CELEX: 62021CJ0401
Överklagande
Sammanhållningsfonden och Europeiska regionala utvecklingsfonden (Eruf)
Förordning (EU) nr 1303/2013
Tillämplig medfinansieringsgrad
Ändring av medfinansieringsgraden mellan ingivandet av ansökan om mellanliggande betalning och godkännandet av räkenskaperna
Ettårsprincipen för räkenskaper och principen om icke-retroaktivitet

Rumänien har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 14 april 2021, Rumänien/kommissionen (
T‑543/19
,
EU:T:2021:193
) (nedan kallad den överklagade domen). Genom denna dom ogillade tribunalen Rumäniens talan om delvis ogiltigförklaring av kommissionens beslut C(2019) 4027 final av den 23 maj 2019 (nedan kallat det omtvistade beslutet) vad gäller godkännandet av räkenskaperna och beräkningen av det belopp som ska belasta Sammanhållningsfonden och Europeiska regionala utvecklingsfonden (Eruf) för räkenskapsåret 2017/2018 för det operativa programmet CCI 2014RO16M1OP001 ”Stor infrastruktur”, genom att tillämpa en medfinansieringsgrad på 75 procent, i stället för 85 procent, på det första och det andra insatsområdet i detta operativa program.
Tillämpliga bestämmelser
Artikel 1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1303/2013 av den 17 december 2013 om fastställande av gemensamma bestämmelser för Europeiska regionala utvecklingsfonden, Europeiska socialfonden, Sammanhållningsfonden, Europeiska jordbruksfonden för landsbygdsutveckling och Europeiska havs- och fiskerifonden, om fastställande av allmänna bestämmelser för Europeiska regionala utvecklingsfonden, Europeiska socialfonden, Sammanhållningsfonden och Europeiska havs- och fiskerifonden samt om upphävande av rådets förordning (EG) nr 1083/2006 (
EUT L 347, 2013, s. 320
, och rättelse i
EUT L 200, 2016, s. 140
), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EU, Euratom) 2018/1046 av den 18 juli 2018 (
EUT L 193, 2018, s. 1
) (nedan kallad förordning nr 1303/2013) har följande lydelse:
”I denna förordning fastställs de gemensamma reglerna för [Eruf], Europeiska socialfonden (ESF), Sammanhållningsfonden, Europeiska jordbruksfonden för landsbygdsutveckling (Ejflu) och Europeiska havs- och fiskerifonden (EHFF), som verkar inom en gemensam ram (nedan kallade de europeiska struktur- och investeringsfonderna). …
I del tre fastställs de allmänna reglerna för Eruf och ESF (nedan kallade strukturfonderna) samt Sammanhållningsfonden vad gäller uppgifter, prioriterade mål och organisation för strukturfonderna och Sammanhållningsfonden (nedan kallade fonderna), kriterier för när medlemsstaterna och regionerna är berättigade till stöd från de europeiska struktur- och investeringsfonderna, tillgängliga ekonomiska medel samt kriterier för tilldelning av dessa.
I del fyra fastställs allmänna regler för fonderna och EHFF om förvaltning och kontroll, ekonomisk förvaltning, räkenskaper samt finansiella korrigeringar.
…”
I artikel 2.4 i denna förordning föreskrivs följande:
”I denna förordning avses med
…
4)
fondspecifika bestämmelser
: bestämmelser som fastställs i, eller på grundval av, del tre eller del fyra i den här förordningen eller en förordning om en eller flera av de europeiska struktur- och investeringsfonder som avses eller förtecknas i artikel 1 fjärde stycket.”
I artikel 120 i förordningen, som har rubriken ”Fastställande av medfinansieringsgrader”, föreskrivs följande:
”1.   I [Europeiska] kommissionens beslut om antagande av ett operativt program ska medfinansieringsgraden och det maximala stödbeloppet från fonderna fastställas för varje insatsområde. Om ett insatsområde omfattar mer än en regionkategori eller mer än en fond ska medfinansieringsgraden per regionkategori och fond vid behov fastställas i kommissionens beslut.
2.   För varje insatsområde ska det i kommissionens beslut fastställas huruvida medfinansieringsgraden för det insatsområdet ska tillämpas på
a)
de totala stödberättigande utgifterna, inklusive offentliga och privata utgifter, eller
b)
de stödberättigande offentliga utgifterna.
3.   Medfinansieringsgraden för varje insatsområde, och när det är relevant, för varje regionkategori och fond, för operativa program inom målet Investering för tillväxt och sysselsättning får utgöra högst
a)
85 % för Sammanhållningsfonden,
…
Kommissionen ska genomföra en översyn för att bedöma om det är motiverat att behålla den medfinansieringsgrad som avses i andra stycket efter den 30 juni 2017 och ska vid behov lägga fram ett lagstiftningsförslag före den 30 juni 2016.
…”
I artikel 130 i förordningen, med rubriken ”Gemensamma regler för beräkning av mellanliggande betalningar och slutbetalningar”, föreskrivs följande i punkt 1:
”Kommissionen ska i form av mellanliggande betalningar återbetala 90 % av det belopp som blir resultatet när medfinansieringsgraden för varje prioritering i enlighet med beslutet om antagande av det operativa programmet tillämpas på de stödberättigande utgifter inom den prioritering som omfattas av betalningsansökan. Kommissionen ska fastställa återstående belopp som ska återbetalas i form av mellanliggande betalningar eller som ska återkrävas i enlighet med artikel 139.”
Artikel 131.1 i förordning nr 1303/2013 har följande lydelse:
”Betalningsansökningarna ska för varje prioritering innehålla
a)
det sammanlagda beloppet av stödberättigande utgifter som stödmottagarna ådragit sig och som betalats i samband med genomförandet av insatserna, såsom de bokförts i den attesterande myndighetens redovisningssystem,
b)
det sammanlagda beloppet av offentliga utgifter som uppstått i samband med genomförandet av insatserna, såsom de bokförts i den attesterande myndighetens redovisningssystem.
…”
Artikel 135 i förordningen, med rubriken ”Frister för ansökan om och utbetalning av mellanliggande betalningar”, har följande lydelse:
”1.   Den attesterande myndigheten ska regelbundet lämna in ansökningar om mellanliggande betalningar i enlighet med artikel 131.1 som omfattar belopp som bokförts i dess redovisningssystem under räkenskapsåret. Den attesterande myndigheten får emellertid, i de fall den anser det vara nödvändigt, ta med sådana betalningsansökningar som lämnats in under nästkommande räkenskapsår.
2.   Den attesterande myndigheten ska lämna in sin slutliga ansökan om mellanliggande betalning senast den 31 juli efter föregående räkenskapsår slut och, under alla omständigheter, för den första ansökan om mellanliggande betalning för följande räkenskapsår.
3.   Den första ansökan om mellanliggande betalning får inte göras förrän kommissionen meddelats vilka förvaltnings- och attesterande myndigheter som utnämnts enligt artikel 124.
4.   Mellanliggande betalningar ska inte göras för operativa program om inte den årliga genomföranderapporten har sänts till kommissionen i enlighet med de fondspecifika bestämmelserna.
5.   Under förutsättning att det finns medel tillgängliga ska kommissionen göra den mellanliggande betalningen senast 60 dagar efter den dag då en betalningsansökan registrerats vid kommissionen.”
I artikel 137 i nämnda förordning, som reglerar utarbetandet av räkenskaper, föreskrivs följande:
”1.   De räkenskaper som avses i artikel 63.5 a och 63.6 i [Europaparlamentets och rådets förordning (EU, Euratom) nr 966/2012 av den 25 oktober 2012 om finansiella regler för unionens allmänna budget och om upphävande av rådets förordning (EG, Euratom) nr 1605/2002 (
EUT L 298, 2012, s. 1
)] ska överlämnas till kommissionen för varje operativt program. Räkenskaperna ska omfatta räkenskapsåret och ska för varje prioritering och, om tillämpligt, varje fond och regionkategori omfatta följande:
a)
Det sammanlagda beloppet av stödberättigande utgifter som förts in i den attesterande myndighetens redovisningssystem och som har tagits med i betalningsansökningar som lämnats till kommissionen i enlighet med artiklarna 131 och 135.2 senast den 31 juli året efter räkenskapsårets slut och totalbeloppet för motsvarande offentliga utgifter i samband med genomförandet, och det sammanlagda beloppet av motsvarande utbetalningar till stödmottagarna i enlighet med artikel 132.1.
…
d)
För varje prioritering, en avstämning mellan utgifter enligt led a och utgifter som deklarerats för samma räkenskapsår i betalningsansökningarna, samt en förklaring av eventuella skillnader.
2.   Om utgifter som tidigare omfattats av en ansökan om mellanliggande betalning för räkenskapsåret av en medlemsstat undantas av från räkenskaperna på grund av en pågående granskning av de utgifternas laglighet och korrekthet, får hela utgiftsbeloppet eller de delar av detta som senare befinns lagliga och korrekta tas med i en ansökan om mellanliggande betalning som avser de följande räkenskapsåren.
…”
I artikel 139 i samma förordning, med rubriken ”Granskning och godkännande av räkenskaper”, föreskrivs följande:
”1.   Kommissionen ska granska de handlingar som medlemsstaten överlämnat i enlighet med artikel 138. På kommissions begäran ska medlemsstaten tillhandahålla alla kompletterande uppgifter som är nödvändiga för att kommissionen inom den tidsfrist som fastställs i artikel 84 ska kunna bedöma huruvida räkenskaperna är fullständiga, korrekta och sanningsenliga.
2.   Kommissionen ska godkänna räkenskaperna om den kan sluta sig till att räkenskaperna är fullständiga, exakta och sanningsenliga. Kommissionen kan nå denna slutsats om revisionsmyndigheten lämnat ett revisionsuttalande utan reservationer om att räkenskaperna är fullständiga, exakta och sanningsenliga, om inte kommissionen har särskilda bevis om att revisionsutlåtandet om räkenskaperna inte är tillförlitligt.
…
6.   Kommissionen ska, på grundval av de godkända räkenskaperna, beräkna det belopp som ska belasta fonderna och EHFF för räkenskapsåret och följdjusteringar av utbetalningar till medlemsstaten. Kommissionen ska beakta följande:
a)
De bokförda belopp som avses i artikel 137.1 a, och på vilka medfinansieringsgraden för varje prioritering ska tillämpas.
b)
Det belopp som kommissionen betalat ut under räkenskapsåret och som består av följande:
i)
Det sammanlagda beloppet av mellanliggande betalningar som kommissionen betalat ut i enlighet med artiklarna 130.1 och 24.
ii)
Det sammanlagda beloppet av årligt förskott som betalats ut i enlighet med artikel 134.2.
7.   Kommissionen ska, efter den beräkning som genomförs enligt punkt 6, reglera respektive årligt förskott och göra eventuella ytterligare utestående utbetalningar inom 30 dagar från det att räkenskaperna godkänts. Om ett belopp kan återkrävas från medlemsstaten ska kommissionen utfärda ett betalningskrav som ska verkställas, om möjligt, genom avräkning från de belopp som ska betalas ut till medlemsstaten inom ramen för kommande utbetalningar till samma operativa program. Ett sådant återkrav ska inte utgöra en finansiell korrigering och ska inte minska stödet från fonderna till det operativa programmet. Det återvunna beloppet ska utgöra inkomster avsatta för särskilda ändamål i enlighet med artikel 177.3 i [förordning nr 966/2012].
…”
Bakgrund till tvisten
Bakgrunden till tvisten har beskrivits av tribunalen i punkterna 1–10 i den överklagade domen och kan, i de delar det är relevant för förevarande mål, sammanfattas enligt följande.
Genom genomförandebeslut C(2015) 4823 final av den 9 juli 2015 (nedan kallat 2015 års genomförandebeslut), vilket antogs med stöd av artiklarna 29.4 och 96.10 i förordning nr 1303/2013, godkände kommissionen vissa delar av det operativa programmet CCI 2014RO16M1OP001 ”Stor infrastruktur” för stöd från Eruf och Sammanhållningsfonden på grundval av målet för investeringarna för tillväxt och sysselsättning i Rumänien för perioden 1 januari 2014–31 december 2020 (nedan kallat det operativa programmet). Programmet omfattade åtta insatsområden.
I artikel 4.3 i 2015 års genomförandebeslut, jämförd med bilaga II till beslutet, fastställdes medfinansieringsgraden för det första och det andra insatsområdet i programmet till 75 procent och det angavs att denna medfinansieringsgrad skulle tillämpas på de stödberättigande offentliga utgifterna.
Den 6 juli 2018 översände de rumänska myndigheterna den slutliga ansökan om mellanliggande betalning avseende det operativa programmet för räkenskapsåret 2017/2018 till kommissionen, i enlighet med artikel 135.2 i förordning nr 1303/2013.
Genom genomförandebeslut C(2018) 8890 final av den 12 december 2018 (nedan kallat 2018 års genomförandebeslut), vilket antogs med stöd av artikel 96.10 i förordning nr 1303/2013, ändrade kommissionen bland annat bilaga II till 2015 års genomförandebeslut på så sätt att medfinansieringsgraden för det första och det andra insatsområdet i det operativa programmet höjdes till 85 procent.
Under ett möte den 15 januari 2019 mellan de rumänska myndigheterna och kommissionen, begärde dessa myndigheter att medfinansieringsgraden på 85 procent skulle tillämpas på det första och det andra insatsområdet i det operativa programmet avseende räkenskapsåret 2017/2018, såsom hade fastställts i 2018 års genomförandebeslut, i stället för den medfinansieringsgrad på 75 procent som fastställdes i 2015 års genomförandebeslut. Som svar på denna begäran uppgav kommissionen att riktlinjerna i dokumentet med titeln ”Vägledning för medlemsstaterna om utarbetande, granskning och godkännande av räkenskaper”, i den version som avfattades av kommissionen den 3 december 2018, utgjorde hinder mot att tillämpa den medfinansieringsgrad på 85 procent som fastställdes i 2018 års genomförandebeslut avseende det aktuella räkenskapsåret.
Den 15 februari 2019 översände de rumänska myndigheterna räkenskaperna för det operativa programmet avseende räkenskapsåret 2017/2018 till kommissionen, i enlighet med artikel 138 a i förordning nr 1303/2013.
Genom skrivelser av den 8 mars och den 13 maj 2019 upprepade de rumänska myndigheterna sin begäran till kommissionen om att medfinansieringsgraden på 85 procent skulle tillämpas på det första och det andra insatsområdet i det operativa programmet avseende räkenskapsåret 2017/2018.
Genom skrivelse av den 17 maj 2019 bekräftade kommissionen för de rumänska myndigheterna att medfinansieringsgraden på 85 procent för det första och det andra insatsområdet i det operativa programmet inte gällde för räkenskapsåret 2017/2018. I synnerhet förklarade kommissionen att inom ramen för programperioden 2014–2020 och i enlighet med de riktlinjer som nämnts i punkt 15 ovan gäller varje ändring av en medfinansieringsgrad endast pågående och framtida räkenskapsår, i enlighet med ettårsprincipen för räkenskaper.
Den 23 maj 2019 antog kommissionen det omtvistade beslutet genom vilket den godkände räkenskaperna för det operativa programmet avseende räkenskapsåret 2017/2018, i enlighet med artikel 139.2 och 139.3 i förordning nr 1303/2013. I beslutet beräknade kommissionen även, på grundval av de godkända räkenskaperna, det belopp som skulle belasta Sammanhållningsfonden och Eruf avseende nämnda räkenskapsår, i enlighet med artikel 139.6 i förordningen. Det framgår av bilagan till nämnda beslut att kommissionen, vid beräkningen av detta belopp, tillämpade en medfinansieringsgrad på 75 procent på det första och det andra insatsområdet i det operativa programmet, såsom den fastställts i 2015 års genomförandebeslut.
Talan vid tribunalen och den överklagade domen
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 30 juli 2019 väckte Rumänien talan om delvis ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet, i den del kommissionen tillämpade en medfinansieringsgrad på 75 procent i stället för 85 procent för det första och det andra insatsområdet i det operativa programmet.
Rumänien åberopade två grunder till stöd för sin talan. Den första grunden avsåg åsidosättande av artiklarna 120.3 och 139.6 i förordning nr 1303/2013 samt av principen om skydd för berättigade förväntningar. Som andra grund gjordes det gällande att motiveringsskyldigheten i artikel 296 andra stycket FEUF och principen om god förvaltningssed hade åsidosatts.
I den överklagade domen fann tribunalen att talan inte kunde vinna bifall såvitt avsåg någon av dessa grunder och ogillade talan i dess helhet.
Vad gäller särskilt den första grundens första del, avseende ett åsidosättande av artiklarna 120.3 och 139.6 i förordning nr 1303/2013, underkändes den av tribunalen. Denna gjorde inledningsvis, i punkterna 29–51 i den överklagade domen, en bokstavstolkning och en kontextuell samt teleologisk tolkning av den sistnämnda bestämmelsen. Därefter prövade tribunalen, i punkterna 53–71 i den överklagade domen, de argument som Rumänien framfört till stöd för uppfattningen att medfinansieringsgraden i enlighet med artikel 139.6 a i förordning nr 1303/213 skulle vara den som var i kraft vid tidpunkten för godkännandet av räkenskaperna.
Parternas yrkanden
Rumänien har yrkat att domstolen ska
–
upphäva den överklagade domen,
–
slutligt avgöra den talan som väckts vid tribunalen och delvis ogiltigförklara det omtvistade beslutet i den del kommissionen tillämpade en medfinansieringsgrad på 75 procent i stället för 85 procent för det första och det andra insatsområdet i det operativa programmet, och, i andra hand, återförvisa målet till tribunalen för avgörande, och
–
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att domstolen ska
–
ogilla överklagandet, och
–
förplikta Rumänien att ersätta rättegångskostnaderna.
Prövning av överklagandet
Rumänien har åberopat tre grunder till stöd för sitt överklagande. Den första grunden avser felaktig rättstillämpning vid tolkningen och tillämpningen av artikel 139.6 a i förordning nr 1303/2013, jämförd med artiklarna 137.1 a och d, 137.2, 131, 135.2 och 139.1, 139.2 och 139.7 i samma förordning. Den andra grunden avser felaktig rättstillämpning vid tolkningen och tillämpningen av ettårsprincipen för räkenskaper och den tredje grunden felaktig rättstillämpning vid tolkningen och tillämpningen av principen om icke-retroaktivitet.
Den första grunden
Parternas argument
Rumänien har genom sin första grund i huvudsak gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig tolkning och tillämpning av artikel 139.6 a i förordning nr 1303/2013, jämförd med artiklarna 137.1 a och d, 137.2, 131, 135.2 samt 139.1, 139.2 och 139.7 i samma förordning, när den slog fast att den medfinansieringsgrad som är tillämplig vid beräkningen av det belopp som ska belasta Sammanhållningsfonden och Eruf för ett visst räkenskapsår är den medfinansieringsgrad som var tillämplig vid tidpunkten då den berörda medlemsstaten lämnade in den slutliga ansökan om mellanliggande betalning avseende det aktuella räkenskapsåret, för det första, eftersom de stödberättigande utgifter som kommissionen ska beakta vid beräkningen av det belopp som ska belasta dessa fonder är de som tagits upp i den slutliga ansökan om mellanliggande betalning och, för det andra, eftersom de stödberättigande utgifterna och den medfinansieringsgrad som gäller för dessa utgifter utgör två omständigheter på grundval av vilka det belopp som ska belasta nämnda fonder beräknas.
Rumänien har särskilt anfört att det var fel av tribunalen att, i punkterna 38, 39, 60 och 68 i den överklagade domen, finna att det utgiftsbelopp som anges i den slutliga ansökan om mellanliggande betalning utgör grunden för beräkningen av det belopp som ska belasta Sammanhållningsfonden och Eruf, trots att det enligt medlemsstaten endast är utgifter som anges i de godkända räkenskaperna som gör det möjligt att fastställa detta belopp, eftersom det endast är med utgångspunkt i de godkända räkenskaperna som det är möjligt att på ett uttömmande och slutgiltigt sätt fastställa de stödberättigande utgifterna.
Tribunalen likställde således felaktigt det totala beloppet för de stödberättigande utgifter som anges i den slutliga ansökan om mellanliggande betalning för ett räkenskapsår med det totala beloppet för de stödberättigande utgifterna i de godkända räkenskaperna för detta räkenskapsår, trots att det rör sig om två olika belopp, och trots att kommissionen i enlighet med artikel 139.6 i förordning nr 1303/2013 ska beräkna det belopp som ska belasta Sammanhållningsfonden och Eruf på grundval av de godkända räkenskaperna.
Den omständigheten att en medlemsstat, enligt artikel 137.2 i förordning nr 1303/2013, får undanta utgifter som tidigare omfattats av en ansökan om mellanliggande betalning för ett visst räkenskapsår från räkenskaperna på grund av en pågående granskning av de utgifternas laglighet och korrekthet, visar att den slutliga ansökan om mellanliggande betalning respektive de av kommissionen godkända räkenskaperna kan återspegla olika utgifter.
Rumänien har för det andra gjort gällande att tribunalens likställande strider mot principen om sund ekonomisk förvaltning, mot bestämmelserna i förordning nr 1303/2013 om översändande och godkännande av räkenskaperna samt mot de processrättsliga skyddsregler som är knutna till det led i förfarandet som avser godkännande av räkenskaperna i syfte att säkerställa Sammanhållningsfondens och Erufs integritet.
Rumänien har i detta sammanhang ifrågasatt tribunalens bedömning i punkt 59 i den överklagade domen, enligt vilken förfarandet avseende upprättande, granskning och godkännande av räkenskaperna för ett visst räkenskapsår är av ”formell” karaktär.
För det tredje har Rumänien gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den i punkt 40 i den överklagade domen angav att kommissionen vid beräkningen av det utkrävbara beloppet även ska beakta det sammanlagda belopp som den betalat ut ”under räkenskapsåret”, ett belopp som bland annat omfattar de mellanliggande betalningar som kommissionen gjort enligt artikel 130.1 i förordning nr 1303/2013.
Det utkrävbara beloppet är nämligen ett kumulativt belopp, motsvarande det totala stödet från Sammanhållningsfonden och Eruf för ett räkenskapsår, vilket beräknas genom att den gällande medfinansieringsgraden tillämpas på de sammanlagda attesterade utgifter som har redovisats i räkenskaperna och som har godkänts av kommissionen, vilket innebär att fastställandet av det belopp som ska betalas förutsätter en ny beräkning som är helt oberoende av de utbetalningar som tidigare gjorts under räkenskapsåret. De mellanliggande betalningarna är dessutom endast en av de faktorer som ska beaktas vid beräkningen av utestående belopp. Utbetalningar som gjorts under räkenskapsåret, inbegripet mellanliggande betalningar, ska således dras bort från det totala utkrävbara beloppet varigenom man erhåller det återstående belopp som ska utbetalas till medlemsstaterna från Sammanhållningsfonden och Eruf, eller som medlemsstaterna ska betala in till dessa fonder.
Kommissionen har bestritt Rumäniens argument.
Domstolens bedömning
Domstolen konstaterar inledningsvis att tribunalen i punkt 37 i den överklagade domen, vilken Rumänien inte har bestritt, till att börja med angav att den slutliga ansökan om mellanliggande betalning ska lämnas in efter utgången av räkenskapsåret för att därefter uttala att nämnda ansökan ”ligger till grund för upprättandet av räkenskaperna och för beräkningen av det belopp som ska belasta Sammanhållningsfonden och Eruf”.
Det framgår av ordalydelsen i denna punkt, och särskilt av ordet ”nämligen” som åtföljer detta uttalande att det bygger på tribunalens bedömning i andra meningen i nämnda punkt, det vill säga att den slutliga ansökan om mellanliggande betalning ligger till grund för fastställandet av både de utgifter som kommissionen ska beakta enligt artikel 139.6 a i förordning nr 1303/2013 och det sammanlagda beloppet av mellanliggande betalningar som kommissionen ska beakta enligt artikel 139.6 b i förordningen.
Såsom framgår av punkterna 38–41 i den överklagade domen innehåller punkterna 38 och 39 däri, vilka Rumänien har bestritt, de skäl som ligger till grund för bedömningen att den slutliga ansökan om mellanliggande betalning ligger till grund för fastställandet av de utgifter som kommissionen ska beakta enligt artikel 139.6 a i förordning nr 1303/2013. I de sistnämnda bestämmelserna tolkade tribunalen särskilt denna bestämmelse mot bakgrund av det sammanhang som den ingår i.
Enligt artikel 139.6 a i förordning nr 1303/2013 ska kommissionen, vid beräkningen av det belopp som ska belasta Sammanhållningsfonden och Eruf för räkenskapsåret, beakta de bokförda belopp som avses i artikel 137.1 a i förordningen, och på vilka medfinansieringsgraden för varje prioritering ska tillämpas.
I artikel 137.1 a i förordning nr 1303/2013 föreskrivs att räkenskaperna, som ska avse räkenskapsåret, bland annat ska omfatta det sammanlagda beloppet av stödberättigande utgifter som förts in i den attesterande myndighetens redovisningssystem och som har tagits med i betalningsansökningar som lämnats till kommissionen i enlighet med artiklarna 131 och 135.2 senast den 31 juli året efter räkenskapsårets slut.
I artikel 131.1 i nämnda förordning föreskrivs att betalningsansökningarna, för varje prioritering, ska innehålla dels det sammanlagda beloppet av stödberättigande utgifter som stödmottagarna ådragit sig och som betalats i samband med genomförandet av insatserna, såsom de bokförts i den attesterande myndighetens redovisningssystem, dels det sammanlagda beloppet av offentliga utgifter som uppstått i samband med genomförandet av insatserna, såsom de bokförts i den attesterande myndighetens redovisningssystem.
I artikel 135.1 respektive 135.2 i förordning nr 1303/2013 föreskrivs att den attesterande myndigheten regelbundet ska lämna in ansökningar om mellanliggande betalningar i enlighet med artikel 131.1 i förordningen som omfattar belopp som bokförts i dess redovisningssystem under räkenskapsåret och att denna myndighet ska lämna in sin slutliga ansökan om mellanliggande betalning senast den 31 juli efter föregående räkenskapsårs slut och, under alla omständigheter, före den första ansökan om mellanliggande betalning för följande räkenskapsår.
Det följer av de bestämmelser som nämnts i punkterna 39–42 ovan, för det första, att räkenskaperna för ett visst räkenskapsår endast kan omfatta stödberättigande utgifter som har betalats och bokförts i den attesterande myndighetens redovisningssystem under räkenskapsåret och deklarerats av denna myndighet genom ansökningar om mellanliggande betalning som lämnats in till kommissionen.
För det andra görs beräkningen av de stödberättigande utgifter som har betalats ut och bokförts i den attesterande myndighetens räkenskaper under räkenskapsåret om i varje ansökan om mellanliggande betalning, vilket innebär att den slutliga ansökan om mellanliggande betalning, som kan inges senast den 31 juli samma år efter föregående räkenskapsårs slut, konsoliderar det kumulerade sammanlagda beloppet av stödberättigande utgifter som deklarerats under räkenskapsåret, såsom tribunalen konstaterade i punkterna 38 och 68 i den överklagade domen och som Rumänien själv har medgett i sitt överklagande.
För det tredje avslutar den slutliga ansökan om mellanliggande betalning sålunda deklarationen av de stödberättigande utgifterna för det aktuella räkenskapsåret, i den bemärkelsen att den berörda medlemsstaten efter det att denna ansökan getts in inte längre kan deklarera stödberättigande utgifter för betalning avseende detta räkenskapsår, vilket även tribunalen konstaterade i punkt 38 i den överklagade domen. Av detta följer att de sammanlagda utgifter som förfaller till betalning för ett räkenskapsår som kan tas med i de godkända räkenskaperna för detta räkenskapsår på grundval av vilka det belopp som ska belasta Sammanhållningsfonden och Eruf för nämnda räkenskapsår beräknas, är de utgifter som anges i den slutliga begäran om mellanliggande betalning.
Det följer således av artikel 139.6 a i förordning nr 1303/2013, jämförd med artiklarna 131.1, 135.1 och 135.2 samt 137.1 a i samma förordning att den slutliga ansökan om mellanliggande betalning ska ligga till grund för fastställandet av de utgifter som kommissionen ska beakta enligt artikel 139.6 a i nämnda förordning och därmed även för beräkningen av det belopp som ska belasta Sammanhållningsfonden och Eruf, såsom tribunalen konstaterade i punkt 37 i den överklagade domen. Det sammanlagda beloppet för de stödberättigande utgifterna som anges i den slutliga ansökan om mellanliggande betalning för ett visst räkenskapsår utgör alltså ”utgångspunkten” för beräkningen av det belopp som ska belasta dessa fonder för det aktuella räkenskapsåret.
Av en samlad läsning av punkterna 37–41 i den överklagade domen kan det konstateras att det är just den slutsatsen som tribunalen kom fram till i punkt 39 i den domen när den slog fast att det av artikel 139.6 a i förordning nr 1303/2013 jämförd med artiklarna 137.1 a och 135.2 i förordningen, vilka i följd hänvisar till varandra, framgår att de stödberättigande utgifter som kommissionen ska beakta vid beräkningen av det belopp som ska belasta Sammanhållningsfonden och Eruf är de utgifter som har bokförts i den attesterande myndighetens redovisningssystem under det aktuella räkenskapsåret och som har redovisats i den slutliga ansökan om mellanliggande betalning.
Detta konstaterande har för övrigt även Rumänien hänvisat till i punkt 46 i överklagandet där medlemsstaten angav följande: ”För att fastställa det belopp som ska belasta [Sammanhållningsfonden och Eruf] ska först det sammanlagda beloppet av utgifter som förts in den attesterande myndighetens redovisningssystem och som har tagits med i de ansökningar om mellanliggande betalning som lämnats in till kommissionen beräknas” och ”[e]ftersom beräkningen av de bokförda utgifterna görs om från början i varje ansökan om mellanliggande betalning bör den slutliga ansökan om mellanliggande betalning återge samtliga utgifter som deklarerats under räkenskapsåret”. Rumänien anser således också, av samma skäl som tribunalen, att den slutliga ansökan om mellanliggande betalning utgör utgångspunkten för beräkningen av det belopp som ska belasta Sammanhållningsfonden och Eruf för det aktuella räkenskapsåret, utan att detta för den skull innebär att utgifterna i denna ansökan ska likställas med de utgifter som anges i de godkända räkenskaperna.
Domstolen påpekar slutligen att tribunalen, genom att stödja sig på den omständigheten att samtliga stödberättigande utgifter som är hänförliga till ett visst räkenskapsår fastställs vid tidpunkten för den slutliga ansökan om mellanliggande betalning avseende detta räkenskapsår, i punkt 39 i den överklagade domen fann att det framstår som förenligt med systematiken i förordning nr 1303/2013 att fastställandet av den medfinansieringsgrad som ska gälla för dessa utgifter följer samma logik, så att denna medfinansieringsgrad är den som var i kraft senast vid den tidpunkt då den slutliga ansökan om mellanliggande betalning lämnades in.
Tribunalens slutsats att det är datumet för ingivande av den slutliga ansökan om mellanliggande betalning som ska beaktas vid fastställandet av den tillämpliga medfinansieringsgraden bygger således uteslutande på tribunalens följande helt korrekta konstateranden. Den konstaterade sålunda, för det första, att det är den slutliga ansökan om mellanliggande betalning som innehåller det sammanlagda beloppet av stödberättigande utgifter som förts in i den attesterande myndighetens redovisningssystem under det aktuella räkenskapsåret och som redovisats för utbetalning inom ramen för detta räkenskapsår och, för det andra, att denna ansökan avslutar deklarationen av stödberättigande utgifter för detta räkenskapsår varför den berörda medlemsstaten inte längre kan redovisa stödberättigande utgifter för betalning avseende detta räkenskapsår.
Det ska i detta sammanhang understrykas att de konstateranden som angetts i föregående punkt och som tribunalen grundade sig på för att komma fram till slutsatsen i punkt 39 i den överklagade domen inte påverkas av den omständigheten att vissa stödberättigande utgifter som anges i den slutliga ansökan om mellanliggande betalning eventuellt kan undantas från räkenskaperna, bland annat på grund av att de inte är lagliga, såsom tribunalen helt korrekt angav i punkt 68 i den överklagade domen.
I motsats till vad Rumänien har gjort gällande går det således inte att, mot bakgrund av de skäl som anges i punkterna 38, 39 och 68 i den överklagade domen, anse att tribunalen likställde det totala beloppet av de stödberättigande utgifter som angavs i den slutliga ansökan om mellanliggande betalning för ett visst räkenskapsår med det totala beloppet av de stödberättigande utgifter som angavs i de godkända räkenskaperna för detta räkenskapsår och att tribunalen således underförstått slog fast att det sammanlagda beloppet av de stödberättigande utgifter som angavs i nämnda ansökan var slutgiltigt fastställt. Dessa skäl medger inte heller slutsatsen att tribunalen grundade sitt resonemang på en sådan likställdhet när den kom fram till att det är datum för ingivande av den slutliga ansökan om mellanliggande betalning för ett visst räkenskapsår som ska beaktas för att fastställa den tillämpliga medfinansieringsgraden för det räkenskapsåret. Detta gäller även punkt 60 i den överklagade domen, i vilken slutsatsen i punkt 39 i samma dom återges.
Det saknas således stöd för Rumäniens argumentation såsom den sammanfattats i punkterna 28–30 ovan.
Domstolen finner vidare att Rumänien inte kan vinna framgång med sitt argument att beaktandet av det datum då den slutliga ansökan om mellanliggande betalning för ett visst räkenskapsår lämnades in för att fastställa den tillämpliga medfinansieringsgraden äventyrar förfarandena för upprättande, översändande, granskning och godkännande av räkenskaperna och de processuella garantierna i samband med godkännandet av räkenskaperna avsedda att säkerställa Sammanhållningsfondens och Erufs integritet.
Det räcker nämligen att påpeka att dessa förfaranden under alla omständigheter ska genomföras i enlighet med bestämmelserna i förordning nr 1303/2013 och principen om en sund ekonomisk förvaltning och att det således saknar betydelse huruvida det datum som ska beaktas för de angivna ändamålen är datumet för den slutliga ansökan om mellanliggande betalning eller datumet för godkännande av räkenskaperna.
I motsats till vad Rumänien har antytt innebär inte heller tribunalens uttalande att förfarandet för upprättande, granskning och godkännande av räkenskaperna för ett visst räkenskapsår i syfte att beräkna det belopp som ska belasta Sammanhållningsfonden och Eruf är av formell karaktär på något sätt att tribunalen underskattade betydelsen av detta förfarande.
Utöver den omständigheten att tribunalen i punkt 58 i den överklagade domen uttryckligen medgav att detta förfarande är av ”väsentlig” betydelse för detta ändamål, eftersom det, såsom Rumänien har gjort gällande, gör det möjligt för kommissionen att kontrollera att de räkenskaper som getts in av den berörda medlemsstaten är fullständiga, korrekta och sanningsenliga, sammanhänger den formella karaktär som tribunalen tillmäter detta förfarande, såsom framgår av punkt 59 i den överklagade domen, uteslutande med den omständigheten att detta förfarande avser en kontroll i efterhand av de stödberättigande utgifter som tagits upp i de räkenskaper som medlemsstaterna upprättat med utgångspunkt i de ansökningar om mellanliggande betalning som getts in till kommissionen. Detta förfarande kan således inte leda till att utgifter som inte tagits med i en sådan ansökan kan bokföras.
Vad slutligen gäller Rumäniens argument i syfte att ifrågasätta punkt 40 i den överklagade domen, konstaterar domstolen att det inte kan förekomma någon felaktig rättstillämpning i denna punkt eftersom den endast erinrar om innehållet i artiklarna 139.6 b och 130.1 i förordning nr 1303/2013.
Mot denna bakgrund kan överklagandet inte vinna bifall såvitt avser den första grunden.
Den andra grunden
Parternas argument
Såvitt avser den andra grunden har Rumänien i huvudsak gjort gällande att tribunalen tolkade och tillämpade ettårsprincipen för räkenskaper felaktigt genom att i punkt 50 i den överklagade domen anse att tillämpningen av en medfinansieringsgrad som antagits efter den slutliga ansökan om mellanliggande betalning, på utgifter som uppkommit under ett räkenskapsår och som har förts in i redovisningssystemet, i allt väsentligt skulle utgöra ett åsidosättande av nämnda princip.
Rumänien har gjort gällande att ettårsprincipen för räkenskaper iakttas om man, för ett visst räkenskapsår, tillämpar en medfinansieringsgrad som fastställts efter dagen för den slutliga ansökan om mellanliggande betalning för detta räkenskapsår, men innan räkenskaperna för det räkenskapsåret avslutades, såsom den medfinansieringsgrad som fastställts i 2018 års genomförandebeslut.
Rumänien anser att även om utgifterna deklareras i omgångar i de olika ansökningarna om mellanliggande betalning, ska de läggas ihop när räkenskaperna översänds för godkännande och för beräkning av det belopp som ska belasta Sammanhållningsfonden och Eruf avseende det sammanlagda beloppet av stödberättigande utgifter som bokförts under ett räkenskapsår. På så sätt kan medfinansieringsgraden uppdateras när som helst, fram till dess att räkenskaperna godkänns och det utkrävbara beloppet fastställs, utan att tillämpningen av den uppdaterade medfinansieringsgraden medför att de mellanliggande betalningar som kommissionen redan verkställt behöver beräknas på nytt.
Kommissionen har bestritt Rumäniens argument.
Domstolens bedömning
Såsom tribunalen konstaterade i punkterna 34 och 35 i den överklagade domen, vilka inte har bestritts av Rumänien, är det system för delad förvaltning av de europeiska struktur- och investeringsfonderna som infördes genom förordning nr 1303/2013 grundat på ettårsprincipen för räkenskaper och denna princip innebär bland annat att de förfaranden som föreskrivs i förordningen avseende såväl den ekonomiska förvaltningen av de utgifter som belastar Sammanhållningsfonden och Eruf som avseende upprättande, granskning och godkännande av räkenskaperna är utformade med utgångspunkt i denna princip och alltså har räkenskapsåret som enda referensperiod.
Tillämpningen av ettårsprincipen för räkenskaper innebär således att de faktorer som ska beaktas vid beräkningen av det belopp som ska belasta Sammanhållningsfonden och Eruf för ett visst räkenskapsår – vilka i enlighet med artikel 139.6 a och b i förordning nr 1303/2013 utgörs av de stödberättigande utgifterna, den tillämpliga medfinansieringsgraden och de utbetalningar som gjorts av kommissionen – ska hänföra sig till detta räkenskapsår, om inte annat föreskrivs av unionslagstiftaren.
I enlighet med ettårsprincipen för räkenskaper kan således endast stödberättigande utgifter som har förts in i den attesterande myndighetens redovisningssystem ”under räkenskapsåret” och som har lagts fram till kommissionen genom ansökningar om mellanliggande betalning beaktas vid beräkningen av det belopp som ska belasta Sammanhållningsfonden och Eruf för detta räkenskapsår, såsom framgår av artikel 139.6 a i förordning nr 1303/2013, jämförd med artiklarna 137.1 a, 131.1 och 135 i samma förordning. Vidare är det endast utbetalningar som gjorts ”under räkenskapsåret” som ska beaktas för detta ändamål, såsom framgår av artikel 139.6 b i nämnda förordning.
När det gäller den tillämpliga medfinansieringsgraden ska det påpekas att den avser en procentandel av det totala beloppet för de stödberättigande utgifter som den berörda medlemsstaten har haft under ett räkenskapsår och som unionen ska stå för.
I förordning nr 1303/2013 anges visserligen inte vilken medfinansieringsgrad som ska tillämpas för att beräkna det belopp som ska belasta Sammanhållningsfonden och Eruf för ett visst räkenskapsår, för det fall den fastställda medfinansieringsgraden ändras efter det att den slutliga ansökan om mellanliggande betalning för detta räkenskapsår lämnats in, men innan räkenskaperna för samma räkenskapsår godkänns. Det är likväl så att ettårsprincipen för räkenskaper, vilken förordning nr 1303/2013 bygger på, medför att den tillämpliga medfinansieringsgraden endast kan vara den som gällde för nämnda räkenskapsår, det vill säga, i förevarande fall, den medfinansieringsgrad som fastställdes genom 2015 års genomförandebeslut.
Den omständigheten att det belopp som ska belasta Sammanhållningsfonden och Eruf för ett visst räkenskapsår beräknas efter det att räkenskaperna för detta räkenskapsår har godkänts, och följaktligen efter det att räkenskapsåret avslutats, saknar således betydelse för fastställandet av den medfinansieringsgrad som är tillämplig för nämnda räkenskapsår och har inte heller någon betydelse för fastställandet av de stödberättigande utgifter och de utbetalningar från kommissionen som ska beaktas vid denna beräkning.
Nämnda omständighet är nämligen en följd av att kommissionen, i enlighet med de skyldigheter som åligger den i egenskap av ansvarig för genomförandet av unionens budget, ska försäkra sig om att medlemsstaterna använder de europeiska struktur- och investeringsfonderna på ett lagenligt och korrekt sätt. Kommissionen kan således inte ta dessa fonder i anspråk utan att först kontrollera att de villkor som fastställs i förordning nr 1303/2013 för att erhålla stöd genom dessa fonder är uppfyllda. Denna granskning är av sådan art att den endast kan ske efter det att det aktuella räkenskapsåret har avslutats, inom ramen för förfarandet för granskning och godkännande av räkenskaperna för det räkenskapsåret.
Slutsatsen i punkt 68 ovan gör sig än mer gällande eftersom, såsom framgår av artikel 130.1 i förordning nr 1303/2013, de återbetalningar som kommissionen har gjort till medlemsstaten i form av mellanliggande betalningar under räkenskapsåret till följd av ansökningar om mellanliggande betalningar beräknas genom att den medfinansieringsgrad som gällde vid tidpunkten för ansökningarna tillämpas på de stödberättigande utgifter som anges i ansökningarna. Rumänien har inte bestritt detta förhållande.
Det skulle emellertid vara inkonsekvent att beräkna det belopp som ska belasta Sammanhållningsfonden och Eruf för ett räkenskapsår genom att på stödberättigande utgifter som den berörda medlemsstaten haft under detta räkenskapsår tillämpa en annan medfinansieringsgrad än den som tillämpats under hela detta räkenskapsår för att beräkna de mellanliggande betalningar som hänför sig till dessa utgifter och som redan har verkställts av kommissionen.
Tribunalen gjorde sig således inte skyldig till felaktig rättstillämpning när den, i punkt 50 i den överklagade domen, konstaterade att tillämpningen av en medfinansieringsgrad som antagits efter den slutliga ansökan om mellanliggande betalning på utgifter som uppkommit under ett räkenskapsår och som förts in i redovisningssystemet i allt väsentligt skulle utgöra ett åsidosättande av ettårsprincipen för räkenskaper.
Överklagandet kan således inte vinna bifall såvitt avser den andra grunden.
Den tredje grunden
Parternas argument
Såvitt avser den tredje grunden har Rumänien i huvudsak gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig tolkning och tillämpning av principen om icke-retroaktivitet när den i punkt 65 i den överklagade domen slog fast att en tillämpning av den medfinansieringsgrad som fastställts i 2018 års genomförandebeslut avseende räkenskapsåret 2017/2018 skulle leda till att beslutet tillämpades retroaktivt.
Rumänien har medgett att räkenskapsåret 2017/2018 löpte ut den 30 juni 2018 och att den slutliga ansökan om mellanliggande betalning översändes i början av juli 2018. Medlemsstaten har dock samtidigt gjort gällande att det, i motsats till vad tribunalen konstaterade, inte kan anses att Rumäniens rättsliga ställning var slutgiltigt fastställd den 12 december 2018, det vill säga det datum då 2018 års genomförandebeslut antogs, eftersom denna rättsliga ställning tvärtom fortfarande kunde förändras fram till den tidpunkt då räkenskaperna godkändes.
Detta framgår av den omständigheten att de administrativa förfarandena avseende ett räkenskapsår fortsätter efter den period som omfattar räkenskapsåret och potentiellt kan ändra det rättsförhållande som föreligger mellan medlemsstaten och kommissionen på grundval av den slutliga ansökan om mellanliggande betalning, och detta fram till den tidpunkt då räkenskaperna godkänns.
Rumänien anser vidare att inlämnandet av räkenskaperna och godkännandet av dem utgör senare verkningar av ansökningarna om mellanliggande betalning för ett räkenskapsår och har gjort gällande att även om det anses att en medlemsstats rättsliga ställning uppkommer vid den tidpunkt då den slutliga ansökan om mellanliggande betalning inges, krävs enligt principen om icke-retroaktivitet att den nya medfinansieringsgraden tillämpas, eftersom denna princip innebär att en ny rättsregel är omedelbart tillämplig på framtida verkningar av en rättslig situation som uppkommit under den tidigare bestämmelsens giltighetstid.
Slutligen har Rumänien hävdat att en retroaktiv tillämpning av medfinansieringsgraden i praktiken innebär en beräkning av utkrävbara belopp för räkenskapsår för vilka räkenskaperna redan har avslutats och vilka inte längre är föremål för administrativa åtgärder som kan ändra rättsförhållandet mellan medlemsstaten och kommissionen, vilket inte är fallet här.
Kommissionen har bestritt Rumäniens argument.
Domstolens bedömning
Domstolen konstaterar att tribunalen först slog fast att det av en bokstavlig, kontextuell och teleologisk tolkning av förordning nr 1303/2013 följer att den medfinansieringsgrad som gäller vid beräkningen av det belopp som ska belasta Sammanhållningsfonden och Eruf avseende ett visst räkenskapsår, i enlighet med artikel 139.6 a i förordning nr 1303/2013, är den medfinansieringsgrad som var i kraft det datum då den berörda medlemsstaten lämnade in den slutliga ansökan om mellanliggande betalning avseende det aktuella räkenskapsåret. I punkterna 52–71 i den överklagade domen prövade och underkände tribunalen därefter ståndpunkten att den tillämpliga medfinansieringsgraden, i den mening som avses i artikel 139.6 a i förordning nr 1303/2013, är den medfinansieringsgrad som var i kraft vid tidpunkten för godkännandet av räkenskaperna.
I synnerhet tog tribunalen, i punkterna 57–65 i den överklagade domen, ställning till argumentet att förfarandena avseende ett visst räkenskapsår förblir oavslutade fram till den tidpunkt då räkenskaperna godkänns och det belopp som ska belasta Sammanhållningsfonden och Eruf beräknas.
I punkterna 58–60 i den överklagade domen underkände tribunalen detta argument och konstaterade, i punkt 59 i den domen, att oavsett hur viktigt det led i förfarandet som avser godkännande av räkenskaperna än är, syftar det emellertid enbart till att genomföra en kontroll i efterhand av de utgifter som den berörda medlemsstaten har tagit med i sina ansökningar om mellanliggande betalningar avseende ett räkenskapsår och som tas upp i den slutliga ansökan om mellanliggande betalning. Detta konstaterande innebär att detta led i förfarandet inte kan medföra att utgifter som inte tagits upp i denna slutliga ansökan bokförs.
I punkt 60 i den överklagade domen tillade tribunalen att detta är skälet till att – såsom tribunalen påpekade i punkt 39 i den domen – de stödberättigande utgifter som kommissionen ska beakta vid beräkningen av det belopp som ska belasta Sammanhållningsfonden och Eruf är de utgifter som har förts in i den attesterande myndighetens redovisningssystem under det aktuella räkenskapsåret och som har redovisats i den slutliga ansökan om mellanliggande betalning. Tribunalen fann således att den medfinansieringsgrad som gäller för dessa utgifter ska följa samma logik, i avsaknad av ytterligare förtydliganden i det avseendet från unionslagstiftarens sida. Med andra ord borde den tillämpliga medfinansieringsgraden vara den som var i kraft det datum då den slutliga ansökan om mellanliggande betalning lämnas in, såsom tribunalen slog fast i punkt 39 i den överklagade domen.
Det framgår emellertid av punkterna 61–65 i den överklagade domen, och särskilt av uttrycket ”dessutom” i punkt 61 i den domen, att motiveringen i dessa punkter, som syftar till att stödja slutsatsen i punkt 60 i samma dom, är överflödig i förhållande till motiveringen i punkterna 58–60 i samma dom.
Eftersom den första och den andra grunden har underkänts och punkterna 39, 59 och 60 i den överklagade domen följaktligen har fastställts, är den tredje grunden verkningslös och ska därför lämnas utan avseende.
Överklagandet ska följaktligen ogillas, eftersom det inte kan vinna bifall såvitt avser någon av de grunder Rumänien har åberopat.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 184.2 i domstolens rättegångsregler ska domstolen besluta om rättegångskostnaderna när överklagandet ogillas.
Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 184.1 ska tillämpas i mål om överklagande, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Kommissionen har yrkat att Rumänien ska ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Rumänien har tappat målet, ska Rumänien förpliktas att bära sina rättegångskostnader och ersätta kommissionens rättegångskostnader.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (sjunde avdelningen) följande:

1)
Överklagandet ogillas.

2)
Rumänien ska bära sina rättegångskostnader och ersätta de kostnader som uppkommit för Europeiska kommissionen.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: rumänska.