CELEX: 62020CJ0296
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Justičná spolupráca v občianskych veciach
Súdna právomoc, uznávanie a výkon rozsudkov
Občianske a obchodné veci
Luganský dohovor II
Článok 15 ods. 1 písm. c)
Právomoc vo veciach spotrebiteľských zmlúv
Premiestnenie bydliska spotrebiteľa do iného štátu viazaného dohovorom

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu Dohovoru o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach, podpísaného 30. októbra 2007, ktorého uzavretie bolo schválené v mene Európskeho spoločenstva rozhodnutím Rady 2009/430/ES z 27. novembra 2008 (
Ú. v. EÚ L 147, 2009, s. 1
, ďalej len „Luganský dohovor II“), a najmä jeho článku 15 ods. 1 písm. c), ako aj článku 16 ods. 2.
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Commerzbank AG a E. O. vo veci vyrovnania dlhu vyplývajúceho z prečerpania na bežnom účte E. O.
Právny rámec
Ako vyplýva z Informácie o dátume nadobudnutia platnosti Dohovoru o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach podpísaného v Lugane 30. októbra 2007 (
Ú. v. EÚ L 138, 2011, s. 1
), Luganský dohovor II nadobudol platnosť medzi Európskou úniou a Švajčiarskou konfederáciou 1. januára 2011.
Hlava II Luganského dohovoru II, nazvaná „Právomoc“, obsahuje v oddiele 1 s názvom „Všeobecné ustanovenia“ články 2 až 4.
Článok 2 ods. 1 tohto dohovoru stanovuje:
„Ak nie je v tomto dohovore uvedené inak, osoby s bydliskom na území štátu viazaného týmto dohovorom sa bez ohľadu na ich štátne občianstvo žalujú na súdoch tohto štátu.“
Článok 3 ods. 1 uvedeného dohovoru znie:
„Osoby s bydliskom na území štátu viazaného týmto dohovorom možno žalovať na súdoch iného štátu viazaného týmto dohovorom len na základe princípov upravených v oddieloch 2 až 7 tejto hlavy.“
Článok 5 bod 1 Luganského dohovoru II, ktorý patrí do oddielu 2 hlavy II s názvom „Osobitná právomoc“, stanovuje:
„Osobu s bydliskom na území štátu viazaného týmto dohovorom možno žalovať v druhom štáte viazanom týmto dohovorom:
1.
a)
v zmluvných veciach na súdoch podľa miesta zmluvného plnenia, ktoré je predmetom žaloby;
b)
na účely tohto ustanovenia, ak sa nedohodlo inak, je miestom zmluvného plnenia, ktoré je predmetom žaloby:
…
–
pri poskytnutí služieb miesto v štáte viazanom týmto dohovorom, kde sa podľa zmluvy služby poskytli alebo mali poskytnúť,
c)
ak sa neuplatní písmeno b), uplatní sa písmeno a),
…“
Hlava II Luganského dohovoru II zahŕňa oddiel 4 s názvom „Právomoc vo veciach spotrebiteľských zmlúv“, ktorého článok 15 ods. 1 stanovuje:
„Vo veciach týkajúcich sa zmluvy uzavretej spotrebiteľom na účely, ktoré nemožno považovať za súčasť jeho podnikania alebo povolania, sa právomoc určí podľa tohto oddielu, pričom nie sú dotknuté ustanovenia článku 4 a článku 5 [bodu] 5, ak:
…
b)
ide o zmluvu o úvere splatnom v splátkach alebo zmluvu o akejkoľvek inej forme úveru uzatvorenú na financovanie predaja tovaru, alebo
c)
vo všetkých ostatných prípadoch zmluva bola uzatvorená s účastníkom, ktorý obchoduje alebo podniká v štáte viazanom týmto dohovorom určeného [určenom –
neoficiálny preklad
] podľa bydliska spotrebiteľa alebo akýmkoľvek spôsobom smeruje takéto činnosti do tohto štátu alebo do viacerých štátov vrátane [uvedeného] štátu a zmluva spadá do rozsahu týchto činností.“
Podľa článku 16 ods. 2 tohto dohovoru:
„Druhý účastník zmluvy môže žalovať spotrebiteľa len na súdoch štátu viazaného týmto dohovorom, v ktorom má spotrebiteľ bydlisko.“
Článok 17 uvedeného dohovoru stanovuje:
„Od ustanovení tohto oddielu sa možno odchýliť len dohodou
1.
uzatvorenou po vzniku sporu alebo
2.
ktorá umožňuje spotrebiteľovi začať konanie na iných súdoch ako na tých, ktoré sú uvedené v tomto oddiele, alebo
3.
uzatvorenou medzi spotrebiteľom a druhým účastníkom zmluvy, ak obaja majú v čase uzavretia zmluvy bydlisko alebo obvyklý pobyt v tom istom štáte viazanom týmto dohovorom, ktorá dáva právomoc súdom tohto štátu, za predpokladu, že takáto dohoda nie je v rozpore s právnym poriadkom tohto štátu.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Commerzbank, spoločnosť založená podľa nemeckého práva, má svoje sídlo vo Frankfurte nad Mohanom (Nemecko).
V priebehu roka 2009 si E. O., ktorý mal v tom čase bydlisko v Drážďanoch (Nemecko), otvoril bežný účet v pobočke spoločnosti Commerzbank taktiež so sídlom v Drážďanoch. Táto pobočka mu vydala kreditnú kartu.
V priebehu roka 2014 E. O. premiestnil svoje bydlisko do Švajčiarska.
Zo skutkového stavu zisteného odvolacím súdom vyplýva, že Commerzbank tolerovala prečerpanie na bežnom účte E. O.
V januári 2015 požiadal E. O. o ukončenie obchodného vzťahu so spoločnosťou Commerzbank. Bežný účet vykazoval záporný zostatok vo výške 6283,37 eura. E. O. odmietol tento zostatok vyrovnať z dôvodu, že išlo o dôsledok zneužitia jeho kreditnej karty treťou osobou.
Commerzbank najskôr E. O. opakovane neúspešne vyzvala, aby vyrovnal predmetný záporný zostatok, a následne v apríli 2015 s okamžitou platnosťou vypovedala „úverový vzťah“ medzi stranami a vyčíslila záporný splatný zostatok v jej prospech vo výške 4856,61 eura.
Keďže E. O. tento zostatok nevyrovnal, Commerzbank podala v novembri 2016 na Amtsgericht Dresden (Okresný súd Drážďany, Nemecko) žalobu, ktorou sa domáhala, aby bola E. O. uložená povinnosť zaplatiť uvedený zostatok.
Uvedený súd tento návrh zamietol ako neprípustný z dôvodu, že s ohľadom na bydlisko žalovaného, ktoré sa už vtedy nachádzalo vo Švajčiarsku, nemá právomoc konať vo veci. Landgericht Dresden (Krajinský súd Drážďany, Nemecko) 14. júna 2018 v odvolacom konaní potvrdil rozsudok prvostupňového súdu.
Commerzbank preto podala na vnútroštátny súd opravný prostriedok „Revision“.
Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor) zdôrazňuje, že rozhodnutie o opravnom prostriedku, o ktorom koná, závisí od výkladu článku 15 ods. 1 písm. c) a článku 16 ods. 2 Luganského dohovoru II.
Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor) pripomína judikatúru Súdneho dvora, v ktorej Súdny dvor vyložil článok 15 ods. 1 Luganského dohovoru II, a stanovil tri kumulatívne podmienky ako predpoklad na uplatnenie tohto ustanovenia. Po prvé jedna zo zmluvných strán má postavenie „spotrebiteľa“ konajúceho na účely, ktoré nie je možné považovať za súčasť jej podnikania alebo povolania, po druhé zmluva medzi takýmto spotrebiteľom a podnikateľom bola skutočne uzavretá a po tretie takáto zmluva patrí do jednej z oblastí uvedených v odseku 1 tohto článku 15.
Vnútroštátny súd sa domnieva, že prvé dve podmienky sú v prejednávanej veci splnené. Čo sa týka tretej podmienky, keďže zmluva, o ktorú ide vo veci samej, nepatrí do pôsobnosti článku 15 ods. 1 písm. a) a b) Luganského dohovoru II, môže sa na ňu vzťahovať len článok 15 ods. 1 písm. c) tohto dohovoru.
Uvedený súd sa preto pýta, či článok 15 ods. 1 písm. c) Luganského dohovoru II predpokladá existenciu cezhraničnej činnosti spotrebiteľovho zmluvného partnera ku dňu uzavretia zmluvy, a pripomína, že v tomto okamihu, teda v priebehu roka 2009, mali jednak spotrebiteľ a jednak podnikateľ, prostredníctvom svojej pobočky, bydlisko a sídlo v Drážďanoch.
Za týchto podmienok Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 15 ods. 1 písm. c) Luganského dohovoru II vykladať v tom zmysle, že ‚obchodovanie alebo podnikanie‘ v štáte viazanom [týmto] dohovorom určenom podľa bydliska spotrebiteľa vyžaduje, aby činnosť zmluvného partnera spotrebiteľa už v čase predzmluvných rokovaní a uzatvorenia zmluvy mala cezhraničný charakter, alebo sa toto ustanovenie použije aj na účely určenia súdu, ktorý má právomoc rozhodnúť o žalobe, ak mali účastníci zmluvy v čase uzatvorenia zmluvy bydlisko v zmysle článkov 59 a 60 Luganského dohovoru II v tom istom štáte viazanom [týmto] dohovorom a právny vzťah získal cezhraničný charakter až dodatočne, keďže spotrebiteľ sa presťahoval do iného štátu viazaného [uvedeným] dohovorom?
2.
Ak sa v okamihu uzatvorenia zmluvy nevyžaduje výkon cezhraničnej činnosti:
Vylučuje článok 15 ods. 1 písm. c) v spojení s článkom 16 ods. 2 Luganského dohovoru II vo všeobecnosti určenie súdnej právomoci podľa článku 5 bodu 1 uvedeného dohovoru v prípade, ak sa spotrebiteľ v čase medzi uzatvorením zmluvy a podaním žaloby presťahoval do iného štátu viazaného [Luganským] dohovorom [II], alebo sa okrem toho vyžaduje, aby zmluvný partner spotrebiteľa obchodoval alebo podnikal aj v novom štáte bydliska alebo smeroval takéto činnosti do tohto štátu a aby zmluva spadala do rozsahu týchto činností?“
Konanie na Súdnom dvore
Rozhodnutím predsedu Súdneho dvora z 22. júla 2020 bolo konanie na Súdnom dvore prerušené až do vyhlásenia uznesenia vo veci C‑98/20, mBank (uznesenie z 3. septembra 2020, mBank,
C‑98/20
,
EU:C:2020:672
).
V tomto konaní sa pokračovalo 7. septembra 2020.
V nadväznosti na vyhlásenie tohto uznesenia kancelária vyzvala vnútroštátny súd, aby oznámil, či trvá na svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor) v liste zo 6. októbra 2020 odpovedal, že berie späť druhú otázku týkajúcu sa článku 16 ods. 2 Luganského dohovoru II, ale naďalej trvá na prvej otázke uvedenej v jeho návrhu na začatie prejudiciálneho konania zameranej na výklad článku 15 ods. 1 písm. c) tohto dohovoru.
Vzhľadom na vyššie uvedené bol oznámený návrh na začatie prejudiciálneho konania spolu s odpoveďou vnútroštátneho súdu.
O prejudiciálnej otázke
Vnútroštátny súd na úvod spresňuje, že medzinárodnú právomoc nemeckých súdov na základe článku 5 bodu 1 Luganského dohovoru II možno potvrdiť len v prípade, ak sa vylúči uplatnenie ustanovení oddielu 4 hlavy II tohto dohovoru.
V prvom rade treba pripomenúť, ako spresnil Súdny dvor v rozsudku z 20. decembra 2017, Schlömp (
C‑467/16
,
EU:C:2017:993
, bod
), že Luganský dohovor II nadobudol medzi Európskou úniou a Švajčiarskou konfederáciou platnosť 1. januára 2011.
Teda, aj napriek tomu, že zmluva vo veci samej bola uzavretá pred týmto dátumom, k vypovedaniu zmluvy a podaniu žaloby došlo až neskôr, a preto uplatniteľnosť uvedeného dohovoru nemožno spochybniť.
Po druhé podľa ustálenej judikatúry, pokiaľ ide o ustanovenia Luganského dohovoru II, ktoré sa v zásade zhodujú s ustanoveniami nariadenia (EÚ) č. 1215/2012 Európskeho parlamentu a Rady z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (
Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1
), a pred ním aj nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (
Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1
; Mim. vyd. 19/004, s. 42), ako aj ešte pred ním Bruselského dohovoru z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach (
Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1
; Mim. vyd. 19/004, s. 32), judikatúra Súdneho dvora, ktorej predmetom je výklad týchto ustanovení Únie, je aj naďalej relevantná (uznesenie z 15. mája 2019, MC,
C‑827/18
, neuverejnené,
EU:C:2019:416
, bod
a citovaná judikatúra).
Po tretie sa v oddiele 4 hlavy II Luganského dohovoru II s názvom „Právomoc vo veciach spotrebiteľských zmlúv“ nachádzajú najmä články 15 a 16.
Článok 15 Luganského dohovoru II stanovuje 3 podmienky pripomenuté v bode 21 tohto rozsudku, ktoré musia byť splnené na účel uplatnenia uvedeného oddielu 4. Tieto podmienky musia byť podľa judikatúry splnené súčasne, a preto ak nie je splnená jedna z nich, právomoc nemožno určiť podľa pravidiel vo veciach spotrebiteľských zmlúv (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. marca 2020, Primera Air Scandinavia,
C‑215/18
,
EU:C:2020:235
, bod
a citovanú judikatúru).
Pokiaľ ide o článok 16 Luganského dohovoru II, Súdny dvor nedávno pripomenul v súvislosti s článkom 18 nariadenia č. 1215/2012, ktorého znenie je v podstate zhodné so znením tohto článku 16, že pojem „bydlisko spotrebiteľa“ sa má vykladať tak, že označuje bydlisko spotrebiteľa ku dňu podania žaloby (uznesenie z 3. septembra 2020, mBank,
C‑98/20
,
EU:C:2020:672
, bod
).
Po štvrté treba mať na zreteli, že čo sa týka osobitných pravidiel právomoci vo veciach spotrebiteľských zmlúv, a v prípade, keď tak ako v prejednávanej veci podáva žalobu proti spotrebiteľovi podnikateľ, pravidlo stanovené v článku 16 ods. 2 Luganského dohovoru II sa považuje za „pravidlo výlučnej právomoci“, podľa ktorého možno žalobu podať len na súdoch členského štátu, v ktorom má spotrebiteľ svoje bydlisko (pozri analogicky uznesenie z 3. septembra 2020, mBank,
C‑98/20
,
EU:C:2020:672
, bod
).
Na položenú otázku je potrebné odpovedať so zreteľom na tieto úvahy.
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 15 ods. 1 písm. c) Luganského dohovoru II vykladať v tom zmysle, že určuje právomoc v prípade, keď mali podnikateľ a spotrebiteľ ako zmluvné strany v čase uzavretia tejto zmluvy svoje bydlisko v tom istom štáte viazanom týmto dohovorom a ak právny vzťah získal cezhraničný charakter až po tomto dátume z dôvodu premiestnenia bydliska alebo sídla spotrebiteľa do iného štátu viazaného týmto dohovorom, alebo či si uvedené ustanovenie v takomto prípade vyžaduje, aby činnosť podnikateľa mala cezhraničný charakter už v čase uzatvorenia predmetnej zmluvy.
Podľa ustálenej judikatúry si výkladové metódy, ktoré používa Súdny dvor, vyžadujú, aby sa zohľadnilo nielen znenie dotknutého ustanovenia, ale aj kontext, do ktorého patrí, a tiež ciele a účel, ktoré sleduje akt, ktorého je súčasťou [pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. júna 2020, A a i. (Veterné elektrárne v Aalter a Nevele),
C‑24/19
,
EU:C:2020:503
, bod
, ako aj citovanú judikatúru].
V prvom rade podľa znenia článku 15 ods. 1 písm. c) Luganského dohovoru II zmluvný partner spotrebiteľa „obchoduje alebo podniká v štáte viazanom týmto dohovorom určeným podľa bydliska spotrebiteľa alebo akýmkoľvek spôsobom smeruje takéto činnosti do tohto štátu alebo do viacerých štátov vrátane [uvedeného] štátu a zmluva spadá do rozsahu týchto činností“.
Ako tvrdí Európska komisia, zo znenia tohto ustanovenia výslovne ani implicitne nevyplýva, že ku dňu uzavretia zmluvy musí podnikateľská činnosť nevyhnutne smerovať do iného štátu, než je štát sídla podnikateľa. Rovnako nič nenaznačuje tomu že by štát, v ktorom má spotrebiteľ svoje bydlisko, musel byť iným štátom, ako je štát sídla jeho zmluvného partnera, ktorý je podnikateľom.
Výslovne sa teda vyžaduje len to, by podnikateľ, ktorý je druhou zmluvnou stranou, vykonával svoju činnosť v štáte bydliska spotrebiteľa.
Tento záver podporuje aj judikatúra Súdneho dvora týkajúca sa porovnateľných nástrojov s Luganským dohovorom II. Súdny dvor už rozhodol, že jednotné pravidlá právomoci sa uplatnia bez ohľadu na to, že v čase uzavretia zmluvy mali spotrebiteľ a podnikateľ svoje bydlisko a sídlo v rovnakom členskom štáte (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. novembra 2011, Hypoteční banka,
C‑327/10
,
EU:C:2011:745
, body
,
,
a
, ako aj citovanú judikatúru).
V rozsudku zo 14. novembra 2013, Maletic (
C‑478/12
,
EU:C:2013:735
, bod
), Súdny dvor zopakoval svoju ustálenú judikatúru, podľa ktorej si uplatnenie pravidiel právomoci vyžaduje existenciu cudzieho prvku, a cezhraničná povaha sporného právneho vzťahu nemusí nevyhnutne vyplývať z tej skutočnosti, že s ohľadom na dôvod právneho sporu alebo bydliska účastníkov sporu sa týka viacerých zmluvných štátov.
Treba poznamenať, že aj keď v prípade okolností, ktoré viedli k vyhláseniu uznesenia z 3. septembra 2020, mBank (
C‑98/20
,
EU:C:2020:672
), mala banka so sídlom v prvom štáte pobočku v druhom štáte, v ktorom mal v čase uzavretia zmluvy svoje bydlisko aj spotrebiteľ, je nesporné, že v prejednávanej veci uvedená banka nevykonávala nijakú podnikateľskú ani obchodnú činnosť v treťom štáte, kde mal spotrebiteľ svoje aktuálne bydlisko, pričom takáto skutočnosť nebránila uplatneniu článku 17 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 1215/2012, ktorého ustanovenia sa takmer zhodujú s ustanoveniami článku 15 ods. 1 písm. c) Luganského dohovoru II.
Vyššie uvedené úvahy nie sú v rozpore s odôvodnením rozsudku zo 7. decembra 2010, Pammer a Hotel Alpenhof (
C‑585/08 a C‑144/09
,
EU:C:2010:740
). Konanie, v ktorom bol vyhlásený tento rozsudok, sa totiž týkalo výkladu slovného spojenia „smerovať na“ v prípade, keď bola podnikateľská činnosť prezentovaná na internetovej stránke, a otázky, či postačovala už samotná „prístupnosť“ internetovej stránky. Z uvedeného rozsudku preto nemožno vyvodiť záver, že v zásade sa výkon podnikateľskej alebo obchodnej činnosti v rámci článku 15 ods. 1 písm. c) Luganského dohovoru II musí nevyhnutne týkať iného zmluvného štátu v okamihu uzavretia zmluvy a uplatnenie tohto článku by bolo vylúčené, ak má spotrebiteľ v čase uzavretia zmluvy svoje bydlisko v tom istom štáte ako jeho zmluvný partner, ktorý je podnikateľom.
V druhom rade, pokiaľ ide o kontext prejednávanej veci, vnútroštátny súd vychádza z komparatívneho výkladu písmen a) až c) článku 15 ods. 1 Luganského dohovoru II, keď konštatuje, že v písmene c) tohto ustanovenia sa cudzí prvok vyžaduje v okamihu uzavretia zmluvy.
V tomto zmysle, ako poznamenala aj Komisia, si ani jedna z troch hypotéz uvedených v článku 15 ods. 1 Luganského dohovoru II nevyžaduje, aby vykonávaná činnosť vykazovala cudzí prvok ku dňu uzavretia zmluvy.
Pokiaľ ide o systematický výklad článku 15 uvedeného dohovoru, treba zdôrazniť, že z článku 17 ods. 3 tohto dohovoru vyplýva, že dohoda o voľbe právomoci „uzatvorená medzi spotrebiteľom a druhým účastníkom zmluvy, ak obaja majú v čase uzavretia zmluvy bydlisko alebo obvyklý pobyt v tom istom štáte viazanom týmto dohovorom, dáva právomoc súdom tohto štátu, za predpokladu, že takáto dohoda nie je v rozpore s právnym poriadkom tohto štátu“.
Ako uviedol generálny advokát v bodoch 76 a 77 svojich návrhov, okolnosť, že v čase uzavretia zmluvy mali zmluvné strany bydlisko v tom istom štáte, nebráni uplatneniu ustanovení oddielu 4 hlavy II Luganského dohovoru II, akým je jeho článok 17 ods. 3 tohto dohovoru.
Z uvedeného vyplýva, že systematický výklad ustanovení oddielu 4 hlavy II Luganského dohovoru II si nevyžaduje existenciu cezhraničnej činnosti podnikateľa v okamihu uzatvorenia zmluvy.
V treťom rade, pokiaľ ide o cieľ sledovaný Luganským dohovorom II a v rámci odpovede na druhú námietku vznesenú spoločnosťou Commerzbank, založenú na predvídateľnosti pravidiel právomoci, ako aj s ohľadom na riziko, že spotrebiteľ „si so sebou prinesie“ súd, ktorý mu má poskytnúť ochranu, treba mať na zreteli, že pravidlá tohto dohovoru nemajú za cieľ upraviť štruktúru zmluvy, ale zaviesť jednotné pravidlá medzinárodnej súdnej právomoci (pozri analogicky rozsudok z 25. februára 2021, Markt24,
C‑804/19
,
EU:C:2021:134
, body
a
, ako aj citovanú judikatúru), a že tieto pravidlá nie sú určené pred začatím súdneho konania (pozri v tomto zmysle uznesenie z 3. septembra 2020, mBank,
C‑98/20
,
EU:C:2020:672
, bod
).
Na rozdiel od tvrdení žalobkyne vo veci samej je totiž potrebné konštatovať, že pravidlo právomoci súdu v mieste bydliska spotrebiteľa, bez ohľadu na prípadné premiestnenie tohto bydliska, nie je len výsledkom procesu normatívnej úpravy, ktorého jednou z podôb sú napríklad aj pravidlá Luganského dohovoru II, ale zodpovedá tiež obvyklej právomoci určenej na základe bydliska žalovaného, upravenej v článku 2 ods. 1 tohto dohovoru.
Vo štvrtom a poslednom rade sa vnútroštátny súd opiera o správu J. Schlossera o Dohovore z 9. októbra 1978 o pristúpení Dánskeho kráľovstva, Írska a Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska k dohovoru o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach, ako aj protokolu týkajúcemu sa výkladu tohto dohovoru Súdnym dvorom [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES C 59, 1979, s. 71
, bod 161), keď konštatuje, že v prípade, ak by spotrebiteľ premiestnil svoje bydlisko do iného štátu po uzavretí zmluvy, oddiel 4 s názvom „Právomoc vo veciach spotrebiteľských zmlúv“ [
neoficiálny preklad
] hlavy II Dohovoru o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach podpísaného v Lugane 16. septembra 1988 (
Ú. v. ES L 319, 1988, s. 9
), nazývaného aj „Luganský dohovor“, by sa na prípady upravené v článku 13 prvom odseku bode 3 tohto dohovoru [ktorého ustanovenia boli prevzaté do článku 15 ods. 1 písm. c) Luganského dohovoru II] uplatnil len vtedy, ak by boli podmienky upravené v tomto ustanovení splnené v novom štáte bydliska.
Treba pripomenúť, že bod 161 uvedenej správy uvádza, že nejde o absolútne pravidlo, ale že je možné sa od neho odchýliť. Tento bod spresňuje najmä dôvod existencie tohto pravidla, ktoré sa týka ťažkostí súvisiacich s cezhraničným poskytovaním informácií za účelom uzatvorenia zmluvy.
V tejto súvislosti treba konštatovať, že podmienky využívania komunikačných technológií sa od uverejnenia tejto správy podstatne zmenili.
V každom prípade aj napriek tomu, že obsah takejto správy môže podporiť alebo potvrdiť analýzu ustanovení, ktoré má Súdny dvor vyložiť, nemôže vylúčiť znenie obsahu týchto ustanovení.
Ako vyplýva z bodov 43 až 54 tohto rozsudku, jednak zo znenia článku 15 ods. 1 písm. c) Luganského dohovoru II, z kontextu tohto ustanovenia, ako aj z účelu tohto dohovoru vyplýva, že uplatnenie uvedeného ustanovenia sa viaže len na výslovnú podmienku, aby zmluvný partner, ktorý je podnikateľom, vykonával svoju činnosť v štáte bydliska spotrebiteľa v čase uzavretia zmluvy, pričom neskoršie premiestnenie bydliska spotrebiteľa do iného zmluvného štátu nemôže vylúčiť uplatniteľnosť tohto ustanovenia.
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 15 ods. 1 písm. c) Luganského dohovoru II sa má vykladať v tom zmysle, že toto ustanovenie určuje právomoc súdu v prípade, keď podnikateľ a spotrebiteľ, ktorí sú stranami spotrebiteľskej zmluvy, mali v deň uzavretia tejto zmluvy sídlo a bydlisko v tom istom štáte viazanom týmto dohovorom, a keď cezhraničný prvok právneho vzťahu vznikol až po uzavretí tejto zmluvy z dôvodu premiestnenia bydliska spotrebiteľa do iného štátu viazaného týmto dohovorom.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (šiesta komora) rozhodol takto:

Článok 15 ods. 1 písm. c) dohovoru o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach, podpísaného v Lugane 30. októbra 2007, ktorého uzavretie bolo schválené v mene Európskeho spoločenstva rozhodnutím Rady 2009/430/ES z 27. novembra 2008, sa má vykladať v tom zmysle, že toto ustanovenie určuje právomoc súdu v prípade, keď podnikateľ a spotrebiteľ, ktorí sú stranami spotrebiteľskej zmluvy, mali v deň uzavretia tejto zmluvy sídlo a bydlisko v tom istom štáte viazanom týmto dohovorom, a keď cezhraničný prvok právneho vzťahu vznikol až po uzavretí tejto zmluvy z dôvodu neskoršieho premiestnenia bydliska spotrebiteľa do iného štátu viazaného týmto dohovorom.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.