CELEX: 62020CJ0047
Zahtjev za prethodnu odluku
Promet
Vozačka dozvola
Oduzimanje dozvole na području države članice različite od države članice koja je izdala dozvolu
Obnavljanje dozvole od strane države članice koja je izdala dozvolu nakon odluke o oduzimanju
Nepostojanje automatizma uzajamnog priznavanja

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 1., članka 7. stavka 3. drugog podstavka i članka 11. stavka 4. Direktive 2006/126/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. prosinca 2006. o vozačkim dozvolama (
SL 2006., L 403, str. 18
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 8., str. 107.; ispravak
SL 2016., L 169, str. 18
.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe F., njemačkog državljanina imatelja vozačke dozvole izdane u Španjolskoj, i Stadta Karlsruhe (Grad Karlsruhe, Njemačka) povodom odluke njemačkih nadležnih tijela kojom joj se odbija priznati pravo korištenja njezine vozačke dozvole na njemačkom teritoriju.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uvodna izjava 2. Direktive 2006/126 glasi:
„Propisi o vozačkim dozvolama bitan su dio zajedničke prometne politike, doprinose poboljšanju sigurnosti prometa na cestama i omogućavaju slobodno kretanje osoba koje namjeravaju steći boravište u državi članici koja nije država koja je dozvolu izdala. S obzirom na važnost osobnih prijevoznih sredstava, posjedovanje vozačke dozvole koju je priznala država članica domaćin promiče slobodu kretanja osoba i pravo poslovnog nastana. […]”
U skladu s člankom 2. stavkom 1. te direktive „[d]ržave članice uzajamno priznaju vozačke dozvole koje su izdale.”
Članak 7. te direktive propisuje:
„1.   Vozačke dozvole izdaju se samo sljedećim kandidatima:
(a)
koji su položili ispit vještina i ponašanja i teorijski ispit te koji su zadovoljili zdravstvene standarde, u skladu s odredbama priloga II. i III.;
[…]
(e)
koji imaju uobičajeno boravište na području države članice koja izdaje dozvolu ili mogu dokazati da tamo studiraju najmanje šest mjeseci.
2.
(a)
razdoblje valjanosti dozvola koje od 19. siječnja 2013. izdaju države članice za kategorije AM, A1, A2, A, B, B1 i BE iznosi 10 godina.
Država članica može se odlučiti na izdavanje takvih dozvola s razdobljem valjanosti do 15 godina;
[…]
3.   Uvjeti za produljenje vozačkih dozvola po isteku razdoblja njihove valjanosti su:
(a)
daljnje ispunjavanje minimalnih standarda psihofizičke sposobnosti za upravljanje vozilom iz Priloga III. za vozačke dozvole kategorija C, CE, C1, C1E, D, DE, D1, D1E; i
(b)
uobičajeno boravište na području države članice koja izdaje dozvolu ili dokaz da podnositelj zahtjeva tamo studira najmanje šest mjeseci.
Države članice mogu, prilikom produljenja vozačkih dozvola u kategorijama AM, A, A1, A2, B, B1 i BE, zahtijevati pregled u kojem se primjenjuju minimalni standardi psihofizičke sposobnosti za upravljanje vozilom navedeni u Prilogu III.
[…]
5.   […]
Ne dovodeći u pitanje odredbe članka 2., država članica koja izdaje dozvolu postupit će s dužnom pažnjom kako bi osigurala da osoba ispunjava zahtjeve navedene u stavku 1. ovog članka te će, ako utvrdi da je dozvola bila izdana iako zahtjevi nisu bili ispunjeni, primijeniti nacionalne propise o ukidanju ili oduzimanju prava na upravljanje vozilom.”
Članak 11. Direktive 2006/126 glasi kako slijedi:
„1.   Ako imatelj valjane nacionalne vozačke dozvole koju je izdala država članica stekne uobičajeno boravište u drugoj državi članici, on može zatražiti da se njegova vozačka dozvola zamijeni jednakovrijednom dozvolom. Država članica koja obavlja zamjenu dužna je provjeriti za koju kategoriju podnesena dozvola stvarno još vrijedi.
[…]
4.   Država članica odbit će izdati vozačku dozvolu podnositelju zahtjeva čija je vozačka dozvola u drugoj državi članici ograničena, privremeno oduzeta ili oduzeta.
Država članica odbit će priznati valjanost svake vozačke dozvole koju je izdala druga država članica osobi čija je vozačka dozvola na području ove prve države članice ograničena, privremeno oduzeta ili oduzeta.
Država članica može također odbiti izdati vozačku dozvolu podnositelju zahtjeva čija je vozačka dozvola u drugoj državi članici ukinuta.
5.   Zamjensku vozačku dozvolu za vozačku dozvolu koja je, primjerice, bila izgubljena ili ukradena mogu izdati nadležna tijela države u kojoj imatelj ima uobičajeno boravište; ta tijela izdaju zamjensku vozačku dozvolu na temelju informacija koje imaju ili, kad je to primjereno, na temelju dokaza nadležnih tijela države članice koja je izdala izvornu dozvolu.
[…]”
Prema članku 12. prvom stavku te direktive:
„U smislu ove Direktive, ‚uobičajeno boravište’ znači mjesto gdje osoba obično živi, to jest najmanje 185 dana u kalendarskoj godini, radi osobnih i poslovnih veza ili, u slučaju osobe bez poslovnih veza, radi osobnih veza koje pokazuju čvrstu povezanost između te osobe i mjesta gdje živi.”
Njemačko pravo
Članak 13. Verordnunga über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr – Fahrerlaubnis‑Verordnung (Uredba o izdavanju odobrenja osobama za sudjelovanje u prometu) od 13. prosinca 2010. (BGBl. 2010. I, str. 1980.), u verziji primjenjivoj na glavni postupak (u daljnjem tekstu: FeV), glasi kako slijedi:
„U svrhu priprema odluka koje se odnose na izdavanje ili produljenje vozačke dozvole ili pak propisivanje ograničenja ili uvjeta, tijelo zaduženo za izdavanje vozačkih dozvola nalaže
[…]
2.   izradu medicinsko‑psihološkog nalaza kada
[…]
(c)
vozač vozila koje je u prometu na javnim cestama ima razinu alkohola veću ili jednaku 1,6 promila ili koncentraciju alkohola u izdahnutom zraku koja je veća ili jednaka 0,8 mg/l,
[…]”
Članak 29. FeV‑a propisuje:
„ (1)   Imatelji strane vozačke dozvole mogu u okviru ovlaštenja iz svoje vozačke dozvole upravljati motornim vozilima na nacionalnom teritoriju ako ondje nemaju uobičajeno prebivalište u smislu članka 7. […]
[…]
(3)   Pravo iz stavka 1. ne primjenjuje se na imatelje stranih vozačkih dozvola,
[…]
3.
kojima je pravo na upravljanje vozilom na nacionalnom državnom području privremeno ili trajno oduzeo sud ili trenutačno i izvršno ili konačno upravno tijelo, čije je pravo na upravljanje vozilom trajno odbijeno ili čije pravo na upravljanje vozilom nije oduzeto samo zato što su je se u međuvremenu odrekli.
[…]
[…] Prva rečenica točke 3. i 4. [stavka 3.] primjenjuje se na vozačke dozvole [Europske unije] ili [Europskog gospodarskog prostora] samo ako su u njima navedene mjere upisane u registar sposobnosti za upravljanje vozilom i ako nisu izbrisane na temelju članka 29. [Straßenverkehrsgesetza (Zakon o cestovnom prometu, u daljnjem tekstu: StVG)].
(4)   Pravo da se na nacionalnom državnom području koristi strana vozačka dozvola izdana nakon jedne od odluka iz stavka 3. točaka 3. i 4. dodjeljuje se na zahtjev iako razlozi za oduzimanje više ne postoje.”
Članak 3. stavak 6. StVG‑a propisuje:
„Pravila koja se odnose na izdavanje nove vozačke dozvole, nakon oduzimanja ili odricanja, analogno se primjenjuju na dodjelu prava, nakon oduzimanja ili odricanja, na ponovno korištenje strane vozačke dozvole na nacionalnom državnom području osobama koje imaju uobičajeno boravište u inozemstvu.”
Glavni postupak i prethodno pitanje
Osoba F. njemački je državljanin. Od 1992. ima boravište u Španjolskoj i drugo boravište u Karlsruheu (Njemačka). Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi, međutim, da potonje boravište nije uobičajeno boravište u smislu članka 7. FeV‑a i članka 12. prvog stavka Direktive 2006/126.
Osoba F. je u Njemačkoj 1987., 1990., 1995. i 2000. bila osuđena zbog vožnje u alkoholiziranom stanju. Posljedično, 1990. joj je oduzeta njemačka vozačka dozvola. U Španjolskoj joj je 21. listopada 1992. izdana vozačka dozvola među ostalim za kategorije A i B.
Nakon što je 12. prosinca 2008. upravljala vozilom u alkoholiziranom stanju u Njemačkoj, osobi F. naloženo je plaćanje novčane kazne izvršnim kaznenim nalogom od 20. siječnja 2009. Tim joj je nalogom također zbog nesposobnosti upravljanja vozilom oduzeto pravo da upravlja motornim vozilima u Njemačkoj sa svojom španjolskom vozačkom dozvolom te joj je tijekom razdoblja od četrnaest mjeseci bilo zabranjeno zatražiti novu vozačku dozvolu. Naposljetku joj je oduzeta vozačka dozvola koja joj je 22. listopada 2007. izdana u Španjolskoj te je proslijeđena španjolskim nadležnim tijelima. Ta su tijela zatim taj dokument brzo vratila osobi F.
Nadalje, španjolska su tijela 23. studenoga 2009., odnosno tijekom navedenog razdoblja zabrane od četrnaest mjeseci, osobi F. izdala novu vozačku dozvolu, čija je valjanost odgovarala onoj izvorne španjolske vozačke dozvole. Ta dozvola, obnovljena 2012., 2014. i 2016., trenutačno je valjana do 22. listopada 2021. Datum početka valjanosti naveden u svim izdanim dokumentima jest 21. listopada 1992., odnosno datum kada je izdana izvorna španjolska vozačka dozvola.
Osoba F. je 20. siječnja 2014. podnijela zahtjev Gradu Karlsruheu za priznavanje valjanosti njezine španjolske vozačke dozvole na njemačkom državnom području. Taj je zahtjev odbijen uz obrazloženje da je u Njemačkoj njezina španjolska vozačka dozvola bila oduzeta zbog vožnje u alkoholiziranom stanju, a čime ju se definitivno lišilo mogućnosti upravljanja vozilom na njemačkom državnom području dok se ponovno ne provjeri njezina sposobnost za upravljanje vozilom. Međutim, njemačka su tijela istaknula da joj nakon isteka razdoblja zabrane traženja nove vozačke dozvole koja joj je bila izrečena, u Španjolskoj nisu izdane nikakve nove vozačke dozvole čiju bi valjanost trebala priznati njemačka tijela, nego su joj izdani samo dokumenti radi produljenja njezine izvorne vozačke dozvole. Grad Karlsruhe smatrao je da je osoba F., na temelju članka 13. prve rečenice točke 2. podtočke (c) FeV‑a, bila dužna podnijeti medicinsko‑psihološko vještačenje kako bi otklonila sumnje u svoju sposobnost za upravljanje vozilom. Budući da takvo vještačenje nije dostavljeno, Grad Karlsruhe smatrao je da se na temelju članka 11. stavka 8. FeV‑a može smatrati nesposobnom za upravljanje vozilom. Prigovor koji je osoba F. podnijela protiv te odluke odbijen je zbog istih razloga.
Osoba F. je stoga podnijela tužbu za poništenje te odluke, koja je odbijena kako u prvostupanjskom tako i u žalbenom postupku.
Prema mišljenju žalbenog suda, razlog za isključenje iz članka 29. stavka 3. prve rečenice točke 3. FeV‑a, u vezi s njegovim člankom 29. stavkom 3. trećom rečenicom, protivi se dodjeli prava na upravljanje vozilom na nacionalnoj razini na temelju članka 29. FeV‑a.
Taj je sud smatrao da su njemačka tijela osobi F. nakon vožnje u alkoholiziranom stanju u prosincu 2008. definitivno oduzela pravo na upravljanje vozilom. Zbog toga je ta mjera oduzimanja, koja nije bila izbrisana i koja se također primjenjuje na sadašnju španjolsku vozačku dozvolu osobe F., još uvijek upisana u registar sposobnosti za upravljanje vozilom. U skladu s člankom 29. stavkom 4. FeV‑a, u vezi s člankom 3. stavkom 6. StVG‑a, kako bi osoba F. mogla ponovno koristiti svoju španjolsku vozačku dozvolu u Njemačkoj, ona mora podnijeti zahtjev za priznavanje valjanosti te dozvole njemačkom tijelu nadležnom za izdavanje vozačkih dozvola.
Žalbeni sud smatrao je da ni članak 2. stavak 1. Direktive 2006/126 ne dodjeljuje osobi F. pravo na upravljanje motornim vozilima u Njemačkoj na temelju njezine španjolske vozačke dozvole. Činjenica da su španjolska tijela, s jedne strane, osobi F. vratila izvornu vozačku dozvolu ubrzo nakon što su je njemačka tijela oduzela i, s druge strane, 23. studenoga 2009. zamijenila tu vozačku dozvolu nisu mjere koje proizvode obvezu za tijela jedne države članice da priznaju valjanost vozačke dozvole koju su izdala tijela druge države članice. Te su mjere španjolska tijela poduzela tijekom razdoblja u kojem je osobi F. bilo zabranjeno tražiti novu vozačku dozvolu, utvrđenog njemačkim kaznenim nalogom od 20. siječnja 2009., a da nije jasno vidljivo je li im prethodila provjera njegove sposobnosti upravljanja. Taj je sud također pojasnio da španjolska tijela nisu osobi F. izdala novu vozačku dozvolu, nego su samo obnovila izvornu vozačku dozvolu, u skladu s člankom 7. stavcima 2. i 3. Direktive 2006/126, nakon isteka njezine valjanosti.
Međutim, takvo obnavljanje ovisilo bi samo o uvjetu boravišta imatelja, kao što to proizlazi iz članka 7. stavka 3. prvog podstavka točke (b) Direktive 2006/126. Stoga je obnavljanje vozačke dozvole iste prirode kao i zamjena vozačke dozvole iz članka 11. stavka 5. te direktive jer se tim dvjema mjerama samo izdaju nove potvrde o postojećoj vozačkoj dozvoli. Država članica koja je, poput Kraljevine Španjolske, odlučila podvrgnuti redovito obnavljanje vozačke dozvole zdravstvenom pregledu ne mora provesti, bez posebne indikacije, zdravstveni pregled svakog imatelja vozačke dozvole kako bi utvrdila jesu li još uvijek ispunjeni svi minimalni zdravstveni standardi iz Priloga III. Direktivi 2006/126. Zdravstveni pregled povezan s dobi trebao bi se načelno ograničiti na ispitivanje vida, sluha i mogućnosti reakcije kao i na očite zdravstvene smetnje. Bilo bi protivno cilju poboljšanja sigurnosti prometa na cestama kada bi druge države članice bezuvjetno priznavale valjanost vozačke dozvole u takvoj situaciji.
Navedeni žalbeni sud odbio je i zahtjev osobe F. kojim je tražila da se tijelu zaduženom za izdavanje vozačkih dozvola naloži da na temelju članka 29. stavka 4. FeV‑a donese odluku o priznavanju valjanosti njezine španjolske vozačke dozvole. Smatrao je da razlozi za oduzimanje tog prava nisu prestali postojati s obzirom na to da osoba F. nije podnijela traženo medicinsko‑psihološko vještačenje u pogledu razine alkohola od 2,12 promila koju je imala u trenutku uhićenja. Dodaje da se načelo proporcionalnosti primjenjivo u pravu Unije ne protivi zahtjevu takvog vještačenja, koje je predviđeno kada stupanj alkoholiziranosti vozača na javnim cestama prelazi određenu razinu, uzimajući u obzir rizike za sigurnost prometa na cestama koje predstavlja konzumacija alkohola.
Osoba F. podnijela je reviziju pred Bundesverwaltungsgerichtom (Savezni upravni sud, Njemačka), ističući da se, time što se člankom 29. stavcima 3. i 4. FeV‑a podrazumijeva donošenje odluke njemačkih tijela o priznavanju valjanosti dozvola koje su izdala tijela drugih država članica, krši pravo Unije. Smatra da se proizvoljno i pravno neosnovano pretpostavlja da tri upravna akta kojima su španjolska tijela obnovila vozačku dozvolu nisu akti kojima se izdaje vozačka dozvola u smislu članka 2. stavka 1. Direktive 2006/126, nego produljenja izvorne vozačke dozvole izdane 21. listopada 1992. Prema tužiteljevu mišljenju, obrazloženje prema kojem se prilikom obnavljanja vozačke dozvole postojeća nepravilnost prenosi na trenutačno važeću vozačku dozvolu također nije pravno osnovano. Navodi da osim toga ne postoji nikakva presuda Suda u tom smislu. Smatra da su samo španjolska tijela nadležna za utvrđivanje toga je li sposoban ponovno upravljati vozilom. Prema njegovu mišljenju, njemačka tijela nisu ovlaštena nadzirati odluke španjolskih tijela u tom pogledu.
Sud koji je uputio zahtjev dvoji o tome u kojoj se mjeri načelo uzajamnog priznavanja vozačkih dozvola predviđeno u članku 2. stavku 1. Direktive 2006/126 primjenjuje i na slučaj obnavljanja vozačke dozvole, na temelju članka 7. stavka 3. drugog podstavka Direktive 2006/126, koje je izvršila država članica uobičajenog boravišta nakon što je država članica privremenog boravka zainteresiranoj osobi oduzela pravo korištenja vozačke dozvole na svojem državnom području zbog vožnje u alkoholiziranom stanju i zbog posljedične nesposobnosti za upravljanje vozilom.
U tim je okolnostima Bundesverwaltungsgericht (Savezni upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Je li državi članici na čijem je državnom području imatelju europske vozačke dozvole kategorija A i B izdane u drugoj državi članici, a kojemu je u prvonavedenoj državi članici zbog vožnje u alkoholiziranom stanju oduzeto pravo upravljanja motornim vozilima na temelju te vozačke dozvole, člankom 2. stavkom 1. i člankom 11. stavkom 4. drugim podstavkom Direktive [2006/126] zabranjeno priznati vozačku dozvolu za te kategorije koja je dotičnoj osobi u drugonavedenoj državi članici izdana nakon oduzimanja, tijekom obnavljanja u skladu s člankom 7. stavkom 3. drugim podstavkom Direktive [2006/126]?”
O prethodnom pitanju
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi doznati treba li članak 2. stavak 1. i članak 11. stavak 4. drugi podstavak Direktive 2006/126 tumačiti na način da im se protivi to da država članica, na čijem je državnom području imatelju vozačke dozvole kategorija A i B koju je izdala druga država članica oduzeto pravo na upravljanje vozilom zbog protupravnog ponašanja koje je uslijedilo prilikom privremenog boravka na tom državnom području nakon izdavanja navedene dozvole, i zbog posljedičnog nepostojanja sposobnosti za upravljanje vozilom prema zakonu prve države članice, odbija naknadno priznati valjanost te vozačke dozvole, nakon što ju je na temelju članka 7. stavka 3. te direktive obnovila država članica u kojoj imatelj navedene dozvole ima uobičajeno boravište, u smislu članka 12. prvog stavka navedene direktive.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, članak 2. stavak 1. Direktive 2006/126 predviđa uzajamno priznavanje, bez ikakvih formalnosti, vozačkih dozvola koje su izdale države članice. Ta odredba nameće im jasnu i preciznu obvezu koja ne ostavlja diskrecijski prostor u odnosu na mjere koje valja donijeti kako bi se ona ispunila (presude od 23. travnja 2015., Aykul,
C‑260/13
,
EU:C:2015:257
, t.
45.
i navedena sudska praksa i od 28. listopada 2020., Kreis Heinsberg,
C‑112/19
,
EU:C:2020:864
, t.
25.
i navedena sudska praksa).
Nadalje, iz sudske prakse Suda proizlazi da je zadaća države članice koja je izdala vozačku dozvolu da provjeri jesu li ispunjeni minimalni uvjeti propisani pravom Unije, osobito oni koji se odnose na boravište i sposobnost upravljanja motornim vozilom, propisani člankom 7. stavkom 1. Direktive 2006/126, i stoga je li izdavanje vozačke dozvole opravdano (presuda od 23. travnja 2015., Aykul,
C‑260/13
,
EU:C:2015:257
, t.
46.
i navedena sudska praksa).
Kada nadležna tijela države članice izdaju vozačku dozvolu u skladu s člankom 1. stavkom 1. Direktive 2006/126, druge države članice nisu ovlaštene provjeravati poštovanje uvjeta izdavanja vozačke dozvole propisanih tom direktivom. Naime, posjedovanje vozačke dozvole koju je izdala država članica treba smatrati dokazom da je njezin imatelj ispunjavao te uvjete na dan kada mu je ona izdana (presuda od 23. travnja 2015., Aykul,
C‑260/13
,
EU:C:2015:257
, t.
47.
i navedena sudska praksa).
Osim toga, budući da članak 2. stavak 1. Direktive 2006/126 ne pravi razliku ovisno o načinu izdavanja vozačke dozvole, odnosno između izdavanja nakon položenih ispita predviđenih u članku 7. Direktive 2006/126, nakon zamjene na temelju članka 11. stavka 1. te direktive ili nakon obnavljanja na temelju članka 7. stavka 3. te direktive, načelo uzajamnog priznavanja nameće se i u pogledu vozačke dozvole proizašle iz takvog obnavljanja, pri čemu vrijede iznimke koje ta direktiva predviđa (vidjeti u tom smislu presudu od 28. listopada 2020., Kreis Heinsberg
C‑112/19
,
EU:C:2020:864
, t.
26.
).
Sud je međutim u točki 71. presude od 23. travnja 2015., Aykul (
C‑260/13
,
EU:C:2015:257
), presudio da članak 2. stavak 1. i članak 11. stavak 4. drugi podstavak Direktive 2006/126 treba tumačiti na način da im nije protivno to da država članica na čijem području imatelj vozačke dozvole koju je izdala druga država članica privremeno boravi odbije priznati valjanost te vozačke dozvole zbog protupravnog ponašanja njezina imatelja koje se dogodilo na tom području nakon izdavanja predmetne vozačke dozvole i što, u skladu s nacionalnim pravom prve države članice, može dovesti do nesposobnosti za upravljanje motornim vozilima.
Sud je u tom pogledu u točki 60. navedene presude, među ostalim, smatrao da članak 11. stavak 4. drugi podstavak Direktive 2006/126 omogućava državi članici koja nije država članica uobičajenog boravišta imatelja vozačke dozvole stečene u drugoj državi članici da na temelju svojeg nacionalnog zakonodavstva i zbog protupravnog ponašanja tog imatelja na njezinu području poduzme mjere čiji je doseg ograničen na to državno područje i čiji je učinak ograničen na odbijanje priznanja valjanosti te dozvole na njezinu području.
Također je smatrao da je u takvoj situaciji, u kojoj se sposobnost za upravljanje vozilom ne dovodi u pitanje samo u fazi izdavanja vozačke dozvole, nego i nakon prekršaja koji je počinio imatelj te dozvole nakon njezina izdavanja i čija je sankcija imala učinke samo na području države članice gdje je taj prekršaj počinjen, navedena država članica nadležna utvrditi uvjete koje imatelj te vozačke dozvole mora ispuniti radi ponovnog stjecanja prava na upravljanje vozilom na njezinu području (vidjeti u tom smislu presudu od 23. travnja 2015., Aykul,
C‑260/13
,
EU:C:2015:257
, t.
73.
i
84.
).
Sud je međutim pojasnio da je na sudu koji je uputio zahtjev da ispita protivi li se država članica, primjenom vlastitih pravila, ustvari, vremenski neograničenom priznavanju vozačke dozvole koju je izdala druga država članica i da je u toj perspektivi na njemu da provjeri prekoračuju li uvjeti predviđeni zakonodavstvom prve države članice, u skladu s načelom proporcionalnosti, granice onog što je prikladno i potrebno kako bi se postigao cilj iz Direktive 2006/126, koji se sastoji od poboljšanja sigurnosti prometa na cestama (presuda od 23. travnja 2015., Aykul,
C‑260/13
,
EU:C:2015:257
, t.
84.
).
Istina, kao što je Europska komisija naglasila u svojim pisanim očitovanjima, iz sudske prakse Suda također proizlazi da država članica ne može podvrgnuti priznavanje valjanosti vozačke dozvole izdane u drugoj državi članici uvjetu izdavanja dozvole predviđenom propisom prve države članice, kao što je podnošenje medicinsko‑psihološkog vještačenja, kada je ta dozvola bila izdana nakon što je prva država članica oduzela prethodnu vozačku dozvolu, nakon isteka eventualnog razdoblja zabrane traženja nove dozvole (vidjeti u tom smislu, kada je riječ o Direktivi Vijeća 91/439/EEZ od 29. srpnja 1991. o vozačkim dozvolama (
SL 1991., L 237, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 3., str. 7.), koja je zamijenjena Direktivom 2006/126, presudu od 19. veljače 2009., Schwarz,
C‑321/07
,
EU:C:2009:104
, t.
91.
i navedenu sudsku praksu i, kada je riječ o Direktivi 2006/126, presudu od 26. travnja 2012., Hofmann,
C‑419/10
,
EU:C:2012:240
, t.
84.
).
Naime, u takvoj situaciji nesposobnost za upravljanje vozilom sankcionirana oduzimanjem vozačke dozvole u prvoj državi članici uklonjena je provjerom sposobnosti koju je druga država članica provela prilikom naknadnog izdavanja vozačke dozvole. Tom prigodom država članica izdavanja mora osobito provjeriti, kao što je navedeno u točki 27. ove presude, ispunjava li kandidat, u skladu s člankom 7. stavkom 1. Direktive 2006/126, minimalne standarde psihofizičke sposobnosti za upravljanje vozilom (vidjeti u tom smislu, kad je riječ o članku 7. stavku 1. Direktive 91/439, koji odgovara članku 7. stavku 1. Direktive 2006/126, presudu od 19. veljače 2009., Schwarz,
C‑321/07
,
EU:C:2009:104
, t.
92.
i
93.
).
Međutim, u glavnom postupku, nakon što je država članica u kojoj je imatelj privremeno boravio oduzela predmetnu vozačku dozvolu, nije ju naknadno izdala država članica njegova uobičajenog boravišta u smislu članka 12. prvog stavka Direktive 2006/126, nego ju je ta država samo obnovila. Naime, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je vozačka dozvola osobe F. izvorno izdana 1992., a zatim su je, nakon što su je njemačka tijela povukla, španjolska tijela jednostavno obnovila u nekoliko navrata te je ona trenutačno valjana do 22. listopada 2021.
Međutim, u takvoj situaciji, sâmo obnavljanje vozačke dozvole kategorija A i B, na temelju članka 7. stavka 3. Direktive 2006/126, od strane države članice uobičajenog boravišta njezina imatelja ne može se izjednačiti s izdavanjem nove vozačke dozvole u smislu članka 7. stavka 1. te direktive jer uvjeti za obnavljanje i izdavanje nisu istovjetni. Naime, kao što je to Komisija istaknula u svojim pisanim očitovanjima, kako bi se takvo izjednačavanje moglo provesti, potrebno je da se nesposobnost za upravljanje motornim vozilima koja je utvrđena u državi članici privremenog boravka ukloni obnavljanjem u državi članici uobičajenog boravišta.
U tom pogledu, kad je riječ o vozačkim dozvolama kategorija AM, A, A 1, A 2, B, B1 i BE, članak 7. stavak 3. prvi podstavak Direktive 2006/126 predviđa, kao usklađeni minimalni uvjet za produljenje vozačke dozvole u trenutku isteka njezine upravne valjanosti, postojanje uobičajenog boravišta na državnom području države članice koja je izdala vozačku dozvolu ili dokaz da podnositelj zahtjeva tamo studira najmanje šest mjeseci. Iako, doduše, države članice mogu, kao što to proizlazi iz drugog podstavka te odredbe, uvjetovati i obnavljanje takvih dozvola provjerom minimalnih standarda psihofizičke sposobnosti za upravljanje vozilom kako su navedeni u Prilogu III. navedenoj direktivi, valja utvrditi da je riječ samo o mogućnosti danoj na raspolaganje državama članicama.
S druge strane, što se tiče izdavanja vozačkih dozvola, članak 7. stavak 1. Direktive 2006/126 predviđa da se vozačke dozvole mogu izdati samo kandidatima koji ne ispunjavaju samo uvjet uobičajenog boravišta na području države članice koja izdaje vozačku dozvolu ili mogu dokazati da tamo studiraju najmanje šest mjeseci nego i da su položili ispit vještina i ponašanja i teorijski ispit te onima koji su zadovoljili zdravstvene standarde, u skladu s odredbama priloga II. i III. toj direktivi. Stoga je izdavanje vozačke dozvole uvjetovano kontrolom sposobnosti za upravljanje vozilom u skladu s odredbama Priloga III. navedenoj direktivi.
No, valja podsjetiti na to da je nametanje obveze, na temelju Direktive 2006/126, uzajamnog priznavanja vozačkih dozvola koje su izdale države članice posljedica utvrđivanja tom direktivom minimalnih uvjeta za izdavanje vozačke dozvole Unije (presuda od 28. veljače 2019., Meyn,
C‑9/18
,
EU:C:2019:148
, t.
28.
).
U tom pogledu, kao što to osobito proizlazi iz sudske prakse navedene u točkama 27. i 28. ove presude i kao što je to istaknuo sud koji je uputio zahtjev u zahtjevu za prethodnu odluku, Sud je u više navrata naglasio vezu koja postoji između minimalnih uvjeta za izdavanje vozačke dozvole, usklađenih u pravu Unije, provjere tih uvjeta koju provodi država članica koja je izdala vozačku dozvolu i obveze priznavanja valjanosti te dozvole koju imaju druge države članice.
Budući da, na temelju članka 7. stavka 3. drugog podstavka Direktive 2006/126, države članice prilikom obnavljanja vozačke dozvole kategorija AM, A, A 1, A 2, B, B1 i BE nisu obvezne izvršiti kontrolu minimalnih standarda u pogledu psihofizičke sposobnosti za upravljanje vozilom, kako su prikazani u Prilogu III. toj direktivi, država članica na čijem državnom području imatelj vozačke dozvole za te kategorije koja je samo bila obnovljena želi sudjelovati u prometu, nakon što mu je oduzeto pravo upravljanja vozilom na tom području uslijed prometnog prekršaja počinjenog na njemu, može u okviru iznimke predviđene u članku 11. stavku 4. drugom podstavku Direktive 2006/126 i stoga odstupanjem od načela uzajamnog priznavanja dozvola iz točke 29. ove presude odbiti priznati valjanost te dozvole kada, nakon isteka eventualnog razdoblja zabrane traženja nove dozvole, uvjeti predviđeni u nacionalnom pravu za ponovno stjecanje prava na upravljanje vozilom na navedenom državnom području nisu ispunjeni.
Naime, u takvim okolnostima obveza država članica predviđena Direktivom 2006/126 uzajamnog priznavanja valjanosti vozačkih dozvola kategorija AM, A, A 1, A 2, B, B1 i BE koje su izdale države članice ne može se po službenoj dužnosti primjenjivati na obnavljanja vozačkih dozvola jer se uvjeti obnavljanja mogu razlikovati među državama članicama.
Iako takva obveza uzajamnog priznavanja ne može ovisiti o provjeri uvjeta pod kojima je ta vozačka dozvola obnovljena koju provodi država članica na čijem državnom području imatelj vozačke dozvole koja je izdana i obnovljena u drugoj državi članici privremeno boravi, imatelju vozačke dozvole koji želi ponovno raspolagati pravom na upravljanje vozilom u prvoj državi članici, nakon što je isteklo eventualno razdoblje zabrane traženja nove dozvole, ipak mora biti dopušteno da podnese dokaz tijelima te države da je njegova sposobnost upravljanja vozilom bila ispitana prilikom obnavljanja njegove dozvole u drugoj državi članici u skladu s odredbama Priloga III. Direktivi 2006/126 i da je stoga primjenom sudske prakse iz točke 35. ove presude nesposobnost za upravljanje vozilom koju je utvrdila prva država članica bila uklonjena činom tog obnavljanja, pod uvjetom da predmet tog ispitivanja odgovara predmetu ispitivanja naloženog propisom te iste države članice.
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da se članku 2. stavku 1. i članku 11. stavku 4. drugom podstavku Direktive 2006/126 načelno ne protivi to da tijela države članice u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku odbiju priznati valjanost vozačke dozvole kategorija A i B koja je samo obnovljena u drugoj državi članici, na temelju članka 7. stavka 3. Direktive 2006/126, pri čemu je ta prva država članica nadležna za određivanje uvjeta koje imatelj vozačke dozvole mora ispuniti radi ponovnog stjecanja prava na upravljanje vozilom na njezinu državnom području.
U tom pogledu valja utvrditi da činjenica da se tijelima države članice omogućilo da zbog prometnog prekršaja počinjenog na njezinu državnom području podvrgnu priznavanje valjanosti vozačke dozvole izdane i obnovljene u drugoj državi članici određenim uvjetima smanjuje rizik od nastanka prometnih nesreća te je stoga u skladu s ciljem poboljšanja sigurnosti prometa na cestama koji se želi postići Direktivom 2006/126, kako je navedeno u njezinoj uvodnoj izjavi 2.
Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da ispita prekoračuju li, u skladu s načelom proporcionalnosti, pravila predviđena zakonodavstvom prve države članice, koja utvrđuju uvjete kojima se mora podvrgnuti imatelj vozačke dozvole kojem je oduzeto pravo upravljanja vozilom zbog protupravnog postupanja na njezinu državnom području na kojem je privremeno boravio, kako bi ponovno stekao pravo na upravljanje vozilom na navedenom području, granice onog što je prikladno i potrebno kako bi se postigao cilj iz Direktive 2006/126, koji se sastoji od poboljšanja sigurnosti na cestama (vidjeti u tom smislu presudu od 23. travnja 2015., Aykul,
C‑260/13
,
EU:C:2015:257
, t.
78.
), što bi osobito bilo slučaj ako bi se protivili mogućnosti da taj imatelj podnese dokaz da je njegova sposobnost upravljanja vozilom, nakon isteka eventualnog razdoblja zabrane traženja nove dozvole, bila ispitana u skladu s odredbama Priloga III. Direktivi 2006/126 prilikom obnavljanja njegove dozvole u državi članici njegova uobičajenog boravišta i da predmet tog ispitivanja odgovara predmetu ispitivanja koje je naloženo propisom prve države članice.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. stavak 1. i članak 11. stavak 4. drugi podstavak Direktive 2006/126 treba tumačiti na način da im se ne protivi to da država članica na čijem je državnom području imatelju vozačke dozvole kategorija A i B koju je izdala druga država članica oduzeto pravo na upravljanje vozilom zbog protupravnog ponašanja koje se dogodilo prilikom privremenog boravka na tom području nakon izdavanja navedene dozvole odbije naknadno priznati valjanost te vozačke dozvole, nakon što ju je na temelju članka 7. stavka 3. te direktive obnovila država članica uobičajenog boravišta imatelja navedene dozvole u smislu članka 12. prvog stavka navedene direktive. Međutim, na sudu koji je uputio zahtjev jest da ispita prekoračuju li, u skladu s načelom proporcionalnosti, pravila propisana zakonodavstvom prve države članice kojima se utvrđuju uvjeti koje imatelj vozačke dozvole treba ispuniti radi ponovnog stjecanja prava na upravljanje vozilom na njezinu državnom području granice onoga što je prikladno i nužno za ostvarenje cilja Direktive 2006/126, koji se sastoji od poboljšanja sigurnosti prometa na cestama.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

Članak 2. stavak 1. i članak 11. stavak 4. drugi podstavak Direktive 2006/126/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. prosinca 2006. o vozačkim dozvolama treba tumačiti na način da im se ne protivi to da država članica na čijem je državnom području imatelju vozačke dozvole kategorija A i B koju je izdala druga država članica oduzeto pravo na upravljanje vozilom zbog protupravnog ponašanja koje se dogodilo prilikom privremenog boravka na tom području nakon izdavanja navedene dozvole odbije naknadno priznati valjanost te vozačke dozvole, nakon što ju je na temelju članka 7. stavka 3. te direktive obnovila država članica uobičajenog boravišta imatelja navedene dozvole u smislu članka 12. prvog stavka navedene direktive. Međutim, na sudu koji je uputio zahtjev jest da ispita prekoračuju li, u skladu s načelom proporcionalnosti, pravila propisana zakonodavstvom prve države članice kojima se utvrđuju uvjeti koje imatelj vozačke dozvole treba ispuniti radi ponovnog stjecanja prava na upravljanje vozilom na njezinu državnom području granice onoga što je prikladno i nužno za ostvarenje cilja Direktive 2006/126, koji se sastoji od poboljšanja sigurnosti prometa na cestama.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački