CELEX: 62021CJ0150
Řízení o předběžné otázce
Justiční spolupráce v trestních věcech
Vzájemné uznávání
Rámcové rozhodnutí 2005/214/SVV
Výkon rozhodnutí o peněžitém trestu nebo pokutě
Článek 1 písm. a) bod ii)
Rozhodnutí správního orgánu o uložení peněžitého trestu nebo pokuty
Rozhodnutí, proti němuž lze podat návrh státnímu zástupci, který podléhá pokynům ministra spravedlnosti
Pozdější návrh k soudu příslušnému též v trestních věcech

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 1 písm. a) bodu ii) rámcového rozhodnutí Rady 2005/214/SVV ze dne 24. února 2005 o uplatňování zásady vzájemného uznávání peněžitých trestů a pokut (
Úř. věst. 2005, L 76, s. 16
), ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009 (
Úř. věst. 2009, L 81, s. 24
) (dále jen „rámcové rozhodnutí 2005/214“).
Tato žádost byla předložena v rámci řízení zahájeného Centraal Justitieel Incassobureau, Ministerie van Justitie en Veiligheid (Centrální soudní inkasní úřad, ministerstvo spravedlnosti a bezpečnosti, Nizozemsko) (dále jen „CJIB“) s cílem zajistit v Polsku uznání a výkon rozhodnutí o pokutě uložené D. B. v Nizozemsku pro porušení pravidel silničního provozu.
Právní rámec
Unijní právo
Článek 1 rámcového rozhodnutí 2005/214, nadepsaný „Definice“, stanoví:
„Pro účely tohoto rámcového rozhodnutí se rozumí:
a)
‚rozhodnutím‘ pravomocné rozhodnutí požadující úhradu peněžitého trestu nebo pokuty fyzickou nebo právnickou osobou, jestliže takto rozhodl:
[…]
ii)
jiný orgán vydávajícího státu než soud ve vztahu k trestnému činu podle práva vydávajícího státu za předpokladu, že dotčená osoba měla příležitost k projednání věci před soudem, který je příslušný též v trestních věcech,
iii)
jiný orgán vydávajícího státu než soud ve vztahu k činům, které jsou podle vnitrostátního práva vydávajícího státu považovány za porušení právních předpisů, za předpokladu, že dotčená osoba měla příležitost k projednání věci před soudem, který je příslušný též v trestních věcech,
[…]
b)
‚peněžitým trestem nebo pokutou‘ povinnost uhradit:
i)
peněžitou částku uloženou rozhodnutím na základě odsouzení za trestný čin nebo přestupek,
[…]“
Článek 3 tohoto rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Základní práva“, stanoví:
„Toto rámcové rozhodnutí se nedotýká povinnosti dodržovat základní práva a obecné právní zásady podle článku 6 Smlouvy [o EU].“
Článek 4 tohoto rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Předávání rozhodnutí a zapojení ústředního orgánu“, v odstavci 1 stanoví:
„Rozhodnutí spolu s osvědčením podle tohoto článku může být předáno příslušným orgánům členského státu, ve kterém má fyzická nebo právnická osoba, proti níž bylo rozhodnutí vydáno, majetek nebo příjmy nebo ve kterém má fyzická osoba obvyklé bydliště nebo právnická osoba sídlo.“
Článek 5 tohoto rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Oblast působnosti“, v odstavci 1 stanoví:
„Za podmínek tohoto rámcového rozhodnutí a bez ověření oboustranné trestnosti činu jsou podkladem k uznání a výkonu rozhodnutí tyto trestné činy a přestupky, pokud jsou trestné ve vydávajícím státě a pokud jsou vymezeny v právu vydávajícího státu:
[…]
–
jednání, které porušuje pravidla silničního provozu, včetně porušení pravidel, kterými se řídí doba řízení a odpočinku, a pravidel o nebezpečném zboží,
[…]“
Článek 6 rámcového rozhodnutí 2005/214, nadepsaný „Uznání a výkon rozhodnutí“, stanoví:
„Příslušné úřady vykonávajícího státu uznají bez dalších formalit rozhodnutí předané v souladu s článkem 4 a neprodleně přijmou veškerá opatření nezbytná pro jeho výkon, neodvolají-li se na některý z důvodů k odmítnutí uznání nebo výkonu podle článku 7.“
Článek 7 tohoto rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Důvody k odmítnutí uznání a výkonu“, stanoví:
„[…]
2.   Příslušný orgán vykonávajícího státu může rovněž odmítnout uznat a vykonat rozhodnutí, pokud se zjistí, že:
[…]
g)
podle osvědčení uvedeného v článku 4 dotyčná osoba nebyla v případě písemného řízení v souladu s právem vydávajícího státu o svém právu na podání opravného prostředku proti danému rozhodnutí a o lhůtách pro tento opravný prostředek informována osobně ani prostřednictvím zástupce určeného podle vnitrostátního práva;
[…]
3.   V případech uvedených v odstavci 1 a odst. 2 písm. c), g), i) a j) konzultuje příslušný orgán vykonávajícího státu předtím, než učiní rozhodnutí, že zcela nebo částečně rozhodnutí neuzná a nevykoná, veškerými vhodnými způsoby příslušný orgán vydávajícího státu a případně jej požádá o neprodlené poskytnutí veškerých nezbytných informací.“
Článek 20 odst. 3 tohoto rámcového rozhodnutí stanoví:
„Každý členský stát může odmítnout uznání a výkon rozhodnutí, pokud osvědčení podle článku 4 vede ke vzniku otázky, zda nedošlo k porušení základních práv nebo obecných právních zásad podle článku 6 Smlouvy. Použije se postup podle čl. 7 odst. 3.“
Polské právo
Článek 611ff odst. 1 ustawy – Kodeks postępowania karnego (trestní řád) ze dne 6. června 1997 (konsolidované znění Dz. U. z roku 2020, č. 30), stanoví:
„Pokud členský stát Unie, označovaný v této kapitole jako ‚vydávající stát‘, požádá o výkon pravomocného rozhodnutí o peněžitém trestu nebo pokutě, vykoná toto rozhodnutí okresní soud, v jehož obvodu má pachatel majetek nebo příjmy nebo ve kterém má trvalý nebo dočasný pobyt. […]“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Dne 22. září 2020 podal CJIB předkládajícímu soudu, kterým je Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (okresní soud Lodž-střed v Lodži, Polsko), žádost o uznání a výkon svého rozhodnutí ze dne 17. ledna 2020, které nabylo právní moci dne 28. února 2020 a kterým byla D. B. uložena pokuta ve výši 92 eur pro porušení pravidel silničního provozu, konkrétně pro překročení nejvyšší povolené rychlosti, čehož se dopustil dne 5. ledna 2020.
Dne 6. listopadu 2020 položil předkládající soud CJIB otázky týkající se opravného prostředku stanoveného nizozemskou právní úpravou proti takovému rozhodnutí a postavení orgánu, který o tomto opravném prostředku rozhoduje. Předkládající soud obdržel odpověď CJIB dne 22. února 2021.
D. B. se nedostavil k žádnému z jednání nařízeních předkládajícím soudem na 6. listopadu a 8. prosince 2020 a na 23. února 2021. D. B. ani nepodal písemné vyjádření.
Předkládající soud uvádí, že v souladu s nizozemskou právní úpravou lze peněžitý trest či pokutu uložené rozhodnutím CJIB napadnout u státního zástupce v Nizozemsku ve lhůtě šesti týdnů. Pokud se státní zástupce s postojem dotyčné osoby neztotožní, má tato osoba právo podat návrh ke kantonrechter (kantonální soud, Nizozemsko). Týká-li se však věc peněžitého trestu či pokuty ve výši 225 eur nebo více, je projednání věci soudem podmíněno složením jistoty ve výši odpovídající uloženému peněžitému trestu či pokutě.
Za těchto podmínek má předkládající soud pochybnosti o tom, zda může být státní zástupce ve smyslu nizozemské právní úpravy uznán za „soud, který je příslušný též v trestních věcech“ ve smyslu čl. 1 písm. a) bodu ii) rámcového rozhodnutí 2005/214.
Předkládající soud je toho názoru, že s ohledem na článek 3 a čl. 20 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2005/214 a na článek 6 SEU v rozsahu, v němž se týká ochrany základních práv, musí být při výkladu čl. 1 písm. a) bodu ii) tohoto rámcového rozhodnutí zohledněn článek 6 evropské Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 a jeho výklad podaný v judikatuře Evropského soudu pro lidská práva.
Podle předkládajícího soudu přitom v souladu s judikaturou Evropského soudu pro lidská práva platí, že za účelem zajištění spravedlivého procesu musí být věc projednána nestranným soudem, který nevykazuje znaky podřízenosti vůči výkonné moci (rozsudky ESLP ze dne 23. června 1981, Le Compte, Van Leuven a De Meyer v. Belgie, CE:ECHR:1981:0623JUD000687875, a ze dne 29. dubna 1988, Belilos v. Švýcarsko, CE:ECHR:1988:0429JUD001032883). Podle něj je v tomto ohledu dále zásadní, aby neexistovaly nadměrné daňové nebo právní překážky, které by mohly ohrozit přístup k takovému soudu.
Podle předkládajícího soud již Soudní dvůr rozhodl, pokud jde o výklad pojmu „soud, který je příslušný též v trestních věcech“, uvedeného v čl. 1 písm. a) bodě iii) rámcového rozhodnutí 2005/214, že pro posouzení, zda orgán určený vnitrostátní právní úpravou je svou povahou takovým soudem, je třeba přihlédnout k souboru faktorů, například zda je orgán zřízen zákonem, zda se jedná o stálý orgán, zda má obligatorní jurisdikci, zda má řízení před ním kontradiktorní povahu, zda aplikuje právní předpisy a zda je nezávislý (rozsudek ze dne 14. listopadu 2013, Baláž,
C‑60/12
,
EU:C:2013:733
, bod
).
Pokud jde o požadavek nezávislosti soudů, ten má podle předkládajícího soudu dva aspekty. První, vnější aspekt předpokládá, že dotčený orgán vykonává soudní funkce zcela samostatně, není hierarchicky na nikoho vázán ani není nikomu podřízen a od nikoho nepřijímá příkazy či pokyny jakéhokoliv původu, čímž je chráněn před vnějšími zásahy nebo tlaky, které by mohly narušit nezávislost rozhodování jeho členů a ovlivnit jejich rozhodnutí [rozsudek ze dne 25. července 2018, Minister for Justice and Equality (Nedostatky soudního systému),
C‑216/18 PPU
,
EU:C:2018:586
, bod
].
Druhý, vnitřní aspekt souvisí s pojmem „nestrannost“ a týká se rovného odstupu ve vztahu ke stranám sporu a jejich příslušným zájmům s ohledem na předmět sporu [rozsudek ze dne 25. července 2018, Minister for Justice and Equality (Nedostatky soudního systému),
C‑216/18 PPU
,
EU:C:2018:586
, bod
].
Předkládající soud uvádí, že se Soudní dvůr vyjádřil konkrétně k otázce, zda může být vnitrostátní státní zástupce uznán za „vystavující justiční orgán“ ve smyslu čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy (
Úř. věst. 2002, L 190, s. 1
; Zvl. vyd. 19/06, s. 34), ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299. Takovou možnost podle něj Soudní dvůr vyloučil v případě, kdy je státní zastupitelství členského státu vystaveno riziku, že při přijímání rozhodnutí o vydání evropského zatýkacího rozkazu bude přímo či nepřímo podléhat individuálním příkazům nebo pokynům ze strany výkonné moci, jako např. ministra spravedlnosti [rozsudek ze dne 27. května 2019, OG a PI (Státní zastupitelství v Lübecku a ve Cvikově),
C‑508/18 a C‑82/19 PPU
,
EU:C:2019:456
, bod
].
Podle předkládajícího soudu zároveň Soudní dvůr rozhodl, že „soudním rozhodnutím“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584 je i rozhodnutí o vydání evropského zatýkacího rozkazu přijaté státním zastupitelstvím členského státu, pokud musí být uvedený evropský zatýkací rozkaz závazně schválen soudem, který nezávisle a objektivně přezkoumává podmínky pro vydání i přiměřenost tohoto evropského zatýkacího rozkazu [rozsudek ze dne 9. října 2019, NJ (Státní zastupitelství ve Vídni),
C‑489/19 PPU
,
EU:C:2019:849
, bod
].
Předkládající soud je toho názoru, že s ohledem na tuto judikaturu a na postavení státního zastupitelství v nizozemském právním řádu nelze státní zastupitelství považovat za „soud, který je příslušný též v trestních věcech“ ve smyslu čl. 1 písm. a) bodů ii) a iii) rámcového rozhodnutí 2005/214.
Předkládající soud v tomto ohledu zdůrazňuje, že možnost upravená v těchto ustanoveních, tj. předložit věc soudu, který je příslušný též v trestních věcech, má význam v případech, kdy je rozhodnutí konstatující vinu dotyčné osoby a ukládající sankci zcela automatizované a kdy vnitrostátní orgán, který toto rozhodnutí přijímá, pouze ověří údaje majitele vozidla a předá mu dokument vygenerovaný informačním systémem.
Pokud jde o nizozemskou právní úpravu, podle níž platí, že nevyhoví-li státní zástupce návrhu podanému dotyčnou osobou proti rozhodnutí CJIB, lze následně podat návrh ke kantonrechter (kantonální soud), podle předkládajícího soudu tato právní úprava nemůže splňovat požadavek stanovený v čl. 1 písm. a) bodě ii) rámcového rozhodnutí 2005/214, podle kterého musí být možné proti rozhodnutí jiného orgánu vydávajícího státu než soudu podat návrh k „soudu, který je příslušný též v trestních věcech“.
Toto rámcové rozhodnutí totiž podle předkládajícího soudu stanoví možnost podat návrh přímo k soudu, aniž je nutné nejprve vyčerpat jakýkoli jiný procesní prostředek.
V tomto ohledu z rozsudku ze dne 14. listopadu 2013, Baláž (
C‑60/12
,
EU:C:2013:733
, bod
), vyplývá, že přístup k soudu, který je příslušný též v trestních věcech, ve smyslu rámcového rozhodnutí 2005/214, nesmí podléhat podmínkám, které jej znemožňují nebo nadměrně ztěžují.
Předkládající soud kromě toho konstatuje, že v souladu s nizozemskou právní úpravou je v případě, kdy uložený peněžitý trest či pokuta činí 225 eur nebo více, projednání návrhu soudem podmíněno složením jistoty dotyčné osoby odpovídající této částce. Tato procesní podmínka by přitom mohla představovat překážku odrazující státního příslušníka členského státu od podání návrhu ve vystavujícím členském státě.
Za těchto podmínek se Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (okresní soud Lodž-střed v Lodži) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Splňuje rozhodnutí o uložení peněžitého trestu nebo pokuty, které bylo přijato nizozemským ústředním orgánem státní správy určeným podle článku 2 rámcového rozhodnutí [2005/214], proti kterému lze podat návrh ke státnímu zastupitelství, jež organizačně podléhá Ministerstvu spravedlnosti, kritéria ‚rozhodnutí, proti kterému lze podat návrh k soudu příslušnému v trestních věcech‘ ve smyslu čl. 1 písm. a) bodu ii) tohoto rámcového rozhodnutí?
2)
Lze podmínku, aby proti rozhodnutí o uložení peněžitého trestu nebo pokuty bylo možné podat návrh k ‚soudu příslušnému v trestních věcech‘, považovat za splněnou, když je podání návrhu k soudu prvního stupně možné teprve v pozdější fázi řízení, a sice po jeho projednání státním zastupitelstvím s negativním výsledkem, a navíc je v některých případech vázáno na uhrazení platby odpovídající výši uložené sankce?“
K předběžným otázkám
Podstatou otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je zaprvé, zda musí být čl. 1 písm. a) bod ii) rámcového rozhodnutí 2005/214 vykládán v tom smyslu, že pravomocné rozhodnutí požadující úhradu peněžitého trestu nebo pokuty fyzickou osobou, které je přijato jiným orgánem vydávajícího členského státu než soudem ve vztahu k trestnému činu podle práva tohoto členského státu, představuje „rozhodnutí“ ve smyslu tohoto ustanovení v případě, že právní úprava tohoto členského státu stanoví, že nejprve je návrh proti tomuto rozhodnutí projednán státním zástupcem, který organizačně podléhá ministru spravedlnosti, a je-li tento návrh rozhodnutím státního zástupce zamítnut, může následně dotyčná osoba předložit věc soudu, který je příslušný též v trestních věcech. Zadruhé se předkládající soud táže, zda musí být toto ustanovení vykládáno v tom smyslu, že dotčená osoba měla „příležitost k projednání věci před soudem, který je příslušný též v trestních věcech“, ve smyslu tohoto ustanovení, jestliže v souladu s právní úpravou vydávajícího členského státu platí, že činí-li uložený peněžitý trest či pokuta 225 eur nebo více, je projednání návrhu soudem podmíněno složením jistoty dotyčné osoby odpovídající této částce.
Úvodem je třeba připomenout, že podle čl. 5 odst. 1 třicáté třetí odrážky rámcového rozhodnutí 2005/214 jsou podkladem pro uznání a výkon rozhodnutí za podmínek tohoto rámcového rozhodnutí a bez ověření oboustranné trestnosti činu trestné činy a přestupky spočívající v jednání, které porušuje pravidla silničního provozu, pokud jsou trestné ve vystavujícím členském státě a pokud jsou vymezeny v právu tohoto členského státu.
Článek 1 písm. a) bod ii) rámcového rozhodnutí 2005/214 definuje pojem „rozhodnutí“ jako „pravomocné rozhodnutí požadující úhradu peněžitého trestu nebo pokuty fyzickou nebo právnickou osobou, jestliže takto rozhodl jiný orgán vydávajícího státu než soud ve vztahu k trestnému činu podle práva vydávajícího státu za předpokladu, že dotčená osoba měla příležitost k projednání věci před soudem, který je příslušný též v trestních věcech“.
Podle čl. 1 písm. a) bodu iii) tohoto rámcového rozhodnutí se „rozhodnutím“ rozumí rovněž „pravomocné rozhodnutí požadující úhradu peněžitého trestu nebo pokuty fyzickou nebo právnickou osobou, jestliže takto rozhodl jiný orgán vydávajícího státu než soud ve vztahu k činům, které jsou podle vnitrostátního práva vydávajícího státu považovány za porušení právních předpisů, za předpokladu, že dotčená osoba měla příležitost k projednání věci před soudem, který je příslušný též v trestních věcech“.
Jak vyplývá ze spisu předloženého Soudnímu dvoru, zejména z osvědčení uvedeného v článku 4 rámcového rozhodnutí 2005/214 přiloženého k rozhodnutí CJIB, které je předmětem věci v původním řízení, byla D. B. uložena pokuta za spáchání trestného činu podle práva vystavujícího členského státu, a sice za jednání, které porušuje pravidla silničního provozu, tak jak jsou vymezena v právu tohoto členského státu.
Za těchto podmínek se sice v projednávaném případě použije čl. 1 písm. a) bod ii) rámcového rozhodnutí 2005/214, a nikoli jeho čl. 1 písm. a) bod iii), nicméně obě tato ustanovení shodně vyžadují, aby dotyčná osoba měla „příležitost k projednání věci před soudem, který je příslušný též v trestních věcech“.
Pokud jde zaprvé o otázku, zda je právo obrátit se na soud zaručeno i přesto, že musí být respektována skutečnost, že před projednáním věci soudem, který je příslušný též v trestních věcech, ve smyslu rámcového rozhodnutí 2005/214, musí nejprve proběhnout správní řízení, Soudní dvůr již rozhodl, že se v čl. 1 písm. a) bod iii) tohoto rámcového rozhodnutí nevyžaduje, aby existovala možnost předložit věc takovému soudu přímo (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. listopadu 2013, Baláž,
C‑60/12
,
EU:C:2013:733
, bod
).
Vzhledem k tomu, že se rámcové rozhodnutí 2005/214 vztahuje též na pokuty ukládané správními orgány, lze v závislosti na zvláštnostech soudních systémů členských států požadovat, aby nejprve proběhla fáze správního řízení. Avšak přístup k soudu, který je příslušný též v trestních věcech, ve smyslu rámcového rozhodnutí, nesmí podléhat podmínkám, které jej znemožňují nebo nadměrně ztěžují (rozsudek ze dne 14. listopadu 2013, Baláž,
C‑60/12
,
EU:C:2013:733
, bod
a citovaná judikatura).
Pokud jde zadruhé o rozsah a povahu přezkumu prováděného soudem, jemuž může být věc předložena, uvedený soud musí být plně příslušný k přezkoumání věci po právní stránce i po stránce skutkové, zejména musí mít možnost posoudit důkazy a určit na jejich základě odpovědnost dotčené osoby a přiměřenost trestu (rozsudek ze dne 14. listopadu 2013, Baláž,
C‑60/12
,
EU:C:2013:733
, bod
).
Jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, přestože je v souladu s nizozemskou právní úpravou návrh proti rozhodnutí CJIB o uložení sankce projednáván státním zástupcem, který organizačně podléhá ministru spravedlnosti, tato právní úprava stanoví, že dotčená osoba může proti rozhodnutí tohoto státního zástupce podat návrh ke kantonrechter (kantonální soud).
Za těchto podmínek není nutné zkoumat, zda státní zástupce příslušný k projednání návrhu proti rozhodnutí CJIB ukládajícímu pokutu za jednání, které porušuje pravidla silničního provozu, je „soudem, který je příslušný též v trestních věcech“ ve smyslu čl. 1 písm. a) bodu ii) rámcového rozhodnutí 2005/214, nýbrž je třeba ověřit, zda se o takový soud jedná v případě kantonrechter (kantonální soud) uvedeného v předchozím bodě.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že pojem „soud, který je příslušný též v trestních věcech“, uvedený ve zmíněném ustanovení, je autonomním pojmem unijního práva a musí být vykládán v tom smyslu, že pod něj spadá každý soud, před nímž probíhá řízení naplňující základní znaky trestního řízení, tj. zejména má pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci a v řízení před ním musí být dodržovány odpovídající procesní záruky z oblasti trestního práva (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. listopadu 2013, Baláž,
C‑60/12
,
EU:C:2013:733
, body
a
).
Soudní dvůr, který má vnitrostátnímu soudu poskytnout užitečné odpovědi, má pravomoc poskytnout na základě spisu ve věci v původním řízení, jakož i na základě vyjádření, která mu byla předložena, vodítka, která předkládajícímu soudu umožní rozhodnout v konkrétním sporu, který mu byl předložen (obdobně viz rozsudek ze dne 26. ledna 2021, Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie,
C‑16/19
,
EU:C:2021:64
, bod
).
V projednávané věci, jak vyplývá ze spisu předloženého Soudnímu dvoru, může kantonrechter (kantonální soud), uvedený v bodě 39 tohoto rozsudku, rozhodnout o právních a skutkových otázkách, jakož i o přiměřenosti uloženého peněžitého trestu či pokuty ve vztahu k spáchanému protiprávnímu jednání, přičemž v řízení před tímto soudem platí odpovídající procesní záruky z oblasti trestního práva. Tyto záruky se týkají zejména způsobu, jakým je dotyčná osoba seznamována s dokumenty týkajícími se věci, výslechu na veřejném zasedání, na něž je tato osoba předvolána, možnosti zajistit si pomoc či zastoupení, výslechu svědků a znalců a využití služeb tlumočníka.
Kantonrechter (kantonální soud) je tedy třeba kvalifikovat jako „soud, který je příslušný též v trestních věcech“ ve smyslu čl. 1 písm. a) bodu ii) rámcového rozhodnutí 2005/214.
Pokud jde o skutečnost zmíněnou předkládajícím soudem, že činí-li uložený peněžitý trest či pokuta 225 eur nebo více, je v souladu s nizozemskou právní úpravou projednání návrhu soudem podmíněno složením jistoty dotčené osoby odpovídající této částce, je tato skutečnost v projednávaném případě irelevantní. Je totiž třeba konstatovat, že pokuta, kterou CJIB uložil D. B. ve věci v původním řízení, činila 92 eur.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na položené otázky odpovědět tak, že čl. 1 písm. a) bod ii) rámcového rozhodnutí 2005/214 musí být vykládán v tom smyslu, že pravomocné rozhodnutí požadující úhradu peněžitého trestu nebo pokuty fyzickou osobou, které je přijato jiným orgánem vydávajícího členského státu než soudem ve vztahu k trestnému činu podle práva tohoto členského státu, představuje „rozhodnutí“ ve smyslu tohoto ustanovení i v případě, že právní úprava tohoto členského státu stanoví, že nejprve je návrh proti tomuto rozhodnutí projednán státním zástupcem, který organizačně podléhá ministru spravedlnosti, a je-li tento návrh rozhodnutím státního zástupce zamítnut, může následně dotyčná osoba předložit věc soudu, který je příslušný též v trestních věcech, to však za podmínky, že přístup k takovému soudu nepodléhá podmínkám, které jej znemožňují nebo nadměrně ztěžují.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (sedmý senát) rozhodl takto:

Článek 1 písm. a) bod ii) rámcového rozhodnutí Rady 2005/214/SVV ze dne 24. února 2005 o uplatňování zásady vzájemného uznávání peněžitých trestů a pokut, ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009, musí být vykládán v tom smyslu, že pravomocné rozhodnutí požadující úhradu peněžitého trestu nebo pokuty fyzickou osobou, které je přijato jiným orgánem vydávajícího členského státu než soudem ve vztahu k trestnému činu podle práva tohoto členského státu, představuje „rozhodnutí“ ve smyslu tohoto ustanovení i v případě, že právní úprava tohoto členského státu stanoví, že nejprve je návrh proti tomuto rozhodnutí projednán státním zástupcem, který organizačně podléhá ministru spravedlnosti, a je-li tento návrh rozhodnutím státního zástupce zamítnut, může následně dotyčná osoba předložit věc soudu, který je příslušný též v trestních věcech, to však za podmínky, že přístup k takovému soudu nepodléhá podmínkám, které jej znemožňují nebo nadměrně ztěžují.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: polština.