CELEX: 62015TJ0175
Zajednička vanjska i sigurnosna politika
Mjere ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s obzirom na stanje u Tunisu
Mjere protiv osoba odgovornih za pronevjeru javnih financijskih sredstava i povezanih osoba i subjekata
Zamrzavanje financijskih sredstava
Popis osoba, subjekata i tijela na koje se primjenjuje zamrzavanje financijskih sredstava
Zadržavanje uvrštenja tužiteljeva imena na popis
Nedostatna činjenična osnova
Očita pogreška u ocjeni
Pogreška koja se tiče prava
Pravo vlasništva
Načelo dobre uprave
Suđenje u razumnom roku
Pretpostavka nedužnosti
Zahtjev za preinaku
Potvrđujući akt
Nedopuštenost

Okolnosti spora i činjenični okvir
Povodom političkih događaja koji su u Tunisu nastupili tijekom prosinca 2010. i siječnja 2011., Vijeće Europske unije, na temelju članka 29. UEU‑a, 31. siječnja 2011. donijelo je Odluku 2011/72/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s obzirom na stanje u Tunisu (
SL 2011., L 28, str. 62
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 6., str. 188.).
Uvodne izjave 1. i 2. Odluke 2011/72 glase:
„(1)
Vijeće je 31. siječnja 2011. ponovno izrazilo punu solidarnost i potporu Tunisu i njegovom stanovništvu te njihovim naporima da uspostave stabilnu demokraciju, vladavinu prava, demokratski pluralizam i potpuno poštivanje ljudskih prava i temeljnih sloboda.
(2)
Vijeće je nadalje odlučilo usvojiti mjere ograničavanja protiv osoba odgovornih za prisvajanje državnih financijskih sredstava Tunisa, koje su time tuniskom narodu uskratile blagodati održivog razvoja njihova gospodarstva i društva te usporile razvoj demokracije u zemlji.”
Člankom 1. stavcima 1. i 2. Odluke 2011/72 propisano je:
„1.   Zamrzavaju se sva financijska sredstva koja pripadaju, u vlasništvu su, nalaze se kod ili su pod nadzorom osoba odgovornih za otuđenje tuniskih državnih financijskih resursa te fizičkih ili pravnih osoba koje su s njima povezane, a navode se u popisu u Prilogu.
2.   Nikakva financijska sredstva ne smiju biti, izravno ili neizravno, dostupna ili upotrijebljena u korist fizičkih ili pravnih osoba koje se navode u Prilogu.”
Članak 2. Odluke 2011/72 određuje:
„1.   Postupajući prema prijedlogu neke države članice ili visokog predstavnika Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku, Vijeće uspostavlja te mijenja popis iz Priloga.
2.   Vijeće obavješćuje predmetnu osobu ili subjekt o svojoj odluci o uvrštenju na popis, kao i o osnovi za uvrštenje, bilo izravno ako je adresa poznata ili objavljivanjem obavijesti, čime se takvoj osobi ili subjektu nudi prilika da iznese primjedbe.
3.   Ako su podnesene primjedbe ili su izneseni značajni novi dokazi, Vijeće preispituje svoju odluku i o tome obavješćuje predmetnu osobu ili subjekt.”
Člankom 3. stavkom 1. Odluke 2011/72 propisano je:
„U Prilogu se navodi po kojoj su osnovi osobe ili subjekti uvršteni na popis.”
Članak 5. Odluke 2011/72 u svojoj prvotnoj verziji propisivao je:
„Ova se Odluka primjenjuje za razdoblje od 12 mjeseci. Neprestano se preispituje. Ocijeni li Vijeće da njezini ciljevi nisu ispunjeni, obnavlja se ili primjereno mijenja.”
U popisu koji je prvotno priložen Odluci 2011/72 navodilo se samo ime bivšeg predsjednika Republike Tunisa Zine el‑Abidine Ben Hamda Ben Alija i ono njegove supruge Leile Bent Mohammed Trabelsi.
Na temelju članka 2. stavka 1. Odluke 2011/72 i članka 31. stavka 2. UEU‑a, Vijeće je 4. veljače 2011. donijelo Provedbenu odluku 2011/79/ZVSP o provedbi Odluke 2011/72 (
SL 2011., L 31, str. 40
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 14., str. 3.). U članku 1. te provedbene odluke predviđeno je da se Prilog Odluci 2011/72 zamijeni tekstom koji je naveden u prilogu navedenoj provedbenoj odluci. U tom su prilogu spomenuta imena 48 fizičkih osoba, među kojima, osobito, u prvom i drugom retku imena dviju osoba koje se navode u točki 7. ove presude i u 28. retku tužiteljevo ime, Mohamed Marouen Ben Ali Ben Mohamed Mabrouk. Isto tako, u 28. retku tog priloga, u stupcu naslovljenom „Identifikacijski podaci”, bilo je navedeno: „Tunižanin, rođen u Tunisu 11. ožujka 1972., sin Jaouide El BEJI, oženjen Sirinom BEN ALI, glavni direktor, s boravištem u 8 rue du Commandant Béjaoui – Carthage – Tunis, NOI br. 04766495”, a u stupcu naslovljenom „Osnova”: „Osoba koja je predmet pravosudne istrage koju provode tuniska državna tijela zbog stjecanja nepokretne i pokretne imovine, otvaranja bankovnih računa i držanja financijskih sredstava u nekoliko zemalja u okviru operacija radi pranja novca”.
Prvi upis tužiteljeva imena u Prilog Odluci 2011/72, kako je izmijenjena Provedbenom odlukom 2011/79, naknadno je produljen Odlukom Vijeća 2012/50/ZVSP od 27. siječnja 2012. (
SL 2012., L 27, str. 11
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 2., str. 325.), Odlukom Vijeća 2013/72/ZVSP od 31. siječnja 2013. (
SL 2013., L 32, str. 20
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 14., str. 272.) i Odlukom Vijeća 2014/49/ZVSP od 30. siječnja 2014. (
SL 2014., L 28, str. 38
.).
Nakon donošenja presuda od 28. svibnja 2013., Trabelsi i dr./Vijeće (
T‑187/11
,
EU:T:2013:273
), od 28. svibnja 2013., Chiboub/Vijeće (
T‑188/11
, neobjavljena,
EU:T:2013:274
) i od 28. svibnja 2013., Al Matri/Vijeće (
T‑200/11
, neobjavljena,
EU:T:2013:275
), Vijeće je izmijenilo osnovu za uvrštenje imena osoba koje su navedene na popisu iz Priloga Odluci 2011/72, kako je izmijenjena Provedbenom odlukom 2011/79. U odnosu na tužitelja osnova za uvrštenje na popis izmijenjena je Odlukom 2014/49 na sljedeći način: „Osoba je predmet pravosudne istrage tuniskih državnih tijela zbog sudioništva u pronevjeri javnih sredstava od strane javnog dužnosnika, zbog sudioništva u zloporabi funkcije od strane javnog dužnosnika radi pribavljanja nepripadajuće koristi trećoj osobi i nanošenja štete upravi te zbog sudioništva u protuzakonitom utjecaju na javnog dužnosnika radi neposrednog ili posrednog postizanja koristi za druge osobe”.
Dopisom od 12. siječnja 2015. Vijeće je obavijestilo tužitelja da namjerava ponovno produljiti mjere ograničavanja donesene protiv njega. Tom dopisu priložilo je potvrdu od 19. prosinca 2014., koju su dostavile tuniske vlasti i koja se odnosi na sudski postupak koji se vodi u Tunisu, a u kojem tužitelj sudjeluje. Dopisom od 15. siječnja 2015. tužitelj je podnio svoje primjedbe i zatražio od Vijeća da se njegovo ime ukloni s popisa u Prilogu Odluci 2011/72, kako je izmijenjena Odlukom 2014/49, zbog razloga navedenih u spomenutom dopisu.
Vijeće je 30. siječnja 2015. donijelo Odluku (ZVSP) 2015/157 o izmjeni Odluke 2011/72 (
SL 2015., L 26, str. 29
.). U njezinu članku 1. stavku 1. propisano je da se članak 5. Odluke 2011/72 zamjenjuje sljedećim tekstom: „Ova se Odluka primjenjuje do 31. siječnja 2016. Ona se stalno preispituje. Prema potrebi se može obnoviti ili izmijeniti ako Vijeće smatra da njezini ciljevi nisu ispunjeni.”. Tužiteljevo ime kao i osnova za njegovo uvrštenje zadržani su na popisu u Prilogu Odluci 2011/72, kako je izmijenjena Odlukom 2014/49.
Dopisom od 4. veljače 2015. Vijeće je odgovorilo na tužiteljeve primjedbe od 15. siječnja 2015. U bitnome, smatralo je da, zbog razloga navedenih u tom dopisu, mjere ograničavanja donesene u odnosu na tužitelja moraju ostati na snazi te je tom dopisu priložilo primjerak Odluke 2015/157. Međutim, navelo je da će, u skladu s tužiteljevim primjedbama koje se odnose na stanje pravosudne istrage koja se vodi protiv njega u Tunisu, provesti novo ispitivanje tih mjera ograničavanja prije 31. srpnja 2015.
Tužitelj je podnio primjedbe 18. veljače, 29. svibnja i 7. rujna 2015. Dopisom od 16. studenoga 2015. Vijeće je odgovorio na te primjedbe. Kao prvo, odbilo je zahtjev za uvid u spis koji se odnosi na tužitelja, a koji je on istaknuo u svojem dopisu od 18. veljače 2015., navodeći da potvrda iz točke 11. ove presude predstavlja pravnu osnovu na kojoj je Vijeće odlučilo produljiti mjere u odnosu na tužitelja te da ono ne raspolaže drugom dokumentacijom. Kao drugo, Vijeće je navelo da je svojem dopisu priložilo dijelove dvaju dokumenata od 11. svibnja 2015. koje su izdale tuniske vlasti i koji se odnose na sudske postupke koji se vode protiv tužitelja. Kao treće, nakon što je odgovorilo na tužiteljeve argumente istaknute u njegovim primjedbama od 29. svibnja 2015. i nakon što je odbilo njegov zahtjev za saslušanje, Vijeće je navelo da treba zadržati mjere ograničavanja koje su protiv njega donesene.
Tužitelj je 30. studenoga 2015. podnio nove primjedbe, na koje je Vijeće odgovorilo dopisom od 18. prosinca 2015. Vijeće je u zaključku tog dopisa navelo da namjerava produljiti mjere ograničavanja protiv tužitelja i izmijeniti osnovu za uvrštenje njegova imena na ovaj način: „Osoba je predmet pravosudne istrage tuniskih vlasti zbog sudioništva u pronevjeri javnih sredstava od strane javnog dužnosnika, zbog sudioništva u zloporabi funkcije od strane javnog dužnosnika radi pribavljanja nepripadajuće koristi trećoj osobi i nanošenja štete upravi, te zbog sudioništva u protuzakonitom utjecaju na javnog dužnosnika radi neposrednog ili posrednog postizanja koristi za drugu osobu.”. Tužitelj je 5. siječnja 2016. u odgovoru na taj dopis podnio nove primjedbe.
Vijeće je 28. siječnja 2016. donijelo Odluku (ZVSP) 2016/119 o izmjeni Odluke 2011/72 (
SL 2016., L 23, str. 65
.), kojom se, na temelju njezina članka 1. stavka 1., primjena Odluke 2011/72 produljuje do 31. siječnja 2017. Na temelju njezina članka 1. stavka 2., Prilogom toj odluci zamijenjen je Prilog Odluci 2011/72. Tužiteljevo ime nalazi se u 28. retku tog novog Priloga. Tekst odgovarajuće osnove za uvrštenje istovjetan je onomu koji je Vijeće dostavilo tužitelju u svojem dopisu od 18. prosinca 2015. Kao što je to Vijeće već navelo tužitelju u svojem dopisu od 29. siječnja 2016., taj se novi tekst temelji na potvrdi tuniskih vlasti od 20. listopada 2015., priložnoj navedenom dopisu.
Postupak i zahtjevi stranaka
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 10. travnja 2015. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
Vijeće je 2. srpnja 2015. podnijelo odgovor na tužbu.
Replika i odgovor na repliku podneseni su 14. rujna 2015. odnosno 8. siječnja 2016.
Tužitelj je 25. siječnja 2016., na temelju članka 86. Poslovnika Općeg suda, dostavio prvi podnesak kojim se vrši prilagodba tužbe, a kojim proširuje tužbeni zahtjev na način da obuhvaća i odluku Vijeća od 16. studenoga 2015., kojom je potonje odbilo tužiteljev zahtjev od 29. svibnja 2015. o uklanjanju njegova imena s popisa u Prilogu Odluci 2011/72. Tužitelj je 4. travnja 2016. podnio drugi podnesak kojim se vrši prilagodba tužbe, a kojim je zatražio da se tužbeni zahtjev proširi i na Odluku 2016/119.
Vijeće je 30. ožujka 2016. istaknulo svoja očitovanja u odnosu na prvi podnesak kojim se vrši prilagodba tužbe, dok je 4. svibnja 2016. istaknulo očitovanja u odnosu na drugi od tih podnesaka.
Nakon izmjene sastava vijećâ Općeg suda, predmetni postupak odlukom od 3. listopada 2016. dodijeljen je petom vijeću.
Opći sud odlučio je na temelju prijedloga suca izvjestitelja otvoriti usmeni dio postupka.
Na raspravi održanoj 14. prosinca 2016. saslušana su izlaganja stranaka i njihovi odgovori na pitanja Općeg suda.
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
poništi Odluku 2015/157 u dijelu u kojem se odnosi na njega, odluku Vijeća od 16. studenoga 2015. kojom je ono odbilo tužiteljev zahtjev od 29. svibnja 2015. o uklanjanju njegova imena s popisa u Prilogu Odluci 2011/72 i Odluku 2016/119 u dijelu u kojem se odnosi na njega;
–
naloži Vijeću snošenje troškova.
Vijeće od Općeg suda zahtijeva da:
–
u cijelosti odbije tužbu;
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
Pravo
U odnosu na tužbeni zahtjev kojim se traži poništenje Odluke 2015/157
U prilog tužbi tužitelj formalno ističe šest tužbenih razloga. U prvom tužbenom razlogu, koji se, u bitnome, temelji na pogrešci koja se tiče prava, tužitelj navodi da pravosudna istraga koja se protiv njega vodi u Tunisu ne pruža dovoljnu činjeničnu osnovu za zadržavanje uvrštenja njegova imena u Prilog Odluci 2011/72. Taj se prvi tužbeni razlog sastoji od dvaju dijelova, od kojih se prvi temelji na tome da Vijeće nije vodilo računa o pozitivnom razvoju različitih sudskih postupaka koji se protiv tužitelja vode u Tunisu, a drugi na tome da ta institucija nije vodila računa o povredi načela suđenja u razumnom roku u okviru gore navedene pravosudne istrage. Drugi tužbeni razlog temelji se na povredi članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), zato što je Vijeće prekršilo načelo suđenja u razumnom roku. U trećem tužbenom razlogu tužitelj ističe da je Odluka 2015/157 bespredmetna. Prvi dio tog tužbenog razloga temelji se na očitim pogreškama u ocjeni koje se odnose na razvoj procesa demokratizacije u Tunisu i na potrebi donošenja mjera ograničavanja protiv državljana te treće zemlje odgovornih za pronevjeru javnih sredstava. Podredno, tužitelj ističe nedostatak u obrazloženju. Drugi dio tog tužbenog razloga temelji se na pogrešci koja se tiče prava, a koja je počinjena time što je Vijeće smatralo da elementi koje su dostavile tuniske vlasti dokazuju postojanje progonâ protiv tužitelja. Četvrti tužbeni razlog sastoji se od dvaju dijelova, koji se temelje, s jedne strane, na povredi članka 48. Povelje i, s druge strane, na povredi njezina članka 41. stavka 1. U prvom se dijelu tog tužbenog razloga tužitelj poziva na povredu pretpostavke nedužnosti, koja je počinjena priopćenjem za medije Vijeća od 31. siječnja 2011. U drugom dijelu tog tužbenog razloga tužitelj se poziva na povredu načela dobre uprave, posebno prava na nepristrano postupanje. Podredno, u slučaju da gore navedeni razlozi budu odbijeni, tužitelj ističe peti tužbeni razlog, koji se temelji na „očitoj pogrešci u ocjeni”, a koja se sastoji u tome da Vijeće nije dovoljno vodilo računa o „kaznenopravnom elementu” Odluke 2015/157. Šesti tužbeni razlog temelji se na povredi prava vlasništva i članka 17. Povelje.
Uvodno valja navesti da se drugi dio trećeg tužbenog razloga – koji se temelji na tome da je Vijeće počinilo pogrešku prilikom ocjene dostatnosti dokaza što su ih dostavile tuniske vlasti – u biti nadovezuje na prvi tužbeni razlog i čini njegov treći dio. Također, svi dijelovi četvrtog tužbenog razloga u biti se nadovezuju na drugi tužbeni razlog, u dijelu u kojem se odnose na povrede tužiteljevih temeljnih prava koje su počinjene u postupku u kojem je donesena Odluka 2015/157. Stoga valja smatrati da se on od triju dijelova, koji se temelje na povredama što ih je počinilo Vijeće u odnosu na članak 47., članak 48. i članak 41. stavak 1. Povelje. Naposljetku, iz gornjih navoda proizlazi da valja smatrati da peti i šesti tužbeni razlog predstavljaju četvrti odnosno peti tužbeni razlog.
Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava, a koja se sastoji u tome da je Vijeće pogrešno smatralo da pravosudna istraga koja je u tijeku i koja se vodi u odnosu na tužitelja u Tunisu predstavlja dovoljnu činjeničnu osnovu
Prvim tužbenim razlogom tužitelj u bitnome ističe da na dan donošenja Odluke 2015/157 pravosudna istraga koja je u tijeku i koja se protiv njega vodi u Tunisu više nije mogla služiti kao osnova za zadržavanje mjera ograničavanja što ih je Vijeće donijelo protiv njega. Smatra da je ta institucija počinila pogrešku koja se tiče prava time što nije uzela u obzir dokaze o kojima ju je obavijestio vezano uz taj predmet. Kao što to navodi u uvodu tog tužbenog razloga, tužitelj priznaje da, na temelju točaka 77. i 84. presude od 5. ožujka 2015., Ezz i dr./Vijeće (
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
), Vijeće ima pravnu osnovu za donošenje mjera ograničavanja u području zajedničke vanjske i sigurnosne politike (ZVSP) zbog činjenice postojanja sudskog postupka koji se vodi zbog kažnjivog djela pronevjere javnih sredstava. Međutim, smatra da su razvoj tog sudskog postupka i nepravilnosti počinjene u tom okviru relevantni za ocjenu zakonitosti zadržavanja predmetnih mjera.
U tom pogledu uvodno valja podsjetiti da je u presudi od 27. veljače 2014., Ezz i dr./Vijeće (
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
), koja je potvrđena u žalbenom postupku presudom od 5. ožujka 2015., Ezz i dr./Vijeće (
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
), zadržano široko tumačenje općih kriterija predviđenih u članku 1. stavku 1. Odluke Vijeća 2011/172/ZVSP od 21. ožujka 2011. o mjerama ograničavanja protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Egiptu (
SL 2011., L 76, str. 63
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 8., str. 260.) (presuda od 27. veljače 2014., Ezz i dr./Vijeće,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, t.
67.
, potvrđena u žalbenom postupku presudom od 5. ožujka 2015., Ezz i dr./Vijeće,
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147, t. 72, 77., 82. i 84.
).
Nadalje, valja podsjetiti da je u više presuda donesenih u postupcima čiji je predmet poništenje mjera ograničavanja koje je donijelo Vijeće s obzirom na stanje u Tunisu Opći sud primijenio isto načelo širokog tumačenja članka 1. stavka 1. Odluke 2011/72, čiji je sadržaj gotovo istovjetan onomu članka 1. stavka 1. Odluke 2011/172 (presude od 14. travnja 2016., Ben Ali/Vijeće,
T‑200/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:216
, t.
114.
, od 30. lipnja 2016., CW/Vijeće,
T‑224/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:375
, t.
91.
, od 30. lipnja 2016., Al Matri/Vijeće,
T‑545/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:376
, t.
85.
i od 30. lipnja 2016., CW/Vijeće,
T‑516/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:377
, t.
71.
).
U tom pogledu, kao što to proizlazi iz članka 1. stavka 1. Odluke 2011/72, njezin je cilj da se zamrzne imovina osoba odgovornih za otuđenje tuniskih državnih financijskih resursa te osoba koje su s njima povezane, a navode se na popisu u prilogu navedenoj odluci. Naime, to prisvajanje državnih financijskih sredstava, time što ugrožava funkcioniranje tuniskih javnih institucija i tijela koja o njima ovise, „uskratilo” je, prema tekstu uvodne izjave 2. te odluke, „tuniskom narodu blagodati održivog razvoja njihova gospodarstva i društva te usporilo razvoj demokracije u zemlji”.
Nadalje, prema sudskoj praksi, iz članka 1. stavka 1. Odluke 2011/72, tumačenog u skladu s njezinim uvodnim izjavama 1. i 2., proizlazi da cilj zamrzavanja imovine predviđenog tom odlukom nije sankcionirati protupravna djela koja su počinile odnosne osobe niti ih prisilno odvratiti od činjenja takvih djela. Jedini je cilj tog zamrzavanja imovine olakšati tuniskim vlastima utvrđenje počinjene pronevjere javnih financijskih sredstava i sačuvati mogućnost da te vlasti povrate imovinsku korist ostvarenu tim pronevjerama. Njegova je narav stoga isključivo preventivna te nema kazneno svojstvo (presude od 14. travnja 2016., Ben Ali/Vijeće,
T‑200/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:216
, t.
81.
i
82.
i od 30. lipnja 2016., Al Matri/Vijeće,
T‑545/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:376
, t.
62.
i
64.
; vidjeti također u tom smislu i po analogiji presudu od 27. veljače 2014., Ezz i dr./Vijeće,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, t.
77.
,
78.
i
206.
).
Posebno, u odnosu na ciljeve Odluke 2011/72, pojam osoba odgovornih za otuđenje tuniskih državnih financijskih resursa u smislu njezina članka 1. stavka 1. treba obuhvatiti ne samo osobe koje su već osuđene za takva djela već i one koje su predmet pravosudnih istraga u tijeku, a čiji je cilj utvrditi tu odgovornost (presude od 14. travnja 2016., Ben Ali/Vijeće,
T‑200/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:216
, t.
124.
, od 30. lipnja 2016., CW/Vijeće,
T‑224/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:375
, t.
100.
, od 30. lipnja 2016., Al Matri/Vijeće,
T‑545/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:376
, t.
86.
i od 30. lipnja 2016., CW/Vijeće
T‑516/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:377
, t.
80.
).
Stoga na temelju takvog tumačenja članka 1. stavka 1. Odluke 2011/72 – koje, osim toga, tužitelj nije doveo u pitanje (vidjeti točku 29. ove presude) – valja ispitati različite dijelove prvog tužbenog razloga. Valja također naglasiti da, unatoč određenim terminološkim razlikama u tužbi, treba smatrati da se ovaj tužbeni razlog odnosi na pogrešnu pravnu kvalifikaciju elemenata koji čine činjeničnu osnovu spornih mjera ograničavanja, a ne na nepostojanje pravne osnove za te mjere.
– U odnosu na prvi dio prvog tužbenog razloga, koji se temelji na tome da Vijeće nije vodilo računa o pozitivnom razvoju različitih sudskih postupaka koji se protiv tužitelja vode u Tunisu
U okviru prvog dijela prvog tužbenog razloga tužitelj u bitnome smatra da razvoj sudskih postupaka u njegovu korist čini manje vjerojatnim da će u nekom od postupaka biti osuđen. Tu argumentaciju potkrepljuje trima elementima. Kao prvo, poziva se na presudu tuniskog Kasacijskog suda od 1. srpnja 2014., u kojoj je zaključeno da imovina koju je naslijedio od svojeg oca, u smislu tuniske Uredbe sa zakonskom snagom br. 2011‑47 od 31. svibnja 2011., uključuje prihode koji proizlaze iz te imovine kao i iz njihova ponovnog ulaganja. Smatra da je tom presudom utvrđena zakonitost njegove tuniske imovine. Kao drugo, poziva se na tri presude tuniskih sudova od 28. svibnja 2013., od 21. kolovoza 2014. i od 17. prosinca 2014., kojima su ukinute zabrane napuštanja Tunisa koje su mu izrečene. Kao treće, ističe da on nije optužen za držanje nezakonite imovine izvan Tunisa. U replici dodaje da je Vijeće bilo dužno utvrditi kako je razumno očekivati da će se voditi postupak i, u protivnom, povući sporne mjere ograničavanja, osim ako ne sudjeluje u protupravnim radnjama tuniskih vlasti koje se, prema njegovu mišljenju, sastoje u beskonačnom produžavanju sudskih postupaka koji se vode protiv njega.
Vijeće u odgovoru najprije navodi da se presudom tuniskog Kasacijskog suda od 1. srpnja 2014., suprotno tužiteljevim navodima, ne utvrđuje da je sva njegova imovina u Tunisu zakonita. Nadalje, Vijeće ističe da nisu relevantni tužiteljevi argumenti koji se odnose, s jedne strane, na ukidanje zabrana putovanja u inozemstvo koje su mu izrečene i, s druge strane, na nepostojanje veze između okolnosti za koje se optužuje i imovine koju drži izvan Tunisa. Stoga, prema Vijeću, tužitelj pogrešno poistovjećuje sporne mjere ograničavanja s mjerama pravne pomoći.
U tom pogledu valja utvrditi da, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točkama 33. i 34. ove presude, tužiteljevu argumentaciju u okviru ovog dijela treba odbiti.
Naime, ono što Vijeće u konkretnom slučaju treba provjeriti jest, s jedne strane, da dokazi kojima raspolaže omogućuju utvrđenje da se protiv tužitelja vodi jedan ili više sudskih postupaka za kažnjiva djela koja se mogu okvalificirati kao pronevjera javnih sredstava i, s druge strane, da taj postupak ili više njih omogućuju da se tužitelj utvrdi odgovornim za takvu pronevjeru ili da je povezan s takvom odgovornom osobom u smislu članka 1. stavka 1. Odluke 2011/72 (vidjeti u tom smislu presude od 14. travnja 2016., Ben Ali/Vijeće,
T‑200/14
, neobjavljenu,
EU:T:2016:216
, t.
156.
i od 30. lipnja 2016., Al Matri/Vijeće,
T‑545/13
, neobjavljenu,
EU:T:2016:376
, t.
65.
).
Stoga u okviru te odluke nije načelno na Vijeću da sâmo ispita i ocijeni relevantnost i točnost elemenata na kojima se temelje sudski postupci koji se vode protiv osoba čija su imena u uvrštena u prilog toj odluci. Naime, kao što je to navedeno u točki 33. ove presude, donošenjem te i kasnijih odluka Vijeće ne pokušava sâmo sankcionirati pronevjere javnih sredstava koje tuniske vlasti istražuju, već sačuvati mogućnost da te vlasti utvrde počinjenje navedenih pronevjera i povrate njima ostvarenu imovinsku korist. Na nadležnim je tuniskim vlastima stoga da provjere navedene elemente i da poduzmu prikladne mjere (vidjeti u tom smislu presude od 14. travnja 2016., Ben Ali/Vijeće,
T‑200/14
, neobjavljenu,
EU:T:2016:216
, t.
158.
i od 30. lipnja 2016., Al Matri/Vijeće,
T‑545/13
, neobjavljenu,
EU:T:2016:376
, t. 66). Stoga je načelno na Vijeću ili na Općem sudu da provjeri, ne osnovanost takvih postupaka, već samo osnovanost odluke o zamrzavanju financijskih sredstava s obzirom na dokaze koje su dostavile tuniske vlasti (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 5. ožujka 2015., Ezz i dr./Vijeće,
C‑220/14 P
,
EU:C:2015:147
, t.
77.
).
Točno je da Vijeće ne mora u svim okolnostima prihvatiti utvrđenja tuniskih pravosudnih tijela koja su sadržana u dokumentima što su ih ona dostavila. Naime, iz sudske prakse proizlazi da Vijeće mora pažljivo i nepristrano preispitati dokaze koje su mu dostavila nadležna tijela, u konkretnom slučaju tuniske vlasti, posebno u odnosu na očitovanja i eventualne oslobađajuće dokaze koje je dostavio tužitelj. Ta obveza također proizlazi iz načela dobre uprave, zajamčenog u članku 41. Povelje (vidjeti u tom smislu i analogijom presude od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, t.
99.
i
114.
, od 14. travnja 2016., Ben Ali/Vijeće,
T‑200/14
, neobjavljenu,
EU:T:2016:216
, t.
158.
i
159.
i od 30. lipnja 2016., Al Matri/Vijeće,
T‑545/13
, neobjavljenu,
EU:T:2016:376
, t.
58.
i
67.
).
Međutim, iz te iste sudske prakse proizlazi da je na Vijeću, kako bi ispunilo svoju obvezu pažljivog i nepristranog ispitivanja, da ocijeni je li potrebno da od nadležnih tijela ishodi dodatne informacije ili dodatne dokaze s obzirom na tužiteljeva očitovanja i činjenične dokaze koje je on istaknuo. Konkretnije, iako nije na Vijeću da zamijeni tuniska pravosudna tijela u ocjeni osnovanosti pravosudne istrage koja se vodi protiv tužitelja, ne može se isključiti mogućnost da će ta institucija morati zatražiti pojašnjenja vezano uz elemente na kojima se ta istraga temelji (vidjeti u tom smislu i po analogiji presude od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, t.
115.
i od 30. lipnja 2016., Al Matri/Vijeće,
T‑545/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:376
, t.
68.
).
U konkretnom slučaju valja podsjetiti da je, kao što je to navedeno u točki 11. ove presude, kako bi produljilo uvrštenje tužiteljeva imena na popis u Prilogu Odluci 2011/72, Vijeće donijelo svoju odluku na temelju potvrde tuniskih vlasti od 19. prosinca 2014. koja se odnosi na pravosudnu istragu koja se vodi protiv tužitelja. Tu potvrdu, koja je priložena tužbi, izdao je Tribunal de première instance de Tunis (Prvostupanjski sud u Tunisu), a potpisao ju je tajnik prvog suca istrage (kabinet br. 1). Njome se potvrđuje da je „istraga koja se vodi pod br. 19592/1 protiv Zine El Abidine Ben Haj Hamda Ben Haj Hassena Ben Alija i drugih još u tijeku te da se vodi protiv imenovanog Mohameda Marouena Ben Alija Ben Mohameda Mabrouka, koji se progoni osobito zbog sudioništva u pronevjeri javnih sredstava od strane javnog dužnosnika, sudioništva u zloporabi funkcije od strane javnog dužnosnika radi pribavljanja nepripadajuće koristi trećoj osobi i nanošenja štete upravi te zbog sudioništva u protuzakonitom utjecaju na javnog dužnosnika radi neposrednog ili posrednog postizanja koristi za drugu osobu”.
Tužitelj ne osporava da je ta potvrda dovoljna za utvrđenje činjenice da se protiv njega vodi pravosudna istraga u Tunisu, kako bi se utvrdilo njegovo sudjelovanje u kažnjivim djelima koja se mogu kvalificirati kao pronevjera javnih sredstava. Naime, oslobađajućim dokazima koje je dostavio tužitelj samo se nastoji utvrditi, kao što je i sam naveo, da nije razumno očekivati da će se po okončanju istrage pokrenuti postupak protiv njega. Drugim riječima, proizlazi da tužitelj smatra da će u istrazi doći do slabljenja dokaza protiv njega odnosno do njihova nestanka. S druge strane, on uopće ne tvrdi da raspolaže dokazima da su tuniska pravosudna tijela okončala navedenu istragu s obrazloženjem da mu nije moguće suditi za kažnjiva djela koja su se istraživala.
Suprotno onomu što smatra tužitelj, s obzirom na to da ta pravosudna istraga nije okončana, čak i pod pretpostavkom da je utvrđen razvoj sudskih postupaka koji upućuje na slabljenje dokaza koji ga terete, to ne obvezuje Vijeće da, čim dozna za te dokaze, ukloni njegovo ime s popisa u Prilogu Odluci 2011/72.
Naime, kao što je to navedeno u točki 40. ove presude, nije na Vijeću, već na nadležnim tuniskim vlastima da provjere dokaze na kojima se temelji navedena pravosudna istraga i da poduzmu odgovarajuće mjere koje su propisane s obzirom na rezultat koji treba postići. U suprotnom, moglo bi doći do situacije u kojoj bi Vijeće donijelo preuranjene zaključke u odnosu na osnovanost navedene istrage, koji bi se mogli razlikovati od onih do kojih dođu same tuniske vlasti. Takva situacija može dovesti do paradoksalnog rezultata da, u trenutku kad se bude sudilo odnosnoj osobi i, ako to bude slučaj, kad je te vlasti budu proglasile odgovornom za pronevjeru javnih sredstava, njezina imovina neće biti zamrznuta u Europskoj uniji, što onemogućava da se povrati imovinska korist ostvarena pronevjerama koje joj se stavljaju na teret. Očito je da koristan učinak Odluke 2011/72 ne bi bio zajamčen (vidjeti u tom smislu i analogijom presude od 14. travnja 2016., Ben Ali/Vijeće,
T‑200/14
, neobjavljenu,
EU:T:2016:216
, t.
124.
i od 30. lipnja 2016., Al Matri/Vijeće,
T‑545/13
, neobjavljenu,
EU:T:2016:376
, t.
86.
).
Nadalje, prema sudskoj praksi, iako je na nadležnom tijelu Unije da u slučaju osporavanja utvrdi osnovanost razloga iznesenih protiv odnosne osobe, a nije na toj osobi da pruži negativan dokaz o neosnovanosti navedenih razloga, za ocjenu prirode, načina i intenziteta dokazanosti koja se može zahtijevati od Vijeća valja uzeti u obzir prirodu i posebno područje primjene mjera ograničavanja te njihov cilj (vidjeti u tom smislu presude od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, t.
121.
, od 28. studenoga 2013., Vijeće/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, t.
74.
do
85.
i od 30. lipnja 2016., Al Matri/Vijeće,
T‑545/13
, neobjavljenu,
EU:T:2016:376
, t.
50.
i
74.
).
U konkretnom slučaju, s obzirom na to da je Vijeće dostavilo dokaze o postojanju pravosudne istrage koja se vodi protiv tužitelja i da njihova vjerodostojnost nije osporena, na tužitelju je da upozori na konkretne dokaze na koje se poziva kako bi doveo u pitanje osnovanost te istrage (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 30. lipnja 2016., Al Matri/Vijeće,
T‑545/13
, neobjavljenu,
EU:T:2016:376
, t.
74.
). Točno je da se, kao što to navodi tužitelj u replici, obveza Vijeća da izvrši provjere može opravdati potrebom da se izbjegne da Vijeće sudjeluje u protupravnim radnjama tuniskih vlasti koje se sastoje u tome da ostavljaju beskonačno dugo otvorenu navedenu istragu a da pritom ne postoji nijedan dokaz koji tereti tužitelja. Međutim, to ne može biti slučaj kada ne postoje konkretni dokazi koji su takvi da mogu potaknuti legitimne sumnje Vijeća u odnosu na nedovršavanje te istrage.
Suprotno onomu što tužitelj smatra, oslobađajući dokazi koje podnosi nisu takvi da potiču legitimne sumnje u odnosu na vjerojatnost da će mu se suditi po okončanju pravosudne istrage koja se vodi protiv njega ili u odnosu na razloge njezina nedovršavanja.
Kao prvo, tužitelj nije dostavio nijedan dokaz koji omogućuje razumijevanje kako presuda tuniskog Kasacijskog suda od 1. srpnja 2014. može utjecati na ocjenu njegova sudjelovanja u kaznenim djelima na koja se odnosi pravosudna istraga koja se vodi protiv njega.
U tom pogledu, prema navodima tužiteljeva zastupnika u Tunisu sadržanima u njegovu dopisu od 2. rujna 2014., koji je priložen tužbi, tuniski je Kasacijski sud u svojoj presudi od 1. srpnja 2014. smatrao da se imovina koja potječe od nasljeđivanja i koja je zbog toga isključena iz područja primjene konfiskacije imovine predviđene Uredbom sa zakonskom snagom br. 2011‑47 od 31. svibnja 2011. sastoji ne samo od imovine koja je prenesena nasljeđivanjem nego i od svih prihoda od te imovine i rezultata njihova ponovnog ulaganja u svim oblicima. U navedenom dopisu tužiteljev zastupnik u Tunisu na temelju te presude zaključuje da „njezina primjena mora dovesti do toga da sva tužiteljeva imovina bude isključena iz područja primjene uredbe sa zakonskom snagom o konfiskaciji, s obzirom na to da ta imovina potječe izravno iz nasljedstva njegova oca ili od ponovnog ulaganja imovine koja potječe iz nasljedstva i njihovih prihoda”.
Međutim, u tom pogledu dovoljno je navesti da gore navedeni dijelovi presude tuniskog Kasacijskog suda od 1. srpnja 2014. sami za sebe nipošto ne dopuštaju da se isključi mogućnost da pravosudna istraga koja se vodi protiv tužitelja utvrdi njegovu odgovornost za kažnjiva djela pronevjere tuniskih javnih sredstava.
Naime, iz tih navoda može se samo zaključiti da prihodi od tužiteljeve imovine koja mu je prenesena nasljeđivanjem kao i rezultati njihova ponovnog ulaganja ne mogu biti predmet konfiskacije predviđene Uredbom sa zakonskom snagom br. 2011‑47 od 31. svibnja 2011. S druge strane, iz tih se navoda ne može izvesti nikakav zaključak u odnosu na ishod predmetne pravosudne istrage. Stoga, čak i ako se dokaže tužiteljev navod prema kojem nakon donošenja navedene presude može slobodno upravljati tuniskom imovinom, to nipošto ne prejudicira ishod te istrage, koja, s obzirom na kažnjiva djela zbog kojih se vodi, može dovesti u pitanje zakonitost tužiteljeva držanja nekih dijelova njegove imovine.
Usto, tužitelj nije bio u stanju objasniti odnos između, s jedne strane, navedene uredbe i građanskog postupka u okviru kojeg je donesena presuda tuniskog Kasacijskog suda od 1. srpnja 2014. i, s druge strane, predmetne pravosudne istrage. Stoga, upitan o tome na raspravi, samo je naveo da se Uredba sa zakonskom snagom br. 2011‑47 od 31. svibnja 2011., osim na njega, primjenjivala na određen broj osoba protiv kojih su se vodile istovjetne pravosudne istrage i da je bilo moguće da se predmet u kojem je donesena navedena presuda koja se odnosi na njega također odnosio na neke od tih osoba. Međutim, činjenica da je, usporedno s pravosudnim istragama koje su se vodile protiv tužitelja i drugih osoba, područje primjene upravnih mjera konfiskacije imovine koje su tuniske vlasti donijele protiv njih ograničeno odlukom tuniskog Kasacijskog suda ne može biti dovoljna za pobuđivanje legitimne sumnje u odnosu na osnovanost tih pravosudnih istraga.
Kao drugo, ne proizlazi ni to da ukidanje zabrana napuštanja Tunisa koje su izrečene tužitelju nakon donošenja triju presuda tuniskih sudova od 28. svibnja 2013., od 21. kolovoza 2014. i od 17. prosinca 2014. dovodi do takvih sumnji. Naime, iz tužiteljevih navoda kao i dijelova spisa proizlazi da su predmetne presude donesene u postupcima različitima od kaznenog postupka u kojem je pokrenuta navedena istraga, koja je na dan donošenja Odluke 2015/157 bila još u tijeku. Tužitelj, osim toga, nipošto ne ističe da su te presude donesene u postupcima koji su na neki način povezani s tom istragom. Također, okolnost da bi tužitelj nakon donošenja istih tih presuda mogao biti slobodan napustiti Tunis, čak i pod pretpostavkom da je utvrđena, potpuno je bespredmetna.
Točno je da se ukidanje zabrane napuštanja tuniskog državnog područja, koja je određena u prvoj od gore navedenih presuda, kao što to proizlazi iz dijelova spisa, temelji na tužiteljevu oslobađanju, koje je naloženo istom presudom u postupku u kojem mu je suđeno pred predmetnim sudom za kažnjiva djela koja su po naravi stvari usporediva s onima zbog kojih se vodi predmetna pravosudna istraga. Međutim, nije utvrđeno ni istaknuto da je učinak tužiteljeva oslobađanja u tom predmetu takav da dovodi do njegova oslobađanja u predmetu u kojem se vodi istraga ili da bi ono predstavljalo oslobađajući dokaz u potonjem postupku.
Kao treće, u odnosu na tužiteljev argument prema kojem on nije „optužen” za držanje nezakonite imovine izvan Tunisa, valja podsjetiti da okolnost da se predmetna pravosudna istraga odnosi na kažnjiva djela koja se mogu okvalificirati kao pronevjera javnih sredstava predstavlja dovoljnu činjeničnu osnovu za opravdanje zamrzavanja njegove imovine u Uniji. Naime, kao što je to navedeno u točki 33. ove presude, jedini je cilj te mjere taj da se tuniskim vlastima olakša utvrđenje počinjenih pronevjera javnih sredstava i sačuva mogućnost da te vlasti povrate imovinsku korist ostvarenu tim pronevjerama. Njezin cilj nije omogućavanje utvrđenja kaznenog djela držanja nezakonite imovine izvan Tunisa, posebno u Uniji. Nadalje, nije sporno da kažnjiva djela na kojima se temelji ta istraga, posebno činjenice sudjelovanja javnog dužnosnika u pronevjeri javnih sredstava, predstavljaju izravnu i očitu vezu s pojmom otuđenja tuniskih državnih financijskih resursa u smislu članka 1. stavka 1. Odluke 2011/72. Slijedom toga, bespredmetna je okolnost da se u potvrdi tuniskih vlasti od 19. prosinca 2014. na kojoj Vijeće temelji svoju odluku i, slijedom toga, u razlozima za uvrštenje tužiteljeva imena ne upućuje na činjenice nezakonitog držanja imovine izvan Tunisa, posebno u Uniji (vidjeti u tom smislu i analogijom presudu od 30. lipnja 2016., Al Matri/Vijeće,
T‑545/13
, neobjavljenu,
EU:T:2016:376
, t.
116.
).
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da prvi dio prvog tužbenog razloga treba odbiti.
– U odnosu na drugi dio prvog tužbenog razloga, koji se temelji na tome da Vijeće nije vodilo računa o povredi načela suđenja u razumnom roku u okviru pravosudne istrage koja se vodi protiv tužitelja
U okviru drugog dijela prvog tužbenog razloga tužitelj smatra da se u pravosudnoj istrazi koja se vodi protiv njega u Tunisu ne poštuje načelo suđenja u razumnom roku. U tom pogledu naglašava da je to načelo zajamčeno člankom 7. stavkom 1. točkom (d) Afričke povelje o ljudskim pravima i pravima naroda, donesene 27. lipnja 1981. u Nairobiju (Kenija) (u daljnjem tekstu: Afrička povelja), koju je Republika Tunis ratificirala. Nadalje, ističe da je u konkretnom slučaju ta istraga trajala više od četiri godine i da se ne zna ništa o njezinu ishodu. Dodaje da se nepoštovanje tog roka može prigovoriti samo tuniskim vlastima. Naposljetku zaključuje upozorenjem da je, s obzirom na trajanje te istrage i na razvoj događaja u njegovu korist, ona neopravdano još uvijek u tijeku. Ti su argumenti potvrđeni presudom Europskog suda za ljudska prava od 3. svibnja 2012., Masar protiv Slovačke (CE:ECHR:2012:0503JUD006688209). U replici tužitelj u bitnome pojašnjava da nadzor koji je dužno provesti Vijeće u odnosu na pravilnost sudskog postupka u Tunisu, prema njegovu mišljenju, treba dovesti do uklanjanja njegova imena s popisa u Prilogu Odluci 2011/72 zbog prekoračenja razumnog roka u trajanju tog postupka.
S druge strane, Vijeće navodi da nije dužno ocijeniti postupanje trećih država, već samo relevantnost i dostatnost dokaza koje su dostavile vlasti tih država. Smatra da je na temelju tih načela u dopisu koji mu je uputilo 4. veljače 2015. obavijestilo tužitelja da je uzelo u obzir te argumente i da će preispitati njegovu situaciju prije srpnja 2015. U odgovoru na repliku Vijeće dodaje da raspolaže dokazima koji pokazuju da je sudski postupak koji se vodi protiv tužitelja u Tunisu i dalje u tijeku i da trajanje tog postupka nije nerazumno dugo, s obzirom na složenost svih predmeta na koje se taj postupak odnosi. Odgovoru na repliku prilaže dokumente iz kojih proizlaze ti dokazi.
Uvodno valja podsjetiti da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se zakonitost akta Unije mora ocijeniti u skladu s činjeničnim i pravnim elementima koji su postojali na dan kada je taj akt donesen (vidjeti presude od 3. rujna 2015., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Komisija,
C‑398/13 P
,
EU:C:2015:535
, t.
22.
i navedenu sudsku praksu i od 4. rujna 2015., NIOC i dr./Vijeće,
T‑577/12
, neobjavljenu,
EU:T:2015:596
, t.
112.
i navedenu sudsku praksu). U konkretnom slučaju tužiteljevi prigovori istaknuti u okviru ovog dijela tužbenog razloga ne mogu se ispitati u odnosu na elemente koji su nastali nakon donošenja Odluke 2015/157. Takav je slučaj s dopisom od 4. veljače 2015. koji je Vijeće uputilo tužitelju kao i, posebno, s preispitivanjem tužiteljeve situacije, koje se Vijeće u tom dopisu obvezalo provesti naknadno. Također, dokumente priložene odgovoru na repliku, na kojima Vijeće temelji svoju odluku kako bi dokazalo da trajanje sudskog postupka koji se vodi protiv tužitelja u Tunisu nije nerazumno dugo, tuniske vlasti izradile su 11. svibnja 2015. Slijedom toga, o tim dokumentima Vijeće nije imalo saznanja na dan donošenja Odluke 2015/157 i Opći sud ih ne može uzeti u obzir.
Glede merituma, u okviru ovog dijela tužbenog razloga tužitelj u bitnome ističe da, s obzirom na to da sudski postupak koji se protiv njega vodi nije u skladu s načelom suđenja u razumnom roku i da je zbog toga nezakonit, Vijeće nije moglo na temelju tog postupka zadržati uvrštenje njegova imena u Prilog Odluci 2011/72. Slijedom toga, u okviru ovog dijela tužbenog razloga nadzor Općeg suda mora se ograničiti na provjeru je li Vijeće pravilno procijenilo da trajanje tog sudskog postupka nije predstavljalo razlog za ukidanje mjera ograničavanja u odnosu na tužitelja.
U tom pogledu, zbog istih razloga kao što su oni istaknuti u točki 46. ove presude, valja navesti da je na tuniskim sudovima da donesu odluku o eventualnoj povredi načela suđenja u razumnom roku u okviru sudskog postupka koji se vodi protiv tužitelja. Posebno, kao što to navodi i sam tužitelj, Republika Tunis stranka je Afričke povelje i člankom 7. stavkom 1. točkom (d) tog međunarodnog sporazuma zajamčeno je pravo da mu nezavisni sud sudi u razumnom roku. Slijedom toga, na tuniskim je sudovima, ako je pred njima tužitelj pokrenuo postupak , da utvrde jesu li u okviru navedenog sudskog postupka poštovane odredbe tog članka. Osim toga, ni Unija ni države članice nisu stranke Afričke povelje, tako da Vijeće i Opći sud ne mogu tumačiti taj međunarodni sporazum niti ga primijeniti (vidjeti u tom smislu presudu od 21. prosinca 2011., Air Transport Association of America i dr.,
C‑366/10
,
EU:C:2011:864
, t.
52.
i
62.
).
Točno je da je, sukladno sudskoj praksi, poštovanje načela vladavine prava i ljudskih prava kao i ljudskog dostojanstva obvezno za svako djelovanje Unije, što uključuje i područje ZVSP‑a, kao što to proizlazi iz odredaba članka 21. stavka 1. prvog podstavka i stavka 2. točke (b) i stavka 3. UEU‑a te članka 23. UEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 14. lipnja 2016., Parlament/Vijeće,
C‑263/14
,
EU:C:2016:435
, t.
). Posebno, valja navesti da je člankom 21. stavkom 1. UEU‑a propisano da se djelovanjem Unije na međunarodnoj razini nastoji promicati u ostatku svijeta, osobito, vladavina prava, univerzalnost i nedjeljivost ljudskih prava i poštovanje međunarodnog prava. Načelo suđenja u razumnom roku sastavni je dio prava na pošteno suđenje koje je zaštićeno većim brojem pravno obvezujućih instrumenata međunarodnog prava, posebno člankom 14. stavkom 3. točkom (c) Međunarodnog sporazuma o građanskim i političkim pravima, koji je usvojila Opća skupština Ujedinjenih naroda 16. prosinca 1966., a čije su stranke sve države članice i Republika Tunis. Također, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 1. Odluke 2011/72, ta i naknadne odluke donesene su u okviru politike podrške Tunisu koja se temelji na ciljevima promicanja poštovanja ljudskih prava i pravne države koji se navode u članku 21. stavku 2. točki (b) UEU‑a.
Slijedom toga, ne može se isključiti da Vijeće izvrši potrebne provjere kada postoje objektivni, vjerodostojni, precizni i suglasni dokazi koji mogu potaknuti legitimne sumnje u odnosu na poštovanje tužiteljeva prava na suđenje u razumnom roku u okviru pravosudne istrage koja se vodi protiv njega i koja služi kao osnova za zamrzavanje njegove imovine u Uniji.
Međutim, ovaj se dio prvog tužbenog razloga temelji na pretpostavci prema kojoj je – vodeći računa o pretjerano dugom trajanju navedene pravosudne istrage, koja je, prema tužitelju, već trebala biti dovršena, i stoga o činjenici da je istraga nezakonita – Vijeće bilo dužno odmah ukinuti zamrzavanje njegove imovine u Uniji. Međutim, ta se argumentacija ne može prihvatiti.
Naime, kao prvo, valja navesti da nije utvrđeno ni istaknuto da je na temelju tuniskog prava posljedica nepoštovanja načela suđenja u razumnom roku u okviru kaznenog postupka okončanje ili poništenje tog postupka.
Nadalje, tužitelj se poziva na sudsku praksu Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) koja se odnosi na primjenu u kaznenim postupcima načela suđenja u razumnom roku, a koje je zajamčeno člankom 6. stavkom 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP). Točno je da ta sudska praksa u konkretnom slučaju predstavlja relevantan element usporedbe, s obzirom na to da se člankom 6. stavkom 1. EKLJP‑a navedeno načelo štiti na istovjetan način kao i člankom 14. stavkom 3. točkom (c) Međunarodnog sporazuma o građanskim i političkim pravima i člankom 7. stavkom 1. točkom (d) Afričke povelje. Međutim, valja utvrditi da u okviru te sudske prakse ESLJP nije uspostavio načelo da su nacionalna tijela dužna obustaviti kazneni postupak za koji se utvrdi da pretjerano dugo traje (vidjeti u tom smislu ESLJP, 28. lipnja 2016., O’Neill i Lauchlan protiv Ujedinjene Kraljevine, CE:ECHR:2016:0628JUD004151610, t. 87.).
Osim toga, valja navesti da, čak i u okviru primjene članka 5. stavka 3. EKLJP‑a, koji uvjetuje privremeno ili preventivno lišenje slobode osobe donošenjem presude u razumnom roku, ESLJP ne smatra da povreda tog zahtjeva mora dovesti do obustave predmetne pravosudne istrage. Točno je da on smatra da se u postupku koji se odnosi na predmetnu osobu u tom slučaju mora posebno žurno postupati. Međutim, on također smatra da posebna žurnost na koju ima pravo osoba lišena slobode prilikom ispitivanja svojeg slučaja ne smije štetiti naporima pravosudnog osoblja kako bi izvršili zadatke s potrebnom pažnjom (ESLJP, 11. prosinca 2007, Pecheur protiv Luksemburga, CE:ECHR:2007:1211JUD001630802, t. 62. i 5. studenoga 2009., Shabani protiv Švicarske, CE:ECHR:2009:1105JUD002904406, t. 65.).
Slijedom toga, ništa ne omogućava zaključak da eventualna povreda tužiteljeva prava na suđenje u razumnom roku u okviru sudskog postupka koji se protiv njega vodi u Tunisu mora dovesti do obustave ili poništenja tog postupka.
Kao drugo, valja navesti da, u skladu sa sudskom praksom ESLJP‑a, poštovanje prava na suđenje u razumnom roku, kako je zajamčeno međunarodnim pravom, treba ispitati s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja, koje traže sveobuhvatnu ocjenu, posebno na temelju kriterija koji se odnose na složenost predmeta i postupanje tužitelja i nadležnih tijela (vidjeti ESLJP, 28. lipnja 2016., O’Neill i Lauchlan protiv Ujedinjene Kraljevine, CE:ECHR:2016:0628JUD004151610, t. 86. i navedenu sudsku praksu). Istovjetna načela u sudskoj praksi sudova Unije uređuju ispitivanje poštovanja prava na suđenje u razumnom roku, kako je zajamčeno člankom 47. Povelje (vidjeti u tom smislu presudu od 26. studenoga 2013., Groupe Gascogne/Komisija,
C‑58/12 P
,
EU:C:2013:770
, t.
85.
i
86.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, čak i pod pretpostavkom da može izvršiti takvu sveobuhvatnu ocjenu okolnosti konkretnog slučaja, Vijeće bi, kako bi to učinilo, nužno trebalo od tuniskih vlasti zatražiti dodatne informacije u odnosu na predmetni sudski postupak. Naime, kao što to proizlazi iz točaka 43. do 45. ove presude, kako bi zadržalo uvrštenje tužiteljeva imena u Prilog Odluci 2011/172, Vijeće je dužno u konkretnom slučaju samo prikupiti dokaze o postojanju sudskog postupka koji se protiv tužitelja vodi zbog činjenica koje se mogu okvalificirati kao pronevjera javnih sredstava. U odnosu na zahtjeve navedene u točki 71. ove presude, razvidno je da takvi dokazi nisu dostatni za zaključak o postojanju u okviru tog postupka eventualne povrede tužiteljeva prava na suđenje u razumnom roku. Nadalje, čak i pod pretpostavkom da su dokazi koje je tužitelj dostavio mogli potaknuti legitimne sumnje u odnosu na poštovanje tog prava, oni u svakom slučaju nisu bili dovoljni da Vijeće donese zaključak o postojanju povrede navedenog prava.
Slijedom toga, Vijeće nije bilo dužno ukinuti mjeru uvrštavanja tužiteljeva imena u Prilogu Odluci 2011/72 a da pritom nije provelo potrebne provjere pred tuniskim vlastima.
Posebno, valja navesti da je u svojim primjedbama od 15. siječnja 2015. tužitelj dostavio Vijeću dokaze na koje se poziva u okviru ove tužbe, kako bi potkrijepio tvrdnju da su tuniske vlasti povrijedile njegovo pravo na suđenje u razumnom roku. Međutim, na temelju članka 1. stavka 1. Odluke 2014/49, produljenje mjera ograničavanja koje se odnose na tužitelja i koje proizlaze iz te odluke istječu 31. siječnja 2015. Nadalje, Odluka 2015/157 stupila je na snagu istog dana. Slijedom toga, čak i pod pretpostavkom da su navedeni dokazi bili takvi da se njima može opravdati provođenje Vijeća provjera pred tuniskim vlastima, od te se institucije nije moglo zahtijevati da provede te provjere i poduzme odgovarajuće mjere u roku kojim je raspolagala prije prestanka učinka Odluke 2014/49 u odnosu na tužitelja i u odnosu na donošenje nove istovjetne odluke, koji je iznosio samo dva tjedna.
Slijedom toga, iz gornjih navoda proizlazi da tužitelj pogrešno smatra da je Vijeće bilo dužno samo na temelju tih elemenata ukinuti mjeru uvrštenja njegova imena u Prilog Odluci 2011/172.
U svakom slučaju, ti dokazi nisu bili takve naravi da su potaknuli legitimne sumnje Vijeća koje bi opravdavale provođenje dodatnih provjera pred tuniskim vlastima.
Naime, trajanje predmetnog sudskog postupka, koje, prema tužitelju, iznosi četiri godine, nije na prvi pogled očito pretjerano, s obzirom na to da se u konkretnom slučaju, kao što to proizlazi iz dokumenata priloženih tužbi, radi o istrazi koja se odnosi na kažnjiva djela pronevjere javnih sredstava, a koja obuhvaća druge povezane sudske postupke koji se vode protiv mnogih drugih osoba i u kojoj valja provesti ispitivanja u inozemstvu. Nadalje, primjer koji je tužitelj naveo u potporu svojoj argumentaciji, koji se odnosi na postupanje tuniskih vlasti povodom njegova zahtjeva kojim traži da se njegov predmet odvoji od onih koji se odnose na druge osobe, ne može sam po sebi predstavljati bitan pokazatelj pretjerano dugog ukupnog trajanja pravosudne istrage. Valja dodati da u svojim primjedbama od 15. siječnja 2015. tužitelj navodi da je kvalifikacija činjenica za koje ga se optužuje, a koje su tuniska pravosudna tijela istraživala, izmijenjena tijekom istrage. Takva okolnost može predstavljati dodatni kontekstualni element koji može objasniti trajanje tog postupka. Također, suprotno onomu što tužitelj smatra, ne proizlazi da različit razvoj sudskih postupaka u njegovu korist, na koji se poziva u okviru prvog dijela ovog tužbenog razloga, može opravdati, zbog razloga navedenih u točkama 49. do 58. ove presude, okončavanje tog postupka.
Presuda ESLJP‑a od 3. svibnja 2012., Masar protiv Slovačke (CE:ECHR:2012:0503JUD006688209), na koju se tužitelj poziva u potporu ovom dijelu tužbenog razloga, ne može dovesti u pitanje gornje navode. Naime, taj se predmet odnosi na kazneni postupak glede činjenica koje nikako nisu povezane s onima na kojima se temelji pravosudna istraga koja se vodi protiv tužitelja u Tunisu. Stoga nije od važnosti činjenica da je ESLJP u toj presudi smatrao da trajanje predmetnog kaznenog postupka, koje je usporedivo s onim navedene istrage, nije bilo u skladu s načelom suđenja u razumnom roku, zajamčenim člankom 6. stavkom 1. EKLJP‑a. Isti se razlozi mogu primijeniti na presude istog suda koje je tužitelj istaknuo na raspravi.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da drugi dio prvog tužbenog razloga treba odbiti.
– Treći dio prvog tužbenog razloga, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava koju je počinilo Vijeće zaključivši da iz dokaza koje su podnijela tuniska državna tijela proizlazi da se tužitelja kazneno progoni
U potporu ovom dijelu tužitelj ističe da je Vijeće pogrešno smatralo da se na temelju potvrde tuniskih vlasti od 19. prosinca 2014. može utvrditi postojanje kaznenog progona protiv njega u Tunisu, dok se u toj potvrdi samo spominje da je istraga u tijeku. Stoga ta potvrda ne pruža dovoljnu činjeničnu osnovu za donošenje Odluke 2015/157.
Ova se argumentacija ne može prihvatiti.
Naime, kao prvo, tužiteljeva argumentacija odnosi se na dopis Vijeća od 4. veljače 2015., u kojem ono naznačuje da se u potvrdi tuniskih vlasti od 19. prosinca 2014. potvrđuje da se tužitelja progoni zbog sudjelovanja u pronevjeri tuniskih javnih sredstava na temelju članaka 32., 87., 96. i 99. tuniskog Kaznenog zakona. Međutim, s jedne strane, riječ je o dokumentu koji je izrađen nakon donošenja Odluke 2015/157. S druge strane, među razlozima za uvrštenje tužiteljeva imena u Prilog Odluci 2011/72, kako je izmijenjena Odlukom 2014/49 i produljena Odlukom 2015/157, ne spominju se kazneni progoni tužitelja, već samo postojanje pravosudne istrage koja se na njega odnosi. Zadržavanje mjera ograničavanja protiv tužitelja koje proizlaze iz Odluke 2015/157 stoga se ne temelji na tome da se tužitelja progoni zbog činjenica koje se spominju u navedenim razlozima za uvrštenje.
Kao drugo, kao što je to već navedeno u točki 34. ove presude i kao što to sam tužitelj priznaje u okviru ovog tužbenog razloga, postojanje sudskih postupaka koji se vode zbog kažnjivih djela javne pronevjere, na kojima se temelje navedeni razlozi za uvrštenje, načelno predstavlja dovoljan temelj za donošenje mjere ograničavanja. U tim uvjetima, čak i u slučaju da je Vijeće pogrešno smatralo da se na temelju potvrde tuniskih vlasti od 19. prosinca 2014. može utvrditi da je tužitelj predmet kaznenog progona, ta pogreška nije od važnosti.
U svakom slučaju valja navesti da se u navedenoj potvrdi, koju je i sam tužitelj priložio tužbi, spominje postojanje kaznenog progona protiv tužitelja. Naime, u tekstu te potvrde, sastavljene na francuskom jeziku, navodi se da je „istraga koja se vodi pod brojem 19592/1 […] u tijeku i odnosi se na imenovanog Mohameda Marouena Ben Alija Ben Mohameda Mabrouka, kojeg se progoni osobito zbog sudioništva u pronevjeri javnih sredstava od strane javnog dužnosnika, zbog sudioništva u zloporabi funkcije od strane javnog dužnosnika radi pribavljanja nepripadajuće koristi trećoj osobi i nanošenja štete upravi te zbog sudioništva u protuzakonitom utjecaju na javnog dužnosnika radi neposrednog ili posrednog postizanja koristi za druge osobe”. Slijedom navedenog, pogrešna je činjenična pretpostavka na kojoj se temelji ovaj dio prvog tužbenog razloga.
Slijedom toga, treći dio prvog tužbenog razloga kao i, posljedično, prvi tužbeni razlog u cijelosti treba odbiti.
Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredama tužiteljevih temeljnih prava koje su povezane s postupkom u kojem je donesena Odluka 2015/157
– Prvi dio drugog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi članka 47. Povelje zato što sâmo Vijeće nije poštovalo načelo suđenja u razumnom roku
U prilog prvom dijelu drugog tužbenog razloga tužitelj u bitnome smatra da se članak 47. Povelje primjenjuje u konkretnom slučaju zato što su mjere ograničavanja koje je donijelo Vijeće protiv njega bile povezane sa sudskim postupkom. Kako bi se utvrdila povreda načela suđenja u razumnom roku, poziva se na svoju argumentaciju izloženu u okviru prvog tužbenog razloga. Obveza Vijeća da poštuje načelo suđenja u razumnom roku iz članka 47. Povelje potvrđena je u sudskoj praksi Suda. U replici u odgovoru na argumentaciju Vijeća tužitelj navodi da nije od važnosti to što Vijeće nije u konkretnom slučaju postupalo u okviru sudske funkcije. Nije potrebno, nadalje, da postupak preispitivanja Vijeća udovolji zahtjevima članka 47. Povelje, s obzirom na to da ono nije nepristran i neovisan sud.
S druge strane, Vijeće u odgovoru ističe da u konkretnom slučaju nije postupalo u okviru izvršavanja sudske funkcije, s obzirom na to da tu funkciju u okviru institucionalnog sustava Unije ima isključivo Sud Europske unije. Nadalje, Opći je sud već presudio da mjere poput spornih mjera ograničavanja nisu sudske naravi. Također, Vijeće smatra da, čak i pod pretpostavkom da se na njega primjenjuje načelo suđenja u razumnom roku iz članka 47. Povelje, trajanjem postupka pred tom institucijom nije prekršen zahtjev razumnog roka, s obzirom na to da je svake godine preispitivano treba li zadržati tužiteljevo ime na popisu u Prilogu Odluci 2011/72.
Najprije valja navesti da tužiteljevu argumentaciju u okviru ovog tužbenog razloga ne treba ispitati u odnosu na članak 47. Povelje.
U tom pogledu potrebno je podsjetiti da, sukladno članku 47. stavku 2. prvoj rečenici Povelje, svatko ima pravo da zakonom prethodno ustanovljen neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. Nadalje, valja također podsjetiti da se, na temelju svojeg članka 51. stavka 1., Povelja odnosi na institucije, tijela i agencije Unije i države članice samo kada provode pravo Unije. Nadalje, prema tekstu stavka 2. istog članka, Poveljom se ne proširuje područje primjene prava Unije izvan ovlasti Unije, ne uspostavlja se nova ovlast ni zadaća za Uniju niti se mijenjaju ovlasti i zadaće kako su utvrđene Ugovorima.
Međutim, u skladu s člankom 51. stavcima 1. i 2. Povelje, odredbe njezina članka 47. treba tumačiti na način da je njihov cilj ostvariti pravo djelotvorne sudske zaštite samo u postupcima u kojima su u pitanju prava i slobode zajamčeni pravom Unije (vidjeti u tom smislu i analogijom presudu od 6. rujna 2016., Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
, t.
52.
).
Stoga je u konkretnom slučaju članak 47. Povelje primjenjiv, u smislu da se njime jamči tužitelju da će zamrzavanje sporne imovine biti predmet djelotvornog sudskog nadzora Općeg suda, što osobito podrazumijeva provjeru ima li odluka o donošenju tih mjera dovoljno čvrstu činjeničnu osnovu (vidjeti u tom smislu presudu od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, t.
). Takva je obveza provjere, na temelju članka 47. Povelje, na Općem sudu, a ne na Vijeću.
S druge strane, odredbe članka 47. Povelje ne mogu se primijeniti na tužiteljevo pravo na djelotvornu sudsku zaštitu u okviru sudskog postupka koji se vodi protiv njega u Tunisu, koji je treća zemlja. Nadalje, činjenica da se odluka o donošenju mjera ograničavanja protiv tužitelja temelji na tom sudskom postupku ne može imati za učinak to da opravdava nadzor njezine zakonitosti u odnosu na te odredbe. Naime, s jedne strane, tu je odluku donijela institucija Unije koja nije Ugovorima osposobljena za izvršavanje sudske dužnosti. S druge strane, navedena odluka, koja je osim toga donesena u okviru ZVSP‑a, nije sudske naravi, s obzirom na to da njezin cilj nije odlučivanje o zahtjevu ili rješenje spora (vidjeti u tom smislu i analogijom rješenje od 24. ožujka 2011., Bengtsson,
C‑344/09
,
EU:C:2011:174
, t.
22.
do
24.
i navedenu sudsku praksu).
To tumačenje nije dovedeno u pitanje točkama 178. do 184. i 188. presude od 16. srpnja 2009., Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija (
C‑385/07 P
,
EU:C:2009:456
), koju je tužitelj naveo u prilog ovom dijelu tužbenog razloga. Naime, iz tih točaka, posebno iz točke 188., razvidno je da se Sud ograničio na primjenu načela suđenja u razumnom roku, predviđenog u članku 47. stavku 2. prvoj rečenici Povelje, na postupak sudske zaštite Općeg suda, u okviru postupka koji se provodi pred tim sudom, i da nije namjeravao tu primjenu proširiti na institucije Unije koje nemaju sudske ovlasti (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2009., Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija,
C‑385/07 P
,
EU:C:2009:456
, t.
178.
do
184.
i
188.
i navedenu sudsku praksu).
Valja navesti da je točno da Vijeće u predmetima osoba na koje se odnose mjere ograničavanja, koje je donijelo na temelju članka 41. stavka 1. Povelje, a kojim se jamči pravo svake osobe na dobru upravu, mora postupati u razumnom roku.
Međutim, pod pretpostavkom da se, unatoč tužiteljevoj argumentaciji, ovaj dio tužbenog razloga može tumačiti tako da se njime ističe da je Vijeće povrijedilo članak 41. stavak 1. Povelje, iz elemenata izloženih u točkama 62. do 78. ove presude proizlazi da ga se u svakom slučaju mora odbiti kao neosnovan.
Naime, s jedne strane, zbog razloga izloženih u točkama 66. do 75. ove presude, čak i u slučaju u kojem bi ti dokazi opravdavali da Vijeće provede provjere pred tuniskim vlastima u odnosu na stanje pravosudne istrage koja se vodi protiv tužitelja, navedeni dokazi ne mogu imati za posljedicu obvezu ukidanja zamrzavanja njegove imovine u Uniji. S druge strane, kao što je to izloženo u točkama 76. do 78. ove presude, dokazi koje je dostavio tužitelj nakon donošenja Odluke 2015/157 nisu bili takve naravi da su mogli potaknuti legitimne sumnje u odnosu na poštovanje tuniskih vlasti načela suđenja u razumnom roku. Naposljetku, valja dodati da se zbog istih razloga, suprotno onomu što navodi tužitelj, ne može prigovoriti Vijeću da nije obavijestilo tuniske vlasti o granicama koje su određene u odnosu na trajanje zamrzavanja njegove imovine u Uniji i o potrebi brze pravosudne istrage.
Međutim, kao što to proizlazi iz teksta tužbe i replike, u okviru ovog tužbenog razloga tužitelj samo prigovara Vijeću da je prekršilo njegovo pravo na suđenje u razumnom roku time što nije poduzelo mjere iz svoje nadležnosti kako bi spriječilo da trajanje sudskog postupka u Tunisu koji se vodi protiv njega prijeđe razuman rok.
Stoga, s obzirom na to da iz elemenata koje je tužitelj dostavio Vijeću ne proizlazi da je trajanje tog sudskog postupka zahvaćeno takvom povredom, ona se ne može dovesti u odnos s trajanjem mjere zamrzavanja tužiteljeve imovine.
Nadalje, tužitelj ne navodi da je prije svojeg dopisa od 15. siječnja 2015. dostavio Vijeću dokaze koji bi opravdali da ta institucija poduzme radnje pred tuniskim vlastima kako bi se osiguralo da se u okviru pravosudne istrage koja se vodi protiv njega poštuje njegovo pravo na suđenje u razumnom roku. Slijedom toga, tužitelj ne može s uspjehom prigovoriti Vijeću da nije primijenilo dužnu pažnju u tom pogledu za razdoblje koje je prethodilo dopisu od 15. siječnja 2015.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da prvi dio drugog tužbenog razloga treba odbiti.
– Drugi dio drugog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi pretpostavke nedužnosti koja je počinjena priopćenjem za medije Vijeća od 31. siječnja 2011.
U potporu drugom dijelu drugog tužbenog razloga tužitelj ističe da je priopćenjem za medije Vijeća od 31. siječnja 2011. prekršena pretpostavka nedužnosti, s obzirom na to da je u javnosti stvoren dojam o krivnji osoba koje su u tom priopćenju za medije navedene kao odgovorne za pronevjere javnih sredstava. U točki 126. tužbe tužitelj od Općeg suda zahtijeva da „utvrdi da to utvrđenje krši pretpostavku njegove nedužnosti, suprotno članku 48. Povelje”. U replici odgovara na argumente Vijeća navodeći da činjenica da to priopćenje za medije predstavlja dokument različit od Odluke 2015/157 ne dovodi u pitanje postojanje povrede, „iako je sudsko utvrđenje provedeno odvojeno”. Također, nepostojanje tužbe za poništenje navedenog priopćenja za medije ne mijenja njegov učinak. Naposljetku, nije od važnosti činjenica da je predmetno priopćenje za medije objavljeno četiri godine prije donošenja navedene odluke, s obzirom na to da se potonjom predviđa zadržavanje mjera ograničavanja donesenih istog dana kada je objavljeno odnosno priopćenje za medije. Tužitelj dodaje da navedena povreda pretpostavke nedužnosti može dovesti u pitanje pošteno suđenje u Tunisu jer može utjecati na način na koji će tuniske vlasti postupati u odnosu na njega.
S druge strane, Vijeće u odgovoru ističe da donošenjem Odluke 2015/157 nije proglasilo tužitelja krivim za pronevjeru javnih sredstava i nije prejudiciralo ocjenu činjenica nadležnog suda u Tunisu. Dodaje da je priopćenje za medije koje je predmet tužiteljeva prigovora u okviru ovog dijela tužbenog razloga različito od navedene odluke i da nije predmet tužbe za poništenje. Dodaje da je u svakom slučaju pravna narav navedenog priopćenja za medije različita od one navedene odluke i da njegovu zakonitost treba ispitati odvojeno. U odgovoru na repliku u bitnome ističe da se, ako se sagleda širi kontekst tog priopćenja za medije, rečenica koju tužitelj ističe u prilog ovom prigovoru ne može shvatiti tako da se njome krši pretpostavka nedužnosti.
U tom pogledu valja navesti da je dokument na koji se odnosi ovaj dio drugog tužbenog razloga, koji je priložen tužbi, priopćenje za medije Vijeća od 31. siječnja 2011. (5881/1/2011 REV 1), u kojem je Vijeće objavilo zaključke sjednice Vijeća za vanjske poslove od istog dana. Prva stranica tog dokumenta sadržava istaknut tekst, u kojem drugi podstavak sadržava sljedeću izjavu:
„Vijeće je također raspravilo događaje u Tunisu te je usvojilo zaključke prema kojima je EU spreman podržati demokratsku tranziciju, posebno pripremu izbora. Također je usvojilo mjere ograničavanja kojima se zamrzava imovina osoba koje su pronevjerile tuniska javna sredstava.”
Nadalje, na stranici 8. u točki 6. priopćenja za medije koje se navodi u točki 103. ove presude Vijeće ističe da je, „nakon savjetovanja s tuniskim vlastima, donijelo mjere ograničavanja protiv osoba odgovornih za pronevjere javnih sredstava”.
Tužitelj smatra da je tim dvjema izjavama povrijeđena pretpostavka nedužnosti. Naime, za prvu od tih izjava tužitelj smatra da je njezin tekst takav da stvara dojam da su predmetne osobe već proglašene krivima za pronevjere javnih sredstava. U odnosu na drugu, iako je Opći sud već presudio da takve izjave ne prejudiciraju ocjenu činjenica koju treba provesti nadležni sud (presuda od 27. veljače 2014.,Ezz i dr./Vijeće,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, t.
83.
), tužitelj u bitnome prigovara Vijeću da je izrazu „osobe odgovorne za pronevjere javnih sredstava” dalo „apsolutni” karakter, time što nije pojasnilo da se izjava temelji na postupcima u kojima kaznena odgovornost tih osoba još nije utvrđena.
Uvodno valja navesti je u odgovoru na pitanje Općeg suda na raspravi tužitelj pojasnio da zahtjev istaknut u točki 126. tužbe, kojim se zahtijeva da Opći sud presudi da je dvjema predmetnim izjavama prekršena pretpostavka nedužnosti, ne predstavlja točku tužbenog zahtjeva različitu od one kojom se zahtijeva poništenje Odluke 2015/157, već treba smatrati da je istaknut u potporu potonjoj točki tužbenog zahtjeva. Nužno je stoga zaključiti da tužitelj smatra da navodna povreda njegova prava na poštovanje pretpostavke nedužnosti zbog učinka tih izjava može utjecati na zakonitost Odluke 2015/157.
U tom pogledu valja navesti da, kao što to Vijeće u bitnome ističe, sporno priopćenje za medije predstavlja akt različit od Odluke 2011/72 i Odluke 2015/157 te je njegov cilj samo izvijestiti javnost o sadržaju prve od navedenih odluka. Također, ne radi se aktu koji je donesen u okviru postupka u kojem je donesena jedna ili druga od tih odluka. Naposljetku, tužitelj ne osporava da se samim tim odlukama ne krši pretpostavka nedužnosti u odnosu na njega. Slijedom toga, kako bi osporio zakonitost Odluke 2015/157, on se ne može s uspjehom pozvati na to da je navodna povreda te pretpostavke nedužnosti počinjena time što su izjave sadržane u spornom priopćenju za medije (vidjeti u tom smislu i analogijom presudu od 5. travnja 2006., Degussa/Komisija,
T‑279/02
,
EU:T:2006:103
, t.
413.
i
423.
). Ovaj dio drugog tužbenog razloga stoga je bespredmetan.
U svakom slučaju, ovaj se dio drugog tužbenog razloga temelji na doslovnom tumačenju dviju izjava navedenih u točkama 103. i 104. ove presude, pri čemu se ne vodi računa o njihovu kontekstu.
Naime, tumačenje sadržaja predmetnog priopćenja za medije, kao što to njegov naziv upućuje, potvrđuje da mu je jedini cilj izvijestiti javnost o zaključcima sjednice Vijeća za vanjske poslove od 31. siječnja 2011., posebno o donošenju Odluke 2011/72.
Slijedom toga, dvije predmetne izjave treba tumačiti upućujući na sadržaj Odluke 2011/72. U tom pogledu valja podsjetiti da je u članku 1. stavku 1. te odluke predviđeno da se zamrzava imovina osoba odgovornih za otuđenje tuniskih državnih financijskih resursa te fizičkih ili pravnih osoba koje su s njima povezane. Međutim, kao što je to navedeno u točki 34. ove presude, pojam „osobe odgovorne za otuđenje tuniskih državnih financijskih resursa” u smislu članka 1. stavka 1. te odluke treba obuhvatiti ne samo osobe koje su već osuđene za takva kažnjiva djela već i one koje su predmet pravosudnih istraga koje se vode kako bi se utvrdila njihova odgovornost.
Nadalje, te se izjave trebaju također tumačiti imajući u vidu razloge za uvrštenje imena osoba koje se nalaze na popisu u Prilogu Odluci 2011/72. U odnosu na tužitelja među tim razlozima izrijekom se navodi da se od prvog uvrštenja njegova imena na navedeni popis protiv njega vodi pravosudna istraga za kažnjiva djela koja se mogu okvalificirati kao pronevjera javnih sredstava.
Slijedom toga, tužitelj pogrešno tvrdi da te izjave stvaraju dojam o krivnji osoba čije se ime nalazi na popisu u Prilogu Odluci 2011/72, s obzirom na to da njihov sadržaj upućuje na onaj navedene odluke i da se potonja, kao što je to upravo navedeno, ne odnosi na tužitelja kao na osobu koja je već proglašena odgovornom za pronevjere tuniskih javnih sredstava, već kao na osobu koja je predmet pravosudnih istraga koje se odnose na takve pronevjere. Zbog istih razloga ne može se smatrati da te izjave mogu utjecati na nadležne tuniske vlasti niti prejudicirati ocjena činjenica nadležnog suda. Stoga se ni u kojem slučaju ne može smatrati da se njima povređuje načelo pretpostavke nedužnosti.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da drugi dio drugog tužbenog razloga treba odbiti.
– Treći dio drugog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi prava na dobru upravu i, preciznije, prava na nepristrano postupanje u predmetima koji se odnose na tužitelja, u smislu članka 41. stavka 1. Povelje
U potporu tom dijelu tužbenog razloga tužitelj ističe više okolnosti koje, prema njegovu mišljenju, dokazuju da Vijeće prema njemu nije nepristrano postupalo. Kao prvo, u okviru svoje „prve javne izjave” Vijeće je navelo da su sve osobe čije je ime uvršteno na popis u Prilogu Odluci 2011/72 krive za pronevjeru javnih sredstava a da pritom nije dano „bilo kakvo pojašnjenje”. Kao drugo, sadašnji razlozi za uvrštenje tužiteljeva imena na taj popis više ne sadržavaju „dimenziju na razini Unije” i to je trebalo potaknuti ukidanje zamrzavanja predmetne imovine. Kao treće, u odgovoru na oslobađajuće dokaze koje je dostavio tužitelj Vijeće je pogrešno odbilo provjeriti točnost navedenih činjenica. Kao četvrto, Odluka 2015/157 donesena je unatoč neaktivnosti tuniskih pravosudnih tijela koja je dovela do četverogodišnjeg trajanja postupka. Kao peto, Vijeće je donijelo tu odluku propustivši uzeti u obzir dokaze koji se odnose na vraćanje demokracije u Tunisu. Naposljetku, kao šesto i posljednje, Vijeće je donijelo tu odluku i pritom nije posebno raspravilo prigovor prema kojem taj akt krši tužiteljevo pravo na suđenje u razumnom roku.
S druge strane, Vijeće osporava svaki od tih argumenata i navodi općenito da se njegovo neslaganje s tužiteljem u odnosu na ocjenu činjeničnih i pravnih elemenata koje je potonji istaknuo kao oslobađajuće ne može shvatiti kao pomanjkanje njegove nepristranosti.
U tom pogledu valja podsjetiti da je u okviru donošenja mjera ograničavanja Vijeće dužno poštovati načelo dobre uprave, zajamčeno u članku 41. Povelje, s kojim je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, povezana obveza nadležne institucije da pažljivo i nepristrano ispita sve relevantne elemente konkretnog slučaja (vidjeti presudu od 30. lipnja 2016., Al Matri/Vijeće,
T‑545/13
, neobjavljenu,
EU:T:2016:376
, t.
58.
i navedenu sudsku praksu).
U konkretnom slučaju valja navesti da u potporu ovom dijelu drugog tužbenog razloga tužitelj u bitnome ponavlja različite prigovore koje je istaknuo u okviru prvog i trećeg tužbenog razloga kao i u drugim dijelovima drugog tužbenog razloga. Međutim, zbog razloga izloženih u okviru ispitivanja tih tužbenih razloga i njihovih dijelova, te prigovore treba odbiti.
Kao prvo, čak i pod pretpostavkom da izrazom „prva javna izjava” tužitelj podrazumijeva priopćenje za medije čiju je zakonitost osporavao u okviru drugog dijela ovog tužbenog razloga, iz točaka 107. do 112. ove presude proizlazi da tužiteljevu argumentaciju prema kojoj je tim priopćenjem za medije navodno prekršena pretpostavka nedužnosti treba odbiti.
Kao drugo, zbog razloga izloženih u točkama 39. i 57. ove presude, činjenica da se razlozi za uvrštenje tužiteljeva imena na popis u Prilogu Odluci 2011/72 ne odnose na činjenice koje su nastale na području Unije nema nikakva utjecaja, s obzirom na to da se ti razlozi odnose na pravosudnu istragu koja se vodi zbog kažnjivih djela koja se mogu okvalificirati kao pronevjera javnih sredstava.
Kao treće, zbog razloga izloženih u točkama 49. do 57. ove presude, oslobađajući dokazi koje je dostavio tužitelj, čiji je cilj posebno utvrditi da nije vjerojatno pokretanje postupka protiv njega, ne obvezuju Vijeće da poduzme dodatne provjere o stanju pravosudne istrage koja se vodi protiv njega u Tunisu.
Kao četvrto, zbog razloga navedenih u točkama 63. do 78. ove presude, dokazi koje je dostavio tužitelj kako bi se utvrdilo da su tuniske vlasti prekršile njegovo pravo na suđenje u razumnom roku ne mogu opravdati odluku da se ukine zamrzavanje njegove imovine u Uniji.
Kao peto, zbog razloga koji će se izložiti u točkama 127. do 134. u nastavku, u okviru trećeg tužbenog razloga, Vijeće nije počinilo nikakvu pogrešku time što je održalo sporne mjere ograničavanja neovisno o razvoju procesa demokratizacije u Tunisu. Naposljetku, zbog razloga izloženih u točkama 88. do 96. ove presude u okviru prvog dijela drugog tužbenog razloga, šesti argument, koji se temelji na tome da sâmo Vijeće nije poštovalo tužiteljevo pravo na suđenje u razumnom roku, treba odbiti.
Slijedom navedenog, iz gornjih navoda proizlazi da tužitelj pogrešno tvrdi da je Vijeće prekršilo načelo dobre uprave, posebno načelo nepristranosti. Stoga ovaj dio i, posljedično, cijeli drugi tužbeni razlog treba odbiti.
Treći tužbeni razlog, koji se temelji na bespredmetnosti Odluke 2015/157 s obzirom na razvoj procesa demokratizacije u Tunisu
U potporu trećem tužbenom razlogu tužitelj ističe da je Vijeće počinilo očite pogreške u ocjeni razvoja procesa demokratizacije u Tunisu i potrebe donošenja mjera ograničavanja protiv tuniskih državljana odgovornih za otuđenje tuniskih državnih financijskih resursa. S jedne strane, tužitelj smatra da od 31. siječnja 2011. određen broj pravnih, ustavnih i izbornih događaja svjedoči o dovršetku procesa demokratske tranzicije u Tunisu. Stoga održavanjem spornih mjera ograničavanja s obzirom, kako je to navedeno u Odluci 2011/72, na „stanje u Tunisu” Vijeće nije pravilno ocijenilo prirodu tog razvoja ili ga je, u najmanju ruku, propustilo uzeti u obzir. S druge strane, tužitelj smatra da, čak i pod pretpostavkom da je Vijeće smatralo da je u Tunisu ostvarena tranzicija prema demokraciji, ono ne može više temeljiti svoju odluku na cilju zaštite procesa demokratizacije kako bi opravdalo zadržavanje predmetnih mjera ograničavanja. Podredno ističe da je Vijeće – iznošenjem razloga zbog kojih su, unatoč razvoju procesa demokratizacije u Tunisu, sporne mjere ograničavanja održane na snazi – u Odluci 2015/157 počinilo povredu koja se sastoji u nedostatku u obrazloženju.
Vijeće u odgovoru navodi da se tužiteljeva argumentacija temelji na pogrešnoj pretpostavci prema kojoj je proces demokratske tranzicije u Tunisu dovršen. Ističe da je, kao što to posebno proizlazi iz njegovih zaključaka od 19. siječnja 2015., smatralo da je na dan donošenja Odluke 2015/157 taj proces još bio u tijeku.
Uvodno valja navesti da, iako se tužitelj izrijekom ne poziva na članak 277. UFEU‑a, ovaj tužbeni razlog treba tumačiti tako da se temelji na prigovoru nezakonitosti iz članka 1. stavka 1. Odluke 2011/72, kako je produljena Odlukom 2015/157. Naime, navodne očite pogreške u ocjeni istaknute u okviru ovog tužbenog razloga ne odnose se na zadržavanje uvrštenja tužiteljeva imena u Prilog Odluci 2011/72 kao takvo, već na općenito zadržavanje na snazi mjere zamrzavanja imovine osoba odgovornih za otuđenje tuniskih državnih financijskih resursa i osoba koje su s njima povezane, propisano u članku 1. stavku 1. te odluke (vidjeti u tom smislu i analogijom presudu od 27. veljače 2014., Ezz i dr./Vijeće,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, t.
31.
). Stoga je ono što tužitelj osporava mogućnost da Vijeće nastavi sa zadržavanjem na snazi svih mjera ograničavanja koje su donesene u okviru Odluke 2011/72 s obzirom na ciljeve te odluke i razvoj procesa demokratizacije u Tunisu.
U tom pogledu najprije valja podsjetiti da je, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 1., cilj Odluke 2011/72, koja se temelji na članku 29. UEU‑a, podržati „napor[e stanovništva Tunisa] da uspostav[i] stabilnu demokraciju, vladavinu prava, demokratski pluralizam i potpuno poštivanje ljudskih prava i temeljnih sloboda”. Sukladno uvodnoj izjavi 2., njezin je cilj pomoći tuniskim državnim tijelima u njihovoj borbi protiv prisvajanja državnih financijskih sredstava, zamrzavajući imovinu osoba „odgovornih” za prisvajanje takvih sredstava, koje su time tuniskom narodu uskratile blagodati održivog razvoja njihova gospodarstva i društva te usporile razvoj demokracije u zemlji.
Slijedom toga, kao što je to već presuđeno, Odluka 2011/72 ulazi u širi okvir Unijine politike podrške tuniskim vlastima s ciljem podržavanja političke i ekonomske stabilizacije Republike Tunisa te stoga odgovara ciljevima ZVSP‑a, koji su definirani posebice u članku 21. stavku 2. točkama (b) i (d) UEU‑a, na temelju kojih Unija provodi međunarodnu suradnju radi, s jedne strane, učvršćivanja i podrške demokraciji, vladavini prava, ljudskim pravima i načelima međunarodnog prava i, s druge strane, podrške održivom razvoju, osobito ekonomskom, zemalja u razvoju (vidjeti presude od 30. lipnja 2016., Al Matri/Vijeće,
T‑545/13
, neobjavljenu,
EU:T:2016:376
, t.
60.
i navedenu sudsku praksu i od 30. lipnja 2016., CW/Vijeće,
T‑516/13
, neobjavljenu,
EU:T:2016:377
, t.
67.
i navedenu sudsku praksu).
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, Vijeće u području ZVSP‑a ima široku diskrecijsku ovlast koja od njega zahtijeva političke, gospodarske i socijalne odluke i pri čemu je pozvano izvršavati složene procjene, tako da na zakonitost takve mjere može utjecati samo očita neprikladnost mjere koja je donesena u tom području s obzirom na cilj koji nadležne institucije nastoje postići (vidjeti presudu od 28. studenoga 2013., Vijeće/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, t.
120.
i navedenu sudsku praksu).
U konkretnom slučaju, kao što to i Vijeće ističe, pozivajući se na svoje zaključke od 19. siječnja 2015., suprotno onomu što smatra tužitelj, ono nije uzelo u obzir da je proces demokratske tranzicije u Tunisu bio dovršen u vrijeme donošenja Odluke 2015/157. Određen broj pravnih, ustavnih i izbornih događaja koje je istaknuo tužitelj ne dokazuje da je Vijeće počinilo očitu pogrešku u ocjeni tog postupka. Naime, iako taj razvoj dokazuje napredak, on ne dopušta zaključak o tome da je očito da je taj proces dovršen, s obzirom na to da je on osobito ovisan, kao što je to Vijeće navelo u svojim gore navedenim zaključcima, o konsolidaciji pravne države i o demokratskim postignućima novog tuniskog ustava.
U svakom slučaju, ovaj se tužbeni razlog temelji – implicitno, ali sigurno – na pogrešnoj pretpostavci da je dovršetak demokratske tranzicije u Tunisu trebao navesti Vijeće da ukine mjere ograničavanja predviđene Odlukom 2011/72. Naime, kao što je to navedeno u točki 33. ove presude, jedini je cilj zamrzavanja imovine predviđenog u članku 1. stavku 1. Odluke 2011/72, tumačenom u skladu s njezinim uvodnim izjavama 1. i 2., olakšati utvrđenje tuniskih vlasti da je došlo do počinjenja pronevjere javnih sredstava i sačuvati mogućnost da te vlasti povrate imovinsku korist ostvarenu tim pronevjerama. Slijedom toga, eventualno stavljanje izvan snage tih mjera ograničavanja može ovisiti samo o rezultatu sudskih postupaka na kojima se temelji, ne i na rezultatima procesa demokratske tranzicije u Tunisu, s obzirom na to da je podrška tom procesu samo krajnji cilj politike u čiji okvir ulazi navedeno zamrzavanje imovine, a ne i dodatni uvjet za njegovo zadržavanje (vidjeti u tom smislu i analogijom presudu od 27. veljače 2014., Ezz i dr./Vijeće,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, t.
143.
).
Valja dodati da, čak i pod pretpostavkom da je taj proces demokratske tranzicije dovršen, to zamrzavanje imovine, suprotno onomu što tužitelj smatra, ne predstavlja uplitanje „zakonodavne vlasti” u funkcije koje ulaze u sudsku nadležnost.
Naime, neovisno o činjenici da Vijeće, na temelju članka 24. UEU‑a, ne donosi zakonodavne akte u okviru ZVSP‑a, učinak dovršetka procesa demokratske tranzicije u Tunisu, kao što je to navedeno u točki 131. ove presude, ne može biti obvezivanje Vijeća da povuče mjere ograničavanja donesene u okviru Odluke 2011/72. Naime, povlačenje tih mjera prije dovršetka pravosudne istrage koja je u tijeku, time što bi spriječilo tuniske vlasti da utvrde počinjenje pronevjere javnih sredstava i da povrate imovinsku korist ostvarenu tim pronevjerama, dovelo bi u pitanje cilj konsolidacije i podrške demokraciji i vladavini prava u Tunisu, koji se nastoji postići tom odlukom. Stoga je zadržavanje tih mjera, čija je narav, kao što je to navedeno u točki 33. ove presude, isključivo preventivna te im se ne pridaje kazneno svojstvo, i dalje opravdano s obzirom na ciljeve ZVSP‑a. Slijedom toga, iako tužiteljev argument treba shvatiti tako da se odnosi na uplitanje političke vlasti, kao što je to Vijeće, u poslove koji ulaze u isključivu nadležnost tuniske pravosudne vlasti, valja utvrditi da zadržavanje tih mjera na snazi ne predstavlja takvo uplitanje.
Slijedom toga, valja odbiti tužbeni razlog koji se temelji na očitim pogreškama Vijeća u ocjeni razvoja političke situacije u Tunisu.
U odnosu na tužbeni razlog koji se, podredno, temelji na nedostatku u obrazloženju, dovoljno je navesti da iz točaka 127. do 133. ove presude proizlazi da razvoj političke situacije u Tunisu nakon donošenja Odluke 2011/72 ne opravdava potrebu posebnog obrazlaganja da se Odlukom 2015/157 zadrže na snazi mjere ograničavanja donesene u okviru prvonavedene odluke s obzirom na navedeni razvoj. Stoga taj tužbeni razlog također treba odbiti.
Iz svega prethodnoga proizlazi da treći tužbeni razlog treba odbiti.
Četvrti tužbeni razlog, koji se, podredno, temelji na „očitoj pogrešci u ocjeni” koja je počinjena time što Vijeće nije dovoljno vodilo računa o „kaznenopravnom elementu” Odluke 2015/157
U potporu četvrtom tužbenom razlogu tužitelj navodi da Vijeće nije provelo objektivnu ocjenu argumenata koje je iznio „s kaznenopravnog aspekta” u svojem dopisu od 15. siječnja 2015. U tom pogledu ističe da je Vijeće odbilo njegova objašnjenja koja se odnose na slabljenje optužbe protiv njega u Tunisu, temeljeći svoje zaključke na paušalnim navodima koji se temelje isključivo na ciljevima ZVSP‑a. Vijeće stoga nije provelo ispitivanje njegovih prava u skladu s pravom Unije, kao osobe protiv koje se vodi pravosudna istraga. U replici ističe da Odluka 2015/157 ima kaznenopravnu narav ili barem proizvodi kaznenopravne učinke ili se njome želi postići kaznenopravni cilj, s obzirom na to da ima isti učinak kao mjera pravne pomoći koju izriče kazneni sud na temelju Konvencije Ujedinjenih naroda protiv korupcije koju je usvojila Skupština Ujedinjenih naroda 31. listopada 2003.
Vijeće u odgovoru navodi da je Odluka 2015/157 donesena na jedinoj mogućoj pravnoj osnovi, a to je članak 29. UEU‑a, i da ne sadržava nikakav kaznenopravni element.
Treba smatrati da tužitelj ovim tužbenim razlogom u biti ističe pogrešku koja se tiče prava koja se sastoji u tome da je Vijeće preispitalo zadržavanje mjera ograničavanja u odnosu na tužitelja u okviru donošenja Odluke 2015/157 isključivo u odnosu na ciljeve ZVSP‑a i, slijedom toga, nije primijenilo zahtjeve i jamstva koje valja primijeniti u okviru kaznenog postupka. Međutim, očito je da je taj tužbeni razlog bespredmetan.
S jedne strane, zbog razloga izloženih u točkama 127. i 128. ove presude, Odluka 2011/72 i, posljedično, Odluka 2015/157, kojom je produljena njezina primjena, odgovaraju ciljevima koji su u okviru ZVSP‑a uređeni člankom 21. stavkom 2. točkama (b) i (d) UEU‑a. S druge strane, kao što je to navedeno u točki 33. ove presude, narav mjere zamrzavanja tužiteljeve imovine u Uniji, čiji cilj nije sankcionirati njegovo postupanje u Tunisu, nije kaznenopravna. Stoga je Vijeće u okviru donošenja Odluke 2015/157 osnovano provjerilo samo to predstavljaju li dokazi kojima raspolaže, s obzirom na ciljeve Odluke 2011/72, koji ulaze u područje ZVSP‑a, dovoljnu osnovu za zadržavanje navedenog zamrzavanja imovine. Stoga se ne može smatrati da je Vijeće dužno ispitati to zadržavanje s obzirom na zahtjeve kaznenog prava i tako da tužitelju pruži posebna jamstva koja su istovjetna onima predviđenima u okviru kaznenih postupaka.
Tužiteljevi argumenti izloženi u replici kojima se nastoji dokazati kaznenopravna narav mjere zamrzavanja sporne imovine ne mogu dovesti u pitanje taj zaključak.
Kao prvo, preventivna narav zamrzavanja sporne imovine i činjenica da njegovo zadržavanje ovisi o ishodu kaznenih postupaka u Tunisu ne daju mu, sami po sebi, kaznenopravni učinak.
Naime, kao što to proizlazi iz točaka 33., 127. i 128. ove presude, u okviru politike podrške tuniskim vlastima s ciljem podržavanja stabilizacije demokracije i pravne države koja se temelji na članku 29. UEU‑a Vijeće ima pravo donijeti mjere koje pridonose stvarnom okončanju kaznenih postupaka pokrenutih u Tunisu zbog kažnjivih djela pronevjere javnih sredstava. Stoga, kao što to Vijeće osnovano ističe, kazneni postupci u Tunisu ne predstavljaju pravnu osnovu za zamrzavanje sporne imovine, već činjeničnu osnovu na kojoj se to zamrzavanje temelji. Nadalje, kao što to proizlazi iz razloga za uvrštenje tužiteljeva imena u Prilog Odluci 2011/72, koji se odnose na pravosudne istrage koje se vode protiv tužitelja, Vijeće nije donijelo Odluku 2015/157 na temelju pretpostavke da je on pronevjerio javna sredstva.
Kao drugo, tužiteljeva usporedba učinka zamrzavanja njegovih financijskih sredstava i učinka mjere pravosudne pomoći u okviru međunarodne kaznene suradnje nije uvjerljiva.
Naime, točno je da je konkretni rezultat mjere Vijeća o zamrzavanju tužiteljevih financijskih sredstava imobilizacija navedenih financijskih sredstava u Uniji koja se može usporediti s imobilizacijom kao posljedicom odluke nacionalnog pravosudnog tijela o zamrzavanju tih financijskih sredstava, donesene u okviru međunarodne kaznene suradnje. Međutim, ostaje činjenica da je narav tih dviju mjera različita.
S jedne strane, zamrzavanje tužiteljevih financijskih sredstava koje je doneseno na temelju članka 29. UEU‑a predstavlja autonomnu mjeru koja teži ostvarenju ciljeva ZVSP‑a i ono nije mjera kojom se odgovara na zahtjev tuniskih vlasti za pružanjem pravne pomoći (vidjeti u tom smislu i analogijom presudu od 26. listopada 2015., Portnov/Vijeće,
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
, t.
45.
).
S druge strane, na temelju članka 21. stavka 2. točaka (b) i (d) i članka 29. UEU‑a, nadležnosti Vijeća u konkretnom slučaju ograničavaju se na zamrzavanje imovine odnosnih osoba kao preventivnu mjeru i imaju, po definiciji, privremenu i reverzibilnu narav. S druge strane, nadležnosti nacionalnih tijela sudske vlasti u okviru međunarodne kaznene suradnje nisu nužno ograničene na donošenje takvih mjera.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da četvrti tužbeni razlog treba odbiti.
Peti tužbeni razlog, koji se temelji na povredi prava vlasništva i članka 17. Povelje
U potporu petom tužbenom razlogu tužitelj ističe da su, s obzirom na to da je Odluka 2015/157 neopravdana i nezakonita, ograničenja njegova prava vlasništva također neopravdana i da povređuju članak 17. Povelje. Vijeće osporava tu argumentaciju.
U tom pogledu valja podsjetiti da, kako bi bilo u skladu s pravom Unije, ograničenje provedbe prava na vlasništvo treba ispunjavati tri uvjeta. Kao prvo, mora biti „predviđeno zakonom”. Drugim riječima, mjera o kojoj se radi mora imati pravnu osnovu. Kao drugo, ograničenje se mora odnositi na cilj od općeg interesa koji Unija priznaje kao takav. Kao treće, ograničenje ne smije biti pretjerano. S jedne strane, mora biti potrebno i proporcionalno cilju koji se nastoji postići. S druge strane, bit prava ili slobode u pitanju ne smije se povrijediti (vidjeti presude od 27. veljače 2014., Ezz i dr./Vijeće,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, t.
197.
do
200.
i navedenu sudsku praksu i od 30. lipnja 2016., CW/Vijeće,
T‑516/13
, neobjavljenu,
EU:T:2016:377
, t.
165.
do
168.
i navedenu sudsku praksu).
U okviru ovog tužbenog razloga tužitelj samo tvrdi da je, s obzirom na to da je u okviru prethodnih tužbenih razloga dokazao da je zamrzavanje njegove imovine u Uniji nezakonito i neopravdano, posljedično neopravdano i to ograničenje njegova prava vlasništva. Slijedom toga, on samo dovodi u pitanje činjenicu da to ograničenje ispunjava prva dva uvjeta navedena u točki 150. ove presude. Međutim, iz točaka 36. do 148. ove presude proizlazi da tužitelj u okviru prethodnih tužbenih razloga nije uspio dokazati ni nezakonitost navedenog zamrzavanja imovine ni njegovu neopravdanost. Slijedom toga, on ne dokazuje ni da ograničenja njegova prava vlasništva zbog tog zamrzavanja imovine nemaju pravnu osnovu ili da nisu opravdana s obzirom na ciljeve Odluke 2011/72 i ZVSP‑a. Stoga ovaj tužbeni razlog valja odbiti.
Iz svega prethodno navedenog slijedi da, s obzirom na to da nijedan tužbeni razlog nije osnovan, tužbeni zahtjev kojim se traži poništenje Odluke 2015/157 treba odbiti.
U odnosu na tužbeni zahtjev iz prvog podneska kojim se vrši prilagodba tužbe, kojim se traži poništenje „odluke” Vijeća od 16. studenoga 2015. kojom je odbilo tužiteljev zahtjev od 29. svibnja 2015. da se njegovo ime ukloni s popisa u Prilogu Odluci 2011/72
Na temelju članka 86. stavka 1. Poslovnika, kad se prvotno pobijani akt tijekom postupka zamijeni ili izmijeni drugim aktom istog predmeta, tužitelj može, prije zatvaranja usmenog dijela postupka ili prije odluke Općeg suda o neprovođenju usmenog dijela postupka, prilagoditi tužbu kako bi se uzeo u obzir taj novi čimbenik. Na temelju članka 86. stavka 2. navedenog Poslovnika, takva prilagodba mora se izvršiti zasebnim aktom i u roku predviđenom člankom 263. šestim stavkom UFEU‑a, u kojem se može zahtijevati poništenje akta koji opravdava prilagodbu.
Nadalje, iz sudske prakse proizlazi da prilagodba tužbe mora biti usmjerena protiv akta koji može biti predmet tužbe za poništenje u smislu članka 263. UFEU‑a, odnosno akta koji proizvodi obvezujuće pravne učinke koji utječu na interese tužitelja, mijenjajući na bitan način njegovu pravnu situaciju (vidjeti u tom smislu i analogijom presudu od 3. srpnja 2014., Alchaar/Vijeće,
T‑203/12
, neobjavljenu,
EU:T:2014:602
, t.
58.
i
59.
i navedenu sudsku praksu). U tom pogledu, prema ustaljenoj sudskoj praksi, takav akt nije onaj koji isključivo potvrđuje prethodni akt, odnosno akt koji ne sadržava nikakav novi element u odnosu na prethodni i kojem nije prethodilo preispitivanje situacije zainteresirane osobe (vidjeti rješenja od 7. prosinca 2004., Internationaler Hilfsfonds/Komisija,
C‑521/03 P
, neobjavljeno,
EU:C:2004:778
, t.
47.
i navedenu sudsku praksu i od 29. lipnja 2009., Cofra/Komisija,
C‑295/08 P
, neobjavljeno,
EU:C:2009:407
, t.
35.
i navedenu sudsku praksu).
Posebno, prema sudskoj praksi, akt koji je donesen nakon preispitivanja prethodnog akta koje je bilo nužno zbog postojanja novih i bitnih činjenica nije akt koji isključivo potvrđuje prethodni akt. Činjenica se mora okvalificirati, s jedne strane, kao nova kada u trenutku donošenja akta nije postojala ili kada nije uzeta u obzir prilikom tog donošenja i, s druge strane, kao bitna kada na bitan način mijenja pravnu situaciju tužitelja kakva je bila prilikom donošenja prethodnog akta, poput činjenice koja može potaknuti sumnje u osnovanost navedenog akta (vidjeti u tom smislu presudu od 13. studenoga 2014., Komisija/Španjolska,
T‑481/11
,
EU:T:2014:945
, t.
34.
do
39.
i navedenu sudsku praksu).
U području mjera ograničavanja, s jedne strane, iz sudske prakse proizlazi da tužitelj u načelu može prilagoditi tužbu i tužbene razloge usmjerene protiv odluke o zamrzavanju financijskih sredstava koja je protiv njega donesena s obzirom na donošenje naknadne odluke o produljenju navedenog zamrzavanja financijskih sredstava. Naime, u tom slučaju tom naknadnom odlukom ne potvrđuje se samo prethodna odluka jer se njome produljuje zamrzavanje financijskih sredstava dotične osobe za novo razdoblje koje premašuje trajanje navedene prethodne odluke, nakon preispitivanja njegove situacije (vidjeti u tom smislu i analogijom rješenje od 15. veljače 2005., PKK i KNK/Vijeće,
T‑229/02
,
EU:T:2005:48
, t.
44.
, potvrđeno u žalbenom postupku presudom od 18. siječnja 2007., PKK i KNK/Vijeće,
C‑229/05 P
,
EU:C:2007:32
, t.
103.
).
S druge strane, kao što to proizlazi iz članka 2. stavka 3. i članka 5. stavka 6. Odluke 2011/72, Vijeće može u svakom trenutku preispitati uvrštenje imena osobe u prilog toj odluci s obzirom na iznesene značajne nove dokaze ili podnesene primjedbe, tako da se to uvrštenje neprestano preispituje. Svrha je tih odredbi osigurati da se osobe koje više ne udovoljavaju kriterijima za pojavljivanje u prilogu navedenoj odluci iz njega izbrišu ne samo nakon periodičnog preispitivanja koje se provodi svake godine nego, prema potrebi, odmah (vidjeti u tom smislu i analogijom presudu od 15. studenoga 2012., Al‑Aqsa/Vijeće i Nizozemska/Al‑Aqsa,
C‑539/10 P i C‑550/10 P
,
EU:C:2012:711
, t.
129.
). Slijedom toga, odluka Vijeća de se ne izbriše ime osobe uvršteno u Prilog Odluci 2011/72 koja je donesena nakon preispitivanja njezine situacije koja se temeljila na novim i bitnim činjenicama, u smislu sudske prakse navedene u točki 155. ove presude, nije isključivo potvrđujući akt, čak i ako se tom odlukom ne produljuje navedeno uvrštenje, nego se samo zadržava primjena prethodne odluke (vidjeti u tom smislu i analogijom presudu od 13. studenoga 2014., Komisija/Španjolska,
T‑481/11
,
EU:T:2014:945
, t.
40.
i navedenu sudsku praksu).
U konkretnom slučaju, s jedne strane, valja navesti da Odluka Vijeća od 16. studenoga 2015., koja se osporava prvim podneskom kojim se vrši prilagodba tužbe, nije izmijenila ili zamijenila Odluku 2015/157, koja je predmet tužbe. Naime, u svojem dopisu od 16. studenoga 2015. Vijeće se ograničilo na odbijanje tužiteljeva zahtjeva kojim je u bitnome tražio da se Odluka 2015/157 u odnosu na njega stavi izvan snage. Ona stoga ne sadržava novi element u smislu sudske prakse navedene u točki 154. ove presude.
S druge strane, do tog odbijanja nije došlo nakon preispitivanja koje je bilo opravdano činjenicama koje su istodobno bile nove i bitne, u smislu sudske prakse navedene u točki 155. ove presude.
Naime, kao prvo, tužiteljeve primjedbe iznesene 29. svibnja i 7. rujna 2015. u osnovi se odnose na činjenice koje su prethodile donošenju Odluke 2015/157 i na pitanja koja je već postavio u svojim primjedbama od 15. siječnja 2015. te stoga na elemente koji nisu novi.
Nadalje, jedine činjenice koje su nastupile nakon donošenja Odluke 2015/157 na koje se poziva u tim primjedbama, to jest presuda žalbenog suda u Tunisu od 25. veljače 2015. kao i tri odluke tuniskog upravnog suca privremene pravne zaštite od 30. ožujka 2015., nisu bitne činjenice, to jest činjenice koje mogu bitno izmijeniti tužiteljevu situaciju s obzirom na mjere ograničavanja koje su protiv njega produljene Odlukom 2015/157.
U tom pogledu, kao što je to već u više navrata navedeno, te mjere ograničavanja temelje se na postojanju pravosudne istrage koja je u tijeku protiv tužitelja, a pokrenuta je zbog činjenica koje se mogu okvalificirati kao pronevjera javnih sredstava. Međutim, s jedne strane – iako iz dopisa tužiteljeva zastupnika u Tunisu od 24. travnja 2015. proizlazi da je u okviru te istrage presudom žalbenog suda u Tunisu od 25. veljače 2015. usvojen tužiteljev zahtjev kojim je tražio razdvajanje postupka kaznene istrage u okviru te istrage – taj razvoj postupka nije sam po sebi takve naravi da dovodi u pitanje provođenje navedene istrage. S druge strane, iz dopisa tužiteljeva zastupnika u Tunisu, priloženog tužiteljevim primjedbama od 29. svibnja 2015., proizlazi da je trima sudskim odlukama od 30. ožujka 2015. naložena suspenzija izvršenja triju upravnih odluka o zapljeni određene tužiteljeve imovine čija veza s pravosudnom istragom na kojoj se temeljilo zamrzavanje tužiteljeve imovine u Uniji nije jasna.
Kao drugo, iz sadržaja spisa proizlazi da dokumenti tuniskih vlasti od 11. svibnja 2015., na koje se Vijeće poziva u svojem dopisu od 16. studenoga 2015., samo potvrđuju da je pravosudna istraga protiv tužitelja u Tunisu u tijeku i da ih je Vijeće podnijelo samo kako bi odgovorilo na tužiteljeve argumente kojima osporava pravni temelj za provođenje te istrage. Slijedom toga, ti se dokumenti, koji doista predstavljaju nove elemente, ipak ne mogu okvalificirati kao bitni. Naime, njima se ne otkriva nikakva bitna izmjena tužiteljeve situacije u usporedbi s njegovom situacijom na dan donošenja Odluke 2015/157.
Tu analizu ne dovodi u pitanje činjenica da je te dokumente Vijeće podnijelo nakon provjera za koje je u svojem dopisu od 4. veljače 2015. navelo da ih ima namjeru provesti nakon tužiteljevih primjedbi.
Naime, člankom 2. stavkom 3. i člankom 5. stavkom 6. Odluke 2011/72 Vijeću je povjerena široka margina prosudbe za odlučivanje o tome je li prikladno izvršiti provjere elemenata koje mu podnijele tuniske vlasti ili tužitelj, osobito kako bi se informiralo o stanju sudskog postupka koji se vodi protiv njega. Slijedom toga, ne predstavlja svaki novi element koji je pribavljen nakon provjera koje je Vijeće izvršilo po službenoj dužnosti ili na tužiteljev zahtjev nužno bitnu činjenicu koja može opravdati preispitivanje uvrštenja tužiteljeva imena u prilog navedenoj odluci i ne može, u slučaju odbijanja da se to uvrštenje preispita, dovesti do odluke koja na njega negativno utječe.
U konkretnom slučaju iz sadržaja spisa proizlazi da je Vijeće u svojem dopisu od 4. veljače 2015. u bitnome navelo da, iako smatra da je uvrštenje tužiteljeva imena u Prilog Odluci 2011/72 opravdano, primilo na znanje tužiteljeve primjedbe o stanju pravosudne istrage koja je u tijeku, a pokrenuta je protiv njega u Tunisu, i da će ponovno ispitati mjere ograničavanja koje su protiv njega određene prije 31. srpnja 2015. Utvrđeno je da je nakon tog dopisa Vijeće uzelo u obzir i primjedbe koje je tužitelj podnio 18. veljače, 29. svibnja i 7. rujna 2015. te mu je odgovorilo u svojem dopisu od 16. studenoga 2015. obavijestivši ga o rezultatu provjera koje je u međuvremenu izvršilo kod tuniskih vlasti i, posebno, dostavivši mu dokumente navedene u točki 163. ove presude. Time se Vijeće, smatrajući da je korisno provesti te provjere, ograničilo na korištenje margine prosudbe koja mu je povjerena odredbama spomenutima u točkama 157. i 165. ove presude i nije preispitalo tužiteljevu situaciju, iako je to nužno kad se pojave činjenice koje tu situaciju mogu bitno izmijeniti.
Stoga, navodeći u svojem dopisu od 16. studenoga 2015. da mjere ograničavanja koje se odnose na tužitelja treba zadržati na snazi, Vijeće nije donijelo novu odluku koja se razlikuje od Odluke 2015/157, nego je samo potvrdilo potonju. Taj dopis, u dijelu u kojem se njime odbija tužiteljev zahtjev da se njegovo ime ukloni iz Priloga Odluci 2011/72, stoga predstavlja isključivo potvrđujući akt koji na tužitelja ne utječe negativno. Slijedom toga, zahtjev iz prvog podneska kojim se vrši prilagodba tužbe i kojim se traži poništenje tog akta treba odbaciti kao nedopušten.
Tužiteljevi argumenti kojima se nastoji dokazati dopuštenost tog podneska kojim se vrši prilagodba tužbe ne mogu dovesti u pitanje taj zaključak.
Kao prvo, nije osnovano tužiteljevo rasuđivanje prema kojem je Odluka Vijeća od 16. studenoga 2015. izmijenila Odluku 2015/157 jer je potonju, koja je do tada bila „uvjetna odluka” pretvorila u „bezuvjetnu odluku”. Naime, s jedne strane, kao što to Vijeće u bitnome navodi u svojem očitovanju na taj podnesak kojim se vrši prilagodba tužbe, ta argumentacija počiva na pogrešnoj pretpostavci da je dopis Vijeća od 4. veljače 2015., u kojem je ta institucija navela da će preispitati tužiteljevu situaciju prije 31. srpnja 2015., pretvorio Odluku 2015/157 u uvjetnu odluku. S druge strane, učinak mogućnosti Vijeća da preispita mjere ograničavanja donesene u okviru Odluke 2011/72, i to na temelju njezinih odredbi navedenih u točki 157. ove presude, kako bi ih, prema potrebi, stavilo izvan snage ili izmijenilo, nikako nije taj da te mjere postaju „uvjetne”. Slijedom toga, učinak činjenice da je Vijeće u svojem dopisu od 16. studenoga 2015. navelo da se mjere ograničavanja koje se odnose na tužitelja moraju u odnosu na njega zadržati na snazi nikako nije bio taj da se Odluka 2015/157 pretvorila u bezuvjetan akt. Osim toga, valja navesti da je Vijeće, s obzirom na eventualne nove i bitne činjenice za koje je saznalo, bilo ovlašteno staviti izvan snage ili izmijeniti navedene mjere i nakon tog dopisa od 16. studenoga 2015.
Kao drugo, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, dopuštenost tog podneska kojim se vrši prilagodba tužbe ne može se opravdati potrebom da mu se u skladu s načelom jednakosti oružja dodijeli mogućnost da komentira dokaze koje je Vijeće podnijelo u okviru odgovora na repliku.
Naime, s jedne strane, učinak načela jednakosti oružja u konkretnom slučaju ne može biti taj da rokovi za podnošenje tužbe protiv Odluke 2015/157 ponovno počinju teći. Osim toga, mogućnost pobijanja akta mora se odrediti samo s obzirom na objektivnu ocjenu njegova sadržaja, a ne s obzirom na poštovanje načela jednakosti oružja (vidjeti u tom smislu i analogijom presudu od 20. rujna 2012., Francuska/Komisija,
T‑154/10
,
EU:T:2012:452
, t.
37.
do
40.
).
S druge strane i u svakom slučaju, tužitelj je tijekom rasprave od 14. prosinca 2016. imao mogućnost podnijeti svoje primjedbe u odnosu na dokaze koje je Vijeće podnijelo u odgovoru na repliku. Usto, kao što to proizlazi iz točke 61. ove presude, Opći je sud smatrao da te elemente, koji su nastupili nakon Odluke 2015/157, nije bilo moguće uzeti u obzir u okviru ocjene zakonitosti te odluke. Slijedom toga, odbacivanje zahtjeva iz prvog podneska kojim se vrši prilagodba tužbe kao nedopuštenog ne povređuje jednakost oružja.
Iz svega prethodno navedenog slijedi da taj tužbeni zahtjev treba odbaciti kao nedopušten.
U odnosu na tužbeni zahtjev iz drugog podneska kojim se vrši prilagodba tužbe, kojim se traži poništenje Odluke 2016/119
U okviru drugog podneska kojim se vrši prilagodba tužbe, koji se odnosi na Odluku 2016/119, tužitelj u biti ističe pet tužbenih razloga. Prvi od tih razloga temelji se na povredi pretpostavke nedužnosti i načela dobre uprave, drugi na tome da sporne mjere nemaju dovoljno čvrstu činjeničnu osnovu, treći na tome da je navedena odluka postala bespredmetna, četvrti na povredi načela razumnog roka i peti na očito neproporcionalnom zadiranju Vijeća u tužiteljevo pravo vlasništva.
Uvodno valja podsjetiti, kao što je to navedeno u točki 16. ove presude, da je Odlukom 2016/119 primjena Odluke 2011/72 produljena do 31. siječnja 2017. te da su njome izmijenjeni razlozi za uvrštenje tužiteljeva imena na popis priložen toj odluci, i to na temelju potvrde tuniskih vlasti od 20. listopada 2015. koja se navodi u točki 16. ove presude. Ta se izmjena sastojala u tome da se spominjanje kaznenog djela sudjelovanja u protuzakonitom utjecaju na javnog dužnosnika radi neposrednog ili posrednog postizanja koristi za drugu osobu zamijeni spominjanjem djela protuzakonitog utjecaja na javnog dužnosnika radi neposrednog ili posrednog postizanja koristi za drugu osobu.
Nadalje, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 156. ove presude, valja navesti da je dopušten tužbeni zahtjev iz drugog podneska kojim se vrši prilagodba tužbe, a kojim se traži poništenje Odluke 2016/119, kojom se produljuje Odluka 2011/72 za novo razdoblje koje premašuje trajanje predviđeno Odlukom 2015/157.
Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi pretpostavke nedužnosti i načela dobre uprave
U okviru prvog tužbenog razloga tužitelj u bitnome ponavlja argumentaciju koju je iznio u okviru drugog i trećeg dijela drugog tužbenog razloga, koji se odnosi na navodnu povredu pretpostavke nedužnosti. U potporu toj argumentaciji on se, s jedne strane, poziva na priopćenje za medije od 25. siječnja 2016. nevladine organizacije Transparency International, u kojem je navedeno da je zamrzavanje imovine naloženo u odnosu na 48 osoba u Tunisu „na temelju dokaza kojima se dokazuje da su one pronevjerile javna sredstva i zloupotrijebile svoje položaje”. S druge strane, poziva se također na dopis tuniskih vlasti od 15. siječnja 2016., kojim je odgovoreno na zahtjeve Vijeća za pojašnjenje u vezi s tužiteljevom situacijom i za koji on smatra da dokazuje da se u okviru pravosudne istrage koja se protiv njega vodi u Tunisu „neće donijeti povoljna meritorna odluka”.
S druge strane, Vijeće u bitnome osporava relevantnost tih novih dokaza.
Valja utvrditi da je rasuđivanje iz točaka 107. do 112. i 118. ove presude u okviru ispitivanja drugog i trećeg dijela drugog tužbenog razloga u konkretnom slučaju primjenjivo. Naime, s jedne strane, priopćenje za medije Vijeća od 31. siječnja 2011., navedeno u točki 103. ove presude, akt je koji se razlikuje od Odluke 2011/72 i Odluke 2016/119 i koji nije pripremljen u okviru postupka donošenja tih odluka. Tužitelj, koji ne osporava da te dvije odluke same po sebi ne povređuju pretpostavku nedužnosti, ne može se stoga, kako bi doveo u pitanje njihovu zakonitost, valjano pozivati na takvu povredu koja se, prema njegovim riječima, odnosi na navedeno priopćenje za medije. S druge strane, taj se prigovor u svakom slučaju temelji na doslovnom tumačenju samog priopćenja za medije, premda se ono treba tumačiti s obzirom na sadržaj Odluke 2011/72, o čijem se donošenju, među ostalim, tim priopćenjem obavještava javnost. Međutim, s obzirom na to da se sadržaj priloga potonjoj odluci ne odnosi na tužitelja kao na osobu za koju je presuđeno da je odgovorna za pronevjeru tuniskih javnih sredstava, nego kao na osobu u odnosu na koju se vode pravosudne istrage za takva djela, sadržaj navedenog priopćenja za medije koji na to upućuje ne može povrijediti tužiteljevo pravo na poštovanje pretpostavke nedužnosti.
Slijedom toga, čak i pod pretpostavkom da su izjave iz priopćenja za medije Transparency Internationala, navedenog u točki 177. ove presude, povrijedile tužiteljevo pravo na poštovanje pretpostavke nedužnosti, ta se povreda ne može pripisati gore navedenom priopćenju za medije Vijeća od 31. siječnja 2011. niti ona u bilo kojem slučaju može utjecati na zakonitost Odluke 2016/119.
Kad je riječ o dopisu tuniskih vlasti od 15. siječnja 2016., valja navesti da su tužiteljevi navodi u tom pogledu u svakom slučaju isključivo paušalni. Naime, tim se dopisom samo iznose postupovni razlozi zbog kojih pravosudni dužnosnik zadužen za istražni spis nije razdvojio tužiteljev predmet od predmeta koji su se odnosili na druge uključene osobe. Slijedom toga, ništa u tom dopisu ne upućuje na to koje će zaključke tuniske vlasti izvesti iz pravosudne istrage koja se odnosi na tužitelja ni na to da postoji prihvatljiva veza između razmatranja koja dopis sadržava i predmetnog priopćenja za medije Vijeća.
Stoga prvi tužbeni razlog treba odbiti.
Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na nepostojanju dovoljno čvrste činjenične osnove za sporne mjere
Drugi tužbeni razlog u biti se sastoji od četiriju dijelova, od kojih se prvi temelji na previše nejasnim navodima na kojima se temelji zadržavanje uvrštenja tužiteljeva imena u Prilogu Odluci 2011/72, drugi na tome da tuniska pravosudna tijela nisu odvojeno ispitala njegov spis, čime se, kako to tužitelj smatra, stvorio privid čvrste činjenične osnove, treći na tome da u okviru sudskog postupka u Tunisu nije bilo značajnog pomaka u odnosu na njega i četvrti na tome da su gore spomenuti navodi bili nedovoljno precizni u odnosu na djela koja mu se stavljaju na teret i njegovu osobnu odgovornost.
S druge strane, Vijeće osporava relevantnost elemenata koje je tužitelj istaknuo pozivajući se na presudu od 14. travnja 2016., Ben Ali/Vijeće (
T‑200/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:216
).
– Prvi dio drugog tužbenog razloga, koji se temelji na prevelikoj nejasnoći navoda na kojima se temelji zadržavanje uvrštenja tužiteljeva imena u Prilogu Odluci 2011/72
Uvodno valja navesti da se prvi dio drugog tužbenog razloga temelji na novom prigovoru koji nije iznesen u okviru tužbe, posebno prvog tužbenog razloga. Nadalje, taj se prigovor ne može smatrati dopunom jednom od prigovora koji su već izneseni u okviru navedenog tužbenog razloga (vidjeti presudu od 15. ožujka 2006., Italija/Komisija,
T‑226/04
,
EU:T:2006:85
, t.
64.
i
65.
i navedenu sudsku praksu). Međutim, tužitelj ima pravo prvi put iznijeti taj prigovor u okviru prilagodbe navedenog prvog tužbenog razloga, s obzirom na nove razloge za uvrštenje njegova imena koji se navode u Odluci 2016/119 i s obzirom na potvrdu tuniskih vlasti od 20. listopada 2015., koji predstavljaju nove elemente (vidjeti u tom smislu i analogijom presudu od 13. rujna 2013., Anbouba/Vijeće,
T‑563/11
, neobjavljenu,
EU:T:2013:429
, t.
52.
).
Međutim, zbog razloga navedenih u točkama 187. do 195. ove presude, taj prigovor nije osnovan.
Kao prvo, tužitelj ističe, s jedne strane, da se potvrda tuniskih vlasti od 20. listopada 2015. i razlozi za uvrštenje njegova imena u Prilog Odluci 2011/72, koja je izmijenjena Odlukom 2016/119, razlikuju kad je riječ o naravi navedenih kaznenih djela i, s druge strane, da su pojašnjenja vezana uz ta kaznena djela i konkretne elemente koji omogućuju da se njihovo počinjenje utvrdi nedovoljna.
U tom pogledu valja navesti da, iako se u razlozima Vijeća za uvrštenje tužiteljeva imena u Prilog Odluci 2011/72, koja je izmijenjena Odlukom 2016/119, kaznena djela na koja se odnosi pravosudna istraga koja se vodi protiv tužitelja u Tunisu spominju na sažetiji način nego u predmetnoj potvrdi tuniskih vlasti, ti razlozi i ta potvrda znatno se ne razlikuju. Osim toga, od Vijeća se ne može zahtijevati da u razlozima za uvrštenje tužiteljeva imena ponovno navede dokaze na kojima se temelje ti razlozi, jer je, uostalom, tužitelja obavijestilo o navedenim dokazima (vidjeti u tom smislu presudu od 30. lipnja 2016., Al Matri/Vijeće,
T‑545/13
, neobjavljenu,
EU:T:2016:376
, t.
132.
i
133.
).
Kao drugo, valja navesti da, iako se u predmetnoj potvrdi ne spominju konkretne okolnosti u vezi s predmetnim kaznenim djelima, u njoj se dovoljno precizno spominju navedena kaznena djela i stupanj tužiteljeva navodnog sudjelovanja u njihovu počinjenju, bilo kao počinitelja, bilo kao sudionika, tako da Vijeće može utvrditi ispunjava li tužitelj opće kriterije definirane u članku 1. stavku 1. Odluke 2011/72 (vidjeti u tom smislu i analogijom presudu od 30. lipnja 2016., Al Matri/Vijeće,
T‑545/13
, neobjavljenu,
EU:T:2016:376
, t.
123.
).
Također, kako to osobito pokazuje tužiteljevo pozivanje na pojam
actus reus
, njegova se argumentacija temelji na pogrešnoj pretpostavci da bi dokazi na koje se poziva Vijeće trebali biti tako precizni da se na temelju njih može utvrditi njegova odgovornost za gore spomenuta kaznena djela. Međutim, tužitelj i ne osporava da Vijeće ima mogućnost temeljiti svoje odluke na pravosudnim istragama u vezi s navedenim djelima koje su u tijeku, to jest u fazi kaznenog postupka u kojoj je u načelu u tijeku određivanje elemenata koji omogućuju utvrđenje te odgovornosti ili, nasuprot tomu, njezino isključenje (vidjeti u tom smislu presudu od 30. lipnja 2016., Al Matri/Vijeće,
T‑545/13
, neobjavljenu,
EU:T:2016:376
, t.
83.
do
90.
).
Zbog istih razloga nije relevantno to što nije naveden identitet ostalih osoba koje nisu tužitelj i koje su navodno sudjelovale u počinjenju navedenih kaznenih djela te na koje upućuju razlozi za uvrštenje tužiteljeva imena i potvrda tuniskih vlasti od 20. listopada 2015. Naime, kao što je to navedeno u točki 189. ove presude, dovoljno je da se u toj potvrdi dovoljno precizno spominju navedena kaznena djela i stupanj navodnog tužiteljeva sudjelovanja u njihovu počinjenju. Isto vrijedi i za činjenicu da u toj potvrdi nisu navedeni vrijeme i mjesto počinjenja predmetnih kaznenih djela.
Također je nebitna navodno pogrešna kvalifikacija bivšeg predsjednika Republike Tunisa kao javnog dužnosnika. Naime, dovoljno je navesti da ni potvrda koja se navodi u točki 16. ove presude ni razlozi za uvrštenje tužiteljeva imena navedeni u Prilogu Odluci 2011/72, kako je izmijenjena Odlukom 2016/119, ne upućuju na tu osobu. Osim toga, valja navesti da se dužnosti koje je ta osoba tako obavljala, s obzirom na to da one mogu uključivati upravljanje javnim sredstvima, mogu, u svrhu utvrđenja kaznenog djela koje se može okvalificirati kao pronevjera javnih sredstava u smislu članka 1. stavka 1. Odluke 2011/72, u svakom slučaju poistovjetiti s dužnostima koje obavlja javni dužnosnik (vidjeti u tom smislu i analogijom presudu od 14. travnja 2016., Ben Ali/Vijeće,
T‑200/14
, neobjavljenu,
EU:T:2016:216
, t.
120.
i
178.
).
Kao treće, tužitelj smatra da, unatoč novim dokazima koje je Vijeće podnijelo prije donošenja Odluke 2016/119 – posebno dokumentu od 18. siječnja 2016. koji nosi oznaku MD 7/16 EXT 1 RELEX, priloženom dopisu Vijeća od 29. siječnja 2016. – ta institucija ne raspolaže i nikada nije raspolagala dokazima koji mogu potkrijepiti navode iznesene u odnosu na njega. U odnosu na gore spomenuti dokument tužitelj posebno navodi da spominjanje u njemu zamolnica za međunarodnu pravnu pomoć ne sadržava nikakva nužna pojašnjenja koja bi omogućila određivanje predmeta tih zamolnica za pravnu pomoć i utvrđivanje drugih osoba na koje se one odnose i njihovih adresata.
U tom pogledu valja najprije navesti da tužitelj ne može valjano navoditi, protivno Odluci 2016/119, da do dana podnošenja dokumenta MD 7/16 EXT 1 RELEX od 18. siječnja 2016. Vijeće nije raspolagalo nikakvim dokazom vezanim uz njegovo sudjelovanje u počinjenju kaznenih djela na koja se odnose pravosudne istrage koje se protiv njega vode u Tunisu. Naime, kako je to navedeno u točki 61. ove presude, zakonitost akta Unije treba ocijeniti s obzirom na činjenične i pravne elemente koji su postojali na dan kada je taj akt donesen. Slijedom toga, valjanost te potonje odluke treba ocjenjivati upravo s obzirom na dokaze koje je Vijeće posjedovalo u trenutku donošenja Odluke 2016/119, to jest na datum 28. siječnja 2016.
Nadalje, tužitelj nije podnio nijedan dokaz koji može dovesti u pitanje materijalnu točnost elemenata iznesenih u dokumentu MD 7/16 EXT 1 RELEX – posebno to što se u njegovoj točki 3. spominje pet zamolnica za međunarodnu pravnu pomoć koje se odnose na njega, i to od 19. siječnja 2011., od 21. siječnja 2011., od 10. siječnja 2012., od 22. listopada 2013. i od 5. svibnja 2015. U svakom slučaju, s obzirom na to da potvrda tuniskih vlasti od 20. listopada 2015. dokazuje postojanje pravosudne istrage koja je pokrenuta protiv tužitelja zbog činjenica koje se mogu okvalificirati kao pronevjera javnih sredstava, ona po toj osnovi predstavlja dovoljan dokaz na kojem je Vijeće moglo utemeljiti svoju odluku o zadržavanju uvrštenja tužiteljeva imena u Prilog Odluci 2011/72. Slijedom toga, čak i pod pretpostavkom da navedeno spominjanje zamolnica za međunarodnu pravnu pomoć nije dovoljno precizno, ta okolnost nije odlučujuća.
Prvi dio drugog tužbenog razloga stoga treba odbiti.
– Drugi dio drugog tužbenog razloga, koji se temelji na tome da tuniska pravosudna tijela nisu odvojeno ispitala tužiteljev spis
U potporu ovom dijelu tužitelj ističe da su tuniska pravosudna tijela njegov spis trebala ispitati odvojeno od spisa drugih osoba i dovodi u pitanje odluku pravosudnog dužnosnika zaduženog za istragu koji je, kao što to navode tuniske vlasti u svojem dopisu od 15. siječnja 2016., smatrao nužnim ne provesti takvo razdvajanje, unatoč presudi žalbenog suda u Tunisu od 25. veljače 2015.
Međutim, te okolnosti ne mogu utjecati na zakonitost Odluke 2016/119. Naime, one postavljaju pitanja tuniskog postupovnog prava, o kojima mogu odlučiti samo tuniska pravosudna tijela, prema potrebi u okviru nove tužbe tužiteljâ protiv gore spomenute odluke pravosudnog dužnosnika zaduženog za istragu. Osim toga, pojašnjenja koja su dostavile tuniske vlasti u gore spomenutom dopisu, kao odgovoru na zahtjeve Vijeća za pojašnjenje, potvrđuju da se odlučivanje tih vlasti o pitanju razdvajanja tužiteljeva spisa temeljilo isključivo na pravnim razmatranjima i da u tom smislu nije postojao dokaz koji bi mogao potaknuti legitimne sumnje u vezi s mogućom zloporabom ovlasti tih tijela kojom se dovodi u pitanje zadržavanje mjera ograničavanja u odnosu na tužitelja.
Nadalje, okolnost da sam tužitelj nema obiteljskih veza sa suprugom bivšeg predsjednika Republike Tunisa nije relevantna u konkretnom slučaju. Naime, tužiteljevo ime nije uvršteno na popis u Prilogu Odluci 2011/72, kako je izmijenjena Odlukom 2016/119, zbog tih obiteljskih veza, nego zbog pravosudne istrage tuniskih vlasti u odnosu na njegovo osobno sudjelovanje u kažnjivim djelima koja se mogu okvalificirati kao pronevjere javnih sredstava.
Usto, iako tužitelj nastoji dokazati da su ga tuniska pravosudna tijela, za razliku od ostalih osoba protiv kojih su pokrenute povezane pravosudne istrage, postupno oslobodila ograničavajućih mjera donesenih u okviru pravosudne istrage koja se vodi protiv njega, elementi koje on ističe u prilog tom dokazivanju nisu značajni. Naime, kao što je to u bitnome istaknuto u točkama 49. do 56. ove presude, različite sudske odluke o ukidanju zabrane napuštanja tuniskog državnog područja i o ukidanju odluka o zapljeni tužiteljeve imovine ne mogu dovesti u pitanje konačno stajalište tuniskih sudova o ishodu kaznenih postupaka na koje se Vijeće poziva. Osim toga, tužitelj ni u jednom trenutku ne objašnjava vezu koja postoji između tih različitih sudskih odluka i predmetnih kaznenih postupaka. U tim okolnostima Vijeće nije počinilo pogrešku u ocjeni dokaza koje su dostavile tuniske vlasti i nije sudjelovalo u „nezakonitoj aktivnosti” potonjih kada je smatralo da su navedeni dokazi omogućavali produljenje mjera ograničavanja protiv tužitelja.
Stoga drugi dio drugog tužbenog razloga treba odbiti.
– Treći dio drugog tužbenog razloga, koji se temelji na tome da u okviru sudskog postupka u Tunisu u odnosu na tužitelja nije bilo značajnih pomaka
Tužitelj smatra da dokument od 10. prosinca 2015. koji nosi oznaku MD 745/15 ADD 1 EXT 1 i koji sadržava informacijski list što su ga sastavile tuniske vlasti, a u kojem se navode glavni elementi predmeta br. 19592/1 u kojem on sudjeluje, otkriva da pravosudna tijela nisu poduzela radnje u odnosu na ispitivanje tog predmeta.
Ta se argumentacija ne može prihvatiti.
Naime, s jedne strane, u predmetnom informacijskom listu navodi se da je u okviru predmeta br. 19592/1 sudac istrage tužitelja ispitao 14. svibnja 2014., što on ne osporava. Nadalje, kao što to proizlazi iz dopisa tužiteljeva zastupnika u Tunisu od 4. veljače 2016., priloženog drugom podnesku kojim se vrši prilagodba tužbe, tužitelj je također prije toga dvaput ispitan u okviru istog predmeta, i to 15. veljače 2012. i 21. veljače 2012.
S druge strane, iz predmetnog informacijskog lista jasno proizlazi da se predmet br. 19592/1 ne odnosi samo na tužitelja, nego i na sve osobe na koje se odnosila pritužba čiji je predmet bilo korištenje rodbinskom ili tazbinskom vezom s bivšim predsjednikom Republike Tunisa u svrhu sklapanja fiktivnih ugovora i nezakonitih ugovora o javnoj nabavi. Iz tog informacijskog lista također proizlazi da su nadležni pravosudno osoblje između 14. svibnja 2014. i 4. ožujka 2015. poduzeli velik broj istražnih radnji u okviru tog predmeta. Također, ništa u tom informacijskom listu ne upućuje na to da izvan tog razdoblja nije poduzeta nijedna istražna radnja.
Slijedom toga, uzimajući u obzir sve te elemente, činjenica da je u okviru navedenog predmeta posljednja istražna radnja u odnosu na tužitelja koja se spominje u predmetnom informacijskom listu provedena 14. svibnja 2014. nije sama po sebi takve naravi da upućuje na odugovlačenje prilikom postupanja u tom predmetu i na nedostatak pažnje tuniskih vlasti. U svakom slučaju, čak i pod pretpostavkom da je to slučaj, zbog razloga navedenih u točkama 67. do 75. ove presude Vijeće ne može biti dužno samo zbog tog razloga ukinuti mjeru zamrzavanja imovine koja se odnosi na tužitelja. Treći dio drugog tužbenog razloga stoga treba odbiti.
– Četvrti dio drugog tužbenog razloga, koji se temelji na nedostatku preciznosti koju zahtjeva sudska praksa kad je riječ o djelima koja se tužitelju stavljaju na teret i o njegovoj osobnoj odgovornosti
U potporu ovom dijelu tužitelj se poziva na točku 44. presude od 26. listopada 2015., Portnov/Vijeće (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
) kao i na točke 44. i 48. presude od 28. siječnja 2016., Stavytskyi/Vijeće (
T‑486/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:45
) kako bi tvrdio da je Vijeće obvezno navesti ne samo točno određena kaznena djela za koja je osoba čije je ime uvršteno na predmetni popis osumnjičena već i detalje vezane uz osobnu odgovornost navedene osobe za predmetna djela. U konkretnom slučaju ti kriteriji nisu ispunjeni. Usto, Vijeće se s obzirom na te presude ne bi moglo ograničiti na to da smatra da može zamrznuti imovinu državljanina treće zemlje u Uniji samo zato što se on kazneno progoni u trećoj zemlji o kojoj je riječ. Naposljetku, tužitelj smatra da se, s obzirom na to da nema pomaka u pogledu kaznenog postupka koji se protiv njega vodi, ne može smatrati da je protiv njega poduzet kazneni progon.
U tom pogledu valja podsjetiti da se presuda od 26. listopada 2015., Portnov/Vijeće (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
) i presuda od 28. siječnja 2016., Stavytskyi/Vijeće (
T‑486/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:45
) odnose na tužbe podnesene protiv Odluke Vijeća 2014/119/ZVSP od 5. ožujka 2014. o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini (
SL 2014., L 66, str. 26
.).
U točki 44. presude od 26. listopada 2015., Portnov/Vijeće (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
) i u točki 44. presude od 28. siječnja 2016., Stavytskyi/Vijeće (
T‑486/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:45
) Opći je sud utvrdio da je jedini dokaz na kojem su se temeljile sporne mjere ograničavanja – iako ga je dostavilo visoko pravosudno tijelo treće zemlje, odnosno ured glavnog državnog odvjetnika Ukrajine – sadržavao samo općenitu i generičku tvrdnju koja je imena tužiteljâ, među onima drugih bivših visokih dužnosnika, vezivala uz to da se vodi istraga čiji je cilj, u bitnome, provjeriti sâmo postojanje djela pronevjere javnih financijskih sredstava. Nadalje, u tim istim točkama Opći je sud utvrdio da dopis – iako se u njemu navodi kazneno djelo za čije su počinjenje tužitelji bili osumnjičeni na temelju ukrajinskog Kaznenog zakonika, to jest prisvajanje ukrajinskih državnih sredstava, kažnjivo kaznom propisanom člankom 191. navedenog zakonika – nije pružao nikakvo pojašnjenje o tome jesu li utvrđene činjenice koje su se upravo u tom trenutku provjeravale istragom koju su provodila ukrajinska tijela i, još manje, o tužiteljevoj osobnoj odgovornosti, iako samo pretpostavljenoj, za te činjenice.
Također, u točki 48. presude od 28. siječnja 2016., Stavytskyi/Vijeće (
T‑486/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:45
) Opći je sud smatrao da, neovisno o fazi u kojoj se nalazio postupak koji se trebao voditi protiv tužitelja, Vijeće nije u odnosu na njega moglo donijeti mjere ograničavanja ako mu nisu bila poznata djela pronevjere javnih sredstava koja su mu ukrajinske vlasti posebno stavljale na teret jer je Vijeće samo imajući saznanja o tim djelima moglo utvrditi, s jedne strane, da ih je bilo moguće okvalificirati kao pronevjeru javnih sredstava i, s druge strane, da su ona mogla dovesti u pitanje vladavinu prava u Ukrajini, čije jačanje i podupiranje predstavlja cilj čijem ostvarenju teži donošenje predmetnih mjera ograničavanja (presuda od 28. siječnja 2016., Stavytskyi/Vijeće,
T‑486/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:45
, t.
48.
).
Neovisno o pitanju jesu li mjere ograničavanja donesene u okviru Odluke 2014/119 u svim aspektima usporedive s onima donesenima u okviru Odluke 2011/72, dovoljno je navesti da se – kao što to proizlazi iz točke 44. presude od 26. listopada 2015., Portnov/Vijeće (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
) i točaka 44. i 48. presude od 28. siječnja 2016., Stavytskyi/Vijeće (
T‑486/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:45
) – činjenični kontekst predmeta u kojima su donesene te presude znatno razlikuje od onoga u ovom predmetu.
Naime, s jedne strane, kontekst ovog predmeta obilježava postojanje pravosudne istrage koja se vodi protiv tužitelja, što je utvrđeno potvrdama što ih je izdalo pravosudno tijelo koje provodi te istrage i kojima su detaljno precizirane oznake dotičnog predmeta kao i točna narav kaznenih djela na koja se odnosi ta istraga i stupanj navodnog tužiteljeva sudjelovanja u njihovu počinjenju. Slijedom toga, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, mjere ograničavanja koje se odnose na njega temelje se na konkretnim činjeničnim dokazima vezanima uz kaznena djela za čije je počinjenje osumnjičen i uz pretpostavljenu osobnu odgovornost za ta djela. Osim toga, iz sadržaja spisa proizlazi da je Vijeće u trenutku donošenja Odluke 2016/119, osim tim potvrdama, raspolagalo i dokumentima tuniskih vlasti koji sadržavaju dodatna pojašnjenja u odnosu na narav činjenica na koje se odnosi istraga pokrenuta protiv tužitelja kao i na stanje u kojem se ta istraga nalazi (vidjeti dokumente spomenute u točkama 193. i 202. ove presude).
S druge strane, kako je to Opći sud utvrdio u točki 44. presude od 26. listopada 2015., Portnov/Vijeće (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
) i u točki 44. presude od 28. siječnja 2016., Stavytskyi/Vijeće (
T‑486/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:45
), mjere ograničavanja o kojima je bila riječ u tim presudama temeljile su se isključivo na dopisu glavnog državnog odvjetnika u Ukrajini, koji je sadržavao samo općenitu i generičku tvrdnju koja je imena tužiteljâ, među onima drugih bivših visokih dužnosnika, vezivala uz to da se vodi istraga čiji je cilj, u bitnome, provjeriti sâmo postojanje djela pronevjere javnih financijskih sredstava i nije sadržavao nikakvo dodatno pojašnjenje.
Slijedom toga, tužitelj ne može tvrditi da Vijeće prilikom donošenja Odluke 2016/119 nije poštovalo zahtjeve definirane u presudama od 26. listopada 2015., Portnov/Vijeće (
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
) i od 28. siječnja 2016., Stavytskyi/Vijeće (
T‑486/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:45
).
Kad je riječ o tužiteljevu argumentu prema kojem se nije moglo smatrati da ga tuniske vlasti kazneno progone, on je neosnovan zbog razloga navedenih u točkama 82. do 84. ove presude.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da četvrti dio drugog tužbenog razloga treba odbiti i, slijedom toga, taj tužbeni razlog u cijelosti.
Treći tužbeni razlog, koji se temelji na tome da je Odluka 2016/119 bespredmetna
Tužitelj u okviru tog tužbenog razloga samo prilagođava kontekstu Odluke 2016/119 argumentaciju koju je iznio u okviru trećeg tužbenog razloga u tužbi, koja se u bitnome temelji na tvrdnji da razvoj demokratskog procesa u Tunisu toj odluci oduzima pravnu osnovu. Međutim, zbog razloga koji su isti onima navedenima u točkama 127. do 133. ove presude, ta se argumentacija mora odbiti.
Četvrti tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načela suđenja u razumnom roku
U okviru tog četvrtog tužbenog razloga tužitelj prilagođava argumentaciju vezanu uz suđenje u razumnom roku koju je u okviru tužbe iznio u potporu drugom dijelu prvog tužbenog razloga i prvom dijelu drugog tužbenog razloga. Smatra da se argumentacija koju je Vijeća iznijelo u okviru odgovora na repliku – prema kojoj je trajanje pravosudne istrage tuniskih vlasti opravdano zbog naravi kaznenih djela koja su predmet te istrage i zbog postojanja postupaka pravne pomoći – kada je o njemu riječ ne temelji ni na kakvom činjeničnom dokazu. Nadalje, zadržavanje na snazi mjera ograničavanja temelji se na „povredi ažurnosti”. Naime, tuniskim je vlastima u interesu da se kazneni postupak koji se vodi protiv tužitelja ne ubrza, kako bi zamrzavanje tužiteljeve imovine u Uniji imalo „maksimalan punitivni učinak”, dok Vijeće može opravdati trajanje tog zamrzavanja imovine pozivajući se na duljinu trajanja kaznenog postupka u Tunisu.
U svojem očitovanju na drugi podnesak kojim se vrši prilagodba tužbe Vijeće navodi da ono postupa neovisno o tuniskim vlastima i da nije dužno svoju ocjenu tužiteljeve situacije utemeljiti na odluci tuniskih pravosudnih tijela, već da samo ima tu mogućnost. Iz toga zaključuje da u konkretnom slučaju nije došlo do „povrede ažurnosti” i da presuda od 9. rujna 2010., Al‑Aqsa/Vijeće (
T‑348/07
,
EU:T:2010:373
), na koju se tužitelj poziva, u tom pogledu nije relevantna.
U tom pogledu valja podsjetiti da je, kako bi se odbio drugi dio prvog tužbenog razloga, s jedne strane, u točkama 61. do 75. ove presude navedeno da – čak i pod pretpostavkom da su dokazi koje je tužitelj dostavio prije donošenja Odluke 2015/157 opravdavali provjere Vijeća u vezi sa stanjem pravosudnih istraga koje su se protiv njega vodile – ti dokazi nisu mogli Vijeće obvezati na to da ukine zamrzavanje njegove imovine u Uniji. S druge strane, u točkama 77. i 78. ove presude navedeno je da ti dokazi nisu bili takvi da mogu potaknuti legitimne sumnje u to da su tuniske vlasti eventualno povrijedile njegovo pravo na suđenje u razumnom roku. Opći sud u točki 96. ove presude osobito se oslonio na isto rasuđivanje kako bi odbio prvi dio drugog tužbenog razloga.
Nadalje, valja navesti da Vijeće smatra, kao što je to isticalo u odgovoru na repliku, da raspolaže elementima koji dokazuju da se sudski postupak u Tunisu ne vodi s neopravdanim zakašnjenjima i da je on dio posebno složenog predmeta u kojem sudjeluje velik broj osumnjičenika. U tom pogledu poziva se na dokumente koji nose oznake MD 2015/552 EXT 2 i MD 2015/553 EXT 2 i sadržavaju svaki pojedinačno izvješće tuniskih vlasti o stanju napretka pravosudnih istraga od 11. svibnja 2015. te informacijski list vezan uz predmet br. 19592/1 od istoga dana koji je izdao glavni istražni ured Okružnog suda u Tunisu.
Međutim, valja utvrditi da se dokumentima koji se spominju u točki 221. ove presude nastoji istaknuti da se poduzimaju stvarne postupovne radnje u okviru ispitivanja predmeta u koji je tužitelj uključen kao i složenost tog predmeta zbog broja osoba na koje se on odnosi i zahtijevanih mjera izvođenja dokaza, osobito zamolnica za međunarodnu pravnu pomoć.
Iako je točno da se u tim dokumentima rijetko upućuje na tužiteljevu osobnu situaciju, on ipak ne može tvrditi da argumentacija Vijeća u tom pogledu ne počiva ni na kakvom činjeničnom dokazu koji se odnosi na njega. Naime, s obzirom na to da je istraga vezana uz kaznena djela za čije je počinjenje on osumnjičen dio šire istrage koja obuhvaća mnoge druge osobe i koja ima međunarodni doseg, njezina složenost može utjecati na trajanje postupka posebno u odnosu na tužitelja. Tu analizu potvrđuje dokument od 10. prosinca 2015. koji nosi oznaku MD 745/15 ADD 1 EXT 1, naveden u točki 202. ove presude. U tim okolnostima iz sadržaja spisa ne proizlazi da je Vijeće počinilo pogrešku u ocjeni u vezi s time jesu li tuniske vlasti poštovale zahtjev suđenja u razumnom roku.
U svakom slučaju, iz svih tih dokumenata proizlazi da je Vijeće u odnosu na tužiteljeve primjedbe prije donošenja Odluke 2016/119 temeljito provjerilo stanje pravosudne istrage koja se odnosi na tužitelja i da mu se slijedom toga ne može prigovarati da nije uzelo u obzir pitanje trajanja kaznenih postupaka u Tunisu. Također, zbog razloga navedenih u točkama 61. do 75. ove presude, čak i pod pretpostavkom da su se ti postupci vodili s neopravdanim zakašnjenjem u postupanju s tužiteljevim slučajem, ta zakašnjenja ne mogu nužno obvezivati Vijeće da ukine zamrzavanje tužiteljeve imovine u Uniji.
Tužiteljev argument koji se temelji na navodnoj povredi ažurnosti koja proizlazi iz odnosa između sudskih postupaka u Tunisu i zamrzavanja njegove imovine u Uniji ne može dovesti u pitanje te zaključke.
Naime, taj argument počiva na pretpostavci da su tuniske vlasti namjerno odugovlačile postupanje u pravosudnoj istrazi protiv tužitelja kako bi se zadržala na snazi mjera produljenja zamrzavanja njegove imovine u Uniji s ciljem kažnjavanja i da je Vijeće svjesno sudjelovalo u toj zloporabi. Međutim, s jedne strane, valja navesti da tužitelj u tom pogledu ne podnosi nikakav dokaz koji bi mogao upućivati na to da postoji takva namjera tuniskih vlasti ili da je Vijeće pristalo na takvu zloporabu. S druge strane, zamrzavanje tužiteljeve imovine u Uniji ne može imati punitivnu narav, s obzirom na to da nema kaznenopravno svojstvo i da podliježe određenim ograničenjima. Naime, valja podsjetiti da se, uz to što je privremeno i reverzibilno, tim zamrzavanjem imovine, od kojeg se može na više načina odstupiti primjenom članka 1. stavaka 3. i 4. Odluke 2011/72 i na temelju članka 1. stavka 5. te odluke, tužitelju ne oduzimaju prihodi od njegovih bankovnih računa ili oni od ugovorâ, sporazuma ili obveza sklopljenih prije nego što je ta imovina zamrznuta. Učinci koje to zamrzavanje imovine ima na tužitelja stoga nisu istovjetni onima kaznene sankcije. Argument je stoga isključivo paušalan.
Stoga četvrti tužbeni razlog valja odbiti.
Peti tužbeni razlog, koji se temelji na povredi prava vlasništva
U okviru petog tužbenog razloga tužitelj prilagođava peti tužbeni razlog iz tužbe i tvrdi da, s obzirom na to da ne postoji činjenična osnova koja opravdava zamrzavanje njegove imovine u Uniji i da je potonje trajalo duže od razumnog roka, ono predstavlja očito neproporcionalno zadiranje u njegovo pravo vlasništva.
S druge strane, Vijeće osporava tu argumentaciju.
Uvodno valja navesti da je, kao što je to utvrđeno u točki 151. ove presude, u okviru petog tužbenog razloga tužitelj samo osporio činjenicu zamrzavanja svoje imovine u Uniji na temelju toga što ono nije udovoljavalo dvama prvim uvjetima za ograničenje uživanja prava vlasništva koje definira sudska praksa – to jest, s jedne strane, da postoji pravna osnova za to ograničenje i, s druge strane, da ono odgovara ciljevima u općem interesu koje Unija priznaje. S druge strane, u okviru ovog tužbenog razloga tužitelj također osporava to da je ispunjen treći od tih uvjeta, to jest da je navedeno ograničenje nužno i proporcionalno za ostvarenje traženog cilja. Međutim, podnošenje potonjeg prigovora, koji se ne može smatrati dopunom prigovorima iznesenima u okviru petog tužbenog razloga i koji je stoga nov, nije opravdano novim dokazima podnesenima prije donošenja Odluke 2016/119 (vidjeti u tom smislu i analogijom presudu od 13. rujna 2013., Anbouba/Vijeće,
T‑563/11
, neobjavljenu,
EU:T:2013:429
, t.
52.
i
53.
). S obzirom na to, taj prigovor u svakom slučaju nije osnovan.
U tom pogledu valja podsjetiti da zamrzavanje imovine osoba na koje se odnosi odluka donesena na temelju odredaba ZVSP‑a ne smije u odnosu na zadani cilj predstavljati nerazmjerno i nedopustivo zadiranje koje bi moglo ugroziti samu bit prava vlasništva (vidjeti u tom smislu presudu od 28. studenoga 2013., Vijeće/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, t.
121.
i
122.
i navedenu sudsku praksu). Nadalje, Sud je presudio da ograničenja korištenja pravom vlasništva osoba na koje se odnosi mjera ograničavanja, kao što je zamrzavanje financijskih sredstava o kojem je riječ u konkretnom slučaju, proizlaze ne samo iz općeg dosega predmetne mjere već i, ovisno o slučaju, iz stvarnog trajanja njezine primjene (vidjeti u tom smislu presudu od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, t.
132.
i navedenu sudsku praksu). Stoga trajanje razdoblja tijekom kojeg se primjenjuje mjera poput one sporne predstavlja jedan od elemenata koji sud Unije mora uzeti u obzir kako bi ispitao proporcionalnost navedene mjere (presuda od 30. lipnja 2016., CW/Vijeće,
T‑516/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:377
, t.
172.
; vidjeti u tom smislu presudu od 30. lipnja 2016., CW/Vijeće,
T‑516/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:377
, t.
172.
).
U konkretnom slučaju, s obzirom na to da tužitelj ovaj tužbeni razlog temelji isključivo na navodnom nepostojanju činjenične osnove za zamrzavanje sporne imovine i na njegovu prekomjernom trajanju, dovoljno je navesti da se – kao što to proizlazi iz razmatranja koja su iznesena, s jedne strane, u točkama 186. do 216. ove presude u okviru ispitivanja prvog dijela drugog tužbenog razloga i, s druge strane, u točkama 220. do 226. ove presude u okviru ispitivanja četvrtog tužbenog razloga – zamrzavanje tužiteljeve imovine temelji na dostatnoj činjeničnoj osnovi i da njegovo trajanje nije bilo prekomjerno. Posljedično, proporcionalnost te mjere nije dovedena u pitanje.
Stoga peti tužbeni razlog treba odbiti. Budući da nijedan od tužbenih razloga istaknutih u drugom podnesku kojim se vrši prilagodba tužbe nije osnovan, treba odbiti tužbeni zahtjev kojim se traži poništenje Odluke 2016/119 i, slijedom toga, tužbu u cijelosti.
Troškovi
U skladu s odredbama članka 134. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen.
Budući da tužitelj nije uspio u postupku, treba mu naložiti snošenje troškova, sukladno zahtjevu Vijeća.

Slijedom navedenoga,
OPĆI SUD (peto vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbija.

2.
Mohamedu Marouenu Ben Aliju Ben Mohamedu Mabrouku nalaže se snošenje, osim vlastitih, i troškova Vijeća Europske unije.

Gratsias
Labucka
Ulloa Rubio
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 5. listopada 2017.
Potpisi
Sadržaj

Okolnosti spora i činjenični okvir

Postupak i zahtjevi stranaka

Pravo

U odnosu na tužbeni zahtjev kojim se traži poništenje Odluke 2015/157

Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava, a koja se sastoji u tome da je Vijeće pogrešno smatralo da pravosudna istraga koja je u tijeku i koja se vodi u odnosu na tužitelja u Tunisu predstavlja dovoljnu činjeničnu osnovu

– U odnosu na prvi dio prvog tužbenog razloga, koji se temelji na tome da Vijeće nije vodilo računa o pozitivnom razvoju različitih sudskih postupaka koji se protiv tužitelja vode u Tunisu

– U odnosu na drugi dio prvog tužbenog razloga, koji se temelji na tome da Vijeće nije vodilo računa o povredi načela suđenja u razumnom roku u okviru pravosudne istrage koja se vodi protiv tužitelja

– Treći dio prvog tužbenog razloga, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava koju je počinilo Vijeće zaključivši da iz dokaza koje su podnijela tuniska državna tijela proizlazi da se tužitelja kazneno progoni

Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredama tužiteljevih temeljnih prava koje su povezane s postupkom u kojem je donesena Odluka 2015/157

– Prvi dio drugog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi članka 47. Povelje zato što sâmo Vijeće nije poštovalo načelo suđenja u razumnom roku

– Drugi dio drugog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi pretpostavke nedužnosti koja je počinjena priopćenjem za medije Vijeća od 31. siječnja 2011.

– Treći dio drugog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi prava na dobru upravu i, preciznije, prava na nepristrano postupanje u predmetima koji se odnose na tužitelja, u smislu članka 41. stavka 1. Povelje

Treći tužbeni razlog, koji se temelji na bespredmetnosti Odluke 2015/157 s obzirom na razvoj procesa demokratizacije u Tunisu

Četvrti tužbeni razlog, koji se, podredno, temelji na „očitoj pogrešci u ocjeni” koja je počinjena time što Vijeće nije dovoljno vodilo računa o „kaznenopravnom elementu” Odluke 2015/157

Peti tužbeni razlog, koji se temelji na povredi prava vlasništva i članka 17. Povelje

U odnosu na tužbeni zahtjev iz prvog podneska kojim se vrši prilagodba tužbe, kojim se traži poništenje „odluke” Vijeća od 16. studenoga 2015. kojom je odbilo tužiteljev zahtjev od 29. svibnja 2015. da se njegovo ime ukloni s popisa u Prilogu Odluci 2011/72

U odnosu na tužbeni zahtjev iz drugog podneska kojim se vrši prilagodba tužbe, kojim se traži poništenje Odluke 2016/119

Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi pretpostavke nedužnosti i načela dobre uprave

Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na nepostojanju dovoljno čvrste činjenične osnove za sporne mjere

– Prvi dio drugog tužbenog razloga, koji se temelji na prevelikoj nejasnoći navoda na kojima se temelji zadržavanje uvrštenja tužiteljeva imena u Prilogu Odluci 2011/72

– Drugi dio drugog tužbenog razloga, koji se temelji na tome da tuniska pravosudna tijela nisu odvojeno ispitala tužiteljev spis

– Treći dio drugog tužbenog razloga, koji se temelji na tome da u okviru sudskog postupka u Tunisu u odnosu na tužitelja nije bilo značajnih pomaka

– Četvrti dio drugog tužbenog razloga, koji se temelji na nedostatku preciznosti koju zahtjeva sudska praksa kad je riječ o djelima koja se tužitelju stavljaju na teret i o njegovoj osobnoj odgovornosti

Treći tužbeni razlog, koji se temelji na tome da je Odluka 2016/119 bespredmetna

Četvrti tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načela suđenja u razumnom roku

Peti tužbeni razlog, koji se temelji na povredi prava vlasništva

Troškovi
(
*1
)	Jezici postupka: engleski i francuski