, že propagace může být konkurenčním nástrojem, zejména pokud jsou přípravky značně podobné. Neexistence kladného odlišení perindoprilu od ostatních IEC je v souladu s nutností společnosti Servier vyvinout navazující propagační úsilí, aby se udržela na trhu a prosadila se u předepisujících lékařů. Z důvodu neexistence vyšší terapeutické úrovně perindoprilu nejsou předepisující lékaři pouze na tomto základě motivováni, aby předepisovali perindopril spíše než jiný léčivý přípravek.
Kromě toho ze samotného znění bodů 2366 a 2519 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že Servier vyvíjela propagační úsilí, které cílilo na nové pacienty i na pacienty, kteří již používali jiný léčivý přípravek proti vysokému krevnímu tlaku. Navíc Komise neprokázala, jak bylo uvedeno výše, že by perindopril měl zvláštní vlastnosti, které by jej odlišovaly od ostatních IEC z terapeutického hlediska. Ačkoli se Servier snažila odlišit perindopril od ostatních IEC, nedosáhlo toto úsilí kýženého úspěchu a neumožnilo dostatečně odlišit perindopril od ostatních IEC.
Propagační strategie perindoprilu tedy neumožňuje v rozsahu, v němž cílí na určité kategorie pacientů, dospět k závěru, že dopad hospodářské soutěže prostřednictvím propagace mezi IEC byl omezený.
Zatřetí interní dokumenty Servier, odpovědi výrobců ostatních IEC a ostatní písemnosti ve spise prokazují na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, že propagační akce ostatních výrobců IEC mohly vyvíjet konkurenční tlak na perindopril.
Z interních strategických dokumentů Servier, zejména z dokumentu nadepsaného „2005/2006 orientation plan“ a z dokumentu nadepsaného „Indikativní plán pro Coversyl 2006/2007“, tak vyplývá, že se Servier v letech 2000 až 2009 domnívala, že konkurence na trhu s léky na vysoký krevní tlak a na trhu s léky na srdeční choroby byla silná. Z těchto dokumentů rovněž vyplývá, že Servier považovala ostatní IEC za konkurenty, zejména ramipril, captopril, lisinopril, enalapril, fosinopril a trandolapril. Několikrát ramipril figuruje v části strategických dokumentů věnované hrozbám pro rozvoj perindoprilu. Například uvedení na trh nového přípravku, Co-Triatec, v roce 2005, umožňující zajistit návaznost v komunikaci škály přípravků ramiprilu, je prezentováno jako hrozba.
Tři výrobci originálních IEC, dotázaní Komisí, považují rovněž perindopril za konkurenta nebo rivala jejich vlastního léčivého přípravku. Zajisté, jak uvedla Komise, skutečnost, že ostatní podniky považují určitý přípravek za hlavní konkurenční cíl, neznamená, že by dotčený přípravek podléhal významnému konkurenčnímu tlaku ze strany těchto ostatních podniků. Tento soubor indicií však může být do určité míry užitečný, neboť umožňuje přihlédnout ke způsobu, jakým samy podniky posuzují své postavení na trhu. V tomto ohledu z odpovědí podniků dotázaných Komisí na jejich vnímání konkurence vyplývá, že Sanofi-Aventis, výrobce ramiprilu, AstraZeneca AB, výrobce lisinoprilu, a MSD, výrobce enalaprilu a lisinoprilu, považovaly perindopril za konkurenční ve vztahu k jejich léčivému přípravku. Zejména z dokumentů poskytnutých Sanofi-Aventis, a sice z prezentací týkajících se polského trhu a obchodních plánů pro roky 2008–2009, vyplývá, že perindopril a enalapril byly podle tohoto podniku první a druhý nejbližší rivalové ramiprilu a že ramipril profitoval obecně z lepšího vnímání jako ochranná známka.
Kromě toho z písemností ve spisu vyplývá, že propagační komunikace ostatních IEC mohla mít významný dopad na tržby z perindoprilu.
Interní strategické dokumenty Servier, jakož i dokumenty týkající se propagace ostatních IEC ukazují, že ostatní IEC se prezentovaly jako nejlepší v rámci této třídy léčivých přípravků nebo se dokonce prezentovaly jako s vyšší terapeutickou úrovní než ostatní IEC. Některé propagační plány ostatních IEC se týkaly přímo perindoprilu Servier.
Je-li silný propagační tlak sartanů souběžně s poklesem propagace IEC prezentován jako hrozba v interních dokumentech Servier, propagace ramiprilu je prezentována jako hrozba pro perindopril, zatímco pokles této propagace je vnímán jako příznivá vyhlídka. Interní dokumenty Servier zdůrazňují skutečnost, že propagace ramiprilu vychází ze studie HOPE, prezentované jako hlavní událost roku 2001, která umožnila, že došlo k silnému růstu ramiprilu a rampiril získal nové indikace. Ve strategických dokumentech Servier je upřesněno, že výsledky studie HOPE a pozice ramiprilu měly silný vliv na tržby z Coversylu 4 mg Servier.
Z písemností ve spise, zejména z informací poskytnutých IMS Health obsažených v napadeném rozhodnutí a z odpovědi Sanofi-Aventis na žádosti o informace Komise, vyplývá, že propagační výdaje vynaložené ostatními výrobci IEC byly značné v určitých obdobích, zejména výdaje, které se týkaly ramiprilu v Nizozemsku a ve Spojeném království až do roku 2003 nebo ve Francii až do začátku roku 2006.
V důsledku toho písemnosti ve spise, zejména interní strategické dokumenty Servier, jakož i odpovědi ostatních výrobců IEC, prokazují, že propagační akce ostatních IEC mohly mít značný vliv na tržby Servier.
Začtvrté význam propagačních výdajů Servier během přezkoumávaného období je rovněž v souladu se skutečností, že hospodářská soutěž prostřednictvím propagace mohla představovat zdroj konkurenčního tlaku ve vztazích mezi IEC, aniž by to bylo zpochybněno údajnou stabilitou těchto propagačních výdajů.
Význam propagačních výdajů Servier, který není zpochybněn, vyplývá zejména z údajů týkajících se hlavních nákladových položek, které přispěly k celkovým nákladům na varianty perindoprilu. Tyto výdaje byly významné zejména ve Francii, v Nizozemsku a ve Spojeném království, jak značí informace poskytnuté IMS Health, obsažené v napadeném rozhodnutí. Jako příklad, v roce 2000 vynaložila Servier 70 až 80 milionů eur ve Francii na propagaci perindoprilu, zatímco celkový obrat z přípravku činil mezi 180 a 200 miliony eur. V roce 2004 dosahovaly propagační výdaje v této zemi 100 až 120 milionů eur, tedy přibližně třetinu celkového obratu z přípravku (300 až 350 milionů eur).
Je třeba dodat, že okolnost, že i přes velmi významnou výši propagačních výdajů Servier na perindopril zůstala rentabilita perindoprilu během přezkoumávaného období vysoká, neznamená, že perindopril nepodléhal významnému konkurenčnímu tlaku ze strany ostatních IEC. Ostatně když Komise konstatuje vysokou výši obecné rentability perindoprilu v bodech 2369 až 2371 odůvodnění napadeného rozhodnutí, nevyvozuje z toho důsledky v rámci vymezení relevantního trhu a nevychází z této rentability při závěru v bodech 2403 až 2546 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že relevantní výrobkový trh je omezený na originální a generickou verzi perindoprilu.
Interní strategické dokumenty Servier zdůrazňují vztah mezi konkurenčním prostředním a propagačními výdaji Servier, a uvádí, že konkurenční prostředí vyžaduje velmi významné propagační úsilí, kterému dominuje lékařská návštěva. Tyto dokumenty vyjadřují vůli Servier získat nové zákazníky na úkor ostatních léčivých přípravků proti vysokému krevnímu tlaku, zejména z IEC, a zmiňují obtíž pro Servier být přítomna u praktických lékařů vzhledem zejména k finančním a lidským investicím ostatních výrobců přípravků proti vysokému krevnímu tlaku.
Komise tvrdí, že ze stability propagačních výdajů Servier během přezkoumávaného období vyplývá široce závislá povaha propagace perindoprilu a neexistence vystavení silným konkurenčním tlakům.
Nicméně stabilita propagačních výdajů Servier nevyplývá z písemností ve spise, zejména z údajů studie IMS Health, jelikož se výše výdajů významně lišila během přezkoumávaného období. Ostatně stabilita propagačních výdajů, za předpokladu, že by byla prokázána, nutně neznamená neexistenci významného konkurenčního tlaku ze strany ostatních IEC. Zachování propagačních výdajů na takto vysoké úrovni může svědčit o vůli podniku zachovat si své tržby vůči nahraditelným přípravkům z terapeutického hlediska, které vyvíjely významný konkurenční tlak na perindopril. Komise nevysvětluje důvody, proč by měl subjekt v dominantním postavení jako Servier mít potřebu v případě neexistence významného konkurenčního tlaku věnovat po tak dlouho dobu takovou část svého celkového obratu na propagační výdaje.
Přerušení propagačního úsilí Servier v okamžiku vstupu generik na trh taktéž neznačí neexistenci významného konkurenčního tlaku před vstupem generik na trh. Ačkoliv očekávaná neexistence výsledků může odradit výrobce od vyvíjení propagačního úsilí, vyhlídka výsledků dosáhnout jej může motivovat k tomu, aby investoval do propagace přípravku. Je přitom možné, že před vstupem generika na trh mohla Servier oprávněně doufat v kladný dopad svého propagačního úsilí. Před vstupem generik na trh Servier mohla být motivována vyvíjet propagační úsilí v prostředí hospodářské soutěže mezi IEC plynoucí zejména z neexistence nestejnorodosti léčivých přípravků této třídy.
V důsledku toho propagační výdaje Servier během přezkoumávaného období neznačí, že by Servier nepodléhala významným konkurenčním tlakům ze strany ostatních IEC.
Z výše uvedeného vyplývá, že Komise řádně nezohlednila propagační úsilí laboratoří a jeho význam v analýze konkurenčních vztahů mezi perindoprilem a ostatními IEC.
Ze všech úvah uvedených v bodech 1418 až 1565 výše vyplývá, že druhá výtka předložená žalobkyněmi je opodstatněná.
4)

K druhé části první výtky, vycházející z nadměrného významu přiznanému kritériu ceny v analýze trhu, a ke třetí, podpůrné, výtce, vycházející z toho, že ekonometrická analýza Komise je chybná
V bodech 2460 až 2495 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise za účelem vymezení relevantního výrobkového trhu provedla analýzu tzv. přirozených událostí, ke kterým došlo na trzích ve Francii, Nizozemsku, Polsku a ve Spojeném království.
Komise se domnívala, že pokud jsou dva přípravky blízkými náhradami, podstatné snížení ceny jednoho musí vést ke snížení obratu z druhého. Komise se pokusila posoudit pro účely úvodního vizuálního posouzení a poté ekonometrického výpočtu dopad snížení cen ostatních léčivých přípravků proti vysokému tlaku na tržby z perindoprilu. Za tímto účelem Komise zejména porovnala účinek vstupu generik perindoprilu na tržby z perindoprilu s účinkem vstupu generik ostatních IEC na tržby z perindoprilu. Podle Komise okolnost, že tržby z perindoprilu byly méně dotčeny vstupem generik ostatních IEC než vstupem svých vlastních generik, prokazuje, že IEC nevyvíjely významný tlak na perindopril z hlediska ceny (bod 2494 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Na závěr své analýzy přirozených událostí se Komise domnívala, že perindopril nepodléhal podstatným omezením z hlediska jeho ceny ze strany ostatních přípravků, zejména ostatních IEC, kromě tlaku vyvíjeného ze strany generického perindoprilu. Snížení cen ostatních IEC neměla podle Komise významný záporný dopad na tržby a obrat z perindoprilu.
V druhé části jejich první výtky žalobkyně tvrdí, že Komise přiřkla nadměrný význam cenovému ukazateli v analýze relevantního výrobkového trhu. Podpůrně tvrdí v rámci jejich třetí výtky, že ekonometrická analýza Komise je chybná.
Zaprvé, jak bylo uvedeno v bodech 1385 až 1404 výše, z judikatury vyplývá, že specifika, jimiž se vyznačují mechanismy hospodářské soutěže ve farmaceutickém odvětví, neznamenají, že ukazatele spojené s cenami by při posuzování konkurenčních tlaků nebyly relevantní, s tím, že tyto faktory musejí být posuzovány v jejich vlastním kontextu (rozsudek ze dne 1. července 2010, AstraZeneca v. Komise,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, bod
).
V projednávané věci tedy Komise mohla při vymezení relevantního trhu přezkoumat, zda podléhal perindopril významným konkurenčním tlakům plynoucím ze změn cen ostatních IEC a přihlédnout k výsledku tohoto přezkumu.
Komise vyvodila ze své analýzy změn cen ostatních IEC, že perindopril nepodléhal významným konkurenčním tlakům, které by z nich vyplývaly. Nízká citlivost perindoprilu na změny cen ostatních IEC totiž vyplývá z několika písemností ve spise, zejména z interních dokumentů Servier nebo z průzkumu u předepisujících lékařů provedeného Komisí. Tento závěr není ostatně zpochybněn jako takový žalobkyněmi. Samy žalobkyně uvádí, že lékaři nejsou zpravidla velmi citliví na cenu, že výběr lékařů je primárně veden terapeutickou relevancí a účinností různých léčivých přípravků spíše než jejich cenou a že konkurence mezi laboratořemi probíhá primárně jinak než prostřednictvím cen, jako například inovacemi, kvalitou přípravků nebo propagací.
Nicméně, jak správně tvrdí žalobkyně, analýza přirozených událostí, tak jak byla pochopena Komisí, a sice prizmatem změn cen, neumožňuje dospět k závěru o neexistenci konkurenčních tlaků kvalitativního necenového rázu.
Jak bylo totiž uvedeno v bodech 1395 a 1397 výše, svoboda volby lékařů mezi originálními léčivými přípravky dostupnými na trhu nebo mezi originálními léčivými přípravky a generickými verzemi jiných molekul, a pozornost, kterou přiznávají předepisující lékaři prioritně terapeutických aspektům, umožňují případně, aby docházelo k významným konkurenčním tlakům kvalitativního necenového rázu kromě obvyklých mechanismů cenového tlaku. Takové tlaky mohou existovat stejně tak dobře v případě, že se terapeutické účinky léčivého přípravku jeví jasně vyšší než účinky ostatních léčivých přípravků, které jsou dostupné pro léčbu téže nemoci, jako v případě, kdy jsou dostupné léčivé přípravky uznány nebo vnímány jako rovnocenné předepisujícími lékaři.
Pokud u léčby téže nemoci mají předepisující lékaři volbu mezi léčivými přípravky, z nichž žádný není uznán nebo vnímán jako přípravek s vyšší terapeutickou úrovní oproti ostatním, zejména z důvodu totožnosti způsobu působení nebo proto, že jejich terapeutické užitky nebo jejich nežádoucí nebo vedlejší účinky je neumožňují navzájem odlišit, opírá se analýza hospodářské mezi těmito léčivými přípravky rovněž v široké míře o kvalitativní srovnání. Volba praktického lékaře obecně nezávisí primárně na nákladech těchto léčivých přípravků, ale na jejich stupni terapeutické diferenciace, jejich vhodnosti pro daný typ pacienta, znalosti různých léčivých přípravků lékařem nebo dále na jeho osobní zkušenosti nebo zkušenosti jeho pacientů.
Mimoto, jak vyplývá z odpovědi na druhou výtku, perindopril mohl být vystaven, vzhledem k neexistenci významného rozdílu mezi perindoprilem a ostatními IEC z terapeutického hlediska, konkurenčním tlakům necenového kvalitativního rázu, které Komise měla řádně zohlednit. Tyto konkurenční tlaky, které mohly být vyvíjeny prostřednictvím propagačních akcí výrobců ostatních IEC, se týkaly jak nových pacientů, tak i pacientů, kteří již zahájili léčbu perindoprilem.
Okolnost, že je perindopril málo citlivý na změny v cenách ostatních IEC, nutně neznamenala, že tento léčivý přípravek nepodléhal významnému konkurenčnímu tlaku ze strany těchto léčivých přípravků. Tato okolnost neumožňuje vyvodit, že by byl perindopril uchráněn významnému konkurenčnímu tlaku plynoucímu, jak tvrdí žalobkyně, z jiných ukazatelů než z cen, jako například inovace, kvalita přípravků a propagace. V tomto ohledu samotná Komise připomíná v bodě 2543 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že hospodářská nahraditelnost může existovat tehdy, pokud změny dotýkající se jiných významných hospodářských proměnných, než cen, vedou k přesunu významné části tržeb od jednoho přípravku k druhému.
V důsledku toho okolnost, že tržby a ceny perindoprilu klesly až po vstupu generického perindoprilu na trh a zůstaly stabilní nebo byly méně dotčeny přirozenými událostmi týkajícími se změn cen ostatních molekul, neumožňuje dospět k závěru o neexistenci konkurenčních tlaků do vstupu generik perindoprilu na trh.
Zadruhé, z písemností ve spise vyplývá, že Komise přiznala, jak správně zdůrazňují žalobkyně, nadměrný význam cenovému ukazateli při vymezení výrobkového trhu, když vyvodila z analýzy přirozených událostí neexistenci významného konkurenčního tlaku vyvíjeného IEC ve vztahu k perindoprilu.
Z písemností ve spise totiž vyplývá, že cenový ukazatel hrál rozhodující úlohu v analýze Komise za účelem vyloučení ostatních IEC z relevantního trhu. Ze samotného znění napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise primárně vycházela z analýzy přirozených událostí cenové povahy, aby vyloučila z relevantního trhu IEC, jako je ramipril, enalapril nebo lisinopril, uváděné Servier jako přípravky blízce konkurující jejím přípravkům. Komise zdůraznila například v bodě 2460 odůvodnění a v poznámce pod čarou 3245 napadeného rozhodnutí význam výsledků své ekonometrické analýzy mající ověřit, zda snížení ceny některých léčivých přípravků třídy IEC v návaznosti na uvedení generik těchto přípravků, mělo či nemělo dopad na tržby z perindoprilu. V napadeném rozhodnutí Komise několikrát uvedla zejména v bodech 2527 a 2534 odůvodnění, že neexistence tlaků na ceny plynoucí z právního rámce, která vyplynula z analýzy přirozených událostí, umožnila dospět k závěru, že žádná jiná molekula nevyvíjela na perindopril významný konkurenční tlak. V bodě 2546 odůvodnění napadeného rozhodnutí se domnívala, že skutečnost, že konkurenční tlak vyvíjený generiky převažuje nad jakýmkoliv jiným potenciálním konkurenčním tlakem, kterému čelil perindopril, vedla přirozeně k vymezení omezeného trhu, který zahrnoval pouze dotčený léčivý přípravek.
Význam analýzy přirozených událostí týkajících se změn cen ve vymezení trhu použitého Komisí je ostatně zdůrazněn v žalobní odpovědi Komise, která uvádí, že tato analýza uvádí u čtyř dotčených členských států, že žalobkyně nebyly vystaveny významnému konkurenčnímu tlaku ze strany výrobců ostatních IEC. Žalobní odpověď uvádí, pokud jde o Polsko, že analýza přirozených událostí ukazuje, že ostatní léčivé přípravky stejné třídy nevyvíjely konkurenční tlaky na perindopril.
Na jednání Komise dále zdůraznila, že zjištění o neexistenci poklesu tržeb z perindoprilu při vstupu generických verzí ostatních IEC na trh, mnohem levnějších, než perindopril, bylo v její analýze ústřední a umožnilo dospět k závěru o neexistenci významného konkurenčního tlaku vyvíjeného ostatními IEC.
Když tak Komise přiznala rozhodující význam výsledkům své analýzy přirozených událostí primárně založené na dopadu změn cen, plně nezohlednila kontext vlastní farmaceutickému odvětví a nepřiložila dostatečnou pozornost skutečnostem, které umožňovaly určit existenci konkurenčních tlaků kvalitativního nebo necenového rázu.
Za těchto podmínek je třeba vyhovět druhé části první výtky předložené Servier týkající se nadměrnému významu přiznanému Komisí vývoji cen léčivých přípravků. Komise nemohla vyvodit z analýzy přirozených událostí a z nízké citlivosti perindoprilu na změny cen ostatních IEC, že Servier nepodléhala ze strany ostatních přípravků konkurenčnímu tlaku jakékoliv povahy, kromě tlaků vyvíjených generickým perindoprilem.
Vzhledem k tomu, že Tribunál vyhověl druhé části první výtky týkající se analýzy cen předložené primárně žalobkyněmi, není třeba přezkoumat třetí výtku předloženou žalobkyněmi, ve které tvrdí podpůrně, že ekonometrická analýza cen provedená Komisí je stižena metodologickou vadou.
5)

Závěry
Úvodem je třeba připomenout, jak bylo uvedeno v bodech 1373 až 1375 výše, že rozsah přezkumu legality stanoveného v článku 263 SFEU zahrnuje všechny prvky rozhodnutí Komise v řízení podle článků 101 a 102 SFEU, jejichž důkladný přezkum Tribunál provádí po právní i skutkové stránce ve světle důvodů vznesených žalobkyněmi s ohledem na všechny skutečnosti předložené žalobkyněmi (rozsudek ze dne 21. ledna 2016, Galp Energía España a další v. Komise,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, bod
).
Kromě toho ačkoli Komise má v oblastech, ve kterých se provádí komplexní hospodářské posouzení, určitý prostor pro uvážení, neznamená to, že unijní soud nesmí přezkoumávat výklad hospodářských údajů provedený Komisí. Zejména unijní soud musí ověřit nejen věcnou správnost dovolávaných důkazních materiálů, jejich věrohodnost a soudržnost, ale rovněž musí přezkoumat, zda tyto důkazy představují veškeré relevantní údaje, jež musí být při posuzování komplexní situace vzaty v úvahu, a zda lze o ně opřít závěry, které z nich byly vyvozeny (rozsudky ze dne 15. února 2005, Komise v. Tetra Laval,
C‑12/03 P
,
EU:C:2005:87
, bod
; ze dne 8. prosince 2011, Chalkor v. Komise,
C‑386/10 P
,
EU:C:2011:815
, bod
, a ze dne 10. července 2014, Telefónica a Telefónica de España v. Komise,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, bod
). Pokud Komise za účelem kvalifikace praktiky z hlediska ustanovení článku 102 SFEU přikládá skutečný význam hospodářské analýze schopnosti slev vytlačit z trhu stejně výkonného soutěžitele (test AEC), je unijní soud povinen přezkoumat veškeré argumenty předložené sankcionovaným podnikem ohledně tohoto testu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. září 2017, Intel v. Komise,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
, body
až
).
V projednávané věci je třeba na závěr celkového posouzení skutečností, o které Komise opřela své posouzení a přezkumu výtek předložených žalobkyněmi, dospět k závěru, že se Komise dopustila při analýze vymezení relevantního trhu řady vad. Komise totiž:
–
nesprávně konstatovala, pokud jde o terapeutické použití, že IEC byly třídou nestejnorodých léčivých přípravků a perindopril měl zvláštní vlastnosti v rámci této třídy léčivých přípravků;
–
nesprávně dospěla k závěru, že mechanismus „setrvačnosti“ lékařů významně omezil konkurenční tlak vyvíjený na perindopril ostatními IEC u nových pacientů;
–
podcenila náchylnost pacientů, kteří se léčí perindoprilem, ke změně léčby;
–
řádně nezohlednila propagační úsilí laboratoří a jeho význam v analýze konkurenčních vztahů;
–
nevzala v potaz zvláštní vlastnosti hospodářské soutěže ve farmaceutickém odvětví, když vyvodila nesprávně z analýzy skutečných událostí primárně založené na změnách cen, že perindopril nepodléhal významným konkurenčním tlakům ze strany ostatních IEC.
Na základě analýzy stižené vadami, které byly právě připomenuty, Komise omezila relevantní trh pouze na molekulu perindoprilu, třebaže písemnosti ve spise ukazují, že perindopril mohl být vystaven ze strany ostatních IEC významným konkurenčním tlakům necenového rázu. Za těchto podmínek je třeba se domnívat, že chyby, kterých se Komise dopustila, mohou poškozovat výsledek její analýzy.
Je tak třeba dospět k závěru, po posouzení provedeném Tribunálem v mezích soudního přezkumu připomenutých v bodech 1587 a 1588 výše, že není prokázáno, že relevantní výrobkový trh je omezen pouze na originální a generický perindopril.
Vzhledem k výše uvedenému je třeba vyhovět čtrnáctému žalobnímu důvodu, podanému proti vymezení trhu s koncovými přípravky jako trhu s originálním a generickým perindoprilem.
13.

K nesprávným posouzením skutkového stavu týkajícím se existence dominantního postavení na trhu koncových přípravků
a)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
b)

Závěry Tribunálu
Úvodem je třeba připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že se dominantní postavení uvedené v článku 102 SFEU týká situace, v níž má podnik hospodářskou sílu, která mu umožňuje bránit zachování účinné hospodářské soutěže na relevantním trhu tím, že mu poskytuje možnost jednat do značné míry nezávisle na svých soutěžitelích, svých zákaznících a nakonec i spotřebitelích (rozsudky ze dne 14. února 1978, United Brands a United Brands Continentaal v. Komise,
27/76
,
EU:C:1978:22
, bod
, a ze dne 13. února 1979, Hoffmann-La Roche v. Komise,
85/76
,
EU:C:1979:36
, bod
).
V projednávané věci Komise dospěla v bodě 2593 odůvodnění napadeného rozhodnutí k závěru, že Servier měla dominantní postavení ve smyslu článku 102 SFEU na trhu s originálním i generickým perindoprilem ve Spojeném království od ledna 2000 do června 2007, v Nizozemsku od ledna 2000 do prosince 2007, ve Francii od ledna 2000 do prosince 2009 a v Polsku od ledna 2000 do prosince 2009.
Pro přijetí závěru, že Servier měla dominantní postavení na trhu s originálním a generickým perindoprilem, se Komise opřela o tržní podíly Servier na dotčeném trhu, o existenci překážek vstupu na trh, o existenci značného dodatečného zisku plynoucího z hospodářského postavení, jakož i o neexistenci vyrovnávací kupní síly ze strany veřejných orgánů. V bodech 2594 až 2600 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise dodala, že bez ohledu na vymezení trhu, které použila, spolehlivé důkazy, a sice existence značného dodatečného zisku plynoucího z hospodářského postavení, přímo odrážely tržní sílu, ze které těžila Servier.
Žalobkyně zpochybňují existenci dominantního postavení, a zejména tvrdí, že výrobkový trh není omezen na originální a generický perindopril.
Vzhledem k tomu, že vymezení trhu, jak bylo uvedeno v reakci na předchozí žalobní důvod, bylo chybné, jelikož omezuje výrobkový trh pouze na originální a generický perindopril, je třeba se domnívat v důsledku toho, že přezkum hospodářské síly Servier na trhu je rovněž stižen vadou.
Navíc Tribunál uvádí, že přinejmenším dvě z hlavních kritérií pro posouzení hospodářské síly Servier, a sice tržní podíly a existence značného dodatečného zisku plynoucího z hospodářského postavení, jsou chybným vymezením relevantního trhu zpochybněna.
Pokud jde o tržní podíly, Komise uvedla v bodě 2561 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že nízké tržní podíly jsou obecně dobrým ukazatelem neexistence silné tržní síly. Domnívala se rovněž, že tržní podíly vyšší než 50 % představují velmi významné podíly a jsou samy o sobě, s výjimkou výjimečných okolností, důkaz o existenci dominantního postavení a že tržní podíly dosahující 70 až 80 % představují jasnou indicii dominantního postavení.
Komise se v bodech 2563 až 2567 odůvodnění napadeného rozhodnutí domnívala, že Servier měla velmi vysoké tržní podíly na relevantním trhu (zejména podíl na trhu ve výši 90 až 100 % ve Francii, v Polsku a ve Spojeném království v letech 2000 až 2005), v každém případě stále vyšší než 50 % i s přihlédnutím k úloze souběžných dovozců v Nizozemsku.
Vzhledem k tomu, že se Komise dopustila chyby, když konstatovala, že relevantní výrobkový trh byl omezen na originální a generický perindopril, je výpočet tržních podílů provedený Komisí nutně chybný.
Tribunál uvádí, že je nesporné, že pokud by byl relevantní trh vymezen Komisí na úrovni všech IEC, a nikoli na úrovni molekuly perindoprilu, byl by průměrný tržní podíl Servier ve čtyřech členských státech analyzovaných Komisí nižší než 25 %, pod limity tržních podílů, které podle napadeného rozhodnutí zakládají indicie o existenci dominantního postavení.
Komise v tomto ohledu uvádí v napadeném rozhodnutí, že výpočty tržních podílů Servier v rámci IEC vycházejí nikoli z hodnoty tržeb, ale z objemu tržeb vyjádřeného v dávkách stanovených za den, což vede k nadhodnocení hodnoty tržeb ramiprilu. Nicméně kromě toho, že Komise neposkytuje žádnou alternativní analýzu tržeb týkajících se jednotlivých IEC, z bodů 1494 a 1498 výše vyplývá, že v lednu 2000 disponoval perindopril ve všech dotčených zemích menší databázi pacientů než ostatní IEC, jako ramipril, enalapril nebo lisinopril. Bez ohledu na zeměpisný trh perindopril Servier nikdy nezastával postavení vedoucího přípravku mezi IEC z hlediska tržeb z prodejů tablet a kapslí během období praktik uvedených v napadeném rozhodnutí.
Pokud jde o dodatečný zisk plynoucí z hospodářského postavení, Komise se domnívala, že Servier dosahovala značného dodatečného zisku plynoucího z hospodářského postavení. Takový zisk vymezila jako obzvláště vysoký a trvalý v porovnání se ziskem, který by u relevantního přípravku existoval na konkurenčním trhu. Zisk, který měla Servier před vstupem generik na trh, odhadla Komise tak, že vynásobila rozdíl mezi cenou před vstupem a cenou po vstupu generik množstvím prodaným výrobcem originálních léčiv. Nicméně toto uvažování vychází z předpokladu, že trh je vymezen pouze na originální a generický perindopril, a že tak neexistoval před vstupem generického perindoprilu na trh konkurenční trh. Vzhledem k tomu, že Komise neprokázala, že trh byl omezený pouze na originální a generický perindopril, nemohla s odkazem na takový výpočet odhadnout výši hospodářského zisku Servier. Za těchto podmínek není existence značného dodatečného zisku plynoucího z hospodářského postavení Servier prokázána.
Posouzení Komise, pokud jde o dva hlavní prvky jejího uvažování, a sice tržní podíly a existenci dodatečného zisku plynoucího z hospodářského postavení, je zpochybněno chybným vymezením trhu. Proto sice nebylo třeba posoudit existenci překážek vstupu a vyrovnávací kupní sílu veřejných orgánů, avšak Komise nemohla v žádném případě dospět k závěru na základě důvodů, které uvedla, že Servier měla dominantní postavení a byla schopna se chovat do značné míry nezávisle na svých soutěžitelích, svých zákaznících a spotřebitelích.
V důsledku toho je třeba vyhovět tomuto žalobnímu důvodu, který vychází z neexistence dominantního postavení na trhu s koncovými přípravky.
14.

K nesprávným právním posouzením a nesprávným posouzením skutkového stavu týkajícím se existence dominantního postavení na trhu s technologií
a)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
b)

Závěry Tribunálu
Komise se v bodech 2667 a 2758 odůvodnění napadeného rozhodnutí domnívala, že relevantní trh s technologií byl omezený na technologii ÚL perindoprilu a že Servier měla na tomto trhu dominantní postavení ve smyslu článku 102 SFEU.
Žalobkyně zpochybňují závěry Komise, a zejména tvrdí, že chyby, kterých se dopustila Komise při vymezení trhu s koncovými přípravky, způsobují vadnost rovněž vymezení trhu s technologií a analýzy dominantního postavení na tomto trhu.
V tomto ohledu se Tribunál dotázal účastnic řízení na jednání ohledně důsledků, které by bylo třeba vyvodit z legality rozhodnutí v rozsahu, v němž je založeno na článku 102 SFEU, v případě, že by bylo vyhověno žalobnímu důvodu, který vychází z nesprávného vymezení trhu s koncovými přípravky.
Komise se domnívala, že případná chyba ve vymezení trhu s koncovými přípravky nezpochybňuje dominantní postavení Servier na trhu s technologií. Komise tvrdí, že prokázání dominantního postavení Servier vychází z posouzení všech relevantních kritérií, zejména poptávky po ÚL perindoprilu, která nezávisí na vymezení trhu s koncovými přípravky.
Pokud jde o vymezení trhu s technologií, z napadeného rozhodnutí vyplývá, že k učinění závěru, že relevantním trhem s technologií byl trh technologie ÚL perindoprilu, Komise vyšla zejména ze skutečnosti, že trh s koncovými přípravky, spojený s trhem s technologií vertikálním vztahem, byl omezený pouze na originální a generický perindopril. Domnívala se tak, že žádost o technologii ÚL je odvozena od žádosti pro koncový léčivý přípravek perindoprilu (body 2648 až 2651 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise tedy použila chybné vymezení relevantního trhu, které konstatovala u trhu s koncovými přípravky v rámci své analýzy trhu s technologií, zejména pokud jde o posouzení žádosti na tomto posledně uvedeném trhu.
Nicméně, jak tvrdí Komise, v rámci své analýzy technologie použila rovněž další skutečnosti za účelem vymezení trhu s technologií, zejména analýzu nahraditelnosti ze strany nabídky (bod 2657 a následující odůvodnění napadeného rozhodnutí).
V projednávané věci není však nutné rozhodnout o chybnosti vymezení trhu s technologií za účelem posouzení žalobního důvodu vycházejícího z chyb při prokazování existence dominantního postavení Servier na tomto trhu Komisí.
Z bodů 2668 a 2669 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že se Komise domnívala, že Servier měla dominantní postavení na trhu s technologií s ohledem na projevy tohoto postavení na trhu s koncovými přípravky.
Komise zejména posoudila postavení Servier na trhu s technologií ÚL opíraje se v bodech 2735 a násl. odůvodnění napadeného rozhodnutí o tržní podíly Servier na trhu s koncovými přípravky. Komise výslovně uvedla v bodě 2738 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že tržní postavení dané technologie ÚL záviselo primárně na způsobilosti koncového léčivého přípravku být uveden na trh životaschopným způsobem. Komise se tak domnívala v bodech 2743, 2746, 2751 a 2755 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že Servier byla s výjimkami jediným podnikem, který prodával perindopril, aby z toho vyvodila, že měla dominantní postavení na trhu s technologií perindoprilu. Postavení Servier na předcházejícím trhu z hlediska tržních podílů, jak bylo zanalyzováno Komisí, je tedy v zásadě odrazem postavení Servier na trhu s koncovými přípravky.
Z toho vyplývá, že Komise vycházela určujícím způsobem z vymezení trhu s koncovými přípravky proto, aby dospěla k závěru o dominantním postavení Servier na trhu s technologií.
Vzhledem k tomu, že vymezení trhu s koncovými přípravky bylo chybné, Komise nemohla prokázat na tomto základě, že Servier měla dominantní postavení na trhu s technologií.
Vzhledem k výše uvedenému je třeba vyhovět žalobnímu důvodu, který vychází z pochybení, kterých se Komise dopustila při prokazování existence dominantního postavení Servier na trhu s technologií, aniž je třeba se zabývat výtkou žalobkyň týkající se chybné povahy vymezení uvedeného trhu.
15.

K nesprávným právním posouzením a k nesprávným posouzením skutkového stavu týkajícím se existence zneužití dominantního postavení
a)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
b)

Závěry Tribunálu
Komise se v bodě 2997 odůvodnění napadeného rozhodnutí domnívala, že strategie Servier, která kombinovala nabytí technologie ÚL a uzavření dohod o smírném narovnání v oblasti patentu výměnou za obrácenou platbu, představovala jediné trvající protiprávní jednání v rozporu s článkem 102 SFEU.
Nicméně s ohledem na všechny úvahy uvedené v reakci na tři žalobní důvody, které předcházejí, je třeba dospět k závěru, že pochybení, kterých se dopustila Komise při přezkumu dominantního postavení Servier na trhu s koncovými přípravky a na trhu s technologií, nutně zpochybňují existenci zneužití dominantního postavení. Vzhledem k neexistenci dominantního postavení totiž otázka zneužití tohoto postavení zcela ztratila význam.
Pro doplnění Tribunál uvádí, že neexistence dominantního postavení Servier pouze na trhu s koncovými přípravky zpochybňuje sama o sobě existenci zneužití dominantního postavení vytýkaného Servier v napadeném rozhodnutí.
V tomto ohledu se Tribunál dotázal účastnic řízení na jednání, jak bylo uvedeno výše v bodě 1613, ohledně důsledků, které by bylo třeba vyvodit z legality rozhodnutí v rozsahu, v němž je založeno na článku 102 SFEU, v případě, že by bylo vyhověno žalobnímu důvodu, který vychází z nesprávného vymezení trhu s koncovými přípravky.
Komise v tomto ohledu tvrdí, že i kdyby vymezení trhu s koncovými přípravky bylo Tribunálem zrušeno, existence protiprávního jednání v rozporu s článkem 102 SFEU by nebyla zpochybněna. Zejména uvedla, že dvě protiprávní jednání, kterých se týkalo zneužití dominantního postavení vytýkané Servier, a sice nabytí technologie Azad a řada dohod o smírném narovnání v oblasti patentu se společnostmi generických léčiv, byla spojena s trhem s technologií.
Je třeba nicméně uvést, že Komise konstatovala existenci zneužití dominantního postavení, které mělo v podstatě podle znění bodu 2765 odůvodnění napadeného rozhodnutí chránit postavení Servier na trhu s perindoprilem před jakýmkoliv vstupem generik za účelem ochránit příjmy Servier z perindoprilu. Komise tak vytkla Servier jediné trvající protiprávní jednání, které mělo primárně chránit postavení a příjmy Servier na trhu s koncovými přípravky perindoprilu zpožděním vstupu generik. Komise se tedy opřela, aby vysvětlila a vymezila praktiku vytýkanou Servier, o vůli tohoto podniku chránit své postavení na trhu s koncovými přípravky.
Kromě toho Komise, která odkázala primárně na trh s koncovými přípravky proto, aby vymezila praktiku, kvalifikovala skutky jako jediné trvající protiprávní jednání, které se vztahovalo současně k předcházejícímu trhu s technologií i k trhu s koncovými přípravky. I když napadené rozhodnutí rozlišuje, jak připomíná Komise, nabytí technologie Azad od dohod o smírném narovnání, nerozlišuje naopak v rámci jediného trvajícího protiprávního jednání ta jednání Servier, která by se týkala pouze trhu s technologií, a ostatní jednání Servier, která by vycházela z konstatování postavení dominantního postavení Servier na trhu s koncovými přípravky. Ani nabytí technologie Azad, ani dohody o smírném narovnání v oblasti patentů nejsou kvalifikovány napadeným rozhodnutím jako protiprávní jednání v rozporu s článkem 102 SFEU pouze na základě dominantního postavení Servier na trhu s technologií. V případě neexistence dominantního postavení Servier na trhu s koncovými přípravky je tedy prokázání existence jediného a trvajícího protiprávního jednání zbaveno jednoho ze svých zásadních důvodů, aniž by bylo třeba posoudit oddělitelné jednání Servier, jehož protiprávní povaha nezávisí na existenci dominantního postavení podniku na trhu s perindoprilem a které se týká pouze trhu s technologií.
Tomuto žalobnímu důvodu je třeba tudíž vyhovět.
Z přezkumu čtyř výše uvedených žalobních důvodů vyplývá, že napadené rozhodnutí musí být částečně zrušeno v rozsahu, v němž v něm byla konstatována existence protiprávního jednání v rozporu s článkem 102 SFEU. V důsledku toho je třeba zrušit článek 6 tohoto rozhodnutí.
16.

K podpůrným návrhovým žádáním znějícím na zrušení pokut nebo na snížení jejich výše
Žalobkyně se domáhají zrušení pokut, které jim byly uloženy nebo snížení jejich výše.
Žalobkyně se proto, aby se domohly zrušení těchto pokut nebo snížení jejich výše, opírají o sedm žalobních důvodů, které je třeba postupně přezkoumat.
Úvodem je třeba proto, aby bylo zohledněno zrušení článku 4 napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž v něm Komise konstatovala účast žalobkyň na protiprávním jednání v rozporu s čl. 101 odst. 1 SFEU týkající se dohod uzavřených mezi Servier a Krka (viz výše část věnovaná dohodám uzavřeným s Krka), zrušit čl. 7 odst. 4 písm. b) napadeného rozhodnutí, kterým Komise uložila pokutu ve výši 37661800 eur Servier za toto protiprávní jednání.
Vzhledem k tomuto zrušení není nutné přezkoumat opodstatněnost žalobních důvodů nebo výtek, které jsou předloženy na podporu návrhových žádání týkajících se pokuty uvedené v bodě 1636 výše.
Stejným způsobem je třeba proto, aby bylo zohledněno zrušení článku 6 napadeného rozhodnutí, kterým Komise konstatovala protiprávní jednání v rozporu s článkem 102 SFEU (viz výše části věnované vymezení relevantního trhu, existenci dominantního postavení na obou relevantních trzích a zneužití dominantního postavení), zrušit čl. 7 odst. 6 napadeného rozhodnutí, kterým Komise uložila pokutu ve výši 41270000 eur Servier za toto protiprávní jednání.
Vzhledem k tomuto zrušení není nutné přezkoumat opodstatněnost žalobních důvodů nebo výtek, které jsou předloženy na podporu návrhových žádání týkajících se pokuty uvedené v bodě 1638 výše.
V důsledku toho nebudou v zásadě v následujících úvahách přezkoumány, ani dokonce uvedeny výtky nebo argumenty týkající se dohod uzavřených s Krka nebo zneužití dominantního postavení. Pokud se tak výjimečně stane, bude tento přezkum proveden pro doplnění.
a)

K nepředvídatelné povaze výkladu přijatého v napadeném rozhodnutí
1)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
2)

Závěry Tribunálu
Úvodem je třeba zdůraznit, že účinné stíhání protiprávních jednání v oblasti práva hospodářské soutěže nemůže vést až k porušování zásady legality trestných činů a trestů, zakotvené v článku 49 Listiny základních práv (
per analogiam
, pokud jde o trestní sankce a povinnost členských států bojovat proti protiprávním jednáním ohrožujícím finanční zájmy Unie, viz rozsudek ze dne 5. prosince 2017, M. A. S. a M. B.,
C‑42/17
,
EU:C:2017:936
, bod
).
Dále je třeba připomenout, že podle judikatury Soudního dvora zásada legality trestných činů a trestů vyžaduje, aby právní předpis jasně vymezoval protiprávní jednání a tresty, které je potlačují Tato podmínka je splněna, pokud má právní subjekt možnost se z textu příslušného ustanovení, a v případě potřeby z výkladu, který k němu podaly soudy, dozvědět, jaká konání a opominutí zakládají jeho trestněprávní odpovědnost (viz rozsudek ze dne 22. října 2015, AC-Treuhand v. Komise,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
, bod
a citovaná judikatura).
Zásadu legality trestných činů a trestů nelze vykládat tak, že vylučuje postupné objasňování pravidel trestní odpovědnosti prostřednictvím soudního výkladu každého jednotlivého případu za podmínky, že výsledek je přiměřeně předvídatelný v době, kdy došlo k protiprávnímu jednání, zejména s ohledem na výklad použitý v dané době v judikatuře týkající se dotčeného právního ustanovení.(viz rozsudek ze dne 22. října 2015, AC-Treuhand v. Komise,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
, bod
a citovaná judikatura).
Dosah pojmu „předvídatelnost“ do značné míry závisí na obsahu dotčeného textu, oblasti, na kterou se vztahuje, jakož i na množství a postavení jeho adresátů. Předvídatelnost právního předpisu nebrání tomu, aby dotyčná osoba dospěla k nutnosti obstarat si odbornou radu za účelem posouzení, přiměřeného s ohledem na okolnosti věci, možných důsledků určitého jednání. To platí zvláště pro příslušníky profesí, kteří musí své povolání vykonávat s velkou obezřetností. Lze od nich rovněž očekávat, že zvlášť pečlivě vyhodnotí rizika spojená s výkonem jejich činnosti (viz rozsudek ze dne 22. října 2015, AC-Treuhand v. Komise,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
, bod
a citovaná judikatura).
Je třeba dodat, že využití odborného poradenství se jeví o to zřejmější, jedná-li se, jako tomu bylo v projednávané věci, o přípravu a vypracování dohod, které mají předcházet sporům nebo řešit spory smírným způsobem.
V této souvislosti, i když v době, kdy došlo k protiprávním jednáním, jež vedla k vydání sporného rozhodnutí, soudy Unie dosud neměly příležitost vyjádřit se konkrétně k dohodě o smírném narovnání typu dohod uzavřených Servier, tato společnost musela – případně po využití odborného poradenství – očekávat, že její jednání může být prohlášeno za neslučitelné s pravidly unijního práva hospodářské soutěže, a to vzhledem zejména k širokému pojetí pojmů „dohoda“ a „jednání ve vzájemné shodě“ vyplývajícímu z judikatury Soudního dvora (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. října 2015, AC-Treuhand v. Komise,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
, bod
).
Servier se mohla zvláště domnívat, že skutečnost, že zaváže společnosti generických léčiv k doložkám o neuvedení na trh a nenapadnutí, které samy o sobě omezují hospodářskou soutěž, povede ke ztrátě veškeré legitimity začlenění takových doložek do dohody o smírném narovnání týkající se patentu. Takové začlenění již totiž nevychází z uznání stranami dohody platnosti patentu a svědčí o neobvyklém užívání patentu bez vztahu k jeho specifickému účelu (viz bod 267 výše). Servier tedy mohla rozumně předvídat, že se na její chování vztahuje zákaz stanovený v čl. 101 odst. 1 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 22. října 2015, AC-Treuhand v. Komise,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
, bod
, a ze dne 8. září 2016, Lundbeck v. Komise,
T‑472/13
, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:449
, bod
).
Navíc, jak již Tribunál uvedl, již před datem uzavření sporné dohody se judikatura vyslovila k možnosti uplatnění práva hospodářské soutěže v oblastech vyznačujících se přítomností práv duševního vlastnictví (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. září 2016, Xellia Pharmaceuticals a Alfarma v. Komise,
T‑471/13
, nezveřejněný, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:460
, body
a
).
Soudní dvůr má tedy od roku 1974 za to, že i když existence práv přiznaných právními předpisy členského státu v oblasti průmyslového vlastnictví není článkem 101 SFEU dotčena, na podmínky výkonu těchto práv se nicméně mohou vztahovat zákazy stanovené uvedeným článkem, a tak tomu může být pokaždé, když se výkon takového práva jeví být účelem, prostředkem nebo důsledkem kartelové dohody (rozsudek ze dne 31. října 1974, Centrafarm a de Peijper,
15/74
,
EU:C:1974:114
, body
a
).
Poté je od rozsudku ze dne 27. září 1988, Bayer a Maschinenfabrik Hennecke (
65/86
,
EU:C:1988:448
) zřejmé, že dohody o smírném narovnání sporů týkajících se patentů mohou být kvalifikovány jako dohody ve smyslu článku 101 SFEU.
Kromě toho je třeba zdůraznit, že Servier a společnosti generických léčiv se prostřednictvím sporných dohod ve skutečnosti rozhodly uzavřít dohody o vyloučení z trhu (viz zejména body 271, 562 a 704 výše). I když je pravda, že Soudní dvůr až v rozsudku vyhlášeném po přijetí sporných dohod rozhodl, že dohody o vyloučení z trhu, v nichž zůstávající podniky odškodní podniky odcházející, představují omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu, upřesnil, že tento druh dohod „zjevným způsobem“ narušuje pojetí vlastní ustanovením Smlouvy týkajícím se hospodářské soutěže, podle kterého každý hospodářský subjekt musí určovat politiku, kterou hodlá uplatňovat na trhu, samostatně (rozsudek ze dne 20. listopadu 2008, Beef Industry Development Society a Barry Brothers,
C‑209/07
,
EU:C:2008:643
, body
a
à 34). Při uzavření takových dohod tedy Servier nemohla nevědět o protisoutěžní povaze svého jednání.
Je sice pravda, že dotčené dohody byly uzavřeny ve formě smírných narovnání týkajících se patentu, takže protiprávní povaha těchto dohod nemusela být zřejmá vnějšímu pozorovateli, jako je Komise, avšak to neplatí pro strany dohody.
Obtíže, se kterými se mohla střetnout Komise při určování protiprávního jednání, mohly ostatně odůvodňovat alespoň zčásti délku řízení nebo délku napadeného rozhodnutí.
Závěr uvedený v bodě 1661 výše nemůže být zpochybněn ostatními argumenty předloženými žalobkyněmi.
Zaprvé argument, který vychází z existence praktiky Komise, podle které Komise neuloží pokuty nebo se omezí na uložení symbolických pokut, přezkoumává-li nové právní otázky, nemůže být přijat v projednávané věci, neboť, i přes novost otázek vznesených v rámci projednávané věci se mohla Servier rozumně domnívat, že svými kroky, tedy tím, že zaplatila společnostem generických léčiv za to, aby zůstaly mimo trh, uskutečňovala jednání podléhající zákazu stanovenému v čl. 101 odst. 1 SFEU (viz bod 1661 výše). V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že v jednom z rozhodnutí Komise, které citují žalobkyně, se jevilo, že „pro [dotčené osoby] nebylo dostatečně jasné, že jejich jednání představovalo protiprávní jednání“. Komise byla tedy v jiné situaci, než je situace projednávaného sporu.
Navíc v bodě 1665 výše bylo uvedeno, že Servier v projednávané věci nemohla nevědět o protisoutěžní povaze svého jednání.
V každém případě podle judikatury disponuje Komise při stanovování výše pokut určitým prostorem pro uvážení s cílem směrovat chování podniků k dodržování pravidel hospodářské soutěže. Skutečnost, že Komise v minulosti uložila pokuty určité úrovně na určité typy protiprávních jednání, ji nemůže zbavit možnosti zvýšit tuto úroveň v mezích uvedených nařízením č. 1/2003, pokud je to nezbytné k zajištění uplatňování unijní politiky hospodářské soutěže. Účinné uplatňování unijních pravidel hospodářské soutěže naopak vyžaduje, aby Komise mohla kdykoli přizpůsobit úroveň pokut potřebám této politiky (rozsudek ze dne 8. září 2016, Lundbeck v. Komise,
T‑472/13
, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:449
, bod
).
Zadruhé, pokud žalobkyně odkazují na existenci právního posudku, který byl vyžádán jednou z dotčených společností generických léčiv a který je uveden v bodě 3074 odůvodnění napadeného rozhodnutí, nepředkládají dostatečně důkazů proto, aby mohl být přijat závěr, že existovala skutečná nejistota ohledně protiprávní povahy sporných dohod z hlediska unijních pravidel hospodářské soutěže.
Zatřetí, pokud žalobkyně tvrdí, že řešení zvolené Komisí v napadeném rozhodnutí je v rozporu se zásadami stanovenými v pokynech z roku 2004 o dohodách o převodu technologií, musí být tento argument odmítnut.
I kdyby se totiž žalobkyně hodlaly dovolávat porušení bodu 209 pokynů z roku 2004 o dohodách o převodu technologií, z tohoto bodu vyplývá, že doložky o nenapadnutí práv jsou „zpravidla“ považovány za ustanovení, na která se nevztahuje čl. 101 odst. 1 SFEU. S ohledem na použití tohoto výrazu tak toto ustanovení nevylučuje, aby vložení doložek o nenapadnutí práv mohlo být za určitých podmínek porušením hospodářské soutěže.
Navíc bod 209 pokynů z roku 2004 o dohodách o převodu technologií stanoví, že na doložky o nenapadnutí práv se nevztahuje čl. 101 odst. 1 SFEU, pokud tyto doložky tím, že zabrání budoucím sporům ohledně práv duševního vlastnictví, ke kterým se dohody vztahují, mají za „samotný účel […] urovnat probíhající spory a/nebo se vyhnout sporům budoucím“.
Přitom v případě, že, jako v projednávané věci, vedla k přijetí sporných dohod obrácená platba, a nikoliv uznání platnosti patentu každou ze stran, nelze tyto dohody, které jsou ve skutečnosti dohodami o vyloučení z trhu, které sledují protisoutěžní cíle, považovat za dohody, jejichž „samotným účelem […] je urovnat probíhající spory a/nebo se vyhnout sporům budoucím“.
Kromě toho žádná skutečnost neumožňuje dospět k závěru na rozdíl od toho, co patrně tvrdí žalobkyně, že řešení zvolené Komisí v napadeném rozhodnutí bylo nepředvídatelné do té míry, že Komise považovala za nutné změnit ustanovení pokynů z roku 2004 o dohodách o převodu technologií.
V bodě 243 pokynů z roku 2014 o dohodách o převodu technologií je sice stanoveno, že doložky o nenapadnutí práv mohou porušit čl. 101 odst. 1 SFEU, pokud poskytovatel licence vedle udělování licencí na technologická práva finančními či jinými prostředky motivuje nabyvatele licence k souhlasu s tím, že nenapadne platnost technologických práv.
Toto nové ustanovení však pouze upřesňuje ustanovení, která byla dříve obsažena v pokynech z roku 2004 o dohodách o převodu technologií.
Začtvrté, pokud jde o argument vycházející z existence vnitřních rozporů v napadeném rozhodnutí týkajících se výkladu pojmu „potenciální hospodářská soutěž“, je třeba uvést, že tento argument již byl odmítnut, a odkázat na úvahy již v tomto ohledu uvedené (viz body 374 až 377 výše).
Z výše uvedeného vyplývá, že je třeba zamítnout žalobní důvod v rozsahu, v němž se vztahuje k protiprávním jednáním konstatovaným v napadeném rozhodnutí na základě článku 101 SFEU.
b)

K nesprávnému právnímu posouzení týkajícímu se souběhu pokut
Žalobkyně se dovolávají dvou výtek, které vycházejí, zaprvé, z existence jediného protiprávního jednání sdružujícího všechny dohody o smírném narovnání uzavřené Servier, která Komisi bránila v tom, aby uložila Servier pět samostatných pokut, a zadruhé z protiprávní povahy souběhu pokuty uložené na základě článku 101 SFEU a pokuty uložené na základě článku 102 SFEU.
1)

K porušení pojmu „jediné protiprávní jednání“
i)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
ii)

Závěry Tribunálu
Žalobkyně se dovolávají dvou argumentů, které se týkají pojmu „jediné protiprávní jednání“ a vycházejí zaprvé z existence jediného protiprávního jednání sdružujícího všechny dohody o smírném narovnání uzavřené Servier a zadruhé podpůrně z existence jediného protiprávního jednání sdružujícího dohody Niche a Matrix.
Pokud jde o první argument, jak vyplývá z bodu 1282 výše, existence společného cíle pro Servier a pro každou ze společností generických léčiv, a tedy celkového plánu, nemohla být Komisí konstatována.
Vzhledem k neexistenci takového společného cíle, jakož i celkového plánu nebyla Komise schopna konstatovat existenci jediného protiprávního jednání. Byla tedy oprávněna uložit Servier samostatnou pokutu za každé z konstatovaných protiprávních jednání.
Souběh pokut, který tak provedla Komise v napadeném rozhodnutí, který je založen na odůvodněném konstatování existence odlišných protiprávních jednání, nelze považovat za „nespravedlivý a nepřiměřený“, na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně.
Naopak bylo by nespravedlivé ve vztahu ke společnostem generických léčiv, aby byla Servier stejně jako ony potrestána pouze jednou, i když se oproti nim Servier účastnila několika odlišných dohod.
Ostatně souběh pokut je v zásadě tím méně nepřiměřený, že Komise v napadeném rozhodnutí (bod 3128 odůvodnění) zohlednila skutečnost, že se Servier dopustila několika protiprávních jednání, která se vztahovala k témuž přípravku, perindoprilu, přestože byla odlišná, a v širokém rozsahu ke stejným zeměpisným oblastem a k týmž obdobím. V této zvláštní souvislosti se rozhodla za účelem zabránění potenciálně nepřiměřenému výsledku omezit u každého protiprávního jednání část hodnoty tržeb dosažených Servier zohledněnou za účelem stanovení základní částky pokuty. Provedla tak opravu, která vedla k průměrnému snížení o 54,5 % všech hodnot tržeb týkajících se jednotlivých jednání porušujících článek 101 SFEU.
Tento první argument je tedy třeba odmítnout.
Pokud jde o specifický argument týkající se dohod Niche a Matrix, jak vyplývá z úvah uvedených v bodech 1295 až 1302 výše, tyto dohody představovaly dvě odlišná jednání porušující článek 101 SFEU.
Nicméně, jak bylo uvedeno v bodě 1296 výše, z analýzy kontextu a podmínek těchto dohod lez dovodit, že Servier byla vedena „stejnou motivací“, když uzavřela dotčené dohody, a sledovala v tomto ohledu totožný cíl, a sice vyřešit konečným způsobem probíhající spor a zabránit jakémukoliv budoucímu sporu týkajícímu se přípravku Niche/Matrix, jakož i vyloučit tento přípravek jako zdroj potenciální hospodářské soutěže za platbu. O tomtéž cíli sledovaném Servier při uzavření dohod Niche a Matrix svědčí zejména skutečnost, že tyto dohody byly podepsány tentýž den a na stejném místě stejným zástupcem žalobkyň, skutečnost, že jejich časová a zeměpisná působnost byly totožné, skutečnost, že se dohody vztahovaly zejména ke stejnému přípravku a ukládaly podobné povinnosti společnostem Niche a Matrix a konečně nesporná skutečnost, že bylo v zájmu Servier uzavřít dohody s oběma stranami zúčastněnými na dotčeném společném projektu týkajícím se perindoprilu.
I když skutkové údaje uvedené v bodě 1693 výše neumožňují prokázat, že Niche a Matrix sledovaly společně tentýž cíl, který by osvědčoval společný plán při uzavření dotčených dohod, ani tím spíše že by tento společný plán sdílely se Servier, vyplývá z nich nicméně, že tentýž cíl při uzavření dohod Niche a Matrix sledovala Servier (viz body 1296 až 1301 výše).
Kromě toho se škodlivé účinky dotčených dohod vztahovaly zčásti k přípravku vyvinutému společně s Niche a Matrix, jehož uvedení na trh bylo zakázáno po stejnou dobu a na stejném území. Stupeň překrytí protisoutěžních účinků těchto dohod tedy byl obzvláště vysoký.
S ohledem na skutečnosti uvedené v předchozích bodech, které jsou specifické pro dohody Niche a Matrix a odlišují je tak od dohod o smírném narovnání, které Servier uzavřela s ostatními společnostmi generických léčiv, je třeba konstatovat, že snížení za souběh protiprávních jednání použité Komisí (viz bod 1690 výše) nezohlednilo dostatečně vazby, které dohoda Matrix měla s dohodou Niche, jelikož Komise nepoužila na dohodu Matrix zvláštní zacházení.
Navíc výše pokuty uložená Komisí nezohledňuje náležitým způsobem stupeň závažnosti protiprávního jednání tvořeného dohodou Matrix, který je, pokud jde o Servier, nižší, než je stupeň závažnosti protiprávního jednání tvořeného dohodou Niche, jelikož dohoda Matrix byla uzavřena Servier za účelem podpoření účinků dohody Niche (viz bod 1300 výše), a jelikož vzhledem k dohodě Biogaran je celkový převod hodnoty, ze kterého měla prospěch Niche a Unichem, vyšší, než byl převod hodnoty, ze kterého měla prospěch Matrix.
V důsledku toho Tribunál při výkonu své pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci rozhoduje za účelem dodržení zásady proporcionality (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. září 2014, YKK a další v. Komise,
C‑408/12 P
,
EU:C:2014:2153
, bod
), o snížení výše pokuty uložené Servier na základě dohody Matrix o 30 %, tedy 23736510 eur.
V důsledku toho se výše pokuty uložené Servier za protiprávní jednání uvedené v článku 2 napadeného rozhodnutí, tak jak vyplývá z čl. 7 odst. 2 písm. b) tohoto rozhodnutí, stanoví na 55385190 eur namísto 79121700 eur.
2)

K souběhu pokut na základě článků 101 a 102 SFEU
i)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
ii)

Závěry Tribunálu
S ohledem na zrušení čl. 7 odst. 6 napadeného rozhodnutí (viz bod 1638 výše) je Servier nyní sankcionována pouze na základě článku 101 SFEU. Vzhledem k neexistenci souběhu sankcí na základě článků 101 a 102 SFEU není v každém případě nutné přezkoumat opodstatněnost projednávané výtky, která musí být odmítnuta.
c)

K výpočtu hodnoty tržeb
Žalobkyně vycházejí ze tří odlišných výtek, které je třeba přezkoumat samostatně.
1)

K zohlednění tržeb z nemocničního řetězce
i)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
ii)

Závěry Tribunálu
Je třeba uvést, že žalobkyně odkazují na podporu této výtky na body 2408 až 2412 odůvodnění napadeného rozhodnutí, ve kterých Komise uvádí, že vylučuje ze své analýzy trhu nemocniční odvětví.
Body 2408 až 2412 odůvodnění napadeného rozhodnutí jsou obsaženy v bodě 6.5 uvedeného rozhodnutí, který je věnovaný posouzení dominantního postavení Servier na trhu s koncovými přípravky.
Komise v bodě 2412 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla, že perindopril byl primárně distribuován prostřednictvím maloobchodního řetězce a že se tak tržby dosažené prodejem v nemocnicích nemohly dotknout cen a celkových objemů získaných v maloobchodním řetězci. Komise se tudíž domnívala, že konkurenční tlaky pocházející z nemocničního odvětví nemohly bránit Servier, aby se chovala nezávisle na jakémkoliv konkurenčním tlaku. Vyloučila tedy nemocniční odvětví z analýzy trhů s koncovými přípravky.
Komise kromě toho upřesnila v bodě 2595 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že konstatování nezávislosti ve vztahu ke konkurenčnímu tlaku umožňovalo charakterizovat existenci tržní síly.
Z výše uvedeného vyplývá, že Komise hodlala vyloučit nemocniční odvětví z analýzy trhu z důvodu, že se domnívala, že tato část trhu nebyla relevantní za účelem určení, zda měla Servier tržní sílu.
Při přezkumu sporných dohod na základě článku 101 SFEU Komise odkázala na bod 6.5 napadeného rozhodnutí v rámci analýzy omezení z hlediska důsledku, u kterého mělo význam určení existence tržní síly, jak vyplývá zejména z bodů 1397, 1503, 1656, 1847 a 2048 odůvodnění napadeného rozhodnutí a zvláště z bodu 1224 odůvodnění tohoto rozhodnutí, ve kterém Komise uvedla, že pojem „tržní síla“ je zásadní pro analýzu omezujících důsledků dohod.
Komise tedy hodlala vyloučit nemocniční odvětví z analýzy omezení z hlediska důsledku.
Pokud jde o její analýzu omezení z hlediska účelu, Komise neodkázala na bod 6.5 napadeného rozhodnutí a nikdy neuvedla, že by vyloučila ze své analýzy nemocniční odvětví. Takové vyloučení nebylo ostatně pro Komisi relevantní, jelikož analýza omezení z hlediska účelu jí nevedla k určení, zda měla Servier tržní sílu, či nikoli.
Kromě toho za účelem konstatování existence omezení z hlediska účelu vycházela Komise z existence omezujících doložek ve sporných dohodách. Existence těchto doložek a v důsledku toho jejich působnost umožnily Komisi vymezit rozsah omezení z hlediska účelu. Například, pokud jde o zeměpisnou působnost omezení z hlediska účelu konstatovanou Komisí u každé dohody, tato působnost zahrnovala pouze členské státy, ve kterých se uplatňovaly omezující doložky, jak vyplývá z tabulky č. 50, obsažené v bodě 3134 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Doložky o neuvedení na trh obsažené ve sporných dohodách přitom nevylučovaly ze své působnosti nemocniční odvětví. Stejně tak, i kdyby bylo takové vyloučení z doložky o nenapadnutí práv možné, ani doložky o nenapadnutí práv obsažené v těchto dohodách nevylučovaly uvedené odvětví ze své působnosti.
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba dospět k závěru, že Komise nevyloučila nemocniční odvětví, když konstatovala existenci omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu.
Za účelem určení, zda se žalobkyně přesto mohou domoci z důvodu vyloučení nemocničního odvětví z analýzy omezení z hlediska důsledku konstatovaného výše snížení výše pokut uložených na základě článku 101 SFEU, je třeba přezkoumat, zda zohlednění konstatování omezení z hlediska důsledku provedené Komisí jí neumožnilo shledat odpovědnost Servier nad rámec toho, co jí umožňovalo učinit samotné konstatování omezení z hlediska účelu.
V tomto ohledu je třeba uvést, že Komise nikdy v napadeném rozhodnutí neuvedla, že rozšířila věcnou, časovou nebo zeměpisnou působnost protiprávního jednání nad rámec toho, co jí umožňovalo učinit konstatování omezení z hlediska účelu.
Naopak Komise konstatovala existenci omezení z hlediska důsledku pouze ve čtyřech členských státech, a sice ve Francii, Nizozemsku, Polsku a Spojeném království, zatímco u výpočtu výše pokuty, pokud jde o protiprávní jednání týkající se Niche a Unichem, Matrix, Krka a Lupin, rozšířila zeměpisnou působnost protiprávních jednání na všechny členské státy, ve kterých byly dohody uplatňovány.
Navíc lze uvést, že Komise zanalyzovala omezující důsledky sporných dohod pro hospodářskou soutěž pouze podpůrně „ve snaze o úplnost“ (bod 1213 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Konečně samy žalobkyně uvádí, že výpočet výše pokuty „vychází výlučně z předpokladu, podle kterého dohody představovaly omezení z hlediska účelu“.
Zohlednění konstatování omezení z hlediska účelu provedené Komisí jí neumožňovalo shledat odpovědnost Servier nad rámec toho, co jí umožňovalo učinit pouhé konstatování omezení z hlediska účelu.
Z výše uvedeného vyplývá, že Komise právem vyloučila nemocniční odvětví z výpočtu výše pokuty, pokud jde o část této pokuty týkající se článku 101 SFEU.
Z výše uvedeného vyplývá, že tuto výtku je třeba zamítnout.
2)

K nedostatečnému odůvodnění výpočtu hodnoty tržeb
i)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
ii)

Závěry Tribunálu
Je třeba připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že při stanovení výše pokuty v případě porušení pravidel hospodářské soutěže Komise splní svou povinnost odůvodnění, když ve svém rozhodnutí uvede posuzované skutečnosti, které jí umožnily vymezit závažnost a dobu trvání protiprávního jednání, aniž existuje povinnost uvést číselné údaje týkající se způsobu výpočtu pokuty (viz rozsudek ze dne 22. října 2015, AC-Treuhand v. Komise,
C‑194/14 P
,
EU:C:2015:717
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávané věci žalobkyně kritizují pouze opravný koeficient, který Komise použila na hodnotu tržeb.
V tomto ohledu Komise uvedla v bodě 3128 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že vzhledem ke skutečnosti, že se Servier dopustila několika protiprávních jednání, byť odlišných, ale která se vztahovala ke stejnému přípravku, perindoprilu, a v široké míře ke stejným zeměpisným oblastem a ke stejným obdobím, použila opravný keoficient, který u každého protiprávního jednání umožnil omezit poměrnou část hodnoty tržeb dosažených Servier zohledněnou za účelem určení základní částky pokuty. Upřesnila rovněž, že tento opravný koeficient vedl k použití u každého z pěti jednání porušujících článek 101 SFEU průměrně snížení hodnoty tržeb o 54,5 %.
Komise tak s ohledem na judikaturu citovanou v bodě 1727 výše a na skutečnost, že dotčené použití opravného koeficientu, i když není stanoveno v pokynech pro výpočet pokut, je opatřením ve prospěch žalobkyň, dostatečně odůvodnila své rozhodnutí, aniž by okolnost, že tyto nemohly zopakovat veškeré výpočty, které vedly jednak k výše uvedené sazbě 54,5 %, a jednak k částce pokuty, která byla nakonec stanovena za každé jednání, které je v rozporu s článkem 101 SFEU, umožňovala vést k opačnému závěru.
Lze zajisté uvést, že v návaznosti na organizační procesní opatření provedené Tribunálem za účelem usnadnění případně výkonu jeho soudní pravomoci v plné jurisdikci Komise předala přesnější informace o výpočtech, které jí umožnily dospět k sazbě 54,5 % uvedené výše, jakož i k výši pokuty nakonec konstatované za každé protiprávní jednání, které je v rozporu s článkem 101 SFEU, a že tyto informace umožnily Tribunálu a žalobkyním pochopit podrobněji, jak Komise tuto sazbu a tyto částky stanovila.
Nicméně okolnost, že přesnější informace týkající se výpočtu výše pokuty v případě jednání porušujícího pravidla hospodářské soutěže byly sděleny později v průběhu soudního řízení, nemůže prokazovat, že by napadené rozhodnutí bylo v tomto ohledu stiženo nedostatečným odůvodněním. Upřesnění poskytnutá autorem napadeného rozhodnutí, doplňující odůvodnění, které je samo o sobě již dostatečné, totiž nespadají do vlastního dodržení povinnosti uvést odůvodnění, i když mohou být užitečná pro vnitřní přezkum odůvodnění rozhodnutí unijním soudem, jelikož umožňují orgánu, aby vysvětlil podrobněji důvody, které jsou základem pro jeho rozhodnutí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. listopadu 2000, Weig v. Komise,
C‑280/98 P
,
EU:C:2000:627
, bod
).
Dále na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, částečná povaha použitého snížení díky opravnému koeficientu je odůvodněna skutečností, že, jak bylo uvedeno v reakci na žalobní důvod týkající se existence jediného trvajícího protiprávního jednání, jednotlivé dotčené dohody nepředstavují jediné protiprávní jednání, ale odlišná protiprávní jednání, za které byla Komise oprávněna použít samostatnou pokutu.
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že tuto výtku je třeba zamítnout.
3)

K zeměpisné působnosti hodnoty tržeb
i)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
ii)

Závěry Tribunálu
Žalobkyně tvrdí, že v napadeném rozhodnutí, zejména v tabulce č. 50, obsažené v bodě 3134 odůvodnění tohoto rozhodnutí, Komise vymezila chybně zeměpisnou působnost jednání porušujících článek 101 SFEU, neboť jednak patent 947 byl udělen v Polsku, až když byla všechna protiprávní jednání ukončena, a jednak patenty 939 až 941 se nevztahovaly na Bulharsko, Českou republiku, Estonsko, Litvu, Lotyšsko, Maďarsko, Maltu, Polsko, Rumunsko, Slovinsko, Slovensko a Finsko.
Je třeba upřesnit, že z výše uvedené tabulky č. 50 vyplývají data začátku a ukončení každého protiprávního jednání v jednotlivých členských státech.
Úvodem je z analýzy třeba vyloučit protiprávní jednání týkající se Teva. Toto protiprávní jednání se totiž týká pouze Spojeného království. Žádný z argumentů žalobkyň se přitom netýká tohoto členského státu. Nemají tedy dopad na zeměpisnou působnost tohoto protiprávního jednání.
Pokud jde o ostatní protiprávní jednání, je třeba uvést, že zejména zeměpisná působnost každého protiprávního jednání závisí nutně na působnosti doložek o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv obsažených v dotčené dohodě. Tyto doložky totiž omezují hospodářskou soutěž, a postrádají-li veškerou legitimitu, vykazují tak dostatečný stupeň škodlivosti pro řádné fungování normální hospodářské soutěže, aby bylo možné přijmout kvalifikaci jako omezení z hlediska účelu (viz bod 270 výše).
V tomto ohledu žalobkyně, pouze z důvodu neexistence jednoho nebo několika patentů v dotčeném členském státě, vyvozují neexistenci jakéhokoliv protiprávního jednání v tomto státě, aniž by rozlišovaly mezi protiprávními jednáními, a, zejména, v rámci každého protiprávního jednání, mezi odlišnými potenciálními účinky neexistence patentu na zeměpisnou působnost doložky o neuvedení na trh nebo doložky o nenapadnutí práv.
Žalobkyně tak neupřesňují, ani dokonce neuvádějí důsledky z hlediska posouzení závažnosti protiprávního jednání, které by mohla mít neshoda na úrovni zeměpisných působností doložek o neuvedení na trh a o nenapadnutí práv.
Argumentace žalobkyň má tedy pouze vyloučit u daného členského státu existence jakéhokoliv protiprávního jednání.
Stačí přitom proto, aby Komise mohla právem zahrnout členský stát do zeměpisné působnosti tohoto protiprávního jednání během určitého období, aby se jedna z doložek o neuvedení na trh nebo o nenapadnutí práv uplatňovala v tomto státě během daného období.
Žalobní důvod, dovolávaný žalobkyněmi, tak může být přijat pouze tehdy, pokud umožní konstatovat, že ani doložka o neuvedení na trh, ani doložka o nenapadnutí práv nebyly použity v daném členském státě během období, za které přesto Komise konstatovala existenci protiprávního jednání v tomto členském státě.
Je třeba nejprve přezkoumat s ohledem na jednotlivé argumenty žalobkyň zeměpisnou působnost doložky o neuvedení na trh u každé z jiných dohod než u dohody Teva.
Žalobkyně předkládají dva argumenty, přičemž první se týká patentu 947 a druhý se týká patentů 339, 340 a 341.
Pokud jde o dohodu Lupin, článek 1.6 této dohody stanoví, že Lupin nesmí prodávat „přípravek“ v žádném členském státě. Výrazem „přípravek“ se odkazuje zejména na léčivé přípravky, které obsahují erbumin. V této dohodě není tedy dohoda o neuvedení na trh podmíněna existencí patentu bez ohledu na to, zda se jedná o patent 947 nebo o patenty 339, 340 a 341. Použila se tak na všechny členské státy, aniž by bylo třeba určit, zda posledně zmíněné patenty existovaly v okamžiku protiprávního jednání v každém z těchto států. Vzhledem k tomu, že Komise nevymezila chybně zeměpisnou působnost protiprávního jednání, pokud jde o doložku o neuvedení na trh, lze zamítnout žalobní důvod žalobkyň v rozsahu, v němž se týká dohody Lupin (viz body 1741 až 1746 výše).
Pokud jde o dohody Niche a Matrix a dohodu o smírném narovnání uzavřenou s Krka, dosah doložky o neuvedení na trh je naopak podmíněn existencí patentů Servier. Argumentů žalobkyň se tudíž lze užitečně dovolávat.
Zaprvé je třeba přezkoumat argument týkající se patentu 947.
Žalobkyně tvrdí, že tento patent nebyl v okamžiku protiprávního jednání udělen v Polsku.
Pokud jde v každém případě (viz body 1636, 1637 a 1640 výše) o dohodu o smírném narovnání uzavřenou s Krka, jak vyplývá z tabulky č. 50, obsažené v bodě 3134 odůvodnění napadeného rozhodnutí, která není v tomto ohledu sporná, Komise nekonstatovala existenci protiprávního jednání týkajícího se Polska. Nemá tedy význam, zda se na tento členský vztah během doby trvání protiprávního jednání vztahoval patent 947.
Pokud jde o dohodu Niche, doložka o neuvedení na trh stanovená v článku 3 se uplatní v zemích, ve kterých existuje zejména „patentové právo alfa“, což zahrnuje patent 947 a všechny patenty nebo přihlášky odpovídajících patentů, jak stanoví čl. 1 písm. ii), obsažený v oddíle 1, nadepsaném „Definice“.
Stejným způsobem, pokud jde o dohodu Matrix, doložka o neuvedení na trh stanovená v článku 1 se uplatní na „území“, tedy ve všech zemích, ve kterých existuje zejména „patentové právo alfa“, což zahrnuje patent 947 a všechny patenty nebo přihlášky odpovídajících patentů, jak stanoví čl. 1 písm. ii), obsažený v oddíle 1, nadepsaném „Definice“.
Není přitom sporné, jak vyplývá z bodu 120 odůvodnění a z poznámky pod čarou 155 napadeného rozhodnutí, že Servier podala přihlášku patentu pro „krystalickou formu alfa perindoprilu erbuminu (odpovídající patentu 947)“ v Polsku dne 6. července 2001.
V důsledku toho je třeba odmítnout argument žalobkyň týkající se patentu 947 (viz bod 1752 výše), pokud jde o dohody Niche a Matrix.
Z výše uvedeného vyplývá, že tento argument musí být odmítnut pro všechny dohody.
Zadruhé je třeba přezkoumat argument žalobkyň týkající se patentů 339, 340 a 341.
Žalobkyně tvrdí, že v okamžiku protiprávních jednání nebylo Bulharsko, Česká republika, Estonsko, Kypr, Lotyšsko, Litva, Maďarsko, Malta, Polsko, Rumunsko, Slovinsko, Slovensko a Finsko pokryto dotčenými patenty.
Pokud jde o dohodu o smírném narovnání uzavřenou s Krka, stačí v každém případě (viz body 1636, 1637 a 1640 výše) uvést, že dosah doložky o neuvedení na trh není podmíněn existencí patentů 339 až 341. Je tedy irelevantní, zda tyto patenty nebo přihláška těchto patentů nebyly uděleny v každém z členských států, u kterých žalobkyně tvrdí, že se tyto patenty nepoužily.
Pokud jde o dohody Niche a Matrix, doložka o neuvedení na trh obsažená v těchto dohodách se použije v zemích, ve kterých existují patenty 339 až 341 „nebo“ patent 947, jak stanoví článek 3 dohody Niche a čl. 1 písm. xiii) oddílu 1 dohody Matrix a článek 1 oddílu 2 téže dohody.
S výjimkou argumentu týkajícího se Polska, který již byl odmítnut výše, přitom žalobkyně netvrdí, a tím spíše neprokazují, že patent 947 neexistoval v některém z členských států uvedených v bodě 1760 výše.
Vzhledem k tomu, že žalobkyně měly přesné informace o působnosti dohod z důvodu jejich postavení spoluautorek dohod, bylo jejích povinností předložit důkazy, které by umožnily prokázat takovou neexistenci, nebo přinejmenším bylo jejich povinností, aby toto tvrdily.
I kdyby se dokonce na členské státy uvedené v bodě 1760 výše nevztahovaly patenty 339, 340 a 341, taková okolnost by neumožňovala s ohledem na argumentaci rozvinutou žalobkyněmi, konstatovat, že se doložky o neuvedení na trh obsažené v dohodách Niche a Matrix v těchto státech nepoužily, jelikož žalobkyně nezpochybňují, že se na ně patent 947 vztahoval.
Z výše uvedeného vyplývá, že argumenty a důkazy předložené žalobkyněmi neumožňují dospět k závěru, že Komise chybně vymezila zeměpisnou působnost protiprávního jednání, pokud jde o doložku o neuvedení na trh.
Vzhledem k úvahám rozvinutým v bodech 1741 až 1746 výše lze tento žalobní důvod zamítnout, aniž je třeba určit, zda Komise chybně vymezila zeměpisnou působnost protiprávního jednání, pokud jde o doložku o nenapadnutí práv.
d)

K závažnosti protiprávních jednání
1)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
2)

Závěry Tribunálu
Zaprvé je třeba přezkoumat výtku žalobkyň, která se týká neexistence protisoutěžního úmyslu.
Žalobkyně ve skutečnosti kritizují bod 3064 a následující odůvodnění napadeného rozhodnutí, ve kterých se Komise omezila na konstatování, že dotčená protiprávní jednání byla spáchána úmyslně nebo z nedbalosti, což jí umožnilo, jak stanoví čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, uložit dotčeným podnikům pokuty.
V tomto ohledu pokud jde o otázku, zda bylo protiprávní jednání spácháno úmyslně nebo z nedbalosti, a může být z tohoto důvodu sankcionováno pokutou podle čl. 23 odst. 2 prvního pododstavce nařízení č. 1/2003, z judikatury plyne, že tato podmínka je splněna, jestliže si dotčený podnik nemohl nepovšimnout protisoutěžní povahy svého jednání (rozsudky ze dne 18. června 2013, Schenker & Co. a další,
C‑681/11
,
EU:C:2013:404
, bod
; ze dne 10. července 2014, Telefónica a Telefónica de España v. Komise,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, bod
, a ze dne 8. září 2016, Lundbeck v. Komise,
T‑472/13
, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:449
, bod
).
Z přezkumu jednotlivých sporných dohod, s výjimkou dohod uzavřených s Krka, přitom vyplývá, že Servier zaplatila společnostem generických léčiv za to, aby zůstaly mimo trh. Nemohla si tedy nepovšimnout protisoutěžní povahy takového jednání. Vyloučení soutěžitelů z trhu totiž představuje extrémní formu rozdělení trhu a omezení výroby (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. září 2016, Lundbeck v. Komise,
T‑472/13
, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:449
, bod
), které má podle judikatury „zjevný“ protiprávní charakter (viz bod 1665 výše).
Ačkoliv z důvodu, že dotčené dohody byly uzavřeny ve formě smírného narovnání týkajícího se patentu, nemusela být protiprávní povaha těchto dohod zřejmá vnějšímu pozorovateli, neplatilo to pro strany těchto dohod (viz bod 1666 výše).
Je třeba kromě toho konstatovat, že sporné dohody, s výjimkou dohod uzavřených s Krka, sledovaly protisoutěžní cíle.
V případě totiž, že vede k přijetí dohody o smírném narovnání obrácená platba a nikoli uznání platnosti patentu každou ze stran, jako je tomu u každé ze sporných dohod, tedy pokud je společnost generických léčiv pobídnuta k tomu, aby se podřídila doložkám o neuvedení na trh a o nenapadání práv, nejsou omezení hospodářské soutěže, která zavádějí tyto doložky, již spojena se smírným narovnáním sporu – bez ohledu na to zda skutečného nebo fiktivního – týkajícího se patentu. Skutečnou příčinou omezení hospodářské soutěže, která zavádějí tyto doložky, je tedy pobídka, a nikoli uznání platnosti dotčeného patentu stranami. V takovém případě lze tuto dohodu jako celek považovat právem za dohodu o vyloučení z trhu, která sleduje protisoutěžní cíle.
Existence protisoutěžního cíle je tak prokázána a v tomto ohledu nemá význam, zda Servier uzavřela dohodu se všemi společnostmi generických léčiv, které napadaly její patenty, zda dala podnět k dohodám nebo zda byly dotčené dohody tajné.
Tyto skutečnosti jsou však zohledněny dále za účelem určení, zda sazby použité Komisí byly nepřiměřené.
Zadruhé je třeba přezkoumat výtku žalobkyň týkající se nezohlednění existence patentů Servier Komisí.
V tomto ohledu na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, Komise nezanedbala skutečnost, že se dohody vztahovaly k právům duševního vlastnictví.
Konstatování existence pobídky totiž znamená, že vyloučení žalobkyně z trhu, které dohoda stanoví, vyplývá nikoli z účinků dotčených patentů a z jejich legitimního užívání, zejména v rámci smírného narovnání, ale z převodu hodnoty, která představuje finanční protiplnění za toto vyloučení (viz body 253 až 276 výše).
Je třeba dále zdůraznit, že Komise dodržela podmínky použití práva hospodářské soutěže na práva duševního vlastnictví, jakož i domněnku platnosti spojenou s takovými právy, když vyhradila kvalifikaci jako omezení z hlediska účelu dohodám, které spadaly pod neobvyklé užívání patentu, jelikož byly založeny na pobídce, a nikoli na uznání platnosti (viz body 266 a 267 výše).
Konečně je-li zjištěna, jako je tomu v případě všech sporných dohod s výjimkou dohod uzavřených s Krka, existence pobídky, strany se již nemohou dovolávat toho, že v rámci dohody o smírném narovnání uznaly platnost patentu. To, že je platnost patentu potvrzena soudním nebo správním orgánem, je v tomto ohledu irelevantní. Je tomu tak v případě prohlášení platnosti patentu 947 námitkovým oddělením EPÚ nebo zjištění, příznivých pro žalobkyně, která učinily britské soudy (viz bod 269 výše).
Kromě toho je třeba odmítnout argument žalobkyň, který vychází ze skutečnosti, že je „paradoxní a nelegitimní“, aby doba trvání protiprávních jednání závisela na délce a výsledcích soudních řízení týkajících se patentů Servier.
Doba trvání protiprávních jednání vytýkaných žalobkyním totiž závisí na časové působnosti doložek o neuvedení na trh a o nenapadání práv obsažených ve sporných dohodách, která závisí na existenci patentů Servier a tedy na výsledcích řízení týkajících se napadnutí těchto patentů.
Je třeba dodat, že Servier může o to méně napadat souvislost, která existuje mezi délkou soudních řízení týkajících se jejích patentů, a dobou trvání protiprávních jednání, že souvztažnost uvedená v bodě 1799 výše, které vytváří takovou souvislost, vyplývá ze smluvních doložek, jejichž spoluautorkou byla Servier.
Zatřetí je třeba přezkoumat výtku žalobkyň týkající se neexistence konkrétního dopadu protiprávních jednání na trh.
V tomto ohledu je třeba zaprvé připomenout, že čl. 23 odst. 3 nařízení č. 1/2003 stanoví, že při stanovování výše pokuty se přihlíží k době trvání protiprávního jednání a k jeho závažnosti, aniž by upřesňoval, že závažnost musí být posouzena vzhledem k výsledkům skutečně dosaženým na trhu (stanovisko generálního advokáta Mischa ve věci Mo och Domsjö v. Komise,
C‑283/98 P
,
EU:C:2000:262
, bod
).
Pokyny o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO (
Úř. věst. 1998, C 9, s. 3
) stanoví, že při hodnocení závažnosti protiprávního jednání je třeba brát v úvahu jeho skutečný dopad na trh, pokud jej lze měřit.
Takový požadavek však již není uveden v pokynech pro výpočet pokut uložených podle čl. 23 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1/2003.
V tomto ohledu lze uvést, že ukazatel týkající se „implementování či neimplementování protiprávního jednání“, uvedený v bodě 22 pokynů pro výpočet pokut, se týká jednání účastníků protiprávního jednání, a nikoliv jeho důsledků na trhu.
Komise tudíž nebyla povinna na základě pokynů pro výpočet pokut zohlednit konkrétní dopad protiprávního jednání na trh za účelem určení poměrné části hodnoty tržeb použité z titulu závažnosti v souladu s body 19 až 24 pokynů pro výpočet pokut (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 14. března 2013, Fresh Del Monte Produce v. Komise,
T‑587/08
,
EU:T:2013:129
, body
až
, a ze dne 16. června 2015, FSL a další v. Komise,
T‑655/11
,
EU:T:2015:383
, bod
).
Zadruhé ani unijní judikatura neukládá Komisi zohlednit konkrétní dopad protiprávního jednání na trh.
Z judikatury Soudního dvora totiž vyplývá, že závažnost protiprávních jednání musí být stanovena v závislosti na několika skutečnostech, jako jsou zejména zvláštní okolnosti věci, její kontext a odrazující účinek pokut, a to, aniž by byl sestaven závazný nebo taxativní výčet kritérií, ke kterým musí být povinně přihlédnuto (usnesení ze dne 25. března 1996, SPO a další v. Komise,
C‑137/95 P
,
EU:C:1996:130
, bod
; rozsudky ze dne 17. července 1997, Ferriere Nord v. Komise,
C‑219/95 P
,
EU:C:1997:375
, bod
, a ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise,
C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P
,
EU:C:2005:408
, bod
).
Důsledky na trhu lze zajisté zohlednit mezi „vícero skutečnostmi“ uvedenými v bodě 1808 výše, ale mají zásadní význam pouze v případě dohod, rozhodnutí nebo jednání ve vzájemné shodě, jejichž účelem není přímo zabránit, omezit nebo narušit hospodářskou soutěž a na které se tedy může vztahovat článek 101 SFEU pouze z hlediska jejich konkrétních důsledků (stanovisko generálního advokáta Mischa ve věci Mo och Domsjö v. Komise,
C‑283/98 P
,
EU:C:2000:262
, bod
).
Uložit Komisi povinnost, aby ve fázi výpočtu částky pokuty zohlednila konkrétní dopad protiprávního jednání na trh, by totiž znamenalo uložit Komisi povinnost, která jí podle ustálené judikatury pro účely použití článku 101 SFEU nepřísluší, pokud má dotčené protiprávní jednání protisoutěžní účel (viz rozsudek ze dne 3. září 2009, Prym a Prym Consumer v. Komise,
C‑534/07 P
,
EU:C:2009:505
, bod
a citovaná judikatura).
Je skutečností, jak uvádí žalobkyně, že Komise v napadeném rozhodnutí nevycházela výlučně z konstatování existence omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu, ale konstatovala rovněž existenci omezení z hlediska důsledku.
Komise však zanalyzovala omezující důsledky sporných dohod pro hospodářskou soutěž pouze podpůrně „ve snaze o úplnost“ (bod 1213 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Lze ostatně uvést, že se Komise domnívala, že prokázala existenci omezení z hlediska důsledku pouze ve čtyřech členských státech, a sice ve Francii, Nizozemsku, Polsku a ve Spojeném království. Při výpočtu výše pokuty přitom zohlednila zeměpisný rozsah protiprávních jednání, který zahrnoval všechny členské státy, ve kterých byly dohody uplatňovány.
Navíc samy žalobkyně uvádí, že výpočet výše pokuty „vychází výlučně z předpokladu, podle kterého dohody představovaly omezení z hlediska účelu“.
Z výše uvedeného vyplývá, že Komise nebyla povinna zohlednit údajnou neexistenci konkrétního dopadu protiprávních jednání na trh, když určila výši pokuty za jednání porušující článek 101 SFEU.
V každém případě, i kdyby Komise musela prokázat existenci konkrétního dopadu dotčených protiprávních jednání na trh a neučinila tak dostačujícím způsobem, nemělo by to vliv na sazby, které použila, jelikož by bylo možné konstatovat i v případě neexistence takového dopadu, že tedy sazby nejsou nepřiměřené.
V tomto ohledu je třeba uvést, že dotčené dohody jsou dohodami o vyloučení z trhu, které sledují protisoutěžní cíle (viz bod 1790 výše). Vyloučení soutěžitelů z trhu je přitom extrémní formou rozdělení trhu a omezení výroby (viz bod 271 výše). Na základě bodu 23 pokynů pro výpočet pokut tak musí být takové dohody v zásadě přísně trestány.
Je třeba rovněž dodat, že omezující doložky obsažené ve sporných dohodách byly provedeny.
Vzhledem k těmto skutečnostem se nejeví poměrná část hodnoty tržeb použitá Komisí, a sice 10 nebo 11 % v závislosti na případu, což představuje pouze přibližně třetinu nejvyšší poměrné části, kterou lze použít, nepřiměřená. Naopak, tyto procentní podíly náležitě odráží závažnost konstatovaných protiprávních jednání, která vykazovala zvláštní škodlivost z důvodu jejich protisoutěžního účelu, a současně zvláštní kontext, ve kterém k nim došlo, který se vyznačuje ochranou práv duševního vlastnictví a nejistotou obklopující výsledek sporů týkajících se patentů Servier.
V tomto ohledu je třeba uvést, že žalobkyně jsou o to méně oprávněny se dovolávat neexistence skutečných důsledků sporných dohod pro hospodářskou soutěž, když tyto dohody, založené na pobídce, a nikoli na uznání platnosti dotčeného patentu stranami, jim právě umožnily nahradit nejisté výsledky patentových sporů a nejistoty, které obklopovaly podmínky a možnosti vstupu na trh společností generických léčiv, jistotou, že ty společnosti, se kterými byla uzavřena dohoda, zůstanou mimo trh.
Stejně tak závěr uvedený v bodě 1818 výše nelze zpochybnit, ani kdyby byly prokázány skutečnosti dovolávané žalobkyněmi a uvedené v bodě 1791 výše.
Kromě toho, pokud jde o nedostatek odůvodnění, dovolávaný bez jakéhokoliv upřesnění žalobkyněmi, nemůže být přijat. Servier byla totiž schopna s ohledem na všechna zjištění provedená Komisí v napadeném rozhodnutí, zejména v bodě 3130 odůvodnění tohoto rozhodnutí, a na kontext, ve kterém bylo toto rozhodnutí přijeto, pochopit, z jakých důvodů byly použity sazby 10 a 11 % hodnoty tržeb.
Komise zejména dostatečně odůvodnila použití různých poměrných částí hodnoty tržeb podle dohod. Uvedla totiž, že sazba použitá u dohod Niche, Matrix a Lupin byla vyšší, než sazba použitá u dohod Teva a Krka, neboť zeměpisný dosah prvně uvedených dohod byl větší, než byl dosah dohod druhých (bod 3131 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že tento žalobní důvod je třeba zamítnout.
e)

K době trvání protiprávních jednání
Žalobkyně se dovolávají dvou výtek, které vycházejí, zaprvé, z pochybení týkajících se určení začátku protiprávních jednání, a, zadruhé, z pochybení týkajících se stanovení ukončení protiprávních jednání.
1)

K začátku protiprávních jednání
i)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
ii)

Závěry Tribunálu
Zaprvé je třeba přezkoumat argument, podle kterého napadání patentů Servier nikdy nepřestalo, ani nebylo dokonce zpožděno.
V tomto ohledu je třeba uvést, že žalobkyně neprokazují, ani dokonce netvrdí, že by některá ze společností generických léčiv, které uzavřely sporné dohody, i přes existenci doložky o nenapadnutí práv, kterou byla vázána, napadla některý z patentů Servier.
Žalobkyně se tedy nedovolávají neprovedení dohod, ale dovolávají se spíše jen skutečnosti, že jiné společnosti generických léčiv, než společnosti, které uzavřely sporné dohody, napadly patenty Servier.
Argument žalobkyň tak v podstatě spočívá v dovolávání se neexistence konkrétních důsledků sporných dohod pro hospodářskou soutěž.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že, pokud jde o omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu, zohlednění jejich konkrétních důsledků na trh je nadbytečné k prokázání existence protiprávních jednání (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. července 1999, Komise v. Anic Partecipazioni,
C‑49/92 P
,
EU:C:1999:356
, body
a
), a v důsledku toho, k časovému vymezení tohoto protiprávního jednání a tak k určení jeho doby trvání (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. března 2009, Archer Daniels Midland v. Komise,
C‑510/06 P
,
EU:C:2009:166
, body
,
a
).
Neexistence důsledku sporných dohod pro hospodářskou soutěž se tedy nelze užitečně dovolávat ke zpochybnění doby trvání protiprávních jednání, jelikož je tato doba dostatečně prokázána na základě konstatování omezení z hlediska účelu.
V každém případě pokud by zpochybnění žalobkyněmi muselo být považováno za zpochybnění, které se netýká konstatování protiprávních jednání, v rozsahu, v němž byla doba trvání těchto protiprávních jednání chybně určena, ale posouzení závažnosti protiprávních jednání konstatovaných Komisí v napadeném rozhodnutí, bylo by třeba připomenout, že výtka týkající se neexistence konkrétních důsledků dohod a důsledků této neexistence na posouzení závažnosti protiprávních jednání již byla zamítnuta (viz body 1801 až 1820 výše).
Zadruhé, pokud jde o argumenty, podle kterých nemohla být některá protiprávní jednání konstatována, jelikož společnosti Teva a Lupin neměly registraci léčivého přípravku, tyto argumenty již byly přezkoumány v rámci odpovědi na žalobní důvody týkající se neexistence potenciální hospodářské soutěže (viz body 604 a 743 výše). Z této odpovědi vyplývá, že se Komise správně domnívala, že společnosti Teva a Lupin byly ke dni uzavření dohod potenciálními soutěžiteli Servier. Komise tedy nestanovila chybně začátek dotčených protiprávních jednání k tomuto datu.
Pokud jde o argument, který vychází z neexistence uplynutí doby platnosti DOO (dodatkového ochranného osvědčení) týkající se patentu chránícího molekulu perindoprilu, lze jej odmítnout na základě úvah uvedených v rámci odpovědi na žalobní důvod týkající se neexistence potenciální hospodářské soutěže.
Jak bylo totiž uvedeno v bodě 359 výše, je možné, aby subjekt převzal riziko, že vstoupí na trh s přípravkem, včetně takového přípravku, který potenciálně porušuje práva z platného patentu, neboť tento „rizikový“ vstup nebo uvedení na trh mohou být úspěšné, pokud se majitel patentu vzdá práva podat žalobu pro porušení práv nebo pokud by tato žaloba pro porušení práv byla zamítnuta v případě, že by byla podána. Tato možnost „rizikového“ vstupu přispívá k prokázání, že patenty nepředstavují nepřekonatelné překážky vstupu společností generických léčiv na trh.
Navíc patent nebrání tomu, aby subjekty provedly operace vyžadované výrobou a uvedením a trh neporušujícího přípravku. Jsou tedy považovány za potenciální soutěžitele majitele patentu do jejich vstupu na trh, po kterémžto vstupu se stávající jeho skutečnými soutěžiteli (viz body 357 výše).
V tomto ohledu Komise uvedla v bodě 3137 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že společnosti generických léčiv začínají připravovat svůj vstup na trh někdy několik let před uplynutím doby platnosti DOO týkající se patentu, a že pokud jde o perindopril, byla tato doba v průměru dva nebo tři roky. Tyto úvahy potvrzují zjištění, podle kterého dotčená protiprávní jednání začala před uplynutím doby platnosti DOO týkající se patentu chránícího molekulu perindoprilu.
Komise však dodala, že pokud doba platnosti DOO uplynula v členském státě poté, co došlo k uvedení na trh generického perindoprilu v jiných členských státech, dala přednost „vzhledem k existenci zrychleného postupu vzájemného uznání, na základě kterého se členské státy dohodly, že uznají platnost povolení k uvedení na trh uděleného v jiném členském státě“ (poznámka pod čarou 4073 napadeného rozhodnutí), obezřetnému přístupu a stanovení data zahájení protiprávního jednání v okamžiku uplynutí doby platnosti DOO. Komise dále upřesnila, že zaujala takový přístup u Itálie. Uvedla, že ve Francii naopak nebyl žádný generický přípravek uveden na trh v jiném členském státě před uplynutím doby platnosti DOO (poznámka pod čarou 4073 napadeného rozhodnutí).
Skutečnosti uvedené v bodech 1845 a 1845 výše nejsou žalobkyněmi zpochybněny.
S ohledem na úvahy obsažené v bodech 1842 až 1846 výše, je třeba dospět k závěru, že se Komise právem domnívala, že některá protiprávní jednání začala ve Francii dne 8. února 2005 před uplynutím doby platnosti DOO.
Navíc výtka žalobkyň je relevantní pouze u protiprávních jednání, která odpovídají dohodám Niche a Matrix, které jsou jedinými spornými dohodami uzavřenými před uplynutím doby platnosti DOO ve Francii.
Tyto dohody byly přitom uzavřeny až dne 8. února 2005, tedy trochu déle než měsíc před uplynutím doby platnosti DOO ve Francii, tedy dne 22. března 2005.
Je tedy o to snazší konstatovat, že ke dni 8. února 2005 byly společnosti generických léčiv schopny připravovat vstup na trh, ke kterému mohlo dojít uplynutím doby platnosti DOO, a tedy vykonávat konkurenční tlak.
Kromě toho, i kdyby bylo možné se domnívat, že se žalobkyně dovolávají porušení zásady rovného zacházení, a že uplatnění tohoto žalobního důvodu by nebylo opožděné, okolnost, že by společnost Servier mohla požívat, pokud jde o určení začátku protiprávního jednání v Itálii, příznivého zacházení, které není vyžadováno (s ohledem zejména na úvahy obsažené v bodě 1842 výše), není důvodem pro to, aby mohla požívat takového zacházení v případech všech ostatních členských států, ledaže by bylo prokázáno, že takové rozdílné zacházení je svévolné (viz body 1868 až 1871 dále).
Tak tomu přitom není v projednávané věci. Existoval totiž objektivní rozdíl v situaci mezi Francií a Itálií, který nebyl bez vztahu s možností konstatovat protiprávní jednání (viz bod 1845 výše).
Pro doplnění, rozdíl v situaci mezi Francií a Itálií, ze kterého Komise vyšla (viz body 1844 a 1845 výše), mohl odůvodňovat použití rozdílného zacházení.
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že tato výtka musí být zamítnuta jako celek.
2)

K datu ukončení protiprávních jednání
i)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
ii)

Závěry Tribunálu
V rámci této výtky se žalobkyně dovolávají vstupu na trh několika členských států společností generických léčiv, které nebyly stranami některé ze sporných dohod, a návazného snížení cen perindoprilu.
Jejich argumentace v podstatě znamená, že se dovolávají neexistence konkrétního důsledku sporných dohod pro hospodářskou soutěž počínaje vstupem těchto společností generických léčiv na trh.
V tomto ohledu je třeba připomenout, pokud jde o omezení z hlediska účelu, judikaturu citovanou v bodě 1837 výše.
Neexistence důsledku sporných dohod na hospodářskou soutěž se tedy nelze užitečně dovolávat ke zpochybnění doby trvání protiprávních jednání, jelikož je tato doba dostatečně prokázána na základě konstatování omezení z hlediska účelu.
V každém případě pokud by zpochybnění žalobkyněmi muselo být považováno za zpochybnění, které se netýká konstatování protiprávních jednání v rozsahu, v němž byla doba trvání těchto protiprávních jednání chybně určena, ale posouzení závažnosti protiprávního jednání konstatovaného Komisí v napadeném rozhodnutí, bylo by třeba připomenout, že výtka týkající se neexistence konkrétních důsledků dohod a důsledků této neexistence na posouzení závažnosti protiprávního jednání již byla zamítnuta (viz body 1801 až 1820 výše).
Žalobkyně se však rovněž dovolávají porušení zásady rovného zacházení.
V tomto ohledu se žalobkyně dovolávají skutečnosti, že Komise zkrátila dobu trvání protiprávních jednání v Nizozemsku a ve Spojeném království proto, aby zohlednila vstup generických léčivých přípravků na tyto dva trhy, zatímco tak neučinila u ostatních trhů, u kterých vycházela zpravidla z dat uplynutí doby platnosti nebo zneplatnění patentů Servier (bod 3133 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Je však třeba upřesnit, pokud jde o Spojené království, že použité datum ukončení protiprávního jednání odpovídá sice vstupu generického přípravku na trh (bod 776 odůvodnění napadeného rozhodnutí), ale rovněž rozsudku soudu tohoto členského státu, kterým byl patent 947 prohlášen za neplatný (body 180, 776 a 2125 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Relevance argumentu žalobkyň, který vychází z rozdílného zacházení podle členských států, ve kterých došlo k protiprávním jednáním, tedy není stran Spojeného království prokázána.
Mimoto okolnost, že společnost Servier mohla v případě některých členských států, pokud jde o určení konce protiprávního jednání, požívat příznivějšího zacházení, které nebylo vyžadováno – přičemž bylo založeno na neexistenci omezujících důsledků, která nemá vliv, pokud Komise konstatuje, jako v projednávané věci, existenci omezení z hlediska účelu (viz bod 1862 výše) – není důvodem pro to, aby Servier mohla požívat takového zacházení v případě všech ostatních dotčených členských států. Zásada rovného zacházení totiž nemá za cíl zaručit podniku, který požívá příznivého zacházení, které není stanoveno na základě předpisů nebo judikatury, právo nebýt potrestán, pokud Komise právem konstatuje existenci protiprávního jednání.
Je nicméně skutečností, že Komise nemůže použít, včetně případu téhož podniku, metody výpočtu výše pokuty, které se svévolně liší v tom smyslu, že takové rozdíly postrádají jakékoliv relevantní odůvodnění.
V projednávané věci však není existence takového rozdílu prokázána. Komise totiž uvedla, že u Nizozemska a Spojeného království zaujala zvláštní přístup, který kvalifikovala jako „obezřetný“ a který jí vedl ke zkrácení doby trvání protiprávního jednání proto, aby byla zohledněna data vstupu generických přípravků ve velkém rozsahu v obou těchto členských státech, který měl významný dopad na tržby z perindoprilu Servier (bod 3133 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Samotné skutečnosti dovolávané žalobkyněmi v tomto ohledu, a sice existence významného snížení ceny perindoprilu Servier a trvalý pokles jejích tržních podílů v návaznosti na uvedení na trh generického přípravku ve Francii, nestačí přitom k prokázání, že situace v Nizozemsku a ve Spojeném království na jedné straně a ve Francii na straně druhé byly v tomto ohledu podobné, takže rozdílné zacházení bylo svévolné. Dovolávané skutečnosti tím spíše neumožňují prokázat svévolnost rozdílného zacházení mezi Nizozemskem a Spojeným královstvím na jedné straně a Belgií, Českou republikou a Irskem na straně druhé, neboť tyto skutečnosti se netýkají situace těchto tří členských států.
Pro doplnění, třebaže z tabulek č. 43 a 44 napadeného rozhodnutí vyplývá, že vstup generických přípravků vedl k masivnímu a brutálnímu snížení hodnoty tržeb z perindoprilu Servier v Nizozemsku a ve Spojeném království, z tabulky č. 45 napadeného rozhodnutí nevyplývá, že by bylo takové snížení v návaznosti na tento vstup konstatováno ve Francii. Rozdílná situace mezi Nizozemskem a Spojeným královstvím na jedné straně a Francií na straně druhé tedy umožňovala Komisi právem uplatnit rozdílné zacházení a konstatovat pouze u Nizozemska a Spojeného království konec protiprávního jednání vstupem generických přípravků na tyto trhy.
Existence rozdílné situace, konstatovaná v bodě 1872 výše, není zpochybněna okolností, že vstup generického přípravku na francouzský trh vedl k 30 % snížení ceny perindoprilu a k „trvalému snižování tržního podílu Servier“. Tyto skutečnosti totiž neosvědčují snížení hodnoty tržeb Servier ve Francii tak masivní a brutální, k jakému došlo v Nizozemsku a ve Spojeném království.
Pokud jde o Belgii, Českou republiku a Irsko, z ničeho ve spise, čeho se dovolávají žalobkyně, nevyplývá, že by při vstupu na trh generických přípravků došlo na trzích těchto členských států k masivnímu a brutálnímu snížení hodnoty tržeb z perindoprilu Servier, odpovídajícímu snížení, ke kterému došlo v Nizozemsku a ve Spojeném království.
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že tuto výtku, a tudíž žalobní důvod v plném rozsahu je třeba zamítnout.
f)

K použití dodatečné částky
1)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
2)

Závěry Tribunálu
Je třeba připomenout, že dotčené dohody jsou dohodami, které umožnily Servier, aby vyloučila soutěžitele z trhu, přičemž okolnost, že tito soutěžitelé byli potenciální, na tomto posouzení nic nemění. Takové dohody uzavřené mezi soutěžiteli jsou přitom horizontálními dohodami. Navíc vyloučení soutěžitelů z trhu představuje extrémní formu rozdělení trhu a omezení výroby (rozsudek ze dne 8. září 2016, Lundbeck v. Komise,
T‑472/13
, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:449
, bod
). Komise tak mohla právem použít bod 25 pokynů pro výpočet pokut, který stanoví zvýšení pokuty u horizontálních dohod o omezení výroby.
Uvedený závěr nemůže být zpochybněn ostatními argumenty žalobkyň.
Zaprvé na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, Komise neopomněla skutečnost, že se sporné dohody vztahovaly k právům duševního vlastnictví (viz body 1794 až 1797 výše).
Zadruhé na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně a jak bylo již konstatováno v různých částech věnovaných odpovědi na žalobní důvody vycházející z neexistence potenciální hospodářské soutěže, společnosti generických léčiv byly potenciálními soutěžiteli Servier v okamžiku, kdy každá z nich podepsala dohodu nebo sporné dohody, které se jí týkaly.
Zatřetí na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, Servier mohla rozumně předvídat, že se na její jednání vztahuje zákaz stanovený v čl. 101 odst. 1 SFEU (viz bod 1661 výše). Navíc si nemohla nepovšimnout protisoutěžní povahy svého jednání (viz bod 1665 výše).
Začtvrté, pokud jde o neexistenci „skutečných důsledků“ protiprávních jednání, dovolávanou žalobkyněmi, je třeba uvést, že se žalobkyně omezují bez jakéhokoliv upřesnění na uplatnění údajné neexistence, aby dospěly k závěru o nepřiměřenosti dodatečné částky použité Komisí. Tento argument neobsahuje tedy dostatečná upřesnění, která by umožňovala posoudit jeho opodstatněnost a musí být tedy odmítnut.
V každém případě Komise již v tomto stadiu výpočtu pokuty nebyla povinna, tak jak nebyla ve fázi určování poměrné části hodnoty tržeb, kterou použila (viz body 1802 až 1810 výše), zohlednit případnou neexistenci konkrétního dopadu na trh. Ani nařízení č. 1/2003, ani pokyny pro výpočet pokut, ani judikatura Unie jí to neukládaly.
Zapáté okolnost, že Komise neuplatnila na společnosti generických léčiv dodatečnou částku, neumožňuje dospět k závěru o porušení zásady rovného zacházení.
V tomto ohledu existují zásadní rozdíly mezi metodou uvedenou v pokynech pro výpočet pokut, kterou Komise použila na Servier, a metodou, kterou Komise použila na společnosti generických léčiv (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. září 2016, Xellia Pharmaceuticals a Alfarma v. Komise,
T‑471/13
, nezveřejněný, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:460
, bod
).
V rámci metody stanovené v pokynech pro výpočet pokut má zohlednění hodnoty tržeb v bodě 13 za cíl použít jako výchozí bod při výpočtu výše pokuty uložené podniku částku, která odráží hospodářský význam protiprávního jednání a relativní váhu tohoto podniku na něm. Dále na základě bodů 19 a 21 těchto pokynů Komise stanoví podle závažnosti protiprávního jednání poměrnou část této hodnoty tržeb, kterou použije pro účely určení základní částky. Tato část může dosahovat v zásadě až 30 % a musí být vynásobena koeficientem doby trvání kartelové dohody v souladu s bodem 24 pokynů z roku 2006. Poté na základě bodu 25 pokynů bez ohledu na dobu trvání účasti podniku na protiprávním jednání Komise zahrne do základní částky částku mezi 15 a 25 % hodnoty tržeb proto, aby odradila podniky od účasti na horizontálních dohodách o stanovení cen, rozdělení trhu a omezení výroby, či dokonce na dalších protiprávních jednáních (rozsudek ze dne 8. září 2016, Xellia Pharmaceuticals a Alfarma v. Komise,
T‑471/13
, nezveřejněný, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:460
, bod
).
Naopak vzhledem k tomu, že metoda použitá ve vztahu ke společnostem generických léčiv umožňuje Komisi, aby použila přímo jako základní částku převody hodnoty poskytnuté Servier dotčené společnosti generických léčiv, nestanoví všechny tyto etapy, zejména použití dodatečné částky na základě bodu 25 pokynů pro výpočet pokut (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. září 2016, Xellia Pharmaceuticals a Alfarma v. Komise,
T‑471/13
, nezveřejněný, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:460
, bod
).
Použití první metody na Servier a druhé metody na společnosti generických léčiv bylo přitom odůvodněné.
Zaprvé totiž z důvodu samotného účelu sporných dohod, které jsou dohodami o vyloučení z trhu, nebyly společnosti generických léčiv oproti Servier přítomny během doby trvání protiprávních jednání na trzích, na kterých byla spáchána.
Komise tak nemohla použít hodnoty tržeb dosažených společnostmi generických léčiv v relevantním zeměpisném odvětví v posledním úplném roce jejich účast na protiprávních jednáních, jak stanoví bod 13 pokynů pro výpočet pokut.
Nebyla tedy schopna použít na společnosti generických léčiv metodu výpočtu výše pokuty uloženou v pokynech pro výpočet pokut a zejména jim uložit dodatečnou částku vypočtenou na základě hodnoty tržeb dosažených podnikem ve vztahu k dotčenému protiprávnímu jednání.
Uvedené úvahy platí pro všechny společnosti generických léčiv, neboť žádná z nich nemohla vstoupit na trhy, na kterých bylo Komisí konstatováno protiprávní jednání, které se jich týkalo.
Pokud jde zejména o Krka, i kdyby se žalobkyně mohly užitečně dovolávat na podporu výtky, která vychází z porušení zásady rovného zacházení, metody výpočtu pokuty uložené této společnosti generických léčiv, třebaže není namístě konstatovat odpovědnost Servier na základě dohod uzavřených s Krka (viz bod 1636 výše), takovou výtku je třeba zamítnout.
Srovnání, ze kterého vychází výtka žalobkyň, sice není provedeno na základě každé sporné dohody mezi situací Servier a situací dotčené společnosti generických léčiv, ale u všech dohod mezi situací Servier a situací všech dotčených společností generických léčiv. Okolnost, že tak nebyla na Servier uplatněna dodatečná částka na základě dohod uzavřených s Krka, nezakazuje nutně, aby byla zohledněna situace Krka za účelem přezkumu výtky žalobkyň.
Je dále skutečností, že jedna z dohod, kterou Krka uzavřela se Servier, stanovila poskytnutí licence k patentu 947 s použitím v sedmi členských státech. V důsledku toho Krka mohla prodávat své přípravky v těchto členských státech po dobu trvání protiprávního jednání.
Komise však nekonstatovala protiprávní jednání pro členské státy, ve kterých se použila licence. Nevytýká stranám dohody vstup Krka na sedm trhů, na kterých se použila licence, ale to, že se Krka zřekla vstupu na trhy ostatních členských států, na kterých se uplatňovaly doložky o neuvedení na trh a o nenapadání práv bez dohody o licenci.
Přitom pojem „hodnota tržeb“ uvedený v bodě 13 pokynů pro výpočet pokut nelze rozšířit tak, aby zahrnoval prodeje uskutečněné dotčeným podnikem, které nespadají do působnosti vytýkané kartelové dohody (rozsudek ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise,
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
, bod
).
Sedm trhů, na které se vztahovala dohoda o licenci, tak nebylo možné považovat za trhy zahrnuté do „příslušné zeměpisné oblasti“ ve smyslu bodu 13 pokynů pro výpočet pokut.
Je třeba dodat, že i když výhoda, kterou přiznává dohoda o licenci, může být za určitých podmínek kvalifikována jako pobídková, umožnění společnosti generických léčiv na základě takového dohody, aby vstoupila na trh nebo aby na něm bez rizika zůstala, je v zásadě příznivé pro hospodářskou soutěž, neboť vstup společnosti generických léčiv na trh může vést ke značnému snížení cen. Zdá se přitom nesprávné zohlednit hodnotu tržeb dosažených na trzích, na kterých došlo k posílení hospodářské soutěže, za účelem uložení pokuty společnosti generických léčiv, o které se má za to, že se účastnila na omezení hospodářské soutěže na ostatních trzích.
Komise tedy nebyla schopna uplatnit na Krka, jakož i tím spíše na ostatní společnosti generických léčiv, které byly stranami sporných dohod, metodu výpočtu pokuty uvedenou v pokynech pro výpočet pokut a zejména jim uložit dodatečnou částku vypočtenou na základě hodnoty tržeb dosažených podnikem ve vztahu k dotčenému protiprávnímu jednání.
Tak tomu však nebylo v případě Servier, která prodávala perindopril v zeměpisných odvětvích dotčených protiprávními jednáními.
Zadruhé metoda výpočtu pokuty použitá Komisí ve vztahu ke společnostem generických léčiv byla uzpůsobena zvláštnostem kontextu, jelikož výše převodu hodnoty použitá v dohodě zohledňovala zisk, který každá společnost generických léčiv měla z protiprávního jednání, které se jí týkalo. Taková metoda nebyla uzpůsobena v případě Servier, o které se mělo za to, že měla zisk ze zachování vysoké ceny perindoprilu.
Takové rozdílné situace odůvodňovaly použití zacházení na společnosti generických léčiv odlišného od zacházení se Servier, tedy zvláštní metody výpočtu, která se odlišovala od metody obsažené v pokynech pro výpočet pokut, a nevyžadovala tak použití dodatečné částky stanovené v uvedených pokynech.
Z výše uvedeného vyplývá, že Komise právem použila dodatečnou částku při výpočtu výše pokuty uložené Servier za první jednání porušující článek 101 SFEU, tedy za protiprávní jednání, které se týkalo Niche a Unichem (bod 3139 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Pokud jde o odlišnou výtku vycházející z nedostatečného odůvodnění napadeného rozhodnutí, pokud jde o nepoužití dodatečné částky při výpočtu výše pokuty společností generických léčiv, je třeba uvést, že Komise uvedla v bodě 3146 odůvodnění napadeného rozhodnutí následující:
„Společnosti generických léčiv souhlasily s tím, že nebudou prodávat generický perindopril v zeměpisné oblasti dotčené každou dohodou, a tedy v dotčené zeměpisné oblasti neprodávaly. Na společnosti generických léčiv musí být použit bod 37 pokynů [pro výpočet pokut]. Bod 37 těchto pokynů umožňuje Komisi, aby se odchýlila od obvyklé metodiky pokynů [pro výpočet pokut] z důvodu zvláštností daného případu nebo nutnosti dosáhnout odrazující úrovně v konkrétním případě.“
V bodě 3152 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvedla následující:
„Podle nařízení č. 1/2003 a pokynů [pro výpočet pokut] musí pokuta záviset na následujících ukazatelích: i) závažnosti protiprávního jednání, ii) době jeho trvání, iii) jakékoliv přitěžující nebo polehčující okolnosti a iv) potřebě dosáhnout odrazujícího účinku. Komise se při výkonu své posuzovací pravomoci domnívá, že v projednávané věci a s přihlédnutím ke zvláštnostem věci poskytuje výše převodu hodnoty obdržená společnosti generických léčiv důležitá vodítka ohledně těchto ukazatelů.“
Z výše uvedených výňatků napadeného rozhodnutí vyplývá, zaprvé že Komise nepoužila metodu stanovenou v pokynech pro výpočet pokut, která vychází z hodnoty tržeb během posledního celého roku účasti na protiprávním jednání podniku, ale metodu, jež používá výši převodu hodnoty, kterou získaly společnosti generických léčiv, jako základní částky pro výpočet pokuty, zadruhé že tak provedla na základě samotného účelu dohody, které byly dohodami o vyloučení z trhu, z důvodu nichž nebyly společnosti generických léčiv přítomny na tomto trhu v době protiprávního jednání, a zatřetí že se domnívala, že jí zvolená metoda umožňovala zohlednit zejména závažnosti protiprávního jednání a dobu jeho trvání.
Takové odůvodnění umožňovalo žalobkyním, aby pochopily důvody, proč Komise použila u společností generických léčiv metodu odlišnou zejména v tom, že neimplikovala použití dodatečné částky, od metody stanovené v pokynech pro výpočet pokut. Umožňuje rovněž unijnímu soudu, aby vykonal svůj přezkum legality a splnil svou funkci soudu vykonávajícího soudní přezkum v plné jurisdikci.
Je tudíž třeba zamítnout výtku, která vychází z nedostatečného odůvodnění v tomto ohledu.
Závěrem je třeba uvést, že použití, pokud jde o první jednání porušující článek 101 SFEU, doplňující částky vypočtené na základě sazby 11 % hodnoty tržeb, která je nižší než rozpětí sazeb stanovené v bodě 25 pokynů a která se navíc vztahuje pouze na jediné z jednání porušujících článek 101 SFEU konstatovaných vůči Servier, nelze považovat za nepřiměřené s ohledem na všechny relevantní okolnosti věci, připomenuté v bodech 1816 až 1818 výše.
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že je třeba tento žalobní důvod zamítnout.
g)

K porušení zásady proporcionality a zásady individualizace trestů
Žalobkyně se dovolávají dvou výtek, které vycházejí zaprvé z nezohlednění zvláštností Servier a zadruhé z doby trvání správního řízení.
1)

K nezohlednění zvláštností Servier
i)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
ii)

Závěry Tribunálu
Zaprvé, okolnost, za předpokladu, že by byla prokázána, že je Servier podnikem „s jediným přípravkem“, neukládala jako taková Komisi, aby snížila výši pokut. V tomto ohledu je třeba uvést, že se žalobkyně na podporu tohoto argumentu nedovolávají žádného závazného ustanovení práva Unie, ani žádného soudního precedentu.
Navíc podnik, jako byla žalobkyně, který dosahuje obzvláště významnou část svého celkového obratu s přípravkem, na který se vztahuje kartelová dohoda, má z této dohody v důsledku toho obzvláště významný prospěch (v tomto smyslu viz stanovisko generální advokátky J. Kokott ve věci Pilkington Group a další v. Komise,
C‑101/15 P
,
EU:C:2016:258
, bod
). Okolnost, že Servier byla podnikem „s jediným přípravkem“, tak neodůvodňuje sama o sobě, aby byla snížena výše pokut.
Pokud jde o odkaz na rozhodovací praxi Komise, kdy Komise snížila výši pokut z důvodu existence podniku „s jediným přípravkem“, je třeba uvést, že precedent dovolávaný žalobkyněmi, tak jak je jimi uveden, se vztahoval k okolnostem odlišným od okolností projednávané věci, jelikož Komise snížila výši dotčené pokuty proto, aby zabránila, že tato pokuta přesáhne maximální výši 10 % obratu stanovenou v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003.
Navíc podle judikatury Komise při stanovování výše pokut disponuje určitým prostorem pro uvážení s cílem směrovat chování podniků k dodržování pravidel hospodářské soutěže. Skutečnost, že Komise v minulosti použila pokuty určité úrovně na určité typy protiprávních jednání, ji nemůže zbavit možnosti zvýšit tuto úroveň v mezích uvedených nařízením č. 1/2003, pokud je to nezbytné k zajištění uplatňování politiky Unie v oblasti hospodářské soutěže. Účinné použití pravidel Unie v oblasti hospodářské soutěže naopak vyžaduje, aby Komise mohla kdykoliv přizpůsobit úroveň pokut potřebám této politiky (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. září 2016, Lundbeck v. Komise,
T‑472/13
, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:449
, bod
).
Kromě toho podle ustálené judikatury se právo dovolávat se zásady ochrany legitimního očekávání týká všech osob, kterým některý z orgánů Unie zavdal podnět k vzniku oprávněného očekávání. Právo domáhat se ochrany legitimního očekávání předpokládá současné splnění tří podmínek. Zaprvé musela být zúčastněné osobě unijní administrativou poskytnuta konkrétní, nepodmíněná a shodující se ujištění z oprávněných a spolehlivých zdrojů. Zadruhé musí být tato ujištění schopna vyvolat legitimní očekávání u toho, komu jsou určena. Zatřetí musí být poskytnutá ujištění v souladu s platnými normami (viz rozsudek ze dne 5. září 2014, Éditions Odile Jacob v. Komise,
T‑471/11
,
EU:T:2014:739
, bod
a citovaná judikatura).
Skutečnosti dovolávané žalobkyněmi, a sice usnesení Parlamentu a prohlášení člena Komise pověřeného hospodářskou soutěží, přitom umožňují nanejvýše dospět k závěru o existenci možnosti, že pokyny pro výpočet pokut budou v budoucnu změněny proto, aby byly zohledněny zvláštní vlastnosti podniků „s jediným přípravkem“. Nejedná se tedy o přesná, nepodmíněná a shodující se ujištění, která by mohla zakládat u Servier legitimní očekávání.
Zadruhé okolnost, za předpokladu, že by byla prokázána, že je Servier spravována neziskovou nadací, která nevyplácí žádnou dividendu beneficientům, kteří jsou fyzickými osobami, a že tak může věnovat značnou část, či dokonce celý svůj zisk výzkumu, nijak Komisi neukládala, aby snížila výši pokut.
Navíc Komise má při stanovování výše pokut prostor pro volné uvážení (viz bod 1925 výše).
I kdyby žalobkyně hodlaly zpochybnit postavení Servier jako podniku ve smyslu práva hospodářské soutěže, bylo by třeba uvést, že tři společnosti, kterým je určeno napadené rozhodnutí a které jsou rovněž žalobkyněmi, nejsou nadacemi.
Navíc Soudní dvůr upřesnil, že okolnost, že nabídka zboží či služeb není uskutečňována za účelem dosažení zisku, nebrání tomu, aby entita, která tyto činnosti na trhu provádí, byla považována za podnik, jestliže se tato nabídka nachází v soutěžním vztahu s nabídkou jiných hospodářských subjektů sledujících cíl dosahování zisku (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. července 2008, MOTOE,
C‑49/07
,
EU:C:2008:376
, bod
).
Zatřetí žalobkyně se dovolávají porušení zásady individualizace trestů.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že zásada individualizace trestů a sankcí vyžaduje, aby v souladu s čl. 23 odst. 3 nařízení č. 1/2003 byla výše pokuty, která má být zaplacena společně a nerozdílně, stanovena podle závažnosti protiprávního jednání individuálně vytýkaného dotyčnému podniku a podle doby jeho trvání (rozsudky ze dne 10. dubna 2014, Komise a další v. Siemens Österreich a další,
C‑231/11 P až C‑233/11 P
,
EU:C:2014:256
, bod
, a ze dne 19. června 2014, FLS Plast v. Komise,
C‑243/12 P
,
EU:C:2014:2006
, bod
).
Argument žalobkyň se přitom netýká zpochybnění vztahu solidarity, který Komise uplatnila, když uložila stejnou pokutu různým podnikům.
Mimoto, skutečnost, že Komise nesnížila výši pokut uložených Servier proto, aby zohlednila skutečnost, že Servier byla neziskovou nadací, která nevyplácí žádnou dividendu beneficientovi fyzické osobě a že tak mohla věnovat značnou část či dokonce celý svůj zisk ve prospěch výzkumu, neumožňuje prokázat, že Komise neurčila celkovou výši pokuty uložené Servier v závislosti na závažnosti protiprávního jednání, které jí bylo osobně vytýkáno, a na době jeho trvání, jak stanoví judikatura citovaná v bodě 1933 výše.
Z předcházejícího vyplývá, že tato výtka musí být zamítnuta.
2)

K délce správního řízení
i)

Argumenty účastnic řízení
[
omissis
]
ii)

Závěry Tribunálu
Je třeba připomenout, že porušení zásady dodržení přiměřené lhůty může být sice důvodem ke zrušení rozhodnutí přijatého ve správním řízení podle článků 101 nebo 102 SFEU, pokud tímto porušením došlo k zásahu do práva dotyčného podniku na obhajobu, avšak nedodržení přiměřené délky takovéhoto správního řízení Komisí, i kdyby bylo prokázáno, nemůže vést ke snížení uložené pokuty (viz rozsudek ze dne 9. června 2016, PROAS v. Komise,
C‑616/13 P
,
EU:C:2016:415
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávané věci žalobkyně nijak netvrdí, že by údajné porušení zásady dodržení přiměřené lhůty způsobilo porušení práva na obhajobu Servier. Toto porušení, i kdyby bylo prokázáno, tedy nemůže odůvodnit zrušení napadeného rozhodnutí. Na základě judikatury citované v bodě 1941 výše nemůže ani umožňovat žalobkyním domoci se snížení výše pokuty, která jim byla uložena.
V každém případě Komise uvádí v bodě 1037 žalobní odpovědi následující:
„Komise se domnívá, že dodržela všechny své právní povinnosti týkající se doby trvání správního řízení. V této věci Komise zahájila své šetření bez návrhu dne 24. listopadu 2008. Rozhodnutí bylo přijato dne 9. července 2014. Rozhodnutí již zdůraznilo několik opatření přijatých během šetření […] Podle Komise dosah a význam věci – na úrovni jak různých praktik, které byly předmětem šetření, tak počtu dotčených podniků a orgánů – přispívají k vysvětlení délky šetření. Komise zdůrazňuje, že rozhodnutí bylo určeno třinácti podnikům, týká se uplatnění článků 101 a 102 SFEU, šesti odlišných protiprávních jednání a dvou vymezení trhu a vyžadovalo analýzu značné dokumentace. Komise zaslala více než 200 [žádostí o informace], provedla kontrolu 6 podniků, zorganizovala více než 15 pracovních jednání s dotčenými podniky a vytvořila spis, který zahrnoval více než 11000 vstupů […]“
Tyto skutečnosti, nezpochybněné žalobkyněmi, ke kterým se přidává složitost dotčené věci po právní a skutkové stránce, která vyplývá přinejmenším zčásti ze znění dohod, jejichž spoluautorkami byly žalobkyně, přitom umožňují dospět k závěru, že délka správního řízení v projednávané věci nepřekročila přiměřenou dobu.
Je třeba dodat, že konstatování složitosti, které bylo provedeno v bodě 1944 výše, není v rozporu s tím, co uvedla Komise kromě toho v bodě 3110 odůvodnění napadeného rozhodnutí, ve kterém uvedla následující:
„[…] V každém případě, praktiky v této věci, jejichž účelem bylo vyloučení z trhu výměnou za převod hodnoty, nelze považovat, pokud jde o uložení pokut, za právně složité a jejich protiprávnost byla pro strany předvídatelná“.
Je třeba totiž připomenout, že jestliže z toho důvodu, že dotčené dohody byly uzavřeny ve formě smírných narovnání týkajících se patentu, porušující povaha těchto dohod nemusela být pro vnějšího pozorovatele, jako byla Komise, zjevná, nebylo tomu tak pro strany dohody.
Z výše uvedeného vyplývá, že tato výtka, a tudíž i celý žalobní důvod musejí být zamítnuty.
h)

Shrnutí ke zrušení pokut a ke snížení jejich výše
Je třeba připomenout, že sporné dohody jsou s výjimkou dohod uzavřených s Krka dohodami o vyloučení z trhu, které sledují protisoutěžní cíle. Vyloučení soutěžitelů z trhu přitom představuje extrémní formu rozdělení trhu a omezení výroby (viz bod 1816 výše). Takové dohody tak musí být na základě bodu 23 pokynů pro výpočet pokut v zásadě přísně trestány (viz bod 1816 výše).
Tyto dohody založené na pobídce, a nikoliv na uznání platnosti dotčeného patentu stranami, navíc umožnily Servier nahradit nejisté spory v oblasti patentů a nejistotu obklopující podmínky a možnosti vstupu na trh společností generických léčiv jistotou, že tyto společnosti, se kterými byla uzavřena dohoda, zůstanou mimo trh (viz bod 1819 výše).
Konečně je třeba uvést, že tyto dohody byly provedeny.
Kromě toho je třeba připomenout, že Komise v napadeném rozhodnutí (bod 3128 odůvodnění) zohlednila skutečnost, že se Servier dopustila několika protiprávních jednání, byť odlišných, ale vztahujících se k témuž přípravku, perindoprilu, a v širokém rozsahu ke stejným zeměpisným oblastem a k týmž obdobím. V této zvláštní souvislosti se rozhodla proto, aby bylo zabráněno potenciálně nepřiměřenému výsledku, omezit u každého protiprávního jednání výši hodnoty tržeb uskutečněných Servier, zohledněné pro účely stanovení základní částky pokuty. Provedla tak opravu, která vedla k průměrnému snížení všech tržeb týkajících se jednotlivých jednání porušujících článek 101 SFEU o 54,5 %.
Navíc poměrná část tržeb použitá pro účely výpočtu výše pokuty Komisí, a sice podle případu 10 nebo 11 %, představuje pouze přibližně třetinu maximální výše, kterou lze uplatnit.
Konečně Tribunál s přihlédnutím ke vztahům mezi dohodou Matrix a dohodami Niche snížil výši pokuty uloženou Servier na základě dohody Matrix.
S ohledem na skutečnosti, které byly právě připomenuty v bodech 1948 až 1953 výše, jakož i na všechny úvahy uvedené v tomto rozsudku, je třeba dospět k závěru, že výše pokut uložených Servier na základě článku 101 SFEU nejsou vzhledem ke snížením již provedeným Tribunálem v rámci jeho pravomocí soudního přezkumu v plné jurisdikci nepřiměřené, třebaže se Komise v bodě 3130 odůvodnění napadeného rozhodnutí domnívala nesprávně, jak vyplývá z odpovědi na žalobní důvod, který vychází z nesprávných posouzení týkajících se vymezení relevantního trhu, že Servier „měla velmi vysoké tržní podíly na relevantních trzích vymezených pro účely tohoto rozhodnutí a dotčených jednáními porušujícími článek 101 [SFEU]“.
Je třeba rovněž upřesnit, že jelikož se Komise právem domnívala, že zjištěná protiprávní jednání byla samostatnými protiprávními jednáními (viz body 1685 až 1691 výše), skutečnost, že celková výše pokut představuje nezanedbatelné procento celosvětového obratu Servier neumožňuje dospět k závěru, že jsou tyto pokuty nepřiměřené. Jejich nepřiměřenost se jeví o to méně, že toto procento bylo podstatně sníženo Tribunálem v rámci jeho pravomocí soudního přezkumu v plné jurisdikci.
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že je třeba zamítnout podpůrná návrhová žádání žalobkyň v rozsahu, v němž se týkají pokut uložených Servier za protiprávní jednání týkající se článku 101 SFEU, s výjimkou návrhových žádání, jejichž cílem je domoci se jednak zrušení pokuty uložené Servier za protiprávní jednání týkající se dohod uzavřených s Krka a jednak snížení výše pokuty uložené Servier za protiprávní jednání týkající se dohody Matrix. Pokud jde o podpůrná návrhová žádání žalobkyň v rozsahu, v němž se týkají protiprávního jednání z hlediska článku 102 SFEU, musí jim být tedy vyhověno, jelikož článek 6 napadeného rozhodnutí, v němž Komise konstatovala porušení článku 102 SFEU se zrušuje (viz bod 1638 výše).
Konečně je třeba dodat, že Komise v rámci způsobu výpočtu výše každé z pokut spojených s jednotlivými jednáními porušujícími článek 101 SFEU, která konstatovala, zavedla opravný koeficient, který závisí na počtu protiprávních jednání, ke kterým došlo současně v jednom členském státě. Závěr, podle kterého není jedno jednání porušující článek 101 SFEU prokázáno, by případně Tribunál mohl vést ke zvážení příhodnosti zvýšit pokuty uložené Servier za ostatní jednání porušující článek 101 SFEU.
Nicméně vzhledem ke všem okolnostem projednávané věci, zejména okolnostem, které byly připomenuty na konci bodu 1954 výše, není třeba provést takové navýšení, které ostatně Komise nijak nenavrhla.
IV.

Obecný závěr
Zaprvé, pokud jde o článek 101 SFEU, ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že Komise mohla právem konstatovat omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu u dohod Niche, Matrix, Teva a Lupin. Za těchto podmínek není v každém případě nutné přezkoumat, zda je zjištění o omezení hospodářské soutěže z hlediska důsledku, které se týká týchž dohod, opodstatněné.
Naopak, pokud jde o protiprávní jednání konstatované na základě dohod uzavřených s Krka, Tribunál dospěl k závěru, že Komise neprokázala existenci omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu. Na základě přezkumu zjištění provedeného Komisí ohledně existence omezení hospodářské soutěže z hlediska důsledku Tribunál rovněž dospěl k závěru, že toto omezení není prokázáno. Článek 4 napadeného rozhodnutí musí být proto zrušen v rozsahu, v němž v tomto článku Komise konstatovala účast Servier na protiprávním jednání na základě čl. 101 odst. 1 SFEU, pokud jde o dohody mezi Servier a Krka. V důsledku toho je třeba rovněž zrušit čl. 7 odst. 4 písm. b) napadeného rozhodnutí, kterým Komise uložila pokutu ve výši 37661800 eur Servier za toto protiprávní jednání.
Kromě toho při výkonu své soudní pravomoci v plné jurisdikci se Tribunál domnívá, že výše pokuty uložená Servier za protiprávní jednání týkající se dohody Matrix konstatované v článku 2 napadeného rozhodnutí je příliš vysoká. V důsledku toho musí být tato částka, která vyplývá z čl. 7 odst. 2 písm. b) napadeného rozhodnutí, snížena a stanovena na 55385190 eur.
Ve zbývající části, pokud jde o pokuty uložené Komisí Servier z titulu dohod Niche, Teva a Lupin, musí být jejich výše potvrzena.
Zadruhé, pokud jde o článek 102 SFEU, Tribunál se domnívá, že není prokázáno, že relevantní trh s konečnými přípravky byl omezený na perindopril. Vzhledem k tomu, že nebylo prokázáno dominantní postavení Servier na tomto trhu ani na trhu s technologiemi, je existence zneužití tohoto postavení zpochybněna, takže je třeba zrušit článek 6 napadeného rozhodnutí, který se týká zjištění tohoto protiprávního jednání. V důsledku toho je třeba rovněž zrušit čl. 7 odst. 6 napadeného rozhodnutí, kterým Komise uložila Servier pokutu ve výši 41270000 eur za toto protiprávní jednání.
V.

K nákladům řízení
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
Podle čl. 134 odst. 3 první věty jednacího řádu platí, že pokud měli účastníci řízení ve věci částečně úspěch i neúspěch, ponese každý z nich vlastní náklady řízení.
Vzhledem k tomu, že žalobkyně a Komise neměly ve věci částečně úspěch, je třeba rozhodnout, že každá z účastnic řízení ponese vlastní náklady řízení.
Podle čl. 138 odst. 3 jednacího řádu může Tribunál rozhodnout, že vlastní náklady řízení nesou i jiní vedlejší účastníci, než jsou účastníci uvedení v odstavcích 1 a 2 uvedeného článku.
Vzhledem k tomu, že ustanovení uvedené v bodě 1967 výše se použije na EFPIA, je třeba rozhodnout, že EFPIA ponese vlastní náklady řízení.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (devátý rozšířený senát)
rozhodl takto:

1)
Článek 4 rozhodnutí Komise C(2014) 4955 final ze dne 9. července 2014 v řízení podle článků 101 a 102 SFEU [věc AT.39612 – Perindopril (Servier)], se zrušuje v rozsahu, ve kterém je v něm konstatována účast společností Servier SAS a Laboratoires Servier SAS na dohodách uvedených v tomto článku.

2)
Článek 6 rozhodnutí C(2014) 4955 final se zrušuje.

3)
Článek 7 odst. 4 písm. b) a odst. 6 rozhodnutí C(2014) 4955 final se zrušuje.

4)
Výše pokuty uložené společnostem Servier a Laboratoires Servier za protiprávní jednání uvedené v článku 2 rozhodnutí C(2014) 4955 final, tak jak vyplývá z čl. 7 odst. 2 písm. b) tohoto rozhodnutí, se stanoví na 55385190 eur.

5)
Ve zbývající části se žaloba zamítá.

6)
Společnosti Servier, Servier Laboratories Ltd a Laboratoires Servier na jedné straně a Evropská komise na straně druhé ponesou vlastní náklady řízení.

7)
European Federation of Pharmaceutical Industries and Associations (EFPIA) ponese vlastní náklady řízení.

Gervasoni
Bieliūnas
Madise
da Silva Passos
Kowalik-Bańczyk
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 12. prosince 2018.
Podpisy.
Obsah

I. Skutečnosti předcházející sporu

A. K žalobkyním

B. K perindoprilu a jeho patentům

1. Perindopril

2. Patent týkající se molekuly

3. Sekundární patenty

4. Perindopril druhé generace

C. Ke sporům týkajícím se perindoprilu

1. Spory před EPÚ

2. Spory před vnitrostátními soudy

a) Spor mezi společností Servier a společnostmi Niche a Matrix

b) Spory mezi společností Servier a společnostmi Ivax a Teva

c) Spory mezi společnostmi Servier a Krka

d) Spor mezi společnostmi Servier a Lupin

e) Spory mezi společnostmi Servier a Apotex

D. Ke smírným narovnáním sporů týkajícím se patentů

1. Dohody uzavřené společností Servier se společnostmi Niche a Unichem a s Matrix

2. Dohoda uzavřená společností Servier se společností Teva

3. Dohody uzavřené společností Servier se společností Krka

4. Dohoda společnosti Servier se společností Lupin

E. K nabytí základních technologií

F. K odvětvovému šetření

G. Ke správnímu řízení a napadenému rozhodnutí

II. Řízení a návrhová žádání účastnic řízení

III. Právní otázky

A. K přípustnosti

1. K přípustnosti třetího bodu návrhových žádání

a) Argumenty účastnic řízení

b) Závěry Tribunálu

2. K přípustnosti některých příloh žaloby

a) Argumenty účastnic řízení

b) Závěry Tribunálu

B. K věci samé

1. K porušení zásady nestrannosti a práva na řádnou správu

a) Argumenty účastnic řízení

b) Závěry Tribunálu

2. K nedostatku skutečné konzultace Poradního výboru pro restriktivní postavení a dominantní postavení

a) Argumenty účastníků řízení

b) Závěry Tribunálu

3. K porušení práva na účinnou soudní ochranu, práva na obhajobu a zásady rovnosti zbraní

a) Argumenty účastnic řízení

b) Závěry Tribunálu

4. Ke zkreslení skutkových okolností

a) Argumenty účastnic řízení

b) Závěry Tribunálu

5. K nesprávným právním posouzením týkajícím se vymezení pojmu „omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu“

a) K omezující povaze dohod o smírném narovnání v oblasti patentů z hlediska účelu

1) K omezením hospodářské soutěže z hlediska účelu

2) K právům duševního vlastnictví a zejména k patentům

3) K dohodám o smírném narovnání sporů v oblasti patentů

4) K souladu mezi dohodami o smírném narovnání v oblasti patentů a právem hospodářské soutěže

5) K pobídce

6) K použitelnosti teorie vedlejších omezení na dohody o smírném narovnání

7) K souladu mezi dohodami o smírném narovnání v oblasti patentů a americkým právem hospodářské soutěže

8) K z povahy dvojznačným účinkům dohod o smírném narovnání

b) Ke kritériím kvalifikace dohod o smírném narovnání jako omezení z hlediska účelu použitým Komisí

1) Ke kritériu týkajícímu se potenciální hospodářské soutěže

i) Argumenty účastnic řízení

ii) Závěry Tribunálu

– Ke kritériím pro posouzení potenciální hospodářské soutěže

– K překážkám potenciální hospodářské soutěži tvořeným patenty žalobkyň

2) Ke kritériu týkajícímu se závazků společnosti generických léčiv omezit své nezávislé úsilí vstoupit na trh

i) Argumenty účastnic řízení

ii) Závěry Tribunálu

3) Ke kritériu týkajícímu se převodu hodnoty ve prospěch společností generických léčiv

i) Argumenty účastnic řízení

ii) Závěry Tribunálu

6. K dohodám uzavřeným se společnostmi Niche a Matrix

a) K postavení společností Niche a Matrix jako potenciálního soutěžitele

b) K nesprávným právním posouzením týkajícím se kvalifikace dohod se společnostmi Niche a Matrix jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu

1) Argumenty účastnic řízení

2) Závěry Tribunálu

i) K neexistenci pobídkového převodu hodnoty

ii) K neexistenci dostatečně škodlivé povahy doložek o nenapadnutí práv a neuvádění na trh

c) K nesprávným právním posouzením a k nesprávným posouzením skutkového stavu týkajícím se kvalifikace dohod Niche a Matrix jako omezení hospodářské soutěže z hlediska důsledků

7. K dohodě uzavřené se společností Teva

a) K postavení společnosti Teva jako potenciálního soutěžitele

b) K nesprávným právním posouzením a nesprávným posouzením skutkového stavu týkajícím se kvalifikace dohody Teva jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu

1) Argumenty účastnic řízení

2) Závěry Tribunálu

i) K neexistenci omezení úsilí společnosti generických léčiv konkurovat společnosti originálních léčiv

ii) K neexistenci pobídkové výhody

– Ke konečnému paušálnímu odškodnění

– K úvodní částce

iii) K výtce, předložené podpůrně, týkající se doby trvání protiprávního jednání

c) K nesprávným právním posouzením a nesprávným posouzením skutkového stavu týkajícím se kvalifikace dohody Teva jako omezení z hlediska důsledku

8. K dohodě uzavřené se společností Lupin

a) K postavení společnosti Lupin jako potenciálního soutěžitele

b) K nesprávným právním posouzením a nesprávným posouzením skutkového stavu týkajícím se kvalifikace dohody uzavřené se společností Lupin jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu

1) Argumenty účastnic řízení

2) Závěry Tribunálu

i) K neexistenci pobídkové výhody

ii) K neexistenci omezení úsilí společnosti generických léčiv konkurovat společnosti originálních léčiv

iii) K neexistenci protiprávního jednání

iv) K žalobnímu důvodu dovolávanému podpůrně Servier, který se týká pochybení při stanovení doby trvání protiprávního jednání

c) K nesprávným právním posouzením a nesprávným posouzením skutkového stavu týkajícím se kvalifikace dohody uzavřené se společností Lupin jako omezení hospodářské soutěže z hlediska důsledku

9. K dohodám uzavřeným se společností Krka

a) K nesprávným právním posouzením a nesprávným posouzením skutkového stavu týkajícím se kvalifikace dohod uzavřených se společností Krka jako omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu

1) K dohodám o smírném narovnání a o licenci

i) Argumenty účastnic řízení

ii) Závěry Tribunálu

2) K dohodě o převodu

i) Argumenty účastnic řízení

ii) Závěry Tribunálu

b) K nesprávným právním posouzením a k nesprávným posouzením skutkového stavu týkajícím se kvalifikace dohod uzavřených se společností Krka jako omezení hospodářské soutěže z hlediska důsledku

1) Argument účastnic řízení

2) Závěry Tribunálu

i) K přístupu Komise

ii) K judikatuře relevantní v projednávané věci

iii) K nesprávnému posouzení skutkového stavu

– K doložce o neuvedení na trh obsažené v dohodě o smírném narovnání

– K doložce o nenapadnutí práv obsažené v dohodě o smírném narovnání

– K převodu licencované technologie Krka

iv) K nesprávnému právnímu posouzení

10. K žalobnímu důvodu týkajícímu se vymezení pojmu „omezení hospodářské soutěže z hlediska důsledku“

a) Argumenty účastnic řízení

b) Závěry Tribunálu

11. K nesprávným právním posouzením a nesprávným posouzením skutkového stavu týkajícím se kvalifikace jako odlišného protiprávního jednání

a) Ke kvalifikaci pěti dohod jako odlišných protiprávních jednání

1) Argumenty účastnic řízení

2) Závěry Tribunálu

b) Ke kvalifikaci dohod uzavřených se společnostmi Niche a Matrix jako odlišných protiprávních jednání

1) Argumenty účastnic řízení

2) Závěry Tribunálu

12. K nesprávným právním posouzením a nesprávným posouzením skutkového stavu týkajícím se vymezení relevantního trhu s konečnými přípravky

a) Argumenty účastnic řízení

b) Závěry Tribunálu

1) Úvodní poznámky

i) K rozsahu přezkumu unijního soudu

ii) K vymezení relevantního výrobkového trhu ve farmaceutickém odvětví

2) K první části první výtky, vycházející z nezohlednění všech prvků hospodářského kontextu

3) K druhé výtce, vycházející z toho, že Komise nezohlednila terapeutickou nahraditelnost IEC

i) K rozlišení mezi perindoprilem a ostatními IEC z hlediska účinnosti a vedlejších účinků

ii) K jevu „setrvačnosti“ lékařů, pokud jde o nové pacienty

iii) K náchylnosti ke změně pacientů, kteří se trvale léčí

iv) K propagačním účinkům

4) K druhé části první výtky, vycházející z nadměrného významu přiznanému kritériu ceny v analýze trhu, a ke třetí, podpůrné, výtce, vycházející z toho, že ekonometrická analýza Komise je chybná

5) Závěry

13. K nesprávným posouzením skutkového stavu týkajícím se existence dominantního postavení na trhu koncových přípravků

a) Argumenty účastnic řízení

b) Závěry Tribunálu

14. K nesprávným právním posouzením a nesprávným posouzením skutkového stavu týkajícím se existence dominantního postavení na trhu s technologií

a) Argumenty účastnic řízení

b) Závěry Tribunálu

15. K nesprávným právním posouzením a k nesprávným posouzením skutkového stavu týkajícím se existence zneužití dominantního postavení

a) Argumenty účastnic řízení

b) Závěry Tribunálu

16. K podpůrným návrhovým žádáním znějícím na zrušení pokut nebo na snížení jejich výše

a) K nepředvídatelné povaze výkladu přijatého v napadeném rozhodnutí

1) Argumenty účastnic řízení

2) Závěry Tribunálu

b) K nesprávnému právnímu posouzení týkajícímu se souběhu pokut

1) K porušení pojmu „jediné protiprávní jednání“

i) Argumenty účastnic řízení

ii) Závěry Tribunálu

2) K souběhu pokut na základě článků 101 a 102 SFEU

i) Argumenty účastnic řízení

ii) Závěry Tribunálu

c) K výpočtu hodnoty tržeb

1) K zohlednění tržeb z nemocničního řetězce

i) Argumenty účastnic řízení

ii) Závěry Tribunálu

2) K nedostatečnému odůvodnění výpočtu hodnoty tržeb

i) Argumenty účastnic řízení

ii) Závěry Tribunálu

3) K zeměpisné působnosti hodnoty tržeb

i) Argumenty účastnic řízení

ii) Závěry Tribunálu

d) K závažnosti protiprávních jednání

1) Argumenty účastnic řízení

2) Závěry Tribunálu

e) K době trvání protiprávních jednání

1) začátku protiprávních jednání

i) Argumenty účastnic řízení

ii) Závěry Tribunálu

2) K datu ukončení protiprávních jednání

i) Argumenty účastnic řízení

ii) Závěry Tribunálu

f) K použití dodatečné částky

1) Argumenty účastnic řízení

2) Závěry Tribunálu

g) K porušení zásady proporcionality a zásady individualizace trestů

1) K nezohlednění zvláštností Servier

i) Argumenty účastnic řízení

ii) Závěry Tribunálu

2) K délce správního řízení

i) Argumenty účastnic řízení

ii) Závěry Tribunálu

h) Shrnutí ke zrušení pokut a ke snížení jejich výše

IV. Obecný závěr

V. K nákladům řízení
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.
(
) – Jsou uvedeny pouze body tohoto rozsudku, jejichž zveřejnění považuje Tribunál za účelné..