CELEX: 62015CJ0547
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Kopienas Muitas kodekss
Regula (EEK) Nr. 2913/92
96. pants
Ārējā tranzīta procedūra
“Pārvadātāja” jēdziens
Preču neuzrādīšana galamērķa muitas iestādē
Atbildība
Pārvadājumu apakšuzņēmējs, kas nodevis preces galvenajam pārvadātājam galamērķa muitas iestādes stāvvietā un šīs preces atkal pieņēmis savā pārziņā, lai tās pārvadātu tālāk

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (
OV 1992, L 302, 1. lpp.
), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 13. aprīļa Regulu (EK) Nr. 648/2005 (
OV 2005, L 117, 13. lpp.
), (turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”), 96. panta 2. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts
Interservice d.o.o. Koper
regresa prasībā pret
Sándor Horváth
par muitas nodokļa, ko prasītāja kā “galvenais atbildīgais” Slovēnijas muitas iestādēm bija samaksājusi pēc tam, kad no muitas uzraudzības tika izņemtas preces, kuras Kopienas ārējā tranzīta procedūrā kā pārvadājumu apakšuzņēmējs pārvadāja atbildētājs, atgūšanu.
Atbilstošās tiesību normas
Muitas kodeksa 4. panta 21. punktā “procedūras izmantotāja” jēdziens nozīmē “personu, kuras uzdevumā ir aizpildīta muitas deklarācija, vai personu, uz kuru ir pārgājušas iepriekš minētās personas tiesības un pienākumi attiecībā uz muitas procedūru”.
Muitas kodeksa 37. pantā ir noteikts:
“1.   Preces, kas ievestas Kopienas muitas teritorijā, no to ievešanas brīža atrodas muitas uzraudzībā. Tās var pakļaut muitas dienestu kontrolei saskaņā ar spēkā esošajiem noteikumiem.
2.   Tām ir jāpaliek šādā uzraudzībā tik ilgi, cik vajadzīgs, lai noteiktu to statusu muitā, ja tas vajadzīgs, un, neskarot 82. panta 1. punktu, ārpuskopienas preču gadījumā – līdz to muitas statuss tiek nomainīts, tās nonāk brīvajā zonā vai brīvajā noliktavā vai tās ir atkal izvestas vai iznīcinātas saskaņā ar 182. pantu.”
Muitas kodeksa 92. pantā ir paredzēts:
“1.   Ārējā tranzīta procedūra beidzas un tranzīta dokumentu turētāja [procedūras izmantotāja] pienākumi ir izpildīti, kad preces, uz kurām procedūra attiecas, un vajadzīgie dokumenti ir uzrādīti galamērķa muitas iestādē saskaņā ar attiecīgās procedūras noteikumiem.
2.   Muitas dienesti izbeidz [ārējā tranzīta] procedūru, ja [tie], pamatojoties uz nosūtītāja muitas iestādē un galamērķa muitas iestādē pieejamo datu salīdzinājumu, var konstatēt, ka procedūra ir beigusies pareizi.”
Atbilstoši Muitas kodeksa 96. pantam:
“1.   Kopienas ārējā tranzīta procedūras izmantotājs ir galvenais atbildīgais. Viņš ir atbildīgs:
a)
par preču neskartu nogādāšanu galamērķa muitas iestādē noliktajā termiņā, pienācīgi izpildot muitas dienestu noteiktos identifikācijas nodrošināšanas pasākumus;
b)
par Kopienas tranzīta procedūras noteikumu ievērošanu.
2.   Neatkarīgi no 1. punktā minētajiem galvenā atbildīgā pienākumiem preču pārvadātājam vai saņēmējam, kurš pieņem preces un zina, ka preces tiek pārvietotas Kopienas tranzītā, tāpat ir pienākums preces neskartas nogādāt saņēmēja muitas iestādē noliktajā termiņā, pienācīgi izpildot muitas dienestu noteiktos identifikācijas nodrošināšanas pasākumus.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Friedler Spedition

GmbH
uzdeva
IGAZ Trans

Kft
pārvadāt Ķīnas izcelsmes preces, kas bija atgādātas konteinerā Koperas [
Koper
] ostā Slovēnijā.
Savukārt
IGAZ Trans
, pirmkārt, uzticēja muitas formalitāšu kārtošanu
Interservice
, kas ir prasītāja pamatlietā. Otrkārt, tā uzdeva
S. Horváth
, kas ir atbildētājs pamatlietā, nogādāt attiecīgās preces no Koperas uz Austrijas pilsētu Vīni un – pēc formalitāšu pabeigšanas – uz Itālijas pilsētu Romu.
2008. gada 11. decembrī
Interservice
uzsāka Kopienas ārējā tranzīta procedūru, elektroniski nosūtot Koperas muitas iestādei ar simbolu “T” apzīmētu tranzīta deklarāciju. Turklāt tā sagatavoja un nosūtīja
S. Horváth
pilnvaru, kas vajadzīga, lai no muitas iestādēm savā rīcībā saņemtu attiecīgās preces, kā arī
CMR
pavadzīmi (transporta pavadzīme, ko noformē, pamatojoties uz Ženēvā 1956. gada 19. maijā parakstīto Konvenciju par kravu starptautisko autopārvadājumu līgumu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 1978. gada 5. jūlija protokolu).
Lai izpildītu Kopienas ārējā tranzīta procedūras formalitātes, attiecīgās preces bija jāuzrāda Austrijas pilsētā Vīnē esošajā galamērķa muitas iestādē līdz, vēlākais, 2008. gada 18. decembrim.
Saņēmis attiecīgās preces Koperas muitas iestādē,
S. Horváth
tās nogādāja līdz
CMR
pavadzīmē norādītajai Vīnes muitas iestādes stāvvietai, kur viņš ar šo preču konteineru uzkavējās laikā no 2008. gada 12. decembra līdz 17. decembrim. Muitas formalitāšu izpildei vajadzīgos tranzīta dokumentus viņš nodeva
IGAZ Trans
pārstāvim. Šis pārstāvis – pēc
IGAZ Trans
teiktā ‑ pēc tam šos dokumentus muitas formalitāšu nokārtošanai esot nodevis
Friedler Spedition
. 2008. gada 17. decembrī
S. Horváth
, atstājot minēto konteineru turpat, atgriezās Ungārijā.
2008. gada 18. decembrī no jauna ieradies Vīnē,
S. Horváth
attiecīgās preces pārvadāja līdz to galasaņēmējam Itālijā ar jaunu pavadzīmi, ko viņam bija nodevis
IGAZ Trans
pārstāvis.
Vīnē esošajā galamērķa muitas iestādē attiecīgās preces uzrādītas netika.
Slovēnijas muitas iestādes konstatēja, ka ārējā tranzīta procedūras pabeigšanas apliecināšanai
Friedler Spedition
un
IGAZ Trans
tām bija nosūtījušas viltotus dokumentus. Uzskatīdamas, ka attiecīgās preces tikušas izņemtas no muitas uzraudzības, tās no
Interservice
kā galvenā atbildīgā piedzina muitas nodokli, pievienotās vērtības nodokli (PVN) un nokavējuma procentus kopumā EUR 11196,49 apmērā, un šo summu šī sabiedrība samaksāja 2009. gada 16. oktobrī.
Interservice
, pamatojoties uz ārpuslīgumisko atbildību, pret
S. Horváth
cēla prasību tiesā, kurā tā lūdza viņam piespriest samaksāt tai summu EUR 11196,49 apmērā kopā ar procentiem un papildizmaksām kā atlīdzinājumu par tai nodarīto kaitējumu, apgalvojot, ka saskaņā ar Muitas kodeksa 96. panta 2. punktu pārvadātājam kopā ar galveno atbildīgo ir pienākums uzrādīt preces, pat ja konkrētajā gadījumā viņš ir tikai pārvadājumu apakšuzņēmējs.
Tā kā šī prasība tika noraidīta gan pirmās, gan apelācijas instances tiesā, pamatojoties konkrēti uz to, ka Muitas kodeksa 96. panta 2. punkts pārvadājumu apakšuzņēmējam nav piemērojams,
Interservice
iesniedza kasācijas sūdzību
Kúria
(Augstākā tiesa, Ungārija).
Šī tiesa izklāsta, ka pamatlietas iznākums ir atkarīgs no tā, vai
S. Horváth
prettiesiskā un vainojamā rīcība ir izraisījusi muitas parādu, ko
Interservice
kā galvenais atbildīgais samaksāja saskaņā ar Muitas kodeksa 203. pantu. Tā paskaidro, ka
S. Horváth
ir pieņēmis attiecīgās preces, zinādams, ka tām ir piemērojama Kopienas ārējā tranzīta procedūra, taču pirms to tālākas pārvadāšanas no Vīnes uz Romu nepārliecinājās par to, ka vai nu
IGAZ Trans
, vai
Friedler Spedition
tās patiešām ir uzrādījusi galamērķa muitas iestādē. Iesniedzējtiesa piebilst, ka pamatlietas tiesvedībā nekas neliecina, ka atbildētājam būtu bijis zināms par šo preču izņemšanu no muitas uzraudzības.
Šādos apstākļos
Kúria
(Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Muitas kodeksa 96. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka par preču pārvadātāju ir jāuzskata ne tikai persona, kas noslēgusi pārvadājuma līgumu ar pārdevēju par preču pārvadājumu (līgumiskais jeb galvenais pārvadātājs), bet arī ikviena persona, kura pilnībā vai daļēji veic pārvadājumu saskaņā ar kādu citu līgumu, kas noslēgts ar līgumisko jeb galveno pārvadātāju (pārvadājumu apakšuzņēmējs)?
2)
Ja uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir atbildams apstiprinoši, vai Muitas kodeksa 96. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā pārvadājumu apakšuzņēmējam tādā gadījumā kā pamatlietā aplūkotais ir uzlikts pienākums pirms preču pārvadājuma turpināšanas pienācīgi pārliecināties, ka galvenais pārvadātājs šīs preces tiešām ir uzrādījis galamērķa muitas iestādē atbilstoši noteiktajām prasībām?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai jēdziens “pārvadātājs”, kam ir Muitas kodeksa 96. panta 2. punktā noteiktais pienākums preces neskartas uzrādīt galamērķa muitas iestādē, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nozīmē jebkuru personu, ieskaitot pārvadājumu apakšuzņēmēju, kas veic tādu preču, kurām piemērojama Kopienas ārējā tranzīta procedūra, faktisku pārvadāšanu.
Tā kā termina “pārvadātājs” definīcija Muitas kodeksā nav rodama, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šā Savienības tiesību jēdziena tvērums ir jānoskaidro, ņemot vērā gan šā termina formulējumu, gan tā kontekstu, gan arī tā mērķus (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 16. aprīlis, Angerer,
C‑477/13
,
EU:C:2015:239
,
26.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Jautājumā par Muitas kodeksa 96. panta 2. punkta formulējumu jānorāda, ka šajā tiesību normā noteiktais pienākums uzrādīt preces neskartas galamērķa muitas iestādē “pārvadātājam” var rasties pakārtoti diviem nosacījumiem. Šie nosacījumi ir, pirmkārt, ka šī persona preces ir pieņēmusi, kas darāms, fiziski tās ņemot savā pārziņā un turot faktiskā turējumā, un, otrkārt, ka pieņemšanas brīdī tai ir zināms par to, ka šīm precēm ir piemērojama Kopienas tranzīta procedūra.
Savukārt par minētās tiesību normas kontekstu un mērķi jānorāda, ka šajā normā pārvadātāja atbildība ir noteikta līdztekus galvenā atbildīgā atbildībai par 96. panta 1. punktā noteikto pienākumu izpildi. Tomēr pārvadātāja atbildība ‑ kā savu secinājumu 47.–49. punktā norāda ģenerāladvokāts ‑ no galvenā atbildīgā atbildības atšķiras gan pamata, gan apjoma ziņā.
Proti, galvenais atbildīgais ir atbildīgs tāpēc, ka tas ir tranzīta “procedūras izmantotājs”, kas Muitas kodeksa 4. panta 21. punktā ir definēts kā persona, kuras uzdevumā ir aizpildīta muitas deklarācija, vai persona, uz kuru ir pārgājušas iepriekš minētās personas tiesības un pienākumi attiecībā uz muitas procedūru. Būdams tranzīta procedūras izmantotājs, galvenais atbildīgais saskaņā ar Muitas kodeksa 96. panta 1. punkta b) apakšpunktu ir atbildīgs par visa šo procedūru reglamentējošo tiesību normu kopuma ievērošanu.
Turpretim Muitas kodeksa 96. panta 2. punktā paredzētā pārvadātāja atbildība rodas tāpēc, ka preces fiziski atrodas tā pārziņā un tam ir zināms, ka šīm precēm ir piemērojama Kopienas tranzīta procedūra. Pārvadātājam, kurš pieņem preces, zinot, ka tām ir piemērojama šāda procedūra, šajā tiesību normā ir uzlikts pienākums kā šo preču faktiskajam turētājam tās neskartas uzrādīt galamērķa muitas iestādē noteiktajā termiņā, pienācīgi izpildot muitas dienestu noteiktos identifikācijas nodrošināšanas pasākumus.
Šajā ziņā nav nozīmes tam, vai persona, kuras faktiskā turējumā atrodas preces, tās pārvadā saskaņā ar apakšuzņēmuma līgumu, kas noslēgts ar galveno pārvadātāju. Jebkura citāda interpretācija ļautu personām izvairīties no šajā tiesību normā tām noteiktās atbildības, aizbildinoties ar to, ka tās rīkojas saskaņā ar apakšuzņēmuma līgumu, lai arī gan attiecīgās preces ir to faktiskā pārziņā, gan tām ir zināms par to, ka šīm precēm ir piemērojama tranzīta procedūra.
Ievērojot iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir atbildams, ka jēdziens “pārvadātājs”, kam ir Muitas kodeksa 96. panta 2. punktā noteiktais pienākums preces neskartas uzrādīt galamērķa muitas iestādē, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nozīmē jebkuru personu, ieskaitot pārvadājumu apakšuzņēmēju, kas veic tādu preču, kurām piemērojama Kopienas ārējā tranzīta procedūra, faktisku pārvadāšanu un ir piekritusi veikt šo pārvadāšanu, zinot, ka tām ir piemērojama šī procedūra.
Par otro jautājumu
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Muitas kodeksa 96. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādam pārvadājumu apakšuzņēmējam, – kurš kā pamatlietā esošais, pirmkārt, preces kopā ar tranzīta dokumentu ir nodevis galvenajam pārvadātājam galamērķa muitas iestādes stāvvietā un, otrkārt, šīs preces ir no jauna saņēmis savā pārziņā, lai tās pārvadātu tālāk, – bija pienākums pārliecināties par to uzrādīšanu galamērķa muitas iestādē un var tikt saukts pie atbildības par šādu neuzrādīšanu.
Šajā ziņā jākonstatē, ka tādu pārvadājumu apakšuzņēmēju kā pamatlietā esošais saukt pie atbildības par preču neuzrādīšanu galamērķa muitas iestādē Muitas kodeksa 96. panta 2. punktā ir ļauts tikai tad, ja šim pārvadājumu apakšuzņēmējam ir pienākums nodrošināt šo uzrādīšanu tāpēc, ka tas šīs preces ir pieņēmis un zina par to, ka tām ir piemērojama Kopienas tranzīta procedūra, šīs tiesību normas izpratnē.
Šajā lietā, tā kā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka
S. Horváth
sākotnēji bija pieņēmis pamatlietā aplūkotās preces, zinot, ka tām ir piemērojama Kopienas ārējā tranzīta procedūra, no atbildes uz pirmo jautājumu izriet, ka viņam bija pienākums tās uzrādīt galamērķa muitas iestādē saistībā ar šo preču pārvadāšanu no Koperas uz Vīni.
Tāpēc jāpārbauda, pirmkārt, vai
S. Horváth
ir no šā pienākuma atbrīvojies, minētās preces kopā ar tranzīta dokumentu nododot galvenā pārvadātāja
IGAZ Trans
pārstāvim Vīnē esošās galamērķa muitas iestādes stāvvietā, un, otrkārt, gadījumā, ja tas tā tiešām ir bijis, vai viņam šis pienākums ir atkal radies, no jauna saņemot šīs pašas preces savā pārziņā to tālākai pārvadāšanai no Vīnes uz Romu.
Jautājumā par to, vai
S. Horváth
, pamatlietā aplūkotās preces kopā ar tranzīta dokumentu nododot galvenā pārvadātāja
IGAZ Trans
pārstāvim Vīnē esošās galamērķa muitas iestādes stāvvietā, ir atbrīvojies no pienākuma uzrādīt šīs preces galamērķa muitas iestādē, no atbildes uz pirmo prejudiciālo jautājumu izriet, ka Muitas kodeksa 96. panta 2. punktā paredzētās pārvadātāja atbildības pamatā ir faktiska kontrole pār precēm. Tāpēc pārvadātājs, kas šo kontroli nodod kādam citam pārvadātājam, nododot tam preces, principā atbrīvojas no sava šajā tiesību normā paredzētā pienākuma, ja vien šim citam pārvadātājam ir zināms, ka šīm precēm ir piemērojama Kopienas tranzīta procedūra.
Proti, lai arī Muitas kodeksa 37. pantā paredzētā preču atrašanās muitas uzraudzībā liedz pārvadātājam no atbildības, kas tam ir saskaņā ar šā kodeksa 96. panta 2. punktu, atbrīvoties, nododot preces kādam citam, pārvadātājs tomēr drīkst no šīs atbildības atbrīvoties, tās nododot kādai tādai citai personai, kam saskaņā ar šo 96. pantu ir pienākums preces pienācīgi uzrādīt galamērķa muitas iestādē, kā, piemēram, citam pārvadātājam, kurš šīs preces pieņem, zinot, ka tām ir piemērojama Kopienas ārējā tranzīta procedūra.
Šajā lietā no iesniedzējtiesas konstatējumiem izriet, ka
S. Horváth
ir nogādājis pamatlietā aplūkotās preces līdz galamērķa muitas iestādes stāvvietai Vīnē. Pēc tam viņš, nodevis tranzīta dokumentu galvenā pārvadātāja
IGAZ Trans
pārstāvim, atgriezās Ungārijā, šo preču konteineru atstādams turpat.
IGAZ Trans
pārstāvis – pēc šīs sabiedrības teiktā ‑ pēc tam šo dokumentu muitas formalitāšu nokārtošanai esot nodevis
Friedler Spedition
. Tādējādi, ja vien iesniedzējtiesas pārbaudes rezultātā neizrādās citādi, ir redzams – kā savu secinājumu 52. punktā norāda ģenerāladvokāts –, ka
S. Horváth
no sava Muitas kodeksa 96. panta 2. punktā noteiktā pienākuma ir atbrīvojies brīdī, kad viņš šīs preces kopā ar tranzīta dokumentu nodeva galvenā pārvadātāja
IGAZ Trans
pārstāvim. Apstāklim, ka
IGAZ Trans
šo dokumentu pēc tam nodeva
Friedler Spedition
, nav nozīmes.
Ja izrādītos, ka no savas Muitas kodeksa 96. panta 2. punktā noteiktās atbildības
S. Horváth
ir patiešām atbrīvojies, pamatlietā aplūkotās preces kopā ar tranzīta dokumentu nododot
IGAZ Trans
pārstāvim, viņa agrākais “pārvadātāja” statuss šīs tiesību normas izpratnē viņam nekādi nevar uzlikt pienākumu – pēc šīs nodošanas un kamēr viņš nav no jauna saņēmis šīs preces savā pārziņā, lai tās pārvadātu tālāk galasaņēmējam Romā, – pārliecināties par to, vai tās ir tikušas pienācīgi uzrādītas neskartas Vīnē esošajā galamērķa muitas iestādē.
Tādējādi šādā gadījumā iesniedzējtiesai vēl būtu jāpārbauda, vai
S. Horváth
ir no jauna kļuvis atbildīgs saskaņā ar Muitas kodeksa 96. panta 2. punktu, saņemot pamatlietā aplūkojamās preces savā pārziņā, lai tās pārvadātu no Vīnes uz Romu.
Proti, ‑ kā savu secinājumu 61. punktā norāda ģenerāladvokāts, ‑ ja brīdī, kad pamatlietā aplūkotās preces
S. Horváth
no jauna saņēma savā pārziņā tālab, lai veiktu šo pārvadāšanu, tām joprojām bija piemērojama Kopienas ārējā tranzīta procedūra un par to viņam bija zināms, viņš no jauna iespējami varētu atbilst Muitas kodeksa 96. panta 2. punkta nosacījumiem un tādējādi atkal pārtaptu šajā tiesību normā paredzētā pienākuma subjektā.
Pamatlietā, tā kā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka pamatlietā aplūkotās preces netika uzrādītas Vīnē esošajā galamērķa muitas iestādē, Kopienas ārējā tranzīta procedūra nevarēja tikt pabeigta saskaņā ar Muitas kodeksa 92. pantu noteiktajā termiņā un nav izslēdzams, ka brīdī, kad
S. Horváth
tās 2008. gada 18. decembrī no jauna saņēma savā pārziņā tālab, lai tās nogādātu galasaņēmējam Romā, tām joprojām bija piemērojama šī procedūra. Turklāt, pēc Tiesas rīcībā esošās informācijas, nav iespējams pārliecinoši noskaidrot, vai
S. Horváth
tādā gadījumā bija zināms, ka šīm precēm joprojām bija piemērojama tranzīta procedūra.
Tādējādi iesniedzējtiesas ziņā ir noskaidrot, vai brīdī, kad pamatlietā aplūkotās preces
S. Horváth
no jauna saņēma savā pārziņā, tām joprojām bija piemērojama Kopienas ārējā tranzīta procedūra un vai
S. Horváth
par to bija zināms. Gadījumā, ja tas tā nav bijis, nav uzskatāms, ka līdz ar šo saņemšanu savā pārziņā viņam no jauna radās pienākums pārliecināties, ka šīs preces ir tikušas pienācīgi uzrādītas galamērķa muitas iestādē.
Ievērojot visus šos apsvērumus, uz otro jautājumu atbildams, ka Muitas kodeksa 96. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādam pārvadājumu apakšuzņēmējam, – kurš kā pamatlietā esošais, pirmkārt, preces kopā ar tranzīta dokumentu ir nodevis galvenajam pārvadātājam galamērķa muitas iestādes stāvvietā un, otrkārt, šīs preces ir no jauna saņēmis savā pārziņā, lai tās pārvadātu tālāk, – gan bija pienākums pārliecināties par šo preču uzrādīšanu galamērķa muitas iestādē, gan tas ir saucams pie atbildības par šādu neuzrādīšanu tikai tādā gadījumā, ja brīdī, kad tas no jauna pieņēma savā pārziņā minētās preces, tas zināja, ka tranzīta procedūra nav pienācīgi noslēgusies, un šo apstākli noskaidrot ir iesniedzējtiesas ziņā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

1)
jēdziens “pārvadātājs”, kam ir Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 13. aprīļa Regulu (EK) Nr. 648/2005, 96. panta 2. punktā noteiktais pienākums preces neskartas uzrādīt galamērķa muitas iestādē, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nozīmē jebkuru personu, ieskaitot pārvadājumu apakšuzņēmēju, kas veic tādu preču, kurām piemērojama Kopienas ārējā tranzīta procedūra, faktisku pārvadāšanu un ir piekritusi veikt šo pārvadāšanu, zinot, ka tām ir piemērojama šī procedūra;

2)
Regulas Nr. 2913/92, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 648/2005, 96. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādam pārvadājumu apakšuzņēmējam, – kurš kā pamatlietā esošais, pirmkārt, preces kopā ar tranzīta dokumentu ir nodevis galvenajam pārvadātājam galamērķa muitas iestādes stāvvietā un, otrkārt, šīs preces ir no jauna saņēmis savā pārziņā, lai tās pārvadātu tālāk, – gan bija pienākums pārliecināties par šo preču uzrādīšanu galamērķa muitas iestādē, gan tas ir saucams pie atbildības par šādu neuzrādīšanu tikai tādā gadījumā, ja brīdī, kad tas no jauna pieņēma savā pārziņā minētās preces, tas zināja, ka tranzīta procedūra nav pienācīgi noslēgusies, un šo apstākli noskaidrot ir iesniedzējtiesas ziņā.

[Paraksti]
(
*1
)	* Tiesvedības valoda – ungāru.