CELEX: 62020CJ0531
Преюдициално запитване
Права върху интелектуална собственост
Директива 2004/48
Член 3
Общо задължение, отнасящо се до мерките, процедурите и средствата за защита, необходими за да се гарантира спазването на правата върху интелектуална собственост
Член 14
Понятието „разумни и пропорционални съдебни разноски“
Представител по индустриална собственост
Липса на възможност националният съд да преценява дали разходите, възлагани в тежест на загубилата делото страна, са разумни и пропорционални

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 3, параграф 1 и член 14 от Директива 2004/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно упражняването на права върху интелектуалната собственост (
ОВ L 157, 2004 г., стр. 45
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 2, стр. 56).
Запитването е отправено във връзка със спор между NovaText GmbH и Ruprecht-Karls-Universität Heidelberg (наричан по-нататък „Хайделбергският университет“) по повод на определянето на съдебните разноски за оказаното съвместно от адвокат и от експерт, квалифициран като „представител по индустриална собственост“ (Patentanwalt), съдействие в съдебно производство за нарушение на правата върху притежаваните от този университет марки на ЕС.
Правна уредба
Правото на Съюза
Съображения 10 и 17 от Директива 2004/48 гласят:
„(10)
Настоящата директива има за цел да сближи законодателните системи, за да се гарантира висока, равностойна и еднаква степен на закрила [на интелектуалната собственост] във вътрешния пазар“.
[…]
(17)
Мерките, процедурите и средствата за защита, предвидени в настоящата директива, следва да се определят във всеки случай по такъв начин, че надлежно да се отчитат специфичните особености на случая, вкл[ю]чително специфичните характеристики на всяко право върху интелектуална собственост, а когато е уместно, умишленият или не[у]мишленият характер на нарушението“.
Съгласно член 1 от тази директива, озаглавен „Предмет“:
„Настоящата директива се отнася за мерките, процедурите и средствата за защита, които са необходими за гарантиране спазването на правата върху интелектуална собственост. По смисъла на настоящата директива терминът „права върху интелектуална собственост“ включва правата върху индустриална собственост“.
Член 2 от тази директива е озаглавен „Обхват“ и предвижда в параграф 1:
„Без да се засягат средствата, които са или могат да бъдат предвидени в законодателството на Общността или в националното законодателство, доколкото тези средства могат да са по-благоприятни за притежателите на права, мерките, процедурите и средствата за защита, предвидени в настоящата директива, се прилагат в съответствие с член 3 за всички нарушения на права върху интелектуална собственост, както е предвидено в законодателството на Общността и/или в националното законодателство на съответната държава членка“.
Глава II от същата директива включва членове 3—15, отнасящи се до уредените от Директива 2004/48 мерки, процедури и средства за защита.
Член 3 от Директива 2004/48, озаглавен „Общо задължение“, гласи:
„1.   Държавите членки предвиждат мерки, процедури и средства [за защита], които са необходими за гарантиране [спазването] на права[та] върху интелектуалната собственост, обхванати от настоящата директива. Тези мерки, процедури и средства за защита са лоялни и справедливи и не могат да бъдат ненужно сложни или скъпи, нито да са свързани с неразумни срокове или с неоправдани забавяния.
2.   Също така тези мерки, процедури и средства за защита са ефективни, пропорционални и разубеждаващи и се прилагат по начин, чрез който се избягва създаването на препятствия пред законната търговия и се предвиждат предпазни механизми срещу злоупотреба с тях“.
Съгласно член 14 от тази директива, озаглавен „Съдебни разноски“:
„Държавите членки гарантират, че [направените] от [спечелилата делото] страна разумни и пропорционални съдебни разноски и други разходи са за сметка на [загубилата делото] страна, освен ако това не се позволява от съображения за справедливост“.
Германското право
Член 140 („Спорове във връзка с отличителни знаци“) от Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen — Markengesetz (Закон за защита на марките и на други отличителни знаци) от 25 октомври 1994 г. (BGBl. 1994 I, стр. 3082), в приложимата към спора в главното производство редакция (наричан по-нататък „MarkenG“), гласи в параграф 3 следното:
„От разходите за представител по индустриална собственост, който е оказал съдействие по спор относно отличителни знаци, на възстановяване подлежат възнагражденията по член 13 от [Rechtsanwaltsvergütungsgesetz (Закон за адвокатските възнаграждения) от 5 май 2004 г. (BGBl. 2004 I, стр. 718)], както и необходимите разходи, направени от този представител по индустриална собственост“.
Съгласно член 125e, параграф 5 от MarkenG член 140, параграф 3 от същия се прилага mutatis mutandis към производствата пред съдилищата, компетентни да разглеждат спорове относно марки на ЕС.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
Хайделбергският университет предявява срещу NovaText иск за преустановяване на нарушение спрямо марките на ЕС, които е регистрирал, и заявява основани на марковото право допълнителни претенции. Правният спор е разрешен със съдебна спогодба. С определение от 23 май 2017 г. Landgericht Mannheim (Областен съд Манхайм, Германия), в качеството си на първоинстанционен съд за марките на ЕС, осъжда NovaText да заплати съдебните разноски и определя цената на иска на 50000 EUR. Подадената от NovaText жалба е отхвърлена.
В исковата молба адвокатът на Хайделбергския университет споменава съдействието на представител по индустриална собственост, а в производството по определяне на съдебните разноски уверява, че този представител действително е сътрудничил по делото. Той посочва, че всяко писмено изявление в производството е било съгласувано с този представител и че последният съответно е участвал и в преговорите за сключване на съдебната спогодба, макар телефонните разговори да са били провеждани единствено между адвокатите на страните.
С определение от 8 декември 2017 г. Landgericht Mannheim (Областен съд Манхайм) присъжда на Хайделбергския университет подлежащи на възстановяване съдебни разноски в размер на 10528,95 EUR, от които 4867,70 EUR са за оказаното от представителя по индустриална собственост съдействие в първоинстанционното производство и 325,46 EUR — за работата на този представител във връзка с обжалването.
Сезираният с въззивната жалба на NovaText срещу това определение Oberlandesgericht Karlsruhe (Висш областен съд Карлсруе, Германия) отхвърля същата. Този съд приема, че е сезиран със спор в областта на марките и другите отличителни знаци по смисъла на член 140, параграф 3 от MarkenG, поради което, за разлика от общия режим за възстановяване на съдебните разноски по граждански дела, не следва да се проверява дали съдействието на представител по индустриална собственост е било „необходимо за целите на търсената съдебна защита“, или дали неговите услуги са имали „добавена стойност“ спрямо тези на упълномощения от Хайделбергския университет адвокат. Според посочения съд трябва да се приеме, че текстът на тази разпоредба от националното право е в съответствие с Директива 2004/48 и че тълкуване на посочената разпоредба в смисъл, че следва да се провери необходимо ли е било съдействието на представител по индустриална собственост, очевидно би било в разрез с целта на националния законодател, което би изключило възможността за съответстващо тълкуване на член 140, параграф 3 от MarkenG.
С касационната си жалба пред запитващата юрисдикция, Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия), NovaText иска отмяна на определението относно съдебните разноски в частта, в която са му възложени в тежест разходите за представителя по индустриална собственост.
Запитващата юрисдикция отбелязва, че успехът на касационната жалба зависи по същество от тълкуването на член 3, параграф 1 и член 14 от Директива 2004/48. Тя уточнява в това отношение, че приемайки разходите за представителя по индустриална собственост за подлежащи на възстановяване по силата на член 140, параграф 3 от MarkenG, Oberlandesgericht Karlsruhe (Висш областен съд Карлсруе), се е съобразил с постоянната практика на Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд) и със силно преобладаващото становище в националната доктрина.
Предвид обаче решение от 28 юли 2016 г., United Video Properties (
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
), запитващата юрисдикция има съмнения в съответствието на член 140, параграф 3 от MarkenG с член 3, параграф 1 и член 14 от Директива 2004/48. Тя счита най-напред, че автоматичното възстановяване на разходите във връзка с действията на представителя по индустриална собственост, чието съдействие на практика не било „необходимо за целите на търсената съдебна защита“, би могло да се окаже ненужно оскъпяване, например в хипотезата, когато изпълнената от този представител задача е можело да бъде свършена по същия начин и от вече упълномощения от съответната страна адвокат, специалист по индустриална собственост. В това отношение запитващата юрисдикция уточнява, че що се отнася до извънсъдебните действия, и по-специално до отправянето, със съдействието на представител по индустриална собственост, на официална покана за преустановяване на нарушение на черпени от марки права, вече е приела, че прилагане на член 140, параграф 3 от MarkenG по аналогия не е възможно и че поради това разходите за съдействието на представителя по индустриална собственост подлежат на възстановяване само ако това съдействие е било необходимо.
По-нататък, като се има предвид, че видно от съображение 10 от Директива 2004/48, тя има за цел да гарантира висока степен на закрила на интелектуалната собственост във вътрешния пазар и че съгласно член 3, параграф 2 от тази директива предвидените в нея процедури и средства за защита трябва да са разубеждаващи, изглеждало оправдано от възстановяваните разходи да се изключат прекомерните разходи, направени в резултат на договорени между спечелилата делото страна и нейния адвокат необичайно високи хонорари или в резултат на адвокатски услуги, които не се считат за необходими, за да се гарантира спазването на съответното право на интелектуална собственост.
Накрая, тъй като не се отчитат в достатъчна степен специфичните особености на конкретния случай, възстановяването на разходите във връзка с действията на представителя по индустриална собственост, чието съдействие не е било необходимо за целите на търсената съдебна защита, можело да се окаже, че не е пропорционално по смисъла на член 14 от Директива 2004/48.
При тези обстоятелства Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 3, параграф 1 и член 14 от Директива [2004/48] да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която предвижда задължение за загубилата делото страна да заплати разходите, направени от спечелилата делото страна за оказаното от представител по индустриална собственост съдействие в съдебно производство в областта на марките, без значение дали с оглед на целите на търсената съдебна защита е било необходимо съдействието на такъв представител по индустриална собственост?“.
По преюдициалния въпрос
Най-напред трябва да се припомни, че в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда последният трябва да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран. С оглед на това при необходимост Съдът трябва да преформулира въпросите, които са му зададени. Всъщност задача на Съда е да тълкува всички разпоредби на правото на Съюза, които са необходими на националните юрисдикции, за да се произнасят по споровете, с които са сезирани, дори тези разпоредби да не са изрично посочени във въпросите, отправени от тези юрисдикции до Съда (решение от 17 юни 2021 г., M.I.C.M.,
C‑597/19
,
EU:C:2021:492
, т.
и цитираната съдебна практика).
За тази цел Съдът може да извлече от всички предоставени от националната юрисдикция данни, и по-конкретно от мотивите на акта за преюдициално запитване, тези разпоредби от правото на Съюза, които е необходимо да бъдат тълкувани предвид предмета на спора (решение от 17 юни 2021 г., M.I.C.M.,
C‑597/19
,
EU:C:2021:492
, т.
и цитираната съдебна практика).
На първо място, в своя въпрос, освен член 14 от Директива 2004/48, запитващата юрисдикция посочва и член 3, параграф 1 от нея. Следва обаче да се отбележи, че що се отнася до общото задължение, което съгласно този член 3 имат държавите членки по отношение на критериите, на които трябва да отговарят мерките, процедурите и средствата за защита, необходими за да се гарантира спазването на правата върху интелектуална собственост, параграф 2 от същия член съдържа и елементи, съществени за целите на анализа на поставения въпрос. Както впрочем се вижда от точка 18 от настоящото решение, запитващата юрисдикция споменава и тази разпоредба.
В това отношение, от една страна, съгласно член 3, параграф 1 от Директива 2004/48 тези мерки, процедури и средства за защита трябва да бъдат по-специално честни и справедливи и да не са ненужно скъпи. От друга страна, съгласно параграф 2 от същия член тези мерки, процедури и средства за защита трябва да са ефективни, пропорционални и разубеждаващи и да се прилагат по начин, чрез който се предвиждат предпазни механизми срещу злоупотреба с тях.
На второ място, що се отнася до посочения от запитващата юрисдикция критерий разходите, направени от спечелилата делото страна, да са „необходими за целите на търсената съдебна защита“, следва да се констатира, че член 14 от Директива 2004/48 не съдържа такъв критерий. Всъщност съгласно този член 14 съдебните разноски и другите подлежащи на възстановяване разходи трябва да са „разумни и пропорционални“.
Тъй като обаче не съдържа изрично препращане към правото на държавите членки с оглед на определянето на своя смисъл и обхват, съдържащият се в тази разпоредба израз „разумни и пропорционални съдебни разноски“ трябва по принцип да получи, независимо от използваните от държавите членки квалификации, самостоятелно и еднакво тълкуване навсякъде в Европейския съюз, което да отчита съдържанието на разглежданата разпоредба, както и контекста и целта, преследвана със съответната правна уредба, от която тя е част (вж. по аналогия решение от 30 ноември 2021 г., LR Ģenerālprokuratūra,
C‑3/20
,
EU:C:2021:969
, т.
и цитираната съдебна практика).
На трето място, както е видно от акта за преюдициално запитване, Oberlandesgericht Karlsruhe (Висш областен съд Карлсруе) приема, че в случая член 140, параграф 3 от MarkenG не бива да се тълкува в смисъл, че националният съд следва да провери дали съдействието на представител по индустриалната собственост е необходимо, тъй като подобно тълкуване на тази разпоредба от националното право би било в явно противоречие с целта на националния законодател.
При все това фактът, че е отправено настоящото преюдициално запитване, както и мълчанието на запитващата юрисдикция в това отношение могат да се разбират в смисъл, че евентуалната несъвместимост на съответната разпоредба от националното право, по-специално с оглед на припомнените в точки 25 и 26 от настоящото решение критерии по член 14 от Директива 2004/48, може да произтича не от текста на самата разпоредба, а от обичайното ѝ тълкуване в националния правен ред.
На четвърто и последно място, както по същество отбелязва генералният адвокат в точка 27 от заключението си, съмненията на запитващата юрисдикция се отнасят не толкова до квалифицирането на разходите за действията на представителя по индустриална собственост, колкото до безусловното и автоматичното им присъждане в тежест на загубилата делото страна. Тази автоматичност обаче изключва възможността спрямо тях да се осъществи съдебен контрол за разумност и пропорционалност.
С оглед на тези съображения поставеният въпрос следва да се преформулира в смисъл, че с него запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали членове 3 и 14 от Директива 2004/48 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба или нейно тълкувание, която/което не позволява на съда, пред който е висящо производство по тази директива, надлежно да отчита във всеки разглеждан от него случай специфичните особености на същия, за да прецени дали съдебните разноски, направени от спечелилата делото страна, са разумни и пропорционални.
Както се посочва в съображение 10 от Директива 2004/48, нейната цел е да сближи законодателствата на държавите членки, що се отнася до способите, чрез които може да се осигури спазването на правата върху интелектуалната собственост, за да се гарантира висока, равностойна и еднаква степен на закрила на интелектуалната собственост във вътрешния пазар.
За тази цел в съответствие с член 1 от Директива 2004/48 последната се отнася до всички мерки, процедури и средства за защита, необходими за да се гарантира спазването на правата върху интелектуална собственост. В член 2, параграф 1 от тази директива се уточнява, че тези мерки, процедури и средства за защита се прилагат за всички нарушения на тези права, както е предвидено в законодателството на Съюза и/или в националното законодателство на съответната държава членка.
Разпоредбите на Директива 2004/48 обаче целят да уредят не всички аспекти на правата върху интелектуална собственост, а само тези, които са свързани, от една страна, със спазването на тези права и от друга страна, с нарушенията на последните, като изискват наличието на ефективни способи за правна защита, предназначени да предотвратят, преустановят или поправят всяко нарушение на съществуващо право върху интелектуална собственост (вж. решение от 16 юли 2015 г., Diageo Brands,
C‑681/13
,
EU:C:2015:471
, т.
и цитираната съдебна практика).
Освен това при приемането на тази директива законодателят на Съюза е избрал да извърши минимална хармонизация, що се отнася до спазването на правата върху интелектуална собственост като цяло (решение от 9 юли 2020 г., Constantin Film Verleih,
C‑264/19
,
EU:C:2020:542
, т.
и цитираната съдебна практика).
Съдържащите се в член 14 от Директива 2004/48 правила относно съдебните разноски обаче са част от предвидените в глава II от нея правила относно мерките, процедурите и средствата за защита, необходими за да се гарантира спазването на правата върху интелектуална собственост.
По-специално, от една страна, член 14 от Директива 2004/48 закрепва принципа, че разумните и пропорционални съдебни разноски и другите разходи, направени от спечелилата делото страна, по правило са за сметка на загубилата делото страна.
Така тази разпоредба цели да засили равнището на закрила на интелектуалната собственост, като предотврати вероятността засегнатата страна да бъде разубедена да започне съдебно производство за защита на своите права (решение от 16 юли 2015 г., Diageo Brands,
C‑681/13
,
EU:C:2015:471
, т.
и цитираната съдебна практика).
Това впрочем съответства както на общата цел на Директива 2004/48 да сближи законодателствата на държавите членки, за да се гарантира висока, равностойна и еднаква степен на закрила във вътрешния пазар, така и на специфичната цел на тази разпоредба да предотврати вероятността засегнатата страна да бъде разубедена да започне съдебно производство за защита на правата си върху интелектуална собственост. Всъщност съобразно тези цели нарушителят на права върху интелектуална собственост трябва в общи линии да понесе изцяло финансовите последици от своето поведение (решение от 18 октомври 2011 г., Realchemie Nederland,
C‑406/09
,
EU:C:2011:668
, т.
).
От друга страна, съгласно член 14 от Директива 2004/48 предвиденото в него правило за разпределяне на разходите не се прилага, ако справедливостта забранява да се изисква от загубилата делото страна възстановяване на направените от спечелилата делото страна разходи, дори същите да са разумни и пропорционални.
Най-напред, що се отнася до обхвата на посоченото в член 14 от Директива 2004/48 понятие „съдебни разноски“, подлежащи на възстановяване от загубилата делото страна, Съдът вече е постановил, че то обхваща, наред с останалото, адвокатските хонорари, тъй като тази директива не съдържа нищо, от което да се заключи, че тези разходи, които поначало представляват съществена част от разходите в рамките на производство, целящо да се гарантира зачитането на право на интелектуална собственост, са изключени от приложното поле на този член (решение от 28 юли 2016 г., United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, т.
).
В Директива 2004/48 няма и нищо, което да е пречка разходите за представител като този по индустриална собственост, чиито услуги притежателят на права е използвал отделно или заедно с услугите на адвокат, да се считат по принцип за обхванати от понятието „съдебни разноски“, стига да произтичат пряко и непосредствено от самото производство, както по същество отбелязва генералният адвокат в точка 26 от заключението си.
Такава връзка с производството може да бъде призната по отношение на разходите, които са направени за представител, оправомощен по силата на националното право да представлява притежателите на права върху интелектуална собственост във визираните в Директива 2004/48 дела пред компетентните съдилища, и са свързани например със съставянето от такъв представител на писмени изявления до съда или с явяването на същия на съдебните заседания по тези дела. Не е и изключено подобна връзка да бъде призната също и по отношение на разходите за оказано от такъв представител съдействие за доброволното уреждане по-специално на вече висящ съдебен спор.
Действително в точки 39 и 40 от решение от 28 юли 2016 г., United Video Properties (
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
), Съдът също е постановил по същество, че доколкото услугите на консултант по техническите въпроси са пряко и тясно свързани със съдебен иск, целящ да гарантира спазването на право върху интелектуална собственост, разходите, свързани с помощта на този консултант, спадат към „другите разходи“ по смисъла на член 14 от Директива 2004/48.
Тази квалификация обаче се вписва в особената фактическа обстановка по делото, по което е постановено това решение, при която не е било лесно да се определи дали спорът по главното производство се отнася до „разходите за идентификация и проучване“, които често се правят преди началото на съдебно производство и съответно попадат не непременно в приложното поле на член 14 от посочената директива, а по-скоро в това на член 13 от нея, касаещ обезщетението за претърпените от притежателя на правото вреди, или пък до услугите, абсолютно необходими за надлежното предявяване на съдебен иск.
По-нататък, от една страна, член 14 от Директива 2004/48 задължава държавите членки да гарантират възстановяването единствено на „разумните“ съдебни разноски. Това изискване, което важи както за „съдебните разноски“, така и за „другите разходи“ по смисъла на тази разпоредба, отразява общото задължение, предвидено в член 3, параграф 1 от Директива 2004/48, съгласно което държавите членки трябва да следят за това да не са ненужно скъпи мерките, процедурите и средствата за защита, които са необходими, за да се гарантира спазването на правата върху интелектуалната собственост, обхванати от тази директива (вж. в този смисъл решение от 28 юли 2016 г., United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, т.
).
Съответно Съдът е постановил, че не са разумни прекомерните разходи, направени в резултат на договорени между спечелилата делото страна и нейния адвокат необичайно високи хонорари или в резултат на адвокатски услуги, които не се считат за необходими за гарантиране на спазването на съответното право на интелектуална собственост (вж. в този смисъл решение от 28 юли 2016 г., United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, т.
).
От друга страна, член 14 от Директива 2004/48 предвижда, че съдебните разноски и другите разходи, които трябва да понесе загубилата делото страна, следва да са „пропорционални“.
В това отношение Съдът е постановил, че въпросът дали тези разходи са пропорционални не би могъл да се преценява отделно от разходите, които спечелилата делото страна действително е направила за адвокатска помощ, стига същите да са разумни по смисъла на точка 45 от настоящото решение. Всъщност макар изискването за пропорционалност да не означава, че загубилата делото страна трябва непременно да възстанови всички направени от другата страна разходи, то все пак предполага спечелилата делото страна да има право на възстановяване поне на една значителна и подходяща част от разумните разходи, които действително е направила (вж. в този смисъл решение от 28 юли 2016 г., United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, т.
).
Накрая, съгласно член 14 от Директива 2004/48, тълкуван с оглед на съображение 17 от нея, компетентният съд трябва да е в състояние да провери във всички случаи разумността и пропорционалността на съдебните разноски, които спечелилата делото страна е направила във връзка със съдействието на представител, като този по индустриална собственост, и то извън хипотезите, в които въпросният член 14 изисква подобен контрол по съображения за справедливост.
Несъмнено, Съдът е постановил, че национална правна уредба, предвиждаща фиксирани тарифи, по принцип е съвместима с член 14 от Директива 2004/48. Съдът обаче е уточнил, че дори в такъв случай тези тарифи трябва да гарантират, че разходите, които по силата на транспониращата национална правна уредба могат да се възложат в тежест на загубилата делото страна, са разумни и че максималните суми, които могат да се претендират за такива разходи, няма да са и прекалено ниски в сравнение с обичайно прилаганите в областта на интелектуалната собственост адвокатски тарифи (вж. в този смисъл решение от 28 юли 2016 г., United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, т.
,
,
и
).
Затова от тази съдебна практика не може да се направи извод, че при упражняването на тази свобода на преценка държавите членки могат да стигнат дотам, че за определена категория съдебни разноски или други разходи да изключат възможността за всякакъв съдебен контрол за разумност и пропорционалност.
С оглед на гореизложеното, първо, както отбелязва генералният адвокат в точка 39 от заключението си, автоматичното прилагане на национална разпоредба като спорната в главното производство може да доведе в определени случаи до нарушение на предвиденото в член 3, параграф 1 от Директива 2004/48 общо задължение въведените от държавите членки процедури да не са ненужно скъпи.
Второ, подобно прилагане на разпоредба от този вид може — противно на целта на Директива 2004/48 да се гарантира висока степен на закрила на интелектуалната собственост във вътрешния пазар — да откаже евентуалния притежател на права да предяви иск, с който да гарантира спазването на правото си, поради опасението, че ако загуби делото, ще трябва да понесе доста големи съдебни разноски.
Трето, както по същество отбелязва и генералният адвокат в точка 49 от заключението си, безусловното и автоматично включване на разходи само въз основа на клетвена декларация на процесуалния представител на страна по спора, без същите да могат да бъдат подложени на проверката на съда за тяхната разумност и пропорционалност с оглед на конкретното съдебно производство, би могло да създаде предпоставки за злоупотреба с такава разпоредба в нарушение на общото задължение, предвидено в член 3, параграф 2 от Директива 2004/48.
С оглед на всички изложени по-горе съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че членове 3 и 14 от Директива 2004/48 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба или нейно тълкувание, която/което не позволява на съда, пред който е висящо производство по тази директива, надлежно да отчита във всеки разглеждан от него случай специфичните особености на същия, за да прецени дали съдебните разноски, направени от спечелилата делото страна, са разумни и пропорционални.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (десети състав) реши:

Членове 3 и 14 от Директива 2004/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно упражняването на права върху интелектуалната собственост трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба или нейно тълкувание, която/което не позволява на съда, пред който е висящо производство по тази директива, надлежно да отчита във всеки разглеждан от него случай специфичните особености на същия, за да прецени дали съдебните разноски, направени от спечелилата делото страна, са разумни и пропорционални.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.