CELEX: 62015CJ0680
Begäran om förhandsavgörande
Övergång av företag
Skydd för arbetstagares rättigheter
Direktiv 2001/23/EG
Artikel 3
Anställningsavtal
Lagstiftning i en medlemsstat som tillåter avtalsklausuler som hänvisar till kollektivavtal som ingåtts efter tidpunkten för övergången
Huruvida de kan göras gällande mot förvärvaren

Respektive begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 3 i rådets direktiv 2001/23/EG av den 12 mars 2001 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagares rättigheter vid överlåtelse av företag, verksamheter eller delar av företag eller verksamheter (
EGT L 82, 2001, s. 16
) och artikel 16 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan).
Respektive begäran har framställts i mål mellan å ena sidan Ivan Felja och Vittoria Graf (nedan kallade arbetstagarna) och å andra sidan Asklepios Kliniken Langen-Seligenstadt GmbH respektive Asklepios Dienstleistungsgesellschaft mbH (nedan gemensamt kallade Asklepios), angående tillämpningen av ett kollektivavtal.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Genom direktiv 2001/23 kodifierades rådets direktiv 77/187/EEG av den 14 februari 1977 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagares rättigheter vid överlåtelse av företag, verksamheter eller delar av verksamheter (
EGT L 61, 1977, s. 26
; svensk specialutgåva, område 5, volym 2, s. 91), i dess lydelse enligt rådets direktiv 98/50/EG av den 29 juni 1998 (
EGT L 201, 1998, s. 88
) (nedan kallat direktiv 77/187).
I artikel 1.1 a i direktiv 2001/23 föreskrivs följande:
”Detta direktiv skall tillämpas vid överlåtelse av ett företag, en verksamhet eller en del av ett företag eller en verksamhet till en annan arbetsgivare genom lagenlig överlåtelse eller fusion.”
I artikel 3 i detta direktiv föreskrivs följande:
”1.   Överlåtarens rättigheter och skyldigheter på grund av ett anställningsavtal eller ett anställningsförhållande som gäller vid tidpunkten för överlåtelsen skall till följd av en sådan överlåtelse övergå på förvärvaren.
…
3.   Efter överlåtelsen skall förvärvaren vara bunden av villkoren i löpande kollektivavtal på samma sätt som överlåtaren var bunden av dessa villkor till dess att avtalets giltighetstid har löpt ut eller ett nytt kollektivavtal har börjat gälla.
Medlemsstaterna får begränsa den period under vilken de skall vara bundna av ett sådant avtal, med det förbehållet att den inte får vara kortare än ett år.
…”
Tysk rätt
I Tyskland regleras rättigheter och skyldigheter vid övergång av företag i 613a § Bürgerliches Gesetzbuch (civillagen). Första punkten i paragrafen har följande lydelse:
”När en verksamhet eller del av en verksamhet genom en rättshandling övergår till en annan ägare, ska den nya ägaren överta de rättigheter och skyldigheter som följer av löpande anställningsavtal vid tidpunkten för övergången. Om dessa rättigheter och skyldigheter regleras genom rättsregler i ett kollektivavtal eller en företagsöverenskommelse, ska de ingå i anställningsavtalet mellan den nya ägaren och arbetstagaren och får inte ändras till nackdel för arbetstagaren förrän tidigast ett år efter tidpunkten för övergången. Den andra meningen är inte tillämplig om den nya ägarens rättigheter och skyldigheter regleras genom bestämmelser i ett annat kollektivavtal eller genom en företagsöverenskommelse. Dessa rättigheter och skyldigheter får ändras före utgången av den tidsfrist på ett år som anges i den andra meningen om kollektivavtalet eller företagsöverenskommelsen upphör att gälla eller om det inte finns någon ömsesidig skyldighet att iaktta ett annat kollektivavtal som den nya ägaren och arbetstagaren har enats om att tillämpa.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Arbetstagarna var anställda vid sjukhuset Dreieich-Lange (Tyskland), som vid den tiden tillhörde en kommunal enhet. Ivan Felja innehade sedan år 1978 en tjänst som fastighetsskötare/trädgårdsarbetare och Vittoria Graf var sedan år 1986 anställd som vårdbiträde. Efter det att denna kommunala enhet år 1995 hade överlåtit sjukhuset till ett aktiebolag (GmbH), överläts den del av verksamheten vid vilken arbetstagarna var anställda år 1997 till KLS Facility Management GmbH (nedan kallat KLS FM).
Anställningsavtalen mellan arbetstagarna och KLS FM, vilket inte tillhörde någon arbetsgivarorganisation som förhandlat och antagit ett kollektivavtal, innehöll en dynamisk hänvisningsklausul enligt vilken arbetstagarnas anställningsförhållande, liksom före övergången, skulle regleras av Bundesmanteltarifvertrag für Arbeiter gemeindlicher Verwaltungen und Betriebe (kollektivavtal på förbundsstatsnivå för arbetstagare vid kommunala förvaltningar och företag) (nedan kallat BMT-G II) och av framtida kollektivavtal om komplettering, ändring eller ersättning av detta avtal.
KLS FM införlivades sedan i en koncern inom sjukhussektorn.
Den 1 juli 2008 övergick den verksamhetsdel vid vilken arbetstagarna var anställda till ett annat bolag inom koncernen, närmare bestämt Asklepios. I likhet med KLS FM är Asklepios inte, i egenskap av medlem av någon arbetsgivarorganisation, bundet av vare sig BMT-G II eller av Tarifvertrag für den öffentlichen Dienst (kollektivavtal för offentliganställda) (nedan kallat TVöD) som ersatte detta från och med den 1 oktober 2005. Bolaget är inte heller bundet av Tarifvertrag zur Überleitung der Beschäftigten der kommunalen Arbeitgeber in den TVöD und zur Regelung des Übergangsrechts (kollektivavtal om övergång av kommunala arbetstagare som omfattas av TVöD och om övergångsbestämmelser).
Arbetstagarna väckte talan vid domstol och yrkade att domstolen skulle fastställa att bestämmelserna i TVöD och i de kompletterande kollektivavtalen samt i kollektivavtalet om övergång av kommunala arbetstagare som omfattas av TVöD och om övergångsbestämmelser, i den version som gällde vid deras ansökan, var tillämpliga på deras anställningsförhållanden, i enlighet med den klausul som fanns i deras respektive anställningsavtal och som dynamiskt hänvisade till BMT-G II.
Asklepios gjorde gällande att direktiv 2001/23 och artikel 16 i stadgan utgör hinder för att en sådan dynamisk tillämpning av kollektivavtalet för offentliganställda, som anställningsavtalet hänvisar till, ges den rättsliga verkan som föreskrivs i nationell lagstiftning. Asklepios menade att dessa kollektivavtal, efter det att de berörda arbetstagarna övergått till en annan arbetsgivare, bör tillämpas statiskt, på så sätt att endast de arbetsvillkor som överenskommits i det anställningsavtal som ingåtts med den överlåtande arbetsgivaren och som följer av de kollektivavtal som anges i detta avtal, kan göras gällande mot den förvärvande arbetsgivaren.
Efter det att domstolarna i lägre instans bifallit arbetstagarnas talan överklagade Asklepios till den hänskjutande domstolen.
Mot denna bakgrund beslutade Bundesarbeitsgericht (Federala arbetsdomstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1.
a)
Utgör artikel 3 i direktiv 2001/23 hinder för en nationell bestämmelse enligt vilken de arbetsvillkor, som genom samstämmiga viljeyttringar avtalats i ett individuellt anställningsavtal mellan överlåtaren och arbetstagaren, vid en övergång av företaget eller verksamheten, ska övergå oförändrade till förvärvaren som om denne själv hade ingått ett individuellt avtal om dessa villkor med arbetstagaren, om det i nationell rätt föreskrivs möjligheter för förvärvaren både till anpassning i samförstånd och till ensidig anpassning?
b)
Om den första frågan [under a] ska besvaras jakande, i dess helhet eller för en viss grupp av individuellt avtalade arbetsvillkor i anställningsavtalet mellan överlåtaren och arbetstagaren, ställs följande fråga:
Följer det av artikel 3 i direktiv 2001/23 att vissa villkor i det anställningsavtal som genom samstämmiga viljeyttringar har ingåtts mellan överlåtaren och arbetstagaren inte ska övergå oförändrade till förvärvaren, utan att de ska anpassas enbart till följd av övergången av företaget eller verksamheten?
c)
Om domstolens svar på den [första frågan under a och b] innebär att en individuellt avtalad hänvisning, enligt vilken vissa bestämmelser i ett kollektivavtal genom samstämmiga viljeyttringar dynamiskt kommer att ingå i anställningsavtalet, inte övergår oförändrad till förvärvaren, ställs följande fråga:
i)
Gäller detta också när varken överlåtaren eller förvärvaren är parter i ett kollektivavtal eller hör till en sådan part, det vill säga när bestämmelserna i kollektivavtalet inte ens före övergången av företaget eller verksamheten skulle ha tillämpats på anställningsförhållandet med överlåtaren, om det inte genom samstämmiga viljeyttringar hade avtalats om en hänvisningsklausul i anställningsavtalet?
ii)
För det fall [den första frågan under c.i] ska besvaras jakande, ställs följande fråga:
Gäller detta också när överlåtaren och förvärvaren är företag i samma koncern?
2)
Utgör artikel 16 i [stadgan] hinder för en nationell bestämmelse. som antagits för att genomföra direktiv 77/187 eller direktiv 2001/23, i vilken det föreskrivs att förvärvaren, vid en övergång av ett företag eller en verksamhet, också ska vara bunden av de villkor i anställningsavtalet som genom samstämmiga viljeyttringar har avtalats mellan överlåtaren och arbetstagaren i ett individuellt avtal före verksamhetsövergången, på samma sätt som om förvärvaren själv hade avtalat dessa, om dessa villkor innebär att vissa bestämmelser i ett kollektivavtal som annars inte gäller för anställningsförhållandet kommer att ingå i anställningsavtalet och gälla dynamiskt, om det i nationell rätt föreskrivs att förvärvaren har möjlighet att anpassa dessa såväl i samförstånd som ensidigt?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Den hänskjutande domstolen har ställt sina frågor, vilka bör prövas gemensamt, för att domstolen ska fastställa om artikel 3 i direktiv 2001/23, jämförd med artikel 16 i stadgan, ska tolkas så att kravet på att överlåtarens rättigheter och skyldigheter enligt ett anställningsavtal ska fortsätta att gälla vid en övergång av verksamheten även gäller en klausul i ett sådant avtal, vilken genom samstämmiga viljeyttringar avtalats mellan överlåtaren och arbetstagaren och enligt vilken deras anställningsförhållande regleras inte endast av det kollektivavtal som gäller vid tidpunkten för övergången, utan även av de kollektivavtal som ingås efter denna övergång och som kompletterar, ändrar eller ersätter det gällande avtalet, om det i nationell rätt föreskrivs att förvärvaren har möjlighet att anpassa dessa såväl i samförstånd som ensidigt.
EU-domstolen påpekar inledningsvis att ett anställningsavtal genom villkor i avtalet kan hänvisa till andra rättsakter, bland annat kollektivavtal. Sådana klausuler kan innehålla antingen en statisk hänvisning endast till de rättigheter och skyldigheter som föreskrivs i det kollektivavtal som gäller vid tidpunkten för övergången av företaget, eller en dynamisk hänvisning, såsom i det nationella målet, även till framtida kollektivavtal som medför att dessa rättigheter och skyldigheter ändras.
Domstolen har i detta hänseende, med avseende på en statisk avtalsklausul och i samband med direktiv 77/187, funnit att det inte på något sätt framgår av direktivets ordalydelse att unionslagstiftaren har haft för avsikt att binda förvärvaren vid andra kollektivavtal än det som var tillämpligt vid tidpunkten för övergången och följaktligen tvinga denne att senare ändra anställningsförhållandena genom att tillämpa ett nytt kollektivavtal som har slutits efter övergången (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 mars 2006, Werhof,
C‑499/04
,
EU:C:2006:168
, punkt
).
Ändamålet med direktiv 77/187 var nämligen endast att skydda de rättigheter och skyldigheter som arbetstagarna hade på övergångsdagen och inte att skydda rena förväntningar och följaktligen inte heller hypotetiska förmåner som följer av framtida utvecklingar av kollektivavtalen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 mars 2006, Werhof,
C‑499/04
,
EU:C:2006:168
, punkt
).
Även om det av den rättspraxis från domstolen som anges i föregående punkt följer att artikel 3 i direktiv 2001/23 ska tolkas så att den inte påbjuder att en statisk klausul ska uppfattas dynamiskt, så har domstolen även erinrat om att ett avtal kännetecknas av att parterna genom samstämmiga viljeyttringar är fria att ingå avtal med varandra (dom av den 9 mars 2006, Werhof,
C‑499/04
,
EU:C:2006:168
, punkt
).
Det framgår inte på något sätt av lydelsen av direktiv 2001/23, och särskilt dess artikel 3, att unionslagstiftaren avsett att avvika från denna princip. Det saknas således anledning att tolka direktiv 2001/23, och särskilt dess artikel 3, som om det under alla omständigheter syftar till att undvika att en dynamisk avtalsklausul kan ges verkan.
Om överlåtaren och arbetstagaren således frivilligt har kommit överens om en dynamisk avtalsklausul och om denna gäller vid tidpunkten för övergången, ska direktiv 2001/23, och särskilt dess artikel 3, tolkas på så sätt att det i princip förutsätter att denna skyldighet enligt ett anställningsavtal övergår till förvärvaren.
Domstolen har emellertid, i samband med en dynamisk avtalsklausul, betonat att direktiv 2001/23 inte endast syftar till att skydda arbetstagarnas intressen, utan till att säkerställa en jämvikt mellan dessas intressen och förvärvarens intressen. Detta innebär bland annat att förvärvaren efter övergången måste kunna göra de justeringar och anpassningar som är nödvändiga för den fortsatta verksamheten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 juli 2013, Alemo-Herron m.fl.
C‑426/11
,
EU:C:2013:521
, punkt
, och dom av den 11 september 2014, Österreichischer Gewerkschaftsbund,
C‑328/13
,
EU:C:2014:2197
, punkt
).
Närmare bestämt följer det av artikel 3 i direktiv 2001/23, tolkad mot bakgrund av näringsfriheten, att förvärvaren ska ges möjlighet att på ett effektivt sätt göra sina intressen gällande i en avtalsprocess där vederbörande deltar samt att förhandla de faktorer som avgör utvecklingen av arbetsvillkoren för arbetstagarna med avseende på förvärvarens framtida ekonomiska verksamhet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 juli 2013, Alemo-Herron m.fl.
C‑426/11
,
EU:C:2013:521
, punkt
).
I förevarande fall framgår det av begäran om förhandsavgörande, och särskilt av tolkningfrågornas lydelse, att det i den nationella lagstiftning, som det nationella målet gäller, föreskrivs att förvärvaren efter verksamhetsövergången har möjlighet att, såväl i samförstånd som ensidigt, anpassa de avtalsvillkor som gäller vid tidpunkten för övergången.
Den aktuella nationella lagstiftningen ska därför anses uppfylla de krav som följer av den rättspraxis som angetts i punkt 23 ovan.
Eftersom artikel 16 i stadgan beaktas i denna rättspraxis saknas det anledning att närmare pröva huruvida den nationella lagstiftningen är förenlig med denna artikel.
Asklepios tycks ha invänt att det inte finns några sådana möjligheter till anpassning eller att dessa möjligheter inte är effektiva. Det är emellertid i detta hänseende tillräckligt att påpeka att det inte ankommer på domstolen att uttala sig angående detta.
Det är nämligen den hänskjutande domstolen som ensam är behörig att bedöma de faktiska omständigheterna och att tolka den nationella lagstiftningen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 februari 2016, Ince,
C‑336/14
,
EU:C:2016:72
, punkt
).
Av detta följer att de frågor som ställts ska besvaras enligt följande. Artikel 3 i direktiv 2001/23, jämförd med artikel 16 i stadgan, ska tolkas så att kravet på att överlåtarens rättigheter och skyldigheter enligt ett anställningsavtal ska fortsätta att gälla vid en övergång av verksamheten även gäller en klausul i ett sådant avtal, vilken genom samstämmiga viljeyttringar avtalats mellan överlåtaren och arbetstagaren och enligt vilken deras anställningsförhållande regleras inte endast av det kollektivavtal som gäller vid tidpunkten för övergången, utan även av de kollektivavtal som ingås efter denna övergång och som kompletterar, ändrar eller ersätter det gällande avtalet, om det i nationell rätt föreskrivs att förvärvaren har möjlighet att anpassa dessa såväl i samförstånd som ensidigt.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:

Artikel 3 i rådets direktiv 2001/23/EG av den 12 mars 2001 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagares rättigheter vid överlåtelse av företag, verksamheter eller delar av företag eller verksamheter, jämförd med artikel 16 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, ska tolkas så att kravet på att överlåtarens rättigheter och skyldigheter enligt ett anställningsavtal ska fortsätta att gälla vid en övergång av verksamhet även gäller en klausul i ett sådant avtal, vilken avtalats mellan överlåtaren och arbetstagaren genom samstämmiga viljeyttringar och enligt vilken deras anställningsförhållande regleras inte endast av det kollektivavtal som gäller vid tidpunkten för övergången, utan även av de kollektivavtal som ingås efter denna övergång och som kompletterar, ändrar eller ersätter det gällande avtalet, om det i nationell rätt föreskrivs att förvärvaren har möjlighet att anpassa dessa såväl i samförstånd som ensidigt.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: tyska.