CELEX: 62020CJ0633
Zahtjev za prethodnu odluku
Sloboda poslovnog nastana i sloboda pružanja usluga
Jedinstveno tržište osiguranja
Direktiva 2002/92/EZ
Pojam ‚posrednik u osiguranju’
Djelatnost ‚posredovanja u osiguranju’
Direktiva (EU) 2016/97
Djelatnost ‚distribucija osiguranja’
Područje primjene tih direktiva
Učlanjenje u grupno osiguranje
Prijenos prava koja proizlaze iz ugovora o osiguranju
Usluge osiguranja za slučaj bolesti ili nezgode u inozemstvu
Naknada koju član plaća u zamjenu za pokriće osiguranja
Zaštita potrošača
Jednako postupanje prema posrednicima u osiguranju

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. točaka 3. i 5. Direktive 2002/92/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 9. prosinca 2002. o posredovanju u osiguranju (
SL 2003., L 9, str. 3
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 8., str. 23.), kako je izmijenjena Direktivom 2014/65/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. (
SL 2014., L 173, str. 349
.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2002/92), i članka 2. stavka 1. točaka 1., 3. i 8. Direktive (EU) 2016/97 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. siječnja 2016. o distribuciji osiguranja (
SL 2016., L 26., str. 19
.), kako je izmijenjena Direktivom (EU) 2018/411 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. ožujka 2018. (
SL 2018., L 76, str. 28
.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2016/97).
Zahtjev je upućen u okviru spora između Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände – Verbraucherzentrale Bundesverband eV (Savezna unija organizacija i udruga potrošača, Njemačka) i društva TC Medical Air ambulance Agency GmbH u vezi s navodnom djelatnosti posredovanja u osiguranju koje je potonje obavljalo bez odobrenja.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2002/92
Uvodne izjave 8., 9. i 11. Direktive 2002/92 određivale su:
„(8)
Usklađivanje nacionalnih odredbi o stručnim uvjetima i upisu u registar osoba koje osnivaju i obavljaju poslove posredovanja u osiguranju može stoga doprinijeti i dovršavanju jedinstvenog tržišta financijskih usluga i jačanju zaštite potrošača u tom području.
(9)
Proizvode osiguranja mogu prodavati različite vrste osoba ili ustanova, poput zastupnika u osiguranju, posrednika u osiguranju i prodavatelja bankoosiguranja. Jednakost postupanja prema tim subjektima i zaštita potrošača zahtijevaju da sve te osobe odnosno ustanove budu obuhvaćene ovom Direktivom.
[…]
(11)
Ova Direktiva trebala bi se odnositi na osobe čije se poslovanje sastoji od pružanja usluga posredovanja u osiguranju trećim osobama u zamjenu za naknadu, koja može biti novčana ili u nekom drugom obliku dogovorene gospodarske koristi vezane uz uspješnost obavljenog posla.”
Članak 1. te direktive, naslovljen „Područje primjene”, u svojem stavku 1. predviđao je:
„Ovom se Direktivom propisuju pravila osnivanja i obavljanja poslova posredovanja u osiguranju i reosiguranju za fizičke i pravne osobe s poslovnim nastanom, ili koje planiraju uspostavu poslovnog nastana, u nekoj od država članica.”
Članak 2. navedene direktive, naslovljen „Definicije”, određivao je:
„Za potrebe ove Direktive:
[…]
(3)
‚posredovanje u osiguranju’ znači djelatnost prezentacije ili predlaganja ugovora o osiguranju ili obavljanja drugih pripremnih radnji za zaključivanje ugovora o osiguranju, ili zaključivanja takvih ugovora, ili pružanja pomoći pri upravljanju takvim ugovorima i njihovu izvršavanju, posebno u slučaju rješavanja odštetnog zahtjeva.
S izuzećem poglavlja III. A ove Direktive, ako te poslove obavlja osiguravajuće društvo ili zaposlenik osiguravajućeg društva koje posluje pod odgovornošću osiguravajućeg društva, oni se neće smatrati posredovanjem u osiguranju ili distribucijom osiguranja.
[…]
[…]
(5)
‚posrednik u osiguranju’ znači svaka fizička ili pravna osoba koja u zamjenu za naknadu osniva ili obavlja poslove posredovanja u osiguranju;
[…]”
Članak 3. stavak 1. prvi podstavak iste direktive glasio je:
„Posrednici u osiguranju i reosiguranju upisuju se u registar kod nadležnog tijela definiranog u članku 7. stavku 2. u matičnoj državi članici.”
Direktiva 2016/97
U uvodnim izjavama 5. do 7., 10. i 16. Direktive 2016/97 navodi se:
„(5)
Proizvode osiguranja mogu distribuirati različite vrste osoba ili ustanova. […] Jednakost postupanja prema tim subjektima i zaštita potrošača zahtijevaju da sve te osobe odnosno ustanove budu obuhvaćene ovom Direktivom.
(6)
Potrošači bi trebali imati jednaku razinu zaštite, bez obzira na razlike među distribucijskim kanalima. Kako bi se zajamčila jednaka razina zaštite i kako bi potrošač mogao imati koristi od usporedivih normi, posebno u pogledu objave informacija, nužno je da uvjeti budu jednaki za sve distributere.
(7)
Primjena Direktive 2002/92/EZ pokazala je da je velik broj odredbi potrebno dodatno precizirati s ciljem olakšavanja postupka distribucije osiguranja te da je za zaštitu potrošača potrebno proširiti područje primjene te Direktive na sve prodaje proizvoda osiguranja. […]
[…]
(10)
[…] Stoga je primjereno ojačati povjerenje potrošača i bolje uskladiti regulatorni tretman distribucije proizvoda osiguranja kako bi se zajamčila primjerena razina zaštite potrošača u cijeloj [Europskoj] uniji. Razinu zaštite potrošača potrebno je podići u vezi s Direktivom [2002/92] kako bi se smanjila potreba za različitim nacionalnim mjerama. […]
[…]
(16)
Ovom Direktivom trebala bi se osigurati jednaka razina zaštite potrošača i to da svi potrošači mogu imati koristi od usporedivih normi. Ovom Direktivom trebalo bi promicati ravnopravnost i tržišno natjecanje pod jednakim uvjetima između posrednika neovisno o tome jesu li povezani s društvom za osiguranje ili ne. Za potrošače je korisno ako se distribucija proizvoda osiguranja provodi različitim kanalima i putem posrednika koji s društvima za osiguranje surađuju na različite načine, pod uvjetom da se od njih zahtijeva primjena sličnih pravila o zaštiti potrošača. Države članice trebale bi taj faktor uzeti u obzir pri provedbi ove Direktive.”
Članak 1. stavak 1. te direktive određuje:
„Ovom se Direktivom propisuju pravila osnivanja i obavljanja poslova distribucije osiguranja i reosiguranja u Uniji.”
Članak 2. stavak 1. navedene direktive predviđa:
„Za potrebe ove Direktive:
1.
‚distribucija osiguranja’ znači djelatnost predlaganja ugovora o osiguranju, savjetovanje o njima ili obavljanja drugih pripremnih radnji za sklapanje ugovora o osiguranju, ili sklapanja takvih ugovora, ili pružanja pomoći pri upravljanju takvim ugovorima i njihovu izvršavanju, posebno u slučaju rješavanja odštetnog zahtjeva, uključujući pružanje informacija o jednom ili više ugovora o osiguranju u skladu s kriterijima koje odabiru potrošači putem internetske stranice ili nekog drugog medija i sastavljanje rang‑liste proizvoda osiguranja, uključujući i usporedbu cijena i proizvoda ili popust na cijenu ugovora o osiguranju, ako potrošač može izravno ili neizravno sklopiti ugovor o osiguranju na internetskoj stranici ili drugom mediju;
[…]
3.
‚posrednik u osiguranju’ znači svaka fizička ili pravna osoba, osim društva za osiguranje ili društva za reosiguranje ili njegovih zaposlenika i osim sporednog posrednika u osiguranju, koja za naknadu osniva ili obavlja poslove distribucije osiguranja;
[…]
8.
‚distributer osiguranja’ znači svaki posrednik u osiguranju, sporedni posrednik u osiguranju ili društvo za osiguranje;
9.
„naknada” znači svaka provizija, pristojba, naplata ili drugo plaćanje, uključujući svaku gospodarsku korist ili svaku financijsku ili nefinancijsku prednost ili poticaj koji se nude ili se daju u pogledu aktivnosti distribucije osiguranja;
[…]”
Člankom 3. stavkom 1. iste direktive određuje se:
„Posrednici u osiguranju i reosiguranju te sporedni posrednici u osiguranju upisuju se u registar kod nadležnog tijela u matičnoj državi članici.
[…]”
Članak 44. Direktive 2016/97 određuje:
„Direktiva [2002/92], kako je izmijenjena direktivama navedenima u dijelu A Priloga II. ovoj Direktivi, stavlja se izvan snage s učinkom od 1. listopada 2018., ne dovodeći u pitanje obveze država članica koje se tiču vremenskih ograničenja za prenošenje direktiva navedenih u dijelu B Priloga II. ovoj Direktivi u nacionalno pravo.
Upućivanja na direktivu stavljenu izvan snage smatraju upućivanjima na ovu Direktivu i čitaju se u skladu s korelacijskom tablicom u Prilogu III.”
Njemačko pravo
Članak 34.d stavak 1. Gewerbeordnunga (Zakonik o obavljanju industrijskih, trgovačkih i obrtničkih djelatnosti, u daljnjem tekstu: GewO), u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku, određivao je da bi svatko tko namjerava raditi kao profesionalni posrednik, u svojstvu posrednika u osiguranju ili zastupnika u osiguranju, radi sklapanja ugovora o osiguranju (posrednik u osiguranju) trebao dobiti odobrenje nadležne trgovačke i industrijske komore u kojem valja navesti je li ono izdano posredniku u osiguranju ili zastupniku u osiguranju.
U skladu s člankom 34.d stavkom 1. prvom rečenicom GewO‑a, u verziji koja se primjenjuje od 23. veljače 2018., „svatko tko namjerava raditi kao profesionalni posrednik u svrhu sklapanja ugovora o osiguranju ili reosiguranju (posrednik u osiguranju) mora dobiti odobrenje nadležne trgovačke i industrijske komore”.
Člankom 34.d stavkom 1. drugom rečenicom točkama 1. i 2. GewO‑a, u verziji koja se primjenjuje od 23. veljače 2018., pojašnjava se da je posrednik u osiguranju „svaka osoba koja, u svojstvu zastupnika u osiguranju jednog ili više društava za osiguranje ili zastupnika u osiguranju, ima ulogu posrednika ili ima nalog za zaključivanje ugovora o osiguranju ili koja, u svojstvu posrednika u osiguranju, osigurava posredovanje ili zaključivanje ugovora o osiguranju za račun nalogodavca a da za to nema nalog društva za osiguranje ili zastupnika u osiguranju”.
Na temelju tog članka 34d, u verzijama koje se primjenjuju i prije od 23. veljače 2018., osoba koja je dobila odobrenje u skladu s člankom 34.d stavkom 1. GewO‑a mora biti upisana u registar posrednika.
Glavni postupak i prethodno pitanje
Tuženik u glavnom postupku povjerava društvima za oglašavanje zadatak da potrošačima putem prodaje od vrata do vrata nude učlanjenje, uz plaćanje, u sustav grupnog osiguranja.
U tu je svrhu s društvom W. Versicherungs‑AG sklopio ugovor o grupnom osiguranju koji uključuje osiguranje od rizika bolesti i nezgode tijekom putovanja u inozemstvu i pokriće troškova repatrijacije u inozemstvu i na državnom području.
Tuženik u glavnom postupku, za kojeg je nesporno da nastupa kao ugovaratelj osiguranja, plaća premije koje duguje društvu za osiguranje.
Osim toga, on je ugovorno povezan s društvom F. r. AG, koje uz pomoć svojeg liječničkog osoblja i zrakoplova uz naknadu pruža usluge koje se sastoje, s jedne strane, od organizacije i provedbe repatrijacije u slučaju bolesti ili nezgode do koje je došlo u inozemstvu i, s druge strane, telefonske linije za hitne slučajeve.
Klijenti tuženika u glavnom postupku koji se učlane u grupno osiguranje koje je on sklopio plaćaju mu naknadu i zauzvrat ostvaruju pravo na različite usluge u slučaju bolesti ili nezgode u inozemstvu, uključujući naknadu troškova zdravstvene skrbi i prijevoza kolima hitne pomoći, organizaciju i provedbu odgovarajućih prijevoza te danonoćni rad telefonske linije za hitne slučajeve.
Usluge osiguranja zajamčene klijentima tuženika u glavnom postupku pružaju se, među ostalim, putem potraživanja koja on ustupa tim klijentima.
Kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, djelatnost tuženika u glavnom postupku nema za cilj sklapanje ugovora o osiguranju, nego je njezin cilj omogućiti potrošačima da se učlane u grupno osiguranje koje je on ugovorio kao i da im se omogući korištenje usluga obuhvaćenih tim osiguranjem.
Ni tuženik u glavnom postupku ni društva za oglašavanje koje on koristi nemaju odobrenje predviđeno u nacionalnom pravu za obavljanje djelatnosti posredovanja u osiguranju.
Smatrajući da djelatnost tuženika u glavnom postupku odgovara onoj posrednika u osiguranju i da zbog toga mora biti predmet takvog odobrenja, tužitelj u glavnom postupku podnio je Landgerichtu Koblenz (Zemaljski sud u Koblenzu, Njemačka) tužbu radi prestanka obavljanja te djelatnosti.
Taj je sud prihvatio tu tužbu.
Tuženik u glavnom postupku podnio je tužbu protiv odluke Landgerichta Koblenz (Zemaljski sud u Koblenzu) pred Oberlandesgerichtom Koblenz (Visoki zemaljski sud u Koblenzu, Njemačka), koji je poništio navedenu odluku smatrajući da se on ne može kvalificirati kao „posrednik u osiguranju” u smislu članka 34.d stavka 1. GewO‑a, u verzijama koje se primjenjuju na činjenice u glavnom postupku.
Postupajući po reviziji, sud koji je uputio zahtjev, Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka), smatra da rješenje spora u glavnom postupku ovisi o tome treba li tuženika u glavnom postupku kvalificirati kao „posrednika u osiguranju” u smislu direktiva 2002/92 i 2016/97.
U tim je okolnostima Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Je li društvo, koje kao ugovaratelj osiguranja za svoje klijente kod društva za osiguranje održava inozemno putno zdravstveno osiguranje te inozemno i tuzemno osiguranje troškova povratka u domovinu u obliku grupnog osiguranja, koje distribuira potrošačima članstvo koje daje pravo korištenja usluga osiguranja u slučaju bolesti ili nezgode u inozemstvu te koje od pridobivenih članova prima naknadu za kupljeno pokriće osiguranja, posrednik u osiguranju u smislu članka 2. točaka 3. i 5. Direktive 2002/92/EZ i članka 2. stavka 1. točaka 1., 3. i 8. Direktive (EU) 2016/97?”
O prethodnom pitanju
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. točke 3. i 5. Direktive 2002/92 te članak 2. stavak 1. točke 1., 3. i 8. Direktive 2016/97 tumačiti na način da pojam „posrednik u osiguranju” i, prema tome, pojam „distributer [proizvoda] osiguranja” u smislu tih odredbi obuhvaća pravnu osobu čija se djelatnost sastoji od nuđenja svojim klijentima da se na dobrovoljnoj osnovi, u zamjenu za naknadu koju od njih dobiva, učlane u grupno osiguranje koje je ona prethodno sklopila kod osiguravajućeg društva, pri čemu to učlanjenje tim klijentima daje pravo korištenja usluga osiguranja u slučaju, posebice, bolesti ili nezgode u inozemstvu.
Uvodno valja podsjetiti, kao što to proizlazi iz članka 44. prvog stavka Direktive 2016/97, da je Direktiva 2002/92 stavljena izvan snage s učinkom od 1. listopada 2018. Međutim, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da sud koji je uputio zahtjev, kako bi odlučio o zahtjevu za prestanak djelatnosti tuženika u glavnom postupku, tu djelatnost treba ispitati s obzirom na odredbe prava Unije koje su bile na snazi u vrijeme nastanka činjenica iz glavnog postupka kao i s obzirom na odredbe koje će biti na snazi u trenutku odlučivanja o tom zahtjevu. Iz toga slijedi da na postavljeno pitanje valja odgovoriti u svjetlu tih dviju direktiva.
Kao što to proizlazi iz članka 1. stavka 1. Direktive 2002/92 i članka 1. stavka 1. Direktive 2016/97, tim direktivama utvrđuju se pravila koja se odnose na pristup djelatnostima posredovanja u osiguranju i reosiguranju te na njihovo obavljanje u Uniji.
Djelatnost „posredovanja u osiguranju” definirana je u članku 2. točki 3. prvoj podtočki Direktive 2002/92 kao djelatnost prezentacije ili predlaganja ugovorâ o osiguranju ili obavljanja drugih pripremnih radnji za zaključivanje ugovorâ o osiguranju, ili zaključivanja takvih ugovora, ili pružanja pomoći pri upravljanju takvim ugovorima i njihovu izvršavanju, posebno u slučaju rješavanja odštetnog zahtjeva.
Osim toga, u članku 2. točki 5. te direktive posrednik u osiguranju definira se kao svaka fizička ili pravna osobu koja u zamjenu za naknadu osniva ili obavlja poslove posredovanja u osiguranju.
U skladu s uvodnom izjavom 11. navedene direktive, ta naknada može biti novčana ili u nekom drugom obliku dogovorene gospodarske koristi vezane uz uspješnost obavljenog posla.
U članku 2. stavku 1. točki 1. Direktive 2016/97 pojam „distribucija osiguranja” definiran je kao djelatnost predlaganja ugovora o osiguranju, savjetovanje o njima ili obavljanja drugih pripremnih radnji za sklapanje ugovorâ o osiguranju, ili sklapanja takvih ugovora, ili pružanja pomoći pri upravljanju takvim ugovorima i njihovu izvršavanju, posebno u slučaju rješavanja odštetnog zahtjeva.
U članku 2. stavku 1. točki 3. Direktive 2016/97 pojam ‚posrednik u osiguranju’ definiran je kao svaka fizička ili pravna osoba, osim društva za osiguranje ili društva za reosiguranje ili njegovih zaposlenika i osim sporednog posrednika u osiguranju, koja za naknadu osniva ili obavlja poslove distribucije osiguranja.
„Distributer [proizvoda] osiguranja” je pak u članku 2. stavku 1. točki 8. navedene direktive definiran kao „svaki posrednik u osiguranju, sporedni posrednik u osiguranju ili društvo za osiguranje”.
Kad je riječ o pojmu „naknada”, on je u članku 2. stavku 1. točki 9. Direktive 2016/97 definiran kao svaka provizija, pristojba, naplata ili drugo plaćanje, uključujući svaku gospodarsku korist ili svaku financijsku ili nefinancijsku prednost ili poticaj koji se nude ili se daju u pogledu aktivnosti distribucije osiguranja.
Kako bi se utvrdilo je li pravna osoba poput tuženika u glavnom postupku obuhvaćena pojmom „posrednik u osiguranju”, a time i pojmom „distributer [proizvoda] osiguranja” u smislu članka 2. točke 5. Direktive 2002/92 i članka 2. stavka 1. točaka 3. i 8. Direktive 2016/97, s obzirom na to da on obavlja djelatnosti navedene u članku 2. točki 3. prvom podstavku prvonavedene direktive i u članku 2. stavku 1. točki 1. drugonavedene direktive, valja voditi računa ne samo o tekstu tih odredbi nego i o njihovom kontekstu i ciljevima koji se propisom kojeg su one dio žele postići (vidjeti u tom smislu presudu do 31. svibnja 2018., Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag i dr.,
C‑542/16
,
EU:C:2018:369
, t.
39.
).
Što se tiče, najprije, teksta članka 2. točke 5. Direktive 2002/92 i teksta članka 2. stavka 1. točke 3. Direktive 2016/97, valja istaknuti, s jedne strane, da je posrednik u osiguranju definiran kao osoba koja „za naknadu” osniva ili obavlja djelatnost posredovanja u osiguranju, ili distribucije osiguranja, i, s druge strane, da je pojam „posrednik u osiguranju” definiran upućivanjem na djelatnosti posredovanja u osiguranju i distribucije osiguranja, kako su one navedene u članku 2. stavku 3. Direktive 2002/92 i članku 2. stavku 1. točki 1. Direktive 2016/97.
U situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku uvjet postojanja naknade treba smatrati ispunjenim jer svako učlanjenje klijenta pravne osobe koja je sklopila ugovor o grupnom osiguranju s društvom za osiguranje i koja po toj osnovi plaća premije osiguranja potonjem, dovodi do plaćanja u korist te pravne osobe. U ovom slučaju tuženik u glavnom postupku tako u zamjenu za takvu naknadu doprinosi dobivanju pokrića osiguranja trećih osoba, točnije njegovih klijenata, koje je predviđeno ugovorom koji je on sklopio s društvom za osiguranje. Mogućnost dobivanja te naknade za pravnu osobu poput tuženika u glavnom postupku predstavlja vlastiti gospodarski interes, različit od interesa članova za dobivanje pokrića osiguranja koje proizlazi iz predmetnog ugovora, koji je takav da pravnu osobu potiče da, uzimajući u obzir fakultativnu narav pristupanja navedenom ugovoru, ostvari velik broj pristupanja navedenom ugovoru, što uostalom u ovom slučaju potvrđuje korištenje od strane tuženika u glavnom postupku društava za oglašavanje koja takvo učlanjenje nude u okviru prodaje od vrata do vrata.
Uzimajući u obzir široko shvaćanje pojma „naknada” koje proizlazi iz uvodne izjave 11. Direktive 2002/92 i iz članka 2. stavka 1. točke 9. Direktive 2016/97, nije važno to što prilikom svakog pristupanja ugovoru o grupnom osiguranju u korist pravne osobe koja je sklopila taj ugovor s društvom za osiguranje članovi vrše uplatu naknade u zamjenu za pravo na usluge osiguranja koje im ta osoba ustupa, a ne primjerice osiguravatelj u obliku provizije. Osim toga, takva okolnost ne dovodi u pitanje vlastiti gospodarski interes navedene osobe za što masovnijim pristupanjem njezinih klijenta navedenom ugovoru kako bi se tim različitim plaćanjima financirao ili čak premašivao iznos premija koje ona sama plaća osiguravatelju u okviru istog ugovora.
Što se tiče djelatnosti na koje se upućuje u definicijama pojma „posrednik u osiguranju” iz članka 2. točke 5. Direktive 2002/92 i članka 2. stavka 1. točke 3. Direktive 2016/97, Sud je već presudio da iz činjenice da su djelatnosti navedene u tim odredbama alternativno prikazane proizlazi da svaka za sebe predstavlja djelatnost posredovanja u osiguranju. Osim toga, Sud je pojasnio da su te djelatnosti široko formulirane i da se osobito sastoje ne samo od prezentacije i predlaganja ugovorâ o osiguranju već i od obavljanja drugih pripremnih radnji za njihovo sklapanje, pri čemu narav pripremnih radnji nije ograničena ni na koji način (vidjeti u tom smislu presudu od 31. svibnja 2018., Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag i dr.,
C‑542/16
,
EU:C:2018:369
, t.
37.
i
53.
).
Iako se u tekstu članka 2. točaka 3. i 5. Direktive 2002/92 i članka 2. stavka 1. točaka 1. i 3. Direktive 2016/97 djelatnost poput one na koju se odnosi postavljeno pitanje izričito ne spominje, definicije koje te odredbe sadržavaju treba tumačiti na način da obuhvaćaju takvu djelatnost.
U tom je pogledu nebitno, kao što su to osobito istaknule njemačka vlada i Europska komisija, to da pravna osoba koja obavlja djelatnost poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku nema za cilj sklapanje ugovora o osiguranju kojima ugovaratelji osiguranja nastoje dobiti pokriće rizika od osiguravatelja u zamjenu za plaćanje premija, nego dobrovoljno pristupanje vlastitih klijenata, u zamjenu za naknadu koja joj se plaća, ugovoru o grupnom osiguranju koji je prethodno sklopila s osiguravateljem u svrhu pružanja takvog pokrića tim klijentima. Naime, takva je djelatnost usporediva s plaćenom djelatnošću posrednika u osiguranju ili distributera proizvoda osiguranja koji nastoji sklopiti ugovore o osiguranju s osigurateljem čiji je cilj pokriće određenih rizika u zamjenu za plaćanje premije osiguranja od strane ugovaratelja osiguranja.
Isto tako, nije odlučujuća okolnost da je pravna osoba koja obavlja djelatnost poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku i sama stranka, u svojstvu ugovaratelja osiguranja, ugovora o grupnom osiguranju na pristupanje kojem nastoji potaknuti svoje klijente. Naime, baš kako u skladu s člankom 2. stavkom 1. točkom 8. Direktive 2016/97, svojstvo distributera proizvoda osiguranja nije nespojivo sa svojstvom osiguratelja, svojstvo posrednika u osiguranju i stoga distributera proizvoda osiguranja nije nespojivo sa svojstvom ugovaratelja osiguranja (vidjeti u tom smislu presudu od 24. veljače 2022., A i dr. (Unit‑linked ugovori o osiguranju),
C‑143/20 i C‑213/20
,
EU:C:2022:118
, t.
87.
i
88.
).
Nadalje, što se tiče konteksta u kojem se nalaze odredbe koje se tumače, iz uvodne izjave 9. Direktive 2002/92 i uvodne izjave 5. Direktive 2016/97 proizlazi da proizvode osiguranja mogu distribuirati različite vrste osoba ili tijela te da je za jamčenje jednakog postupanja s gospodarskim subjektima i zaštitu potrošača potrebno da sve te osobe ili tijela budu pokrivene tim direktivama.
Osim toga, kao što se to odražava u njezinoj uvodnoj izjavi 7., Direktiva 2016/97 je, s obzirom na nepreciznosti koje su obuhvaćale određen broj odredaba Direktive 2002/92, proširila područje primjene te direktive na sve prodaje proizvodâ osiguranja.
Kao što je to navedeno u uvodnim izjavama 6. i 16. Direktive 2016/97, potrošači bi trebali imati jednaku razinu zaštite, bez obzira na razlike među distribucijskim kanalima. Kao što je to također navedeno u uvodnoj izjavi 16. te direktive, potrošači mogu imati koristi od činjenice da se proizvodi osiguranja distribuiraju različitim kanalima i preko posrednika u okviru različitih oblika suradnje s društvima za osiguranje, pod uvjetom da su ti subjekti obvezni primjenjivati slična pravila o zaštiti potrošača i to iz razloga koji se također odnose na potrebu uspostave poštenih uvjeta tržišnog natjecanja između svih posrednika u osiguranju i distributera proizvodâ osiguranja.
S obzirom na taj kontekst i s obzirom na ono što je istaknuto u točkama 41., 42., 45. i 46. ove presude, pojmove sadržane u članku 2. točkama 3. i 5. Direktive 2002/92 kao i u članku 2. stavku 1. točkama 1., 3. i 8. Direktive 2016/97 treba tumačiti na način da obuhvaćaju pravnu osobu koja obavlja djelatnost poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku.
Naposljetku, takvo je tumačenje u skladu s ciljevima koji se nastoje postići tim direktivama.
U tom pogledu, kao što se to u biti odražava u uvodnim izjavama 8. i 9. Direktive 2002/92, njezina je svrha, među ostalim, osigurati jednako postupanje prema svim kategorijama posrednika u osiguranju i poboljšati zaštitu potrošača u području osiguranja (vidjeti u tom smislu presudu od 17. listopada 2013., EEAE i dr.,
C‑555/11
,
EU:C:2013:668
, t.
27.
i
29.
). Ti se ciljevi dodatno nastoje postići Direktivom 2016/97, kao što to osobito proizlazi iz njezinih uvodnih izjava 5., 7., 10. i 16.
Uključivanje osoba koje djeluju na tržištu osiguranja u područje primjene tih direktiva na temelju gospodarskog modela kao što je onaj na koji se odnosi postavljeno pitanje vjerojatno će pospješiti ostvarenje tih dvaju ciljeva.
Naime, s jedne strane, uključivanjem u to područje primjene tih osoba čija je djelatnost, kao što to proizlazi iz točaka 41., 42. i 45. ove presude, slična djelatnosti posredovanja u osiguranju ili distribuciji osiguranja, u smislu navedenih direktiva, izbjegava se ugrožavanje cilja koji se sastoji od osiguranja jednakog postupanja prema svim kategorijama posrednika i distributera proizvodâ osiguranja, kako je on naveden u uvodnim izjavama tih direktiva spomenutih u točki 52. ove presude.
Stoga, s obzirom na to da su djelatnosti navedene u prethodnoj točki usporedive, obveze odobrenja i registracije predviđene Direktivom 2002/92 i Direktivom 2016/97, čiji je cilj osobito jamčiti da posrednici u osiguranju raspolažu pouzdanošću i stručnošću potrebnom u području posredovanja i savjetovanja u osiguranju, moraju se na isti način primjenjivati na gospodarske subjekte koji obavljaju te djelatnosti.
S druge strane, uključivanje pravnih osoba čija djelatnost odgovara onoj na koju se odnosi postavljeno pitanje u područje primjene direktiva 2002/92 i 2016/97, pri čemu im se na taj način nameće poštovanje pravila predviđenih tim direktivama, pridonosi cilju poboljšanja zaštite potrošača u području osiguranja.
Naime, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 83. i 84. svojeg mišljenja, kako bi se osiguralo da djelatnost posrednika u osiguranju jamči odgovarajuću razinu zaštite potrošača, taj posrednik dužan je u skladu s navedenim direktivama poštovati, među ostalim, skup zahtjeva profesionalne, financijske i organizacijske naravi, pravila postupanja poput onih kojima je cilj spriječiti rizik od sukoba interesa koji proizlazi iz mogućih odnosa između tog posrednika i određenog osiguratelja, kao i obvezu informiranja i savjetovanja u pogledu tih potrošača.
Međutim, kao što je to istaknuo tužitelj u glavnom postupku, ta je potreba za zaštitom potrošača jednako važna u pogledu pravne osobe koja ih potiče da, putem gospodarskog modela poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, pristupe ugovoru o grupnom osiguranju koji je ona sklopila s osiguravateljem, kao i u odnosu na posrednika u osiguranju ili distributera proizvodâ osiguranja čija plaćena djelatnost ima za cilj izravno sklapanje ugovora o osiguranju od strane takvih potrošača.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. točke 3. i 5. Direktive 2002/92 te članak 2. stavak 1. točke 1., 3. i 8. Direktive 2016/97 treba tumačiti na način da pojam „posrednik u osiguranju” i, prema tome, pojam „distributera osiguranja” u smislu tih odredbi obuhvaća pravnu osobu čija se djelatnost sastoji od toga da svojim klijentima nudi da se dobrovoljno, u zamjenu za naknadu koju dobiva od njih, učlane u grupno osiguranje koje je ona prethodno sklopila s društvom za osiguranje, pri čemu se tim učlanjenjem tim klijentima daje pravo na usluge osiguranja u slučaju, posebice, bolesti ili nezgode u inozemstvu.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

Članak 2. točke 3. i 5. Direktive 2002/92/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 9. prosinca 2002. o posredovanju u osiguranju, kako je izmijenjena Direktivom 2014/65/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014., kao i članak 2. stavak 1. točke 1., 3. i 8. Direktive (EU) 2016/97 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. siječnja 2016. o distribuciji osiguranja, kako je izmijenjena Direktivom (EU) 2018/411 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. ožujka 2018.,

treba tumačiti na način da:

pojam „posrednik u osiguranju” i, prema tome, pojam „distributera osiguranja” u smislu tih odredbi obuhvaća pravnu osobu čija se djelatnost sastoji od toga da svojim klijentima nudi da se dobrovoljno, u zamjenu za naknadu koju dobiva od njih, učlane u grupno osiguranje koje je ona prethodno sklopila s društvom za osiguranje, pri čemu se tim učlanjenjem tim klijentima daje pravo na usluge osiguranja u slučaju, posebice, bolesti ili nezgode u inozemstvu.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački