CELEX: 62020CJ0604
Előzetes döntéshozatal
Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés
1215/2012/EU rendelet
6. cikk
Lakóhellyel vagy székhellyel egyik tagállamban sem rendelkező alperes
17. cikk
Joghatóság fogyasztói szerződések esetén
A »szakmai tevékenység« fogalma
21. cikk
Joghatóság egyedi munkaszerződéseknél
A »munkáltató« fogalma
Alárendeltségi viszony
593/2008/EK rendelet
Alkalmazandó jog
6. cikk
Egyedi munkaszerződés
A munkavállaló és egy harmadik társaság között létrejött, az e munkáltatót a munkavállalóval szemben terhelő kötelezettségek teljesítésének biztosítására irányuló támogatási megállapodás

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 12‑i 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2012. L 351., 1. o.
) 6. cikke (1) bekezdésének, 17. cikke (1) bekezdésének, 21. cikke (1) bekezdése b) pontja i. alpontjának és (2) bekezdésének, valamint a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló, 2008. június 17‑i 593/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet („Róma I.” rendelet) (
HL 2008. L 177., 6. o.
; a továbbiakban: „Róma I” rendelet) 6. cikke (1) bekezdésének az értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet a ROI Land Investments Ltd. (a továbbiakban: ROI Land) és FD között annak tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, hogy az FD és a ROI Land egyik leányvállalata között létrejött munkaszerződésből eredő kötelezettségekért FD‑vel szemben támogatási megállapodás alapján felelős ROI Land megtagadta a munkaszerződésből eredő követelések megfizetését.
Jogi háttér
Az 1215/2012 rendelet
Az 1215/2012 rendelet (4), (14), (15) és (18) preambulumbekezdése a következőket állapítja meg:
„(4)
A joghatóságra és a határozatok elismerésére vonatkozó nemzeti jogszabályok között fennálló egyes különbségek akadályozzák a belső piac megfelelő működését. Kulcsfontosságúak a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatósági összeütközésre vonatkozó szabályok egységesítésére, valamint az egyes tagállamok által hozott határozatok gyors és egyszerű elismerésének és végrehajtásának biztosítására irányuló rendelkezések.
[…]
(14)
A valamely tagállamban lakóhellyel nem rendelkező alperes esetében általában a felhívott bíróság szerinti tagállam területén alkalmazandó joghatósági szabályokat kell alkalmazni.
Azonban a fogyasztók és a munkavállalók védelmének biztosítása érdekében, a tagállamok bíróságai joghatóságának érvényesülése érdekében azokban a helyzetekben, amelyekben a bíróságok kizárólagos joghatósággal rendelkeznek, továbbá a felek autonómiájának tiszteletben tartása érdekében e rendelet bizonyos joghatósági rendelkezései az alperes lakóhelyére való tekintet nélkül alkalmazandók.
A joghatósági szabályoknak nagymértékben kiszámíthatóknak kell lenniük, és azt az elvet kell követniük, hogy a joghatóságot általában az alperes lakóhelye alapozza meg. A joghatóságnak ezen az alapon mindenkor megállapíthatónak kell lennie, kivéve egyes pontosan meghatározott eseteket, amelyekben a jogvita tárgya vagy a felek szerződéses szabadsága eltérő kapcsoló tényezőt kíván meg. A jogi személyek székhelyét a közös szabályok átláthatóságának fokozása és a joghatósági okok összeütközése elkerülése végett önállóan kell meghatározni.
[…]
(18)
A biztosítási, fogyasztói és munkaszerződésekkel kapcsolatban a gyengébb felet az érdekeinek megfelelő, az általános szabályoknál kedvezőbb joghatósági szabályokkal kell védelemben részesíteni.”
E rendelet 4. cikke így rendelkezik:
„(1)   E rendelet rendelkezéseire is figyelemmel valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező személy, állampolgárságára való tekintet nélkül, az adott tagállam bíróságai előtt perelhető.
(2)   Arra a személyre, aki nem állampolgára annak a tagállamnak, ahol lakóhellyel rendelkezik, a tagállam állampolgáraira irányadó joghatósági szabályokat kell alkalmazni.”
Az említett rendelet 6. cikke a következőket írja elő:
„(1)   Ha az alperes nem rendelkezik lakóhellyel valamely tagállamban, valamennyi tagállam bíróságainak joghatóságát, figyelemmel a 18. cikk (1) bekezdésére, a 21. cikk (2) bekezdésére, valamint a 24. és a 25. cikkre, az adott tagállam joga határozza meg.
(2)   Ilyen alperessel szemben a valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező bármely személy az adott tagállamban, állampolgárságára való tekintet nélkül, az adott tagállam állampolgáraival azonos módon igénybe veheti az adott tagállam hatályos joghatósági szabályait […].”
Ugyanezen rendelet II. fejezetének a „[j]oghatóság fogyasztói szerződések esetén” című 4. szakaszában található 17. cikk (1) bekezdésének c) pontja a következőképpen rendelkezik:
„Valamely személy, a fogyasztó által kereskedelmi vagy szakmai tevékenységén kívül eső céllal megkötött szerződéssel kapcsolatos ügyekben a joghatóságot a 6. cikk és a 7. cikk 5. pontjának sérelme nélkül e szakasz határozza meg, ha:
[…]
c)
[…] a szerződést olyan személlyel kötötték, aki a fogyasztó lakóhelyének tagállamában kereskedelmi vagy szakmai tevékenységet folytat, vagy ilyen tevékenysége bármilyen módon az említett tagállamra, illetve több állam között az említett tagállamra is irányul, és a szerződés az ilyen tevékenység körébe tartozik.”
Az 1215/2012 rendelet ugyanezen 4. szakaszában található 18. cikkének (1) bekezdése a következőket mondja ki:
„A fogyasztó a másik szerződő fél ellen akár annak a tagállamnak a bíróságai előtt, ahol a fél székhellyel rendelkezik, akár – függetlenül a másik fél székhelyétől – saját lakóhelyének bíróságai előtt indíthat eljárást.”
E rendelet II. fejezetének „Joghatóság egyedi munkaszerződéseknél” című 5. szakasza tartalmazza többek között e rendelet 20. és 21. cikkét. A 20. cikk a következőképpen szól:
„(1)   A 6. cikk, a 7. cikk 5. pontjának és a munkaadó ellen indított eljárás esetén a 8. cikk 1. pontjának sérelme nélkül az egyedi munkaszerződéssel kapcsolatos ügyekben a joghatóságot e szakasz határozza meg.
(2)   Amennyiben a munkavállaló a tagállam területén lakóhellyel vagy székhellyel nem rendelkező, azonban valamely tagállam területén fiókteleppel, képviselettel vagy más telephellyel rendelkező munkaadóval köt egyedi munkaszerződést, a munkaadóra a fióktelep, képviselet vagy más telephely működéséből származó jogvitában úgy kell tekinteni, mintha lakóhelye vagy székhelye az említett államban lenne.”
Az említett rendelet 21. cikke a következőképpen szól:
„(1)   Valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező munkaadó perelhető:
[…]
b)
más tagállamban:
i.
annak a helynek a bíróságai előtt, ahol vagy ahonnan a munkavállaló rendszeresen munkát végez, vagy annak a helynek a bíróságai előtt, ahol legutoljára rendszeresen munkát végzett;
ii.
amennyiben a munkavállaló egyik országban sem végez vagy végzett rendszeresen munkát, annak a helynek a bíróságai előtt, ahol a telephely, amely a munkavállalót foglalkoztatta, található vagy található volt.
(2)   A lakóhellyel vagy székhellyel egyik tagállamban sem rendelkező munkaadó az (1) bekezdés b) pontjával összhangban perelhető valamely tagállam bírósága előtt.”
Ugyanezen rendelet 63. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„E rendelet alkalmazásában a társaság vagy más jogi személy, illetve természetes vagy jogi személyek társulása azon a helyen rendelkezik székhellyel, ahol:
a)
létesítő okirat szerinti székhelye;
b)
központi ügyvezetése; vagy
c)
üzleti tevékenységének fő helye található.”
Az 1215/2012/EU rendelet 80. cikke előírja:
„Ez a rendelet hatályon kívül helyezi a [polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendeletet (
HL L 12., 2001.1.16.
, 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o.; helyesbítések:
HL 2006. L 242., 6. o.
,
HL 2011. L 124., 47. o.
)]. A hatályon kívül helyezett rendeletre való hivatkozásokat e rendeletre való hivatkozásként kell értelmezni, a III. mellékletben foglalt megfelelési táblázatnak megfelelően.”
A „Róma I” rendelet
A „Róma I” rendelet (7) preambulumbekezdése szerint:
„E rendelet tárgyi hatályának és rendelkezéseinek összhangban kell lenniük a [44/2001] rendelettel, valamint a szerződésen kívüli kötelmi viszonyokra alkalmazandó jogról szóló, 2007. július 11‑i 864/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel („Róma II”) [(
HL 2007. L 199., 40. o.
)].”
E rendelet „[f]ogyasztói szerződésekre” vonatkozó 6. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Az 5. és 7. cikk sérelme nélkül egy olyan szerződésre, amelyet egy természetes személy üzleti vagy szakmai tevékenységén kívüli célra (»a fogyasztó«) kötött egy másik, az üzleti vagy szakmai tevékenysége gyakorlásának keretében eljáró személlyel (»a vállalkozó«), annak az országnak a joga az irányadó, ahol a fogyasztó szokásos tartózkodási helye található, feltéve, hogy a vállalkozó:
a)
üzleti vagy szakmai tevékenységét abban az országban folytatja, ahol a fogyasztó szokásos tartózkodási helye található; vagy
b)
minden más esetben ilyen jellegű tevékenységei ebbe az országba vagy az ezen országot is magában foglaló országokba irányulnak,
és a szerződés e tevékenységekkel kapcsolatos.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A kanadai székhelyű ROI Land társaság az ingatlanágazatban folytat tevékenységeket.
A németországi lakóhelyű FD 2015 szeptembere óta „Deputy vice president Investors relations” (a befektetői kapcsolatokkal foglalkozó megbízott alelnök) minőségben dolgozott a ROI Landnál. Mivel FD és a ROI Land úgy döntött, hogy szerződéses jogviszonyukat „átruházzák” egy újonnan létrehozandó svájci társaságra, 2015 novemberében megállapodtak a köztük fennálló munkaszerződés visszamenőleges hatályú megszüntetésében.
2016. január 14‑én a svájci jog alapján létrehozták az R Swiss AG társaságot. A ROI Land ezen új szerkezet anyavállalata.
2016. február 12‑én FD írásban munkaszerződést kötött az R Swiss‑szel (a továbbiakban: szóban forgó munkaszerződés), amelynek értelmében FD‑t igazgatóként alkalmazták, és megállapodtak abban, hogy 170000 amerikai dollár (USD) (hozzávetőleg 153000 euró) összegű munkakezdési juttatást, valamint – egyéb juttatások mellett – 42500 USD (hozzávetőleg 38000 euró) összegű havi munkabért fizetnek számára. FD 2015. október 1‑jére visszadátumozott kölcsönszerződést (loan agreement) is kötött a ROI Landdal, amelynek tárgya 170000 USD (hozzávetőleg 153000 euró) összegű kölcsön nyújtása volt FD számára. E kölcsönszerződés célja az volt, hogy az FD‑t a munkaszerződés alapján négy hónapos időtartamra megillető díjazást a ROI Land részére visszafizetendő kölcsönné alakítsák át, a kölcsön összegét FD számára az R Swiss a svájci adójogszabályok szerint folyósította munkakezdési juttatás formájában.
Ugyanezen a napon FD és a ROI Land megállapodást írt alá, amelynek értelmében utóbbi közvetlenül felel az R Swiss‑szel kötött munkaszerződésből eredő kötelezettségekért FD irányába (a továbbiakban: támogatási megállapodás). E megállapodás a következő rendelkezéseket tartalmazta:
„1. cikk
A [ROI Land] európai forgalmazás céljából létrehozta az [R Swiss] leányvállalatot. Az igazgató e vállalkozás vezető tisztségviselője. E megállapításnak megfelelően a [ROI Land] a következő nyilatkozatot teszi:
2. cikk
A [ROI Land] teljes körű felelősséggel tartozik az [R Swiss]‑nek az e társaság és annak igazgatója közötti együttműködés alapján kötött szerződéseiből eredő kötelezettségek teljesítéséért.”
2016. július 11‑én az R Swiss felmondta FD munkaszerződését. Ez utóbbi megtámadta a felmondást az Arbeitsgericht Stuttgart (stuttgarti munkaügyi bíróság, Németország) előtt, e bíróság illetékességi területén – nevezetesen Stuttgartban (Németország) ‑ végezte ugyanis FD rendszeresen a munkáját. E bíróság 2016. november 2‑i jogerős ítéletben megállapította a felmondás érvénytelenségét. Arra kötelezte továbbá az R Swisst, hogy munkakezdési juttatás címén fizessen meg FD‑nek 255000 USD (hozzávetőleg 230000 euró) összeget, valamint a 2016 áprilisa és augusztusa közötti időszakra járó díjazás címén 212500 USD (hozzávetőleg 191000 euró) összeget. Az R Swiss nem tett eleget ennek az ítéletnek. 2017. március elején a svájci jog alapján csődeljárás indult az R Swiss ellen, de azt csődvagyon hiányában megszüntették.
FD ekkor újabb keresetet nyújtott be a német bíróságokhoz, amelyek megítélése szerint joghatósággal rendelkeznek legalábbis a fogyasztók által kötött szerződésekre vonatkozó különös joghatóság miatt. E kereset többek között arra irányul, hogy a bíróság kötelezze a ROI Landot azon összeg megfizetésére, amelyet az R Swissnek az Arbeitsgericht Stuttgart (stuttgarti munkaügyi bíróság) 2016. november 2‑i ítélete alapján meg kellett volna FD részére fizetnie, valamint 595000 USD (hozzávetőleg 536000 euró) összeg megfizetésére azon munkabér címén, amelyet az R Swissnek 2016 szeptemberétől 2017 novemberéig kellett volna FD részére fizetnie. E keresetet FD a támogatási megállapodásra alapította.
Az Arbeitsgericht Stuttgart (stuttgarti munkaügyi bíróság) e keresetet mint elfogadhatatlant elutasította azzal az indokkal, hogy nem rendelkezik joghatósággal az ügy elbírálására. FD fellebbezése alapján a Landesarbeitsgericht Baden‑Württemberg (baden‑württembergi munkaügyi fellebbviteli bíróság, Németország) megváltoztatta az Arbeitsgericht Stuttgart (stuttgarti munkaügyi bíróság) ítéletét, helyt adott a keresetnek, és egyúttal megerősítette a német bíróságok joghatóságát. A ROI Land felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz, a Bundesgerichtshofhoz (szövetségi munkaügyi bíróság, Németország). E bíróság azt a kérdést teszi fel, hogy a német bíróságok rendelkeznek‑e joghatósággal FD keresetének elbírálására, és ha igen, melyik az alapeljárásban részt vevő felek közötti jogviszonyra alkalmazandó jog.
E jogviszonyt illetően a kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza, hogy a támogatási megállapodás olyan egyoldalú kötelezettségvállalás, amelyre FD anélkül hivatkozhatott, hogy előzetesen meg kellett volna állapítani az R Swiss fizetésképtelenségét; a ROI Land nem lépett a szóban forgó munkaszerződésben részes munkáltatóként az R Swiss helyébe, és a támogatási megállapodás hiányában FD és az R Swiss nem kötött volna munkaszerződést.
E körülmények között határozott úgy a Bundesarbeitsgericht (szövetségi munkaügyi bíróság), hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni a[z 1215/2012 rendelet] 21. cikkének (2) bekezdésével, (1) bekezdése b) pontjának i. alpontjával összefüggésben értelmezett 6. cikkének (1) bekezdését, hogy a munkavállaló azon jogi személyt, amely nem a munkáltatója, és amely az 1215/2012 rendelet 63. cikkének (1) bekezdése értelmében nem valamely tagállamban rendelkezik székhellyel, amely azonban egy támogatási megállapodás alapján közvetlenül felelős a munkavállalóval szemben egy harmadik személlyel kötött egyedi munkaszerződésből eredő követelésekért, annak a helynek a bírósága előtt perelheti, ahol vagy ahonnan a munkavállaló munkáját a harmadik személlyel fennálló munkaviszony keretében végzi vagy utoljára végezte, amennyiben támogatási megállapodás hiányában a harmadik személlyel kötött munkaszerződés nem jött volna létre?
2)
Úgy kell‑e értelmezni az 1215/2012 rendelet 6. cikkének (1) bekezdését, hogy az 1215/2012 rendelet 21. cikkének (2) bekezdésére vonatkozó fenntartás kizárja a tagállam nemzeti jogában előírt olyan joghatósági szabály alkalmazását, amely lehetővé teszi a munkavállaló számára, hogy a harmadik személlyel kötött egyedi munkaszerződésből eredő követelésekért – az első kérdésben ismertetett körülmények között – vele szemben közvetlenül felelős jogi személyt a munkáltató »jogutódjaként« a szokásos munkavégzési hely szerinti bíróság előtt perelje, ha az 1215/2012 rendelet 21. cikke (1) bekezdése b) pontjának i. alpontjával összefüggésben értelmezett (2) bekezdése szerint nem áll fenn ilyen joghatóság?
3)
Az első kérdésre adandó nemleges és a második kérdésre adandó igenlő válasz esetén:
a)
Úgy kell‑e értelmezni az 1215/2012 rendelet 17. cikkének (1) bekezdését, hogy a »szakmai tevékenység« fogalom kiterjed a munkaviszony keretében végzett nem önálló tevékenységre?
b)
Igenlő válasz esetén úgy kell‑e értelmezni az 1215/2012 rendelet 17. cikkének (1) bekezdését, hogy az olyan támogatási megállapodás, amelynek alapján valamely jogi személy közvetlenül felelős egy munkavállaló harmadik személlyel kötött egyedi munkaszerződésből eredő követeléseiért, olyan szerződésnek minősül, amelyet a munkavállaló szakmai tevékenysége körébe tartozó céllal kötött?
4)
Amennyiben az előző kérdésekre adandó válasz alapján a kérdést előterjesztő bíróság joghatósággal rendelkezik a jogvita elbírálására:
a)
Úgy kell‑e értelmezni a »Róma I« rendelet 6. cikkének (1) bekezdését, hogy a »szakmai tevékenység« fogalom kiterjed a munkaviszony keretében végzett nem önálló tevékenységre?
b)
Igenlő válasz esetén úgy kell‑e értelmezni a »Róma I« rendelet 6. cikkének (1) bekezdését, hogy az olyan támogatási megállapodás, amelynek alapján egy jogi személy közvetlenül felelős valamely munkavállalóval szemben egy harmadik személlyel kötött munkaszerződésből eredő követelésekért, olyan szerződésnek minősül, amelyet a munkavállaló szakmai tevékenysége körébe tartozó céllal kötött?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első kérdésről
Az előterjesztő bíróság előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdése lényegében arra irányul, hogy úgy kell‑e értelmezni az 1215/2012 rendelet 21. cikke (1) bekezdése b) pontjának i. alpontját és (2) bekezdését, hogy a munkavállaló annak a helynek a bírósága előtt, ahol vagy ahonnan legutoljára rendszeresen munkát végzett, perelheti azon személyt – attól függetlenül, hogy rendelkezik‑e ezen személy valamely tagállamban székhellyel –, amellyel nem áll fenn munkaszerződése, ha e személy olyan támogatási megállapodás alapján, amelytől a munkaszerződés harmadik féllel való megkötése függött, közvetlenül felelős a harmadik fél e munkavállalóval szembeni kötelezettségeinek teljesítéséért.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a munkaszerződésekkel kapcsolatos jogvitákra vonatkozóan az 1215/2012 rendelet II. fejezetének 5. szakaszában szereplő rendelkezések – amelyek közé a 21. cikk is tartozik – számos olyan szabályt mondanak ki, amely célja, amint az e rendelet (18) preambulumbekezdéséből is kitűnik, hogy a gyengébb szerződő felet az érdekeinek megfelelő, kedvezőbb joghatósági szabályokkal védje (lásd ebben az értelemben: 2018. június 21‑iPetronas Lubricants Italy ítélet,
C‑1/17
,
EU:C:2018:478
,
23.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az 1215/2012 rendelet 21. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a lakóhellyel vagy székhellyel egyik tagállamban sem rendelkező munkaadó az (1) bekezdés b) pontjával összhangban perelhető valamely tagállam bírósága előtt.
Ugyanezen cikk (1) bekezdése b) pontjának i. alpontja előírja, hogy a munkaadó perelhető annak a helynek a bíróságai előtt, ahol vagy ahonnan a munkavállaló rendszeresen munkát végez, vagy annak a helynek a bíróságai előtt, ahol legutoljára rendszeresen munkát végzett.
E tekintetben a Bíróságnak az 44/2001 rendelet 2. cikke 19. cikkének 2. pontjára vonatkozó ítélkezési gyakorlatából következik, hogy az e rendelkezésben szereplő jogi fogalmakat az e rendeletben megállapított joghatósági szabályok valamennyi tagállamban való egységes alkalmazásának biztosítása érdekében önállóan kell értelmezni (lásd ebben az értelemben: 2017. szeptember 14‑iNogueira és társai ítélet,
C‑168/16 és C‑169/16
,
EU:C:2017:688
,
47.
és
48.
pont).
Ebben az összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy mivel az 1215/2012 rendelet 80. cikkének megfelelően e rendelet hatályon kívül helyezi és felváltja a 44/2001 rendeletet, a Bíróság által az utóbbi rendelet rendelkezéseire vonatkozóan adott értelmezés akkor is érvényes az 1215/2012 rendeletre, ha e rendelkezések „egyenértékűnek” minősíthetők (lásd ebben az értelemben: 2019. július 29‑iTibor-Trans ítélet,
C‑451/18
,
EU:C:2019:635
,
23.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), annál is inkább, mivel e 80. cikk pontosítja, hogy „[a] [44/2001] rendeletre való hivatkozásokat [az 1215/2012] rendeletre való hivatkozásként kell értelmezni, [az utóbbi rendelet] III. mellékletben foglalt megfelelési táblázatnak megfelelően.” Márpedig e mellékletből kitűnik, hogy az 1215/2012 rendelet 21. cikkének (1) bekezdése megfelel a 44/2001 rendelet 19. cikke 2. pontjának. Ebből következik, hogy ez utóbbi rendelkezéshez hasonlóan az 1215/2012 rendelet 21. cikkének (1) bekezdését önállóan kell értelmezni.
Az 1215/2012 rendelet 21. cikkét illetően pontosítani kell, hogy – amint az a jelen ítélet 26. és 27. pontjából kitűnik – e rendelkezés a munkavállaló és munkáltatója közötti „egyedi munkaszerződésekkel kapcsolatos” jogvitákban eljáró bíróságok joghatósági szabályait rögzíti. E szabályok alkalmazásának előfeltétele tehát a munkavállaló és munkáltató közötti munkaviszony.
Márpedig a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy az objektív kritériumok szerint meghatározott munkaviszony alapvető jellemzője az a körülmény, hogy adott személy meghatározott ideig, más javára és irányítása alatt díjazás ellenében szolgáltatást nyújt (lásd ebben az értelemben: 2019. április 11‑iBosworth és Hurley ítélet,
C‑603/17
,
EU:C:2019:310
,
25.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ebből következik, hogy bár a munkaszerződés hiánya nem akadálya a munkaviszony fennállásának, a munkaviszony a munkavállaló és a munkáltató közötti alárendeltségi viszony fennállását feltételezi, és az ilyen viszony fennállását a felek közötti kapcsolatot jellemző összes tényállási elemre és körülményre figyelemmel kell értékelni (lásd ebben az értelemben: 2019. április 11‑iBosworth és Hurley ítélet,
C‑603/17
,
EU:C:2019:310
,
26.
és
27.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ebben az összefüggésben az a körülmény, hogy egy olyan társaság, mint az alapügyben a ROI Land, csupán egy munkavállalóval kötött támogatási megállapodást, nem elegendő ahhoz, hogy elve kizárt legyen, hogy e munkavállaló alárendeltségi viszonyban áll e társasággal.
A kérdést előterjesztő bíróságnak, amely e tekintetben kizárólagos hatáskörrel rendelkezik, e körülmények összességére tekintettel kell elvégeznie a releváns ténybeli ellenőrzést, és értékelnie, hogy e jogvita körülményei között fennállt‑e FD és a ROI Land között alárendeltségi viszonnyal jellemzett munkaviszony.
Ezen értékelés keretében relevánsak többek között az FD és a ROI Land közötti támogatási megállapodás, valamint az FD és az R Swiss közötti szóban forgó munkaszerződés megkötését övező körülmények, így az, hogy FD‑t a szóban forgó munkaszerződés megkötése előtt egy másik munkaszerződés kötötte a ROI Landhoz, és a szóban forgó munkaszerződés nem jött volna létre, ha a ROI Land nem vállalt volna kötelezettséget FD felé a támogatási megállapodás révén, illetve az, hogy e szerződés pontosan FD munkabér‑követeléseinek biztosítására irányult. Ugyanez vonatkozik arra a körülményre, amely szerint e szerződések megkötése nem érintette az FD által először a ROI Land, másodszor pedig a teljes egészében az előbbi tulajdonában álló R Swiss számára végzett tevékenységek jellegét.
A fenti indokok alapján az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 1215/2012 rendelet 21. cikke (1) bekezdése b) pontjának i. alpontját és (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a munkavállaló annak a helynek a bírósága előtt, ahol vagy ahonnan utoljára rendszeresen munkát végzett, perelheti azon személyt – attól függetlenül, hogy rendelkezik‑e ez utóbbi valamely tagállamban székhellyel ‑, amellyel nem áll fenn munkaszerződése, ha e személy olyan támogatási szerződés alapján, amelytől a munkaszerződés harmadik féllel való megkötése függött, közvetlenül felelős valamely harmadik fél e munkavállalóval szembeni kötelezettségeinek teljesítéséért, feltéve hogy alárendeltségi viszony áll fenn e személy és a munkavállaló között.
A második kérdésről
Második kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az 1215/2012 rendelet 6. cikkének (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy az e rendelet 21. cikke (2) bekezdésének alkalmazására vonatkozó fenntartás kizárja, hogy valamely tagállami bíróság e tagállam joghatóságra vonatkozó szabályozására támaszkodjon, még akkor is, ha e szabályozás kedvezőbb a munkavállalóra nézve.
Az említett rendelet 6. cikkének (1) bekezdése értelmében, ha az alperes nem rendelkezik lakóhellyel valamely tagállamban, valamennyi tagállam bíróságainak joghatóságát, figyelemmel a 18. cikk (1) bekezdésére, a 21. cikk (2) bekezdésére, valamint a 24. és a 25. cikkre, az adott tagállam joga határozza meg.
Az 1215/2012 rendelet 21. cikkének (2) bekezdése – amint arra a jelen ítélet 26. pontja emlékeztet – lehetővé teszi, hogy a lakóhellyel vagy székhellyel egyik tagállamban sem rendelkező munkáltatót az 1215/2012 rendelet 21. cikke (1) bekezdése b) pontjával összhangban e tagállam bírósága előtt pereljék.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy e rendelet 21. cikke a II. fejezetnek az egyedi munkaszerződéssel kapcsolatos joghatóságra vonatkozó 5. szakaszában szerepel, amely szakasz a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint nemcsak sajátos, hanem kimerítő jelleggel is rendelkezik (lásd ebben az értelemben: 2008. május 22‑iGlaxosmithkline és Laboratoires Glaxosmithkline ítélet,
C‑462/06
,
EU:C:2008:299
,
18.
pont).
Ebből egyrészt az következik, hogy az egyedi munkaszerződéssel kapcsolatos valamennyi jogvitát az e rendelet II. fejezete 5. szakaszának rendelkezéseiben előírt joghatósági szabályok szerint kijelölt bíróság elé kell vinni, másrészt pedig az, hogy ezeket a joghatósági szabályokat csak akkor módosíthatják vagy egészíthetik ki az ugyanezen rendeletben foglalt más joghatósági szabályok, ha az ezen 5. szakaszban szereplő valamely rendelkezés kifejezett utalást tartalmaz azokra (lásd ebben az értelemben: 2008. május 22‑iGlaxosmithkline és Laboratoires Glaxosmithkline ítélet,
C‑462/06
,
EU:C:2008:299
,
19.
pont).
A nemzeti jognak és az 1215/2012 rendeletben előírt joghatósági szabályoknak az e rendelet 6. cikkének (1) bekezdése szerinti kapcsolatát illetően meg kell jegyezni, hogy e rendelkezés főszabály szerint a nemzeti joghatósági szabályok alkalmazását írja elő arra az esetre, ha az alperes nem rendelkezik lakóhellyel valamely tagállamban. Mindazonáltal a „figyelemmel” kifejezés használata kizárja a nemzeti jog alkalmazási köréből a felsorolt rendelkezések hatálya alá tartozó eseteket. Amint arra a főtanácsnok az indítványának 83. pontjában rámutatott, a nemzeti joghatósági szabályok alkalmazásának elve alóli kivételek kimerítő jellegű felsorolását tartalmazza e rendelkezés.
Ezen értelmezést az 1215/2012 rendelet célja is megerősíti. Amint ugyanis e rendelet (14) preambulumbekezdésének első albekezdéséből kitűnik, a valamely tagállamban lakóhellyel nem rendelkező alperes esetében főszabály szerint a felhívott bíróság szerinti tagállam területén alkalmazandó joghatósági szabályokat kell alkalmazni.
E preambulumbekezdés második albekezdése szerint azonban a fogyasztók és a munkavállalók védelmének biztosítása érdekében, a tagállamok bíróságai joghatóságának érvényesülése érdekében azokban a helyzetekben, amelyekben a bíróságok kizárólagos joghatósággal rendelkeznek, továbbá a felek autonómiájának tiszteletben tartása érdekében e rendelet bizonyos joghatósági rendelkezései az alperes lakóhelyére való tekintet nélkül alkalmazandók. A munkavállalók védelmének biztosítását célzó szabályokat illetően ez a helyzet az említett rendelet II. fejezetének 5. szakaszában szereplő azon rendelkezések esetében, amelyek előírják az alkalmazandó joghatósági szabályokat, noha az alperes nem rendelkezik lakóhellyel/székhellyel valamely tagállamban.
Ebből következik, hogy amennyiben valamely tagállam bíróságainak joghatósága nem következik az 1215/2012 rendelet 6. cikkének (1) bekezdésében említett olyan különös rendelkezésből, mint e rendelet 21. cikke, a tagállamok e rendelet 6. cikke (1) bekezdésének megfelelően szabadon alkalmazhatják nemzeti szabályozásukat a joghatóság meghatározására.
Ezzel szemben, ha valamely tagállam bíróságainak joghatósága ténylegesen következik ilyen különös rendelkezésből, e rendelkezés alkalmazása elsőbbséget élvez a joghatóság meghatározására vonatkozó nemzeti szabályokkal szemben, még akkor is, ha e szabályok kedvezőbbek lennének a munkavállalókra nézve (lásd ebben az értelemben a 2021. február 25‑iMarkt24 ítéletet,
C‑804/19
,
EU:C:2021:134
,
34.
pont).
Amint arra a főtanácsnok az indítványának 86. pontjában rámutatott, ez az értelmezés megfelel az 1215/2012 rendelet (4) preambulumbekezdésében kimondott, a joghatósági összeütközésre vonatkozó szabályok egységesítésére irányuló célnak, valamint a joghatósági szabályok kiszámíthatóságának az e rendelet (15) preambulumbekezdésében kimondott követelményének.
A fenti indokokra tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 1215/2012 rendelet 6. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az e rendelet 21. cikke (2) bekezdésének alkalmazására vonatkozó fenntartás kizárja, hogy valamely tagállam bírósága ezen állam joghatósági szabályait alkalmazza, amennyiben a 21. cikk (2) bekezdésének alkalmazási feltételei teljesülnek, még akkor is, ha e szabályok kedvezőbbek a munkavállalókra nézve. Ezzel szemben, ha nem teljesülnek e rendelet 21. cikke (2) bekezdésének, illetve a 6. cikkének (1) bekezdésében említett többi rendelkezésnek az alkalmazási feltételei, az említett bíróság ez utóbbi rendelkezésnek megfelelően szabadon alkalmazhatja az említett szabályokat a joghatóság meghatározására.
A harmadik és a negyedik kérdésről
Elöljáróban pontosítani kell, hogy a harmadik és a negyedik kérdésre adandó válasz csak abban az esetben hasznos az előterjesztő bíróság számára, ha az általa elvégzendő vizsgálatokat követően arra a következtetésre jut, hogy nem áll fenn munkaviszony FD és a ROI Land között, így FD helyzete nem tartozik az 1215/2012 rendelet 21. cikkének hatálya alá.
Továbbá, amint a „Róma I” rendelet (7) preambulumbekezdéséből következik, e rendelet tárgyi hatályának és rendelkezéseinek koherenseknek kell lenniük a 44/2001 rendelettel. Mivel ez utóbbit hatályon kívül helyezte és felváltotta az 1215/2012 rendelet, a koherencia ezen célkitűzése ez utóbbi rendeletre is vonatkozik (2022. február 10‑iShareWood Switzerland ítélet,
C‑595/20
,
EU:C:2022:86
,
34.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Következésképpen a harmadik és negyedik kérdést együttesen kell vizsgálni.
E kérdésekkel az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy úgy kell‑e értelmezni az 1215/2012 rendelet 17. cikkének (1) bekezdését és a „Róma I” rendelet 6. cikkének (1) bekezdését, hogy a „szakmai tevékenység” fogalma nemcsak az önálló vállalkozói tevékenységet, hanem a munkavállalói tevékenységet is magában foglalja, és az e kérdésre adandó igenlő válasz esetén, amennyiben ilyen munkavállalói tevékenység keretében a munkavállaló és a munkaszerződésben említett munkáltatótól eltérő harmadik személy olyan megállapodást köt, amelynek értelmében e személy közvetlenül felel a munkavállalóval szemben a munkáltató munkaszerződésből eredő kötelezettségeiért, az ilyen megállapodás szakmai tevékenységen kívül vagy ilyen céltól függetlenül kötött megállapodásnak minősül.
Ami a harmadik és a negyedik kérdés első részét illeti, vagyis amely arra a kérdésre vonatkozik, hogy a munkavállalói tevékenység az 1215/2012 rendelet 17. cikkének (1) bekezdése és a „Róma I” rendelet 6. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „szakmai tevékenység” fogalma alá tartozik‑e, meg kell állapítani, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint kizárólag az egyén magánfogyasztásával kapcsolatos szükségleteinek kielégítését célzó, szakmai tevékenységen kívül vagy ilyen céltól függetlenül kötött szerződés tartozik azon különleges rendelkezések hatálya alá, amelyeket az említett rendelet a fogyasztó – mint gyengébbnek tartott fél – védelmére ír elő, ezzel szemben ez a védelem a szakmai tevékenység célját szolgáló szerződés esetén indokolatlan (lásd ebben az értelemben: 2020. december 10‑iPersonal Exchange International ítélet,
C‑774/19
,
EU:C:2020:1015
,
30.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ebből következik, hogy ezen ítélkezési gyakorlatból nem következik semmilyen, a szerinti különbségtétel, hogy a szakmai tevékenység önálló vállalkozói vagy munkavállalói jellegű tevékenység‑e, és csak azt kell vizsgálni, hogy a szerződést a szakmai tevékenységen kívül vagy ilyen céltól függetlenül kötötték‑e meg.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy a munkavállalói tevékenység az 1215/2012 rendelet 17. cikkének (1) bekezdése és a „Róma I” rendelet 6. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „szakmai tevékenység” fogalma alá tartozik.
Ami e kérdéseknek az FD és a ROI Land között létrejött támogatási megállapodás minősítésére vonatkozó második részét illeti, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a jelen ügyben e megállapodás elválaszthatatlanul kapcsolódik az FD által végzett szakmai tevékenységhez, mivel FD nem kötötte volna meg a szóban forgó munkaszerződést a támogatási megállapodás hiányában.
A szóban forgó munkaszerződést és a támogatási megállapodást egymáshoz fűző elválaszthatatlan kapcsolatra tekintettel – amint arra a főtanácsnok indítványának 105. pontjában rámutatott – nem állapítható meg, hogy azt szakmai tevékenységen kívül, illetve ilyen céltól függetlenül kötötték.
A fentiekre tekintettel a harmadik és a negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 1215/2012 rendelet 17. cikkének (1) bekezdését és a „Róma I” rendelet 6. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a „szakmai tevékenység” fogalma nemcsak az önálló vállalkozói, hanem a munkavállalói tevékenységet is magában foglalja. E rendelkezések alkalmazása céljából továbbá nem minősül szakmai tevékenységen kívüli célból és attól függetlenül kötött megállapodásnak a munkavállaló és a munkaszerződésben említett munkáltatótól eltérő harmadik személy által kötött olyan megállapodás, amelynek értelmében e személy közvetlenül felel a munkavállalóval szemben a munkáltató munkaszerződésből eredő kötelezettségeiért.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:

1)
A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 12‑i 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet 21. cikke (1) bekezdése b) pontjának i. alpontját és (2) bekezdését
a következőképpen kell értelmezni:
a munkavállaló annak a helynek a bírósága előtt, ahol vagy ahonnan utoljára rendszeresen munkát végzett, perelheti azon személyt – attól függetlenül, hogy rendelkezik‑e ez utóbbi valamely tagállamban székhellyel ‑, amellyel nem áll fenn munkaszerződése, ha e személy olyan támogatási szerződés alapján, amelytől a munkaszerződés harmadik féllel való megkötése függött, közvetlenül felelős valamely harmadik fél e munkavállalóval szembeni kötelezettségeinek teljesítéséért, feltéve hogy alárendeltségi viszony áll fenn e személy és a munkavállaló között.

2)
Az 1215/2012 rendelet 6. cikkének (1) bekezdését
a következőképpen kell értelmezni:
az e rendelet 21. cikke (2) bekezdésének alkalmazására vonatkozó fenntartás kizárja, hogy valamely tagállam bírósága ezen állam joghatósági szabályait alkalmazza, amennyiben a 21. cikk (2) bekezdésének alkalmazási feltételei teljesülnek, még akkor is, ha e szabályok kedvezőbbek a munkavállalókra nézve. Ezzel szemben, ha nem teljesülnek e rendelet 21. cikke (2) bekezdésének, illetve a 6. cikkének (1) bekezdésében említett többi rendelkezésnek az alkalmazási feltételei, az említett bíróság ez utóbbi rendelkezésnek megfelelően szabadon alkalmazhatja az említett szabályokat a joghatóság meghatározására.

3)
Az 1215/2012 rendelet 17. cikkének (1) bekezdését és a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló, 2008. június 17‑i 593/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet („Róma I”) 6. cikkének (1) bekezdését
a következőképpen kell értelmezni:
a „szakmai tevékenység” fogalma nemcsak az önálló vállalkozói, hanem a munkavállalói tevékenységet is magában foglalja. E rendelkezések alkalmazása céljából továbbá nem minősül szakmai tevékenységen kívüli célból és attól függetlenül kötött megállapodásnak a munkavállaló és a munkaszerződésben említett munkáltatótól eltérő harmadik személy által kötött olyan megállapodás, amelynek értelmében e személy közvetlenül felel a munkavállalóval szemben a munkáltató munkaszerződésből eredő kötelezettségeiért.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: német.