CELEX: 62019CJ0470
Ennakkoratkaisupyyntö
Århusin yleissopimus
Direktiivi 2003/4/EY
Viranomaisten hallussa olevan ympäristötiedon saatavuus
2 artiklan 2 alakohta
Käsite ”viranomainen”
Tuomiovallan käyttäjinä toimivat elimet tai laitokset
Päättyneen tuomioistuinmenettelyn asiakirja-aineistoon sisältyvät tiedot

Ennakkoratkaisupyyntö koskee ympäristötiedon julkisesta saatavuudesta ja neuvoston direktiivin 90/313/ETY kumoamisesta 28.1.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/4/EY (
EUVL 2003, L 41, s. 26
) 2 artiklan 2 alakohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Friends of the Irish Environment Ltd ja Commissioner for Environmental Information (ympäristötietoviranomainen, Irlanti) ja joka koskee oikeutta tutustua päättyneen tuomioistuinmenettelyn asiakirja-aineistoon.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Kansainvälinen oikeus
Tiedon saantia, yleisön osallistumisoikeutta päätöksentekoon sekä muutoksenhaku- ja vireillepano-oikeutta ympäristöasioissa koskevan yleissopimuksen, joka allekirjoitettiin 25.6.1998 Århusissa ja hyväksyttiin Euroopan yhteisön puolesta 17.2.2005 tehdyllä neuvoston päätöksellä 2005/370/EY (
EUVL 2005, L 124, s. 1
; jäljempänä Århusin yleissopimus), 2 artiklan 2 kappaleessa määrätään seuraavaa:
”’Viranomaisella’ tarkoitetaan:
a)
kansallisen, alueellisen ja muun tason hallintoa;
b)
luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka kansallisen lainsäädännön mukaisesti hoitaa viranomaisen tehtäviä, ympäristöön liittyvät erityistehtävät, ‑toimet ja ‑palvelut mukaan lukien;
c)
muuta luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, jolla on a tai b kohdassa tarkoitetun elimen tai henkilön valvonnassa julkisia velvollisuuksia tai tehtäviä tai joka tarjoaa julkisia palveluja, jotka liittyvät ympäristöön;
– –
Tämä määritelmä ei koske elimiä tai laitoksia silloin kun ne toimivat tuomio- tai lainsäädäntövallan käyttäjinä.”
Århusin yleissopimuksen 4 artiklan 1 kappaleessa määrätään, että kunkin sopimuspuolen on tietyin varaumin ja edellytyksin varmistettava, että viranomaiset antavat ympäristöä koskevat tiedot pyydettäessä yleisön käyttöön kansallisen lainsäädännön mukaisesti.
Århusin yleissopimuksen 4 artiklan 4 kappaleessa määrätään seuraavaa:
”Ympäristötietoa koskeva pyyntö voidaan evätä, jos tiedon ilmaiseminen vaikuttaisi haitallisesti:
– –
c)
tuomioistuinkäsittelyyn, henkilön mahdollisuuteen saada oikeudenmukainen oikeudenkäynti tai viranomaisen mahdollisuuteen suorittaa rikosoikeudellinen tai kurinpidollinen tutkinta;
– –
Edellä mainittuja epäämisperusteita tulkitaan suppeasti, ottaen huomioon tietojen ilmaisemiseen liittyvä yleinen etu sekä se, liittyykö pyydetty tieto ympäristöpäästöihin.”
Unionin oikeus
Direktiivin 2003/4 1, 5, 11 ja 16 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(1)
Ympäristötiedon entistä laajemmalla julkisella saatavuudella ja tällaisen tiedon levittämisellä edistetään osaltaan tietoisuuden lisääntymistä ympäristökysymyksistä, vapaata keskustelua ja yleisön aktiivisempaa osallistumista ympäristöä koskevaan päätöksentekoon sekä viime kädessä parempaa ympäristöä.
– –
(5)
– – Yhteisön lainsäädännön säännösten on oltava yhdenmukaisia [Århusin yleissopimuksen] kanssa, jotta Euroopan yhteisö voi liittyä siihen.
– –
(11)
Jotta otettaisiin huomioon perustamissopimuksen 6 artiklan mukainen periaate ympäristönsuojelua koskevien vaatimusten sisällyttämisestä yhteisön politiikan ja toiminnan määrittelyyn ja toteuttamiseen, viranomaisten määritelmä olisi ulotettava kattamaan keskushallinto tai muu julkishallinto kansallisella, alueellisella tai paikallisella tasolla riippumatta siitä, onko sillä erityisesti ympäristöön liittyviä velvollisuuksia. Määritelmä olisi samoin ulotettava kattamaan muut henkilöt ja elimet, jotka hoitavat ympäristöön liittyviä viranomaisen tehtäviä kansallisen lainsäädännön nojalla, sekä näiden valvonnassa toimivat muut henkilöt ja elimet, joilla on ympäristöön liittyviä julkisia velvollisuuksia tai tehtäviä.
– –
(16)
Oikeus saada tietoa merkitsee, että tiedon ilmaisemi[s]en olisi oltava pääsääntö ja että viranomaisten olisi voitava evätä ympäristötietoa koskeva pyyntö tietyissä ja selvästi määritellyissä tapauksissa. Epäämisperusteita olisi tulkittava suppeasti siten, että tiedon ilmaisemiseen liittyvää yleistä etua olisi verrattava epäämisellä saavutettaviin etuihin. – –”
Kyseisen direktiivin 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tämän direktiivin tavoitteena on
a)
taata oikeus saada viranomaisten omassa tai viranomaisia varten toisen hallussa olevaa ympäristötietoa ja määrittää tämän oikeuden käytön perusehdot ja käytännön järjestelyt; ja
b)
varmistaa, että ympäristötietoa saatetaan viran puolesta saataville ja levitetään yleisölle, jotta saavutetaan ympäristötiedon mahdollisimman laaja järjestelmällinen saatavuus ja levittäminen yleisölle. Tämän vuoksi on edistettävä erityisesti tietoverkkojen ja/tai sähköisten välineiden käyttöä, jos sellaisia on käytettävissä.”
Mainitun direktiivin 2 artiklan 2 alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
2)
’viranomaisilla’:
a)
keskushallintoa tai muita kansallisia, alueellisia tai paikallisia viranomaisia, julkiset neuvoa-antavat elimet mukaan lukien;
b)
luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka hoitaa viranomaisen tehtäviä kansallisen lainsäädännön nojalla, mukaan lukien ympäristöön liittyvät erityistehtävät, ‑toimet ja ‑palvelut; ja
c)
luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, jolla a tai b alakohdassa tarkoitetun elimen tai henkilön valvonnassa on julkisia velvollisuuksia tai tehtäviä tai joka tarjoaa julkisia palveluja, jotka liittyvät ympäristöön.
Jäsenvaltiot voivat säätää, että tämä määritelmä ei koske elimiä tai laitoksia silloin kuin ne toimivat tuomio- tai lainsäädäntövallan käyttäjinä. Jos jäsenvaltion perustuslainsäädännössä, sellaisena kuin se on tämän direktiivin antamispäivänä, ei säädetä 6 artiklassa tarkoitetusta muutoksenhakumenettelystä, se voi jättää tämän määritelmän soveltamisalan ulkopuolelle tällaiset elimet ja laitokset”.
Saman direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että viranomaiset velvoitetaan tämän direktiivin säännösten mukaisesti saattamaan pyydettäessä saataville niiden omassa tai viranomaisia varten toisen hallussa olevaa ympäristötietoa ilman, että pyynnön esittäjän on perusteltava pyyntönsä.”
Direktiivin 2003/4 4 artiklan 1 kohdan, jonka mukaan jäsenvaltiot voivat säätää, että pyyntö saada ympäristötietoa voidaan evätä tietyissä tapauksissa, jälkeen myös kyseisen direktiivin 4 artiklan 2 kohdassa annetaan jäsenvaltioille tämä mahdollisuus säätämällä seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat säätää, että pyyntö saada ympäristötietoa voidaan evätä, jos tiedon ilmaiseminen vaikuttaisi haitallisesti:
– –
c)
tuomioistuinkäsittelyyn, henkilön mahdollisuuteen saada oikeudenmukainen oikeudenkäynti tai viranomaisen mahdollisuuteen suorittaa rikosoikeudellinen tai kurinpidollinen tutkinta;
– –
Edellä 1 ja 2 kohdassa mainittuja epäämisperusteita on tulkittava suppeasti, ottaen kussakin yksittäistapauksessa huomioon ilmaisemiseen liittyvä yleinen etu. Kussakin yksittäistapauksessa tiedon ilmaisemiseen liittyvää yleistä etua olisi verrattava epäämisellä saavutettaviin etuihin. Jäsenvaltiot eivät voi 2 kohdan a, d, f, g ja h alakohdan osalta säätää, että pyyntö voidaan evätä, jos pyyntö liittyy ympäristöön joutuneita päästöjä koskeviin tietoihin.
– –”
Direktiivin 2003/4 6 artiklassa, jonka otsikko on ”Muutoksenhakumahdollisuus”, velvoitetaan jäsenvaltiot huolehtimaan siitä, että ympäristötietoa koskevan pyynnön esittäjällä, joka katsoo, että hänen pyyntönsä on jätetty huomiotta tai perusteettomasti evätty tai että siihen on vastattu riittämättömästi tai sitä ei ole käsitelty kyseisen direktiivin säännösten mukaisesti, on mahdollisuus hakea hallinnollisessa menettelyssä tai tuomioistuinmenettelyssä muutosta asianomaisen viranomaisen toimiin tai laiminlyönteihin.
Irlannin lainsäädäntö
Direktiivin 2003/4 säännökset on saatettu osaksi Irlannin oikeutta ympäristötiedon saatavuudesta vuosina 2007–2018 annetuilla Euroopan yhteisöjen asetuksilla (the European Communities (Access to Information on the Environment) Regulations 2007-2018) (jäljempänä Irlannin kansalliset säännökset).
Irlannin kansallisten säännösten 3 §:n 1 momentilla pannaan olennaisilta osin täytäntöön kyseisen direktiivin 2 artiklan 2 alakohta.
Irlannin kansallisten säännösten 3 §:n 2 momentin mukaan viranomaisen määritelmän ulkopuolelle jäävät elimet, ”jotka toimivat tuomio- tai lainsäädäntövallan käyttäjinä”.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
High Court (ylempi piirituomioistuin, Irlanti) antoi asiassa, jossa asianosaisina olivat X & Y ja An Bord Pleanala, 25.2.2016 tuomion, josta ei valitettu. Kyseisessä asiassa oli riitautettu tuuliturbiinien rakentamiseksi Corkin kreivikunnassa (Irlanti) myönnetty rakennuslupa.
Friends of the Irish Environment kirjoitti 9.7.2016 Central Office of the High Courtille (ylemmän piirituomioistuimen kirjaamo, Irlanti), jonka hoitaminen oli annettu Courts Service of Irelandin (Irlannin tuomioistuinpalvelu, jäljempänä Courts Service) nimittämälle tuomioistuinvirkamiehelle, pyytääkseen jäljennöksiä kaikilta osapuolilta peräisin olevista kirjelmistä, valaehtoisista vakuutuksista, todisteista ja kirjallisista huomautuksista sekä mainitussa asiassa annetuista lopullisista määräyksistä. Pyyntö esitettiin Irlannin kansallisilla säännöksillä täytäntöönpantujen Århusin yleissopimuksen ja direktiivin 2003/4 perusteella.
Courts Service hylkäsi pääasian valittajan pyynnön 13.7.2016 tekemällään päätöksellä. Päätös perustui muun muassa siihen, että Irlannin kansalliset säännökset eivät kattaneet tuomioistuinmenettelyjä eikä niissä esitettyjä asiakirjoja.
Pääasian valittaja pyysi 18.7.2016 Courts Serviceltä päätöksen uudelleentarkastelua. Koska se ei saanut vastausta, se teki 15.9.2016 valituksen ympäristötietoviranomaiselle.
Ympäristötietoviranomainen kirjoitti 19.6.2017 valittajalle, että samankaltaisessa asiassa CEI/15/0008 An Taisce & The Courts Service oli jo tehty päätös. Se painotti, että jokainen tapaus tutkitaan sisällöllisesti, mutta kehotti pääasian valittajaa kuitenkin ilmoittamaan sille mahdolliset syyt, joilla voitaisiin oikeuttaa se, että sen pyynnöstä saada tutustua asian X & Y v. An Bord Pleanala tuomioistuinaineistoon tehtäisiin erilainen päätös.
Pääasian valittaja ilmoitti 26.7.2017 päivätyssä vastauksessaan haluavansa vedota valituksessaan esittämiinsä ja An Taiscen ensimmäisessä asiassa esittämiin syihin.
Ympäristötietoviranomainen hylkäsi valituksen 31.7.2017 tekemällään päätöksellä. Sen mukaan Courts Service piti pyydettyjä asiakirjoja hallussaan lainkäyttöviranomaisen puolesta tuomiovallan käyttämisen yhteydessä. Se katsoi myös, että kun Courts Service käyttää tällaista valtaa, se ei toimi Irlannin kansallisten säännösten 3 §:n 1 momentissa tarkoitettuna ”viranomaisena”.
Pääasian valittaja on riitauttanut kyseisen päätöksen High Courtissa ja väittänyt pääasiallisesti, että direktiivin 2003/4 2 artiklan 2 alakohdassa säädetty ja Irlannin kansallisten säännösten 3 §:n 2 momentilla täytäntöönpantu poikkeus, joka koskee elimiä tai laitoksia silloin, kun ne ”toimivat tuomiovallan käyttäjinä”, ei kata päättyneiden asioiden asiakirja-aineistoja.
Koska High Court on epävarma direktiivin 2003/4 2 artiklan 2 alakohdan tulkinnasta, se on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko sellaiseen menettelyyn, jossa on annettu lopullinen tuomio, jossa muutoksenhakuaika on päättynyt ja jossa ei ole vireillä muutoksenhakua tai muuta vaatimusta mutta jossa on erityistapauksissa mahdollista esittää lisävaatimuksia, liittyvän tuomioistuimen asiakirja-aineiston tutustuttavaksi saamisen valvonnassa kyse [direktiivin 2003/4] 2 artiklan 2 alakohdassa tarkoitetusta tuomiovallan käytöstä?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään olennaisilta osin sitä, onko direktiivin 2003/4 2 artiklan 2 alakohdan toisen alakohdan ensimmäistä virkettä tulkittava siten, että jäsenvaltioille kyseisessä säännöksessä annettua mahdollisuutta olla pitämättä ”elimiä tai laitoksia silloin kuin ne toimivat [tuomiovallan] käyttäjinä” kyseisessä direktiivissä tarkoitettuina viranomaisina voidaan käyttää vain, jos kyse on vireillä olevien – ei päättyneiden – tuomioistuinmenettelyjen asiakirja-aineistoon sisältyvistä tiedoista.
Tässä yhteydessä on mainittava, että ensimmäisenä on ratkaistava, ovatko tuomioistuimet sekä niiden valvonnassa toimivat luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt direktiivin 2003/4 2 artiklan 2 alakohdassa tarkoitettuja ”viranomaisia” ja kuuluvatko ne siten kyseisen direktiivin soveltamisalaan.
Ensiksi on muistutettava, että tullessaan Århusin yleissopimuksen osapuoleksi Euroopan unioni sitoutui varmistamaan, että unionin oikeuden soveltamisalalla taataan lähtökohtainen oikeus saada viranomaisten hallussa olevaa ympäristötietoa (tuomio 14.2.2012, Flachglas Torgau,
C-204/09
,
EU:C:2012:71
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Direktiivin 2003/4 antamisella unionin lainsäätäjän tarkoituksena oli yhteisön yleissopimukseen liittymistä varten varmistaa unionin oikeuden yhteensoveltuvuus sen kanssa säätämällä yleisestä järjestelmästä, jonka tarkoituksena on varmistaa, että kaikilla jäsenvaltioiden luonnollisilla henkilöillä ja oikeushenkilöillä on oikeus saada viranomaisten omassa tai viranomaista varten toisen hallussa olevaa ympäristötietoa tarvitsematta ilmoittaa, että asia koskee näiden etua (tuomio 14.2.2012, Flachglas Torgau,
C-204/09
,
EU:C:2012:71
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On lisäksi korostettava, että direktiivissä 2003/4 taatulla tiedonsaantioikeudella on merkitystä vain silloin, kun pyydetyt tiedot kuuluvat direktiivissä säädettyjen yleisön tiedonsaantia koskevien säännösten soveltamisalaan, mikä edellyttää muun muassa, että pyydetyt tiedot ovat mainitun direktiivin 2 artiklan 1 alakohdassa tarkoitettuja ”ympäristötietoja”, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava pääasiassa (tuomio 14.2.2012, Flachglas Torgau,
C-204/09
,
EU:C:2012:71
,
kohta).
Lisäksi on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sekä unionin oikeuden yhtenäinen soveltaminen että yhdenvertaisuusperiaate edellyttävät, että unionin oikeuden sellaisen säännöksen sanamuotoa, joka ei sisällä nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen säännöksen sisällön ja ulottuvuuden määrittämiseksi, on tulkittava koko unionissa itsenäisesti ja yhtenäisesti ja että tässä tulkinnassa on otettava huomioon säännöksen asiayhteys ja kyseisellä säännöstöllä tavoiteltu päämäärä (ks. mm. tuomio 20.1.2021, Land Baden-Württemberg (Sisäiset asiakirjat),
C-619/19
,
EU:C:2021:35
,
kohta).
Näiden alustavien huomautusten jälkeen on todettava, että direktiivin 2003/4 2 artiklan 2 alakohdan ensimmäisen alakohdan a ja b alakohdassa ilmaistun määritelmän mukaan ”viranomaisia”, joihin sellaisenaan sovelletaan velvollisuutta antaa yleisölle mahdollisuus tutustua niiden hallussa olevaan ympäristötietoon, ovat elimet ja laitokset, jotka kuuluvat ”keskushallinto[on] tai mui[hin] kansallisi[in], alueellisi[in] tai paikallisi[in] viranomaisi[in], julkiset neuvoa-antavat elimet mukaan lukien”, sekä luonnolliset henkilöt ja oikeushenkilöt, jotka hoitavat ”viranomaisen tehtäviä kansallisen lainsäädännön nojalla, mukaan lukien ympäristöön liittyvät erityistehtävät, ‑toimet ja ‑palvelut”. Kyseisen direktiivin 2 artiklan 2 alakohdan ensimmäisen alakohdan c alakohdan mukaan ”viranomaisia” ovat myös sellaiset luonnolliset henkilöt ja oikeushenkilöt, joilla ”a tai b alakohdassa tarkoitetun elimen tai henkilön valvonnassa on julkisia velvollisuuksia tai tehtäviä tai jo[t]ka tarjoa[vat] julkisia palveluja, jotka liittyvät ympäristöön”.
Direktiivin 2003/4 2 artiklan 2 alakohdan toisen alakohdan ensimmäisen virkkeen tarkoituksena on puolestaan mahdollistaa se, että jäsenvaltiot voivat muun muassa vahvistaa säännöt, joilla voidaan varmistaa tuomioistuinmenettelyjen moitteeton kulku, antamalla niille mahdollisuus jättää mainitun direktiivin 2 artiklan 2 alakohdan ensimmäisessä alakohdassa olevaa viranomaisen käsitteen määritelmää vastaavat elimet ja laitokset kyseisen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle silloin, kun ne toimivat ”tuomiovallan käyttäjinä”.
On mainittava vielä, että direktiivin 2003/4 2 artiklan 2 alakohdan toisen alakohdan toisessa virkkeessä säädetään, että jäsenvaltiot voivat jättää tällaiset elimet tai laitokset kyseisen 2 artiklan 2 alakohdan ensimmäisessä alakohdassa olevan viranomaisen määritelmän ulkopuolelle, jos niiden perustuslainsäädännössä, sellaisena kuin se oli kyseisen direktiivin antamispäivänä, ei säädetty mainitun direktiivin 6 artiklassa tarkoitetusta muutoksenhakumenettelystä. Direktiivin 2003/4 2 artiklan 2 alakohdan toisen alakohdan toisen virkkeen, jonka tarkoituksena on säännellä tiettyjä sellaisia kansallisia viranomaisia koskevaa erityistapausta, joiden päätökset eivät voineet olla kyseisen direktiivin vaatimusten mukaisen muutoksenhaun kohteena sen antamisajankohtana, tarkoituksena tai vaikutuksena ei kuitenkaan ole rajoittaa jäsenvaltioiden mahdollisuutta jättää mainitun direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle elimiä tai laitoksia silloin, kun ne toimivat lainsäädäntö- tai tuomiovallan käyttäjinä, mistä mahdollisuudesta lisäksi säädetään sitä millään tavoin rajoittamatta itse Århusin yleissopimuksessa (ks. vastaavasti tuomio 14.2.2012, Flachglas Torgau,
C-204/09
,
EU:C:2012:71
,
–
kohta).
Direktiivin 2003/4 2 artiklan 2 alakohdasta kokonaisuutena tarkasteltuna seuraa, että jäsenvaltioille kyseisen direktiivin 2 artiklan 2 alakohdan toisen alakohdan ensimmäisessä virkkeessä annettu mahdollisuus jättää viranomaisen käsitteen ulkopuolelle elimet ja laitokset ”silloin kuin ne toimivat [tuomiovallan] käyttäjinä”, jota on tulkittava funktionaalisesti (ks. analogisesti tuomio 14.2.2012, Flachglas Torgau,
C-204/09
,
EU:C:2012:71
,
kohta), voi koskea vain sellaisia elimiä tai laitoksia, jotka vastaavat mainitun direktiivin 2 artiklan 2 alakohdan ensimmäisessä alakohdassa ilmaistua viranomaisen käsitteen institutionaalista määritelmää. Kyseisen määritelmän noudattaminen on nimittäin välttämätön edellytys direktiivin 2003/4 2 artiklan 2 alakohdan toisen alakohdan ensimmäisessä virkkeessä säädetyn poikkeamismahdollisuuden käyttämiselle.
Sekä Århusin yleissopimuksesta itsestään että direktiivistä 2003/4, jolla kyseinen yleissopimus saatetaan osaksi unionin oikeutta, ilmenee, etteivät niiden laatijat tarkoittaneet ”viranomaisilla” lainkäyttöviranomaisia, erityisesti tuomioistuimia, vaan unionin tuomioistuimen jo toteaman mukaisesti vain hallintoviranomaisia, koska juuri ne ovat valtiossa tavanomaisesti se taho, joka saa tehtäviään hoitaessaan haltuunsa ympäristötietoja (ks. vastaavasti tuomio 14.2.2012, Flachglas Torgau,
C-204/09
,
EU:C:2012:71
,
kohta).
Tuomioistuimet eivät nimittäin selvästikään kuulu keskushallintoon tai muihin direktiivin 2003/4 2 artiklan 2 alakohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdassa tarkoitettuihin viranomaisiin. Niitä ei voida myöskään rinnastaa kyseisen direktiivin 2 artiklan 2 alakohdan ensimmäisen alakohdan b alakohdassa mainittuihin luonnollisiin henkilöihin tai oikeushenkilöihin, jotka hoitavat ”viranomaisen tehtäviä – –, mukaan lukien ympäristöön liittyvät erityistehtävät, ‑toimet ja ‑palvelut”, millä tarkoitetaan sellaisia elimiä tai laitoksia, jotka ensimmäisessä säännöksessä tarkoitettuun keskushallintoon tai muihin viranomaisiin kuulumatta hoitavat toimeenpanovaltaan kuuluvia tai sen käyttämistä tukevia tehtäviä, jotka liittyvät ympäristöön. Mainitun direktiivin 2 artiklan 2 alakohdan ensimmäisen alakohdan c alakohta puolestaan koskee ainoastaan sellaisia henkilöitä tai elimiä, jotka toimivat jonkin direktiivin 2 artiklan 2 alakohdan ensimmäisen alakohdan a ja b alakohdassa tarkoitetun elimen tai laitoksen valvonnassa ja joilla on ympäristöön liittyviä julkisia velvollisuuksia tai tehtäviä, joten se ei voi kattaa tuomioistuimia eikä varsinkaan niiden valvonnassa olevia luonnollisia henkilöitä tai oikeushenkilöitä.
Tätä tulkintaa tukee tavoite, johon unionin lainsäätäjä pyrki antaessaan direktiivin 2003/4, luettuna Århusin yleissopimuksen valossa. Kuten kyseisen direktiivin johdanto-osan ensimmäisestä perustelukappaleesta ja 1 artiklasta ilmenee, direktiivin tarkoituksena on edistää ympäristötiedon entistä laajempaa julkista saatavuutta ja yleisön aktiivisempaa osallistumista ympäristöä koskevaan päätöksentekoon päätösten laadun parantamiseksi ja niiden soveltamisen tehostamiseksi sekä viime kädessä paremman ympäristön edistämiseksi.
Vaikka kyseisen tavoitteen toteuttaminen edellyttää, että hallintoviranomaiset antavat yleisölle oikeuden tutustua hallussaan olevaan ympäristötietoon, jotta kansalaiset saavat tietoa niiden kyseisellä alalla tekemistä päätöksistä ja jotta heidät saadaan osallistumaan päätöksentekoon, tämä ei koske ympäristöasioihin liittyvien tuomioistuinmenettelyihin asiakirja-aineistoon sisältyviä kirjelmiä ja muuta aineistoa, koska unionin lainsäätäjän tarkoituksena ei ole ollut edistää yleisön tiedonsaantia tuomioistuinasioista ja sen osallistumista niitä koskevaan päätöksentekoon.
Unionin lainsäätäjä nimittäin otti direktiivin 2003/4 antamalla huomioon sen, että jäsenvaltioiden säännökset kansalaisten oikeudesta tutustua tuomioistuinaineistoihin sisältyviin tietoihin ovat erilaisia, kuten osoittavat kyseisen direktiivin 2 artiklan 2 alakohdan toisen alakohdan ensimmäinen virke ja 4 artiklan 2 kohdan c alakohta, joissa annetaan jäsenvaltioille yhtäältä mahdollisuus jättää mainitun direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle sellaiset viranomaisen määritelmää vastaavat elimet tai laitokset, jotka tiettyjen riippumattomien hallintoviranomaisten tavoin saattavat toimia tietyissä tapauksissa tuomiovallan käyttäjinä olematta itse luonteeltaan tuomioistuimia (ks. analogisesti lainsäädäntövaltaa tietyissä tapauksissa käyttävän ministeriön, joka ei itsessään kuulu lainsäädäntövaltaan, osalta tuomio 14.2.2012, Flachglas Torgau,
C-204/09
,
EU:C:2012:71
,
kohta), ja toisaalta mahdollisuus poiketa periaatteesta, jonka mukaan kansalaisilla on oikeus tutustua ”viranomaisten” hallussa olevaan ympäristötietoon, jos kyseisen tiedon ilmaiseminen vaikuttaisi haitallisesti ”tuomioistuinkäsittelyyn, henkilön mahdollisuuteen saada oikeudenmukainen oikeudenkäynti tai viranomaisen mahdollisuuteen suorittaa rikosoikeudellinen tai kurinpidollinen tutkinta”.
Direktiivin 2003/4 6 artikla puolestaan koskee yksinomaan sellaisten kansalaisten oikeutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimissa, jotka haluavat vedota oikeuksiinsa, jotka perustuvat kyseisen direktiivin säännöksiin, joilla heille taataan muun muassa mahdollisuus riitauttaa mahdolliset heitä koskevat päätökset ympäristötietoon tutustumista koskevan oikeuden epäämisestä.
Edellä esitetystä seuraa, että koska direktiivissä 2003/4 ei ole tätä koskevaa nimenomaista mainintaa, tuomioistuimet sekä niiden valvonnassa toimivat luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt eivät ole kyseisen direktiivin 2 artiklan 2 alakohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettuja ”viranomaisia”. Ne eivät siten kuulu mainitun direktiivin soveltamisalaan, eikä niihin näin ollen sovelleta direktiivissä säädettyä velvollisuutta antaa yleisölle mahdollisuus tutustua niiden hallussa olevaan ympäristötietoon. Niinpä yksinomaan jäsenvaltioiden tehtävänä on säätää tarvittaessa yleisön oikeudesta tutustua tuomioistuinaineistoihin sisältyviin tietoihin ja määritellä kyseisen oikeuden käyttämistä koskevat käytännön järjestelyt.
Toisin kuin unionin tuomioistuimessa on väitetty, ei siten ole tarpeen pohtia, onko tuomioistuinaineistoihin tutustumisen valvonta direktiivin 2003/4 2 artiklan 2 alakohdan toisen alakohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettua tuomiovallan käyttöä, eikä tehdä eroa sen mukaan, liittyvätkö pyydetyt tiedot sisältävät aineistot vireillä oleviin vai päättyneisiin menettelyihin, tai liittyvätkö ne menettelyihin, jotka voidaan aloittaa uudelleen.
Tältä osin on todettava, että unionin tuomioistuimen 14.2.2012 antamassaan tuomiossa Flachglas Torgau (
C-204/09
,
EU:C:2012:71
,
–
kohta) omaksuma ratkaisu ei voi johtaa analogian perusteella erilaiseen päätelmään, koska kyseiseen tuomioon johtaneessa tapauksessa oli kyse oikeudesta tutustua direktiivin 2003/4 2 artiklan 2 alakohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun ”viranomaisen” hallussa olleisiin tietoihin. Näin ei voida tehdä myöskään 21.9.2010 annetussa tuomiossa Ruotsi ym. v. API ja komissio (
C‑514/07 P, C‑528/07 P ja C‑532/07 P
,
EU:C:2010:541
) ja 18.7.2017 annetussa tuomiossa komissio v. Breyer (
C‑213/15 P
,
EU:C:2017:563
), jotka koskivat yleisön oikeutta tutustua unionin tuomioistuimissa käytävien menettelyjen asiakirjoihin, omaksutun ratkaisun perusteella, koska kyseisestä oikeudesta säädetään unionin oikeuden säännöksillä, joiden sisältö on olennaisesti erilainen kuin nyt käsiteltävässä asiassa tulkittavana olevien säännösten sisältö.
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että pääasia koskee kansalaisjärjestö Friends of the Irish Environmentin pyyntöä saada tutustua päättyneen tuomioistuinmenettelyn asiakirja-aineistoon, joka oli kyseisen pyynnön esittämisajankohtana Courts Servicen hallussa, sisältyviin ympäristötietoihin. Kyseisen elimen unionin tuomioistuimelle esittämien huomautusten mukaan sen tehtäviin kuuluu oikeudenkäyntiasiakirjojen säilyttäminen, arkistointi ja hallinnointi asianomaisen tuomioistuimen nimissä ja sen valvonnassa. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on näin ollen tarkistaa edellä 30–40 kohdassa esitetyt täsmennykset huomioon ottaen, onko mainittua elintä pidettävä direktiivin 2003/4 2 artiklan 2 alakohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettuna ”viranomaisena”, missä tapauksessa oikeus tutustua sen hallussa oleviin asiakirja-aineistoihin sisältyviin ympäristötietoihin kuuluu kyseisen direktiivin soveltamisalaan, vai onko Courts Serviceä pidettävä sen ja irlantilaisten tuomioistuinten, joiden valvonnassa se toimii, välisten läheisten siteiden vuoksi kyseisten tuomioistuinten tavoin lainkäyttöviranomaisena, minkä vuoksi se jäisi mainitun direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle.
Esitettyyn kysymykseen on edellä mainitun perusteella vastattava, että direktiivin 2003/4 2 artiklan 2 alakohtaa on tulkittava siten, ettei siinä säännellä oikeutta tutustua tuomioistuinaineistoihin sisältyvään ympäristötietoon, koska tuomioistuimet tai elimet tai laitokset, jotka ovat niiden valvonnassa ja joilla siten on niihin läheiset siteet, eivät ole kyseisessä säännöksessä tarkoitettuja ”viranomaisia” eivätkä näin ollen kuulu kyseisen direktiivin soveltamisalaan.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Ympäristötiedon julkisesta saatavuudesta ja neuvoston direktiivin 90/313/ETY kumoamisesta 28.1.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/4/EY 2 artiklan 2 alakohtaa on tulkittava siten, ettei siinä säännellä oikeutta tutustua tuomioistuinaineistoihin sisältyvään ympäristötietoon, koska tuomioistuimet tai elimet tai laitokset, jotka ovat niiden valvonnassa ja joilla siten on niihin läheiset siteet, eivät ole kyseisessä säännöksessä tarkoitettuja ”viranomaisia” eivätkä näin ollen kuulu kyseisen direktiivin soveltamisalaan.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.