CELEX: 62019CJ0092
Præjudiciel forelæggelse
miljø
fremme af kraftvarmeproduktion
national lovgivning, der fastsætter en støtteordning
støtteordning til fordel for ikke-højeffektive kraftvarmeanlæg, som er forlænget ud over den 31. december 2010

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 12, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/8/EF af 11. februar 2004 om fremme af kraftvarmeproduktion på grundlag af en efterspørgsel efter nyttevarme på det indre energimarked og om ændring af direktiv 92/42/EØF (
EUT 2004, L 52, s. 50
), artikel 107, stk. 1, TEUF samt ligebehandlingsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling.
Anmodningen er indgivet i forbindelse med en række tvister mellem Burgo Group SpA og Gestore dei Servizi Energetici SpA – GSE (selskab, der forvalter energiydelser, Italien) vedrørende sidstnævntes afslag på at give Burgo Group adgang til en støtteordning, som bl.a. indrømmer undtagelse fra køb af »grønne certifikater«.
Retsforskrifter
EU-retten
Direktiv 2004/8 blev vedtaget inden for rammerne af Den Europæiske Unions politik på miljøområdet på grundlag af artikel 175, stk. 1, EF.
1., 2., 11., 15., 16., 24., 26. og 32. betragtning til direktivet har følgende ordlyd:
»1)
Potentialet for at udnytte kraftvarmeproduktion som en energibesparende foranstaltning er ikke udnyttet optimalt i Fællesskabet på nuværende tidspunkt. Fremme af højeffektiv kraftvarmeproduktion på grundlag af en efterspørgsel efter nyttevarme er prioriteret af Fællesskabet – i lyset af kraftvarmeproduktions potentielle fordele hvad angår besparelser i primærenergiressourcer, undgåelse af netværkstab og nedbringelse af emissioner, navnlig drivhusgasemissioner. Derudover kan effektiv energiudnyttelse med kraftvarmeproduktion også bidrage positivt til energiforsyningssikkerheden samt EU’s og medlemsstaternes konkurrencemæssige stilling. Derfor er det nødvendigt at træffe foranstaltninger for at sikre en bedre udnyttelse af potentialet inden for rammerne af det indre marked for energi.
2)
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/54/EF [af 26. juni 2003 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 96/92/EF – Erklæringer vedrørende nedluknings- og affaldsforvaltningsaktiviteter (
EUT 2003, L 176, s. 37
)] fastsætter fælles regler for produktion, transmission, distribution og forsyning af elektricitet i det indre marked for elektricitet. I denne sammenhæng bidrager udviklingen af kraftvarmeproduktion til at øge konkurrencen, også med hensyn til nye markedsaktører. I denne sammenhæng bidrager udviklingen af kraftvarmeproduktion til at øge konkurrencen, også med hensyn til nye markedsaktører.
[…]
11)
Højeffektiv kraftvarmeproduktion defineres i dette direktiv ved de energibesparelser, som kan opnås ved kombineret produktion i forhold til separat produktion af varme og el. Energibesparelser på mere end 10% berettiger til benævnelsen »højeffektiv kraftvarmeproduktion«. Med henblik på at optimere energibesparelsen og undgå, at besparelserne fortabes, skal der lægges størst mulig vægt på driften af kraftvarmeenheder.
[…]
15)
Det overordnede mål for dette direktiv bør være at indføre en harmoniseret metode til beregning af el fra kraftvarmeproduktion og de nødvendige retningslinjer for gennemførelsen under hensyntagen heraf til de metoder, der er under udvikling i europæiske standardiseringsorganisationer. Denne metode bør kunne tilpasses for at tage højde for den tekniske udvikling. Anvendelsen af beregningerne i bilag II og III på mikrokraftenheder kunne i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet baseres på værdier fra en typeafprøvning, der er certificeret af et kompetent, uafhængigt organ.
16)
Definitionerne af kraftvarmeproduktion og højeffektiv kraftvarmeproduktion, der anvendes i dette direktiv, hindrer ikke, at der i national lovgivning anvendes andre definitioner til andre end de af dette direktiv omfattede formål. […]
[…]
24)
Offentlig støtte skal ydes i henhold til fællesskabsrammebestemmelserne for statsstøtte til miljøbeskyttelse, herunder for så vidt angår ikke-kumulering af støtte. Disse retningslinjer tillader på nuværende tidspunkt visse former for offentlig støtte, hvis det påvises, at støtteforanstaltningerne gavner miljøet, enten fordi virkningsgraden er særlig høj, eller fordi foranstaltningerne gør det muligt at reducere energiforbruget, eller fordi produktionsmetoden medfører mindre skade på miljøet. Denne støtte vil være nødvendig i nogle tilfælde for at udnytte potentialet for kraftvarmeproduktion yderligere og navnlig for at tage hensyn til behovet for at internalisere eksterne omkostninger.
[…]
26)
Medlemsstaterne opererer med forskellige ordninger for støtte til kraftvarmeproduktion i nationalt regi, herunder investeringsstøtte, skattefritagelse eller ‑nedsættelse, grønne certifikater og direkte prisstøtte. Et vigtigt middel til at nå målet med dette direktiv er at sikre, at disse ordninger fungerer efter hensigten, indtil der etableres en harmoniseret fællesskabsramme, således at investorernes tillid bevares. Kommissionen har til hensigt at overvåge situationen og rapportere om de erfaringer, der gøres med at anvende nationale støtteordninger.
[…]
32)
Der bør i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet og proportionalitetsprincippet, jf. […] artikel 5 [EF], på fællesskabsplan fastsættes overordnede principper og mål for en ramme for støtteordninger til fordel for kraftvarmeproduktion på det indre energimarked, men den nærmere gennemførelse bør overlades til medlemsstaterne, så hver medlemsstat kan vælge den ordning, der passer bedst til landets særlige situation. Dette direktiv er begrænset til mindstekrav for at nå de pågældende mål og går ikke videre, end det er nødvendigt med henblik herpå.«
I henhold til artikel 1 i dette direktiv er formålet med dette »at øge energieffektiviteten og forbedre forsyningssikkerheden ved at skabe en ramme til fremme og udvikling af højeffektiv kraftvarmeproduktion baseret på efterspørgsel efter nyttevarme og primærenergibesparelser på det indre energimarked. Ved gennemførelsen af direktivet skal der tages hensyn til specifikke nationale forhold, især hvad angår klima og økonomi«.
Artikel 2 i direktiv 2004/8 bestemmer, at direktivet »gælder for kraftvarmeproduktion som defineret i artikel 3 og for kraftvarmeteknologier som anført i bilag I«.
Dette direktivs artikel 3, der har overskriften »Definitioner«, har følgende ordlyd:
»I dette direktiv forstås ved:
a)
»kraftvarmeproduktion«: samtidig produktion af termisk energi og elektrisk og/eller mekanisk energi i en og samme proces
[…]
i)
»højeffektiv kraftvarmeproduktion«: kraftvarmeproduktion, der opfylder kriterierne i bilag III
[…]«
Samme direktivs artikel 7, der har overskriften »Støtteordninger«, fastsætter i stk. 1:
»Medlemsstaterne drager omsorg for, at støtte til kraftvarmeproduktion i både eksisterende og fremtidige enheder baseres på efterspørgsel efter nyttevarme og primærenergibesparelser, på baggrund af de foreliggende muligheder for at mindske energiefterspørgslen ved hjælp af andre økonomisk eller miljømæssigt fordelagtige foranstaltninger såsom anden forbedring af energieffektiviteten.«
Artikel 12 i direktiv 2004/8 med overskriften »Alternative beregninger« bestemmer i stk. 3:
»Indtil udgangen af 2010 kan medlemsstater, der anvender alternative metoder, definere kraftvarmeproduktion som højeffektiv kraftvarmeproduktion uden at undersøge, om kraftvarmeproduktionen opfylder kriterierne i bilag III, litra a), hvis det er anerkendt på nationalt plan, at den kraftvarmeproduktion, der defineres ved en sådan alternativ beregningsmetode, i gennemsnit opfylder kriterierne i bilag III, litra a). […]«
Bilag III til direktivet, der har overskriften »Metode til bestemmelse af effektiviteten af kraftvarmeproduktionsprocessen«, bestemmer i sit litra a), at højeffektiv kraftvarmeproduktion med henblik på dette direktiv skal opfylde en række kriterier, bl.a. skal »[k]raftvarmeproduktionen fra kraftvarmeenheder […] føre til primærenergibesparelser beregnet i overensstemmelse med litra b), på mindst 10% i forhold til referenceværdien for separat produktion af el og varme«.
Italiensk ret
Lovdekret nr. 79/1999
Decreto legislativo n. 79 – Attuazione della direttiva 96/92/CE recante norme comuni per il mercato interno dell’energia elettrica (lovdekret nr. 79 om gennemførelse af direktiv 96/92/EF om fælles regler for det indre marked for elektricitet) af 16. marts 1999 (GURI nr. 75 af 31.3.1999) i den affattelse, der var gældende på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen (herefter »lovdekret nr. 79/1999«), bestemmer i artikel 2, stk. 8:
»Kraftvarmeproduktion er kombineret produktion af elektricitet og varme på de betingelser, der er fastsat af [l’Autorità per l’Energia elettrica e il Gas (myndigheden for elektricitet og gas, Italien) (herefter »el- og gasmyndigheden«)], som sikrer energibesparelse i forhold til separat produktion.«
Lovdekretets artikel 3, stk. 3, bestemmer følgende:
»El- og gasmyndigheden fastsætter betingelser, som skal sikre alle brugere af nettet fri adgang hertil på de samme betingelser, upartiskhed samt transmissions- og lastfordelingstjenesternes neutralitet. Ved udøvelsen af sin beføjelse skal myndigheden forfølge målet om en så effektiv anvendelse som mulig af den elektricitet, der produceres, eller under alle omstændigheder tilføres, det nationale elnet, under iagttagelse af de tekniske begrænsninger det er underlagt. Myndigheden fastsætter endvidere en pligt til først og fremmest at anvende elektricitet produceret fra vedvarende energikilder og elektricitet produceret fra kraftvarmeproduktion.«
I lovdekretets artikel 11 bestemmes:
»1.   Med henblik på at fremme anvendelsen af vedvarende energi, energibesparelser, reduktionen af kuldioxidemissioner og anvendelsen af nationale energikilder fra 2001 er importørerne og de ansvarlige for anlæg, som hvert år importerer eller producerer el fra ikke-vedvarende energikilder, pålagt en pligt til i det efterfølgende år at tilføre det nationale net en kvote for grøn elektricitet, som stammer fra anlæg, der er sat i drift, eller som har øget deres produktion, inden for rammerne for yderligere produktionskapacitet, efter dette dekrets ikrafttrædelse.
2.   Den i stk. 1 fastsatte pligt finder anvendelse på import og produktion af elektricitet – fraregnet kraftvarmeproduktion, selve anlægges forbrug og eksport – af mere end 100 GWh, og den i stk. 1 nævnte kvote fastsættes til at begynde med til 2% af denne elektricitet, som overstiger 100 GWh.
3.   De samme enheder kan også opfylde den nævnte forpligtelse ved helt eller delvist at købe den tilsvarende kvote eller de pågældende rettigheder hos andre producenter, forudsat at der tilføres elektricitet produceret fra vedvarende energikilder til det nationale elektricitetsnet, eller hos operatøren af det nationale transmissionssystem. […]
4.   Operatøren af det nationale transmissionssystem sikrer, at der gives forrang til elektricitet produceret fra anlæg, som anvender vedvarende energikilder, dernæst kraftvarmesystemer – på grundlag af særlige kriterier, som er fastsat af [el- og gasmyndigheden] – og til sidst nationale energikilder med primærbrændsel, og ved sidstnævnte gælder en årlig kvote på højst 15% af den samlede primærenergi, som er nødvendig for at producere den elektricitet, der forbruges.
[…]«
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at støttemekanismen i artikel 11, stk. 1-4, i lovdekret nr. 79/1999 blev ophævet med hensyn til ikke-højeffektive kraftvarmeanlæg med virkning fra den 1. januar 2016 ved artikel 25 i decreto legislativo n. 28 – Attuazione della direttiva 2009/28/CE sulla promozione dell’uso dell’energia da fonti rinnovabili, recante modifica e successiva abrogazione delle direttive 2001/77/CE e 2003/30/CE (lovdekret nr. 28 om gennemførelse af direktiv 2009/28/CE om fremme af anvendelsen af energi fra vedvarende energikilder og om ændring og senere ophævelse af direktiv 2001/77/EF og 2003/30/EF) af 3. marts 2011 (almindeligt tillæg til GURI nr. 71 af 28.3.2011).
Endvidere har den forelæggende ret præciseret, at decreto legislativo n. 102 – Attuazione della direttiva 2012/27/UE sull’efficienza energetica, che modifica le direttive 2009/125/CE e 2010/30/UE e abroga le direttive 2004/8/CE e 2006/32/CE (lovdekret nr. 102 om gennemførelsen af direktiv 2012/27/EF om energieffektivitet, om ændring af direktiv 2009/125/EF og 2010/30/EU samt om ophævelse af direktiv 2004/8/EF og 2006/32/EF) af 4. juli 2014 (GURI nr. 165 af 18.7.2014) fremrykkede tidspunktet for ophævelsen af støttemekanismen til den 19. juli 2014.
El- og gasmyndighedens afgørelse nr. 42/02
I henhold til artikel 2, stk. 8, i lovdekret nr. 79/1999 fastsatte el- og gasmyndigheden ved afgørelse nr. 42/02 af 19. marts 2002 minimumsbetingelserne for at anerkende et kraftværk som et »kraftvarmeanlæg«.
Lovdekret nr. 20/2007
Decreto legislativo n. 20 – Attuazione della direttiva 2004/8/CE sulla promozione della cogenerazione basata su una domanda di calore utile nel mercato interno dell’energia, nonché modifica alla direttiva 92/42/CEE (lovdekret nr. 20 om gennemførelse af direktiv 2004/8) af 8. februar 2007 (GURI nr. 54 af 6.3.2007) i den affattelse, der var gældende på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen (herefter »lovdekret nr. 20/2007«), bestemmer i artikel 3, stk. 1:
»Indtil den 31. december 2010 anses kraftvarmeproduktion, som falder ind under definitionen i artikel 2, stk. 8, i lovdekret [nr. 79/1999], for højeffektiv kraftvarmeproduktion, jf. dog stk. 2.«
Artikel 6, stk. 1, i lovdekret nr. 20/2007 fastsætter:
»Med henblik på at sikre, at støtte til kraftvarmeproduktion baseres på efterspørgslen efter nyttevarme såvel som på primærenergibesparelserne, skal bestemmelserne i artikel 3, stk. 3, artikel 4, stk. 2, og artikel 11, stk. 2 og 4, i lovdekret [nr. 79/1999] finde anvendelse på højeffektiv kraftvarmeproduktion. Højeffektiv kraftvarmeproduktion omfattes af de incitamenter, der følger af anvendelsen af foranstaltningerne til gennemførelse af artikel 9, stk. 1, i lovdekret [nr. 79/1999] og artikel 16, stk. 4, i lovdekret nr. 164 af 23. maj 2000.«
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at bilag III til lovdekret nr. 20/2007 har gennemført bilag III til direktiv 2004/8 i den italienske retsorden.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Burgo Group ejer i Italien flere kraftvarmeanlæg, som både producerer elektricitet og nyttevarme. Selskabet anmodede GSE om at få sine kraftvarmeanlæg undtaget med hensyn til pligten til at købe grønne certifikater, som er fastsat i national ret, i 2011-2013.
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at de nævnte anlæg i henhold til el- og gasmyndighedens afgørelse nr. 42/02 var blevet undtaget fra denne pligt indtil den 31. december 2010.
GSE afviste alle Burgo Groups anmodninger om at blive undtaget fra pligten til at købe grønne certifikater for 2011-2013 med den begrundelse, at den gældende nationale lovgivning, dvs. lovdekret nr. 20/2007, som gennemfører direktiv 2004/8 i national ret, foreskriver, at det fra den 1. januar 2011 kun er de kraftvarmeanlæg, som opfylder kriterierne i bilag III til dekretet, der gennemfører bilag III til direktivet, som kan være omfattet af de incitamenter, der er fastsat i national ret, herunder undtagelsen fra køb af grønne certifikater. Burgo Groups kraftvarmeanlæg opfyldte imidlertid ikke disse kriterier, eftersom de ikke havde karakter af anlæg til højeffektiv kraftvarmeproduktion.
Burgo Group anlagde flere søgsmål med påstand om annullation af disse afgørelser om afslag ved Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (den regionale forvaltningsdomstol for Lazio, Italien), som afvise dem alle ved afgørelser, der blev afsagt i 2015.
Den forelæggende ret har præciseret, at Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (den regionale forvaltningsdomstol for Lazio) med disse afgørelser i det væsentlige fastslog, for det første, at det i henhold til artikel 12, stk. 3, i direktiv 2004/8 og i overensstemmelse med den nationale foranstaltning, der har gennemført denne bestemmelse, fra den 1. januar 2011 kun var højeffektive kraftvarmeanlæg, som opfyldte eller var blevet bragt i overensstemmelse med de kriterier for energieffektivitet, som er fastsat i bilag III til dette direktiv, der kunne være omfattet af de incitamenter, som er fastsat i national ret, navnlig undtagelsen fra køb af grønne certifikater. For det andet har den forelæggende ret anført, at retten i første instans fandt, at det ligeledes følger af denne artikel 12, stk. 3, sammenholdt med den nationale bestemmelse, der gennemfører den, at medlemsstaterne indtil den 31. december 2010 havde mulighed for at bruge en alternativ metode til at definere højeffektiv kraftvarmeproduktion, hvis det var anerkendt, at denne metode i gennemsnit opfyldte kriterierne i det nævnte bilag III.
El- og gasmyndighedens afgørelse nr. 42/02 foreskrev således en alternativ metode til at definere højeffektiv kraftvarmeproduktion, som i henhold til artikel 12, stk. 3, i direktiv 2004/8 og den nationale ret, der gennemfører denne bestemmelse, kunne finde anvendelse indtil den 31. december 2010. Enhver anden fortolkning ville endvidere for det første fjerne betydningen af udtrykket i denne bestemmelse, dvs. den 31. december 2010, for det andet undergrave rækkevidden af kriterierne i bilag III til direktivet og for det tredje overflødiggøre det teknologiske og økonomiske arbejde udført af dem, som har investeret i modernisering af kraftvarmeanlæg for at bringe disse i overensstemmelse med energieffektivitetskriterierne i bilaget.
Idet Burgo Group er af den opfattelse, at Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (den regionale forvaltningsdomstol for Lazio) begik fejl ved fortolkningen og anvendelsen af navnlig direktiv 2004/8, har selskabet iværksat appel af disse afgørelser ved Consiglio di Stato (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Italien).
Ved den forelæggende ret har Burgo Group navnlig gjort gældende, at Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (den regionale forvaltningsdomstol for Lazio) med urette ikke tog højde for Domstolens dom af 26. september 2013, IBV & Cie (
C-195/12
,
EU:C:2013:598
), hvori Domstolen anvendte den nationale støtteordning, der var omhandlet i den sag, der havde givet anledning til denne dom, på alle kraftvarmeanlæg og ikke kun på højeffektive kraftvarmeanlæg. Ifølge selskabet kan incitamenterne, navnlig undtagelsen fra køb af grønne certifikater, i henhold til den nationale ret endvidere finde anvendelse med hensyn til selskaber, der driver kraftvarmeanlæg, som ikke er højeffektive, også efter december 2010. Artikel 11 i lovdekret nr. 79/1999, som navnlig foreskriver undtagelse fra anskaffelse af grønne certifikater til kraftvarmeanlæg, blev således først ophævet med virkning fra den 19. juli 2014.
På denne baggrund har Consiglio di Stato (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Er direktiv [2004/8] (især artikel 12) til hinder for en fortolkning af artikel 3 og 6 i lovdekret nr. 20/2007, hvorefter incitamenterne i kraft af lovdekret nr. 79/1999 [især i henhold til artikel 11 og på grundlag af el- og gasmyndighedens afgørelse nr. 42/02 til gennemførelse af den nævnte bestemmelse] også omfatter ikke-højeffektive kraftvarmeanlæg selv efter den 31. december 2010?
2)
Er artikel 107 TEUF til hinder for en fortolkning af artikel 3 og 6 i lovdekret nr. 20/2007 i den i det første spørgsmål anførte retning, for så vidt som den omhandlede bestemmelse på baggrund af denne fortolkning kan indføre en »statsstøtte« og således være i strid med princippet om fri konkurrence?
3)
På linje med det i det første og det andet spørgsmål anførte og under hensyntagen til [Burgo Groups] udtrykkelige argumenter er nationale bestemmelser, der opretholder støtteordninger til fordel for ikke-højeffektiv kraftvarmeproduktion indtil den 31. december 2015, da i overensstemmelse med ligebehandlingsprincippet og forbuddet mod forskelsbehandling i EU-retten, idet dette kan være fortolkningen af den nationale italienske lovgivning i kraft af artikel 25, stk. 11, litra c), nr. 1, i lovdekret nr. 28 af 3. marts 2011, der ophævede de nævnte bestemmelser i artikel 11 i lovdekret nr. 79/1999 med virkning fra den 1. januar 2016 i stedet for fra den 19. juli 2014 (i kraft af artikel 10, stk. 15, i lovdekret nr. 102 af 4.7.2014)?«
De præjudicielle spørgsmål
Det første spørgsmål
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 12, stk. 3, i forordning nr. 2004/8 skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, hvorefter kraftvarmeanlæg, som ikke har karakter af anlæg til højeffektiv kraftvarmeproduktion som omhandlet i direktivet, fortsat – også efter den 31. december 2010 – kan være omfattet af en støtteordning til kraftvarmeproduktion, som bl.a. undtager dem fra pligten til at købe grønne certifikater.
Det bemærkes, at de støtteordninger til kraftvarmeproduktion, som kan fastsættes på nationalt plan, ikke reguleres ved artikel 12, stk. 3, i direktiv 2004/8, men ved artikel 7 heri.
Domstolen har fortolket artikel 7 i direktiv 2004/8 således, at dens anvendelsesområde ikke er begrænset til alene at omfatte kraftvarmeværker, der har karakter af anlæg til højeffektiv kraftvarmeproduktion som omhandlet i dette direktiv. Domstolen præciserede, at EU-lovgiver ikke havde ønsket at begrænse det nævnte anvendelsesområde til kun at omfatte højeffektiv kraftvarmeproduktion som omhandlet i det nævnte direktivs artikel 3, litra i), og bemærkede, at direktivets artikel 2, der ifølge dennes overskrift har til formål at fastlægge dette direktivs »Anvendelsesområde«, fremhæver, at direktivet gælder for »kraftvarmeproduktion som defineret i artikel 3«, og at EU-lovgiver har gjort sig umage med at definere de respektive begreber »kraftvarmeproduktion« og »højeffektiv kraftvarmeproduktion« i direktiv 2004/8 (jf. i denne retning dom af 26.9.2013, IBV & Cie,
C-195/12
,
EU:C:2013:598
, præmis
og
).
Eftersom anvendelsesområdet for artikel 7 i direktiv 2004/8 vedrørende støtteordninger på nationalt niveau ikke er begrænset til alene at omfatte »højeffektiv« kraftvarmeproduktion (jf. i denne retning dom af 26.9.2013, IBV & Cie,
C-195/12
,
EU:C:2013:598
, præmis
), kan medlemsstaterne på de i bestemmelsen fastsatte betingelser fastsætte støtteordninger til anlæg, som ikke er til højeffektiv kraftvarmeproduktion.
Direktivets artikel 12, stk. 3, som giver medlemsstaterne beføjelse til »indtil udgangen af 2010« på grundlag af deres egne kriterier at definere »kraftvarmeproduktion som højeffektiv kraftvarmeproduktion«, har ingen betydning for fortolkningen af den nævnte artikel 7.
Selv om artikel 12, stk. 3, i direktiv 2004/8 giver medlemsstaterne mulighed for indtil den 31. december 2010 og på visse betingelser at definere kraftvarmeproduktion som højeffektiv kraftvarmeproduktion ved anvendelse af en alternativ beregningsmetode til den, der er fastsat i bilag III, litra a), har bestemmelsen ingen indvirkning på medlemsstaternes mulighed for at fastsætte støtteordninger til fordel for kraftvarmeproduktion, som ikke er højeffektiv, eller støtteordninger, som er fælles for disse to former for kraftvarmeproduktion.
Bestemmelsen er derfor ikke til hinder for, at medlemsstaterne, selv efter den 31. december 2010, træffer foranstaltninger til støtte for kraftvarmeproduktion, såsom undtagelsen fra pligten til at købe grønne certifikater, til fordel for kraftvarmeproduktion, som ikke er højeffektiv.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 12, stk. 3, i forordning nr. 2004/8 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter kraftvarmeanlæg, som ikke har karakter af anlæg til højeffektiv kraftvarmeproduktion som omhandlet i direktivet, fortsat – også efter den 31. december 2010 – kan være omfattet af en støtteordning til kraftvarmeproduktion, som bl.a. undtager dem fra pligten til at købe grønne certifikater.
Det andet og det tredje spørgsmål
Med det andet og det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 107 TEUF samt ligebehandlingsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling er til hinder for en national lovgivning, hvorefter kraftvarmeanlæg, som ikke har karakter af anlæg til højeffektiv kraftvarmeproduktion som omhandlet i direktivet, fortsat – også efter den 31. december 2010 – kan være omfattet af en støtteordning til kraftvarmeproduktion, som bl.a. undtager dem fra pligten til at købe grønne certifikater.
I denne forbindelse bemærkes, at det med henblik på at gøre det muligt for Domstolen at give en fortolkning af EU-retten, som den nationale ret kan bruge, bl.a. foreskrives i artikel 94, litra c), i Domstolens procesreglement, at anmodningen om præjudiciel afgørelse skal indeholde en redegørelse for grundene til, at den forelæggende ret finder, at der er tvivl om fortolkningen eller gyldigheden af visse EU-retlige bestemmelser samt af sammenhængen mellem disse bestemmelser og den nationale lovgivning, som finder anvendelse på tvisten i hovedsagen.
Det følger af Domstolens faste praksis, at det inden for rammerne af det samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter, der er indført i artikel 267 TEUF, udelukkende tilkommer den nationale retsinstans, for hvilken en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retlige afgørelse, som skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere såvel, om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, som den forelægger Domstolen. Når de stillede spørgsmål vedrører fortolkningen af EU-retten, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse (dom af 4.12.2018, Minister for Justice and Equality og Commissioner of An Garda Síochána,
C-378/17
,
EU:C:2018:979
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Heraf følger, at der foreligger en formodning for, at spørgsmål om EU-retten er relevante. Domstolen kan kun afvise at træffe afgørelse om et præjudicielt spørgsmål fremsat af en national ret, hvis det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, såfremt problemet er af hypotetisk karakter, eller såfremt Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en hensigtsmæssig besvarelse af de forelagte spørgsmål (dom af 4.12.2018, Minister for Justice and Equality og Commissioner of An Garda Síochána,
C-378/17
,
EU:C:2018:979
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
For så vidt angår det andet og det tredje spørgsmål opfylder forelæggelsesafgørelsen ikke de forudsætninger for at kunne antages til realitetsbehandling, som er nævnt i nærværende doms præmis 38-40.
For det første er det således ikke muligt på grundlag af forelæggelsesafgørelsen at forstå grundene til, at den forelæggende ret er i tvivl om, hvorvidt den i hovedsagen omhandlede lovgivning er forenelig med artikel 107 TEUF. Sådanne støtteordninger kan ganske vist under visse forudsætninger udgøre statsstøtte som omhandlet i denne bestemmelse. Imidlertid er det i forelæggelsesafgørelsen dels ikke blevet præciseret, hvilke betingelser der gælder for anvendelsen af disse ordninger, og navnlig er det ikke præciseret, hvilke forhold der gør, at de kan kvalificeres som statsstøtte som omhandlet i artikel 107 TEUF. Dels har den forelæggende ret ikke præciseret grundene til, at Domstolens fortolkning af artikel 107 TEUF er en forudsætning for, at den kan træffe afgørelse i den sag, der verserer for den.
For det andet gør forelæggelsesafgørelsen det heller ikke muligt at forstå grundene til, at ligebehandlingsprincippet og forbuddet mod forskelsbehandling i EU-retten er til hinder for en national lovgivning, som gør det muligt også at anvende støtteordninger på kraftvarmeproduktion, som ikke er højeffektiv, indtil den 31. december 2015. Den forelæggende ret har ikke angivet grundene til, at den er i tvivl om, hvorvidt den i hovedsagen omhandlede lovgivning er forenelig med disse principper, men har blot nævnt parterne i hovedsagens bemærkninger vedrørende dette spørgsmål.
Eftersom Domstolen ikke råder over de oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en hensigtsmæssig besvarelse af det andet og det tredje spørgsmål, må disse spørgsmål afvises.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Syvende Afdeling) for ret:

Artikel 12, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/8/EF af 11. februar 2004 om fremme af kraftvarmeproduktion på grundlag af en efterspørgsel efter nyttevarme på det indre energimarked og om ændring af direktiv 92/42/EØF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter kraftvarmeanlæg, som ikke har karakter af anlæg til højeffektiv kraftvarmeproduktion som omhandlet i direktivet, fortsat – også efter den 31. december 2010 – kan være omfattet af en støtteordning til kraftvarmeproduktion, som bl.a. undtager dem fra pligten til at købe grønne certifikater.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: italiensk.