CELEX: 62019CJ0249
Zahtjev za prethodnu odluku
Uredba (UE) br. 1259/2010
Pojačana suradnja u području prava primjenljivog na razvod braka i zakonsku rastavu
Jedinstvena pravila
Članak 10.
Primjena prava suda pred kojim se vodi postupak

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na članak 10. Uredbe Vijeća (EU) br. 1259/2010 od 20. prosinca 2010. o provedbi pojačane suradnje u području prava primjenljivog na razvod braka i zakonsku rastavu (SL, 2010., L 343, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 172.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između osoba JE i KF o određivanju prava primjenljivog na njihov razvod braka.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba (EZ) br. 2201/2003
U skladu s člankom 3. stavkom 1. točkom (b) Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000 (
SL 2003., L 338, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 133.):
„U predmetima koji se odnose na razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka, nadležni su sudovi država članica:
[…]
(b)
prema državljanstvu oba bračna druga ili, u slučaju Velike Britanije ili Irske, prema ‚
domicile
’ oba bračna druga.”
Uredba br. 1259/2010
Uvodne izjave 9., 21., 24., 26. i 29. Uredbe br. 1259/2010 glase:
„ (9)
Ovom se Uredbom treba stvoriti jasan i sveobuhvatan pravni okvir u području prava primjenljivog na razvod braka i zakonsku rastavu u državama članicama sudionicama, osigurati građanima odgovarajuće rezultate u pogledu pravne sigurnosti, predvidivosti i fleksibilnosti te spriječiti nastanak situacije u kojoj jedan bračni drug podnese zahtjev za razvod braka prije drugoga kako bi osigurao da se postupak vodi u skladu s pravom koji on ili ona smatra povoljnijim za vlastite interese.
[…]
(21)
Ako primjenljivo pravo nije izabrano te s ciljem osiguranja pravne sigurnosti i predvidivosti i sprečavanja nastanka situacije u kojoj jedan bračni drug podnese zahtjev za razvod braka prije drugoga kako bi osigurao da se postupak vodi u skladu s pravom koji on ili ona smatra povoljnijim za vlastite interese, ovom se Uredbom trebaju uvesti usklađena kolizijska pravila na temelju različitih povezanih čimbenika koji se temelje na postojanju bliske veze između bračnih drugova i dotičnog prava. Takvi povezani čimbenici trebaju se odabrati kako bi se osiguralo da se postupci koji se odnose na razvod braka ili zakonsku rastavu vode u skladu s pravom s kojim su bračni drugovi blisko povezani.
[…]
(24)
U određenim situacijama, primjerice kada se primjenljivim pravom ne predviđa razvod braka ili ako se njime jednom od bračnih drugova ne odobrava jednaki pristup razvodu ili zakonskoj rastavi na temelju spola, svejedno se treba primjenjivati pravo suda pred kojim je pokrenut postupak. To, međutim, ne bi trebalo dovoditi u pitanje odredbu o javnom poretku.
[…]
(26)
Kada se ova Uredba odnosi na činjenicu da pravo države članice sudionice pred čijim sudom je pokrenut postupak ne predviđa razvod braka, to se treba tumačiti tako da pravo te države članice ne poznaje institut razvoda braka. U tom slučaju, sud ne bi trebao biti obvezan izreći razvod braka na temelju ove Uredbe.
[…]
[…]
(29)
[…] Budući da [su] ciljev[i] ove Uredbe, naime povećanje pravne sigurnosti, predvidivosti i fleksibilnosti u međunarodnim bračnim postupcima, a time i olakšanje slobodnog kretanja osoba unutar Unije […]”
Članak 5. te uredbe, naslovljen „Odabir stranaka u pogledu primjenljivog prava”, određuje:
„1.   Bračni drugovi mogu se usuglasiti da odrede pravo primjenljivo na razvod braka i zakonsku rastavu pod uvjetom da je to jedno od sljedećih prava:
(a)
pravo države u kojoj bračni drugovi imaju uobičajeno boravište u trenutku sklapanja sporazuma; ili
(b)
pravo države u kojoj su bračni drugovi imali zadnje uobičajeno boravište, ako jedan od njih i dalje ima isto boravište u trenutku sklapanja sporazuma; ili
(c)
pravo države čiji je bilo koji bračni drug bio državljanin u trenutku sklapanja sporazuma; ili
(d)
pravo suda pred kojim se vodi postupak.
2.   Ne dovodeći u pitanje stavak 3., sporazum kojim se određuje primjenljivo pravo može se sklopiti i promijeniti u bilo kojem trenutku, ali najkasnije u trenutku pokretanja postupka pred sudom.
3.   Ako je tako predviđeno pravom [suda] pred kojim se vodi postupak, bračni drugovi također mogu odrediti pravo koje se primjenjuje na sudu tijekom postupka. U tom slučaju, takvo se određivanje bilježi na sudu u skladu s pravom suda pred kojim se vodi postupak.”
U članku 8. te uredbe, naslovljenom „Primjenljivo pravo u nedostatku odabira stranaka”, određeno je:
„U nedostatku odabira u skladu s člankom 5., razvod braka i zakonska rastava podliježu pravu države:
(a)
u kojoj bračni drugovi imaju uobičajeno boravište u trenutku pokretanja postupka pred sudom; ili, ako to nije moguće
(b)
u kojoj su bračni drugovi imali zadnje uobičajeno boravište, pod uvjetom da boravište nije završilo više od 1 godine prije pokretanja postupka pred sudom, ako jedan bračni drugi i dalje ima boravište u toj državi u trenutku pokretanja postupka pred sudom; ili, ako to nije moguće
(c)
čija su oba bračna druga državljani u trenutku pokretanja postupka pred sudom; ili, ako to nije moguće
(d)
u kojoj je pokrenut postupak.”
Članak 10. te uredbe, naslovljen „Primjena prava suda pred kojim je pokrenut postupak”, glasi:
„Kada se pravom primjenljivim u skladu s člankom 5. ili člankom 8. ne predviđa razvod braka ili ako se njime jednom od bračnih drugova ne odobrava jednaki pristup razvodu ili zakonskoj rastavi na temelju spola, primjenjuje se pravo suda pred kojim je pokrenut postupak.”
Članak 12. Uredbe br. 1259/2010, naslovljen „Javni poredak”, glasi:
„Primjena odredbe prava određenog na temelju ove Uredbe može se odbiti samo ako je takva primjena očigledno nespojiva s javnim poretkom države suda pred kojim je pokrenut postupak.”
U skladu s člankom 13. te uredbe naslovljenim „Razlike u nacionalnom pravu”:
„Ništa u ovoj Uredbi ne obvezuje sudove države članice sudionice čije pravo ne predviđa razvod braka ili dotični brak ne smatra valjanim za potrebe brakorazvodnog postupka da donesu odluku o razvodu na temelju primjene ove Uredbe.”
Rumunjsko pravo
U skladu s člankom 2600. stavcima 1., 2. i 3. Codul civila (Građanskog zakonika):
„2.   Kada se na taj način određenim stranim pravom ne dopušta razvod, ili se dopušta samo u krajnje ograničenim okolnostima, rumunjsko pravo se primjenjuje kada je jedan od bračnih drugova, na datum podnošenja zahtjeva za razvod braka, rumunjski državljanin ili ima u Rumunjskoj uobičajeno boravište.
3.   Odredbe iz stavka 2. primjenjuju se i kad je razvod uređen pravom koje su odabrali bračni drugovi.”
Glavni postupak i prethodno pitanje
Osobe JE i KF, rumunjski državljani, vjenčali su se 2. rujna 2001. u Iașiju (Rumunjska).
Osoba JE je 13. listopada 2016. pred Judecătoria Iași (Prvostupanjski sud u Iașiju, Rumunjska) podnijela zahtjev za razvod braka.
Taj se sud presudom od 31. svibnja 2017. proglasio nenadležnim za odlučivanje o toj tužbi u korist Judecătorie Sectorului 5 București (Prvostupanjski sud, peti okrug u Bukureštu, Rumunjska).
Potonji je sud presudom od 20. veljače 2018. na temelju državljanstva obaju bračnih drugova, na koje se odnosi članak 3. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 2201/2003, utvrdio opću nadležnost rumunjskih sudova za odlučivanje o zahtjevu za razvod braka koji je podnijela osoba JE. Osim toga, on je na temelju članka 8. točke (a) Uredbe br. 1259/2010 odredio da talijansko pravo predstavlja pravo koje je primjenljivo na spor koji je pred njim pokrenut s obzirom na to da su na datum na koji je podnesen taj zahtjev za razvod braka bračni drugovi imali uobičajeno boravište u Italiji.
U tom pogledu navedeni je sud smatrao da se, u skladu s talijanskim pravom, zahtjev za razvod braka podnesen u okolnostima poput onih u glavnom postupku može podnijeti samo ako je sud prethodno utvrdio ili odredio zakonsku rastavu braka i ako su između datuma zakonske rastave i datuma podnošenja sudu zahtjeva za razvod braka prošle barem tri godine.
Budući da postojanje sudske odluke kojom se utvrđuje ili proglašava takva rastava nije bilo dokazano i da se rumunjskim pravom ne predviđa postupak zakonske rastave, navedeni je sud presudio da taj postupak treba provesti pred talijanskim sudovima i da je stoga svaki zahtjev podnesen u tom smislu pred rumunjskim sudovima nedopušten.
Osoba JE je protiv te presude podnijela žalbu sudu koji je uputio zahtjev tvrdeći, među ostalim, da je prvostupanjski sud trebao primijeniti članak 2600. stavak 2. Građanskog zakonika koji predstavlja prenošenje odredaba članka 10. Uredbe br. 1259/2010 u rumunjsko pravo.
Osoba JE u tom pogledu smatra da, s obzirom na to da je talijansko pravo restriktivno u pogledu uvjeta za razvod braka, na njezin zahtjev za razvod braka valja primijeniti rumunjsko pravo.
Prema mišljenju osobe JE, to rješenje proizlazi i iz činjenice da je primjena talijanskog prava očito nespojiva s javnim poretkom države suda pred kojim se vodi postupak i da stoga tu primjenu prava valja isključiti u skladu s člankom 12. te uredbe.
U tim je okolnostima Tribunalul București (Okružni sud u Bukureštu, Rumunjska) odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li izraz ,pravom primjenljivim u skladu s člankom 5. ili člankom 8. ne predviđa [se] razvod braka' iz članka 10. Uredbe br. 1259/2010 tumačiti u uskom, doslovnom smislu, tako da se odnosi samo na situaciju kada se stranim primjenljivim pravom ne predviđa razvod braka ni u jednom obliku, ili u širem smislu, na način da obuhvaća i situaciju kada se stranim primjenljivim pravom dopušta razvod, ali pod vrlo restriktivnim uvjetima koji podrazumijevaju obvezni postupak zakonske rastave koji prethodi razvodu braka, a za koji pravo suda pred kojim se vodi postupak ne sadržava jednakovrijedne postupovne odredbe?”
O prethodnom pitanju
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 10. Uredbe br. 1259/2010 tumačiti na način da se izraz „[k]ada se pravom primjenljivim u skladu s člankom 5. ili člankom 8. ne predviđa razvod braka” odnosi samo na situacije u kojima se primjenljivim stranim pravom ne predviđa razvod braka ni u jednom obliku ili uključuje i situacije u kojima to pravo priznaje razvod, ali ga podvrgava uvjetima koje sud pred kojim je pokrenut postupak smatra restriktivnijima od onih predviđenih pravom države tog suda.
Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je pravo primjenljivo u glavnom postupku, u skladu s člankom 8. točkom (a) te uredbe, talijansko pravo i da se, na temelju tog prava, razvod braka može zahtijevati samo pod uvjetom, među ostalim, da je zakonsku rastavu prethodno utvrdio ili odredio sud, dok se pravom suda pred kojim se vodi postupak, odnosno rumunjskim pravom, ne predviđa taj uvjet niti ono sadržava postupovne odredbe koje se odnose na zakonsku rastavu.
Najprije valja istaknuti da je članak 10. Uredbe br. 1259/2010 iznimka od članaka 5. i 8. te uredbe i da ga se mora, kao derogatornu odredbu usko tumačiti.
U skladu s tim člankom 10., pravo suda pred kojim se vodi postupak primjenjuje se u dvama slučajevima, to jest, s jedne strane, onom u kojem se pravom primjenljivim na temelju članka 5. ili 8. navedene uredbe ne predviđa razvod braka i, s druge strane, onom u kojem se tim primjenljivim pravom jednom od bračnih drugova ne odobrava, zbog njegove pripadnosti jednom ili drugom spolu, jednaki pristup razvodu ili zakonskoj rastavi.
Što se tiče prvog slučaja iz navedenog članka 10., čije tumačenje traži sud koji je uputio zahtjev, iz teksta te odredbe jasno proizlazi da se pravo suda pred kojim se vodi postupak primjenjuje samo kada se primjenljivim pravom „ne predviđa razvod”.
Iz tekstualnog tumačenja te odredbe nikako ne proizlazi da bi primjena prava suda pred kojim se vodi postupak također bila moguća kada se primjenljivim stranim pravom predviđa razvod braka, ali ga se podređuje ispunjenju uvjeta koji se smatraju restriktivnijima od onih predviđenih pravom suda pred kojim se vodi postupak. Isto tako, uvodna izjava 24. Uredbe br. 1259/2010, koja se odnosi na taj članak 10., ne sadržava nikakvu naznaku u tom smislu.
To tumačenje članka 10. Uredbe br. 1259/2010 potvrđuje kontekstualno i sustavno tumačenje te odredbe.
U tom pogledu valja istaknuti da se izraz „ne predviđa razvod” također koristi u članku 13. te uredbe, kojem odgovara njezina uvodna izjava 26., prema kojoj, kada se navedena uredba odnosi na činjenicu da pravom države članice sudionice pred čijim je sudom pokrenut postupak nije predviđen razvod braka, to valja tumačiti kao činjenicu da pravo te države članice „ne poznaje institut razvoda braka”. Iako se ta uvodna izjava 26. odnosi na pravo države članice pred čijim je sudom pokrenut postupak, činjenica je da, u mjeri u kojoj se ona odnosi na značenje izraza „ne predviđa razvod”, su naznake koje ona u tom pogledu daje također relevantne u pogledu članka 10. Uredbe br. 1259/2010.
Također valja istaknuti da zakonska rastava, koja je uostalom izričito navedena u tom članku 10., potpada, jednako kao i razvod, u područje primjene te uredbe i sastavni je dio njezina sustava i opće strukture.
Osim toga, s teleološkog stajališta, iz uvodnih izjava 9., 21. i 29. Uredbe br. 1259/2010 proizlazi da je njezin cilj stvoriti jasan i sveobuhvatan pravni okvir u području prava primjenljivog na razvod braka i zakonsku rastavu u državama članicama sudionicama, jamčiti pravnu sigurnost, predvidljivost i fleksibilnost u međunarodnim bračnim postupcima i stoga olakšati slobodno kretanje osoba unutar Europske unije, kao i spriječiti situaciju u kojoj jedan bračni drug zahtijeva razvod braka prije drugog bračnog druga kako bi na taj način osigurao da će se postupak voditi u skladu s pravom za koje smatra da je povoljnije za njegove interese.
Osim činjenice da je ono protivno tekstu članka 10. Uredbe br. 1259/2010 i nespojivo s kontekstom i sustavom čiji je ta odredba dio, tumačenje te odredbe u skladu s kojim se pravo suda pred kojim se vodi postupak primjenjuje kada primjenljivo strano pravo razvod braka podvrgava ispunjenju uvjeta koji se smatraju restriktivnijima od onih predviđenih pravom suda pred kojim se vodi postupak također ne bi bilo u skladu s ciljevima te uredbe.
Naime, kao što to tvrdi rumunjska vlada, to tumačenje zahtijeva ispitivanje od slučaja do slučaja uvjeta pod kojima se razvod braka može proglasiti u skladu s primjenljivim pravom na temelju odredaba navedene uredbe kao i subjektivnu ocjenu mjere u kojoj se ti uvjeti mogu smatrati restriktivnijima od onih predviđenih pravom suda pred kojim se vodi postupak, što bi bilo protivno ili bi barem u praksi ugrozilo ostvarenje ciljeva pravne sigurnosti i predvidljivosti koji se nastoje postići tom uredbom.
Također, kao što je to istaknula portugalska vlada, navedenim bi se tumačenjem ugrozila autonomija volje bračnih drugova, predviđena člankom 5. Uredbe br. 1259/2010, i, u nedostatku njihova odabira prava primjenljivog na razvod braka i zakonsku rastavu, primjenu prava s kojim su bračni drugovi usko povezani u skladu s uvodnom izjavom 21. i člankom 8. te uredbe.
Naposljetku, takvo bi tumačenje moglo potaknuti bračnog druga koji zahtijeva razvod da podnese svoj zahtjev pred sudom države članice, koji je nadležan na temelju odredbi Uredbe br. 2201/2003, čije pravo razvod braka podvrgava manje restriktivnim uvjetima.
Kad je riječ o glavnom postupku, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da pravo koje se primjenjuje na temelju članka 8. točke (a) Uredbe br. 1259/2010, odnosno talijansko pravo, poznaje institut razvoda braka.
Stoga, članak 10. te uredbe nije primjenljiv na taj spor a okolnost da se tim pravom razvod braka podvrgava ispunjenju uvjeta koji se smatraju restriktivnijima od onih predviđenih pravom suda pred kojim se vodi postupak, poput uvjeta prethodne zakonske rastave, u tom pogledu nije relevantna.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru postupka suradnje s nacionalnim sudovima uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, na Sudu je da sudu koji je uputio zahtjev pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi (presude od 23. ožujka 2006., FCE Bank,
C‑210/04
,
EU:C:2006:196
, t.
21.
, od 8. prosinca 2011., Banco Bilbao Vizcaya Argentaria,
C‑157/10
,
EU:C:2011:813
, t.
18.
i od 25. srpnja 2018., Dyson,
C‑632/16
,
EU:C:2018:599
, t.
47.
).
U ovom slučaju valja, kao što to ističu njemačka vlada i Europska komisija, sudu koji je uputio zahtjev dati naznake o praktičnim posljedicama tumačenja članka 10. Uredbe br. 1259/2010 iz točaka 25. i 26. ove presude, s obzirom na to da je taj sud istaknuo da, ako u rumunjskom pravu ne postoje odredbe kojima se predviđa postupak zakonske rastave, rumunjski sudovi meritorno ne ispituju zahtjeve za zakonsku rastavu ili zahtjeve za razvod braka kojima nije prethodila zakonska rastava koja je utvrđena ili određena u skladu s talijanskim pravom.
Naime, sud koji je uputio zahtjev navodi da se, u skladu s nacionalnom sudskom praksom, u činjeničnim okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku ti zahtjevi odbacuju kao nedopušteni s obzirom na to da rumunjskim pravom nije predviđen postupak zakonske rastave, i preuranjeni, zbog toga što se razvod braka zahtijeva pred rumunjskim sudovima a da zakonsku rastavu prethodno nisu utvrdili ili odredili talijanski sudovi, ili pak kao neosnovani, na temelju tih dvaju razloga uzetih zajedno.
Budući da takva sudska praksa ima za učinak sprečavanje meritornog ispitivanja navedenih zahtjeva, njome se jedinstvena pravila o pravu primjenljivom na razvod braka i zakonsku rastavu predviđena Uredbom br. 1259/2010 lišavaju velikog dijela svoje biti čime se ugrožava njihov koristan učinak.
Valja podsjetiti da je u ovom slučaju opća nadležnost rumunjskih sudova za odlučivanje o zahtjevu za razvod braka koji je podnijela osoba JE uspostavljena na temelju članka 3. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 2201/2003.
Stoga su rumunjski sudovi nadležni odlučiti o tom zahtjevu iako, za razliku od talijanskog prava, rumunjsko pravo ne sadržava postupovne odredbe o zakonskoj rastavi.
Dakle, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj nadležni sud smatra da se stranim pravom koje se primjenjuje na temelju odredaba Uredbe br. 1259/2010 dopušta podnošenje zahtjeva za razvod braka samo pod uvjetom da mu je prethodila zakonska rastava u trajanju od tri godine, dok pravo suda pred kojim se vodi postupak ne predviđa postupovna pravila u području zakonske rastave, taj sud ipak mora, iako sam ne može donijeti odluku o toj rastavi, provjeriti jesu li materijalnopravne pretpostavke predviđene stranim primjenljivim pravom ispunjene i to utvrditi u okviru brakorazvodnog postupka koji se pred njim vodi.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 10. Uredbe br. 1259/2010 treba tumačiti na način da se izraz „[k]ada se pravom primjenljivim u skladu s člankom 5. ili člankom 8. ne predviđa razvod braka” odnosi samo na situacije u kojima se stranim primjenljivim pravom ne predviđa razvod ni u jednom obliku.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

Članak 10. Uredbe Vijeća (EU) br. 1259/2010 od 20. prosinca 2010. o provedbi pojačane suradnje u području prava primjenljivog na razvod braka i zakonsku rastavu treba tumačiti na način da se izraz ,[k]ada se pravom primjenljivim u skladu s člankom 5. ili člankom 8. ne predviđa razvod braka' odnosi samo na situacije u kojima se stranim primjenljivim pravom ne predviđa razvoda braka ni u jednom obliku.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: rumunjski