CELEX: 62019CJ0249
Преюдициално запитване
Регламент (ЕС) № 1259/2010
Засилено сътрудничество в областта на приложимото право при развод и законна раздяла
Единни правила
Член 10
Прилагане на правото на сезирания съд

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 10 от Регламент (ЕС) № 1259/2010 на Съвета от 20 декември 2010 година относно осъществяването на засилено сътрудничество в областта на приложимото право при развод и законна раздяла (
ОВ L 343, 2010 г., стр. 10
)
Запитването е отправено в рамките на спор между JE и KF относно определянето на приложимото към развода им право.
Правна уредба
Правото на Съюза
Регламент (ЕО) № 2201/2003
Съгласно член 3, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 2201/2003 на Съвета от 27 ноември 2003 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и делата, свързани с родителската отговорност, с който се отменя Регламент (ЕО) № 1347/2000 (
ОВ L 338, 2003 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 183):
„Компетентни да разглеждат дела, свързани с развод, законна раздяла на съпрузите и унищожаване на брака, са съдилищата на държавата членка:
[…]
б)
чиито граждани са двамата съпрузи, или ако се отнася до Обединеното кралство или Ирландия, където те имат „domicile“.
Регламент № 1259/2010
Съображения 9, 21, 24, 26 и 29 от Регламент № 1259/2010 гласят:
„(9)
Настоящият регламент следва да създаде ясна и пълна правна рамка в областта на приложимото право при развод и законна раздяла в участващите държави членки и да осигури на гражданите подходяща степен на правна сигурност, предвидимост и гъвкавост, както и да предотврати случаи, в които единият съпруг подава молба за развод преди другия, за да осигури провеждането на производството по определено право, което той счита за по-благоприятно за защита на собствените си интереси.
[…]
(21)
Когато не е направен избор на приложимо право, настоящият регламент следва да въведе хармонизирани стълкновителни норми въз основа на скала със степенувани критерии за привързване, които се основават на наличието на тесни връзки между съпрузите и съответното право, с цел да се гарантират правната сигурност и предвидимостта и да се предотвратят случаи, в които единият съпруг подава молба за развод преди другия, за да може производството да се урежда от определено право, което той счита за по-благоприятно за защита на собствените си интереси. Тези критерии за привързване следва да бъдат избрани така, че да гарантират производството за развод или законна раздяла да се урежда от право, с което съпрузите имат тесни връзки.
[…]
(24)
В някои случаи, например когато приложимото право не предвижда развод или не предоставя на единия от съпрузите, заради пола му, равни права на достъп до развод или до законна раздяла, следва въпреки това да се приложи правото на сезирания съд. Това обаче не следва да засяга клаузата за обществен ред.
[…]
(26)
Когато в настоящия регламент се посочва, че правото на участващата държава членка, в която е сезираният съд, не предвижда развод, това следва да се тълкува в смисъл, че в правото на съответната държава членка изобщо не съществува правният институт „развод“. В такъв случай съдът не следва да бъде задължен да постановява развод по силата на настоящия регламент.
[…]
[…]
(29)
[…] целите на настоящия регламент [са] повишаване на правната сигурност, на предвидимостта и на гъвкавостта при брачни дела с международен характер, и съответно улесняван[е] на свободното движение на хора в рамките на Съюза […]“.
Член 5 („Избор на приложимо право от страните“) от този регламент гласи:
„1.   Съпрузите могат да се договорят да определят приложимото право при развод и законна раздяла, при условие че то е едно от следните:
а)
правото на държавата, в която съпрузите имат обичайно местопребиваване към момента на сключване на споразумението, или
б)
правото на държавата на последното обичайно местопребиваване на съпрузите, доколкото единият от тях все още пребивава там към момента на сключване на споразумението, или
в)
правото на държавата, чийто гражданин е един от съпрузите към момента на сключване на споразумението, или
г)
правото на сезирания съд.
2.   Без да се засяга параграф 3, споразумението за определяне на приложимото право може да бъде сключено и изменяно по всяко време, но не по-късно от момента на сезиране на съда.
3.   Ако правото на сезирания съд предвижда това, съпрузите могат също да определят приложимото право пред съда в хода на съдебното производство. В такъв случай споразумението се отбелязва в протокола съгласно правото на сезирания съд“.
Член 8 („Приложимо право при липса на избор от страните“) от посочения регламент предвижда:
„При липса на избор по смисъла на член 5 разводът и законната раздяла се уреждат от:
а)
правото на държавата на обичайно местопребиваване на съпрузите към момента на сезиране на съда; или, ако не е изпълнено това,
б)
правото на държавата на последно обичайно местопребиваване на съпрузите, при условие че това пребиваване е приключило не повече от една година преди сезирането на съда, и ако единият от съпрузите все още живее в тази държава към момента на сезиране на съда; или, ако не е изпълнено това,
в)
правото на държавата, чиито граждани са съпрузите към момента на сезиране на съда; или, ако не е изпълнено това,
г)
правото на държавата на сезирания съд“.
Член 10 („Прилагане на правото на сезирания съд“) от същия регламент има следната редакция:
„Когато приложимото право по силата на член 5 или член 8 не предвижда развод или не осигурява на единия от съпрузите, поради неговия пол, равни права на достъп до развод или до законна раздяла, се прилага правото на сезирания съд“.
Член 12 („Обществен ред“) от Регламент № 1259/2010 гласи:
„Прилагането на разпоредба на правото, определено като приложимо по силата на настоящия регламент, може да бъде отказано, само ако това прилагане е явно несъвместимо с обществения ред в държавата на сезирания съд“.
Съгласно член 13 („Различия в националното право“) от този регламент:
„Нищо в настоящия регламент не задължава съдилищата на участваща държава членка, чието право не предвижда развод или не приема въпросния брак за действителен за целите на производството за развод, да постановяват развод по силата на прилагането на настоящия регламент“.
Румънското право
Съгласно член 2600, параграфи 2 и 3 от Codul civil (Граждански кодекс):
„2.   Когато така определеното чуждо право не допуска развод или допуска развод само при изключително ограничителни условия, се прилага румънското право, ако към датата на молбата за развод единият от съпрузите е румънски гражданин или има обичайно местопребиваване в Румъния.
3.   Параграф 2 се прилага и когато разводът се урежда от избраното от съпрузите право“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
На 2 септември 2001 г. JE и KF, румънски граждани, сключват брак в Яш (Румъния).
На 13 октомври 2016 г. JE сезира Judecătoria Iași (Районен съд Яш, Румъния) с иск за развод.
С решение от 31 май 2017 г. посоченият съд приема, че компетентен да се произнесе по иска е не той, а Judecătoria Sectorului 5 București (Районен съд, Пети район, Букурещ, Румъния).
С решение от 20 февруари 2018 г. последният установява, че румънските съдилища имат обща компетентност по отношение на иска за развод на JE на основание на гражданството на двамата съпрузи съгласно член 3, параграф 1, буква б) от Регламент № 2201/2003. Освен това преценява, че приложимо към спора, с който е сезиран, е италианското право по силата на член 8, буква а) от Регламент № 1259/2010, тъй като към датата на предявяване на иска за развод съпрузите са имали обичайно местопребиваване в Италия.
В това отношение въпросният съд приема, че съгласно италианското право иск за развод, предявен при обстоятелства като тези в случая, е допустим само ако е имало законна раздяла на съпрузите, установена или постановена от съд, и от законната раздяла до момента, в който съдът е бил сезиран с иска за развод, са изминали най-малко три години.
Тъй като не е доказано, че със съдебен акт е установена или постановена законна раздяла, и тъй като румънското право не предвижда производство за законна раздяла, въпросният съд счита, че това производство трябва да се проведе пред италианските съдилища и съответно всяко искане в този смисъл, предявено пред румънските съдилища, е недопустимо.
JE обжалва това решение пред запитващата юрисдикция, като изтъква в частност че районният съд е трябвало да приложи член 2600, параграф 2 от Гражданския кодекс, който транспонира в румънското право член 10 от Регламент № 1259/2010.
В това отношение JE счита, че доколкото италианското право предвижда ограничителни условия за постановяването на развод, по отношение на предявения в случая иск за развод следва да се приложи румънското право.
Според JE този подход се налага и поради факта че прилагането на италианското право е явно несъвместимо с обществения ред в държавата на сезирания съд и съответно трябва да се изключи в съответствие с член 12 от този регламент.
При тези обстоятелства Tribunalul București (Окръжен съд Букурещ, Румъния) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„[К]ак трябва да се тълкува изразът „приложимото право по силата на член 5 или член 8 не предвижда развод“ [съдържащ се в член 10 от Регламент № 1259/2010] — ограничително и буквално, в смисъл че се отнася само за случаите, в които приложимото чуждо право не предвижда развод под никаква форма, или разширително, в смисъл че обхваща и случаите, в които приложимото чуждо право допуска развод, но при изключително ограничителни условия, включващи предхождащо развода задължително производство за законна раздяла, за каквото правото на сезирания съд не съдържа еквивалентни процесуални разпоредби?“.
По преюдициалния въпрос
С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да установи как трябва за целите на тълкуването на член 10 от Регламент № 1259/2010 да се разбира изразът „[к]огато приложимото право по силата на членове 5 или 8 не предвижда развод“ — в смисъл, че се отнася само за случаите, в които приложимото чуждо право не предвижда развод под никаква форма, или в смисъл, че обхваща и случаите, в които приложимото чуждо право допуска развод, но при условия, които сезираният съд е счел за по-ограничителни от предвидените в правото на сезирания съд.
От акта за преюдициално запитване е видно, че по силата на член 8, буква а) от този регламент приложимо към спора в главното производство е италианското право и че съгласно същото искът развод е допустим в частност само ако преди това е била установена или постановена законна раздяла, докато правото на сезирания съд, а именно румънското, не предвижда такова условие и не съдържа процесуални разпоредби относно законната раздяла.
В самото начало следва да се отбележи, че този член 10 от Регламент № 1259/2010 въвежда изключение от разпоредбите на членове 5 и 8 от този регламент и като дерогираща разпоредба трябва да се тълкува стриктно.
Съгласно този член 10 правото на сезирания съд се прилага в две хипотези, а именно, от една страна, хипотезата, в която приложимото по силата на членове 5 или 8 от посочения регламент право не предвижда развод, и от друга страна, хипотезата, в която това приложимо право не осигурява на единия от съпрузите, поради неговия пол, равни права на достъп до развод или до законна раздяла.
Що се отнася до първата хипотеза по посочения член 10, чието тълкуване се иска от запитващата юрисдикция, от текста на тази разпоредба ясно личи, че правото на сезирания съд се прилага само когато приложимото право „не предвижда развод“.
От езиковото тълкуване на тази разпоредба по никакъв начин не следва, че прилагането на правото на сезирания съд е възможно и когато приложимото чуждо право предвижда развод, но го подчинява на условия, счетени за по-ограничителни от предвидените в правото на сезирания съд. Освен това съображение 24 от Регламент № 1259/2010, което се отнася до същия член 10, не съдържа никакво указание в този смисъл.
До това тълкувание на член 10 от Регламент № 1259/2010 се стига и при контекстуално и систематично тълкуване на тази разпоредба.
В това отношение следва да се отбележи, че изразът „не предвижда развод“ е употребен и в член 13 от този регламент, съответстващ на съображение 26 от него, съгласно което, когато във въпросния регламент се посочва, че правото на участващата държава членка, в която е сезираният съд, не предвижда развод, това следва да се тълкува в смисъл, че в правото на тази държава членка изобщо „не съществува правният институт „развод“. Макар в съображение 26 да се посочва правото на държавата членка, в която е сезираният съд, това не променя факта, че доколкото въпросното съображение се отнася до значението на израза „не предвижда развод“, дадените в него указания в това отношение са релевантни и за член 10 от Регламент № 1259/2010.
Следва да се отбележи и че законната раздяла, която впрочем е изрично посочена в член 10, също както развода попада в приложното поле на този регламент и е неразделна част от системата и общата му логика.
Освен това от телеологична гледна точка от съображения 9, 21 и 29 от Регламент № 1259/2010 следва, че той има за цел да създаде ясна и пълна правна рамка в областта на приложимото право при развод и законна раздяла в участващите държави членки, да гарантира правната сигурност, предвидимостта и гъвкавостта при брачни дела с международен елемент и съответно да улесни свободното движение на хора в рамките на Европейския съюз, както и да предотврати случаи, в които единият съпруг подава молба за развод преди другия, за да осигури провеждането на производството по определено право, което той счита за по-благоприятно за защита на собствените си интереси.
Тълкувание на член 10 от Регламент № 1259/2010 в смисъл, че правото на сезирания съд се прилага и когато приложимото чуждо право обвързва развода с условия, счетени за по-ограничителни от предвидените в правото на сезирания съд, не само противоречи на текста на тази разпоредба и е несъвместимо с контекста и системата, в които тя се вписва, но е в разрез и с преследваните с този регламент цели.
Всъщност, както поддържа румънското правителство, това тълкувание би изисквало индивидуален анализ на условията, при които може да се постанови развод в съответствие с приложимото право, съгласно разпоредбите на посочения регламент, и субективна преценка доколко тези условия могат да се считат за по-ограничителни от предвидените в правото на сезирания съд, което на практика би било в противоречие или най-малкото би застрашило постигането на целите за правна сигурност и предвидимост, преследвани със същия регламент.
Също така, както отбелязва португалското правителство, посоченото тълкувание би попречило на предвидената в член 5 от Регламент № 1259/2010 автономия на волята на съпрузите и при липса на избор от тяхна страна на приложимото към развода и законната им раздяла право би възпрепятствало прилагането, в съответствие със съображение 21 и член 8 от този регламент, на тясно свързаното със съпрузите право.
Накрая, подобно тълкувание би могло да подтикне съпруга, който иска развод, да предяви иска си пред компетентния съгласно разпоредбите на Регламент № 2201/2003 съд на държава членка, чието право предвижда по-малко ограничителни условия за постановяването на развод.
Що се отнася до спора в главното производство, от акта за преюдициално запитване е видно, че в приложимото по силата на член 8, буква а) от Регламент № 1259/2010 право, а именно италианското, съществува институтът на развода.
Следователно член 10 от същия регламент не е приложим към този спор и в това отношение е без значение обстоятелството, че посоченото право обвързва развода с условия, счетени за по-ограничителни от предвидените в правото на сезирания съд, каквото условие е предварителната законна раздяла.
Съгласно постоянната съдебна практика, в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество с националните юрисдикции Съдът трябва да даде на запитващата юрисдикция полезен отговор, който да ѝ позволи да реши спора, с който е сезирана (решения от 23 март 2006 г., FCE Bank,
C‑210/04
,
EU:C:2006:196
, т.
, от 8 декември 2011 г., Banco Bilbao Vizcaya Argentaria,
C‑157/10
,
EU:C:2011:813
, т.
и от 25 юли 2018 г., Dyson,
C‑632/16
,
EU:C:2018:599
, т.
).
В случая, както изтъкват германското правителство и Европейската комисия, на запитващата юрисдикция следва да се дадат указания относно практическите последици от направеното в точки 25 и 26 от настоящото решение тълкувание на член 10 от Регламент № 1259/2010, след като тази юрисдикция отбелязва, че при липсата в румънското право на разпоредби, предвиждащи производство за законна раздяла, румънските съдилища не разглеждат по същество исковете за законна раздяла и исковете за развод, които не са били предшествани от установена или постановена съгласно италианското право законна раздяла.
Всъщност запитващата юрисдикция посочва, че съгласно националната съдебна практика при фактически обстоятелства като тези по случая в главното производство посочените искове се отхвърлят съответно като недопустими, тъй като румънското право не предвижда производство за законна раздяла, като преждевременно предявени, поради това че пред румънските съдилища се иска развод, без преди това да е била установена или постановена законна раздяла от италианските съдилища, или пък като неоснователни, въз основа на съчетание от тези две основания.
Доколкото е пречка за разглеждането на посочените искове по същество, подобна съдебна практика лишава предвидените в Регламент № 1259/2010 единни правила относно приложимото при развод и законна раздяла право от голяма част от тяхното съдържание и по този начин нарушава полезното им действие.
Следва да се припомни, че в случая общата компетентност на румънските съдилища да разгледат иска за развод на JE е установена на основание член 3, параграф 1, буква б) от Регламент № 2201/2003.
Следователно, макар за разлика от италианското право румънското право да не съдържа процесуални разпоредби относно законната раздяла, компетентните румънски съдилища са длъжни да се произнесат по този иск.
Така в случай като разглеждания в главното производство, в който компетентният съд приема, че приложимото по силата на разпоредбите на Регламент № 1259/2010 чуждо право допуска да се иска развод само при условие че той е предшестван от законна раздяла в продължение на три години, докато правото на сезирания съд не предвижда процесуални правила във връзка със законната раздяла, този съд все пак трябва, щом като не може сам да постанови такава раздяла, да провери дали материалноправните условия, предвидени в приложимото чуждо право, са изпълнени и да констатира това във висящото пред него бракоразводно дело.
С оглед на всички изложени по-горе съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 10 от Регламент № 1259/2010 трябва да се тълкува в смисъл, че изразът „[к]огато приложимото право по силата на член 5 или член 8 не предвижда развод“ се отнася само за случаите, в които приложимото чуждо право не предвижда развод под никаква форма.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

Член 10 от Регламент (ЕС) № 1259/2010 на Съвета от 20 декември 2010 година относно осъществяването на засилено сътрудничество в областта на приложимото право при развод и законна раздяла трябва да се тълкува в смисъл, че изразът „[к]огато приложимото право по силата на член 5 или член 8 не предвижда развод“ се отнася само за случаите, в които приложимото чуждо право не предвижда развод под никаква форма.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: румънски.