CELEX: 62020CJ0619
Kasační opravný prostředek
Rozvojová spolupráce
Plnění rozpočtu Unie v rámci nepřímého řízení mezinárodní organizací
Rozhodnutí již nepověřit úkoly souvisejícími s plněním rozpočtu určitý subjekt z důvodu pochybností o jeho postavení jakožto mezinárodní organizace
Žaloba na neplatnost
Splnění povinností vyplývajících ze zrušujícího rozsudku
Překážka věci rozsouzené
Povinnosti a pravomoci autora zrušeného aktu
Přípravný akt
Přípustnost
Návrh na náhradu škody
Právní norma, jejímž cílem je přiznat práva jednotlivcům
Finanční nařízení Unie
Povinnost řádné péče
Existence dostatečně závažného porušení této povinnosti
Konkrétní přezkum jednotlivého případu
Nemajetková újma
Přiměřená a dostatečná náhrada škody zrušením protiprávního aktu
Majetková újma
Stav řízení nedovolující vydat rozhodnutí ve věci
Vrácení věci Tribunálu

Kasačním opravným prostředkem podaným ve věci C‑619/20 P se International Management Group (dále jen „IMG“) domáhá zrušení usnesení Tribunálu Evropské unie ze dne 9. září 2020, IMG v. Komise (T‑645/19, nezveřejněné, dále jen napadené usnesení,
EU:T:2020:388
), kterým Tribunál zamítl její žalobu znějící jednak na zrušení dopisu Evropské komise ze dne 18. července 2019, kterým byla vyzvána, aby předložila některé dokumenty v rámci plnění povinností vyplývajících z rozsudku ze dne 31. ledna 2019, International Management Group v. Komise (C‑183/17 P a C‑184/17 P, dále jen „rozsudek C‑183/17 P a C‑184/17 P“,
EU:C:2019:78
), a jednak na přiznání náhrady škody způsobené tímto dopisem a rozhodnutími, která byla tímto rozsudkem zrušena.
Kasačním opravným prostředkem podaným ve věci C‑620/20 P navrhuje IMG zrušení rozsudku Tribunálu ze dne 9. září 2020, IMG v. Komise (T‑381/15 RENV, dále jen „napadený rozsudek“,
EU:T:2020:406
), kterým Tribunál zamítl její žalobu na náhradu škody způsobené rozhodnutím Komise obsaženým v jejím dopise ze dne 8. května 2015 neuzavřít s ní nové pověřovací dohody v rámci nepřímého řízení, „dokud nenastane naprosté jasno ohledně [jejího] postavení jakožto mezinárodní organizace“.
I.

Právní rámec
A.

Finanční předpisy z roku 2002
1.

Finanční nařízení z roku 2002
Nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 ze dne 25. června 2002, kterým se stanoví finanční nařízení o souhrnném rozpočtu Evropských společenství (
Úř. věst. 2002, L 248, s. 1
; Zvl. vyd. 01/04, s. 74), ve znění nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1995/2006 ze dne 13. prosince 2006 (
Úř. věst. 2006, L 390, s. 1
) (dále jen „finanční nařízení z roku 2002“), bylo s účinností od 1. ledna 2013 zrušeno nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) č. 966/2012 ze dne 25. října 2012, kterým se stanoví finanční pravidla o souhrnném rozpočtu Unie a o zrušení nařízení č. 1605/2002 (
Úř. věst. 2012, L 298, s. 1
) (dále jen „finanční nařízení z roku 2012“). Článek 212 písm. a) finančního nařízení z roku 2012 však zejména stanovil, že se články 53 a 53d finančního nařízení z roku 2002 i nadále použijí na všechny závazky přijaté do 31. prosince 2013.
Článek 53 finančního nařízení z roku 2002 stanovil:
„Komise plní rozpočet v souladu s články 53a až 53d některým z těchto způsobů:
a)
centralizovaným řízením;
b)
sdíleným nebo decentralizovaným řízením;
c)
společným řízením s mezinárodními organizacemi.“
Článek 53d tohoto nařízení zejména uváděl:
„1.   Plní-li Komise rozpočet společným řízením, jsou některými úkoly plnění rozpočtu […] pověřeny mezinárodní organizace […]
[…]
2.   Jednotlivé dohody o poskytnutí finančních prostředků uzavřené s mezinárodními organizacemi musí obsahovat přesná ustanovení o plnění úkolů, jimž jsou tyto mezinárodní organizace pověřeny.
[…]“
2.

Prováděcí finanční nařízení z roku 2002
Nařízení Komise (ES, Euratom) č. 2342/2002 ze dne 23. prosince 2002 o prováděcích pravidlech k nařízení č. 1605/2002 (
Úř. věst. 2002, L 357, s. 1
; Zvl. vyd. 01/04, s. 145), ve znění nařízení Komise (ES, Euratom) č. 478/2007 ze dne 23. dubna 2007 (
Úř. věst. 2007, L 111, s. 13
) (dále jen „finanční prováděcí nařízení z roku 2002“ a společně s nařízením z roku 2002 „finanční předpisy z roku 2002“), bylo s účinnosti od 1. ledna 2013 zrušeno nařízením Komise v přenesené pravomoci (EU) č. 1268/2012 ze dne 29. října 2012 o prováděcích pravidlech k nařízení č. 966/2012 (
Úř. věst. 2012, L 362, s. 1
) (dále jen „finanční nařízení v přenesené pravomoci z roku 2012 a společně s finančním nařízením z roku 2012 „finanční předpisy z roku 2012“).
Článek 43 prováděcího finančního nařízení z roku 2002, nadepsaný „Společné řízení“, obsahoval zejména odstavec 2 následujícího znění:
„Mezinárodní organizace uvedené v článku 53d [finančního] nařízení [z roku 2002] jsou:
a)
mezinárodní veřejné organizace zřízené na základě mezivládních dohod a specializované agentury zřízené těmito organizacemi;
[…]“
B.

Finanční předpisy z roku 2012
1.

Finanční nařízení z roku 2012
Finanční nařízení z roku 2012 vstoupilo podle svého čl. 214 prvního pododstavce v platnost dne 27. října 2012. Bylo použitelné od 1. ledna 2013 na základě druhého pododstavce tohoto článku, aniž byla dotčena zvláštní data použitelnosti stanovená v témže pododstavci pro některá ustanovení tohoto nařízení.
Mezi těmito ustanoveními byl uveden článek 58 tohoto nařízení, nadepsaný „Způsoby plnění rozpočtu“, který obsahoval odstavec 1, který byl použitelný pouze na závazky sjednané od 1. ledna 2014 a byl následujícího znění:
„Komise plní rozpočet těmito způsoby:
a)
přímo (dále jen ‚přímé řízení‘) prostřednictvím svých útvarů […]
b)
v rámci sdíleného řízení s členskými státy (dále jen ‚sdílené řízení‘) nebo
c)
nepřímo (dále jen ‚nepřímé řízení‘) […] tak, že pověří úkoly souvisejícími s plněním rozpočtu:
[…]
ii)
mezinárodní organizace a jejich agentury;
[…]“
Články 84 až 86 uvedeného nařízení byly použitelné od 1. ledna 2013.
Článek 84 tohoto nařízení, nadepsaný „Rozhodnutí o financování“, uváděl:
„1.   Každý výdaj musí být přidělen na závazek, potvrzen, schválen a zaplacen.
2.   Kromě prostředků, které mohou být […] použity bez základního právního aktu, musí přidělení výdajů na závazek předcházet rozhodnutí o financování přijaté orgánem nebo subjekty, které tento orgán pověřil.
3.   Rozhodnutí o financování uvedené v odstavci 2 vymezí sledovaný cíl, očekávané výsledky, způsob provedení a celkovou částku. Obsahuje rovněž popis činností, které mají být financovány, výši finančních částek přidělených na jednotlivá opatření a orientační harmonogram jejich provádění.
V případě nepřímého řízení se v rozhodnutí o financování uvádí rovněž subjekt nebo osoba pověřen[é] podle čl. 58 odst. 1 písm. c), kritéria pro výběr tohoto subjektu nebo osoby a úkoly, kterými byl[y] pověřen[y].
[…]“
Článek 85 finančního nařízení z roku 2012, nadepsaný „Druhy závazků“, v odst. 1 prvním a druhém pododstavci uváděl:
„Rozpočtový závazek je operace, kterou se vyhrazují prostředky nutné k pokrytí následných úhrad sloužících ke splnění právních závazků.
Právní závazek je úkon, kterým schvalující osoba zakládá nebo stanovuje povinnost, ze které vyplývá zatížení rozpočtu.“
Článek 86 téhož nařízení, nadepsaný „Pravidla vztahující se na závazky“, v odstavci 1 stanovil:
„U všech opatření, která mohou vést k výdajům k tíži rozpočtu, příslušná schvalující osoba před přijetím právního závazku vůči třetím osobám […] přijme rozpočtový závazek.“
2.

Finanční nařízení v přenesené pravomoci z roku 2012
Článek 43 finančního nařízení v přenesené pravomoci z roku 2012, nadepsaný „Zvláštní ustanovení o nepřímém řízení s mezinárodními organizacemi [čl. 58 odst. 1 písm. c) bod ii) a čl. 188 finančního nařízení]“, v odstavci 1 uváděl:
„Mezinárodní organizace uvedené v čl. 58 odst. 1 písm. c) bodu ii) [finančního] nařízení [z roku 2012] jsou:
a)
mezinárodní veřejné organizace zřízené na základě mezivládních dohod a specializované agentury zřízené těmito organizacemi;
[…]“
C.

Finanční předpisy z roku 2018
Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) 2018/1046 ze dne 18. července 2018, kterým se stanoví finanční pravidla pro souhrnný rozpočet Unie, mění nařízení (EU) č. 1296/2013, (EU) č. 1301/2013, (EU) č. 1303/2013, (EU) č. 1304/2013, (EU) č. 1309/2013, (EU) č. 1316/2013, (EU) č. 223/2014 a (EU) č. 283/2014 a rozhodnutí č. 541/2014/EU a zrušuje nařízení (EU, Euratom) č. 966/2012 (
Úř. věst. 2018, L 193, s. 1
, dále jen „finanční nařízení z roku 2018“), vstoupilo v platnost dne 2. srpna 2018 a od tohoto dne je použitelné, aniž jsou dotčena konkrétní data použitelnosti stanovená pro některá jeho ustanovení.
Článek 62 uvedeného nařízení, nadepsaný „Způsoby plnění rozpočtu“, v odstavci 1 prvním pododstavci stanoví:
„Komise plní rozpočet těmito způsoby:
a)
přímo (dále jen ‚přímé řízení‘) […];
b)
ve sdíleném řízení s členskými státy (dále jen ‚sdílené řízení‘) […];
c)
nepřímo (dále jen ‚nepřímé řízení‘), jak je stanoveno v článcích 125 až 149 a 154 až 159, v případech, kdy tak stanoví základní právní akt, nebo v případech uvedených v čl. 58 odst. 2 písm. a) až d), a to tak, že pověří úkoly souvisejícími s plněním rozpočtu:
[…]
ii)
mezinárodní organizace či jejich agentury ve smyslu článku 156;
[…]“
Článek 156 uvedeného nařízení, nadepsaný „Nepřímé řízení s mezinárodními organizacemi“, zní takto:
„1.   Komise může v souladu s čl. 62 odst. 1 prvním pododstavcem písm. c) bodem ii) plnit rozpočet nepřímo s mezinárodními veřejnými organizacemi zřízenými mezinárodními dohodami (dále jen ‚mezinárodní organizace‘) a se specializovanými agenturami jimi zřízenými. Tyto dohody jsou předloženy Komisi v rámci posouzení, jež Komise provádí podle čl. 154 odst. 3.
[…]
4.   Pokud mezinárodní organizace vynakládají finanční prostředky v nepřímém řízení, použijí se dohody o ověření s nimi uzavřené.“
II.

Skutečnosti předcházející sporům
A.

Navrhovatelka
Jak vyplývá z bodu 1 napadeného rozsudku, IMG byla podle svých stanov založena dne 25. listopadu 1994 jako mezinárodní organizace nazvaná „
International Management Group – Infrastructure for Bosnia and Herzegovina
“ (Mezinárodní řídicí skupina pro Bosnu a Hercegovinu) se sídlem v Bělehradu (Srbsko), s cílem umožnit státům podílejícím se na obnově Bosny a Hercegoviny mít k tomuto účelu určený subjekt. Od té doby IMG postupně rozšířila oblast své působnosti a dne 13. června 2012 uzavřela dohodu o sídle s Belgickým královstvím.
B.

Předcházející správní postup
Předcházející správní postup v projednávaných věcech, jak byl dříve popsán v bodech 17 až 28 rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P, je v podstatě následující.
1.

Rozhodnutí ze dne 7. listopadu 2013
Dne 7. listopadu 2013 přijala Komise na základě článku 84 finančního nařízení z roku 2012 prováděcí rozhodnutí C(2013) 7682 final o ročním akčním programu na rok 2013 pro Myanmar (Barmu) financovaném ze souhrnného rozpočtu Evropské unie (dále jen „rozhodnutí ze dne 7. listopadu 2013“).
Článek 1 tohoto rozhodnutí stanovil, že akční program na rok 2013 pro Myanmar (Barmu), jak je upřesněn v přílohách 1 a 2 tohoto rozhodnutí, je schválen.
Článek 3 uvedeného rozhodnutí stanovil, že úkoly souvisejícími s plněním rozpočtu metodou společného řízení mohou být pověřeny subjekty uvedené v přílohách 1 a 2 tohoto rozhodnutí, s výhradou uzavření pověřovací dohody.
Příloha 2 téhož rozhodnutí popisovala druhou akci obsaženou v akčním programu na rok 2013 pro Myanmar (Barmu). Oddíly 5 a 8 této přílohy v podstatě uváděly, že tuto akci tvoří program na rozvoj obchodu, jehož náklady odhadované na 10 milionů eur budou hrazeny Evropskou unií a jeho provedení bude zajištěno metodou společného řízení s IMG. Bod 8.3.1 uvedené přílohy prezentoval IMG jako mezinárodní organizaci již usazenou v Myanmaru (Barmě), která se podílí na provádění projektů financovaných Unií v tomto státě.
2.

Rozhodnutí ze dne 16. prosince 2014
Dne 17. února 2014 informoval Evropský úřad pro boj proti podvodům (OLAF) Komisi o tom, že zahájil šetření ohledně postavení IMG.
Dne 24. února 2014 předal generální tajemník Komise tuto informaci generálnímu řediteli pro mezinárodní spolupráci a rozvoj tohoto orgánu a upozornil ho na možnost přijetí preventivních opatření na základě čl. 7 odst. 6 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) č. 883/2013 ze dne 11. září 2013 o vyšetřování prováděném Evropským úřadem pro boj proti podvodům (OLAF) a o zrušení nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1073/1999 a nařízení Rady (Euratom) č. 1074/1999 (
Úř. věst. 2013, L 248, s. 1
).
Dne 26. února 2014 uvedený generální ředitel přijal na základě výše uvedeného ustanovení preventivní opatření, jež odůvodnil okolností, že z původní analýzy OLAF vyšly najevo pochybnosti o postavení IMG. Tato preventivní opatření spočívala v zásadě v dočasném zákazu uzavírání jakýchkoli nových pověřovacích dohod s IMG v rámci nepřímého řízení rozpočtu Unie na základě finančního nařízení z roku 2012 a dále v rozšíření každé pověřovací dohody již uzavřené s IMG v rámci společného řízení rozpočtu Unie na základě finančního nařízení z roku 2002.
Dne 25. dubna 2014 zaslal generální ředitel GŘ Komise pro mezinárodní spolupráci a rozvoj IMG dopis (dále jen „dopis ze dne 25. dubna 2014“), v němž posledně zmíněnou informoval o třech nových skutečnostech ve správním spise Komise, jež se týkaly zaprvé toho, že pět členských států Unie, které IMG prezentovala jako své členy, se za její členy nepovažovalo, zadruhé toho, že generální tajemník Organizace Spojených národů (OSN) uvedl, že IMG není specializovanou agenturou OSN, a zatřetí toho, že existovaly nejasnosti ohledně pravomocí osob, které zastupovaly některé státy při podpisu aktu zakládajícího IMG. Tentýž generální ředitel rovněž uvedl, že vzhledem k pochybnostem vyvolaným těmito skutečnostmi ohledně postavení IMG dal svým útvarům pokyn, aby v jejím případě dočasně pozastavily použití postupů zavedených finančními předpisy z let 2002 a 2012, s cílem umožnit Komisi pověřit plněním úkolů souvisejících s plněním rozpočtu mezinárodní organizace v rámci nepřímého nebo společného řízení rozpočtu Unie.
Dne 15. prosince 2014 obdržela Komise zprávu OLAF vypracovanou po provedení šetření (dále jen „zpráva OLAF“), společně s řadou doporučení. OLAF měl ve své zprávě v podstatě za to, že IMG není mezinárodní organizací ve smyslu finančních předpisů z let 2002 a 2012, a doporučil Komisi, aby uvalila na IMG sankce a získala zpět částky, které byly IMG z důvodu tohoto postavení vyplaceny.
Dne 16. prosince 2014 přijala Komise prováděcí rozhodnutí C(2014) 9787 final na základě článku 84 finančního nařízení z roku 2012 (dále jen „rozhodnutí ze dne 16. prosince 2014“). Podle článku 1 tohoto rozhodnutí se příloha 2 rozhodnutí ze dne 7. listopadu 2013 nahrazuje novou přílohou, jejíž oddíly 1 a 4.3 v podstatě stanoví, že provádění programu na rozvoj obchodu stanoveného v posledně zmíněném rozhodnutí bude nadále zajišťováno v rámci nepřímého řízení jiným subjektem než IMG.
3.

Rozhodnutí ze dne 8. května 2015
Dne 16. ledna 2015 vypracovala právní služba Komise zprávu nadepsanou „Právní analýza [zprávy OLAF] v šetření […] týkajícím se [IMG]“.
Dne 8. května 2015 Komise zaslala IMG dopis, jehož cílem bylo informovat ji o důsledcích, které Komise hodlala vyvodit ze zprávy OLAF. Zejména uvedla, že i když nevyhověla většině doporučení obsažených v této zprávě, kterou IMG nesdělila, rozhodla zejména, že „dokud nenastane naprosté jasno ohledně [jejího] postavení jakožto mezinárodní organizace“, její útvary již s ní neuzavřou novou pověřovací dohodu na základě ustanovení umožňujících pověřit úkoly souvisejícími s plněním rozpočtu mezinárodním organizacím v rámci nepřímého řízení rozpočtu Unie (dále jen „rozhodnutí ze dne 8. května 2015“).
C.

Skutečnosti předcházející soudnímu řízení
1.

Rozsudek T‑29/15
Návrhem došlým soudní kanceláři Tribunálu dne 21. ledna 2015 podala IMG žalobu znějící na zrušení rozhodnutí ze dne 16. prosince 2014.
Komise vznesla vůči této žalobě námitku nepřípustnosti, jež vycházela z nenapadnutelnosti rozhodnutí ze dne 16. prosince 2014, a to jednak z důvodu nedostatku závazných právních účinků tohoto rozhodnutí a jednak čistě potvrzujícího charakteru tohoto rozhodnutí ve vztahu k dopisu ze dne 25. dubna 2014, kterým byla IMG informována o preventivních opatřeních ze dne 26. února 2014.
Usnesením ze dne 30. června 2015 Tribunál tuto námitku spojil s věcí samou.
Rozsudkem ze dne 2. února 2017, International Management Group v. Komise (T‑29/15, nezveřejněný, dále jen „rozsudek T‑29/15“,
EU:T:2017:56
), Tribunál zamítl žalobu IMG. V bodech 28 až 78 uvedeného rozsudku měl za to, že námitka nepřípustnosti vznesená Komisí není opodstatněná, jelikož rozhodnutí ze dne 16. prosince 2014 mělo závazné právní účinky v rozsahu, v němž zbavilo IMG definitivně možnosti uzavřít pověřovací dohodu, na kterou se vztahovalo, a jelikož nemělo čistě potvrzující povahu ve vztahu k dopisu ze dne 25. dubna 2014. V bodech 79 až 169 a 174 uvedeného rozsudku však Tribunál zamítl sedm žalobních důvodů uplatněných IMG, a v důsledku toho zamítl žalobu jako neopodstatněnou.
2.

Rozsudek T‑381/15
Návrhem došlým soudní kanceláři Tribunálu dne 14. července 2015 podala IMG žalobu na neplatnost rozhodnutí ze dne 8. května 2015 a na náhradu škody způsobené tímto rozhodnutím.
Komise vznesla vůči této žalobě námitku nepřípustnosti, vycházející z nenapadnutelnosti rozhodnutí ze dne 8. května 2015, a to zejména z důvodu nedostatku závazných právních účinků uvedeného rozhodnutí.
Usnesením ze dne 29. ledna 2016 spojil Tribunál tuto námitku s věcí samou.
Rozsudkem ze dne 2. února 2017, IMG v. Komise (T‑381/15, nezveřejněný, dále jen „rozsudek T‑381/15“,
EU:T:2017:57
), Tribunál určil, že již není důvodné rozhodnout o části žaloby IMG, a ve zbývající části žalobu zamítl.
V bodech 41 až 53 a 75 uvedeného rozsudku měl Tribunál nejprve za to, že rozhodnutí ze dne 8. května 2015 mělo závazné právní účinky v rozsahu, v němž zbavilo IMG možnosti být pověřena novými úkoly souvisejícími s plněním rozpočtu podle způsobu nepřímého řízení mezinárodní organizací podle čl. 58 odst. 1 finančního nařízení z roku 2012, takže žaloba na neplatnost, kterou podala IMG, byla přípustná. V bodech 76 až 160 uvedeného rozsudku dále Tribunál zamítl osm žalobních důvodů uplatněných IMG, a v důsledku toho zamítl žalobu jako neopodstatněnou. V tomto ohledu Tribunál zejména v podstatě rozhodl, že rozhodnutí ze dne 8. května 2015 sice není odůvodněno velmi přesně a podrobně, musí být však chápáno a přezkoumáno s ohledem na tři skutkové a právní okolnosti uvedené v bodě 27 tohoto rozsudku, o kterých Komise informovala IMG, aby odůvodnila své pochybnosti o postavení tohoto subjektu jako mezinárodní organizace. Konečně v bodech 170 až 173 téhož rozsudku Tribunál zamítl návrh IMG na náhradu škody jako neopodstatněný.
3.

Rozsudek C‑183/17 P a C‑184/17 P
Dvěma kasačními opravnými prostředky podanými dne 11. dubna 2017 IMG navrhla, aby Soudní dvůr zrušil rozsudky T‑29/15 a T‑381/15 a s konečnou platností rozhodl ve věcech tak, že zruší rozhodnutí ze dne 16. prosince 2014 a ze dne 8. května 2015 a uloží Unii náhradu škody způsobené druhým z těchto rozhodnutí.
Komise, která navrhla zamítnutí těchto dvou kasačních opravných prostředků v plném rozsahu, podala souběžně dva vedlejší kasační opravné prostředky, kterými se domáhala, aby Soudní dvůr v podstatě zrušil rozsudky T‑29/15 a T‑381/15 v rozsahu, v němž zamítly její námitky nepřípustnosti, a vydal konečné rozhodnutí ve věcech v tom smyslu, že žaloby odmítne jako nepřípustné.
Rozsudkem C‑183/17 P a C‑184/17 P Soudní dvůr zaprvé zamítl oba vedlejší kasační opravné prostředky Komise z důvodu, že se Tribunál nedopustil žádného nesprávného právního posouzení tvrzeného tímto orgánem, když shledal, že obě žaloby IMG byly přípustné v rozsahu, v němž se týkaly aktů, které měly vyvolat závazné právní účinky, jimiž mohly být dotčeny zájmy IMG tím, že by podstatným způsobem změnily její právní postavení.
Soudní dvůr totiž v bodech 55 až 60 rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P shledal, že rozhodnutí ze dne 16. prosince 2014 představuje rozhodnutí o financování přijaté na základě článku 84 finančního nařízení z roku 2012, jehož předmětem je změna dřívějšího rozhodnutí s cílem pověřit jiný subjekt úkolem souvisejícím s plněním rozpočtu, kterým byla dříve pověřena IMG. Soudní dvůr rovněž uvedl, že v důsledku tohoto rozhodnutí o financování bylo IMG odňato právní postavení subjektu pověřeného tímto úkolem souvisejícím s plněním rozpočtu, a v důsledku toho byla dotyčná připravena o jakoukoli možnost později uzavřít s Unií pověřovací dohodu týkající se tohoto úkolu, což ztělesňovalo právní závazek ve smyslu článků 85 a 86 tohoto nařízení.
Soudní dvůr dále v bodech 61 až 63 uvedeného rozsudku shledal, že rozhodnutí ze dne 8. května 2015 zakazuje uzavírat s IMG jakoukoli jinou pověřovací dohodu v rámci nepřímého řízení rozpočtu Unie, „dokud nenastane naprosté jasno ohledně [jejího] postavení jakožto mezinárodní organizace“, že dotyčnou osobu zbavilo jakékoli reálné možnosti, že bude pověřena úkoly souvisejícími s plněním rozpočtu z důvodu jejího postavení, a že z judikatury vyplývá, že tento účinek musí být považován za závazný právní účinek uvedeného rozhodnutí, jak správně rozhodl Tribunál.
Zadruhé Soudní dvůr v bodech 84 až 97 téhož rozsudku vyhověl důvodům obou kasačních opravných prostředků, kterými IMG vytýkala Tribunálu, že rozhodl, že se Komise nedopustila nesprávného právního posouzení a zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu tím, že odůvodnila rozhodnutí ze dne 16. prosince 2014 a ze dne 8. května 2015 existencí pochybností o jejím postavení mezinárodní organizace ve smyslu finančních předpisů z let 2002 a 2012.
V tomto ohledu Soudní dvůr rozhodl, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když se omezil na tvrzení, že argumenty a důkazy předložené IMG nezpochybnily pochybnosti Komise o jejím postavení mezinárodní organizace namísto toho, aby přezkoumal legalitu rozhodnutí ze dne 16. prosince 2014 a ze dne 8. května 2015 z hlediska pojmu „mezinárodní organizace“ ve smyslu finančních předpisů z let 2002 a 2012, které v tomto ohledu odkazují na „mezinárodní veřejné organizace zřízené na základě mezivládních dohod“.
V této souvislosti Soudní dvůr zejména uvedl, že žádná ze tří skutečností uvedených v bodě 27 tohoto rozsudku nemohla legálně podložit pochybnosti o postavení IMG jako mezinárodní organizace, jelikož se týkaly pouze postavení pěti států, které IGM prezentovala jako své členy nebo bývalé členy, jakož i pravomocí osob, které zastupovaly tyto státy při podpisu aktu zakládajícího IMG, a nikoli všech členských států IMG nebo jejího vlastního postavení.
Zatřetí a na posledním místě Soudní dvůr v bodech 98 až 106 rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P shledal, zaprvé že zjištění nesprávných právních posouzení Tribunálem znamená, že je důvodné zrušit rozsudky T‑29/15 a T‑381/15 v plném rozsahu, zadruhé že stav řízení v obou věcech dovoloval rozhodnout o návrhu IMG na zrušení rozhodnutí ze dne 16. prosince 2014 a ze dne 8. května 2015, zatřetí že obě tato rozhodnutí jsou protiprávní ze stejného důvodu jako rozsudky T‑29/15 a T‑381/15, takže i tato rozhodnutí musí být zrušena v plném rozsahu, a začtvrté že stav řízení naproti tomu nedovoluje rozhodnout o návrhu na náhradu škody vzniklé IMG v důsledku rozhodnutí ze dne 8. května 2015, a tento návrh musí být tudíž vrácen Tribunálu.
4.

Usnesení C‑183/17 P-INT
Návrhem došlým soudní kanceláři Soudního dvora dne 10. ledna 2020 IMG požádala Soudní dvůr o výklad bodů 1 až 3 výroku rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P ve spojení s body 91 až 105 odůvodnění uvedeného rozsudku v tom smyslu, že Komise nemohla nadále důvodně pochybovat o jejím postavení mezinárodní organizace ve smyslu unijních finančních předpisů.
Usnesením ze dne 9. června 2020, International Management Group v. Komise (C‑183/17 P-INT, dále jen „usnesení C‑183/17 P-INT“,
EU:C:2020:507
), Soudní dvůr tuto žádost o výklad odmítl jako zjevně nepřípustnou, jelikož se týkala otázky, o které nebylo v uvedeném rozsudku rozhodnuto. Konkrétně v bodech 22 a 23 uvedeného usnesení Soudní dvůr v podstatě uvedl, že i když shledal nesprávnost pochybností vyjádřených Komisí o postavení IMG jako mezinárodní organizace na základě řady skutečností a důkazů, které nemohou takové pochybnosti odůvodnit, v žádném případě neřešil otázku, zda na základě analýzy, která není stižena nesprávným právním posouzením, a s přihlédnutím ke všem relevantním skutkovým a právním okolnostem, bylo třeba dovodit, nebo naopak vyloučit, že dotyčná takové postavení měla.
D.

Věci v řízení v prvním stupni
1.

Věc T‑381/15 RENV
Po vyhlášení rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P Tribunál vyzval účastníky řízení, aby předložili písemná vyjádření, a poté jim zaslal otázky k písemnému zodpovězení, na které odpověděli ve lhůtách k tomu stanovených. Na jednání konaném dne 12. března 2020 je rovněž vyslechl.
Napadeným rozsudkem Tribunál zamítl návrh na náhradu škody uvedený v bodě 49 rozsudku v projednávané věci.
Zaprvé měl Tribunál v bodech 49 až 68 napadeného rozsudku v podstatě za to, že tento návrh, jak byl upřesněn IMG v jejím písemném vyjádření v návaznosti na částečné vrácení věci Soudním dvorem, je nepřípustný v rozsahu, v němž směřuje k získání náhrady celé řady škod, které buď přistupovaly k těm, jež jsou uvedeny v žalobě, nebo ve vztahu k nim změnily povahu. Tribunál zejména odmítl jako nepřípustné body návrhových žádání uvedeného návrhu, kterými se IMG snažila prostřednictvím příkazů jednat a veřejných prohlášení spolu s úroky z prodlení získat naturální náhradu majetkové újmy, která jí údajně vznikla v důsledku rozhodnutí ze dne 8. května 2015. Kromě toho uvedený soud odmítl jako nepřípustný bod návrhových žádání, kterým se IMG domáhala náhrady nemajetkové újmy vyčíslené na 10 milionů eur, a nikoli již na symbolické jedno euro, jak tomu bylo v této žalobě.
Naproti tomu návrh na náhradu škody byl shledán přípustným v rozsahu, v němž se týkal určitých majetkových újem a nemajetkové újmy, jejichž náhrady se IMG domáhala v uvedené žalobě.
Zadruhé měl Tribunál v bodech 75 až 93 napadeného rozsudku v podstatě za to, že přestože je rozhodnutí ze dne 8. května 2015 protiprávní z důvodů uvedených Soudním dvorem v rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P, neporušilo žádnou právní normu, jejímž cílem je přiznat práva jednotlivcům.
V tomto ohledu Tribunál v bodech 76 až 88 uvedeného rozsudku zamítl jako neopodstatněnou argumentaci IMG, podle které je třeba mít za to, že ustanovení finančních předpisů z let 2002 a 2012, v rozporu s nimiž bylo toto rozhodnutí přijato, musí být vykládána ve světle určitých pravidel mezinárodního práva veřejného týkajících se pojmu „mezinárodní organizace“ uvedených v těchto ustanoveních tak, že jejich cílem je přiznat subjektům, kterým Komise přiznala postavení mezinárodní organizace ve smyslu uvedených ustanovení, právo být nadále jako takové uznány.
Stejně tak v bodech 89 až 93 napadeného rozsudku Tribunál zamítl jako neopodstatněnou argumentaci IMG, podle které protiprávnost, kterou je stiženo rozhodnutí ze dne 8. května 2015, jak byla určena Soudním dvorem v rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P, musí být kvalifikována jako porušení právní normy vyplývající ze zásady řádné správy, jejímž cílem je přiznat práva jednotlivcům, a sice povinnosti, podle které byla Komise povinna pečlivě a nestranně posoudit její situaci a její případné postavení mezinárodní organizace s ohledem na relevantní ustanovení finančních předpisů z let 2002 a 2012.
Tribunál opřel tento závěr o tři soubory úvah. Nejprve uvedl, že z jeho ustálené judikatury vyplývá, že zásada řádné správy, která je nyní zakotvena v článku 41 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), sama o sobě nepřiznává práva jednotlivcům, s výjimkou případu, kdy je výrazem zvláštních práv, jako je právo na to, aby jejich záležitosti byly řešeny nestranně, spravedlivě a v přiměřené lhůtě. Dále připomněl, že z právního popouzení provedeného v napadeném rozsudku vyplývá, že postavení IMG jako mezinárodní organizace ve smyslu finančních předpisů z let 2002 a 2012 může být legálně zpochybněno Komisí, takže tomuto orgánu nelze platně vytýkat, že s tímto subjektem neuzavřel nové pověřovací dohody v rámci nepřímého řízení. Tribunál konečně uvedl, že mimo tento argument IMG neprokázala, v čem protiprávnost, která vedla Soudní dvůr ke zrušení rozhodnutí ze dne 8. května 2015, představuje porušení povinnosti Komise přezkoumat její situaci nestranně ve světle všech užitečných informací.
Zatřetí a na posledním místě Tribunál v bodech 94 až 97 napadeného rozsudku v podstatě rozhodl, že porušení finančních předpisů z let 2002 a 2012, kterého se IMG dovolává, se každopádně nejeví jako dostatečně závažné, jelikož dotyčná neprokázala, že Komise neměla žádný prostor pro uvážení při provádění těchto předpisů.
Na základě těchto důvodů dospěl Tribunál v bodech 98 až 101 napadeného rozsudku k závěru, že návrh IMG na náhradu škody musí být zamítnut v plném rozsahu.
2.

Věc T‑645/19
Souběžně s průběhem řízení ve věci T‑381/15 RENV si Komise a IMG vyměnily korespondenci týkající se splnění povinností vyplývajících z rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P. Z této korespondence vyplývá, že Komise měla původně za to, že zrušení rozhodnutí ze dne 16. prosince 2014 a ze dne 8. května 2015 bylo založeno na nedostatku odůvodnění těchto rozhodnutí, zatímco IMG měla za to, že jejich zrušení po meritorní stránce mělo za následek donutit Komisi, aby IMG přiznala postavení mezinárodní organizace ve smyslu finančních předpisů z let 2002 a 2012.
V rámci této výměny korespondence zaslala Komise IMG dne 18. července 2019 dopis, který byl v bodě 31 napadeného usnesení, jenž nebyl před Soudním dvorem zpochybněn, popsán následovně:
„Dopisem ze dne 18. července 2019 […] Komise nejprve tvrdila, že v rozsudku [C‑183/17 P a C‑184/17 P] Soudní dvůr nedospěl k závěru, [že IMG] je mezinárodní organizací, takže splnění povinností vyplývajících z uvedeného rozsudku nevyžaduje ‚automatické uznání IMG za mezinárodní organizaci, ale přehodnocení jejího právního postavení s ohledem na dostupné informace a použitelná finanční pravidla‘. Komise dále zopakovala svou žádost, aby [IMG] předložila dokumenty uvedené v dopise ze dne 6. května 2019 […], a upřesnila, že v případě odmítnutí [IMG] se obrátí přímo na státy, které IMG považuje za své členy […]. Komise konečně opětovně uvedla, že posouzení postavení [IMG] jako mezinárodní organizace je otázkou předcházející splnění povinností vyplývajících z rozsudku [C‑183/17 P a C‑184/17 P] i v rozsahu, v němž bylo tímto rozsudkem zrušeno rozhodnutí ze dne 16. prosince 2014.“
Návrhem došlým soudní kanceláři Tribunálu dne 26. září 2019 podala IMG žalobu znějící na zrušení dopisu ze dne 18. července 2019 z důvodu, že Komise nebyla oprávněna provést nové posouzení jejího postavení mezinárodní organizace ani požádat její členy o poskytnutí informací v tomto směru. IMG se dále domáhala zaprvé náhrady nemajetkové újmy, která jí byla způsobena tímto dopisem, zadruhé různých majetkových újem, které sice vyplývají z rozhodnutí ze dne 8. května 2015, avšak přetrvávají v důsledku uvedeného dopisu, a zatřetí náhrady újmy, která jí vznikla v důsledku rozhodnutí ze dne 16. prosince 2014, ale pouze v rozsahu, v němž rovněž přetrvávala v důsledku téhož dopisu.
Napadeným usnesením Tribunál uvedenou žalobu zamítl. Pokud jde o bod návrhových žádání směřující ke zrušení dopisu ze dne 18. července 2019, měl Tribunál v bodech 45 až 76 tohoto usnesení za to, že tento bod návrhových žádání je nepřípustný v podstatě z toho důvodu, že tento dopis je přípravným opatřením pro rozhodnutí, které je Komise povinna přijmout ke splnění povinností vyplývajících z rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P.
Pokud jde o bod návrhových žádání směřující k náhradě újmy způsobené dopisem ze dne 18. července 2019, Tribunál měl za to, že je zjevně nepřípustný ze tří důvodů, z nichž první vychází z úzké vazby mezi nemajetkovou újmou uplatňovanou IMG a bodem návrhových žádání směřujícím ke zrušení uvedeného dopisu, který je sám nepřípustný (body 80 a 81 napadeného usnesení), druhý vychází z existence překážky litispendence související se spojitostmi mezi některými majetkovými újmami uplatňovanými IMG s újmami, jež byly předmětem věci T‑381/15 RENV (body 82 až 85 tohoto usnesení), a třetí vychází z nejasnosti a nepřesnosti spisů IMG ohledně ostatních majetkových újem, jejichž náhrada byla požadována (body 86 až 93 uvedeného usnesení).
III.

Návrhová žádání účastnic řízení a řízení před Soudním dvorem
A.

Návrhová žádání účastnic řízení
Kasačním opravným prostředkem podaným ve věci C‑619/20 P IMG navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
napadené usnesení zrušil;
–
vrátil věc T‑645/19 Tribunálu a
–
uložil Komisi náhradu nákladů řízení vzniklých v prvním stupni i v řízení o kasačním opravném prostředku.
Kasačním opravným prostředkem podaným ve věci C‑620/20 P IMG navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
napadený rozsudek zrušil;
–
vydal konečné rozhodnutí ve věci v tom smyslu, že uloží Unii povinnost nahradit škodu způsobenou rozhodnutím ze dne 8. května 2015, a
–
uložil Komisi náhradu nákladů řízení vzniklých v prvním stupni i v řízení o kasačním opravném prostředku.
V každé z těchto věcí Komise navrhuje, aby Soudní dvůr zamítl kasační opravný prostředek a uložil IMG náhradu nákladů řízení.
B.

Řízení před Soudním dvorem
Dne 16. června 2021, tedy po ukončení písemné části řízení v obou projednávaných věcech, informovala Komise Soudní dvůr, že dopisem ze dne 8. června 2021 (dále jen „dopis ze dne 8. června 2021“) sdělila IMG konečné posouzení jejího postavení, které provedla za účelem splnění povinností vyplývajících z rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P. Komise upřesnila, že z tohoto posouzení obsaženého v dokumentu nadepsaném „Konečné posouzení právního postavení [IMG] pro účely její způsobilosti k nepřímému řízení“ vyplývá, že IMG nemůže být kvalifikována jako mezinárodní organizace ve smyslu finančních předpisů z let 2002, 2012 a 2018, a že v důsledku toho nemůže být pověřena úkoly souvisejícími s plněním rozpočtu v tomto postavení. Komise rovněž v podstatě uvedla, že uvedené posouzení musí být považováno za použitelné se zpětnou účinností od rozhodnutí ze dne 16. prosince 2014 a ze dne 8. května 2015, takže ve věci C‑619/20 P a ve věci C‑620/20 P má nebo může mít za následek, že se spor stane bezpředmětným nebo vede ke ztrátě právního zájmu IMG na podání kasačního opravného prostředku.
V odpovědi na otázku Soudního dvora Komise uvedla, že uvedením této informace hodlá v každé z těchto věcí vznést nový důvod ve smyslu čl. 127 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora, který se použije na kasační opravné prostředky podle čl. 190 odst. 1 tohoto jednacího řádu.
Na základě čl. 127 odst. 2 uvedeného jednacího řádu byla IMG stanovena lhůta k zaujetí stanoviska k této argumentaci Komise, což IMG učinila včas.
IV.

Ke kasačním opravným prostředkům
Vzhledem k tomu, že obě projednávané věci spolu souvisejí, je po vyslechnutí soudce zpravodaje, generálního advokáta a účastnic řízení třeba je spojit pro účely rozsudku na základě článku 54 jednacího řádu.
A.

K předmětu sporů a právnímu zájmu na podání kasačního opravného prostředku
1.

Argumentace účastnic řízení
Na podporu argumentace uvedené v bodech 70 a 71 tohoto rozsudku předložila Komise dopis ze dne 8. června 2021, ke kterému je připojen dokument nadepsaný „Konečné posouzení právního postavení [IMG] pro účely její způsobilosti k nepřímému řízení“, uvedený v bodě 70 tohoto rozsudku.
Z tohoto dokumentu zaprvé vyplývá, že ustanovení finančních předpisů z let 2002 a 2012, na která se vztahuje rozsudek C‑183/17 P a C‑184/17 P, byla v průběhu řízení vedoucího k vydání tohoto rozsudku nahrazena novými ustanoveními obsaženými ve finančním nařízení z roku 2018, která je podle Komise třeba vzít v úvahu pro účely nového posouzení situace a právního postavení IMG, které vyžaduje splnění povinností vyplývajících z uvedeného rozsudku.
Zadruhé Komise vyjadřuje v uvedeném dokumentu názor, že ustanovení finančního nařízení z roku 2018, která stanoví možnost pověřit úkoly souvisejícími s plněním rozpočtu mezinárodní organizace zřízené prostřednictvím „mezinárodních dohod“, musí být vykládána v tom smyslu, že mají stejný význam jako odkaz na mezinárodní organizace zřízené prostřednictvím „mezivládních dohod“, který byl obsažen ve finančních předpisech z let 2002 a 2012, a dále že oba tyto výrazy odkazují stejným způsobem na smlouvy formálně uzavřené několika státy, jež jsou samy zastoupeny osobami platně zmocněnými vyjádřit jejich souhlas.
Zatřetí Komise v něm uvádí, že za účelem splnění povinností vyplývajících z rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P se každého státu, který IMG prezentovala jako svého člena nebo bývalého člena, dotázala, zda tento subjekt představuje mezinárodní organizaci, jejímž jsou nebo byly členy, a dále zda mohou předložit mezinárodní dohodu, která takovou mezinárodní organizaci založila, jakož i jakýkoliv jiný relevantní dokument v tomto ohledu.
Začtvrté Komise v něm v podstatě uvádí, že z odpovědí, které jí byly zaslány těmito státy, vyplývá, že žádný z nich neuznal, že by v požadované formě uzavřel mezinárodní dohodu zakládající IMG jako mezinárodní organizaci, jejímž by byl členem. Z těchto odpovědí totiž vyplývá, že ve skutečnosti jednotlivé státy, u nichž je prokázáno, že buď podepsaly akt zakládající IMG nebo její stanovy, nebo se účastnily setkání, na němž byla IMG založena, nebo jsou součástí jejího řídícího výboru nebo jí poskytly financování, zřídily tento subjekt v průběhu roku 1994 prostřednictvím dokumentu politické a právně nezávazné povahy jakožto mezinárodní nástroj zaměřený a dočasně určený ke koordinaci financování rekonstrukce infrastruktury Bosny a Hercegoviny.
Zapáté Komise v něm dospěla k závěru, že s ohledem na tyto skutečnosti, různé připomínky, které jí v tomto ohledu předložila IMG, a jejich posouzení, které provedla, není prokázáno, že tento subjekt byl zřízen dohodou uzavřenou alespoň dvěma státy platně zastoupenými za tímto účelem, jakožto mezinárodní veřejná organizace, přestože existuje již více než dvacet let a od svého založení podstatně rozšířil oblast své činnosti. Uvedený subjekt proto nelze pověřit úkoly souvisejícími s plněním rozpočtu na základě ustanovení finančních předpisů z let 2002, 2012 a 2018, které umožňují pověřit takovými úkoly mezinárodní organizace.
IMG tvrdí, že argumentace Komise je nepodložená.
2.

Závěry Soudního dvora
Jak vyplývá z ustálené judikatury Soudního dvora, každá fyzická nebo právnická osoba, která podává kasační opravný prostředek, musí mít, stejně jako v případě podání žaloby na neplatnost, právní zájem na podání kasačního opravného prostředku nebo žaloby, jehož existence musí být posuzována s ohledem na předmět tohoto kasačního opravného prostředku nebo této žaloby a ke dni jejich podání. Dodržení tohoto základního požadavku je nepominutelnou podmínkou řízení, kterou může unijní soud kdykoli uplatnit i bez návrhu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 3. září 2009, Moser Baer India v. Rada,
C‑535/06 P
,
EU:C:2009:498
, bod
, a ze dne 21. ledna 2021, Německo v. Esso Raffinage,
C‑471/18 P
,
EU:C:2021:48
, bod
a citovaná judikatura).
Kromě toho tento právní zájem na zahájení řízení, stejně jako samotný předmět sporu, musí přetrvat až do vydání soudního rozhodnutí. V důsledku toho může zánik tohoto zájmu nebo předmětu v průběhu řízení vést unijní soud k tomu, aby případně i bez návrhu určil, že již není důvodné rozhodnout ve věci samé (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 19. října 1995, Rendo a další v. Komise,
C‑19/93 P
,
EU:C:1995:339
, bod
; ze dne 3. září 2009, Moser Baer India v. Rada,
C‑535/06 P
,
EU:C:2009:498
, bod
, a ze dne 4. září 2018, ClientEarth v. Komise,
C‑57/16 P
,
EU:C:2018:660
, bod
).
Konečně jak existence, tak přetrvávání právního zájmu na zahájení a pokračování řízení předpokládají, že žaloba nebo kasační opravný prostředek mohou ve svém výsledku přinést prospěch fyzické nebo právnické osobě, která je podala (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 28. května 2013, Abdulrahim v. Rada a Komise,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
, body
až
, a ze dne 4. září 2018, ClientEarth v. Komise,
C‑57/16 P
,
EU:C:2018:660
, bod
). Ve všech případech musí být tato otázka posuzována konkrétně (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. května 2013, Abdulrahim v. Rada a Komise,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
, bod
).
V projednávané věci je zaprvé nesporné, že ke dni, kdy byly podány projednávané kasační opravné prostředky, měly tyto kasační opravné prostředky předmět a že IMG odůvodnila právní zájem na jejich podání. Komise naproti tomu tvrdí, že tento předmět a tento zájem v průběhu řízení v projednávaných věcech zanikly z důvodu jejího rozhodnutí, obsaženého v dopise ze dne 8. června 2021, nekvalifikovat IMG jako mezinárodní organizaci ve smyslu finančních předpisů z let 2002, 2012 a 2018 ve světle konečného posouzení jejího postavení, které provedla za účelem splnění povinností vyplývajících z rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P.
Zadruhé je toto rozhodnutí výsledkem posuzování, jehož výchozím bodem je dopis ze dne 18. července 2019 zmíněný v bodě 63 tohoto rozsudku, jehož zrušení se IMG domáhá. Kromě toho se uvedené rozhodnutí zakládá, jak vyplývá z argumentů Komise shrnutých v bodech 76 až 78 tohoto rozsudku, na souboru informací, které tento orgán shromáždil v rámci předmětného posuzování. Konečně předmětem žaloby ve věci T‑645/19 podané IMG proti tomuto dopisu a kasačního opravného prostředku ve věci C‑619/20 P, který IMG podala v návaznosti na zamítnutí této žaloby napadeným usnesením, je zejména zpochybnění samotné možnosti Komise provést takové posuzování, jak vyplývá z bodu 64 uvedeného rozsudku.
Tyto okolnosti jako celek přitom vylučují závěr, že se tento kasační opravný prostředek stal bezpředmětným nebo že IMG ztratila právní zájem na podání uvedeného kasačního opravného prostředku, jelikož by tento kasační opravný prostředek nebyl způsobilý ve svém výsledku přinést jí prospěch. Pokud by se po přezkumu, který má Soudní dvůr provést, ukázalo, že kasační opravný prostředek je opodstatněný a napadené usnesení musí být zrušeno, toto zrušení by totiž vedlo k odstranění dopisu ze dne 18. července 2019 z právního řádu a mohlo by mít s ohledem na vazby existující mezi tímto dopisem a dopisem ze dne 8. června 2021 důsledky pro legalitu posledně zmíněného dopisu, o kterém obě účastnice řízení uvádějí, že jej IMG zpochybňuje v rámci žaloby, která byla zapsána do rejstříku soudní kanceláře Tribunálu pod číslem T‑509/21 a která byla tímto soudem ke dni podání těchto kasačních opravných prostředků ještě projednávána.
Zatřetí a na posledním místě je třeba uvést, že dopis ze dne 8. června 2021, jak jej prezentovala Komise, podle všeho nemůže mít žádný dopad na předmět kasačního opravného prostředku ve věci C‑620/20 P nebo na právní zájem IMG na podání kasačního opravného prostředku v tomto rámci.
Předmětem tohoto kasačního opravného prostředku a žaloby ve věci T‑381/15 RENV, která mu předcházela, je totiž náhrada nemajetkové a majetkové újmy, kterou IMG údajně utrpěla v důsledku rozhodnutí ze dne 8. května 2015, kterým ji Komise informovala – jak bylo uvedeno v bodě 31 tohoto rozsudku – o svém rozhodnutí již s ní neuzavřít novou pověřovací dohodu podle ustanovení finančních předpisů z let 2002 a 2012, která umožňují pověřit úkoly souvisejícími s plněním rozpočtu mezinárodní organizace, vzhledem k existenci pochybností o jejím postavení mezinárodní organizace ve smyslu těchto ustanovení.
Vzhledem k tomu, že – jak vyplývá z bodů 46 až 49 a 51 tohoto rozsudku – Soudní dvůr určil protiprávnost tohoto rozhodnutí v rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P, vzhledem k neopodstatněnosti, z právního i faktického hlediska, úvah, které vedly Komisi k takovýmto pochybnostem, a že odůvodnění, o které se opírá toto zjištění, zakládá v souladu s ustálenou judikaturou (rozsudky ze dne 14. září 1999, Komise v. AssiDomän Kraft Products a další,
C‑310/97 P
,
EU:C:1999:407
, body
, a ze dne 19. dubna 2012, Artegodan v. Komise,
C‑221/10 P
,
EU:C:2012:216
, bod
), překážku věci pravomocně rozsouzené, neboť představuje nezbytnou oporu pro výrok tohoto zrušujícího rozsudku, otázka, zda toto protiprávní rozhodnutí mohlo způsobit nemajetkovou a majetkovou újmu, jejíž nápravy je IMG oprávněna se domáhat, nemůže být dotčena okolností, že Komise dospěla v rozhodnutí přijatém o šest let později a založeném na odlišném právním a skutkovém posouzení k závěru, že na IMG nelze nahlížet jako na mezinárodní organizaci. V rámci žaloby na náhradu škody musí totiž být protiprávnost aktu nebo jednání, které mohou založit mimosmluvní odpovědnost Unie, posuzována v závislosti na právních a skutkových okolnostech existujících v okamžiku přijetí uvedeného aktu nebo jednání (rozsudek ze dne 10. září 2019, HTTS v. Rada,
C123/18 P
, -
EU:C:2019:694
, bod
).
Z výše uvedeného vyplývá, že argumentace Komise týkající se bezpředmětnosti projednávaných kasačních opravných prostředků nebo ztráty právního zájmu IMG na podání kasačního opravného prostředku není podložená.
B.

Ke kasačnímu opravnému prostředku C‑619/20 P
Na podporu svých návrhových žádání uplatňuje IMG dva důvody kasačního opravného prostředku, vycházející z nesprávných právních posouzení, kterými je stiženo odmítnutí jejího návrhu na zrušení dopisu ze dne 18. července 2019 jako nepřípustného (body 43 až 76 napadeného usnesení), a odmítnutí jejího návrhu na náhradu škody, která jí vznikla v důsledku tohoto dopisu, jako zjevně nepřípustného (body 77 až 93 téhož usnesení).
1.

K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
a)

Argumentace účastnic řízení
IMG tvrdí, že úvaha, podle které Tribunál dovodil, že dopis ze dne 18. července 2019 nepředstavuje akt napadnutelný žalobou na neplatnost, je stižena několika vadami spočívajícími v nesprávném právním posouzení.
Tento dopis totiž podle ní obsahoval konečné rozhodnutí Komise vyhovět rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P tím, že bude nově posouzeno postavení IMG s ohledem na ustanovení finančních předpisů z let 2002 a 2012 s ohledem na doplňující informace, které má poskytnout dotyčná, a pokud je neposkytne, pak případně státy, které prezentovala jako členské státy nebo bývalé členské státy. K takovému explicitnímu rozhodnutí se implicitně, ale nutně připojuje rozhodnutí nevyhovět uvedenému rozsudku tím, že IMG vrátí do situace mezinárodní organizace uznané zejména Komisí, ve které se údajně nacházela před přijetím obou aktů zrušených Soudním dvorem.
Tribunál se přitom podle IMG tím, že těmto rozhodnutím neuznal napadnutelný charakter, nejprve dopustil nesprávného právního posouzení spočívajícího v tom, že odmítl postihnout porušení článku 266 prvního pododstavce SFEU ze strany Komise, který ukládá unijním orgánům povinnost, aby v případě zrušení aktu, jehož jsou autorem, přijaly opatření vyplývající z rozsudku, kterým bylo rozhodnuto o tomto zrušení. Konkrétně body 53 až 59, 61 až 66, 68 až 70 a 73 až 76 napadeného usnesení nerespektují překážku věci rozsouzené, která se váže k rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P, z jehož rozhodujících bodů odůvodnění (body 92 až 96 a 104) vyplývá, že Komise byla povinna vrátit IMG do její dřívější situace uznané mezinárodní organizace ve smyslu finančních předpisů z let 2002 a 2012.
Dále tím, že nezohlednil skutečnost, že si IMG musí toto uznání zachovat, ledaže by její členové změnili její stanovy nebo ukončily její existenci, porušil Tribunál podle IMG různá pravidla mezinárodního práva veřejného týkající se pojmu „mezinárodní organizace“, na který odkazují tyto právní předpisy, jejichž dodržování je vzhledem k jejich přednosti před unijním sekundárním právem vyžadováno jak od tohoto soudu, tak od Komise v rámci plnění povinností vyplývajících z rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P.
Konečně Tribunál nesprávně použil zásady vyplývající z ustálené judikatury Soudního dvora ohledně pojmu „akt, který lze napadnout žalobou“, když dopis ze dne 18. července 2019 nekvalifikoval jako takový akt, navzdory jeho znění, souvislostem jeho přijetí a právním účinkům explicitního a implicitního rozhodnutí, která obsahoval.
Komise tvrdí, že tento důvod kasačního opravného prostředku není opodstatněný.
b)

Závěry Soudního dvora
Žalobu na neplatnost lze podat na základě čl. 263 prvního pododstavce SFEU proti jakémukoli ustanovení nebo opatření přijatému orgány, institucemi nebo jinými subjekty Unie v jakékoliv formě, jehož účelem je vyvolat závazné právní účinky, jimiž mohou být dotčeny zájmy fyzické nebo právnické osoby tím, že podstatným způsobem mění její právní postavení (rozsudek ze dne 31. ledna 2019, International Management Group v. Komise,
C‑183/17 P a C‑184/17 P
,
EU:C:2019:78
, bod
a citovaná judikatura).
K určení, zda má napadený akt v daném případě vyvolat závazné právní účinky, je zaprvé třeba – jak vyplývá z ustálené judikatury Soudního dvora – vycházet z podstaty tohoto aktu a posoudit jeho účinky podle takových objektivních kritérií, jako je obsah dotčeného aktu, případně s přihlédnutím k souvislostem přijetí tohoto aktu, jakož i pravomocem orgánu, instituce nebo jiného subjektu Unie, jež jsou jeho autorem. Tyto pravomoci musí být posuzovány nikoli abstraktně, ale jako prvky, které mohou objasnit konkrétní analýzu obsahu uvedeného aktu, která má ústřední a nezbytný charakter (rozsudek ze dne 21. ledna 2021, Německo v. Esso Raffinage,
C‑471/18 P
,
EU:C:2021:48
, bod
a citovaná judikatura).
Zadruhé z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že v případě, že stejně jako v projednávané věci byl napadený akt přijat v návaznosti na zrušení dřívějšího aktu, je třeba přihlédnout k právním zvláštnostem, které charakterizují takovou situaci.
V tomto ohledu z článku 266 SFEU vyplývá, že orgán, instituce nebo jiný subjekt, jejichž akt byl prohlášen za neplatný, jsou povinny přijmout opatření nezbytná k zajištění souladu s rozsudkem zrušujícím tento akt, a aby dotyčný orgán vyhověl takovému rozsudku a vykonán v celém rozsahu, jsou povinny zohlednit nejen výrok rozsudku, ale i odůvodnění, které tvoří jeho nezbytnou oporu v tom smyslu, že je nutné za účelem určení přesného smyslu toho, co bylo ve výroku rozhodnuto (rozsudek ze dne 14. června 2016, Komise v. McBride a další,
C‑361/14 P
,
EU:C:2016:434
, bod
a citovaná judikatura).
Avšak vzhledem k tomu, že článek 266 SFEU neupřesňuje povahu opatření, která musí být přijata autorem zrušeného aktu za účelem splnění této povinnosti, je na tomto autorovi, aby tato opatření identifikoval (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. června 2016, Komise v. McBride a další,
C‑361/14 P
,
EU:C:2016:434
, body
a
), přičemž tento autor má široký prostor pro uvážení při volbě těchto opatření s tím, že tato opatření musí být v souladu s výrokem rozsudku, který tento akt zrušil, a s odůvodněním, které je jeho nezbytnou oporou (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. března 2018, Deichmann,
C‑256/16
,
EU:C:2018:187
, bod
a citovaná judikatura).
Zatřetí a na posledním místě z ustálené judikatury vyplývá, že v případě aktů, které jsou vypracovávány v několika procesních fázích, představuje v zásadě akt napadnutelný žalobou na neplatnost pouze opatření, které vyjadřuje konečné stanovisko příslušného orgánu, instituce nebo jiného subjektu Unie v řízení, s vyloučením mezitímních opatření, která slouží k přípravě konečného opatření, a která zejména vyjadřují mezitímní stanovisko (rozsudky ze dne 11. listopadu 1981, IBM v. Komise,
60/81
,
EU:C:1981:264
, body
a
, a ze dne 3. června 2021, Maďarsko v. Parlament,
C‑650/18
,
EU:C:2021:426
, body
a
).
Podání žaloby na neplatnost vůči opatření vyjadřujícímu mezitímní stanovisko by totiž mohlo vést unijní soud k posuzování otázek, ke kterým ještě příslušný orgán, instituce nebo jiný subjekt neměly příležitost se vyslovit, což by bylo neslučitelné se systémem rozdělení pravomocí a opravných prostředků stanoveným Smlouvou o FEU (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 13. října 2011, Deutsche Post a Německo v. Komise,
C‑463/10 P a C‑475/10 P
,
EU:C:2011:656
, bod
, a ze dne 15. března 2017, Stichting Woonlinie a další v. Komise,
C‑414/15 P
,
EU:C:2017:215
, bod
).
Kromě toho, je-li možné protiprávnost, kterou může být stiženo mezitímní opatření, namítat na podporu žaloby na neplatnost, kterou lze podat proti konečnému opatření, jehož je přípravnou fází, tato žaloba poskytuje záruku dostatečné soudní ochrany dotčených osob (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 13. října 2011, Deutsche Post a Německo v. Komise,
C‑463/10 P a C‑475/10 P
,
EU:C:2011:656
, body
a
, a ze dne 6. října 2021, Poggiolini v. Parlament (
C‑408/20 P
,
EU:C:2021:806
, bod
).
V projednávané věci dospěl Tribunál k závěru, že dopis ze dne 18. července 2019 není s ohledem na svůj obsah, jak byl připomenut v bodě 63 tohoto rozsudku, aktem, který by mohl být napaden žalobou na neplatnost, jelikož představuje přípravné opatření.
Konkrétně měl tento soud nejprve v bodech 51 a 52 napadeného usnesení za to, že tento dopis musí být analyzován tak, že vyjadřuje stanovisko Komise, podle kterého tento orgán považoval za nezbytné získat informace, které mu mají umožnit posoudit postavení IMG jako mezinárodní organizace ve smyslu použitelných předpisů, a zaujmout konečné stanovisko Komise k této otázce za účelem splnění její povinnosti vyhovět rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P.
Dále měl Tribunál v bodech 54, 59 až 69 a 71 až 75 napadeného usnesení v podstatě za to, že s ohledem na kontext, v němž byl uvedený dopis vypracován, na výrok a odůvodnění rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P, jakož i na posuzovací pravomoc, kterou má Komise k tomu, aby splnila svou povinnost vyhovět tomuto rozsudku, měla Komise možnost, ne-li povinnost provést nové posouzení postavení IMG jako mezinárodní organizace s ohledem na použitelné předpisy a snažit se o to, aby za tímto účelem získala informace, které považovala za nutné k zaujetí konečného stanoviska k této otázce.
Konečně z toho Tribunál v bodě 76 napadeného usnesení vyvodil, že dopis ze dne 18. července 2019 představuje přípravné opatření pro rozhodnutí, které byla Komise povinna přijmout k vyhovění rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P.
V tomto ohledu je třeba uvést, že pokud jde v první řadě o argumenty IMG, které jsou shrnuty v bodě 94 tohoto rozsudku, Tribunál se vzhledem k zásadám vyplývajícím z judikatury připomenutým v bodech 100 až 102 tohoto rozsudku nedopustil nesprávného právního posouzení, když určil – jak bylo shrnuto v bodě 108 uvedeného rozsudku – právní důsledky, které bylo v rámci analýzy napadnutelnosti dopisu ze dne 18. července 2019 třeba vyvodit zaprvé z existence rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P, zadruhé z posuzovací pravomoci Komise k tomu, aby splnila svou povinnost přijmout opatření nezbytná k vyhovění tomuto rozsudku, a zatřetí z překážky věci pravomocně rozsouzené, která se vztahuje jak k výroku tohoto zrušujícího rozsudku, tak k odůvodnění, které tvoří jeho nezbytnou oporu, jak bylo připomenuto v bodě 89 tohoto rozsudku.
Konkrétně, jak tento soud správně podotkl, z bodů 57 až 59, 61 a 88 až 90 rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P jasně vyplývá, že Komise má povinnost ujistit se, že subjekty, které pověřila nebo hodlá pověřit úkoly souvisejícími s plněním rozpočtu na základě ustanovení finančních předpisů z let 2002 a 2012 o nepřímém řízení rozpočtu Unie mezinárodními organizacemi, mají takové postavení ve smyslu těchto ustanovení. Kromě toho má tento orgán v případě pochybností v tomto ohledu povinnost rozptýlit tyto pochybnosti a shromáždit veškeré informace nezbytné k odůvodnění svého rozhodnutí z právního i faktického hlediska, a to s přihlédnutím k právním důsledkům tohoto rozhodnutí pro dotyčný subjekt.
Kromě toho z bodů 92 až 97 a 104 rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P, jejichž obsah byl připomenut v bodech 22 a 23 usnesení C‑183/17 P-INT, jasně vyplývá, že rozhodnutí, která byla zrušena Soudním dvorem, nebyla odůvodněna z právního ani faktického hlediska.
S ohledem na tato posouzení a tato zjištění, která jsou oporou výroku tohoto rozsudku, nebyla Komise povinna vrátit IMG do dřívější situace uznané mezinárodní organizace, ve které se podle tvrzení IMG nacházela, ale mohla splnit svou povinnost vyhovět rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P tím, že přijala procesní opatření, která by jí umožnila napravit vadu zjištěnou Soudním dvorem a potenciálně přijmout nový akt, který by nahradil rozhodnutí zrušená Soudním dvorem poté, co obdržela informace, které považovala za nezbytné k tomu, aby tento nový akt odůvodnila z právního i faktického hlediska.
Pokud jde v druhé řadě o argumenty IMG shrnuté v bodě 96 tohoto rozsudku, je třeba uvést, že s ohledem na právní důsledky, které Tribunál platně vyvodil z rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P, se Tribunál nedopustil nesprávné právní kvalifikace skutkových okolností, když v bodě 76 napadeného usnesení dospěl k závěru, že dopis ze dne18. července 2019 musí být s ohledem na svůj obsah považován za přípravné opatření vyjadřující mezitímní stanovisko Komise ohledně postavení IMG jako mezinárodní organizace ve smyslu použitelných předpisů.
Vzhledem k tomu, že příslušný orgán hodlal provést posouzení tohoto postavení, mohlo být takové opatření ve světle zásad vytyčených judikaturou připomenutých v bodech 103 a 104 tohoto rozsudku platně kvalifikováno jako přípravné opatření.
Pokud jde v třetí řadě o argumenty IMG shrnuté v bodě 95 tohoto rozsudku, je třeba konstatovat, že se týkají důsledků, které je podle ní třeba vyvodit z některých pravidel mezinárodního práva veřejného týkajících se pojmu „mezinárodní organizace“ v rámci posouzení jejího případného postavení mezinárodní organizace ve smyslu použitelných předpisů, tedy otázky, o které Komise v dopise ze dne 18. července 2019 uvedla, že ji chce posoudit před jakýmkoliv zaujetím konečného stanoviska. S ohledem na judikaturu připomenutou v bodech 104 a 105 tohoto rozsudku přitom takové argumenty, i kdyby byly opodstatněné, nemohou vést k uznání napadnutelnosti tohoto dopisu.
Ze všech výše uvedených důvodů není tento důvod kasačního opravného prostředku opodstatněný, a proto musí být zamítnut.
2.

K druhému důvodu kasačního opravného prostředku
a)

Argumentace účastnic řízení
IMG nejprve tvrdí, že jelikož byl bod návrhových žádání znějící na zrušení dopisu ze dne 18. července 2019 přípustný, byl přípustný i bod návrhových žádání znějící na náhradu nemajetkové újmy způsobené tímto dopisem, na rozdíl od toho, co Tribunál uvedl v bodech 80 a 81 napadeného usnesení.
Dále má za to, že ani bod návrhových žádání znějící na náhradu majetkové újmy způsobené rozhodnutím ze dne 8. května 2015 nemohl být odmítnut jako nepřípustný z důvodu překážky věci zahájené založené ve věci T‑381/15 RENV, jak nesprávně rozhodl Tribunál v bodech 82 až 85 tohoto usnesení. I když dotčené újmy vyplývaly z tohoto rozhodnutí, byly konkrétně a výlučně uplatňovány v rozsahu, v němž přetrvávaly v důsledku tohoto dopisu.
Konečně stejně tak se bod návrhových žádání znějící na náhradu majetkové újmy, která vyplývala z rozhodnutí ze dne 16. prosince 2014, týkal konkrétně a výlučně této újmy v rozsahu, v němž přetrvávala v důsledku dopisu ze dne 18. července 2019, takže se Tribunál rovněž dopustil nesprávného právního posouzení tím, že jej v bodech 86 až 93 uvedeného usnesení odmítl jako nepřípustný.
Komise má za to, že tento důvod kasačního opravného prostředku je zčásti neopodstatněný a ve zbývající části irelevantní.
b)

Závěry Soudního dvora
V tomto ohledu, pokud jde v první řadě o argument IMG týkající se závěrů uvedených Tribunálem v bodech 80 a 81 napadeného usnesení, stačí konstatovat, že zatímco IMG v podstatě pouze tvrdí, že tyto závěry musí být považovány za stižené nesprávným právním posouzením, pokud by se ukázalo, že bod návrhových žádání znějící na zrušení dopisu ze dne 18. července 2019 byl neprávem odmítnut jako nepřípustný, z bodu 117 tohoto rozsudku vyplývá, že Tribunál oprávněně odmítl tento návrh jako nepřípustný.
Pokud jde v druhé řadě o bod návrhových žádání znějící na náhradu majetkové újmy, která sice vyplývala z rozhodnutí ze dne 8. května 2015, ale přetrvávala v důsledku dopisu ze dne 18. července 2019, je třeba poznamenat, že jak Tribunál právem připomněl v bodě 82 napadeného usnesení, z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že žaloba na neplatnost nebo žaloba na náhradu škody, která je podána po podání jiné žaloby mezi týmiž účastníky řízení a směřující ke stejnému účelu a založená na stejných žalobních důvodech, musí být odmítnuta jako nepřípustná z důvodu překážky věci zahájené (usnesení ze dne 1. dubna 1987, Ainsworth a další v. Komise,
159/84, 267/84, 12/85 a 264/85
,
EU:C:1987:172
, body
a
, a rozsudek ze dne 5. dubna 2017, Changshu City Standard Parts Factory a Ningbo Jinding Fastener v. Rada,
C‑376/15 P a C‑377/15 P
,
EU:C:2017:269
, bod
).
Tribunál přitom správně použil tuto judikaturu v projednávané věci v bodech 83 až 85 napadeného usnesení, jelikož návrh IMG na náhradu škody byl podán po podání návrhu na náhradu škody, který byl předmětem věci T‑381/15 RENV, v níž IMG podal návrh proti témuž účastníkovi řízení, jejímž účelem byla stejná náhrada škody a týkala se majetkové újmy, která ačkoli přetrvávala v důsledku dopisu ze dne 18. července 2019, vyplývala podle dotyčné samé z rozhodnutí dotčeného v této dřívější věci.
V třetí řadě a na posledním místě, pokud jde o obdobný argument IMG týkající se jejího bodu návrhového žádání znějícího na náhradu újmy, která byla sice způsobena rozhodnutím ze dne 16. prosince 2014, ale přetrvávala v důsledku dopisu ze dne 18. července 2019, stačí uvést, že tento argument je irelevantní. K odmítnutí tohoto bodu návrhových žádání jako nepřípustného totiž Tribunál v bodech 91 až 93 napadeného usnesení vycházel nikoli z faktických nebo procesních úvah týkajících se povahy nebo původu tvrzené újmy, ale z nedodržení formálních náležitostí žalob uvedených v čl. 76 písm. d) jeho jednacího řádu, když měl v podstatě za to, že argumentace na podporu uvedeného bodu návrhových žádání byla příliš úsečná a nepřesná k tomu, aby mohl rozhodnout.
Vzhledem k tomu, že ani tento důvod kasačního opravného prostředku není opodstatněný, musí být kasační opravný prostředek zamítnut.
C.

Ke kasačnímu opravnému prostředku ve věci C‑620/20 P
Na podporu svých návrhových žádání uplatňuje IMG dva důvody kasačního opravného prostředku vycházející z nesprávných právních posouzení, kterými je stiženo zamítnutí části jejích bodů návrhových žádání znějících na náhradu škody jako neopodstatněných (body 69 až 100 napadeného rozsudku) a odmítnutí zbývající části těchto bodů návrhových žádání jako nepřípustných (body 40 až 68 uvedeného rozsudku).
1.

K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
a)

Argumenty účastnic řízení
Pokud jde o body návrhových žádání znějících na náhradu škody, které byly v napadeném rozsudku zamítnuty po meritorní stránce, IMG zaprvé tvrdí, že Tribunál tím, že nevyvodil důsledky ze zrušení rozhodnutí ze dne 8. května 2015 rozsudkem C‑183/17 P a C‑184/17 P, porušil zásadu překážky věci pravomocně rozsouzené, jak je zakotvena v čl. 61 druhém pododstavci statutu Soudního dvora Evropské unie, podle které je v případě vrácení věci Tribunálu tento soud vázán právním názorem Soudního dvora. Ačkoli totiž Soudní dvůr dospěl k závěru, že pochybnosti Komise o postavení IMG jako mezinárodní organizace jsou neodůvodněné, Tribunál v bodech 82 až 86 napadeného rozsudku odmítl připustit, že Komise již neměla právo vznést v tomto ohledu pochybnosti.
Zadruhé IMG tvrdí, že se Tribunál dopustil v bodech 86 až 88 napadeného rozsudku řady nesprávných právních posouzení, když odmítl připustit, že protiprávnost určená Soudním dvorem je kvalifikována ve světle relevantních ustanovení finančních předpisů z let 2002 a 2012 a pravidel mezinárodního práva veřejného, která je třeba zohlednit pro pochopení pojmu „mezinárodní organizace“, na který tato ustanovení odkazují, jako porušení právního pravidla, jehož účelem je přiznání práv subjektům, které Unie pověřila úkoly souvisejícími s plněním rozpočtu.
V tomto ohledu IMG nejprve tvrdí, že jakmile byl určitý subjekt uznán za mezinárodní organizaci, nemůže již být tomuto subjektu upřeno takové postavení z důvodu konečné povahy a namítatelnosti tohoto uznání vyplývajícího z mezinárodního práva veřejného, dokud se státy, které jsou jeho členy, samy nerozhodly změnit jeho stanovy nebo ukončit jeho existenci. V důsledku toho má takový subjekt na základě tohoto práva a po celou dobu své existence právo zůstat uznán jako takový.
Dále zpochybnění postavení mezinárodní organizace, které bylo takto uznáno danému subjektu, nemůže být odůvodněno zvláštní či autonomní povahou pojmu „mezinárodní organizace“ ve smyslu finančních předpisů z let 2002 a 2012, jelikož tyto předpisy musí být vykládány v souladu s relevantními pravidly mezinárodního práva veřejného, s přihlédnutím k vyššímu postavení v hierarchii norem, které tato pravidla zaujímají.
IMG konečně v podstatě tvrdí, že zohlednění všech právních a skutkových okolností relevantních v projednávané věci mělo Tribunál vést k závěru, že její postavení mezinárodní organizace nevyvolává žádné důvodné pochybnosti.
Zatřetí IMG vytýká Tribunálu, že se v bodech 89 až 93 napadeného rozsudku dopustil nesprávného právního posouzení, když odmítl určit existenci porušení práva na řádnou správu, jež mohlo založit odpovědnost Unie, s přihlédnutím k protiprávnosti, kterou Soudní dvůr shledal v rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P. S ohledem na nedůvodnost pochybností, které vedly Komisi ke zmrazení jejích smluvních vztahů s IMG, v rozhodnutí ze dne 8. května 2015, jakož i na zjevně nesprávné posouzení skutkového stavu, kterým je stiženo toto rozhodnutí, je totiž jasné, že tato protiprávnost představuje porušení práva na řádnou správu, jak je zakotveno v článku 41 Listiny, a konkrétně povinnosti, kterou měl tento orgán podle uvedeného článku, zkoumat její situaci s náležitou péčí, v souladu s judikaturou Soudního dvora vzešlou z rozsudku ze dne 21. listopadu 1991, Technische Universität München (
C‑269/90
,
EU:C:1991:438
, bod
).
Začtvrté se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodech 96 a 97 napadeného rozsudku dospěl k závěru, že porušení finančních předpisů z let 2002 a 2012, na které poukázala IMG, nebylo každopádně dostatečně závažné.
V odpověď má Komise zaprvé za to, že výtka, podle které Tribunál porušil čl. 61 druhý pododstavec statutu Soudního dvora Evropské unie, je nepřípustná, irelevantní a nepodložená. Týká se totiž závěrů Tribunálu o neexistenci porušení právních norem, jejichž cílem je přiznat práva jednotlivcům, které nemohou být v rámci kasačního opravného prostředku zpochybněny. Kromě toho tento soud v každém případě dospěl k závěru, že takové porušení, i kdyby bylo prokázáno, není dostatečně závažné. Konečně z rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P i z usnesení C‑183/17 P-INT vyplývá, že Komise nebyla povinna uznat postavení IMG jako mezinárodní organizace ve smyslu finančních předpisů z let 2002 a 2012.
Zadruhé výtka, že protiprávnost shledaná Soudním dvorem měla být kvalifikována jako porušení právní normy, jejímž účelem je přiznání práv mezinárodním organizacím, které Komise pověřila úkoly souvisejícími s plněním rozpočtu, s ohledem na některá pravidla mezinárodního práva veřejného týkající se pojmu „mezinárodní organizace“, na který odkazují ustanovení finančních předpisů z let 2002 a 2012, je rovněž irelevantní a nepodložená.
Otázkou, kterou je třeba v projednávané věci vyřešit, totiž není, zda Komise může provést nové posouzení postavení IMG, ale zda ustanovení finančních předpisů z let 2002 a 2012, na jejichž základě tento orgán vyjádřil v tomto ohledu pochybnosti, představují právní normy, které přiznávají práva subjektům nacházejícím se v situaci IMG. Závěry Tribunálu v tomto ohledu nejsou přitom stiženy žádným nesprávným právním posouzením.
Zatřetí výtka týkající se porušení práva na řádnou správu může být novým, a tedy nepřípustným důvodem kasačního opravného prostředku, jelikož nebyla uplatněna dostatečně zřetelně a rozvinuta ve spisech v řízení v prvním stupni. V každém případě je nepodložená. IMG se totiž ani nesnaží prokázat, že vedle protiprávnosti shledané Soudním dvorem Komise nepostupovala s řádnou péčí, jak konstatoval Tribunál v bodě 92 napadeného rozsudku. Kromě toho Tribunál v bodě 91 uvedeného rozsudku správně z rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P vyvodil, že Komisi nelze vytýkat, že zmrazila své smluvní vztahy s IMG, jelikož o postavení IMG panovaly pochybnosti.
Začtvrté IMG podle Komise neprokázala, že Tribunál neprávem vyloučil existenci dostatečně závažného porušení finančních předpisů z let 2002 a 2012.
b)

Závěry Soudního dvora
Jak vyplývá z výše uvedeného popisu argumentů účastnic řízení, projednávaný důvod kasačního opravného prostředku se dělí na tři odlišné výtky, které je třeba zkoumat postupně.
1)

K první výtce, vycházející z porušení zásady překážky věci rozsouzené
Pokud jde zaprvé o výtku shrnutou v bodě 128 tohoto rozsudku, je třeba připomenout, že Soudní dvůr poté, co v plném rozsahu zrušil rozsudky T‑29/15 a T‑381/15 a rozhodl o části žalob, které vedly k vydání uvedených rozsudků, skutečně v bodě 104 rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P uvedl, že ony tři skutečnosti, o které se Komise opírala ve svých rozhodnutích ze dne 16. prosince 2014 a ze dne 8. května 2015, jak byly analyzovány v bodech 92 až 96 posledně uvedeného rozsudku, nemohou zpochybnit postavení IMG jako mezinárodní organizace ve smyslu finančních právních předpisů z let 2002 a 2012.
Tento výrok však nelze vykládat bez ohledu na odůvodnění rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P, jehož je logickým důsledkem a jehož smysl a dosah připomněl Soudní dvůr v usnesení C‑183/17 P-INT, způsobem uvedeným v bodě 51 tohoto rozsudku. Z tohoto odůvodnění přitom jasně vyplývá, že Komisi nebylo zakázáno provést později nové posouzení postavení IMG jako mezinárodní organizace s přihlédnutím ke všem relevantním skutkovým a právním okolnostem.
Tribunál se tedy v bodech 82 až 86 napadeného rozsudku nedopustil žádného nesprávného právního posouzení s ohledem na čl. 61 druhý pododstavec statutu Soudního dvora Evropské unie.
2)

Ke druhé a čtvrté výtce, vycházejícím z dostatečně závažného porušení finančních předpisů z let 2002 a 2012
Pokud jde zadruhé o výtky shrnuté v bodech 129 až 132 a 134 tohoto rozsudku, podle nichž se Tribunál v bodech 86 a 96 až 97 napadeného rozsudku dopustil nesprávného právního posouzení tím, že odmítl připustit, že protiprávnost shledaná Soudním dvorem v rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P může být kvalifikována jako dostatečně závažné porušení právní normy, jejímž cílem je přiznat práva jednotlivcům, ačkoli ustanovení finančních předpisů z let 2002 a 2012, ve vztahu k nimž byla určena tato závažná protiprávnost zjištěna, musela být považována za mající takový cíl, s přihlédnutím k pravidlům mezinárodního práva veřejného relevantním v projednávané věci, je třeba uvést následující.
Zaprvé z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že k tomu, aby mimosmluvní odpovědnost Unie mohla být v daném případě založena, je vedle jiných podmínek nezbytné, aby osoba, která se domáhá náhrady škody, kterou údajně utrpěla v důsledku jednání nebo aktu Unie, prokázala existenci porušení právní normy, jejímž cílem je přiznat práva jednotlivcům (rozsudky ze dne 4. července 2000, Bergaderm a Goupil v. Komise,
C‑352/98 P
,
EU:C:2000:361
, body
a
, a ze dne 4. dubna 2017, Evropský veřejný ochránce práv v. Staelen,
C‑337/15 P
,
EU:C:2017:256
, bod
).
Kromě toho musí být toto porušení dostatečně závažné, což je požadavek, který závisí na posuzovací pravomoci orgánu, instituce nebo jiného subjektu Unie, které údajně porušily toto pravidlo, a na otázce, zda posledně uvedení zjevně a závažným způsobem překročili meze, kterými je ohraničena tato pravomoc, s ohledem zejména na stupeň jasnosti a přesnosti uvedeného pravidla, obtížnost výkladu a použití, která z toho může vyplývat, a ke složitosti upravované situace (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 4. července 2000, Bergaderm a Goupil v. Komise,
C‑352/98 P
,
EU:C:2000:361
, body
,
a
, a ze dne 30. května 2017, Safa Nicu Sepahan v. Rada,
C‑45/15 P
,
EU:C:2017:402
, bod
).
Zadruhé v projednávané věci ze znění a systematiky relevantních ustanovení finančních předpisů z let 2002 a 2012, vykládaných ve světle cílů sledovaných těmito právními předpisy, jasně vyplývá, že tato ustanovení nemohou být sama o sobě považována za ustanovení, jejichž cílem je přiznání práv subjektům, ve vztahu k nimž mohou být uplatněna.
Článek 53 písm. c) a článek 53d finančního nařízení z roku 2002, jakož i čl. 58 odst. 1 písm. c) finančního nařízení z roku 2012 totiž Komisi přiznávají odpovědnost za plnění rozpočtu Unie, přičemž stanoví několik způsobů plnění rozpočtu Unie, z nichž jeden, nazvaný „společné řízení s mezinárodními organizacemi“ v prvním z těchto nařízení a „nepřímé řízení“ v druhém nařízení, umožňuje tomuto orgánu „pověřit úkoly souvisejícími s plněním rozpočtu“ takové organizace, což je možnost, v rámci níž má tento orgán širokou posuzovací pravomoc.
Kromě toho článek 53d finančního nařízení z roku 2002 ve svých odstavcích 1 a 2 výslovně uvádí, že pouze v případě, že Komise plní rozpočet společným řízením, a tedy v případě, že se rozhodla využít možnosti použít tento způsob plnění rozpočtu, je některými úkoly pověřena mezinárodní organizace, přičemž v takovém případě musí individuální dohoda, která je s touto organizací uzavřena, obsahovat podrobná ustanovení týkající se těchto úkolů. Stejně tak čl. 84 odst. 3 druhý pododstavec finančního nařízení z roku 2012 upřesňuje, že v případě, že se Komise rozhodla plnit rozpočet Unie použitím způsobu nepřímého řízení, musí rozhodnutí o financování upřesnit zejména pověřený subjekt nebo pověřenou osobu, kritéria pro výběr tohoto subjektu nebo této osoby a úkoly, kterými byly pověřeny. Obdobné ustanovení z tohoto hlediska je nyní upraveno v čl. 62 odst. 1 písm. c) a čl. 156 odst. 1 finančního nařízení z roku 2018.
Konečně je třeba tato různá ustanovení nahlížet, jak Tribunál správně připomněl v bodech 79 a 80 napadeného rozsudku a jak uvedl generální advokát v bodě 51 svého stanoviska, s ohledem na zásadu řádného finančního řízení uvedenou v čl. 310 odst. 5 a v čl. 317 prvním pododstavci SFEU.
Vzhledem k úloze a odpovědnosti, kterou tato ustanovení primárního práva Unie a finanční nařízení svěřují Komisi v souvislosti s plněním rozpočtu Unie, je totiž tento orgán pověřen dohledem nad dodržováním uvedené zásady. Z toho vyplývá, že v případě, kdy se Komise rozhodne provést způsob plnění rozpočtu předpokládající využití třetí osoby, je každopádně povinna dbát při tomto provádění a následně po celou dobu plnění dotyčných úkolů souvisejících s plněním rozpočtu na dodržování použitelných podmínek, zejména těch, kterými se řídí přidělování odpovídajících finančních prostředků a jejich následné využití (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 28. února 2019, Alfamicro v. Komise,
C‑14/18 P
,
EU:C:2019:159
, body
a
, a ze dne 16. července 2020, ADR Center v. Komise,
C‑584/17 P
,
EU:C:2020:576
, body
a
).
V důsledku toho je třeba mít za to, že cílem dotčených ustanovení je zavést možnost Komise pověřit na základě široké posuzovací pravomoci a při dodržení souboru právních, správních, technických a finančních podmínek, jakož i zásady řádného finančního řízení úkoly souvisejícími s plněním rozpočtu mezinárodní organizace, a nikoliv přiznat těmto organizacím taková práva, jako je právo na svěření takových úkolů nebo jejich zachování.
Zatřetí, pokud jde o argumentaci IMG, podle které porušení právní normy, jejímž cílem je přiznat práva jednotlivcům, vyplývalo z povinnosti unijního soudu zohlednit v rámci své analýzy ustanovení připomenutých v bodech 148 a 149 tohoto rozsudku různá pravidla mezinárodního práva veřejného týkající se uznání mezinárodních organizací a namítatelnosti tohoto uznání, je třeba připomenout, že v případě, že Komise pověřila úkoly souvisejícími s plněním rozpočtu určitý subjekt, který má postavení mezinárodní organizace, takové pověření může být vždy následně přezkoumáno v souladu s předepsanými formálními a procesními požadavky, pokud je toto rozhodnutí o přezkumu odůvodněno z právního i faktického hlediska, jak vyplývá z bodu 111 tohoto rozsudku.
Dále je třeba uvést, že nezávisle na jakékoliv analýze jejich případného obsahu a možnosti, aby se jich takový subjekt, jako je IMG, dovolával před soudem, pravidla, na která odkazuje posledně uvedená, nemohla být v žádném případě zohledněna pro účely rozhodnutí o projednávané žalobě na náhradu škody založené na protiprávnosti rozhodnutí ze dne 8. května 2015, jak byla shledána Soudním dvorem v rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P.
Nejprve je totiž třeba podotknout, že rozhodnutí ze dne 8. května 2015 je konkrétně založeno – jak vyplývá zejména z bodů 31 a 46 tohoto rozsudku – na existenci pochybností o postavení dotyčné jako mezinárodní organizace ve smyslu finančních předpisů z let 2002 a 2012, a nikoli na konečném posouzení tohoto postavení v tom či onom smyslu.
Dále, i když Soudní dvůr zrušil tato rozhodnutí z důvodu, že nejsou z právního ani faktického hlediska odůvodněná, v rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P v žádném případě nerozhodl o otázce, která se netýkala sporů, jež mu byly předloženy, zda na základě analýzy, která nebyla stižena nesprávným právním posouzením a zohledňovala všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, mělo být dovozeno, nebo naopak vyloučeno, že IMG měla takové postavení, jak vyplývá z bodů 51 a 142 tohoto rozsudku.
Konečně o této otázce nyní může Tribunál rozhodnout v rámci žaloby na neplatnost, která mu byla předložena proti rozhodnutí ze dne 8. června 2021, kterým o tom Komise s konečnou platností rozhodla.
Jak přitom uvedl generální advokát v bodě 57 svého stanoviska, IMG se pro účely určení existence porušení právní normy, jejímž cílem je přiznat práva jednotlivcům, nemůže opírat o pravidla, jejichž zohlednění nutně předpokládá, že bude nejprve rozhodnuto způsobem, který navrhuje, o otázce, která nesouvisí se spory, jejichž je tento kasační opravný prostředek pokračováním, s ohledem na protiprávnost shledanou Soudním dvorem v rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P, a zároveň může vyvstat v rámci řízení o žalobě na neplatnost, kterou dotyčná souběžně podala k Tribunálu, které ke dni podání tohoto kasačního opravného prostředku stále probíhalo před Tribunálem.
S ohledem na všechny tyto skutečnosti se Tribunál nedopustil nesprávného právního posouzení, když měl v bodech 86 až 88 napadeného rozsudku za to, že protiprávnost shledaná Soudním dvorem v rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P nemůže být kvalifikována jako porušení právní normy, jejímž cílem je přiznat práva jednotlivcům, s odkazem na ustanovení finančních předpisů z let 2002 a 2012, ve vztahu k nimž byla tato protiprávnost shledána. Není tedy namístě zkoumat argumenty IMG, podle kterých se uvedený soud rovněž dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodech 96 a 97 napadeného rozsudku pro úplnost uvedl, že toto porušení každopádně není dostatečně závažné.
3)

Ke třetí výtce, vycházející z porušení povinnosti řádné péče
Pokud jde zatřetí a na posledním místě o výtku shrnutou v bodě 133 tohoto rozsudku, která vychází z nesprávných právních posouzení, jichž se údajně dopustil Tribunál v bodech 90 až 93 napadeného rozsudku, když odmítl určit, že v projednávané věci došlo k porušení povinnosti Komise postupovat při přezkumu situace IMG s řádnou péčí, je třeba uvést následující.
Pokud jde o přípustnost, zdá se sice, že se hlavní výtka vznesená IMG proti Komisi v rámci jejího návrhu na náhradu škody týká dostatečně závažného porušení finančních předpisů z let 2002 a 2012, je však jasné, že IMG rovněž Komisi vytýkala, že souběžně závažně porušila další právní zásady a pravidla, včetně těch, které se týkají právní jistoty, ochrany legitimního očekávání, práva být vyslechnut, jakož i práva na řádnou správu, jak jsou zakotveny v článku 41 Listiny.
IMG zejména ve svých spisech předložených v řízení v prvním stupni odkázala konkrétně na některé rozsudky unijního soudu, kterými tento soud upřesnil rozsah povinnosti řádné péče, kterou má unijní správa na základě tohoto článku Listiny, a sice rozsudky Soudního dvora ze dne 12. listopadu 1991, Technische Universität München (
C‑269/90
,
EU:C:1991:438
, bod
), a ze dne 16. prosince 2008, Masdar (UK) v. Komise (
C‑47/07 P
,
EU:C:2008:726
, bod
), a rozsudek Tribunálu ze dne 29. dubna 2015, Staelen v. Veřejný ochránce práv (
T‑217/11
,
EU:T:2015:238
, bod
). Kromě toho opakovaně tvrdila, jak v původním řízení, tak v řízení, které následovalo po částečném vrácení věci Tribunálu, že pochybnosti, na které Komise poukázala v rozhodnutí ze dne 8. května 2015, vycházely ze zjevně nesprávné a neúplné analýzy pojmu „mezinárodní organizace“ uvedeného ve finančních předpisech z let 2002 a 2012, její situace s ohledem na tento pojem, jakož i z četných skutkových okolností, zejména dokumentů, které bylo třeba vzít v úvahu pro právní kvalifikaci této situace. Výtky vycházející z porušení uvedených právních předpisů a povinnosti řádné péče byly tedy v projednávané věci vnitřně provázány, což odůvodňovalo možnost jejich společné projednání (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. června 2022, SGL Carbon a další v. Komise,
C‑65/21 P a C‑73/21 P až C‑75/21 P
,
EU:C:2022:470
, bod
).
Komise ostatně správně pochopila dosah této výtky, když ve své původní žalobní odpovědi a vyjádření, jež následovalo po částečném vrácení věci Tribunálu, uvedla, že i kdyby bylo rozhodnutí ze dne 8. května 2015 protiprávní, nepatřila by tato protiprávnost k těm, „kterých by se za obdobných okolností běžně obezřetná a s řádnou péčí postupující správa nedopustila“, když její jednání bylo naopak jednání „běžně obezřetné a s řádnou péčí postupující správy“.
Pokud jde o věc samou, je třeba zaprvé připomenout, že protiprávnost rozhodnutí ze dne 8. května 2015, které je unijním aktem, na jehož základě je v projednávané věci uplatňována mimosmluvní odpovědnost Unie, již Soudní dvůr shledal v bodech 92 až 96 a 104 rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P, které zakládají překážku věci rozsouzené, jak bylo připomenuto v bodě 89 rozsudku v projednávané věci.
V tomto ohledu, jak bylo zdůrazněno v bodech 22 a 23 usnesení C‑183/17 P-INT a připomenuto v bodech 46 a 49 tohoto rozsudku, Soudní dvůr rozhodl, že rozhodnutí Komise ze dne 8. května 2015 je stiženo protiprávností spočívající v tom, že Komise měla za to, že existují pochybnosti o postavení IMG jako mezinárodní organizace ve smyslu finančních předpisů z let 2002 a 2012, na základě úvah, které byly stiženy nesprávným právním posouzením a zjevně nesprávným posouzením skutkového stavu, jelikož skutečnosti, které byl tímto orgánem zohledněny, nebyly s to tyto pochybnosti odůvodnit.
Kromě toho z dotčených bodů rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P, jakož i z bodů 85 až 87 téhož rozsudku, v jehož světle je třeba tyto body vykládat, vyplývá, že toto posouzení Komise není založeno, ať již v samotném rozhodnutí ze dne 8. května 2015, nebo v jiných dokumentech, se kterými tento orgán obeznámil IMG a které jsou součástí soudního spisu v řízení v prvním stupni, na žádné analýze relevance tří dotčených skutečností s ohledem na kvalifikaci jako „mezinárodní organizace“ ve smyslu finančních předpisů z let 2012 a 2002, ani samotného obsahu tohoto pojmu.
Konečně z toho vyplývá, že IMG předložila soubor skutečností a důkazů k prokázání svého postavení mezinárodní organizace, které Komise opomněla posoudit.
Pokud jde zadruhé o otázku, zda povinnost řádné péče představuje právní normu, jejímž cílem je přiznat práva jednotlivcům, jejíž porušení může založit mimosmluvní odpovědnost Unie v daném případě, je-li prokázáno, že je dostatečně závažné, je třeba nejprve uvést, že tato povinnost, která je inherentní právu na řádnou správu zakotvenému v článku 41 Listiny a která se obecně vztahuje na činnost správy Unie v jejích vztazích s veřejností, vyžaduje, aby správa jednala s péčí a opatrností (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. června 2022, SGL Carbon a další v. Komise,
C‑65/21 P a C‑73/21 P až C‑75/21 P
,
EU:C:2022:470
, bod
a citovaná judikatura).
Dále z judikatury Soudního dvora vyplývá, že taková povinnost řádné péče představuje právní normu přiznávající práva jednotlivcům, jejíž porušení může za určitých okolností založit mimosmluvní odpovědnost Unie [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 27. března 1990, Grifoni v. Komise,
C‑308/87
,
EU:C:1990:134
, body
,
a
; ze dne 16. prosince 2008, Masdar (UK) v. Komise,
C‑47/07 P
,
EU:C:2008:726
, bod
, a ze dne 4. dubna 2017, Veřejný ochránce práv v. Staelen,
C‑337/15 P
,
EU:C:2017:256
, body
a
], a sice v případě, že je v daném případě prokázáno, že je toto porušení dostatečně závažné, v souladu s judikaturou připomenutou v bodě 146 tohoto rozsudku.
Konečně dodržování uvedené povinnosti má zásadní význam v případě, kdy orgán, instituce nebo jiný subjekt Unie, jejichž jednání nebo akt jsou v daném případě dotčeny, disponuje širokou posuzovací pravomocí (rozsudek ze dne 21. listopadu 1991, Technische Universität München,
C‑269/90
,
EU:C:1991:438
, bod
), jako je pravomoc, kterou je nadána Komise v projednávané věci, jak vyplývá z bodů 148 až 152 tohoto rozsudku. Z toho zejména vyplývá, že pokud se účastník řízení dovolává zjevně nesprávného posouzení, jehož se údajně dopustil tento orgán, tato instituce nebo tento jiný subjekt, musí unijní soud přezkoumat, zda výše uvedení pečlivě a nestranně prozkoumali všechny relevantní skutečnosti daného případu. Pouze tak lze totiž ověřit, že skutkové a právní podmínky, na kterých závisí výkon předmětné pravomoci, byly splněny (rozsudky ze dne 21. listopadu 1991, Technische Universität München,
C‑269/90
,
EU:C:1991:438
, bod
, a ze dne 16. června 2022, SGL Carbon a další v. Komise,
C‑65/21 P a C‑73/21 P až C‑75/21 P
,
EU:C:2022:470
, bod
).
S ohledem na povahu této povinnosti, která je vnitřně spjata s rámcem, v němž správa Unie v daném případě jedná, může prokázání existence dostatečně závažného porušení této povinnosti vyplývat pouze z přezkumu všech relevantních skutkových a právních okolností v konkrétním případě, s přihlédnutím k dané oblasti, podmínkám a kontextu, v nichž dotčený orgán, instituce nebo jiný subjekt nesou tuto povinnost, jakož i konkrétním okolnostem umožňujícím prokázat její nedodržení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. dubna 2017, Veřejný ochránce práv v. Staelen,
C‑337/15 P
,
EU:C:2017:256
, body
a
).
Pokud jde zatřetí o otázku, zda v projednávané věci byla prokázána existence porušení, případně dostatečně závažného, této povinnosti, je třeba konstatovat, že úvahy, na základě kterých Tribunál v bodech 91 až 97 napadeného rozsudku rozhodl, že tomu tak nebylo, jsou z právního hlediska nesprávné.
Při rozhodování o argumentech IMG totiž Tribunál uvedl, že existence takového porušení musí být vyloučena, jelikož „nelze Komisi vytýkat, že s určitým subjektem neuzavřela nové pověřovací dohody v rámci nepřímého řízení, pokud může být postavení tohoto subjektu jako mezinárodní organizace zpochybněno na základě informací v tomto směru, s nimiž byl tento orgán obeznámen“. Takový důvod byl přitom irelevantní, jelikož bylo v rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P s konečnou platností určeno, že rozhodnutí ze dne 8. května 2015 je protiprávní v rozsahu, v němž zpochybňovalo postavení IMG jako mezinárodní organizace na základě analýzy, která byla stižena nesprávným právním posouzením a zjevně nesprávným posouzením některých skutečností, kterých se analýza týkala, a případná existence porušení, jež mohlo založit mimosmluvní odpovědnost Komise, měla být určena ve vztahu k tomuto dřívějšímu rozhodnutí a k této konkrétní protiprávnosti, a nikoli ve vztahu k obecné pravomoci Komise zpochybnit postavení IMG na základě jiných skutečností, o nichž se Komise mohla dozvědět v budoucnu.
Tribunál dále uvedl, že IMG neuvedla, v čem nesprávné právní posouzení a zjevně nesprávné posouzení skutkového stavu, které vedly Soudní dvůr ke zrušení rozhodnutí ze dne 8. května 2015, představují porušení povinnosti Komise postupovat s řádnou péčí. Argumentace IMG přitom jasně, přesně a konkrétně identifikovala existenci takového porušení, které spočívalo v tom, že tento orgán přijal rozhodnutí zpochybňující její postavení jako mezinárodní organizace ve smyslu finančních předpisů z let 2002 a 2012 na základě útržkovitých informací, jejichž posouzení Soudním dvorem vedlo k tomu, že shledal, že nebyly s to tyto pochybnosti odůvodnit ani z hlediska faktického, ani z hlediska právního a že je Komise zohlednila způsobem, který byl stižen jak nesprávným právním posouzením, tak zjevně nesprávným posouzením skutkového stavu.
Tribunál se tedy dopustil nesprávného právního posouzení, když neshledal existenci porušení povinnosti řádné péče, kterou měla v projednávané věci Komise. Vzhledem k tomu, že Tribunál mimoto nezaujal stanovisko k otázce, zda toto porušení bylo dostatečně závažné ve smyslu judikatury Soudního dvora, vede toto nesprávné právní posouzení ke zrušení napadeného rozsudku v rozsahu, v němž Tribunál v bodě 100 napadeného rozsudku zamítl návrh IMG na náhradu škody jako neopodstatněný.
2.

K druhému důvodu kasačního opravného prostředku
a)

Argumentace účastnic řízení
Pokud jde o body návrhových žádání na náhradu škody, které Tribunál odmítl jako nepřípustné, IMG zaprvé tvrdí, že tento soud nesplnil povinnost uvést odůvodnění a dopustil se v bodech 49 až 59 a 68 napadeného rozsudku řady nesprávných právních posouzení tím, že jako takové odmítl její návrhy směřující k tomu, aby byla Komisi uložena prostřednictvím příkazu jednat povinnost k naturální náhradě části újem vyplývajících z rozhodnutí ze dne 8. května 2015. Osoba, která chce dosáhnout náhrady škody, která jí byla způsobena aktem nebo jednáním přičitatelným Unii, je totiž legitimovaná a oprávněna domáhat se naturální náhrady škody v případech, kdy je to vhodné, jako je tomu v projednávané věci. IMG se dále ve svém písemném vyjádření, které následovalo po částečném vrácení věci Tribunálu, omezila na upřesnění návrhu na náhradu škody, který byl již uveden v žalobě, v tomto smyslu, s cílem aktualizovat tento návrh. Konečně Tribunál v napadeném rozsudku neuvedl žádný platný důvod, proč tomuto návrhu nevyhovět.
Zadruhé Tribunál rovněž v bodech 60 a 68 napadeného rozsudku porušil svou povinnost uvést odůvodnění a dopustil se řady nesprávných právních posouzení, když měl za to, že některé majetkové újmy uplatněné IMG byly nové, a z tohoto důvodu odmítl odpovídající body návrhových žádání jako nepřípustné. Tyto body návrhových žádání totiž představují pouze převzetí, v platně upravené a rozvinuté formě, bodů návrhových žádání, které již byly uvedeny v žalobě.
Zatřetí Tribunál podle IMG rovněž nesplnil svou povinnost uvést odůvodnění a dopustil se nesprávného právního posouzení, když v bodech 63 a 68 napadeného rozsudku odmítl její návrh na náhradu nemajetkové újmy, spočívající v zásahu do její dobré pověsti a vyčíslený na 10 milionů eur, jako nepřípustný z důvodu, že tento návrh změnil svou povahou oproti návrhu na náhradu škody ve výši symbolického jednoho eura, který byl předložen v žalobě. Žaloba totiž obsahovala zmínku, že toto symbolické vyčíslení bylo předloženo s výhradou jeho upřesnění, což IMG učinila odůvodněným a podrobným způsobem ve vyjádření předloženém po částečném vrácení věci Soudním dvorem. Kromě toho má Tribunál ve sporech majetkoprávní povahy pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci, která mu zakazuje dospět k závěru o nepřípustnosti takového návrhu, jaký mu byl předložen v projednávané věci.
Komise zpochybňuje opodstatněnost všech těchto argumentů.
b)

Závěry Soudního dvora
Úvodem je třeba uvést, že návrh na náhradu škody, o němž měl Tribunál pravomoc rozhodnout a zároveň byl povinen tak učinit ve věci T‑381/15 RENV, byl návrhem, který mu byl vrácen Soudním dvorem v rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P, s vyloučením jakéhokoli jiného návrhu.
Jak přitom vyplývá z bodu 4 výroku uvedeného rozsudku a z bodů 1, 33, 39, 100 a 105 uvedeného rozsudku, které představují nezbytnou oporu tohoto výroku, návrh na náhradu škody takto vrácený Soudním dvorem Tribunálu odpovídal návrhu předloženému IMG v její žalobě ve věci T‑381/15, jehož výlučným cílem bylo nahradit jednak majetkovou újmu, kterou IMG vyčíslila na 28 milionů eur, a jednak nemajetkovou újmu spočívají v zásahu do dobré pověsti dotyčné, jejíž náhrada byla požadována ve výši symbolického jednoho eura, jak to připomněl Tribunál v bodech 22, 46 a 48 napadeného rozsudku, které nejsou zpochybňovány před Soudním dvorem.
Jak však vyplývá ze zjištění, která Tribunál správně učinil v bodech 40 až 42, 46, 48, 53, 54, 60, a 63 napadeného rozsudku, návrh na náhradu škody, k němuž jej IMG vyzvala, aby o něm rozhodl, ve vyjádření, které mu předložila po částečném vrácení věci, byl zjevně a značně rozšířen nad rámec jeho původního předmětu, jelikož k němu byla doplněna celá řada bodů návrhových žádání směřujících zaprvé k vydání široké škály příkazů jednat, zadruhé k náhradě majetkových újem, které byly nové nebo se lišily od újmy, které byla jako jediná původně tvrzena, a zatřetí nemajetkové újmy, která byla nadále vyčíslena nikoli na symbolické jedno euro, ale na 10 miliónů eur.
Nelze přitom připustit, aby po úplném nebo částečném vrácení věci Tribunálu Soudním dvorem žalobce změnil novými návrhovými žádáními nebo návrhy předmět této věci, jak byl původně předložen soudu prvního stupně, jelikož tento předmět je – jak vyplývá z ustálené judikatury – vymezen pouze návrhovými žádáními nebo návrhy předloženými v žalobě (rozsudky ze dne 25. září 1979, Komise v. Francie,
232/78
,
EU:C:1979:215
, bod
, a ze dne 7. listopadu 2019, Rose Vision v. Komise,
C‑346/18 P
, nezveřejněný,
EU:C:2019:939
, body
a
), případně upravenými nebo upřesněnými v souladu s platnými podmínkami nebo požadavky v průběhu soudního řízení v prvním stupni.
V projednávané věci tedy IMG nebyla oprávněna měnit návrh na náhradu škody, který podala Tribunálu ve věci T‑381/15 a o němž měl uvedený soud rozhodnout znovu v návaznosti na částečné vrácení věci provedené v rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P, jak to uvedený soud správně rozhodl v bodě 49 napadeného rozsudku.
Tribunál tedy nejen právně dostačujícím způsobem, ale i legálně odůvodnil své rozhodnutí odmítnout v bodě 68 napadeného rozsudku jako nepřípustné body návrhových žádání, které mu byly předloženy v rozporu s uvedeným požadavkem.
V důsledku toho musí být tento důvod kasačního opravného prostředku zamítnut jako neopodstatněný, aniž je třeba rozhodnout o argumentech, kterými IMG zpochybňuje body odůvodnění napadeného rozsudku uvedené jen pro úplnost týkající se možnosti žalobce předložit v rámci návrhu na náhradu škody návrhová žádání směřující k vydání příkazu jednat.
V.

K žalobě ve věci T‑381/15 RENV
A.

Ke konečnému řešení v části věci
Pokud stav řízení zcela nebo zčásti dovoluje, aby Soudní dvůr rozhodl, může Soudní dvůr podle čl. 61 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie vydat sám konečné rozhodnutí podle daného případu ve věci nebo v části věci, ve vztahu k níž to stav řízení dovoluje, a případně vrátit část věci, ve vztahu k níž to stav řízení nedovoluje, Tribunálu (v tomto smyslu viz rozsudek C‑183/17 P a C‑184/17 P, bod 103, a rozsudek ze dne 28. října 2021, Vialto Consulting v. Komise,
C‑650/19 P
,
EU:C:2021:879
, bod
).
Vzhledem k tomu, že v projednávané věci byly některé aspekty návrhu na náhradu škody uvedeného v bodě 181 tohoto rozsudku předmětem kontradiktorní diskuse před Tribunálem a přezkum těchto aspektů nevyžaduje přijetí žádného dodatečného organizačního procesního opatření nebo provedení dokazování, má Soudní dvůr za to, že stav řízení dovoluje o nich rozhodnout a že je namístě o nich vydat konečné rozhodnutí [obdobně viz rozsudky ze dne 8. září 2020, Komise a Rada v. Carreras Sequeros a další,
C‑119/19 P a C‑126/19 P
,
EU:C:2020:676
, bod
, a ze dne 2. prosince 2021, Komise a GMB Glasmanufaktur Brandenburg v. Xinyi PV Products (Anhui) Holdings,
C‑884/19 P a C‑888/19 P
,
EU:C:2021:973
, bod
], a to v následujícím mezích.
B.

K existenci dostatečně závažného porušení povinnosti řádné péče příslušející v projednávané věci Komisi
Zaprvé stav řízení dovoluje rozhodnout o otázce, zda porušení povinnosti řádné péče, kterou měla Komise vůči IMG v okamžiku, kdy tento orgán přijal rozhodnutí ze dne 8. května 2015, které bylo shledáno v bodech 173 až 175 tohoto rozsudku, je dostatečně závažné, či nikoli ve smyslu judikatury připomenuté v bodě 146 tohoto rozsudku pro založení mimosmluvní odpovědnosti Unie.
V tomto ohledu je nejprve nutno uvést, že jak správně tvrdí Komise, je pojem „mezinárodní organizace“, na který odkazují finanční předpisy z let 2002 a 2012, obecným pojmem, jehož výklad může pro účely těchto právních předpisů vyvolat obtíže, zejména pokud v tomto ohledu neexistuje judikatura.
Dále může tento orgán též důvodně zdůraznit, že se použití tohoto pojmu mohlo rovněž v projednávané věci ukázat složitým a vést k obtížím s právní kvalifikací skutkových okolností s ohledem na specifickou situaci IMG, jak je shrnuta v bodě 18 tohoto rozsudku.
Z judikatury Soudního dvora však vyplývá, že takové obtíže při výkladu a použití mohou být sice takové povahy, aby vysvětlily jednání orgánu, instituce nebo jiného subjektu, pokud se ukáže, že orgán, instituce nebo jiný subjekt jednaly jako obvykle obezřetná a s řádnou péčí postupující správa za obdobných okolností (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. září 2019, HTTS v. Rada (
C‑123/18 P
,
EU:C:2019:694
, bod
), avšak nemohou naproti tomu umožnit kvalifikovat zjevný nedostatek řádné péče jako omluvitelný v rámci takového přezkumu, jako je přezkum, který měla Komise provést ohledně situace IMG (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. dubna 2017, Evropský veřejný ochránce práv v. Staelen,
C‑337/15 P
,
EU:C:2017:256
, bod
a citovaná judikatura), zejména tehdy, pokud tento nedostatek řádné péče spočívá v opomenutí prošetřit otázky, které jsou jádrem tohoto přezkumu, nebo v tom, že jsou z něj vyvozeny jasně nevhodné, nedostatečné, nepřiměřené nebo nepodložené závěry (v tomto smyslu obdobně viz rozsudek ze dne 4. dubna 2017, Veřejný ochránce práv v. Staelen (
C‑337/15 P
,
EU:C:2017:256
, body
až
,
,
,
a
).
V projednávané věci totiž případné obtíže při výkladu a použití uvedené v bodech 190 a 191 tohoto rozsudku nemohou vysvětlit přijetí rozhodnutí tak zjevně postrádajícího právní a skutkové opodstatnění, jako je rozhodnutí ze dne 8. května 2015, o němž bylo v rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P s konečnou platností určeno, že jednak neobsahovalo žádnou právní analýzu pojmu „mezinárodní organizace“ ve smyslu finančních předpisů z let 2002 a 2012 a jednak skutečnosti a důkazy uplatněné na jeho podporu byly nezpůsobilé k tomu, aby zpochybnily postavení IMG jako mezinárodní organizace.
Z toho vyplývá, že existence dostatečně závažného porušení povinnosti řádné péče, kterou v projednávané věci nesla Komise, je prokázána.
C.

K dovolávané újmě a příčinné souvislosti se shledaným porušením
Pokud jde zadruhé o jiné podmínky, na které se v daném případě váže vznik mimosmluvní odpovědnosti Unie, než podmínky konstatované v předchozím bodě, je třeba připomenout, že se tyto podmínky – jak vyplývá z ustálené judikatury Soudního dvora – vážou jednak k existenci dovolávané újmy, a jednak existenci příčinné souvislosti mezi jednáním Unie, které je předmětem sporu, na jedné straně a touto újmou na druhé straně (rozsudek ze dne 28. října 2021, Vialto Consulting v. Komise,
C‑650/19 P
,
EU:C:2021:879
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávané věci se IMG domáhá náhrady nemajetkové a majetkové újmy, která jí byla údajně způsobena rozhodnutím ze dne 8. května 2015. Jak vyplývá z bodů 55 a 185 tohoto rozsudku, Tribunál právem prohlásil tyto návrhy na náhradu škody za částečně nepřípustné. V této fázi soudního řízení tedy zůstávají jedinými spornými ty z návrhů, které se týkají jednak nemajetkové újmy spočívající v zásahu do dobré pověsti IMG ve výši symbolického jednoho eura, a jednak majetkové újmy spočívající v podstatě v případné ztrátě možnosti, aby Komise uzavřela s dotyčnou nové pověřovací dohody jakožto s mezinárodní organizací pověřenou úkoly souvisejícími s plněním rozpočtu v rámci nepřímého řízení rozpočtu Unie a dotyčná z tohoto titulu obdržela jako „obálku nepřímých nákladů“ částku odpovídající paušálnímu procentnímu podílu z obecných administrativních nákladů, jež mohou být považovány za skutečné náklady způsobilé k financování Unií.
V tomto ohledu je třeba zaprvé uvést, že z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že nemajetková nebo morální újma může být v určitých situacích považována za náležitě a dostatečně napravenou zrušením protiprávního aktu, který ji způsobil (rozsudky ze dne 9. července 1987, Hochbaum a Rawes v. Komise,
44/85, 77/85, 294/85 a 295/85
,
EU:C:1987:348
, bod
; ze dne 28. února 2008, Neirinck v. Komise,
C‑17/07 P
,
EU:C:2008:134
, bod
; ze dne 28. května 2013, Abdulrahim v. Rada a Komise,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
, bod
, a ze dne 30. května 2017, Safa Nicu Sepahan v. Rada,
C‑45/15 P
,
EU:C:2017:402
, bod
).
V projednávané věci je zajisté prokázáno, že dostatečně závažné porušení povinnosti řádné péče ze strany Komise způsobilo IMG morální újmu ve formě zásahu do její dobré pověsti, jelikož vedlo tento orgán k přijetí rozhodnutí, v němž vyjádřila pochybnosti o postavení tohoto subjektu jako mezinárodní organizace na základě skutečností, které nebyly s to odůvodnit takové pochybnosti z právního ani faktického hlediska. Konkrétně IMG včas předložila před Tribunálem určitý počet listinných důkazů, které dostatečně prokazují odezvu, se kterou se toto rozhodnutí setkalo v zúčastněných institucionálních a profesních kruzích na evropské i vnitrostátní úrovni.
Soudní dvůr však určil protiprávnost uvedeného rozhodnutí a zrušil jej v rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P. Kromě toho jasné znění tohoto určení může v souladu s judikaturou citovanou v bodě 197 tohoto rozsudku zajistit přiměřenou a dostatečnou náhradu nemajetkové újmy, která vznikla IMG, s ohledem na kontext, v němž k tomuto určení došlo.
Návrhová žádání IMG znějící na náhradu škody musí být tudíž zamítnuta jako neopodstatněná v rozsahu, v němž se týkají nemajetkové újmy vyplývající z protiprávnosti rozhodnutí ze dne 8. května 2015.
Zadruhé stav řízení naproti tomu nedovoluje rozhodnut o majetkové újmě, jejíž náhrady je IMG oprávněna se domáhat.
Ačkoli byl návrh IMG na náhradu škody jako celek předmětem písemné a ústní kontradiktorní diskuze před Tribunálem, tento soud nezkoumal opodstatněnost nároků dotyčné týkajících se této majetkové újmy. Kromě toho z přezkumu písemností ve spise týkajícím se řízení v prvním stupni vyplývá, že Soudní dvůr za současného stavu nemá k dispozici všechny skutkové poznatky, které by byly nezbytné k tomu, aby mohl s dostatečnou jistotou provést komplexní posouzení skutkového stavu, které vyžaduje tato analýza, zejména s ohledem na okolnost připomenutou jak v rozsudku C‑183/17 P a C‑184/17 P, tak v bodě 45 rozsudku v projednávané věci, že by uvedená majetková újma mohla spočívat pouze v případné ztrátě příležitosti, aby byla IMG pověřena úkoly souvisejícími s plněním rozpočtu jakožto mezinárodní organizace.
Je proto třeba vrátit věc Tribunálu, aby rozhodl o existenci, a případně rozsahu uplatňované majetkové újmy, a v případě, že bude právně dostačujícím způsobem prokázána, o existenci příčinné souvislosti mezi touto újmou a dostatečně závažným porušením povinnosti řádné péče, kterou nesla v projednávané věci Komise, jak bylo s konečnou platností určeno Soudním dvorem v tomto rozsudku.
VI.

K nákladům řízení
Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora, který se použije na základě čl. 184 odst. 1 téhož jednacího řádu na řízení o kasačním opravném prostředku, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
Vzhledem k tomu, že v projednávané věci Komise požadovala náhradu nákladů řízení a IMG neměla úspěch ve věci C‑619/20 P, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení v této věci.
Pokud jde naproti tomu o věci C‑620/20 P a T‑381/15 RENV, je třeba připomenout, že i když IMG i Komise neměly úspěch v některých bodech svých návrhových žádání, návrh IMG na náhradu škody musí být zčásti vrácen Tribunálu. V důsledku toho je třeba rozhodnout, že o nákladech řízení v těchto dvou věcech bude v souladu s článkem 137 uvedeného jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě čl. 184 odst. 1 téhož jednacího řádu, rozhodnuto později.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

1)
Věci C‑619/20 P a C‑620/20 P se pro účely tohoto rozsudku spojují.

2)
Kasační opravný prostředek ve věci C‑619/20 P se zamítá.

3)
Rozsudek Tribunálu Evropské unie ze dne 9. září 2020, IMG v. Komise (
T‑381/15 RENV
,
EU:T:2020:406
), se zrušuje v rozsahu, v němž jako neopodstatněný zamítl návrh International Management Group (IMG) na náhradu škody, která jí údajně vznikla rozhodnutím Evropské komise již neuzavírat s IMG nové pověřovací dohody v rámci nepřímého řízení, obsaženým v dopise tohoto orgánu ze dne 8. května 2015.

4)
Ve zbývající části se kasační opravný prostředek ve věci C‑620/20 P zamítá.

5)
Žaloba ve věci T‑381/15 RENV se zamítá v rozsahu, v němž se týká návrhu na náhradu nemajetkové újmy, která vznikla International Management Group (IMG) v důsledku rozhodnutí uvedeného v bodě 3 výroku tohoto rozsudku.

6)
Věc T‑381/15 RENV se vrací Tribunálu Evropské unie, aby bylo rozhodnuto o návrhu uvedeném v bodě 3 výroku tohoto rozsudku v rozsahu, v němž se týká majetkové újmy uplatněné International Management Group (IMG).

7)
International Management Group (IMG) se ukládá náhrada nákladů řízení ve věci C‑619/20 P.

8)
O nákladech řízení ve věcech C‑620/20 P a T‑381/15 RENV bude rozhodnuto později.

Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.