CELEX: 62021CJ0105
Zahtjev za prethodnu odluku
Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima
Povelja Europske unije o temeljnim pravima
Članci 6. i 47.
Pravo na slobodno kretanje i boravak
Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu
Načela ekvivalentosti i međusobnog povjerenja
Okvirna odluka 2002/584/PUP
Direktiva 2012/13/EU
Pravo na informiranje u kaznenom postupku
Obavijest o pravima prilikom uhićenja
Pravo na informiranje o optužbama na temelju nacionalnog uhidbenog naloga
Pravo na pristup sadržaju spisa
Uvjeti izdavanja europskog uhidbenog naloga protiv okrivljenika koji se nalazi u državi članici izvršenja
Nadređenost prava Unije

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 6. i 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), prava na slobodno kretanje i boravak, načela ekvivalentnosti, međusobnog povjerenja i nadređenosti prava Unije, kao i Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (SL 2002., L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83. i ispravak SL 2013., L 222, str. 14.), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009. (SL 2009., L 81, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 169., u daljnjem tekstu: Okvirna odluka 2002/584).
Zahtjev je upućen u okviru kaznenog postupka koji je pokrenut protiv osobe IR zbog kaznenih djela nedopuštene trgovine cigaretama.

Pravni okvir

Međunarodno pravo
Članak 5. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, sklopljene u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), određuje:
„1.      Svatko ima pravo na slobodu i osobnu sigurnost. Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom:
[...]
(c)      ako je zakonito uhićen ili pritvoren radi dovođenja nadležnoj sudbenoj vlasti kad postoji osnovana sumnja da je počinio kazneno djelo ili kad je razumno vjerovati da je to nužno radi sprječavanja izvršenja kaznenog djela ili bijega nakon njegova počinjenja;
[...]
(f)      ako se radi o zakonitom uhićenju ili pritvoru neke osobe kako bi je se spriječilo da neovlašteno uđe u zemlju ili osobe protiv koje je u tijeku postupak protjerivanja ili izručenja.
2.      Svatko tko je uhićen mora u najkraćem roku biti obaviješten, na jeziku koji razumije, o razlozima tog uhićenja i o svakoj optužbi protiv sebe.
[...]
4.      Svatko tko je lišen slobode uhićenjem ili pritvaranjem ima pravo pokrenuti sudski postupak u kojem će se brzo odlučiti o zakonitosti njegova pritvaranja ili o njegovu puštanju na slobodu ako je pritvaranje bilo nezakonito.
[...]”

Pravo Unije

Okvirna odluka 2002/584
Uvodna izjava 5. Okvirne odluke 2002/584 glasi:
„[...] Nadalje, uvođenje novog pojednostavljenog sustava predaje osuđenih ili osumnjičenih osoba u svrhe izvršenja kaznenih presuda ili kaznenog progona omogućuje ukidanje zamršenosti i opasnosti od kašnjenja koji postoje kod sadašnjih postupaka izručivanja. [...]”
Članak 1. te okvirne odluke određuje:
„1.      Europski uhidbeni nalog je sudska odluka koju izdaje država članica s ciljem uhićenja i predaje tražene osobe od strane druge države članice, zbog vođenja kaznenog progona, izvršenja kazne zatvora ili naloga za oduzimanje slobode.
2.      Države članice izvršavaju svaki europski uhidbeni nalog na temelju načela uzajamnog priznavanja u skladu s odredbama ove Okvirne odluke.
3.      Ova Okvirna odluka ne mijenja obvezu poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela sadržanih u članku 6. [UEU-a].”
U skladu s člankom 6. stavkom 1. te okvirne odluke pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog jest pravosudno tijelo države članice koja izdaje uhidbeni nalog, nadležno za izdavanje europskog uhidbenog naloga u skladu s pravom te države.
Članak 8. iste okvirne odluke, naslovljen „Sadržaj i oblik europskog uhidbenog naloga”, predviđa:
„1.      Europski uhidbeni nalog sadržava sljedeće informacije, u skladu s obrascem u Prilogu:
(a)      identitet i državljanstvo tražene osobe;
(b)      ime, adresu, brojeve telefona i telefaksa te adrese za elektroničku poštu pravosudnog tijela koje izdaje uhidbeni nalog;
(c)      dokaz o postojanju izvršive presude, uhidbenog naloga ili druge izvršive sudske odluke s istim učinkom, obuhvaćene odredbama članaka 1. i 2.;
(d)      prirodu i pravni opis kaznenog djela, posebno u vezi s odredbama članka 2.;
(e)      opis okolnosti u kojima je kazneno djelo počinjeno, uključujući vrijeme, mjesto i stupanj sudjelovanja tražene osobe;
(f)      izrečenu kaznu, ako postoji pravomoćna presuda, ili sve propisane kazne za kazneno djelo u skladu s pravom države članice izdavateljice uhidbenog naloga;
(g)      ako je moguće, ostale posljedice počinjenja kaznenog djela.
2.      Europski uhidbeni nalog mora biti preveden na službeni jezik ili na jedan od službenih jezika države članice izvršenja. Svaka država članica može, u trenutku usvajanja ove Okvirne odluke ili kasnije, u izjavi upućenoj Glavnom tajništvu Vijeća [Europske unije], izjaviti da će prihvatiti prijevod na jedan ili više drugih službenih jezika ustanova Europskih zajednica.”
Članak 17. Okvirne odluke 2002/584, naslovljen „Rokovi i postupci za donošenje odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga”, navodi u svojem stavku 1.:
„Europski uhidbeni nalog obrađuje se i izvršava kao žurni predmet.”
U Prilogu toj okvirnoj odluci nalazi se obrazac u kojem se navode informacije koje treba navesti u europskom uhidbenom nalogu.

Direktiva 2012/13/EU
Uvodna izjava 14. Direktive 2012/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. o pravu na informiranje u kaznenom postupku (SL 2012., L 142, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 48.) navodi da ta direktiva utvrđuje zajedničke minimalne standarde koji se imaju primjenjivati u području informacija o pravima osoba i o optužbama protiv osoba osumnjičenih ili okrivljenih da su počinile kazneno djelo koje se tim osobama trebaju dati s ciljem poboljšavanja uzajamnog povjerenja između država članica, te se temelji na pravima utvrđenima u Povelji, a posebno na njezinim člancima 6., 47. i 48., te se njome nadograđuju članci 5. i 6. EKLJP-a, kako ih tumači Europski sud za ljudska prava.
Članak 6. te direktive određuje:
„1.      Države članice osiguravaju da osumnjičenici ili okrivljenici dobiju informacije o kaznenim djelima za koja se sumnjiče ili za čije počinjenje su okrivljeni. Te se informacije dostavljaju žurno i uz toliko detalja koliko je potrebno kako bi se osigurala pravičnost postupka i djelotvorno ostvarivanje prava na obranu.
2.      Države članice osiguravaju da osumnjičenici ili okrivljenici koji su uhićeni ili zadržani budu informirani o razlozima njihovog uhićenja ili zadržavanja, uključujući o kaznenom djelu za koje se sumnjiče ili za čije počinjenje su okrivljeni.
3.      Države članice osiguravaju da se najkasnije po dostavljanju optužnice sudu, pruže detaljne informacije o optužbama, uključujući vrstu i pravnu kvalifikaciju kaznenog djela, kao i vrstu sudjelovanja od strane okrivljene osobe.
[...]”

Bugarsko pravo
Zakonom za ekstradicijata i evropejskata zapoved za arest (Zakon o izručenju i europskom uhidbenom nalogu) (DV br. 46 iz 2005.) provodi se Okvirna odluka 2002/584. Članak 37. tog zakona i obrazac koji mu je priložen odgovaraju članku 8. navedene okvirne odluke i obrascu iz njezina priloga.
Člankom 55. Nakazatelno-procesualen kodeksa (Zakonik o kaznenom postupku, u daljnjem tekstu: NPK) i člancima 72.  do 74. Zakona za Ministerstvoto na vtrešnite raboti (Zakon o Ministarstvu unutarnjih poslova)  predviđa se da se osoba koju su uhitila bugarska tijela u Bugarskoj, na temelju nacionalnog uhidbenog naloga, obavještava o pravima koja ima kao uhićena osoba, a također i o pravima koja ima kao okrivljenik.
U skladu s člankom 59. stavcima 1. i 2. NPK-a, u aktu kojim se određuje prisilna mjera, kao što je istražni zatvor, navode se razlozi tog istražnog zatvora, te se taj akt predaje okrivljeniku. U nacionalnoj odluci o uhićenju obvezno se navode mogućnosti podnošenja pravnog sredstva protiv te odluke.
Članku 65. stavku 3. drugoj rečenici i članku 269. stavku 3. točki 4. podtočki (b) NPK-a ne protivi se korištenje pravnih sredstava kada je osoba uhićena u državi članici izvršenja.
U skladu s člancima 65. i 270. NPK-a, uhićena osoba obavještava se o pravu na podnošenje pravnog sredstva protiv uhidbenog naloga i pravu upoznavanja sa svim dokumentima o predmetu u okviru tog pravnog sredstva. Mora imati mogućnost izravnog kontakta sa svojim braniteljem, čak i ako je postavljen po službenoj dužnosti. Štoviše, sud uhićenoj osobi po službenoj dužnosti šalje primjerak optužnice u kojem su detaljno opisana djela koja su predmet optužbe te rješenje kojim se određuje datum rasprave, u kojem su detaljno opisana prava kojima raspolaže u sudskom postupku. Uhićena osoba koja je obaviještena o svojim pravima te o činjeničnim i pravnim okolnostima koje se odnose na njezino uhićenje može odmah sudu podnijeti pravno sredstvo protiv odluke o uhićenju.

Glavni postupak i prethodna pitanja
Činjenice u glavnom postupku istovjetne su onima iz predmeta u kojem je donesena presuda od 28. siječnja 2021., Specializirana prokuratura (Obavijest o pravima) (C-649/19, EU:C:2021:75).
Specializirana prokuratura (Specijalizirano državno odvjetništvo, Bugarska) pokrenula je kazneni progon protiv osobe IR, koja je optužena zbog sudjelovanja u zločinačkoj organizaciji radi počinjenja financijskih kaznenih djela.
Prilikom započinjanja sudske faze kaznenog postupka protiv nje, osoba IR 24. veljače 2017. napustila je svoju kućnu adresu i nije se moglo utvrditi gdje se nalazi.
Sud koji je uputio zahtjev rješenjem od 10. travnja 2017. donio je mjeru istražnog zatvora protiv osobe IR, koja čini nacionalni uhidbeni nalog.
Dana 25. svibnja 2017. protiv osobe IR, koja dotad nije pronađena, izdan je europski uhidbeni nalog. Branitelj postavljen po službenoj dužnosti radi njezina zastupanja zamijenjen je novim braniteljem, koji je također postavljen po službenoj dužnosti.
Sud koji je uputio zahtjev opozvao je 20. kolovoza 2019. taj uhidbeni nalog te se, želeći izdati novi europski uhidbeni nalog u odnosu na osobu IR i dobiti pojašnjenja o informacijama koje treba priložiti tom novom nalogu, uputio Sudu zahtjev za prethodnu odluku u predmetu C-649/19, Specializirana prokuratura (Obavijest o pravima).
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, iako je presuda od 28. siječnja 2021., Specializirana prokuratura (Obavijest o pravima) (C-649/19, EU:C:2021:75) odgovorila na pitanja koja je on postavio u svojem zahtjevu za prethodnu odluku, ona nije otklonila sve njegove dvojbe. Nadalje, s obzirom na odgovore dane u navedenoj presudi, pojavile su se nove sumnje.
Stoga, prema navodu suda koji je uputio zahtjev, pitanja postavljena u okviru ovog predmeta u biti imaju za cilj pojasniti način na koji on mora sastaviti novi europski uhidbeni nalog koji namjerava izdati u odnosu na osobu IR, a u pogledu podataka o pravima okrivljenika koje je dužan proslijediti pravosudnom tijelu koje izvršava uhidbeni nalog, kao i utvrditi kako treba postupiti u slučaju kada ta osoba zahtijeva poništenje nacionalne odluke o uhićenju.
On ističe da su pitanja u okviru ovog predmeta postavljena u kontekstu mogućnosti kojom raspolaže tražena osoba da podnese pravno sredstvo protiv svojeg uhićenja, osobito između trenutka u kojem se to uhićenje provodi u državi članici izvršenja europskog uhidbenog naloga i trenutka u kojem je ta osoba predana državi članici koja je taj nalog izdala.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da iz presude od 28. siječnja 2021., Specializirana prokuratura (Obavijest o pravima) (C-649/19, EU:C:2021:75) proizlazi da odredbe članaka 4., 6. i 7. Direktive 2012/13 nisu primjenjive u pogledu informacija koje treba proslijediti uhićenoj osobi prije njezine predaje državi članici koja je izdala europski uhidbeni nalog. Iz toga proizlazi da pravosudno tijelo koje izdaje europski uhidbeni nalog, na temelju te direktive ne podliježe obvezi obavješćivanja te osobe prije nego što je predaja provedena. Međutim, postavlja se pitanje je li takvo tumačenje protivno načelima na kojima se temelji pravo Unije.
Osim toga, u skladu s točkama 79. i 80. presude od 28. siječnja 2021., Specializirana prokuratura (Obavijest o pravima) (C-649/19, EU:C:2021:75), pravo na djelotvornu sudsku zaštitu poštovano je ako osoba na koju se odnosi europski uhidbeni nalog može pokrenuti postupak protiv odluke o uhićenju nakon predaje državi članici koja je izdala europski uhidbeni nalog. Stoga,
a contrario
, u svrhu djelotvorne sudske zaštite, mogućnost pokretanja takvog postupka nije nužna prije trenutka predaje. U tim se okolnostima postavlja pitanje čini li nacionalna odredba kojom se zahtijeva da se dotičnoj osobi dostave informacije o nacionalnoj odluci o uhićenju i o pravu na izjavljivanje pravnog sredstva protiv te odluke, čak i kada se ta osoba ne nalazi u državi članici koja je izdala europski uhidbeni nalog, povredu prava Unije.
Prema tome, sud koji je uputio zahtjev se u okviru prvog pitanja pita protivi li se članku 6. Povelje, u vezi s člankom 5. stavkom 1. točkom (c) i člankom 5. stavcima 2. i 4. EKLJP-a, članku 47. Povelje, pravu na slobodno kretanje i boravak, načelu ekvivalentnosti i načelu uzajamnog povjerenja, to da pravosudno tijelo koje izdaje europski uhidbeni nalog, u smislu članka 6. stavka 1. Okvirne odluke 2002/584, ne uloži nimalo napora da obavijesti osobu uhićenu na temelju europskog uhidbenog naloga o činjeničnim i pravnim razlozima njezina uhićenja i o mogućnostima podnošenja pravnog sredstva protiv tog naloga, dok se ta osoba nalazi na državnom području države članice izvršenja europskog uhidbenog naloga.
U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev navodi, kao prvo, da iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava proizlazi da taj sud ne prihvaća tezu prema kojoj se zahtjev iz članka 5. stavka 1. točke (c) EKLJP-a ne primjenjuje na razdoblje tijekom kojeg nacionalna odluka o uhićenju čini temelj izdavanja europskog uhidbenog naloga, nego se primjenjuje tek nakon predaje tražene osobe. Stoga bi trebalo osigurati prava obrane okrivljenika od trenutka uhićenja te osobe u državi članici izvršenja europskog uhidbenog naloga.
Kao drugo, što se tiče poštovanja zahtjeva koji se odnosi na „djelotvoran pravni lijek” u smislu članka 47. Povelje, sud koji je uputio zahtjev smatra da, na temelju sudske prakse Europskog suda za ljudska prava u vezi s člankom 5. EKLJP-a, taj članak 47. priznaje pravo osobe na koju se odnosi europski uhidbeni nalog da bude obaviještena o činjeničnim i pravnim razlozima njezina uhićenja i mogućnosti podnošenja pravnog sredstva protiv tog naloga, čak i ako je uhićena u državi članici izvršenja europskog uhidbenog naloga.
Konkretno, ako bi u trenutku uhićenja u državi članici izvršenja europskog uhidbenog naloga ta osoba uspješno osporila to uhićenje u državi članici izdavanja europskog uhidbenog naloga, to bi dovelo do poništenja odluke o uhićenju i, stoga, do povlačenja europskog uhidbenog naloga, kao i do toga da pravosudno tijelo izvršenja europskog uhidbenog naloga oslobodi dotičnu osobu. Zbog toga bi mogućnost osporavanja nacionalne odluke o uhićenju, s obzirom na to da je pravosudno tijelo izvršenja europskog uhidbenog naloga radi izvršenja te odluke uhitilo traženu osobu, bilo djelotvorno pravno sredstvo u okviru postupka u vezi s europskim uhidbenim nalogom.
Međutim, usprkos sudskoj praksi proizašloj iz presude od 28. siječnja 2021., Specializirana prokuratura (Obavijest o pravima) (C-649/19, EU:C:2021:75, t. 79. i 80.), sud koji je uputio zahtjev pita se o djelotvornosti pravnog sredstva dostupnog traženoj osobi, koje proizvodi učinke tek nakon okončanja postupka u vezi s europskim uhidbenim nalogom, prilikom predaje tražene osobe državi članici izdavateljici europskog uhidbenog naloga. Sud koji je uputio zahtjev smatra da nije moguće da Okvirna odluka 2002/584 isključi dostavu nacionalne odluke o uhićenju traženoj osobi. Naprotiv, upravo je u okviru europskog uhidbenog naloga, u svrhu kaznenog progona, obavještavanje prije predaje optuženika najpotrebnije.
Naposljetku, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, kako bi se ostvarila djelotvorna sudska zaštita, povrh dviju razina sudske zaštite koje sudska praksa Suda priznaje osobi na koju se odnosi europski uhidbeni nalog, odnosno donošenje nacionalne odluke o uhićenju i izdavanje europskog uhidbenog naloga, nužno je toj osobi priznati i treću razinu zaštite, odnosno zaštitu pred tijelom izdavanja europskog uhidbenog naloga u okviru izvršavanja europskog uhidbenog naloga, dok se ta osoba još nalazi u državi članici izvršenja europskog uhidbenog naloga. K tomu, poštovanje načela proporcionalnosti traži da ta ista osoba ima djelotvoran pravni lijek protiv nacionalne odluke o uhićenju dok se nalazi u državi članici izvršenja europskog uhidbenog naloga.
Kao treće, sud koji je uputio zahtjev smatra da, za razliku od potpuno nacionalne situacije, činjenica da pravosudno tijelo koje izdaje europski uhidbeni nalog ne ulaže nikakav napor kako bi stvorilo uvjete da se, nakon što je osoba na koju se odnosi europski uhidbeni nalog pronađena i eventualno uhićena na državnom području države članice izvršenja europskog uhidbenog naloga, ona obavijesti o činjeničnim i pravnim razlozima njezina uhićenja, izravno šteti ostvarivanju prava na slobodno kretanje i boravak, predviđenog člankom 3. stavkom 2. UEU-a i člancima 20. i 21. UFEU-a, s obzirom na to da na taj način to tijelo otežava ostvarivanje tog prava. Naime, u takvom slučaju postoji neopravdano nejednako postupanje u odnosu na osobe koje su ostvarile takvo pravo.
Kao četvrto, taj sud smatra da, s obzirom na načelo ekvivalentnosti, pravni položaj osobe na koju se odnosi nacionalna odluka o uhićenju, na temelju koje je zatim izdan europski uhidbeni nalog, ne smije biti nepovoljniji prilikom izvršenja tog uhićenja na državnom području države članice izvršenja od pravnog položaja prilikom uhićenja na nacionalnom državnom području. Isto vrijedi i za dostavu te odluke kada je ona donesena u odsutnosti optuženika.
Kao peto, načelo uzajamnog povjerenja bilo bi ugroženo ako osoba protiv koje je izdan europski uhidbeni nalog ne bi mogla imati odgovarajuću mogućnost iznijeti svoje prigovore pravosudnom tijelu koje je izdalo europski uhidbeni nalog dok se nalazi u državi članici izvršenja europskog uhidbenog naloga. Naime, ako takva mogućnost ne bi postojala, pravosudno tijelo izvršenja europskog uhidbenog naloga bilo bi suočeno s mogućnošću izvršenja europskog uhidbenog naloga izdanog na temelju razloga koji su postojali u prošlosti, ali za koje nije sigurno postoje li još uvijek, što bi moglo dovesti do izvršenja takvog naloga a da nije sigurno poštuju li se temeljna prava tražene osobe u državi članici izdavanja europskog uhidbenog naloga.
U okviru drugog pitanja, sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku pita se o tome protivi li se pravu Unije nacionalno zakonodavstvo koje traži da optuženik, neovisno o tome nalazi li se na nacionalnom državnom području ili na državnom području druge države članice, bude obaviješten, dostavom preslike nacionalne odluke o uhićenju, o činjeničnim i pravnim razlozima njezina uhićenja, kao i mogućnostima osporavanja te odluke. Naime, iz presude od 28. siječnja 2021., Specializirana prokuratura (Obavijest o pravima) (C-649/19, EU:C:2021:75) proizlazilo bi da okrivljenik koji je uhićen na temelju izvršenja europskog uhidbenog naloga nema prava, u smislu Direktive 2012/13, koja bi imao u slučaju običnog nacionalnog uhićenja, imajući u vidu da je zakonodavac Unije donio svjesnu odluku o tome da takvoj osobi ne povjeri prava predviđena člancima 3. i 4. te direktive. Iz toga slijedi da bi, ako joj se nacionalnim pravom unatoč tome dodjeljuju takva prava iako se uhićenje provodi u drugoj državi članici, to moglo biti protivno navedenoj direktivi. Osim toga, postavlja se pitanje mora li se sud koji je uputio zahtjev, kada mu je podnesen zahtjev za poništenje odluke o uhićenju koji je podnio okrivljenik koji se nalazi u državi članici izvršenja europskog uhidbenog naloga, suzdržati od odlučivanja o tom zahtjevu do predaje te osobe na temelju izvršenja europskog uhidbenog naloga.
Naposljetku, u slučaju da iz odgovora na prvo pitanje proizlazi da pravo Unije traži da osoba na koju se odnosi europski uhidbeni nalog bude obaviještena o činjeničnim i pravnim razlozima nacionalne odluke o uhićenju i mogućnostima podnošenja pravnog sredstva protiv nje ili da iz odgovora na drugo pitanje proizlazi da se takva obavijest ne protivi pravu Unije, sud koji je uputio zahtjev svojim trećim pitanjem pita o načinu na koji bi trebalo dati tu obavijest.
U tim je okolnostima Specializiran nakazatelen sad (Specijalizirani kazneni sud, Bugarska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Je li u skladu s člankom 6. Povelje u vezi s člankom 5. stavkom 4. i stavkom 2. kao i člankom 5. stavkom 1. točkom (c) EKLJP-a, s člankom 47. Povelje, slobodom kretanja i boravka, načelom ekvivalentnosti te načelom uzajamnog povjerenja ako pravosudno tijelo koje izdaje europski uhidbeni nalog u skladu s člankom 6. stavkom 1. Okvirne odluke 2002/584 ne uloži nimalo napora da traženu osobu informira o činjeničnim i pravnim osnovama njezina uhićenja i o pravu na podnošenje pravnog sredstva protiv uhidbenog naloga, dok se ta osoba nalazi na državnom području države članice izvršenja europskog uhidbenog naloga?
2.      Ako je odgovor potvrdan, traži li tada načelo nadređenosti prava Unije nad nacionalnim pravom od pravosudnog tijela koje izdaje europski uhidbeni nalog da se suzdrži od tog informiranja i, u slučaju da tražena osoba unatoč izostanku tog informiranja zatraži poništenje nacionalnog uhidbenog naloga, zahtijeva li to načelo od pravosudnog tijela koje izdaje europski uhidbeni nalog da ispita meritum tog zahtjeva tek nakon predaje navedene osobe?
3.      Koje su pravne mjere prava Unije prikladne za provedbu takvog informiranja?”

O prethodnim pitanjima

Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 6. i 47. Povelje, pravo na slobodu kretanja i boravka te načela ekvivalentnosti i uzajamnog povjerenja tumačiti na način da pravosudno tijelo koje izdaje europski uhidbeni nalog, donesen na temelju Okvirne odluke 2002/584, mora osobi na koju se odnosi taj nalog proslijediti nacionalnu odluku o uhićenju te osobe, kao i informacije o mogućnostima podnošenja pravnog sredstva protiv te odluke, čak i ako se ta osoba nalazi u državi članici izvršenja navedenog uhidbenog naloga i nije predana nadležnim tijelima države članice izdavanja tog naloga.
Kada je, kao prvo, riječ o člancima 6. i 47. Povelje, valja istaknuti da Okvirna odluka 2002/584, kao što to potvrđuje njezin članak 1. stavak 3., ne može mijenjati obvezu poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela sadržanih u članku 6. UEU-a.
U tom pogledu, Sud je istaknuo da, s jedne strane, članak 8. stavak 1. točke (d) i (e) Okvirne odluke 2002/584 predviđa da europski uhidbeni nalog mora sadržavati informacije o prirodi i pravnom opisu kaznenog djela kao i o opisu okolnosti u kojima je kazneno djelo počinjeno, uključujući vrijeme, mjesto i stupanj sudjelovanja tražene osobe. Te informacije u biti odgovaraju onima iz članka 6. Direktive 2012/13 (presuda od 28. siječnja 2021., Specializirana prokuratura (Obavijest o pravima), C-649/19, EU:C:2021:75, t. 78.), kojom se, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 14., utvrđuju zajednički minimalni standardi koji se imaju primjenjivati u području informacija o pravima osoba i o optužbama protiv osoba osumnjičenih ili okrivljenih da su počinile kazneno djelo koje se tim osobama trebaju dati s ciljem poboljšavanja uzajamnog povjerenja između država članica, i koja se temelji na pravima utvrđenima u Povelji, a posebno na njezinim člancima 6. i 47., te se njome nadograđuju članci 5. i 6. EKLJP-a, kako ih tumači Europski sud za ljudska prava.
Iz toga slijedi da se osoba uhićena na temelju europskog uhidbenog naloga u državi članici izvršenja tog naloga i prije njezine predaje nadležnim tijelima države članice koja je taj nalog izdala obavještava o razlozima njezina uhićenja, uključujući o kaznenom djelu za koje je osumnjičena ili okrivljena.
S druge strane, Sud je naveo da pravo na djelotvornu sudsku zaštitu u smislu članka 47. Povelje ne zahtijeva da se pravo na pravni lijek, predviđen zakonodavstvom države članice koja izdaje europski uhidbeni nalog, protiv odluke o izdavanju europskog uhidbenog naloga radi kaznenog progona može ostvarivati prije predaje dotične osobe nadležnim tijelima te države članice. Sud je stoga smatrao da nikakva povreda prava na djelotvornu sudsku zaštitu ne može proizlaziti iz same okolnosti da je osoba protiv koje je izdan europski uhidbeni nalog u svrhu kaznenog progona obaviještena o pravnim sredstvima dostupnima u državi članici izdavanja i da je dobila pristup spisu predmeta tek nakon svoje predaje nadležnim tijelima države članice izdavanja (vidjeti u tom smislu presudu od 28. siječnja 2021., Specializirana prokuratura (Obavijest o pravima), C-649/19, EU:C:2021:75, t. 79. i 80.).
Stoga iz presude od 28. siječnja 2021., Specializirana prokuratura (Obavijest o pravima) (C-649/19, EU:C:2021:75), proizlazi da članci 6. i 47. Povelje ne traže da osoba protiv koje je izdan europski uhidbeni nalog u svrhu kaznenog progona u smislu Okvirne odluke 2002/584 raspolaže, prije nego što je predana nadležnim tijelima države članice koja je izdala europski uhidbeni nalog, pristupom nacionalnom spisu predmeta kao i informacijama o mogućnostima podnošenja pravnog sredstva radi osporavanja odluke o europskom uhidbenom nalogu pred pravosudnim tijelom koje je izdalo odluku o europskom uhidbenom nalogu.
Međutim, valja istaknuti da se to tumačenje nužno može primijeniti na informacije koje se odnose na nacionalnu odluku o uhićenju, koja čini nacionalni uhidbeni nalog na kojem se temelji europski uhidbeni nalog, kao i na različita pravna sredstva koja su dostupna u državi članici izdavanja protiv te odluke. Naime, u takvoj su situaciji prava okrivljenika, koja proizlaze iz članaka 6. i 47. Povelje, a osobito pravo da bude obaviješten o svojim pravima u kaznenom postupku i o optužbi protiv njega, zaštićena, stoga što, s jedne strane, europski uhidbeni nalog sadržava informacije predviđene u članku 8. Okvirne odluke 2002/584 i, s druge strane, okrivljenik prima informacije o pravnim sredstvima u državi članici koja je izdala nalog i stječe mogućnost pristupa spisu predmeta, u skladu s Direktivom 2012/13, čim je predan nadležnim tijelima te države.
S tim u vezi, sud koji je uputio zahtjev smatra da je ta situacija nezadovoljavajuća i ocjenjuje da je pravosudno tijelo koje izdaje europski uhidbeni nalog dužno osobu na koju se taj nalog odnosi obavijestiti o nacionalnoj odluci na kojoj se temelji taj nalog kao i o dostupnim pravnim sredstvima protiv te odluke, prije njezine predaje državi članici izdavanja europskog uhidbenog naloga. Takvo bi tumačenje bilo u skladu sa zahtjevima koji proizlaze iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava koja se odnosi osobito na članak 5. stavak 1. točke (c) i (f) EKLJP-a, u vezi sa stavcima 2. i 4. tog članka.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da se sustav europskog uhidbenog naloga, uveden tom okvirnom odlukom, temelji na načelu uzajamnog priznavanja, koje i sâmo počiva na uzajamnom povjerenju među državama članicama da njihovi nacionalni pravni sustavi mogu pružiti odgovarajuću i stvarnu zaštitu temeljnih prava priznatih na razini Unije i osobito onih u Povelji (presude od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru, C-404/15 i C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, t. 77, i od 28. siječnja 2021., Specializirana prokuratura (Obavijest o pravima), C-649/19, EU:C:2021:75, t. 71.).
U tom kontekstu, kad je europski uhidbeni nalog izdan radi uhićenja i predaje tražene osobe u drugoj državi članici s ciljem vođenja kaznenog progona, toj su osobi u prvoj fazi postupka morala biti osigurana postupovna jamstva i temeljna prava, čiju zaštitu mora jamčiti pravosudno tijelo države članice izdavanja europskog uhidbenog naloga, u skladu s primjenjivim nacionalnim pravom, osobito u okviru donošenja nacionalnog uhidbenog naloga (presude od 1. lipnja 2016., Bob-Dogi, C-241/15, EU:C:2016:385, t. 55., i od 28. siječnja 2021., Specializirana prokuratura (Obavijest o pravima), C-649/19, EU:C:2021:75, t. 72.).
Sud je tako već zaključio da sustav europskog uhidbenog naloga obuhvaća zaštitu postupovnih i temeljnih prava koja moraju biti zajamčena traženoj osobi na dvjema razinama, s obzirom na to da se na sudsku zaštitu na prvoj razini, prilikom donošenja nacionalne sudske odluke poput nacionalnog uhidbenog naloga, nadovezuje zaštita koja se mora osigurati na drugoj razini, prilikom izdavanja europskog uhidbenog naloga (presude od 1. lipnja 2016., Bob-Dogi, C-241/15, EU:C:2016:385, t. 56., i od 28. siječnja 2021., Specializirana prokuratura (Obavijest o pravima), C-649/19, EU:C:2021:75, t. 73.).
Budući da se izdavanjem europskog uhidbenog naloga može ugroziti pravo dotične osobe na slobodu, priznato člankom 6. Povelje, ta zaštita podrazumijeva donošenje odluke koja ispunjava zahtjeve djelotvorne sudske zaštite barem na jednoj od dviju razina te zaštite (presude od 27. svibnja 2019., OG i PI (Državna odvjetništva u Lübecku i Zwickauu), C-508/18 i C-82/19 PPU, EU:C:2019:456, t. 68. i od 28. siječnja 2021., Specializirana prokuratura (Obavijest o pravima), C-649/19, EU:C:2021:75, t. 74.).
Iz ustaljene sudske prakse stoga proizlazi da, kada je takva odluka donesena bilo u trenutku donošenja nacionalnog uhidbenog naloga bilo u trenutku izdavanja europskog uhidbenog naloga, zaštita koju pružaju članci 6. i 47. Povelje ni na koji način ne traži treću razinu sudske zaštite tražene osobe, poput one koju je predvidio sud koji je uputio zahtjev, u kojoj bi ta osoba imala pravo primiti nacionalnu odluku o uhićenju na kojoj se temelji europski uhidbeni nalog, kao i informacije o mogućim pravnim sredstvima protiv te odluke, čak i prije njezine predaje nacionalnim tijelima države članice izdavanja europskog uhidbenog naloga.
U ovom slučaju valja utvrditi da je u okviru glavnog predmeta nacionalni uhidbeni nalog izdao sud, a to će biti slučaj i s europskim uhidbenim nalogom, kojeg će prema potrebi izdati sud koji je uputio zahtjev. Iz toga slijedi da će se na svakoj od dviju razina sudske zaštite tražene osobe donijeti odluke koje načelno ispunjavaju zahtjeve djelotvorne sudske zaštite.
Osim toga, što se tiče članka 5. stavka 1. točaka (c) i (f) EKLJP-a, na koji se poziva sud koji je uputio zahtjev, valja podsjetiti na to da, s obzirom na to da prava predviđena u članku 6. Povelje, prema kojem svatko ima pravo na slobodu i osobnu sigurnost, odgovaraju pravima zajamčenima člankom 5. EKLJP-a te, u skladu s člankom 52. stavkom 3. Povelje, imaju jednako značenje i opseg, valja uputiti na sudsku praksu Europskog suda za ljudska prava.
Člankom 5. stavkom 1. EKLJP-a predviđa se da svatko ima pravo na slobodu i osobnu sigurnost te da se nitko ne smije lišiti slobode, osim u slučajevima navedenima, među ostalim, u tom stavku 1. točkama (c) i (f). Navedeni stavak 1. točka (c) odnosi se na slučaj osobe uhićene i pritvorene radi dovođenja nadležnoj sudbenoj vlasti, kada postoji osnovana sumnja da je počinila kazneno djelo ili kada je razumno vjerovati da je to nužno radi sprječavanja izvršenja kaznenog djela ili bijega nakon njegova počinjenja. Što se tiče točke (f) istog stavka 1., ona se odnosi na slučaj zakonitog uhićenja ili pritvora neke osobe kako bi je se spriječilo da neovlašteno uđe u zemlju ili osobe protiv koje je u tijeku postupak protjerivanja ili izručenja.
U tom pogledu, valja ponajprije podsjetiti na to da mehanizam europskog uhidbenog naloga, uspostavljen Okvirnom odlukom 2002/584, odgovara slučaju iz članka 5. stavka 1. točke (f) EKLJP-a (vidjeti u tom smislu presudu od 28. siječnja 2021., Specializirana prokuratura (Obavijest o pravima), C-649/19, EU:C:2021:75, t. 55.).
Kao što to navodi sud koji je uputio zahtjev, Europski sud za ljudska prava presudio je da je država podnositeljica zahtjeva, u okviru postupka izručenja, kada je nacionalna odluka na kojoj se temelji zahtjev za izručenje nevaljana, odgovorna za nezakonito uhićenje dotične osobe u državi kojoj se podnosi zahtjev. U takvoj situaciji odgovornost države koja podnosi zahtjev jest odgovornost koja proizlazi iz članka 5. stavka 1. točke (c) EKLJP-a, a ne iz članka 5. stavka 1. točke (f) te konvencije (ESLJP, 2. svibnja 2017., Vasiliciuc protiv Republike Moldavije, CE:ECHR:2017:0502JUD001594411, t. 37. i 38.).
Međutim, valja naglasiti da pitanje o kojem je riječ u glavnom predmetu ni po čemu nije slično pitanju odgovornosti države koja podnosi zahtjev ili države kojoj se podnosi zahtjev u okviru uhićenja na temelju zahtjeva za izručenje koji se temelji na nacionalnoj odluci o uhićenju koja je izdana protivno temeljnim pravima dotične osobe. Naime, ovim se pitanjem želi samo utvrditi koje informacije treba pružiti okrivljeniku prilikom njegova uhićenja u državi članici izvršenja europskog uhidbenog naloga prije predaje te osobe državi članici koja je izdala taj nalog.
U tom pogledu valja istaknuti da informacije koje nužno moraju pratiti europski uhidbeni nalog omogućuju, prilikom uhićenja okrivljenika u državi članici izvršenja tog naloga, da se toj osobi dostavi dovoljno informacija kako bi se ispunile obveze koje proizlaze iz članka 5. EKLJP-a. Naime, kao što je to navedeno u točki 42. ove presude, osoba uhićena u državi članici izvršenja na temelju europskog uhidbenog naloga dobiva informacije predviđene, među ostalim, člankom 8. stavkom 1. točkama (d) i (e) Okvirne odluke 2002/584, koje u biti odgovaraju onima iz članka 6. Direktive 2012/13, što osigurava da se u odnosu na tu osobu poštuju zahtjevi koji proizlaze iz navedenog članka 5., jer joj te informacije osobito omogućavaju da shvati razloge uhićenja i da eventualno podnese pravno sredstvo protiv njega.
Iz toga slijedi da članci 6. i 47. Povelje ne zahtijevaju da pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog proslijedi osobi na koju se odnosi europski uhidbeni nalog, u smislu Okvirne odluke 2002/584, nacionalnu odluku o uhićenju te osobe kao i informacije o mogućnostima podnošenja pravnog sredstva protiv te odluke prije njezine predaje nadležnim tijelima države članice izdavanja europskog uhidbenog naloga. Ti članci 6. i 47., tumačeni na taj način, pružaju zaštitu prava navedene osobe koja nije manja od zaštite koju pruža članak 5. EKLJP-a.
Kao drugo, ni pravo na slobodno kretanje i boravak, ni načela ekvivalentnosti i uzajamnog povjerenja, koja navodi sud koji je uputio zahtjev u okviru svojeg prvog pitanja, ne mogu izmijeniti taj zaključak.
Ponajprije, kada je riječ o pravu na slobodno kretanje i boravak, sud koji je uputio zahtjev poziva se na eventualnu razliku u postupanju koja proizlazi iz činjenice da će osoba na koju se odnosi europski uhidbeni nalog, uhićena u državi članici izvršenja europskog uhidbenog naloga, primiti sve informacije o nacionalnom postupku koji je protiv nje pokrenut tek u trenutku svoje predaje u državu članicu izdavanja, za razliku od osobe uhićene u državi članici izdavanja na temelju nacionalnog uhidbenog naloga.
Uvodno valja istaknuti da se sudska praksa Suda, na koju upućuje sud koji je uputio zahtjev, ne može primijeniti za utvrđenje postojanje takvog različitog postupanja, s obzirom na to da se ta sudska praksa odnosi na posebnu situaciju u kojoj nacionalna pravila jedne države članice o izručenju dovode do razlike u postupanju ovisno o tome je li tražena osoba državljanin te države članice ili državljanin druge države članice. Pravila koja su predmet navedene sudske prakse dovode, naime, do toga da se državljanima drugih država članica koji zakonito borave na području države od koje se traži izručenje ne pruža zaštita od izručenja koju uživaju državljani te države članice te stoga mogu utjecati na slobodno kretanje i boravak prvih na državnom području država članica (vidjeti u tom smislu presudu od 17. prosinca 2020., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Izručenje u Ukrajinu), C-398/19, EU:C:2020:1032, t. 39. i navedenu sudsku praksu).
Kao što to navodi Europska komisija u svojim pisanim očitovanjima, valja utvrditi da, s obzirom na to da cilj mehanizma europskog uhidbenog naloga, prema članku 1. stavku 1. Okvirne odluke 2002/584, jest omogućiti uhićenje i predaju tražene osobe tako da počinjeno kazneno djelo, imajući u vidu cilj te okvirne odluke, ne bi ostalo nekažnjeno i kako bi se protiv te osobe mogao voditi kazneni postupak ili kako bi mogla izdržati kaznu zatvora koja joj je izrečena (presuda od 13. siječnja 2021., MM, C-414/20 PPU, EU:C:2021:4, t. 76. i navedena sudska praksa), okrivljenik na kojeg se odnosi europski uhidbeni nalog, a koji se nalazi na području države članice različite od države članice na kojoj je navodno počinjeno kazneno djelo, nije u istoj situaciji kao okrivljenik koji je ostao na državnom području potonje države članice. Naime, kako bi se izbjegla opasnost od nekažnjavanja, osoba na koju se odnosi europski uhidbeni nalog mora, prije nego što nadležna tijela države članice koja je izdala europski uhidbeni nalog protiv nje pokrenu kazneni progon, u načelu biti predana tim tijelima u skladu s odredbama Okvirne odluke 2002/584. Tek nakon što ona bude predana navedenim tijelima njezina će situacija, s obzirom na prava na informiranje u kaznenom postupku pokrenutom protiv nje u državi članici koja je izdala europski uhidbeni nalog i u kojoj je kazneno djelo navodno počinjeno, biti usporediva sa situacijom osobe koja je ostala u toj državi članici.
Nadalje, na sličan način, što se tiče načela ekvivalentnosti, čije poštovanje pretpostavlja da se dotično pravilo, koje je u ovom predmetu dio prava države članice koja je izdala europski uhidbeni nalog, bez razlikovanja primjenjuje na postupke koji se temelje na povredi prava Unije i na one koji se temelje na nepoštovanju unutarnjeg prava sa sličnim ciljem i uzrokom (presuda od 10. veljače 2022., Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Rok zastare), C-219/20, EU:C:2022:89, t. 43. i navedena sudska praksa), ono se može primijeniti samo kada je osoba uhićena na temelju europskog uhidbenog naloga i predana pravosudnim tijelima te države članice. U tom trenutku ta osoba mora, u skladu s tim načelom, u pogledu postupovnih pravila koja nisu predviđena pravom Unije, uživati ista postupovna prava kao i osoba zadržana u navedenoj državi članici samo na temelju nacionalnog prava, s obzirom na to da su njihove situacije u tom trenutku usporedive.
Međutim, nijedan element spisa dostavljenog Sudu ne upućuje na zaključak da će zadržana osoba prilikom predaje pravosudnim tijelima države članice koja je izdala europski uhidbeni nalog imati nepovoljniji tretman od onoga koji ima osoba koja je zadržana u toj državi samo na temelju nacionalnog prava te države članice.
Naposljetku, kao što to navodi Komisija, činjenica da, za razliku od postupaka izručenja, postupak predviđen Okvirnom odlukom 2002/584 ne zahtijeva prosljeđivanje nacionalne odluke na kojoj se temelji europski uhidbeni nalog, ne samo da nije protivna načelu uzajamnog povjerenja, nego predstavlja izraz tog načela.
Naime, Sud je u nekoliko navrata podsjetio na to da Okvirna odluka 2002/584 nastoji – uvođenjem pojednostavnjenog i učinkovitijeg sustava predaje osuđenih osoba ili osoba osumnjičenih da su prekršile kazneni zakon – olakšati i ubrzati pravosudnu suradnju u svrhu pridonošenja ostvarenju cilja dodijeljenog Europskoj uniji da postane područje slobode, sigurnosti i pravde, zasnivajući se pri tome na visokoj razini povjerenja koje mora postojati između država članica (presuda od 22. veljače 2022., Openbaar Ministerie (Zakonom ustanovljen sud u državi članici izdavateljici naloga), C-562/21 PPU i C-563/21 PPU, EU:C:2022:100, t. 42. ).
Slijedom navedenog, na prvo pitanje valja odgovoriti da članke 6. i 47. Povelje, pravo na slobodno kretanje i boravak te načela ekvivalentnosti i uzajamnog povjerenja treba tumačiti na način da pravosudno tijelo koje izdaje europski uhidbeni nalog, donesen na temelju Okvirne odluke 2002/584, ne mora osobi na koju se odnosi taj nalog proslijediti nacionalnu odluku o uhićenju te osobe, kao ni informacije o mogućnostima podnošenja pravnih sredstava protiv te odluke, sve dok se ta osoba nalazi u državi članici izvršenja navedenog uhidbenog naloga i nije predana nadležnim tijelima države članice koja je taj nalog izdala.

Drugo pitanje
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li načelo nadređenosti prava Unije tumačiti na način da ono, kako bi se osigurala usklađenost s Okvirnom odlukom 2002/584, nalaže pravosudnom tijelu koje je izdalo europski uhidbeni nalog da, s jedne strane, osobi na koju se odnosi europski uhidbeni nalog ne proslijedi, prije njezine predaje pravosudnim tijelima države članice izdavanja, nacionalnu odluku o njezinu uhićenju i informacije o mogućnostima podnošenja pravnih sredstava protiv nje, čak i ako je njezino nacionalno pravo obvezuje da to učini i da, s druge strane, kada, unatoč izostanku takve informacije, ta osoba podnese pravno sredstvo protiv nacionalne odluke o njezinu uhićenju, ispita to pravno sredstvo tek nakon predaje te osobe.
Najprije valja istaknuti da je drugi dio drugog pitanja hipotetske naravi. Taj dio drugog pitanja temelji se na pretpostavci da osoba protiv koje je izdan europski uhidbeni nalog i koja je uhićena u državi članici izvršenja tog naloga, prije svoje predaje podnese pravno sredstvo u državi članici izdavanja europskog uhidbenog naloga protiv odluke o nacionalnom uhidbenom nalogu na kojoj se taj nalog temelji.
Međutim, iako je, u cilju da se toj osobi zajamče temeljna prava, što pravosudno tijelo može navesti na donošenje odluke o izdavanju europskog uhidbenog naloga, važno da to tijelo raspolaže mogućnošću obraćanja Sudu u prethodnom postupku, takva je mogućnost uvjetovana time da odgovor na pitanje suda koji je uputio zahtjev bude nužan za donošenje novog europskog uhidbenog naloga u odnosu na okrivljenika, u skladu s Okvirnom odlukom 2002/584 (vidjeti u tom smislu presudu od 28. siječnja 2021., Specializirana prokuratura (Obavijest o pravima), C-649/19, EU:C:2021:75, t. 38. i 39.), što nije slučaj kada je riječ o eventualnom odgovoru na drugi dio drugog pitanja. Stoga je taj dio drugog pitanja nedopušten.
Što se tiče prvog dijela tog pitanja, valja, kao prvo, ispitati protivi li se Okvirnoj odluci 2002/584 to da je pravosudno tijelo koje izdaje europski uhidbeni nalog dužno, na temelju nacionalnog prava, proslijediti osobi na koju se odnosi europski uhidbeni nalog, nacionalnu odluku o njezinu uhićenju i informacije o mogućnostima podnošenja pravnih sredstava protiv te odluke, prije njezine predaje nadležnim tijelima države članice koja je izdala europski uhidbeni nalog.
Kao što je to navedeno u točki 64. ove presude, u skladu s člankom 1. stavkom 1. Okvirne odluke 2002/584, cilj mehanizma europskog uhidbenog naloga jest omogućiti uhićenje i predaju tražene osobe kako počinjeno kazneno djelo, imajući u vidu cilj te okvirne odluke, ne bi ostalo nekažnjeno i kako bi se protiv te osobe mogao voditi kazneni postupak ili kako bi mogla izdržati kaznu zatvora koja joj je izrečena.
U tom pogledu, Okvirna odluka 2002/584 uspostavila je između pravosudnih tijela pojednostavljen i učinkovitiji sustav predaje osoba koje su osuđene ili osumnjičene da su prekršile kazneno pravo, koji omogućuje, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 5. navedene okvirne odluke, ukidanje zamršenosti i opasnosti od kašnjenja koji postoje kod postupaka izručenja prisutnih prije njezina donošenja (presuda od 23. siječnja 2018., Piotrowski, C-367/16, EU:C:2018:27, t. 54.).
Prema tome, radi pojednostavljenja i ubrzanja postupka za predaju u skladu s rokovima propisanima u članku 17. Okvirne odluke 2002/584, u prilogu toj odluci sadržan je poseban obrazac koji pravosudna tijela koja su izdala europski uhidbeni nalog moraju ispuniti navodeći zatražene informacije. Navedenim se informacijama, pobrojanima u članku 8. te okvirne odluke, nastoje pružiti minimalni službeni podaci potrebni da bi pravosudna tijela izvršenja mogla brzo izvršiti europski uhidbeni nalog, hitnim donošenjem odluke o predaji (vidjeti u tom smislu presudu od 23. siječnja 2018., Piotrowski, C-367/16, EU:C:2018:27, t. 57. i 59.).
Naime, budući da se u skladu s člankom 17. stavkom 1. navedene okvirne odluke europski uhidbeni nalog obrađuje i izvršava kao žurni predmet, pravosudno tijelo koje izvršava europski uhidbeni nalog mora u okviru primjene članka 2. stavka 2. te okvirne odluke žurno provesti ispitivanje prava države članice koja je izdala europski uhidbeni nalog i to na temelju informacija dostupnih u samom europskom uhidbenom nalogu (presuda od 3. ožujka 2020., X (Europski uhidbeni nalog – dvostruka kažnjivost), C-717/18, EU:C:2020:142, t. 37.).
Međutim, zahtjev brzine i pojednostavnjenja postupka predaje između država članica, koji se nastoji postići Okvirnom odlukom 2002/584, bio bi ugrožen ako bi pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog bilo dužno proslijediti osobi na koju se odnosi europski uhidbeni nalog nacionalnu odluku o njezinu uhićenju i informacije o mogućnostima podnošenja pravnih sredstava protiv te odluke, prije njezine predaje nadležnim tijelima države članice izdavanja europskog uhidbenog naloga. Naime, prosljeđivanje tih informacija i te odluke moglo bi omesti pravosudno tijelo izvršenja u provedbi pojednostavljenog sustava predaje okrivljenika uspostavljenog navedenom okvirnom odlukom, jer bi to tijelo bilo dužno, kako bi zajamčilo pravilnu primjenu nacionalnih postupovnih pravila države članice koja je izdala europski uhidbeni nalog, osigurati to da je okrivljenik doista primio navedene informacije.
U slučaju iz prethodne točke postupak predaje mogao bi se znatno otežati i njegovo trajanje moglo bi se znatno produljiti, uz rizik ugrožavanja postizanja cilja Okvirne odluke 2002/584, navedenog u točkama 64. i 74. ove presude, da se izbjegne nekažnjavanje osobe čija se predaja traži.
Prema tome, valja smatrati da se Okvirnoj odluci 2002/584 protivi to da je pravosudno tijelo koje je izdalo europski uhidbeni nalog dužno, na temelju nacionalnog prava, proslijediti osobi na koju se odnosi europski uhidbeni nalog nacionalnu odluku o njezinu uhićenju i informacije o mogućnostima podnošenja pravnog sredstva protiv te odluke, prije njezine predaje nadležnim tijelima države članice koja je izdala europski uhidbeni nalog.
S obzirom na to utvrđenje, valja, kao drugo, podsjetiti na to da načelo nadređenosti prava Unije utvrđuje prvenstvo prava Unije nad pravom država članica i stoga zahtijeva da sva tijela država članica osiguraju puni učinak različitih odredaba Unije, pri čemu pravo država članica ne može utjecati na učinak koji se tim različitim odredbama priznaje na području navedenih država (presuda od 24. lipnja 2019., Popławski, C-573/17, EU:C:2019:530, t. 53. i 54.).
Iako Okvirna odluka 2002/584 nema izravan učinak na temelju samog UEU‑a, njezina obvezujuća priroda obvezuje nacionalna tijela da usklađeno tumače nacionalno pravo od dana kada je istekao rok za prenošenje te okvirne odluke (vidjeti u tom smislu presudu od 24. lipnja 2019., Popławski, C-573/17, EU:C:2019:530, t. 71. i 72.).
Iako načelo usklađenog tumačenja ne može služiti kao temelj
contra legem
tumačenju nacionalnog prava države članice, ono ipak zahtijeva da se uzme u obzir cjelokupno unutarnje pravo i primijene metode tumačenja koje to pravo poznaje da bi se zajamčila puna djelotvornost predmetne okvirne odluke i da bi se došlo do rješenja koje je u skladu sa svrhom koja se njome nastoji postići (vidjeti u tom smislu presudu od 24. lipnja 2019., Popławski, C-573/17, EU:C:2019:530, t. 76. i 77.).
S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da načelo nadređenosti prava Unije treba tumačiti na način da se njime pravosudnom tijelu koje izdaje europski uhidbeni nalog nalaže da, koliko god je to moguće, pruži tumačenje u skladu sa svojim nacionalnim pravom, koje mu omogućuje da osigura rezultat koji je u skladu s ciljem koji se nastoji postići Okvirnom odlukom 2002/584, kojem se protivi to da to tijelo, na temelju nacionalnog prava, bude dužno osobi na koju se odnosi europski uhidbeni nalog, prije njezine predaje pravosudnim tijelima države članice koja je izdala europski uhidbeni nalog, proslijediti nacionalnu odluku o njezinu uhićenju i informacije o mogućnostima podnošenja pravnih sredstava protiv te odluke.

Treće pitanje
Uzevši u obzir odgovor na drugo pitanje, na treće pitanje nije potrebno odgovoriti.

Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:
1.
Članke 6. i 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, pravo na slobodno kretanje i boravak te načela ekvivalentnosti i uzajamnog povjerenja, treba tumačiti na način da pravosudno tijelo koje izdaje europski uhidbeni nalog, donesen na temelju Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009., ne mora osobi na koju se odnosi taj uhidbeni nalog proslijediti nacionalnu odluku o uhićenju te osobe, kao ni informacije o mogućnostima podnošenja pravnih sredstava protiv te odluke, sve dok se ta osoba nalazi u državi članici izvršenja navedenog uhidbenog naloga i nije predana nadležnim tijelima države članice izdavanja tog naloga.
2.
Načelo nadređenosti prava Unije treba tumačiti na način da se njime pravosudnom tijelu koje izdaje europski uhidbeni nalog nalaže da, koliko god je to moguće, pruži tumačenje u skladu sa svojim nacionalnim pravom, koje mu omogućuje da osigura rezultat koji je u skladu s ciljem koji se nastoji postići Okvirnom odlukom 2002/584, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom 2009/299, kojem se protivi to da to tijelo, na temelju nacionalnog prava, bude dužno osobi na koju se odnosi europski uhidbeni nalog, prije njezine predaje pravosudnim tijelima države članice koja je izdala europski uhidbeni nalog, proslijediti nacionalnu odluku o njezinu uhićenju i informacije o mogućnostima podnošenja pravnih sredstava protiv te odluke.
Potpisi
*
Jezik postupka: bugarski