CELEX: 62016TJ0727
Eiropas Savienības preču zīme
Apelācijas padomes lēmums, ar kuru ir atsaukts agrāks lēmums
Regulas (EK) Nr. 207/2009 80. pants (tagad
Regulas (ES) 2017/1001 103. pants)
Vispārējs tiesību princips, kas ļauj atsaukt prettiesisku administratīvo aktu

Tiesvedības priekšvēsture
2009. gada 26. jūnijā prasītāja,
Repower AG
, saskaņā ar grozīto Padomes Regulu (EK) Nr. 207/2009 (2009. gada 26. februāris) par Eiropas Savienības preču zīmi (
OV 2009, L 78, 1. lpp.
) (aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2017/1001 (2017. gada 14. jūnijs) par Eiropas Savienības preču zīmi (
OV 2017, L 154, 1. lpp.
)) Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojā (
EUIPO
) ieguva vārdiskas preču zīmes “REPOWER” starptautiskas reģistrācijas Nr. 1020351 aizsardzību Eiropas Savienībā.
Preces un pakalpojumi, attiecībā uz kuriem tika saņemta šīs preču zīmes aizsardzība, ietilpst 4., 9., 37., 39., 40. un 42. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un attiecībā uz katru no klasēm atbilst šādam aprakstam:
–
4. klase: “elektroenerģija, tostarp no biogāzes saražotā elektroenerģija; elektroenerģija, kas saražota ar vēja, ūdens un saules palīdzību”;
–
9. klase: “zinātniskie, kuģniecības, ģeodēziskie, fotogrāfiskie, kinematogrāfiskie, optiskie, svēršanas, mērīšanas, signalizācijas, kontroles (pārbaudes), glābšanas (palīdzības) un mācību aparāti, ierīces un instrumenti; aparāti, ierīces un instrumenti elektriskās strāvas pārvadei, komutācijai, pārveidošanai, uzkrāšanai, regulēšanai vai kontrolei; aparāti skaņas vai attēlu ierakstam, pārraidei vai reproducēšanai; magnētiskās informācijas vides, ieraksta diski; tirdzniecības automāti un mehānismi ar naudas iedarbināmiem aparātiem; kases aparāti, rēķināšanas mašīnas, informācijas apstrādes ierīces un datori; ugunsdzēsības ierīces; elektriskie aparāti un instrumenti (kas ietilpst šajā klasē), proti, elektriskās ierīces augstsprieguma iekārtām, elektrības pārvadei, pārveidošanai, uzkrāšanai, regulēšanai vai kontrolei, zemsprieguma iekārtām un tālraidīšanai; fotogalvaniskie elementi; ugunsgrēka signalizācijas sistēmas; elektriskie novērošanas, pretzādzības signalizācijas aparāti, ēku uzraudzības iekārtas, video iekārtas; bezroku tālruņu ierīces un zvani; radio un televīzijas iekārtas; augstas frekvences tehniskās iekārtas un regulēšanas iekārtas, informātikas aprīkojums informācijas apstrādei (datori); analogie pieslēgumi, interneta pieslēgumi, elektroniskās ierīces telefonsakariem, elektroniskās ierīces, kas nodrošina saziņu starp dalībniekiem; mobilie tālruņi, radiotelefoni, telefonu un faksa aparāti; kontaktligzdas, slēdži, vadības pultis, akustiskie kanāli, elektrokabeļi, elektrovadi, drošinātāji”;
–
37. klase: “būvniecība; remonts; uzstādīšanas pakalpojumi; pārvades un sadales iekārtu, vidēja un zema sprieguma iekārtu, apgaismes iekārtu, kā arī elektroiekārtu būvniecība un remonts, kā arī tehniskā apkope; tehniskās apkopes pakalpojumi saistībā ar elektroniskajām iekārtām ēkās un uzņēmumos; elektroiekārtu montāža, tehniskā apkope un remonts; elektrosadales iekārtu uzstādīšana, remonts un tehniskā apkope; informātikas aprīkojuma, it īpaši datu tīklu montāža, tehniskā apkope un remonts; uzstādīšana, remonts un tehniskās apkope telekomunikāciju iekārtu jomā, komutatoru kombinācijas un vadības iekārtas; apkures pakalpojumi; elektroenerģijas transformatoru un sadales iekārtu uzstādīšana un tehniskā apkope; publiskā ielu apgaismojuma uzstādīšana un tehniskā apkope; lielo siltumsūkņu lielo rūpnīcu būvniecība, uzstādīšana un tehniskā apkope; elektrisko skaitītāju un attāluma releju iekārtas (tālvadības relejs) klientiem; tīkla komponentu (informātikas iekārta) uzstādīšana telekomunikāciju pakalpojumu sniedzējiem; informātikas iekārtu telekomunikāciju jomā uzstādīšana, tehniskā apkope un remonts; tehniskās konsultācijas saistībā ar būvniecību; konsultācijas iepriekš minēto pakalpoju jomā”;
–
39. klase: “pārvadājumi; preču iesaiņošana un uzglabāšana; ceļojumu organizēšana; enerģijas sadale; informātikas iekārtu piegāde; profesionālās konsultācijas saistībā ar enerģijas pārvadi (sadali); konsultācijas iepriekš minēto pakalpojumu jomā;”
–
40. klase: “Enerģijas ražošana”;
–
42. klase: “pakalpojumi zinātnes un tehnoloģiju jomā, kā arī ar tiem saistītie pētniecības un attīstības pakalpojumi; rūpnieciskās analīzes un izpētes pakalpojumi; datoru aparatūras un programmatūras projektēšana, izstrāde un pilnveidošana; plānošana elektrosadales, elektroierīču, drošības iekārtu un telekomunikāciju jomā; profesionālas konsultācijas saistībā ar informātikas sistēmām; tehniskās ekspertīzes attiecībā uz elektroiekārtām; inženiertehniskie un kvalitātes pārbaudes pakalpojumi piešķiršanas, uzskaites un kontroles darbību jomā, kā arī iekārtu pārbaudes pakalpojumi saistībā ar energoapgādi; datorprogrammu uzstādīšanas, tehniskās apkopes un remonta pakalpojumi telekomunikāciju un vadības jomā; kvalitātes mērījumi tīklā; aktīvo komponenšu konfigurācija (datorprogrammas) datu tīklos; centralizēta datu drošības organizēšana; datorprogrammu izstrāde un uzstādīšana telefoniekārtu savienošanai ar datortīklu un veiktu telefonu un datoru integrāciju; konsultācijas iepriekš minēto pakalpojumu jomā mājokļa maiņas gadījumā; kvalitātes kontrole; konsultācijas par energotaupību, proti, informācija par elektroenerģijas patēriņu”.
2013. gada 3. jūnijā persona, kas iestājusies lietā,
repowermap.org
, iesniedza pieteikumu par apstrīdētās preču zīmes spēkā neesamības atzīšanu atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta a) apakšpunktam (tagad – Regulas 2017/1001 59. panta 1. punkta a) apakšpunkts), lasot to kopsakarā ar minētās regulas 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktu (tagad – Regulas 2017/1001 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts). Tā apgalvoja, ka apstrīdētā preču zīme esot aprakstoša un tai neesot atšķirtspējas attiecībā uz visām ar šo preču zīmi aptvertajām precēm un pakalpojumiem.
2014. gada 9. jūlijā Anulēšanas nodaļa apmierināja pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu attiecībā uz šādiem ar apstrīdēto preču zīmi aptvertajiem pakalpojumiem, kas ietilpst 37. un 42. klasē:
–
37. klase: “būvniecība; remonts; uzstādīšanas pakalpojumi; pārvades un sadales iekārtu, vidēja un zema sprieguma iekārtu, apgaismes iekārtu, kā arī elektroiekārtu būvniecība un remonts, kā arī tehniskā apkope; elektrosadales iekārtu uzstādīšana, remonts un tehniskā apkope; elektroenerģijas transformatoru un sadales iekārtu uzstādīšana un tehniskā apkope; publiskā ielu apgaismojuma uzstādīšana un tehniskā apkope; lielo siltumsūkņu lielo rūpnīcu būvniecība, uzstādīšana un tehniskā apkope; konsultācijas iepriekš minēto pakalpoju jomā”;
–
42. klase: “pakalpojumi tehnoloģiju jomā, kā arī ar tiem saistītie pētniecības un attīstības pakalpojumi; tehniskās ekspertīzes attiecībā uz elektroiekārtām; inženiertehniskie un kvalitātes pārbaudes pakalpojumi piešķiršanas, uzskaites un kontroles darbību jomā, kā arī iekārtu pārbaudes pakalpojumi saistībā ar energoapgādi”.
Attiecībā uz pārējām ar apstrīdēto preču zīmi aptvertajām precēm un pakalpojumiem (turpmāk tekstā – “pārējās preces un pakalpojumi”) Anulēšanas nodaļa pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu noraidīja. Tā norādīja, ka, runājot par apstrīdētās preču zīmes aprakstošo raksturu, ir jāpārbauda, vai vārdam “repower” no angliski runājošā Savienības vidusmēra patērētāja viedokļa ir tieša un konkrēta saikne ar precēm un pakalpojumiem, kas ir aptverti ar apstrīdēto preču zīmi. Tā uzskatīja, ka šis vārds varētu tikt saprasts kā tāds, kas nozīmē “atjaunot darbību, it īpaši aprīkot (kuģi) ar jaunu motoru” un “atjaunot vai nomainīt kaut kā, piemēram, automašīnas vai elektrocentrāles, enerģijas avotu vai motoru”, un ka šis vārds tiekot izmantots vienīgi saistībā ar motoriem, no vienas puses, un enerģētikas jomā, īpaši saistībā ar enerģētikas iekārtām, no otras puses. Līdz ar to Anulēšanas nodaļa uzskatīja, ka vārds “repower” tūlīt informējot angliski runājošos patērētājus, ka iepriekš 4. punktā minētie pakalpojumi ir paredzēti, lai atjaunotu elektroiekārtas motora vai enerģijas avota darbību vai aizvietotu to, vai arī to mērķis ir šāda darbības atjaunošana vai aizstāšana. Anulēšanas nodaļa arī uzskatīja, ka pārējām precēm un pakalpojumiem nav šādas saiknes ar motoru darbības atjaunošanu vai aizvietošanu, vai arī elektroiekārtu enerģijas avota aizvietošanu. Runājot par apstrīdētās preču zīmes atšķirtspēju, Anulēšanas nodaļa norādīja, ka persona, kas iestājusies lietā, nav pierādījusi, ka vārds “repower” tiek plaši izmantots tirdzniecībā, lai apzīmētu pārējās preces un pakalpojumus.
2014. gada 8. septembrī persona, kas iestājusies lietā, saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 58.–64. pantu (tagad – Regulas 2017/1001 66.–71. pants) iesniedza
EUIPO
apelācijas sūdzību par Anulēšanas nodaļas lēmumu.
Ar 2016. gada 8. februāra lēmumu
EUIPO
Apelācijas piektā padome apelācijas sūdzību noraidīja (turpmāk tekstā – “2016. gada 8. februāra lēmums”). Runājot par apstrīdētās preču zīmes aprakstošo raksturu, Apelācijas padome vispirms norādīja, ka ar apstrīdēto preču zīmi aptvertās preces un pakalpojumi galvenokārt ir paredzēti vidusmēra patērētājam un profesionālai sabiedrībai, ka konkrētās sabiedrības daļas uzmanības līmenis esot mainīgs no parasta līdz augstam un ka esot jāņem vērā angliski runājošs Savienības patērētājs, jo apstrīdēto preču zīmi veidojot angļu valodas vārds. Turpinājumā Apelācijas padome atgādināja vārda “repower” definīciju, kuru ir sniegusi Anulēšanas nodaļa, un noraidīja personas, kas iestājusies lietā, argumentus par šī vārda nozīmi. Visbeidzot tā 2016. gada 8. februāra lēmuma 34. punktā apgalvoja, ka “noslēgumā, [tā] secin[ot], ka [personas, kas iestājusies lietā,] iesniegtie pierādījumi neļauj[ot] pamatot, ka [apstrīdētais] apzīmējums [esot] parasti enerģētikas jomā izmantots un pārējo preču un pakalpojumu īpašības aprakstošs”. Saistībā ar apstrīdētās preču zīmes atšķirtspēju Apelācijas padome uzskatīja, ka nav ticis pierādīts, ka apstrīdētais apzīmējums attiecībā uz ar šo preču zīmi aptvertajām precēm un pakalpojumiem būtu ierasts un tātad tas varētu tikt uztverts kā preču zīme.
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2016. gada 26. aprīlī, persona, kas iestājusies lietā, cēla prasību atcelt 2016. gada 8. februāra lēmumu. Šī lieta tika reģistrēta ar numuru T‑188/16.
Ar 2016. gada 22. jūnija paziņojumu Apelācijas piektā padome informēja lietas dalībnieces, ka pēc Vispārējā tiesā celtās prasības lietā T‑188/16,
repowermap
/
EUIPO
–
Repower
(“REPOWER”) tā ir konstatējusi, ka 2016. gada 8. februāra lēmumā nav norādīts pietiekams pamatojums Regulas Nr. 207/2009 75. panta (tagad – Regulas 2017/1001 94. pants) izpratnē. Tā precizēja, ka – šī nepietiekamā pamatojuma dēļ un piemērojot Regulas Nr. 207/2009 80. pantu (tagad – Regulas 2017/1001 103. pants) – tā uzskata par atbilstošu nodot 2016. gada 8. februāra lēmumu atpakaļ [Apelācijas padomei], lai tā, ņemot vērā ar šo apzīmējumu aptvertās preces un pakalpojumus, veiktu detalizētu apstrīdētās preču zīmes atšķirtspējas un aprakstošā rakstura analīzi. Apelācijas padome aicināja lietas dalībnieces iesniegt savus apsvērumus par tās nodomu atsaukt 2016. gada 8. februāra lēmumu.
Prasītāja 2016. gada 5. jūlijā iesniedza savus apsvērumus. Tā būtībā apgalvoja, ka, tā kā 2016. gada 8. februāra lēmuma rezolutīvā daļa nav tikusi grozīta, to bija iespējams pamatot atbilstoši nosacījumiem, kas minēti Regulas Nr. 207/2009 83. pantā (tagad – Regulas 2017/1001 107. pants), – saskaņā ar kuru, ja nav noteikti procesuāli noteikumi Regulā Nr. 207/2009, Komisijas Regulā (EK) Nr. 2868/95 (1995. gada 13. decembris), ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (
OV 1995, L 303, 1. lpp.
) (atcelta ar Komisijas Deleģēto regulu (ES) 2017/1430 (2017. gada 18. maijs), ar ko papildina Padomes Regulu Nr. 207/2009 un atceļ Regulas Nr. 2868/95 un (EK) Nr. 216/96 (
OV 2017, L 205, 1. lpp.
)), Komisijas Regulā (EK) Nr. 2869/95 (1995. gada 13. decembris) par maksām, kas jāmaksā Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (
OV 1995, L 303, 1. lpp.
) (atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2015/2424 (2015. gada 16. decembris), ar ko groza Regulu Nr. 207/2009 un Regulu Nr. 2868/95 un atceļ Regulu Nr. 2869/95 (
OV 2015, L 341, 21. lpp.
)), vai Komisijas Regulā (EK) Nr. 216/96 (1996. gada 5. februāris), ar ko paredz Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) Apelācijas padomes procesuālos noteikumus (
OV 1996, L 28, 11. lpp.
), kas grozīta ar Komisijas Regulu (EK) Nr. 2082/2004 (2004. gada 6. decembris) (
OV 2004, L 360, 8. lpp.
) (atcelta ar Deleģēto regulu 2017/1430), –
EUIPO
ievēro šajā jomā dalībvalstīs vispārēji atzītus procesuālo noteikumu principus. Tomēr tā uzskatīja, ka 2016. gada 8. februāra lēmuma atsaukšana, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 80. pantu, kura nepastāvēja vai vairs nepastāvēja Regulas Nr. 207/2009 konsolidētajā redakcijā, kas bija publicēta EUR‑Lex datubāzē tiešsaistē, nav iespējama tiktāl, ciktāl šajā pantā ir vienīgi piešķirtas pilnvaras
EUIPO
pārbaudītājiem un ciktāl pamatojuma nesniegšana neesot procesuāla kļūda Regulas Nr. 207/2009 80. panta izpratnē. Visbeidzot tā apgalvoja, ka
EUIPO
Lielās apelācijas padomes 2009. gada 28. aprīļa lēmuma lietā R 323/2008‑G (turpmāk tekstā – “Lielās apelācijas padomes lēmums”) izrietot, ka
EUIPO
lēmumi, par kuriem celtās prasības tiek izskatītas Vispārējā tiesā, nevarot tikt atsaukti.
Persona, kas iestājusies lietā, nosūtīja savus apsvērumus 2016. gada 20. jūlijā. Tā uzsvēra, ka ir piemērojams Regulas Nr. 207/2009 80. pants kā specifiska tiesību norma, nevis vispārējie principi, uz kuriem esot atsauce Regulas Nr. 207/2009 83. pantā. Tā arī norādīja, ka atbilde, kāda būtu jāsniedz uz jautājumu par to, vai pamatojuma nepietiekamība ir procesuāla kļūda, esot neskaidra un ka pastāvot ievērojama iespēja, ka 2016. gada 8. februāra lēmuma atsaukšana pamatojuma nepietiekamības dēļ nevar tikt pieļauta. Tā uzskatīja, ka, ņemot vērā šos apstākļus, vispiemērotākais būtu turpināt tiesvedību Vispārējā tiesā lietā T‑188/16
repowermap
/
EUIPO
–
Repower
(“REPOWER”).
Ar 2016. gada 3. augusta lēmumu
EUIPO
Apelācijas piektā padome atsauca 2016. gada 8. februāra lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Tā paskaidroja, ka, pretēji lietas dalībnieču paustajām šaubām, Regulas Nr. 207/2009 80. pants joprojām ir piemērojams arī pēc Regulas 2015/2424 spēkā stāšanās. Turklāt tā norādīja, ka
EUIPO
esot pienākums pamatot savus lēmumus, it īpaši izanalizēt atteikuma pamatus, ņemot vērā attiecīgās preces un pakalpojumus, kā rezultātā tāda pamatojuma nepietiekamība, kāda ir novērojama 2016. gada 8. februāra lēmumā, ir acīmredzama procesuālā kļūda Regulas Nr. 207/2009 80. panta izpratnē, kura būtu jālabo.
Lietas dalībnieku prasījumi
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
piespriest
EUIPO
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
EUIPO
prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Persona, kas iestājusies lietā, būtībā lūdz Vispārējo tiesu noraidīt prasību.
Juridiskais pamatojums
Būtībā prasītāja izvirza četrus pamatus. Pirmais pamats attiecas uz juridiskā pamata neesamību. Otrais pamats attiecas uz Apelācijas padomes kompetences atcelt tās lēmumus neesamību. Trešais pamats attiecas uz Regulas Nr. 207/2009 80. panta,
EUIPO
pārbaudes vadlīniju, kā arī labas pārvaldības, tiesiskās noteiktības un
res judicata
spēka principu pārkāpumu. Ceturtais pamats attiecas uz pamatojuma neesamību.
Par pirmo pamatu, kas ir saistīts ar juridiskā pamata neesamību
Prasītāja norāda, ka Regulas Nr. 207/2009 80. panta 1. punkts (tagad – Regulas 2017/1001 103. panta 1. punkts), uz kuru Apelācijas padome ir pamatojusies, lai atsauktu 2016. gada 8. februāra lēmumu, vairs nebija spēkā apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī. Prasītājas ieskatā grozījumi Regulas Nr. 207/2009 80. panta 1. punktā, kas izdarīti ar Regulu 2015/2424, ir stājušies spēkā tikai no 2017. gada 1. oktobra. Līdz šim datumam grozītais Regulas Nr. 207/2009 80. panta 1. punkts neesot bijis spēkā. Tas izskaidrojot, kādēļ Regulas Nr. 207/2009 80. panta 1. punkts ir ticis izslēgts no Regulas Nr. 207/2009 konsolidētās redakcijas.
EUIPO
apgalvo, ka apstrīdētais lēmums ir balstīts uz Regulas Nr. 207/2009 80. pantu tā redakcijā, kas bija spēkā pirms grozījumu ar Regulu 2015/2424 izdarīšanas (turpmāk tekstā – “Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. pants”). Persona, kas iestājusies lietā, savukārt norāda, ka Regulas Nr. 207/2009 80. panta 1. punkts bija spēkā apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī. Tā piebilst, ka pat tad, ja šis pants nebija spēkā, tas nenozīmētu, ka apstrīdētajam lēmumam nebūtu juridiskā pamata. Juridiskais pamats varētu būt Regulas Nr. 207/2009 83. pants, kurā ir norāde uz vispārējiem principiem, jo šo principu vidū ietilpst princips, saskaņā ar kuru administratīva iestāde ar zināmiem nosacījumiem var labot savus lēmumus.
Nav šaubu par to, ka apstrīdētajā lēmumā minētais juridiskais pamats ir Regulas Nr. 207/2009 80. panta 1. punkts un šis pants ir ticis grozīts ar Regulu 2015/2424.
Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 1. punkta pirmajā teikumā bija paredzēts:
“Ja Birojs iekļāvis reģistrā ierakstu vai pieņēmis lēmumu, kurā ir acīmredzama procesuāla kļūda, kas attiecināma uz Biroju, tas nodrošina, ka šo ierakstu anulē vai lēmumu atceļ.”
Regulas Nr. 207/2009 80. panta 1. punkta pirmajā teikumā pēc grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu 2015/2424 (turpmāk tekstā – “Regulas Nr. 207/2009, tās jaunajā redakcijā, 80. panta 1. punkts”) no tā laika ir paredzēts šādi:
“Ja Birojs reģistrā ir izdarījis ierakstu vai pieņēmis lēmumu, kurā ir skaidra Biroja izdarīta kļūda, tas nodrošina, lai ieraksts tiktu anulēts vai lēmums atcelts.”
Tātad Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 1. punkts attiecas uz lēmumiem, kuros ir pieļautas acīmredzamas procesuālās kļūdas, turpretī Regulas Nr. 207/2009, tās jaunajā redakcijā, 80. panta 1. punkts attiecas uz lēmumiem, kuros ir pieļauta acīmredzama kļūda.
Ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 13. punktā Apelācijas padome ir norādījusi, ka “saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 80. panta 1. punktu, Birojam pasludinot lēmumu, šis lēmums var tikt atsaukts, ja tajā ir pieļauta acīmredzama kļūda, kurā ir vainojams Birojs”.
Tomēr apstrīdētā lēmuma 16. punktā Apelācijas padome ir uzsvērusi, ka Regulas Nr. 207/2009 75. pants, saskaņā ar kuru Biroja lēmumos ir jānorāda to pamatojums, ir procesuāla tiesību norma, ka 2016. gada 8. februāra lēmums nav pietiekami pamatots un ka šī pamatojuma nepietiekamība ir acīmredzama procesuāla kļūda Regulas Nr. 207/2009 80. panta izpratnē.
Tādējādi, tā kā Apelācijas padome 2016. gada 8. februāra lēmuma nepietiekamo pamatojumu ir centusies kvalificēt par acīmredzamu procesuālo kļūdu, ir jāuzskata, ka apstrīdētajā lēmumā minētais juridiskais pamats ir Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 1. punkts, un to
EUIPO
turklāt apstiprināja savā atbildes rakstā.
No Regulas 2015/2424 4. panta pirmās daļas izriet, ka šī regula ir stājusies spēkā 2016. gada 23. martā. Tomēr no minētās regulas 4. panta otrās daļas izriet arī, ka Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 1. punktā izdarītie grozījumi ir stājušies spēkā tikai no 2017. gada 1. oktobra.
Tomēr tas nenozīmē, ka atbilstoši prasītājas būtībā norādītajam Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 1. punkts ir svītrots, sākot no Regulas 2015/2424 spēkā stāšanās brīža 2016. gada 23. martā un tas tā ir līdz brīdim, kad stājās spēkā tās grozījums, proti, 2017. gada 1. oktobrī. Tas nozīmē vienīgi, ka līdz 2017. gada 1. oktobrim bija piemērojams Regulas Nr. 207/2009 80. panta 1. punkts tā agrākajā redakcijā.
Ir skaidrs, ka Regulas Nr. 207/2009 konsolidētajā redakcijā, kas bija publicēta
EUR
‑
Lex
datubāzē tiešsaistē iepriekš 27. punktā minētajā pārejas laikposmā un kurā bija ņemti vērā ar Regulu 2015/2424 izdarītie grozījumi, Regulas Nr. 207/2009 80. pantam ir tikai viens punkts – 3. punkts (tagad – Regulas 2017/1001 103. panta 3. punkts). Tomēr, kā to norāda pati prasītāja, minētās konsolidētās redakcijas pirmajā lappusē bija šāda norāde:
“Šis dokuments ir tikai informatīvs, un tam nav juridiska spēka. Eiropas Savienības iestādes neatbild par tā saturu. Attiecīgo tiesību aktu un to preambulu autentiskās versijas ir publicētas
Eiropas Savienības
“
Oficiālajā Vēstnesī
” un ir pieejamas datubāzē
Eur
‑
Lex
.”
No Regulas 2015/2424 redakcijas, kas publicēta
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
, izriet, ka Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 1. punkts joprojām bija piemērojams apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī.
Tātad pirmais pamats ir jānoraida.
Par otro pamatu, kas attiecas uz apelācijas padomju kompetences atsaukt to lēmumus neesamību
Prasītāja norāda, ka, pat tad ja Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 1. punkts bija piemērojams, Apelācijas padomei neesot bijusi kompetence pieņemt apstrīdēto lēmumu. Šajā ziņā, pirmkārt, tā apgalvo, ka no Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 3. punkta izriet, ka minētā panta 1. punktā norādītās atsaukšanas pilnvaras ir piešķirtas vienīgi Regulas Nr. 207/2009 58. panta 1. punktā (tagad – Regulas 2017/1001 66. panta 1. punkts) minētajiem
EUIPO
dienestiem. Apelācijas padomei kā apelācijas instancei neesot tiesību atsaukt lēmumus, kurus tā ir pieņēmusi. Otrkārt, prasītāja norāda, ka
EUIPO
pārbaudes vadlīniju A daļas 6. sadaļas 1.2. punktā par atsaukšanas pilnvarām nav paredzēts, ka apelācijas padomes var atsaukt savus lēmumus. Treškārt, tā norāda, ka arī no Lielās apelācijas padomes lēmuma 23. punkta izriet, ka Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. pants nav piemērojams apelācijas procesā un to līdz ar to nevar piemērot apelācijas padomes.
EUIPO
un persona, kas iestājusies lietā, apstrīd prasītājas argumentus. Uz
EUIPO
uzdoto jautājumu, vai Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 3. punkts bija piemērojams apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī, tas atbildēja, ka tas nebija piemērojams. Persona, kas iestājusies lietā, gluži pretēji, savā atbildes rakstā apgalvoja, ka tas bija piemērojams.
Vispirms ir jānorāda, ka Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 1. punktā “Birojam” un tātad apelācijas padomēm, kuras ir viena no tā instancēm, ir piešķirtas atsaukšanas pilnvaras. Prasītājas argumenti, kuru mērķis ir pierādīt, ka tas tā nav, nav pārliecinoši.
Proti, pirmkārt, ir jānorāda, ka no Regulas 2015/2424 74. panta 1. punkta, lasot to kopsakarā ar šīs regulas 4. pantu, izriet, ka Regulas Nr. 207/2009 80. panta 3. punkts tā agrākajā redakcijā no 2016. gada 23. marta ir aizstāts ar jaunu 3. punktu, kurš attiecas uz Eiropas Komisijas piešķirtajām deleģēšanas pilnvarām. No Regulas 2015/2424 tiesību normām izriet arī, ka Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 3. punkts no 2017. gada 1. oktobra kļūs par Regulas Nr. 207/2009, tās jaunajā redakcijā, 80. panta 4. punktu. No tā šķiet izrietam, ka Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 3. punkts ir ticis svītrots no 2016. gada 23. marta līdz 2017. gada 1. oktobrim. Tomēr nevar tikt uzskatīts, ka likumdevēja nodoms būtu bijis šāds. Gluži pretēji – ir jāuzskata, ka Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 3. punkts un Regulas Nr. 207/2009, tās jaunajā redakcijā, 80. panta 3. punkts no 2016. gada 23. marta līdz 2017. gada 1. oktobrim ir līdzāspastāvējuši un tātad Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 3. punkts bija piemērojams apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī.
Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 3. punktā, uz kuru ir atsaukusies prasītāja, bija paredzēts šādi:
“Šis pants neskar pušu tiesības iesniegt apelāciju saskaņā ar 58. un 65. pantu vai iespēju saskaņā ar procedūrām un nosacījumiem, kas paredzēti īstenošanas regulā, labot jebkādas valodas kļūdas vai transkripcijas kļūdas un acīmredzamas kļūdas Biroja lēmumos, vai kļūdas, ko Birojs pieļāvis, reģistrējot preču zīmi vai publicējot tās reģistrāciju.”
Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 3. punktā tātad ir atsauce uz šīs pašas regulas 58. pantu, kā arī uz minētās regulas 65. pantu (tagad – Regulas 2017/1001 72. pants).
Lai gan Regulas Nr. 207/2009 58. panta 1. punktā ir uzskaitīti
EUIPO
lēmumi, par kuriem var tikt iesniegta apelācijas sūdzība
EUIPO
, un lai gan šo lēmumu vidū nav minēti apelācijas padomju lēmumi, tomēr šīs regulas 65. panta 1. punktā (tagad – Regulas 2017/1001 72. panta 1. punkts) ir paredzēts, ka “pret Apelācijas padomes lēmumiem attiecībā uz apelācijām var celt prasības Tiesā”.
Tātad tiktāl, ciktāl Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 3. punktā ir atsauce ne tikai uz tiesību normām, kas saistītas ar apelācijas sūdzībām apelācijas padomē, bet arī uz tiesību normām, kas saistītas ar prasībām Tiesā par apelācijas padomju lēmumiem, prasītāja kļūdaini apgalvo, ka no Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 3. punkta izriet, ka minētā panta 1. punktā minētās atsaukšanas pilnvaras ir piešķirtas vienīgi tiem
EUIPO
dienestiem, kas ir uzskaitīti Regulas Nr. 207/2009 58. pantā. Gluži pretēji – no Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 3. punktā veiktās atsauces uz šīs pašas regulas 65. pantu izriet, ka Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 1. punktā paredzētās atsaukšanas pilnvaras ir piešķirtas arī apelācijas padomēm.
Otrkārt, ir jānorāda, ka prasītājas norādītajā
EUIPO
pārbaudes vadlīniju A daļas 6. sadaļas 1.2. punktā ir paredzēts, ka “lēmumus par atcelšanu/dzēšanu pieņem tā nodaļa vai struktūrvienība, kura veica attiecīgo ierakstu vai pieņēma attiecīgo lēmumu, un [par tiem] var tikt iesniegta apelācijas sūdzība atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 58. panta 2. punktam”.
Neapšaubāmi, šajās
EUIPO
pārbaudes vadlīniju tiesību normās, kuras attiecas uz atsaukšanas pilnvarām, nav minētas apelācijas padomes. Tomēr šādās vadlīnijās vienīgi tiek kodificēts rīcības modelis, ko pats
EUIPO
ierosina izmantot savā darbībā. Tādēļ šo vadlīniju noteikumiem kā tādiem nevar tikt dota priekšroka pār Regulas Nr. 207/2009 un Regulas Nr. 2868/95 normām un tie nevar ietekmēt Eiropas Savienības tiesas sniegto šo normu interpretāciju. Gluži pretēji – šīs vadlīnijas ir jāinterpretē atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 un Regulas Nr. 2868/95 normām (spriedums, 2012. gada 27. jūnijs, Interkobo/ITSB – XXXLutz Marken (my baby),
T‑523/10
,
EU:T:2012:326
,
29.
punkts).
Līdz ar to no prasītājas izvirzītajām
EUIPO
pārbaudes vadlīniju tiesību normām nevar tikt secināts, ka apelācijas padomēm nebūtu pilnvaru atsaukt to lēmumus, jo no Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 3. punkta, lasot to kopsakarā ar minētās regulas 65. pantu, izriet, ka no Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 1. punkta izrietošās atsaukšanas pilnvaras ir piešķirtas arī apelācijas padomēm.
Treškārt, ir jānorāda, ka prasītājas izvirzītajā Lielās apelācijas padomes lēmuma 23. punktā ir paredzēts, ka:
“Pēc apelācijas sūdzības iesniegšanas vienīgi apelācijas padomes ir kompetentas izskatīt lietu un tā vairs nav instances, kura ir pieņēmusi apstrīdēto lēmumu, kompetencē. No šī brīža vienīgi padome var pieņemt nolēmumu lietā. Pēc pārbaudes tā, iespējams, var nodot lietu atpakaļ šai instancei tālākai virzībai. Pēc apelācijas sūdzības iesniegšanas pārbaudītājs, kurš ir pieņēmis apstrīdēto lēmumu, var to labot vienīgi ar stingriem nosacījumiem, kas paredzēti Regulas Nr. 207/2009 61. pantā (tagad – Regulas 2017/1001 69. pants). Tātad tam ir saistoša šajā tiesību normā paredzētā pārskatīšanas procedūra un tas nevar pēc savas iniciatīvas nolemt piemērot tādus atsaukšanas noteikumus kā Regulas Nr. 207/2009 80. pantā paredzētie, kas ir piemērojami ārpus apelācijas procesa.”
No Lielās apelācijas padomes lēmuma 23. punkta izriet vienīgi, ka pēdējā minētā uzskatīja, ka pārbaudītājs nevar atsaukt lēmumu, kuru tas ir pieņēmis, ja par to ir iesniegta apelācijas sūdzība apelācijas padomē. Šajā punktā Apelācijas padome nav lēmusi par pašu apelācijas padomju atsaukšanas pilnvarām. Tātad Lielās apelācijas padomes lēmuma 23. punktam izskatāmajā lietā nav nozīmes.
Turklāt ir jāuzsver, ka Vispārējā tiesa jau ir uzskatījusi, ka tas, ka Vispārējā tiesā tiek izskatīta par Komisijas lēmumu celta prasība brīdī, kad šis lēmums tiek atsaukts, nav šķērslis tā atsaukšanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 15. jūlijs, Socitrel un Companhia Previdente/Komisija,
T‑413/10 un T‑414/10
,
EU:T:2015:500
,
187.
punkts). Nekas neliecina par to, ka risinājumam būtu jābūt citādam, runājot par apelācijas padomes lēmumu. Gluži pretēji – ir jāuzskata, ka, ja Vispārējā tiesa nolemtu, ka pēc apstrīdētā Apelācijas padomes lēmuma atsaukšanas tiesvedība ir jāizbeidz pirms sprieduma taisīšanas, tā netieši atzītu, ka apelācijas padomēm ir kompetence atsaukt savus lēmumus un ka tās var to darīt, pat ja par šādiem lēmumiem ir celta prasība Vispārējā tiesā (rīkojumi, 2014. gada 21. oktobris, Gappol Marzena Porczyńska/ITSB – Gap (ITM) (GAPPol),
T‑125/14
, nav publicēts,
EU:T:2014:1121
; 2015. gada 27. jūlijs, Deere un Münch/ITSB (EXHAUST-GARD),
T‑236/15
, nav publicēts,
EU:T:2015:567
, un 2017. gada 14. jūnijs, Márquez Alentà/EUIPO – Fiesta Hotels & Resorts (Skudras attēls),
T‑657/16
, nav publicēts,
EU:T:2017:425
).
No tā izriet, ka prasītāja kļūdaini apgalvo, ka apelācijas padomēm nav kompetences atsaukt to lēmumus.
Tātad otrais pamats ir noraidāms.
Par trešo pamatu, kas attiecas uz Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta,
EUIPO
pārbaudes vadlīniju, kā arī labas pārvaldības, tiesiskās noteiktības un
res judicata
spēka principu pārkāpumu
Prasītāja apgalvo, ka pamatojuma neesamība neietilpst Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 1. punkta piemērošanas jomā, jo runa neesot par procesuālu kļūdu, bet gan materiāltiesisku kļūdu. Šajā ziņā tā norāda uz
EUIPO
pārbaudes vadlīniju A daļas 6. sadaļas 1.1. punktu par atsaukšanas pilnvarām, no kura it īpaši izriet, ka “ir jānošķir procesuālās kļūdas pēc būtības, kas var izraisīt atcelšanu”. Prasītāja arī norāda, ka saskaņā ar
EUIPO
pārbaudes vadlīniju A daļas 6. sadaļas 1.3.1. punktu lēmums, par kuru ir iesniegta apelācijas sūdzība apelācijas padomē, nevar tikt atsaukts. Šis princips pēc analoģijas būtu piemērojams apelācijas padomju lēmumiem. Prasītāja arī apgalvo, ka, ja jebkura instance varētu brīvi grozīt strīda priekšmetu izskatīšanā esošā procedūrā, tas nebūtu saderīgi ar labas pārvaldības, tiesiskās noteiktības un
res judicata
spēka principiem. Turklāt savās atbildēs uz Vispārējās tiesas rakstveidā uzdotajiem jautājumiem prasītāja norāda, pirmkārt, ka vispārējais tiesību princips, ar kuru tiek atļauta prettiesiska administratīva akta atcelšana un uz kuru savos atbildes rakstos ir norādījuši
EUIPO
un persona, kas iestājusies lietā, nevar būt apstrīdētā lēmuma juridiskais pamats. Otrkārt, tā norāda, ka 2016. gada 8. februāra lēmuma pamatojums, kurā ir atsauce uz anulēšanas nodaļas lēmumu, bija pietiekams un ka saskaņā ar judikatūru apelācijas padomei savs lēmums nebija jāpamato saistībā ar katru preci vai pakalpojumu.
EUIPO
apgalvo, ka 2016. gada 8. februāra lēmumā nebija norādīts pamatojums un ka pamatojuma neesamība ir acīmredzama procesuāla kļūda. Šajā ziņā tas norāda, ka 2011. gada 18. oktobra spriedumā lietā Reisenthel/ITSB – Dynamic Promotion (Augļu kastes un grozi) (
T‑53/10
,
EU:T:2011:601
,
37.
punkts) Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka tiesību uz aizstāvību pārkāpums ir kļūda, kas ietekmē procesu, kura iznākumā tiek pieņemts lēmums, un attiecīgi var padarīt šo lēmumu par spēkā neesošu pēc būtības. Šajā spriedumā Vispārējā tiesa ir aplūkojusi arī vispārējo tiesību principu, saskaņā ar kuru ar atpakaļejošu datumu ir iespējams atcelt prettiesisku administratīvu aktu, kas ir radījis subjektīvas tiesības, ja iestāde, kura izdevusi aktu, ir ievērojusi nosacījumus attiecībā uz saprātīga termiņa un akta adresāta tiesiskās paļāvības ievērošanu (spriedums, 2011. gada 18. oktobris, Augļu kastes un grozi,
T‑53/10
,
EU:T:2011:601
,
40.
punkts). Izskatāmajā lietā Apelācijas padome esot rīkojusies saprātīgā termiņā un esot ievērojusi akta adresāta tiesisko paļāvību.
Šajā ziņā
EUIPO
norāda, ka tāda lēmuma pieņemšana, par kuru var tikt celta prasība Vispārējā tiesā, nešķiet esam konkrēts solījums vai precīza, beznosacījuma un saskanīga informācija, kura attiecībā uz prasītāju varētu radīt pamatotas cerības un tiesības atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu. Tas tā esot vēl jo vairāk tādēļ, ka pamatojuma neesamības dēļ 2016. gada 8. februāra lēmums skaidri esot bijis prettiesisks administratīvs akts. Turklāt
EUIPO
ieskatā fakts, ka apelācijas padomju lēmumi var tikt pārsūdzēti Vispārējā tiesā, kā arī tas, ka piemērojamās tiesību normās, proti, Regulas Nr. 207/2009 80. pantā, pastāv noteikumi, kuros skaidri ir paredzēta atsaukšana, izskatāmajā lietā izslēdz iespēju atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu.
EUIPO
arī uzsver, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšana atbilda ne tikai Regulas Nr. 207/2009 80. panta formulējumam, bet arī šīs tiesību normas mērķim tiktāl, ciktāl, ja Apelācijas padome nebūtu pieņēmusi apstrīdēto lēmumu,
EUIPO
būtu bijusi jākonstatē pamatojuma neesamība tā atbildes rakstā lietā T‑188/16
repowermap
/
EUIPO
–
Repower
(“REPOWER”) par prasību par 2016. gada 8. februāra lēmumu. Labākajā gadījumā jauns lēmums varētu tikt pieņemts tikai 2017. gada beigās, lai gan pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas jau varēja tikt pieņemts jauns lēmums.
Visbeidzot
EUIPO
apgalvo, ka apelācijas padomēm nav saistošas
EUIPO
pārbaudes vadlīnijas un ka ar apstrīdēto lēmumu nav pārkāpts labas pārvaldības princips.
Persona, kas iestājusies lietā, norāda, ka Vispārējai tiesai procesuālas kļūdas jēdziens ir jāinterpretē Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 1. punkta izpratnē, un uzsver, ka Apelācijas padome ir ievērojusi tiesiskās noteiktības principu, jo 2016. gada 8. februāra lēmums ir atsaukts saprātīgā termiņā, un ka šī lēmuma pamatojuma nepietiekamība esot bijusi acīmredzama.
No apstrīdētā lēmuma izriet, ka Apelācijas padome to ir pieņēmusi tādēļ, ka 2016. gada 8. februāra lēmumā tā nebija izpildījusi savu pienākumu pamatot savus lēmumus, it īpaši tās pienākumu izanalizēt atteikuma pamatus, ņemot vērā ar apstrīdēto preču zīmi aptvertās preces un pakalpojumus.
Pirmām kārtām tātad ir jānosaka, vai pamatojuma neesamība var būt acīmredzama procesuāla kļūda Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 1. punkta izpratnē.
Vispārējā tiesa ir precizējusi, ka procesuāla kļūda Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 1. punkta izpratnē ir kļūda, kurai ir procesuālas sekas (spriedums, 2011. gada 15. marts, Ifemy’s/ITSB – Dada & Co Kids (Dada & Co. kids),
T‑50/09
,
EU:T:2011:90
,
31.
punkts, un rīkojums, 2011. gada 9. septembris, Biodes/ITSB – Manasul Internacional (LINEASUL),
T‑598/10
, nav publicēts,
EU:T:2011:458
,
9.
punkts). Tāpat Vispārējā tiesa ir uzsvērusi, ka jautājumu izskatīšana pēc būtības vai pat Apelācijas padomes pieņemtā lēmuma grozīšana nevar tikt veikta Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta ietvaros (spriedums, 2009. gada 1. jūlijs, Okalux/ITSB – Messe Düsseldorf (OKATECH),
T‑419/07
,
EU:T:2009:238
,
33.
punkts, un rīkojums, 2011. gada 9. septembris, LINEASUL,
T‑598/10
, nav publicēts,
EU:T:2011:458
,
9.
punkts).
Turklāt 2011. gada 22. novembra spriedumā lietā mPAY24/ITSB – Ultra (MPAY24) (
T‑275/10
, nav publicēts,
EU:T:2011:683
,
23.
un
24.
punkts) Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Apelācijas padomes lēmuma labojums, kurš šajā lēmumā tika pievienots punktam par apstrīdētās preču zīmes aprakstošo raksturu attiecībā uz ar to aptvertajām precēm un pakalpojumiem, skāra pašu laboto lēmumu pēc būtības. Vispārējā tiesa no tā secināja ne tikai to, ka šis labojums nevarēja tikt pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 2868/95 53. pantu (tagad – Regulas 2017/1001 102. panta 1. punkts), kurā ir paredzēts, ka “lēmumos var labot tikai lingvistiskas kļūdas, transkripcijas kļūdas un nepārprotamas kļūdas”, bet arī to, ka tas nevarēja tikt pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. pantu, tāpēc ka šī panta piemērošanas nosacījumi izskatāmajā lietā nebija izpildīti, jo nebija pieļauta neviena acīmredzama procesuāla kļūda.
Lietā, kurā ir pasludināts 2011. gada 22. novembra spriedums MPAY24 (
T‑275/10
, nav publicēts,
EU:T:2011:683
), Apelācijas padomes tās labojumā pievienotā punkta mērķis bija papildināt labotā lēmuma pamatojumu. Tātad no iepriekš minētā sprieduma izriet, ka lēmuma pamatojuma papildināšana ietekmē šo pašu lēmumu pēc būtības un ka pamatojuma neesamība nevar tikt uzskatīta par kļūdu Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 1. punkta izpratnē.
Šis secinājums netika apšaubīts 2011. gada 18. oktobra spriedumā Augļu kastes un grozi (
T‑53/10
,
EU:T:2011:601
), uz ko atsaucās
EUIPO
. Minētā sprieduma 37. punktā Vispārējā tiesa apgalvoja, ka tiesību uz aizstāvību pārkāpums ir kļūda, kas ietekmē procesu, kura iznākumā tiek pieņemts kādas apelācijas padomes lēmums, un attiecīgi var padarīt šo lēmumu par spēkā neesošu pēc būtības. No šī apgalvojuma un no judikatūras, saskaņā ar kuru jēdziens “acīmredzama kļūda” nevar attiekties uz kļūdu, kas var padarīt lēmumu par spēkā neesošu pēc būtības, Vispārējā tiesa secināja, ka tiesību uz aizstāvību pārkāpums nav tāda acīmredzama kļūda saskaņā ar 39. pantu Komisijas Regulā (EK) Nr. 2245/2002 (2002. gada 21. oktobris), ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 6/2002 par Kopienas dizainparaugiem (
OV 2002, L 341, 28. lpp.
), kuru ir iespējams labot. Tātad 2011. gada 18. oktobra sprieduma Augļu kastes un grozi (
T‑53/10
,
EU:T:2011:601
)
37.
punkts neļauj izdarīt nekādus secinājumus attiecībā uz jautājumu par to, vai pamatojuma neesamība ir “acīmredzama procesuāla kļūda” Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 1. punkta izpratnē.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka Apelācijas padome apstrīdēto lēmumu nevarēja pamatot ar Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 1. punktu.
Otrām kārtām ir jāpārbauda, vai, kā to apgalvo
EUIPO
, apstrīdētais lēmums varēja tikt pamatots ar judikatūrā iedibināto vispārīgo tiesību principu, saskaņā ar kuru ar atpakaļejošu datumu ir iespējams atcelt prettiesisku administratīvu aktu, kas ir radījis subjektīvas tiesības, ja iestāde, kura izdevusi aktu, ir ievērojusi nosacījumus attiecībā uz saprātīga termiņa un akta adresāta, kurš varēja paļauties uz tā likumību, tiesiskās paļāvības ievērošanu (skat. spriedumu, 2011. gada 18. oktobris, Augļu kastes un grozi,
T‑53/10
,
EU:T:2011:601
,
40.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Vispirms ir jāatgādina, ka procesam apelācijas padomēs ir administratīvs raksturs (skat. spriedumu, 2013. gada 11. jūlijs, Metropolis Inmobiliarias y Restauraciones/ITSB – MIP Metro (METRO),
T‑197/12
, nav publicēts,
EU:T:2013:375
,
54.
punkts un tajā minētā judikatūra), apelācijas padomju pieņemtajiem lēmumiem ir administratīvs raksturs un līdz ar to apelācijas padomes principā var balstīties uz vispārējo tiesību principu, ar kuru ir atļauts atsaukt prettiesisku administratīvo aktu, lai atsauktu to lēmumus.
Tomēr ir jānosaka, vai, ņemot vērā, ka Regulā Nr. 207/2009 pastāv tiesību norma par
EUIPO
instanču lēmumu atsaukšanu, apelācijas padomes lēmuma atsaukšana var tikt pamatota ar šo vispārējo tiesību principu.
2011. gada 18. oktobra spriedums lietā Augļu kastes un grozi (
T‑53/10
,
EU:T:2011:601
), uz kuru atsaucās
EUIPO
, neļauj izlemt šo jautājumu. Ir skaidrs, ka šajā spriedumā Vispārējā tiesa pēc tam, kad tā bija konstatējusi, ka apelācijas padomes labojošais lēmums nevarēja tikt pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 2245/2002 39. pantu, pārbaudīja, vai šis lēmums varēja tikt pieņemts, pamatojoties uz vispārējo tiesību principu, ar kuru ir atļauts ar atpakaļejošu spēku atsaukt prettiesisku administratīvo aktu. Tomēr Padomes Regulā (EK) Nr. 6/2002 (2001. gada 12. decembris) par Kopienas dizainparaugiem (
OV 2002, L 3, 1. lpp.
) vai Regulā Nr. 2245/2002 nav tiesību normas, kas būtu līdzvērtīga Regulas Nr. 207/2009 80. pantam, kurā ir reglamentēta lēmumu atsaukšanas procedūra dizainparaugu jomā.
2007. gada 12. septembra spriedumā lietā González y Díez/Komisija (
T‑25/04
,
EU:T:2007:257
,
97.
punkts) un 2015. gada 18. septembra spriedumā lietā Deutsche Post/Komisija (
T‑421/07 RENV
,
EU:T:2015:654
,
47.
punkts), kas pasludināti lietās par valsts atbalstu, Vispārējā tiesa pēc tam, kad tā bija konstatējusi, ka Komisija nevarēja atsaukt savu lēmumu, pamatojoties uz Padomes Regulas (EK) Nr. 659/1999 (1999. gada 22. marts), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [LESD 108.] panta piemērošanai (
OV 1999, L 83, 1. lpp.
), 9. pantu, kurā ir reglamentētas Komisijas lēmumu atsaukšanas pilnvaras, uzsvēra, ka Komisijas iespēja atsaukt lēmumu par valsts atbalstu neattiecas tikai uz situāciju, kas minēta šīs regulas 9. pantā, kurš ir tikai īpašs tāda vispārējā tiesību principa formulējums, ar ko ar atpakaļejošu spēku ir atļauts atsaukt prettiesisku administratīvu aktu, kas ir radījis subjektīvas tiesības. Vispārējā tiesa piebilda, ka šāda atsaukšana var tikt veikta jebkurā laikā, ja iestāde, kura ir pieņēmusi aktu, ievēro nosacījumus, kuri attiecas uz saprātīga termiņa un akta adresāta, kas varēja paļauties uz tā likumību, tiesiskās paļāvības ievērošanu.
No iepriekš 64. punktā minētajiem spriedumiem izriet, ka pat gadījumā, kad likumdevējs ir reglamentējis iestādes aktu atsaukšanas procedūru, šī iestāde var atsaukt aktu, pamatojoties uz vispārējo tiesību principu, ar kuru ir atļauts atsaukt prettiesisku administratīvo aktu, ar nosacījumu, ka ir ievēroti noteikti nosacījumi.
Turklāt, lai gan, kā to uzsver prasītāja, ir taisnība, ka Regulas Nr. 207/2009 83. pantā ir paredzēts, ka, “ja šajā regulā, īstenošanas regulā, noteikumos par samaksu vai Apelācijas padomes procesa noteikumos nav noteikti procesuāli noteikumi, Birojs ievēro dalībvalstīs vispārēji atzītus procesa tiesību principus” un ka saskaņā ar judikatūru šis pants ir piemērojams vienīgi procesuālo tiesību normu nepilnības vai pārprotamības gadījumā (skat. spriedumu, 2010. gada 13. septembris, Travel Service/ITSB – Eurowings Luftverkehrs (smartWings),
T‑72/08
, nav publicēts,
EU:T:2010:395
,
76.
punkts un tajā minētā judikatūra), tomēr minētajā pantā nav paredzēts, ka, pastāvot procesuālai tiesību normai,
EUIPO
nevar ņemt vērā šos principus. Katrā ziņā tiktāl, ciktāl jēdziens “acīmredzama procesuāla kļūda” iepriekš minētajās regulās nav definēts, Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 1. punkts nav nepārprotams un tātad nav pietiekami skaidrs, lai izslēgtu Regulas Nr. 207/2009 83. panta piemērošanu.
Līdz ar to ir jānosaka, vai izskatāmajā lietā ir izpildīti iepriekš 60. punktā atgādinātā vispārējā tiesību principa, ar kuru ir atļauts atsaukt prettiesiskus administratīvos aktus, piemērošanas nosacījumi.
Runājot par saprātīga termiņa ievērošanu, ir jānorāda, ka saprātīga atsaukšanas termiņa raksturs ir novērtējams, ņemot vērā katrai attiecīgajai situācijai raksturīgos apstākļus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 12. maijs, Bui Van/Komisija,
T‑491/08 P
,
EU:T:2010:191
,
58.
–
63.
punkts).
Izskatāmajā lietā lietas dalībnieces 2016. gada 22. jūnijā, proti, četrus mēnešus un divas nedēļas pēc 2016. gada 8. februāra lēmuma pieņemšanas, tika informētas par Apelācijas padomes nodomu atsaukt šo lēmumu. Turklāt apstrīdētais lēmums, ar kuru tika atsaukts 2016. gada 8. februāra lēmums, tika pieņemts 2016. gada 3. augustā, proti, nedaudz mazāk kā sešus mēnešus pēc 2016. gada 8. februāra lēmuma pieņemšanas.
Tātad ir jāuzskata, ka 2016. gada 8. februāra lēmums ir atsaukts saprātīgā termiņā.
Runājot par tiesiskās paļāvības par 2016. gada 8. februāra lēmuma tiesiskumu aizsardzības principa ievērošanu, ir jānorāda, ka, ja par lēmumu ir celta prasība atcelt tiesību aktu, šī lēmuma adresātam nevar būt tiesiskās paļāvības par šī lēmuma tiesiskumu, iekams Savienības tiesa par to nav pieņēmusi galīgu lēmumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 12. februāris, CELF un ministre de la culture et de la communication,
C‑199/06
,
EU:C:2008:79
,
68.
punkts).
Turklāt no judikatūras izriet, ka, ja atceltais akts ir acīmredzami prettiesisks, šī akta adresātam kā rūpīgam saimnieciskās darbības subjektam būtu bijis jārodas šaubām par tā tiesiskumu un tas nevar atsaukties uz tiesisko paļāvību attiecībā uz šī akta likumību (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1991. gada 20. jūnijs, Cargill/Komisija,
C‑248/89
,
EU:C:1991:264
,
22.
punkts, un 2002. gada 20. novembris, Lagardère un Canal+/Komisija,
T‑251/00
,
EU:T:2002:278
,
147.
–
149.
punkts).
EUIPO
apgalvo, ka, tāpat kā savā prasībā atcelt tiesību aktu lietā T‑188/16
repowermap
/
EUIPO
–
Repower
(“REPOWER”), kas celta par 2016. gada 8. februāra lēmumu, norādīja persona, kas iestājusies lietā, šis lēmums nebija pamatots saistībā ar saikni starp apstrīdēto preču zīmi un ar šo preču zīmi aptvertajām precēm un pakalpojumiem, kā rezultātā prasītājai nevarēja būt tiesiskās paļāvības attiecībā uz šī lēmuma likumību.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka Regulas Nr. 207/2009 75. panta pirmajā teikumā paredzētajam pienākumam norādīt pamatojumu ir identisks apjoms tam, kāds paredzēts LESD 296. panta otrajā daļā, un ka tā mērķis ir dot iespēju, pirmkārt, ieinteresētajām personām zināt veiktā pasākuma pamatojumu, lai ļautu tām aizstāvēt savas tiesības, un, otrkārt, Savienības tiesai veikt pārbaudi attiecībā uz lēmuma tiesiskumu (skat. spriedumu, 2015. gada 8. oktobris, Société des produits Nestlé/ITSB (NOURISHING PERSONAL HEALTH),
T‑336/14
, nav publicēts,
EU:T:2015:770
,
11.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt apelācijas padomei nav jāpauž nostāja attiecībā uz visiem argumentiem, kurus izvirza lietas dalībnieki. Pietiek ar to, ka tā izklāsta faktus un juridiskos apsvērumus, kuriem ir būtiska nozīme lēmuma struktūrā (skat. spriedumu, 2015. gada 8. oktobris, NOURISHING PERSONAL HEALTH,
T‑336/14
, nav publicēts,
EU:T:2015:770
,
15.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Visbeidzot ir jāatgādina arī, ka preču zīmes aprakstošais raksturs ir jāvērtē, pirmkārt, saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem ir lūgta apzīmējuma reģistrācija, un, otrkārt, saistībā ar to, kā tos uztver konkrētā sabiedrības daļa, ko veido šo preču vai šo pakalpojumu patērētāji (skat. spriedumu, 2016. gada 9. novembris, Smarter Travel Media/EUIPO (SMARTER TRAVEL),
T‑290/15
, nav publicēts,
EU:T:2016:651
,
25.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Apstrīdētās preču zīmes saikne ar precēm un pakalpojumiem, kas aptvertas ar šo preču zīmi, tātad ir daļa no juridiskajiem apsvērumiem, kuriem ir būtiska nozīme lēmuma par preču zīmes aprakstošo raksturu kontekstā.
2016. gada 8. februāra lēmumā ir ietverts tikai viens punkts – 34. punkts –, kurš attiecas uz apstrīdētās preču zīmes saikni ar pārējām precēm un pakalpojumiem (skat. iepriekš 7. punktu). Apelācijas padome nav veikusi nekādu šo preču un pakalpojumu un to īpašību aprakstu, kā rezultātā nav iespējams izprast, kādēļ tā uzskatīja, ka apstrīdētā preču zīme attiecībā uz šīm precēm un pakalpojumiem nav aprakstoša.
Turklāt procesuālajā rakstā, kurā ir izklāstīti apelācijas sūdzības Apelācijas padomē pamati, persona, kas iestājusies lietā, uz gandrīz piecām lappusēm ir detalizēti paskaidrojusi, kādēļ apstrīdētā preču zīme būtu bijusi jāuzskata par pārējās preces un pakalpojumus aprakstošu. Tādējādi, piemēram, tā ir apgalvojusi, ka ar apstrīdēto preču zīmi tiekot aprakstītas “elektroenerģijas, tostarp no biogāzes saražotās elektroenerģijas; elektroenerģijas, kas saražota ar vēja, ūdens un saules palīdzību” preces, kas ietilpst 4. klasē, ciktāl vārds “repower” varētu tikt uztverts kā šo preču mērķis, proti, sniegt jaunu enerģiju mašīnai, iekārtai vai citam mehānismam, kas patērē elektrību. Persona, kas iestājusies lietā, ir arī apgalvojusi, ka, pirmkārt, apstrīdētā preču zīme ir aprakstoša attiecībā uz enerģijas ražošanas pakalpojumiem, kas ietilpst 40. klasē, tiktāl, ciktāl vārds “repower” var tikt saprasts kā jaunu iekārtu enerģijas ražošanai uzstādīšana vai neefektīvu enerģijas ražošanas iekārtu aizstāšana, un, otrkārt, ka šī preču zīme ir aprakstoša attiecībā uz “enerģijas sadales; profesionālu konsultāciju saistībā ar enerģijas pārvadi (sadali); konsultāciju iepriekš minēto pakalpojumu jomā” pakalpojumiem, kas ietilpst 39. klasē, jo šie pakalpojumi ļauj atsākt vai atjaunot enerģijas sadali un uzlabot enerģijas sadales energoefektivitāti vai jaudu. Ir skaidrs, ka no iepriekš 75. punktā minētās judikatūras izriet, ka apelācijas padomei nav jāpauž nostāja attiecībā uz visiem argumentiem, kurus ir izvirzījuši lietas dalībnieki. Tomēr 2016. gada 8. februāra lēmuma 34. punkts acīmredzami nav pietiekama atbilde uz personas, kas iestājusies lietā, argumentiem attiecībā uz saikni starp apstrīdēto preču zīmi un pārējām precēm un pakalpojumiem.
Vēl arī ir taisnība, ka, ja apelācijas padome pilnībā apstiprina anulēšanas nodaļas lēmumu un ņemot vērā funkcionālo turpinātību starp anulēšanas nodaļām un apelācijas padomēm, kas ir norādīta Regulas Nr. 207/2009 64. panta 1. punktā (tagad – Regulas 2017/1001 71. panta 1. punkts), šis lēmums, kā arī tā pamatojums ietilpst kontekstā, kurā apelācijas padome ir pieņēmusi savu lēmumu, – kontekstā, kurš ir zināms lietas dalībniekiem un kurš tiesai ļauj pilnībā veikt savu tiesiskuma pārbaudi attiecībā uz apelācijas padomes vērtējuma pamatotību (skat. spriedumu, 2015. gada 18. marts, Naazneen Investments/ITSB – Energy Brands (SMART WATER),
T‑250/13
, nav publicēts,
EU:T:2015:160
,
16.
punkts un tajā minētā judikatūra). Tomēr, pat pieņemot, ka izskatāmajā lietā Anulēšanas nodaļas lēmums ir ticis pietiekami pamatots, Apelācijas padomei vismaz kopsavilkuma veidā bija jāatbild uz personas, kas iestājusies lietā, detalizēto argumentāciju. Turklāt ir jāpiebilst, ka no 2016. gada 8. februāra lēmuma skaidri neizriet, ka Apelācijas padome ir pilnībā apstiprinājusi Anulēšanas nodaļas lēmumu.
Visbeidzot prasītāja kļūdaini apgalvo, ka Apelācijas padome varēja sniegt vienīgi vispārīgu pamatojumu. Proti, Tiesa ir precizējusi, ka tāda iespēja ir attiecināma vienīgi uz precēm un pakalpojumiem, kuriem savstarpēji ir pietiekami tieša un konkrēta saikne tādā ziņā, ka tie veido preču vai pakalpojumu kategoriju vai grupu, kas ir pietiekami homogēna (spriedums, 2013. gada 17. oktobris, Isdin/Bial-Portela,
C‑597/12 P
,
EU:C:2013:672
,
27.
punkts). No apstrīdētā lēmuma ne tieši, ne netieši neizriet, ka pārējās preces un pakalpojumi veidotu preču vai pakalpojumu kategoriju vai grupu, kas ir pietiekami homogēna 2013. gada 17. oktobra sprieduma lietā Isdin/Bial-Portela (
C‑597/12 P
,
EU:C:2013:672
) izpratnē.
Līdz ar to nepietiekamajam 2016. gada 8. februāra lēmuma pamatojumam saistībā ar apstrīdētās preču zīmes saikni ar pārējām precēm un pakalpojumiem prasītājai kā rūpīgam saimnieciskās darbības subjektam būtu bijis jārada šaubas par tā tiesiskumu.
Turklāt, tā kā prettiesiska lēmuma atsaukšana ir atļauta vienīgi tad, ja ir izpildīti noteikti nosacījumi, nevar tikt apgalvots, kā to dara prasītāja, ka, ja jebkura instance varētu brīvi grozīt strīda priekšmetu izskatīšanā esošā procedūrā, tas nebūtu saderīgi ar labas pārvaldības, tiesiskās noteiktības un
res judicata
spēka principiem.
Tāpat vispārējs tiesību princips, kas ļauj atsaukt prettiesisku lēmumu, ir saderīgs ar labas pārvaldības principu. Proti, tas, ka tiek koriģētas kļūdas un nepilnības, kuras ir pieļautas lēmumā, ir likumīgi un atbilst rūpīgas administratīvās pārvaldes interesēm (skat. spriedumu, 2015. gada 15. jūlijs, Socitrel un Companhia Previdente/Komisija,
T‑413/10 un T‑414/10
,
EU:T:2015:500
,
176.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt, lai gan tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības principi prasa, ka prettiesiska akta atsaukšanai ir jānotiek saprātīgā termiņā un ir jāņem vērā arī tas, cik lielā mērā ieinteresētā persona, iespējams, varēja paļauties uz akta tiesiskumu, šāda tiesību akta atcelšana tomēr principā ir iespējama (skat. spriedumu, 2006. gada 4. maijs, Komisija/Apvienotā Karaliste,
C‑508/03
,
EU:C:2006:287
,
68.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Visbeidzot ir jānorāda, ka apelācijas padomju lēmumiem nav nekāda
res judicata
spēka, jo tostarp, kā tas ir atgādināts iepriekš 61. punktā,
EUIPO
notiekošais process ir nevis tiesas, bet gan administratīvs process (skat. šajā nozīmē un pēc analoģijas spriedumu, 2015. gada 8. decembris, Giand/ITSB – Flamagas (FLAMINAIRE),
T‑583/14
, nav publicēts,
EU:T:2015:943
,
21.
punkts).
Turklāt ir arī jāatgādina, ka tas, ka prasība lietā T‑188/16
repowermap
/
EUIPO
–
Repower
(“REPOWER”) par 2016. gada 8. februāra lēmumu brīdī, kad šis lēmums tika atcelts, tika izskatīta Vispārējā tiesā, nav šķērslis tā atcelšanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 15. jūlijs, Socitrel un Companhia Previdente/Komisija,
T‑413/10 un T‑414/10
,
EU:T:2015:500
,
187.
punkts).
No tā izriet, ka iepriekš 60. punktā minētās judikatūras nosacījumi izskatāmajā lietā ir izpildīti.
Tomēr, neraugoties uz cita juridiskā pamata esamību, kļūda juridiskā pamata izvēlē izraisa attiecīgā akta atcelšanu, ja tā var radīt sekas attiecībā uz tā saturu, it īpaši, padarot prettiesisku tā pieņemšanai piemērojamo procedūru (spriedums, 2011. gada 18. oktobris, Augļu kastes un grozi,
T‑53/10
,
EU:T:2011:601
,
41.
punkts).
Taču judikatūrā saistībā ar vispārējo tiesību principu, ar ko ar atpakaļejošu spēku ir atļauts atsaukt prettiesisku administratīvu aktu, nav paredzēta īpaša procedūra šādu aktu atcelšanai (spriedums, 2011. gada 18. oktobris, Augļu kastes un grozi,
T‑53/10
,
EU:T:2011:601
,
42.
punkts).
Tādējādi ir jāsecina, ka Apelācijas padomes kļūda attiecībā uz piemērojamā juridiskā pamata izvēli neattaisno apstrīdētā lēmuma atcelšanu. Pavisam cits risinājums būtu grūti saskaņojams ar pareizas tiesvedības principu. Proti, ja apstrīdētais lēmums tiktu atcelts tādas kļūdas dēļ, kas attiecas uz juridisko pamatu, Vispārējai tiesai būtu jāatceļ arī 2016. gada 8. februāra lēmums, kurā nav norādīts pamatojums. Pirmkārt, tas uzliktu pienākumu Apelācijas padomei pieņemt jaunu lēmumu saistībā ar apstrīdētās preču zīmes spēkā neesamības atzīšanas procesu starp
repowermap.org
un
Repower
, kurš, iespējams, būtu identisks tam, kuru Apelācijas padome 2016. gada 26. septembrī pieņēma pēc 2016. gada 8. februāra lēmuma atsaukšanas, un, otrkārt, prasītājai celt prasību par šo jauno lēmumu.
Arī citi prasītājas argumenti nav pārliecinoši.
Pirmām kārtām, runājot par argumentāciju, saskaņā ar kuru Regulas Nr. 207/2009 83. pantā ir atsauce uz dalībvalstu vispārējiem procesu tiesību principiem, nevis uz Savienības vispārējiem tiesību principiem, no vienas puses, un
EUIPO
valsts vispārējie tiesību principi esot bijuši jāizklāsta, balstoties uz principiem, kas bez izņēmumiem ir piemērojami visās dalībvalstīs, no otras puses, ir jānorāda, ka vispārējais tiesību princips, saskaņā ar kuru administratīvai iestādei ir iespēja pārskatīt un attiecīgā gadījumā atsaukt prettiesisku administratīvo aktu, ir balstīts uz dalībvalstu tiesībām un ir atzīts pirmajos Tiesas spriedumos (spriedumi, 1957. gada 12. jūlijs, Algera u.c./Kopējā asambleja,
7/56 un no 3/57 līdz 7/57
,
EU:C:1957:7
,
115.
un
116.
lpp.; 1961. gada 22. marts, Snupat/Augstā iestāde,
42/59 un 49/59
,
EU:C:1961:5
,
160.
lpp., un 1965. gada 13. jūlijs, Lemmerz-Werke/Augstā iestāde,
111/63
,
EU:C:1965:76
,
852.
lpp.). Kopš tā atzīšanas par šī principa, kas balstīts uz dalībvalstu tiesībām, pastāvēšanu daudzkārt ir atgādinājušas Tiesa un Vispārējā tiesa (spriedumi, 1982. gada 3. marts, Alpha Steel/Komisija,
14/81
,
EU:C:1982:76
,
10.
punkts; 2000. gada 5. decembris, Gooch/Komisija,
T‑197/99
,
EU:T:2000:282
,
53.
punkts; 2007. gada 12. septembris, González y Díez/Komisija,
T‑25/04
,
EU:T:2007:257
,
97.
punkts, un 2013. gada 11. jūlijs, BVGD/Komisija,
T‑104/07 un T‑339/08
, nav publicēts,
EU:T:2013:366
,
63.
punkts). Tādējādi Savienības tiesas pastāvīgi ir uzskatījušas, ka šis princips ir atzīts dalībvalstu valsts tiesībās. Prasītāja nesniedz nevienas dalībvalsts, kurā šis princips nebūtu atzīts, piemēru. Tā vienīgi norāda, ka, piemēram, Vācijā devolutīvās iedarbības princips nozīmē, ka prasības tiesā gadījumā iepriekšējās instances kompetence beidzas. Tomēr šis arguments neattiecas uz principa, saskaņā ar kuru administratīvai iestādei ir iespēja pārskatīt un attiecīgā gadījumā atsaukt individuālu administratīvo aktu, pastāvēšanu, bet vienīgi uz šīs iespējas īstenošanas nosacījumiem.
Otrām kārtām, runājot par argumentāciju, saskaņā ar kuru tādi principi kā tiesiskās paļāvības, labas pārvaldības un tiesiskās noteiktības principi nepieļauj lēmuma, par kuru ir celta prasība Vispārējā tiesā, atsaukšanu, jo pastāvot risks, ka abas instances nonāktu pie pretējiem secinājumiem, ir jānorāda, ka, ja tiek atsaukts apelācijas padomes lēmums, lai arī par šo lēmumu ir celta prasība Vispārējā tiesā un tātad tā tiek izskatīta, Vispārējā tiesa lemj, ka tiesvedība ir jāizbeidz pirms sprieduma taisīšanas. Tātad nav nekāda riska, ka Vispārējā tiesa nonāktu pie pretēja secinājuma nekā apelācijas padome.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, šis pamats ir jānoraida.
Par ceturto pamatu, kas attiecas uz pamatojuma neesamību
Prasītāja apgalvo, ka Apelācijas padome ir pārkāpusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, jo tā nav pārbaudījusi tajā izvirzītos argumentus. Prasītāja norāda, ka visus argumentus, kurus tā izvirza Vispārējā tiesā, tā ir izvirzījusi savos apsvērumos Apelācijas padomē. Taču Apelācijas padome apstrīdētajā lēmumā neesot pārbaudījusi Lielās apelācijas padomes lēmumu. Tā esot vienīgi apgalvojusi, ka Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. panta 1. punkts joprojām bija piemērojams un ka 2016. gada 8. februāra lēmumā esot pieļauta procesuāla kļūda, un neesot atbildējusi uz citiem argumentiem.
EUIPO
un persona, kas iestājusies lietā, nav pauduši savu nostāju par šo pamatu.
No apstrīdētā lēmuma izriet, ka Apelācijas padome ir izklāstījusi juridiskos faktus un apsvērumus, kuriem ir būtiska nozīme apstrīdētā lēmuma struktūrā iepriekš 75. punktā minētās judikatūras izpratnē. Proti, tā ir norādījusi, ka Regulas Nr. 207/2009, tās agrākajā redakcijā, 80. pants joprojām bija spēkā, ka
EUIPO
bija pienākums pamatot savus lēmumu un, it īpaši, izvērtēt atteikuma pamatus, ņemot vērā ar apstrīdēto preču zīmi aptvertās preces un pakalpojumus, un ka 2016. gada 8. februāra lēmums tika atsaukts tādēļ, ka tajā nebija norādīts pamatojums, kas esot acīmredzama procesuāla kļūda.
Apelācijas padomei nebija jāatbild uz argumentu, kas saistīts ar Lielās apelācijas padomes lēmumu, kam izskatāmajā lietā nebija nozīmes.
Tātad ceturtais pamats ir jānoraida.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka prasība kopumā ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.
Taču atbilstoši Reglamenta 135. panta 1. punktam, ja to prasa taisnīgums, Vispārējā tiesa var nolemt, ka lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, sedz savus tiesāšanās izdevumus pats, bet tikai daļēji atlīdzina pretējās puses tiesāšanās izdevumus vai pat vispār tiek atbrīvots no šā pienākuma. Turklāt atbilstoši Reglamenta 135. panta 2. punktam Vispārējā tiesa lietas dalībniekam, pat ja nolēmums ir tam labvēlīgs, var piespriest pilnībā vai daļēji atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to pamato tā rīcība, tostarp pirms tiesvedības ierosināšanas.
Turklāt ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa var piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus iestādei, kuras lēmums nav ticis atcelts pēdējā minētā nepilnību dēļ, kas varēja likt prasītājam celt prasību (skat. spriedumu, 2010. gada 9. septembris, Evropaïki Dynamiki/Komisija,
T‑387/08
, nav publicēts,
EU:T:2010:377
,
177.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā prasītājai spriedums nav labvēlīgs. Tomēr tai nebūtu bijusi jāceļ prasība un personai, kas iestājusies lietā, nebūtu jāiestājas lietā, ja
EUIPO
nebūtu bijis jāpieņem apstrīdētais lēmums, lai atsauktu 2016. gada 8. februāra lēmumu, kurā nebija norādīts pamatojums. Turklāt apstrīdētais lēmums kļūdaini ir balstīts uz Regulas Nr. 207/2009 80. panta 1. punktu, un tas varēja mudināt prasītāju celt šo prasību.
Līdz ar to Vispārējā tiesa uzskata, ka izskatāmās lietas apstākļi attaisno lēmumu, ka
EUIPO
ir jāsedz savi tiesāšanās izdevumi un tam ir jāpiespriež atlīdzināt gan prasītājas, gan personas, kas iestājusies lietā, tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (piektā palāta)
nospriež:

1)
Prasību noraidīt.

2)
Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (
EUIPO
) sedz savus, kā arī atlīdzina
Repower AG
un
repowermap.org
tiesāšanās izdevumus.

Gratsias
Dittrich
Xuereb
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2018. gada 21. februārī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.