CELEX: 62023CJ0001
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedība
Robežkontrole, patvērums un imigrācija
Imigrācijas politika
Direktīva 2003/86/EK
Tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos
5. panta 1. punkts
Pieteikuma par ieceļošanu un uzturēšanos iesniegšana, lai īstenotu ģimenes atkalapvienošanās tiesības
Dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā apgādnieka ģimenes locekļiem ir paredzēts pienākums iesniegt pieteikumu šīs valsts kompetentajā diplomātiskajā pārstāvniecībā personiski
Neiespējamība vai pārmērīgas grūtības ierasties minētajā pārstāvniecībā
Eiropas Savienības Pamattiesību harta
7. un 24. pants

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 2003/86/EK (2003. gada 22. septembris) par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos (
OV 2003, L 251, 12. lpp.
) 5. panta 1. punktu un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu un par piešķirtās aizsardzības saturu (
OV 2011, L 337, 9. lpp.
) 23. un 24. pantu, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 7. un 24. pantu.
Šis lūgums iesniegts saistībā ar strīdu starp X un Y, kā arī viņu nepilngadīgajiem bērniem A un B (turpmāk tekstā abi kopā – “prasītāji pamatlietā”) un
État belge
par pēdējās minētās atteikumu reģistrēt X, kā arī bērnu A un B iesniegto pieteikumu par ieceļošanu un uzturēšanos ģimenes atkalapvienošanās nolūkā.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2003/86
Direktīvas 2003/86 2. un 8. apsvērums ir formulēts šādi:
“(2)
Pasākumi attiecībā uz ģimeņu atkalapvienošanos jānosaka saskaņā ar pienākumu aizsargāt ģimeni un ievērot ģimenes dzīves tiesības, kas paustas daudzos starptautisko tiesību aktos. Šī direktīva ievēro pamattiesības un ņem vērā principus, kurus jo īpaši atzīst Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas [kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī] 8. pants un [Harta].
[..]
(8)
Īpaša uzmanība jāpievērš bēgļu situācijai, ņemot vērā iemeslus, kuru dēļ viņi bija spiesti pamest savu valsti un kuru dēļ viņi nevar dzīvot parastu dzīvi šajā valstī. Tādēļ jānosaka labvēlīgāki nosacījumi ģimenes atkalapvienošanās tiesību īstenošanai.”
Saskaņā ar šīs direktīvas 2. pantu:
“Šajā direktīvā ir šādas definīcijas:
[..]
b)
“bēglis” ir trešās valsts pilsonis vai bezvalstnieks, kuram piešķirts bēgļa statuss 1951. gada 28. jūlija Ženēvas Konvencijas izpratnē attiecībā uz bēgļu stāvokli, kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar 1967. gada 31. janvāra protokolu, kas parakstīts Ņujorkā;
c)
“apgādnieks” ir trešās valsts pilsonis, kas likumīgi uzturas dalībvalstī un iesniedz pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos, vai kura ģimenes locekļi iesniedz pieteikumu par atkalapvienošanos ar viņu;
d)
“ģimenes atkalapvienošanās” ir trešās valsts pilsoņa, kas likumīgi uzturas dalībvalstī, ģimenes locekļu ieceļošana un uzturēšanās šajā dalībvalstī, lai saglabātu ģimeni, neatkarīgi no tā, vai ģimenes attiecības rodas pirms vai pēc iedzīvotāja ieceļošanas šajā valstī;
[..].”
Minētās direktīvas 4. pantā, kas ir vienīgā tiesību norma, kura ir ietverta tās II nodaļā “Ģimenes locekļi”, ir paredzēts:
“1.   Saskaņā ar šo direktīvu un ievērojot IV nodaļā izklāstītos noteikumus, kā arī 16. pantu, dalībvalstis atļauj šādu ģimenes locekļu iebraukšanu un uzturēšanos:
a)
apgādnieka laulātais;
b)
apgādnieka [un] viņa/viņas laulātā nepilngadīgi bērni [..];
[..].”
Šīs pašas direktīvas 5. pantā, kas ir ietverts tās III nodaļā “Pieteikuma iesniegšana un izskatīšana”, ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis paredz, vai apgādniekam vai viņa ģimenes locekļiem attiecīgās dalībvalsts kompetentajām iestādēm nepieciešams iesniegt pieteikumu par ieceļošanu un uzturēšanos, lai īstenotu ģimenes atkalapvienošanās tiesības.
[..]
4.   Personai, kas iesniegusi pieteikumu, dalībvalsts kompetentās iestādes pēc iespējas ātrāk sniedz rakstveida paziņojumu par lēmumu jebkurā gadījumā, bet ne vēlāk kā deviņus mēnešus pēc pieteikuma iesniegšanas datuma.
[..]
5.   Izskatot pieteikumu, dalībvalstis pienācīgi izvērtē nepilngadīgo bērnu intereses.”
Direktīvas 2003/86 IV nodaļā “Prasības, lai īstenotu tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos” ietvertā 7. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Ja iesniegts pieteikums par ģimenes atkalapvienošanos, atbilstošā dalībvalsts var pieprasīt personai, kas iesniegusi pieteikumi, nodrošināt pierādījumus, ka apgādniekam ir:
a)
pajumte, kas uzskatāma par normālu salīdzinot ar ģimenes dzīvesvietu tajā pašā reģionā un kas atbilst vispārējiem higiēnas un drošības standartiem, kas ir spēkā atbilstošajā dalībvalstī;
b)
apdrošināšana slimības gadījumiem attiecībā uz visiem riskiem, ko parasti sedz attiecīgās dalībvalsts pilsoņiem pašiem [un] viņa/viņas ģimenes locekļiem;
c)
stabili un pastāvīgi ienākumi, kas ir pietiekami, lai uzturētu sevi un savas ģimenes locekļus, neizmantojot attiecīgās dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmu. Dalībvalstis novērtē minētos ienākumus atkarībā no to veida un pastāvīguma, un var ņemt vērā valsts minimālo algu un pensiju līmeni, kā arī ģimenes locekļu skaitu.”
Šīs direktīvas 12. pants ir ietverts tās V nodaļā “Bēgļu ģimenes atkalapvienošanās”. Šī panta 1. punktā ir paredzēts:
“Atkāpjoties no 7. panta, dalībvalstis nepieprasa, lai bēglis un/vai ģimenes loceklis(–i) attiecībā uz pieteikumiem par 4. panta 1. punktā minētajiem ģimenes locekļiem iesniedz pierādījumus, ka bēglis izpilda 7. pantā noteiktās prasības.
[..]
Dalībvalstis var pieprasīt, lai bēgļi ievērotu nosacījumus, ko paredz 7. panta 1. punkts, ja pieteikums par ģimenes atkalapvienošanos nav iesniegts trīs mēnešos pēc bēgļa statusa piešķiršanas.”
Direktīva 2011/95
Direktīvas 2011/95 2. pantā ir paredzēts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
j)
“ģimenes locekļi”, ciktāl šāda ģimene jau pastāvējusi izcelsmes valstī, ir šādi starptautiskās aizsardzības saņēmēja ģimenes locekļi, kas atrodas tajā pašā dalībvalstī saistībā ar starptautiskās aizsardzības pieteikumu:
–
starptautiskās aizsardzības saņēmēja laulātais [..],
–
pirmajā ievilkumā minēto pāru [..] nepilngadīgie bērni [..],
[..].”
Beļģijas tiesības
Ar
loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers
(1980. gada 15. decembra likums par ārvalstnieku ieceļošanu, uzturēšanos, apmešanos uz dzīvi valsts teritorijā un izraidīšanu; 1980. gada 31. decembra
Moniteur belge
, 14584. lpp.), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “1980. gada 15. decembra likums”), 10. pantu Beļģijas tiesību sistēmā tostarp ir transponēts Direktīvas 2003/86 12. panta 1. punkts. Šis 10. pants ir formulēts šādi:
“§ 1.   Ievērojot 9. un 12. pantu, uzturēšanās tiesības Karalistē ilgāk par trim mēnešiem piešķir šādām personām:
[..].
4° šādiem ģimenes locekļiem, kas pievienojas ārvalstniekam, kurš ir uzņemts vai kuram atļauts pirms vismaz 12 mēnešiem neierobežotu laiku uzturēties Karalistē vai arī kuram atļauts pirms vismaz 12 mēnešiem tur apmesties. Šis 12 mēnešu termiņš tiek atcelts, ja laulība vai reģistrētas partnerattiecības pastāvēja pirms ārvalstnieka, kuram paredzēts pievienoties, ierašanās Karalistē vai ja viņiem ir kopīgs nepilngadīgs bērns. Šos uzturēšanās veida un ilguma nosacījumus nepiemēro ārvalstnieka, kuram saskaņā ar 49. panta 1. punkta 2. vai 3. daļu vai 49/2. panta 2. vai 3. punktu atļauts uzturēties Karalistē kā personai, kurai piešķirta starptautiskā aizsardzība, ģimenes locekļiem:
–
viņa laulātajam ārvalstniekam [..], kurš dzīvo kopā ar viņu, ar nosacījumu, ka abas attiecīgās personas ir vecākas par 21 gadu. Šo minimālo vecumu tomēr samazina līdz 18 gadiem, ja laulāto attiecības vai reģistrētās partnerattiecības attiecīgajā gadījumā ir pastāvējušas jau pirms ārvalstnieka, kuram paredzēts pievienoties, ierašanās Karalistē;
–
viņu bērniem, kas dzīvos kopā ar viņiem līdz 18 gadu vecuma sasniegšanai un nav laulībā;
[..].
§ 2   [..]
Ārvalstniekiem, uz ko attiecas 1. punkta 1. daļas 4.–6. apakšpunkts, ir jāsniedz pierādījumi tam, ka ārvalstniekam, kuram paredzēts pievienoties, ir atbilstošs mājoklis, lai uzņemtu viņa ģimenes locekli vai locekļus, kas lūdz pievienošanos [..], kā arī veselības apdrošināšana, kas sedz riskus viņam pašam un viņa ģimenes locekļiem Beļģijā. [..]
[..]
Ārvalstniekam, uz ko attiecas 1. punkta 1. daļas 4. un 5. apakšpunkts, jāsniedz arī pierādījumi tam, ka ārvalstniekam, kuram paredzēts pievienoties, ir stabili, regulāri un pietiekami iztikas līdzekļi, kas paredzēti 5. punktā, lai apmierinātu savas un savu ģimenes locekļu vajadzības un nepieļautu, ka viņi kļūst par apgrūtinājumu valsts iestādēm. Šo nosacījumu nepiemēro, ja ārvalstniekam pievienojas tikai viņa ģimenes locekļi, uz ko attiecas 1. punkta 1. daļas 4. apakšpunkta 2. un 3. ievilkums.
[..]
2., 3. un 4. daļu nepiemēro par bēgli atzīta ārvalstnieka un ārvalstnieka, kuram ir piešķirta alternatīvā aizsardzība, ģimenes locekļiem, kas minēti 1. punkta 1. daļas 4.–6. apakšpunktā, ja radniecības attiecības, laulība vai reģistrētas partnerattiecības ir pastāvējušas pirms šī ārvalstnieka ieceļošanas Karalistē un ja uzturēšanās pieteikums, pamatojoties uz šo pantu, ir iesniegts nākamajā gadā pēc tam, kad pieņemts lēmums par bēgļa statusa atzīšanu vai par starptautiskās aizsardzības piešķiršanu ārvalstniekam, kuram paredzēts pievienoties.
[..]”
1980. gada 15. decembra likuma 12.
bis
panta 1. punkta pirmajā daļā, ar ko Beļģijas tiesību sistēmā ir transponēts Direktīvas 2003/86 5. panta 1. punkts, ir noteikts:
“Ārvalstniekam, kurš paziņo, ka uz viņu attiecas kāds no 10. pantā minētajiem gadījumiem, jāiesniedz pieteikums Beļģijas diplomātiskajam vai konsulārajam pārstāvim, kura kompetencē ir viņa dzīvesvieta vai uzturēšanās vieta ārvalstīs.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
Sīrijas valstspiederīgie X un Y apprecējās 2016. gadā Sīrijā. Viņiem ir divi bērni, kuri dzimuši attiecīgi 2016. un 2018. gadā.
2019. gadā Y caur Turciju pameta Sīriju, lai dotos uz Beļģiju, savukārt X un abi viņu bērni palika Afrīnas [
Afrin
] pilsētā, kas atrodas Sīrijas ziemeļrietumos un kur viņi uzturas joprojām. 2022. gada 25. augustā Beļģijas kompetentā administrācija atzina Y bēgļa statusu Beļģijā. Šis lēmums ar elektroniskā pasta vēstuli Y advokātam tika paziņots 2022. gada 29. augustā.
Ar 2022. gada 28. septembra elektroniskā pasta vēstuli un 2022. gada 29. septembra vēstuli
Office des étrangers
[Ārvalstnieku birojs] (Beļģija) (turpmāk tekstā – “Birojs”) prasītāju pamatlietā advokāts iesniedza pieteikumu par ieceļošanu un uzturēšanos saistībā ar ģimenes atkalapvienošanos X, kā arī bērnu A un B vārdā, lai viņi varētu pievienoties Y Beļģijā (turpmāk tekstā – “2022. gada septembra pieteikums”). Šajā sarakstē prasītāji pamatlietā norādīja, ka šis pieteikums ar viņu advokāta starpniecību tika iesniegts Birojā, jo X un viņas bērni atradās“atrodas ārkārtas apstākļos, kas faktiski liedz viņiem ierasties Beļģijas diplomātiskajā pārstāvniecībā, lai iesniegtu tajā pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos”, kā tas ir prasīts Beļģijas tiesību aktos.
2022. gada 29. septembrī Birojs atbildēja, ka saskaņā ar šiem tiesību aktiem ar elektroniskā pasta vēstuli nav iespējams iesniegt ieceļošanas un uzturēšanās pieteikumu saistībā ar ģimenes atkalapvienošanos, un aicināja prasītājus pamatlietā sazināties ar kompetento Beļģijas vēstniecību.
Ar 2022. gada 9. novembrī paziņoto pieteikumu par pagaidu noregulējumu prasītāji pamatlietā vērsās iesniedzējtiesā
tribunal de première instance francophone de Bruxelles
(Briseles frankofonā pirmās instances tiesa, Beļģija), pret
État belge
, lai šī dalībvalsts reģistrētu 2022. gada septembra pieteikumu.
Šajā ziņā viņi apgalvoja, ka, ņemot vērā X un viņas bērnu nespēju ierasties kompetentajā Beļģijas diplomātiskajā pārstāvniecībā, Birojā iesniegtais pieteikums būtu jāpieņem saskaņā ar Savienības tiesībām. Proti, Beļģijas tiesību akti, kas ļauj bēgļa ģimenes locekļiem iesniegt pieteikumu par ieceļošanu un uzturēšanos tikai personiski un šādā diplomātiskajā pārstāvniecībā, pat ja šie ģimenes locekļi tajā nevar ierasties, neatbilstot šīm [Savienības] tiesībām.
Iesniedzējtiesa apstiprina, ka saskaņā ar Beļģijas tiesībām apgādnieka laulātajam un nepilngadīgajiem bērniem pieteikums par ģimenes atkalapvienošanos ir jāiesniedz Beļģijas diplomātiskajam vai konsulārajam pārstāvim, kura kompetencē ir viņu dzīvesvieta vai uzturēšanās vieta ārvalstīs, un tādā situācijā kā pamatlietā nav paredzētas atkāpes no šī fiziskās klātbūtnes pienākuma procesa sākumā. Tātad, piemērojot šīs tiesības, X un viņas bērni nevarot iesniegt šādu pieteikumu Beļģijā.
Tomēr šī tiesa norāda, ka Afrīnas reģions pašlaik atrodas Turcijas faktiskā kontrolē un ka X un viņas bērniem nav nekādas reālas iespējas atstāt šo pilsētu, lai dotos uz kompetento Beļģijas diplomātisko pārstāvniecību, lai tajā iesniegtu pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos. Tādējādi, pirmkārt, X un viņas bērni, pretēji tam, ko apgalvo
État belge
, nevarot doties uz Beļģijas diplomātisko pārstāvniecību Ankarā (Turcija) vai Stambulā (Turcija), jo personām, kuras bēg no Sīrijas, Turcija neesot droša un turklāt Turcijas robežas šīm personām esot slēgtas. Otrkārt, esot liegta arī izbraukšana uz Sīrijas dienvidiem Libānas vai Jordānijas virzienā, jo šāda pārvietošanās būtu saistīta ar frontes līnijas šķērsošanu.
Iesniedzējtiesa norāda, ka, tā kā Direktīvas 2003/86 5. panta 1. punktā dalībvalstīm ir atstāta iespēja noteikt, kurš – apgādnieks vai ģimenes locekļi – var iesniegt pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos, Beļģijas likumdevēja izdarītā izvēle principā šķiet atbilstoša šai tiesību normai. Tomēr šajā gadījumā šī izvēle nozīmētu, ka apgādnieka laulātajam un nepilngadīgajiem bērniem tiktu liegta jebkāda iespēja iesniegt pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos. Līdz ar to būtu jāpārbauda, vai šādā situācijā atteikums ļaut šim laulātajam un šiem bērniem iesniegt šādu pieteikumu Beļģijā apdraud šīs direktīvas lietderīgo iedarbību vai pārkāpj pamattiesības, kuras ar to ir paredzēts aizsargāt, proti, tiesības uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību, kas garantētas Hartas 7. pantā, un tiesības ņemt vērā bērna intereses, kā arī tās 24. pantā nostiprinātās bērna tiesības regulāri uzturēt personiskas attiecības ar abiem vecākiem.
Iesniedzējtiesa piebilst, ka, lai pamatotu šo atteikumu,
État belge
apgalvo, ka X un viņas bērnu klātbūtne Beļģijas diplomātiskajā pārstāvniecībā Turcijā, Libānā vai Jordānijā esot nepieciešama, lai pārbaudītu viņu identitāti, reģistrējot viņu biometriskos datus. Lai gan šis mērķis identificēt pieteikuma iesniedzējus ģimenes atkalapvienošanās nolūkā šķiet leģitīms,
État belge
īstenotajam līdzeklim, proti, prasībai par pieteikuma iesniedzēju klātbūtni diplomātiskajā pārstāvniecībā jau no procedūras sākuma, tomēr ir jāatbilst samērīguma principam.
Šādos apstākļos
tribunal de première instance francophone de Bruxelles
(Briseles frankofonā pirmās instances tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai dalībvalsts tiesību akti, saskaņā ar kuriem ieceļošanas un uzturēšanās pieteikumu šīs valsts diplomātiskajā pārstāvniecībā drīkst iesniegt tikai bēgļa ģimenes locekļi, pat ja šie locekļi nevar ierasties šajā pārstāvniecībā, ir saderīgi ar [Direktīvas 2003/86] 5. panta [1. punktu], iespējams, aplūkojot to kopsakarā ar šajā pašā direktīvā izvirzīto mērķi veicināt ģimenes atkalapvienošanos, [Direktīvas 2011/95] 23. un 24. pantu, [Hartas] 7. un 24. pantu un pienākumu nodrošināt Savienības tiesību lietderīgu iedarbību?”
Par lūgumu piemērot steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedību
Iesniedzējtiesa ir lūgusi šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu piemērot Tiesas Reglamenta 107. panta 1. punktā paredzēto steidzamības tiesvedību.
Sava pieteikuma pamatojumam šī tiesa atsaucās uz iemesliem, kas saistīti ar drošības situāciju Sīrijā, kā arī apstākli, ka novēlots lēmums par ieceļošanas un uzturēšanās pieteikuma reģistrāciju ģimenes atkalapvienošanās nolūkā varētu apgrūtināt šo atkalapvienošanos, jo Beļģijas tiesībās ir paredzētas stingrākas prasības, ja pieteikums par ģimenes atkalapvienošanos ir iesniegts tad, kad ir pagājis viens gadsa pēc tam, kad apgādniekam piešķirts bēgļa statuss.
Šajā ziņā, pirmām kārtām, ir jākonstatē, ka šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas tostarp uz Direktīvas 2003/86, kas tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 63. panta pirmās daļas 3. punkta a) apakšpunktu, kurš kļuvis par LESD 79. pantu, noteikumu interpretāciju. Tādējādi uz šo tiesību aktu attiecas LESD trešās daļas V sadaļa par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu. Tātad saskaņā ar Reglamenta 107. panta 1. punktu šim lūgumam var tikt piemērota steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedība.
Otrām kārtām, attiecībā uz steidzamības nosacījumu no iesniedzējtiesas nolēmuma it īpaši izriet, ka nepilngadīgie bērni – A un B – ir šķirti no sava tēva jau vairāk nekā trīs gadus un ka šīs situācijas paildzināšana, kas izrietot no 2022. gada septembra pieteikuma nereģistrēšanas, varētu būtiski kaitēt šo bērnu turpmākajām attiecībām ar tēvu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 16. februāris, Rzecznik Praw Dziecka u.c. (Atgriešanas lēmuma izpildes apturēšana),
C‑638/22 PPU
,
EU:C:2023:103
,
42.
punkts).
Šādos apstākļos Tiesas trešā palāta – pēc tiesneša referenta priekšlikuma un uzklausījusi ģenerāladvokātu – 2023. gada 11. janvārī nolēma apmierināt iesniedzējtiesas pieteikumu par steidzamības tiesvedības piemērošanu šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu.
Par prejudiciālo jautājumu
Par prejudiciālā jautājuma priekšmeta saglabāšanos
No rakstveida apsvērumiem, ko iesnieguši prasītāji pamatlietā un Beļģijas valdība, izriet, ka Birojs ar 2023. gada 3. februāra elektroniskā pasta vēstuli informēja prasītājus pamatlietās, ka, ņemot vērā viņu situāciju un izņēmuma kārtā, tas atļauj viņiem iesniegt savu pieteikumu par ieceļošanu un uzturēšanos ģimenes atkalapvienošanās nolūkā Beļģijas diplomātiskajā vai konsulārajā pārstāvniecībā pēc viņu izvēles, bez pienākuma – iesniegšanas stadijā – ierasties personiski.
Ņemot vērā šo elektroniskā pasta vēstuli, Beļģijas valdība galvenokārt apgalvo, ka lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu ir zudis priekšmets, jo vairs netiek prasīts, lai prasītāji pamatlietā klātienē iesniegtu pieteikumu par ieceļošanu un uzturēšanos ģimenes atkalapvienošanās nolūkā kompetentajā diplomātiskajā vai konsulārajā pārstāvniecībā.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka ar LESD 267. pantu noteiktā procedūra ir sadarbības starp Tiesu un valstu tiesām instruments, ar ko Tiesa sniedz valstu tiesām norādes par Savienības tiesību interpretāciju, kuras tām vajadzīgas, lai izspriestu tajās izskatāmās lietas (spriedums, 2022. gada 30. jūnijs, Valstybės sienos apsaugos tarnyba u.c.,
C‑72/22 PPU
,
EU:C:2022:505
,
47.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Prejudiciālā nolēmuma procedūras pamatā ir nevis konsultatīvu viedokļu sniegšana par vispārīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem, bet gan vajadzība efektīvi atrisināt strīdu. Tāpēc, ja izrādās, ka uzdotajiem jautājumiem acīmredzami vairs nav nozīmes šīs lietas iznākumam, Tiesai jāatzīst, ka tiesvedība ir jāizbeidz (spriedums, 2022. gada 30. jūnijs, Valstybės sienos apsaugos tarnyba u.c.,
C‑72/22 PPU
,
EU:C:2022:505
,
48.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā pamatlieta ir balstīta uz 2022. gada 9. novembra pieteikumu par pagaidu noregulējumu, ar kuru tiek lūgts reģistrēt 2022. gada septembra pieteikumu, un noteikt, ka par jebkādu kavēšanos saistībā ar šo reģistrāciju tiek piemērota kavējuma nauda par katru dienu. Kā prasītāji pamatlietā ir norādījuši savos rakstveida apsvērumos un tiesas sēdē Tiesā, viņiem joprojām ir konkrēta interese, lai šī prasība tiktu reģistrēta.
Proti, no Direktīvas 2003/86 5. panta 4. punkta izriet, ka dalībvalsts kompetentās iestādes pēc iespējas ātrāk, bet ne vēlāk kā deviņus mēnešus pēc šī pieteikuma iesniegšanas datuma, paziņo par savu lēmumu attiecībā uz pieteikumu par ieceļošanu un uzturēšanos ģimenes atkalapvienošanās nolūkā. Tādējādi, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 28. punktā, ņemot vērā drošības situāciju, kādā atrodas X un bērni A un B, kā arī apstākli, ka viņi jau vairāk nekā trīs gadus ir šķirti no Y, datumam, kurā šis pieteikums tiek uzskatīts par likumīgi iesniegtu, attiecībā uz pēdējiem minētajiem ir nozīme. Tādējādi prasītāji pamatlietā joprojām ir ieinteresēti, lai šīs direktīvas 5. panta 4. punktā paredzētais termiņš, kas ir kompetento valsts iestāžu rīcībā, lai pieņemtu lēmumu par viņu pieteikumu, sāktos pēc iespējas ātrāk.
Taču ir jānorāda, ka 2023. gada 3. februāra elektroniskā pasta vēstule ir nevis Biroja piekrišana reģistrēt 2022. gada septembra pieteikumu, bet gan tikai aicinājums iesniegt jaunu ieceļošanas un uzturēšanās pieteikumu ģimenes atkalapvienošanās nolūkā, un šī jaunā pieteikuma iesniegšanas brīdī netiek prasīts izvēlētajā diplomātiskajā vai konsulārajā pārstāvniecībā ierasties personiski.
Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka Tiesas atbilde uz iesniedzējtiesas uzdoto prejudiciālo jautājumu joprojām ir nepieciešama pamatlietas atrisināšanai.
Tātad ir jālemj par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
Par lietas būtību
Vispirms jākonstatē, ka ar vienīgo jautājumu iesniedzējtiesa vēršas Tiesā gan par Direktīvas 2003/86 5. panta 1. punktu, gan par Direktīvas 2011/95 23. un 24. pantu, kas attiecas uz ģimenes vienotības saglabāšanu un uzturēšanās atļauju. Kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 31. punktā, šīs pēdējās minētās tiesību normas nešķiet atbilstošas saistībā ar pamatlietā aplūkoto situāciju, jo saskaņā ar šīs direktīvas 2. panta j) punktu minētās tiesību normas nav piemērojamas bēgļa ģimenes locekļiem, kuri atrodas nevis attiecīgās dalībvalsts teritorijā, bet joprojām trešās valsts teritorijā.
Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2003/86 5. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar Hartas 7. pantu, kā arī 24. panta 2. un 3. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā, lai iesniegtu pieteikumu par ieceļošanu un uzturēšanos ģimenes atkalapvienošanās nolūkā, tiek prasīts, lai apgādnieka – it īpaši atzīta bēgļa – ģimenes locekļi personiski ierastos dalībvalsts diplomātiskajā vai konsulārajā pārstāvniecībā, kuras kompetencē ir viņu dzīvesvieta vai uzturēšanās vieta ārvalstīs, tostarp situācijā, kad viņiem nav iespējams vai ir pārmērīgi grūti ierasties šajā pārstāvniecībā.
Šīs direktīvas 5. panta 1. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstis nosaka, vai apgādniekam vai viņa ģimenes locekļiem attiecīgās dalībvalsts kompetentajām iestādēm nepieciešams iesniegt pieteikumu par ieceļošanu un uzturēšanos, lai īstenotu ģimenes atkalapvienošanās tiesības.
No šīs tiesību normas izriet, ka dalībvalstīm ir jānosaka, pirmkārt, persona, kurai ir atļauts iesniegt ieceļošanas un uzturēšanās pieteikumu, lai īstenotu ģimenes atkalapvienošanās tiesības, un, otrkārt, iestādes, kuru kompetencē ir reģistrēt šādu pieteikumu.
Tomēr ir jāatgādina, pirmām kārtām, ka, lai arī Direktīvas 2003/86 5. panta 1. punktā dalībvalstīm tādējādi šajā ziņā ir atzīta rīcības brīvība, šo rīcības brīvību tās nedrīkst izmantot tā, ka tas varētu apdraudēt šīs direktīvas mērķi un tās lietderīgo iedarbību (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2019. gada 13. marts, E.,
C‑635/17
,
EU:C:2019:192
,
53.
punkts, kā arī 2019. gada 12. decembris, G. S. un V. G. (Sabiedriskās kārtības apdraudējums),
C‑381/18 un C‑382/18
,
EU:C:2019:1072
,
62.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Attiecībā uz Direktīvas 2003/86 mērķi Tiesa vairākkārt ir nospriedusi, ka šīs direktīvas mērķis ir veicināt ģimenes atkalapvienošanos un piešķirt aizsardzību trešo valstu valstspiederīgajiem, tostarp nepilngadīgajiem. Lai sasniegtu šo mērķi, minētās direktīvas 4. panta 1. punktā dalībvalstīm ir noteikti precīzi pozitīvi pienākumi, kuriem atbilst skaidri definētas subjektīvas tiesības. Tādējādi no minētās normas dalībvalstīm izriet pienākums atļaut apgādniekam ģimenes atkalapvienošanos ar konkrētiem ģimenes locekļiem, neparedzot iespēju, ka dalībvalstis varētu izmantot savu novērtējuma brīvību, ja vien ir izpildīti šīs pašas direktīvas IV nodaļā paredzētie nosacījumi (spriedums, 2019. gada 12. decembris, G. S. un V. G. (Sabiedriskās kārtības apdraudējums),
C‑381/18 un C‑382/18
,
EU:C:2019:1072
,
60.
un
61.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Turklāt Direktīvas 2003/86 mērķis, kā tas izriet no tās 8. apsvēruma, ir piešķirt lielāku aizsardzību trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri ir ieguvuši bēgļa statusu, jo tajā ir paredzēti labvēlīgāki nosacījumi viņu ģimenes atkalapvienošanās tiesību īstenošanai, jo viņu situācijai ir jāpievērš īpaša uzmanība, ņemot vērā iemeslus, kuru dēļ viņi bija spiesti pamest savu valsti un kuru dēļ viņi nevar dzīvot parastu dzīvi šajā valstī.
Otrām kārtā, kā izriet no Direktīvas 2003/86 2. apsvēruma, tajā ir atzītas pamattiesības un ievēroti Hartā nostiprinātie principi. Līdz ar to dalībvalstīm savas valsts tiesības ir jāinterpretē ne tikai tā, lai tās atbilstu Savienības tiesībām, bet arī jārūpējas, lai nenotiktu balstīšanās uz tādu sekundāro tiesību normu interpretāciju, kas būtu konfliktā ar Savienības tiesību sistēmā aizsargātajām pamattiesībām (spriedums, 2019. gada 13. marts, E.,
C‑635/17
,
EU:C:2019:192
,
53.
un
54.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Šajā ziņā jānorāda, ka Hartas 7. pantā, kurā ir paredzētas tiesības, kas atbilst Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas skaidri ir norādīta minētās direktīvas 2. apsvērumā, 8. panta 1. punktā garantētajām tiesībām, ir atzīta privātās un ģimenes dzīves neaizskaramība. Šī Hartas norma ir jāskata kopsakarā ar tās 24. panta 2. punktu par pienākumu ņemt vērā bērna intereses, un ar šī paša panta 3. punktu par bērna vajadzību regulāri uzturēt personīgas attiecības ar abiem viņa vecākiem (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, État belge (Ģimenes atkalapvienošanās – nepilngadīgs bērns),
C‑133/19, C‑136/19 un C‑137/19
,
EU:C:2020:577
,
34.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka Direktīvas 2003/86 tiesību normas ir jāinterpretē un jāpiemēro atbilstoši Hartas 7. pantam un 24. panta 2. un 3. punktam, kā tas turklāt izriet no šīs direktīvas 2. apsvēruma un 5. panta 5. punkta teksta, saskaņā ar kuru dalībvalstīm pieteikumi par ģimenes atkalapvienošanos ir jāizskata attiecīgo bērnu interesēs un rūpējoties par ģimenes dzīves sekmēšanu (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, État belge (Ģimenes atkalapvienošanās – nepilngadīgs bērns),
C‑133/19, C‑136/19 un C‑137/19
,
EU:C:2020:577
,
35.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi kompetentajām valsts iestādēm ir jāveic visu iesaistīto interešu un tiesību līdzsvarota un saprātīga novērtēšana, it īpaši, ņemot vērā attiecīgo bērnu intereses (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 13. marts, E.,
C‑635/17
,
EU:C:2019:192
,
57.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāizvērtē, vai Direktīvas 2003/86 5. panta 1. punkts, lasot to Hartas 7. panta un 24. panta 2. un 3. punkta gaismā, nepieļauj to, ka dalībvalsts pieprasa apgādnieka ģimenes locekļu personisku ierašanos šīs dalībvalsts kompetentajā diplomātiskajā vai konsulārajā pārstāvniecībā pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos iesniegšanas brīdī, pat ja viņu konkrētās situācijas dēļ šāda ierašanās nav iespējama vai ir pārmērīgi grūta.
Šajā ziņā, pirmkārt, ir jāatgādina, ka 1980. gada 15. decembra likuma 12.
bis
panta 1. punkta pirmajā daļā, ar kuru Beļģijas tiesībās ir transponēts Direktīvas 2003/86 5. panta 1. punkts, ir paredzēts, ka pieteikums par ieceļošanu vai uzturēšanos ģimenes atkalapvienošanās nolūkā ir jāiesniedz apgādnieka ģimenes locekļiem, nevis pašam apgādniekam un ka šiem ģimenes locekļiem šāds pieteikums ir jāiesniedz, ierodoties pie Beļģijas diplomātiskā vai konsulārā pārstāvja, kura kompetencē ir viņu dzīvesvieta vai uzturēšanās vieta ārvalstīs.
Kā uzsver iesniedzējtiesa, Beļģijas tiesībās nav paredzētas atkāpes no šīs prasības par personisku ierašanos pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos iesniegšanas laikā situācijās, kad šāda ierašanās nav iespējama vai ir pārmērīgi grūta, it īpaši situācijās, kad apgādnieka ģimenes locekļi dzīvo konflikta zonā un pārvietojoties var tikt pakļauti necilvēcīgai vai pazemojošai attieksmei vai pat apdraudēt savu dzīvību.
Ir jānorāda, ka, lai sasniegtu Direktīvas 2003/86 mērķi veicināt ģimenes atkalapvienošanos, kā tas ir atgādināts šī sprieduma 42. punktā, dalībvalstīm šādās situācijās ir jāizrāda nepieciešamā elastība, lai ieinteresētās personas varētu laikus efektīvi iesniegt savu pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos, atvieglojot šī pieteikuma iesniegšanu un it īpaši atļaujot distances saziņas līdzekļu izmantošanu.
Proti, ja šādas elastības nav, prasība pieteikuma iesniegšanas brīdī bez izņēmuma ierasties personiski, kāda ir paredzēta pamatlietā aplūkotajā valsts tiesiskajā regulējumā, neļauj ņemt vērā iespējamos šķēršļus, kas varētu kavēt efektīvu šāda pieteikuma iesniegšanu, un līdz ar to tiesību uz ģimenes atkalapvienošanos īstenošanu padara neiespējamu, un tādējādi apgādnieka atšķirtība no viņa ģimenes locekļiem un bieži vien nestabilā šo ģimenes locekļu situācija turpinās. It īpaši, ja viņi atrodas valstī, kurā ir bruņots konflikts, iespējas pārvietoties uz kompetentām diplomātiskajām vai konsulārajām pārstāvniecībām var būt ievērojami ierobežotas tādējādi, ka, lai izpildītu personiskās ierašanās prasību, šīs personas, kuras turklāt var būt arī nepilngadīgas personas, būtu spiestas gaidīt, kamēr drošības situācija tām ļaus pārvietoties, nepakļaujot sevi necilvēcīgai vai pazemojošai attieksmei vai pat riskam viņu dzīvībai.
Attiecībā uz tādu bēgļu kā Y īpašo situāciju pamatlietā ir jāpiebilst, ka jebkādas elastības trūkums no attiecīgās dalībvalsts puses, liedzot viņu ģimenes locekļiem iesniegt pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos, neatkarīgi no apstākļiem var izraisīt to, ka ieinteresētajām personām neizdosies ievērot Direktīvas 2003/86 12. panta 1. punkta trešajā daļā vai valsts tiesību normā, ar kuru šis pants ir transponēts, paredzēto termiņu, un tādējādi viņu ģimenes atkalapvienošanās varētu tikt pakļauta šīs direktīvas 7. panta 1. punktā paredzētajiem papildu nosacījumiem, kas ir grūtāk izpildāmi, un netiktu ievērots šī sprieduma 43. punktā atgādinātais mērķis pievērst īpašu uzmanību bēgļu situācijai.
Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jākonstatē, ka prasība par personisku ierašanos pieteikuma par atkalapvienošanos iesniegšanas brīdī, nepieļaujot atkāpes no šīs prasības, lai ņemtu vērā konkrēto situāciju, kādā atrodas apgādnieka ģimenes locekļi, un it īpaši to, ka viņiem nav iespējams vai ir pārmērīgi grūti izpildīt minēto prasību, tiesību uz ģimenes atkalapvienošanos īstenošanu padara praktiski neiespējamu, līdz ar to šāds tiesiskais regulējums, kas tiek piemērots bez nepieciešamās elastības, apdraud Direktīvas 2003/86 mērķi un atņem tai tās lietderīgo iedarbību.
Otrkārt, kā atgādināts šī sprieduma 44. punktā, Direktīvā 2003/86 ir atzītas pamattiesības un ievēroti Hartā nostiprinātie principi.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka ar valsts tiesību normu, kurā bez izņēmumiem tiek prasīta apgādnieka ģimenes locekļu personiska ierašanās, lai iesniegtu pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos, pat ja šī ierašanās nav iespējama vai ir pārmērīgi grūta, tiek pārkāptas tiesības uz ģimenes vienotības ievērošanu, kas noteiktas Hartas 7. pantā, attiecīgā gadījumā lasot to kopsakarā ar tās 24. panta 2. un 3. punktu.
Proti, kā secinājumu 65. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, šāds pienākums ir nesamērīga iejaukšanās tiesībās uz ģimenes vienotības neaizskaramību salīdzinājumā ar Beļģijas valdības izvirzīto mērķi – protams, leģitīmu – cīnīties pret krāpšanu saistībā ar ģimenes atkalapvienošanos un ar to netiek netiek ievērots Hartas 52. panta 1. punkts.
Šā sprieduma 56. un 57. punktā izklāstītos apsvērumus apstiprina fakts, ka ģimenes atkalapvienošanās pieteikuma procedūra notiek pakāpeniski, kā tas izriet no Direktīvas 2003/86 5. panta struktūras. Tādējādi dalībvalstis var pieprasīt apgādnieka ģimenes locekļu personisku ierašanos vēlākā šīs procedūras posmā, it īpaši, lai pārliecinātos par ģimenes saiknēm un attiecīgo personu identitāti, bet pieprasīt šādu ierašanos pieteikuma iesniegšanas brīdī, lai izskatītu ģimenes atkalapvienošanās pieteikumu, nav nepieciešams.
Tomēr, lai netiktu apdraudēts Direktīvas 2003/86 mērķis veicināt ģimenes atkalapvienošanos un pamattiesības, kuras ar šo direktīvu ir paredzēts aizsargāt, ja dalībvalsts prasa apgādnieka ģimenes locekļu personisku ierašanos procesa vēlākā stadijā, šai dalībvalstij ir jāatvieglo šāda ierašanās, tostarp izsniedzot konsulāros dokumentus vai ceļošanas atļaujas, un līdz absolūti nepieciešamajam jāsamazina ierašanos skaits. Tādējādi tai iespēja veikt pārbaudi par ģimenes saitēm un identitāti, kam ir nepieciešama šo ģimenes locekļu klātbūtne, ir jāparedz procedūras beigās, un, ja iespējams, tajā pašā brīdī, kad viņiem attiecīgā gadījumā tiek izsniegti dokumenti, kas ļauj ieceļot attiecīgās dalībvalsts teritorijā.
Ņemot vērā iepriekš minētos iemeslus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2003/86 5. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar Hartas 7. pantu, kā arī 24. panta 2. un 3. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā, lai iesniegtu pieteikumu par ieceļošanu un uzturēšanos ģimenes atkalapvienošanās nolūkā, tiek prasīts, lai apgādnieka – it īpaši atzīta bēgļa – ģimenes locekļi personiski ierastos dalībvalsts diplomātiskajā vai konsulārajā pārstāvniecībā, kuras kompetencē ir viņu dzīvesvieta vai uzturēšanās vieta ārvalstīs, tostarp situācijā, kad viņiem nav iespējams vai ir pārmērīgi grūti ierasties šajā pārstāvniecībā, neskarot šīs dalībvalsts iespēju pieprasīt šo ģimenes locekļu personisku ierašanos vēlākā pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos procedūras posmā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

Padomes Direktīvas 2003/86/EK (2003. gada 22. septembris) par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos 5. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7. pantu, kā arī 24. panta 2. un 3. punktu,

ir jāinterpretē tādējādi, ka

tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā, lai iesniegtu pieteikumu par ieceļošanu un uzturēšanos ģimenes atkalapvienošanās nolūkā, tiek prasīts, lai apgādnieka – it īpaši atzīta bēgļa – ģimenes locekļi personiski ierastos dalībvalsts diplomātiskajā vai konsulārajā pārstāvniecībā, kuras kompetencē ir viņu dzīvesvieta vai uzturēšanās vieta ārvalstīs, tostarp situācijā, kad viņiem nav iespējams vai ir pārmērīgi grūti ierasties šajā pārstāvniecībā, neskarot šīs dalībvalsts iespēju pieprasīt šo ģimenes locekļu personisku ierašanos vēlākā pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos procedūras posmā.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.