CELEX: 62006TJ0050(02)
Státní podpory
Směrnice 92/81/EHS
Spotřební daně z minerálních olejů
Minerální oleje používané jako palivo při výrobě oxidu hlinitého
Osvobození od spotřební daně
Existující nebo nové podpory
Článek 1 písm. b) body i), iii) a iv) nařízení (ES) č. 659/1999
Právní jistota
Legitimní očekávání
Přiměřená lhůta
Zásada řádné správy
Zneužití pravomoci
Povinnost uvést odůvodnění
Pojem ‚státní podpora‘
Zvýhodnění
Ovlivnění obchodu mezi členskými státy
Narušení hospodářské soutěže

Skutečnosti předcházející sporu
Sporné osvobození
Oxid hlinitý (alumina) je bílý prášek, který se používá hlavně v hutích k výrobě hliníku. Vyrábí se z bauxitové rudy rafinací, jejíž poslední krok spočívá v kalcinaci. Více než 90 % kalcinovaného oxidu hlinitého se používá při vytavování hliníku. Zbytek se dále zpracovává a používá se v chemických aplikacích. Existují dva samostatné výrobkové trhy, a sice trh s oxidem hlinitým pro metalurgické aplikace ([smelter-grade alumina], dále jen „SGA“) a trh s chemickým oxidem hlinitým (chemical-grade alumina], dále jen „CGA“). Při výrobě oxidu hlinitého lze jako palivo použít minerální oleje.
V Irsku, v Itálii i ve Francii se nachází vždy pouze jeden výrobce oxidu hlinitého. V Irsku je jím společnost Aughinish Alumina Ltd (dále jen „AAL“), se sídlem v regionu Shannon. Výrobci oxidu hlinitého působí i v Německu, ve Španělsku, v Řecku, v Maďarsku a ve Spojeném království.
Ode dne 12. května 1983 Irsko osvobozuje od spotřební daně minerální oleje používané jako palivo při výrobě oxidu hlinitého (dále jen „sporné osvobození“). Sporné osvobození od daně bylo do irského práva zavedeno Statutory instrument č. 126/1983 ze dne 12. května 1983, Imposition of Duties (č. 265) (Excise Duty on Hydrocarbon Oils) Order, 1983 [nařízením o zavedení spotřebních daní (č. 265) (spotřební daň z uhlovodíkových olejů), dále jen „nařízení z roku 1983“].
Uplatňování sporného osvobození v regionu Shannon bylo povoleno rozhodnutím Rady 92/510/EHS ze dne 19. října 1992, kterým se v souladu s postupem podle čl. 8 odst. 4 směrnice 92/81/EHS členským státům povoluje pokračovat v uplatňování stávajících snížených sazeb spotřební daně nebo osvobození od spotřební daně u některých minerálních olejů používaných ke zvláštním účelům (
Úř. věst. L 316, s. 16
). Rada Evropské unie přezkoumala toto povolení a rozhodnutím 97/425/ES ze dne 30. června 1997, kterým se v souladu s postupem podle směrnice 92/81/EHS členským státům povoluje uplatňovat nebo pokračovat v uplatňování stávajících snížených sazeb spotřební daně nebo osvobození od spotřební daně u některých minerálních olejů používaných ke zvláštním účelům (
Úř. věst. L 182, s. 22
), jej prodloužila do 31. prosince 1998. Rada rozhodnutím 1999/880/ES ze dne 17. prosince 1999, kterým se v souladu s postupem podle směrnice 92/81/EHS členským státům povoluje uplatňovat nebo pokračovat v uplatňování stávajících snížených sazeb spotřební daně nebo osvobození od spotřební daně u některých minerálních olejů používaných ke zvláštním účelům (
Úř. věst. L 331, s. 73
), znovu prodloužila povolení do 31. prosince 2000.
Rozhodnutí Rady 2001/224/ES ze dne 12. března 2001 o snížených sazbách spotřební daně a o osvobození od spotřební daně pro některé minerální oleje používané pro zvláštní účely (
Úř. věst. L 84, s. 23
; Zvl. vyd. 09/01, s. 342), které je posledním z rozhodnutí ohledně sporného osvobození, prodloužilo toto osvobození až do 31. prosince 2006. Toto rozhodnutí podle bodu 5 svého odůvodnění „nepředjímá výsledek případných řízení o narušení fungování jednotného trhu, která mohou proběhnout zejména na základě článků 87 [ES] a 88 [ES]“ a „[n]ezprošťuje rovněž členské státy povinnosti oznamovat Komisi záměry poskytnout státní podporu podle článku 88 [ES]“.
Správní řízení
Dopisem ze dne 28. ledna 1983 uvědomilo Irsko Komisi Evropských společenství, že hodlá splnit příslib, který dalo v dubnu 1970 společnosti Alcan Aluminium Ltd (dále jen „Alcan“) v souvislosti s výstavbou závodu na výrobu oxidu hlinitého v regionu Shannon, později převedeného na AAL, a který se týkal osvobození minerálních olejů používaných v tomto závodě jako palivo při výrobě oxidu hlinitého od spotřebních daní. V dopise ze dne 22. března 1983 Komise uvedla, že toto osvobození představuje státní podporu, která podléhá oznamovací povinnosti. Uvedla také, že pokud má být podpora teprve provedena, mohla by dopis ze dne 28. ledna 1983 považovat za oznámení ve smyslu čl. 88 odst. 3 ES. Dopisem ze dne 6. května 1983 Irsko Komisi požádalo, aby dopis za takové oznámení považovala. V návaznosti na tuto výměnu dopisů nepřijala Komise žádné rozhodnutí.
Dopisem ze dne 17. července 2000 požádala Komise Irsko, aby jí sporné osvobození oznámilo. Dopisem ze dne 27. září 2000 připomněla Irsku tuto žádost a požádala jej o další informace. Irsko odpovědělo dopisem ze dne 18. října 2000.
Rozhodnutím C(2001) 3296 ze dne 30. října 2001 zahájila Komise řízení podle čl. 88 odst. 2 ES o sporném osvobození (dále jen „formální vyšetřovací řízení“). Toto rozhodnutí bylo Irsku oznámeno dopisem ze dne 5. listopadu 2001 a dne 2. února 2002 bylo zveřejněno v
Úředním věstníku Evropských společenství
(
Úř. věst. C 30, s. 25
).
Irsko poté, co faxem ze dne 1. prosince 2001 požádalo o prodloužení lhůty pro odpověď a této žádosti bylo vyhověno dne 7. prosince 2001, předložilo své připomínky dopisem ze dne 8. ledna 2002.
Dopisem ze dne 18. února 2002 požádala Komise Irsko o doplňující informace.
Dopisy ze dne 26. a 28. února a 1. března 2002 obdržela Komise připomínky od společností AAL, Eurallumina SpA, Alcan Inc. a od Evropské hliníkové asociace. Připomínky byly Irsku předány dne 26. března 2002.
Dopisem ze dne 26. dubna 2002 odpovědělo Irsko na žádost, kterou mu Komise zaslala v dopise ze dne 18. února 2002.
Rozhodnutí
„oxid hlinitý I
“
Dne 7. prosince 2005 přijala Komise rozhodnutí 2006/323/ES o osvobození minerálních olejů používaných jako palivo při výrobě oxidu hlinitého (aluminy) od spotřební daně v regionu Gardanne, v regionu Shannon a na Sardinii, které zavedly Francie, Irsko a Itálie (
Úř. věst. 2006, L 119, s. 12
, dále jen „rozhodnutí ‚oxid hlinitý I‘ “).
Rozhodnutí „oxid hlinitý I“ se vztahuje k období před 1. lednem 2004, kdy vstoupila v účinnost směrnice Rady 2003/96/ES ze dne 27. října 2003, kterou se mění struktura rámcových předpisů Společenství o zdanění energetických produktů a elektřiny (
Úř. věst. L 283, s. 51
; Zvl. vyd. 09/01, s. 405), která s účinností od 31. prosince 2003 zrušila směrnici Rady 92/81/EHS ze dne 19. října 1992 o harmonizaci struktury spotřebních daní z minerálních olejů (
Úř. věst. L 316, s. 12
) i směrnici Rady 92/82/EHS ze dne 19. října 1992 o sbližování spotřebních daní z minerálních olejů (
Úř. věst. L 316, p. 19
) (bod 57 odůvodnění). Rozhodnutí nicméně rozšiřuje formální vyšetřovací řízení i na období po 31. prosinci 2003 (bod 92 odůvodnění).
Ve výroku rozhodnutí „oxid hlinitý I“ je zejména uvedeno:
„Článek 1
Osvobození těžkých topných olejů používaných při výrobě oxidu hlinitého od spotřební daně, které udělily Francie, Irsko a Itálie do 31. prosince 2003, představuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 [ES].
Článek 2
Podpora udělená v období od 17. července 1990 do 2. února 2002 v rozsahu, v němž je neslučitelná se společným trhem, nebude navrácena, jelikož by to porušovalo obecné zásady práva Společenství.
Článek 3
Podpora uvedená v článku 1 udělená v období od 3. února 2002 do 31. prosince 2003 je slučitelná se společným trhem ve smyslu čl. 87 odst. 3 [ES], pokud příjemci platili nejméně 13,01 eura za 1000 kg těžkého topného oleje.
Článek 4
Podpora […] udělená v období od 3. února 2002 do 31. prosince 2003 není slučitelná se společným trhem ve smyslu čl. 87 odst. 3 [ES], pokud příjemci neplatili [nejméně] 13,01 eura za 1000 kg těžkého topného oleje.
Článek 5
1.   Francie, Irsko a Itálie učiní všechna nezbytná opatření, aby příjemci navrátili neslučitelnou podporu uvedenou v článku 4.
[…]
5.   Ve lhůtě dvou měsíců ode dne oznámení tohoto rozhodnutí Francie, Irsko a Itálie nařídí příjemcům neslučitelné podpory uvedené v článku 4, aby vrátili protiprávně udělenou podporu včetně úroků.“
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 17. února 2006 podalo Irsko žalobu zapsanou do rejstříku pod číslem T‑50/06 a návrhem došlým dne 23. února 2006 podala AAL žalobu zapsanou do rejstříku pod číslem T‑69/06.
Samostatným podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 22. března 2006 podala AAL návrh na vydání předběžného opatření podle článku 242 ES, jímž se domáhala odkladu výkonu rozhodnutí „oxid hlinitý I“ v rozsahu, v němž se jí týká. Tento návrh byl zapsán do rejstříku pod číslem T‑69/06 R. Předseda Tribunálu usnesením ze dne 2. srpna 2006 tento návrh zamítl a rozhodl, že o nákladech řízení bude rozhodnuto později.
Na základě článku 14 jednacího řádu Tribunálu ze dne 2. května 1991 a na návrh druhého senátu Tribunál rozhodl po vyslechnutí účastníků řízení v souladu s článkem 51 uvedeného jednacího řádu o předání této věci rozšířenému soudnímu kolegiu.
Usnesením ze dne 24. května 2007 a po vyslechnutí účastníků řízení spojil předseda druhého rozšířeného senátu Tribunálu věci T‑50/06, T‑56/06, T‑60/06, T‑62/06 a T‑69/06 (dále jen „věci ‚oxid hlinitý I‘“) pro účely ústní části řízení, v souladu s článkem 50 jednacího řádu ze dne 2. května 1991.
Rozsudkem ze dne 12. prosince 2007, Irsko a další v. Komise (
T‑50/06, T‑56/06, T‑60/06, T‑62/06 a T‑69/06
,
EU:T:2007:383
), spojil Tribunál věci „oxid hlinitý I“ pro účely rozsudku, zrušil rozhodnutí „oxid hlinitý I“ a ve věci T‑62/06 žalobu ve zbývající části zamítl.
Návrhem ze dne 26. února 2008 podala Komise kasační opravný prostředek proti tomuto rozsudku Tribunálu.
Rozsudkem ze dne 2. prosince 2009, Komise v. Irsko a další (
C‑89/08 P
, Sb. rozh.,
EU:C:2009:742
), Soudní dvůr zrušil rozsudek Irsko a další v. Komise, bod
výše (
EU:T:2007:383
), v rozsahu, v němž Tribunál zrušil rozhodnutí „oxid hlinitý I“, dále vrátil věci „oxid hlinitý I“ Tribunálu a rozhodl, že o nákladech řízení bude rozhodnuto později.
Po vydání rozsudku Komise v. Irsko a další, bod
výše (
EU:C:2009:742
), byly věci „oxid hlinitý I“ v souladu s čl. 118 odst. 1 jednacího řádu ze dne 2. května 1991 rozhodnutím předsedy Tribunálu ze dne 18. prosince 2009 přiděleny druhému rozšířenému senátu.
Usnesením předsedkyně druhého rozšířeného senátu ze dne 1. března 2010 byly věci „oxid hlinitý I“ spojeny pro účely písemné i ústní části řízení a pro účely rozsudku. Rozhodnutím předsedy Tribunálu ze dne 20. září 2010 byly věci „oxid hlinitý I“ nově přiděleny čtvrtému rozšířenému senátu.
Rozsudkem ze dne 21. března 2012, Irsko v. Komise (
T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV a T‑69/06
RENV, Sb. rozh.,
EU:T:2012:134
), Tribunál zrušil rozhodnutí „oxid hlinitý I“ v rozsahu, v němž konstatuje, respektive vychází z konstatování, že osvobození minerálních olejů používaných jako palivo při výrobě oxidu hlinitého od spotřebních daní poskytnutá Francouzskou republikou, Irskem a Italskou republikou do 31. prosince 2003 (dále jen „osvobození od spotřební daně“) představují státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, a v němž ukládá Francouzské republice, Irsku a Italské republice povinnost učinit všechna nezbytná opatření, aby příjemci tato osvobození vrátili v rozsahu, v kterém neodváděli spotřební daň ve výši alespoň 13,01 eura za 1000 kg těžkého topného oleje.
Návrhem ze dne 1. června 2008 podala Komise kasační opravný prostředek proti tomuto rozsudku Tribunálu.
Rozsudkem ze dne 10. prosince 2013, Komise v. Irsko a další (
C‑272/12 P
, Sb. rozh.,
EU:C:2013:812
), Soudní dvůr zrušil rozsudek Irsko v. Komise, bod
výše (
EU:T:2012:134
), vrátil věci „oxid hlinitý I“ Tribunálu a rozhodl, že o nákladech řízení bude rozhodnuto později.
Po vydání rozsudku Komise v. Irsko a další, bod
výše (
EU:C:2013:812
), byly věci „oxid hlinitý I“ rozhodnutími předsedy Tribunálu ze dne 21. ledna 2014 a ze dne 10. března 2014 přiděleny prvnímu senátu.
Účastníci řízení podali písemná vyjádření podle čl. 119 odst. 1 jednacího řádu ze dne 2. května 1991, a sice Irsko dne 21. února 2014 a Komise dne 14. dubna 2014 ve věci T‑50 06 RENV II a AAL dne 26. února 2014 a Komise dne 15. dubna 2014 ve věci T‑69/06 RENV II. V písemném vyjádření ovšem žalobci uvedli, že trvají na všech žalobních důvodech, které uvedli na podporu svých návrhových žádání v této žalobě. Komise tuto skutečnost vzala v písemných vyjádřeních na vědomí.
Rozhodnutím předsedy Tribunálu ze dne 30. září 2014 byly věci „oxid hlinitý I“ v souladu s čl. 118 odst. 1 jednacího řádu ze dne 2. května 1991 nově přiděleny prvnímu rozšířenému senátu.
Na základě zprávy soudkyně zpravodajky Tribunál rozhodl o zahájení ústní části řízení a v rámci organizačních procesních opatření přijatých podle čl. 64 odst. 3 písm. d) jednacího řádu ze dne 2. května 1991 požádal Irsko ve věci T‑50/06 RENV II, aby předložilo dopisy ze dne 8. ledna 2002 a 26. dubna 2002 (viz výše body 9 a 12). Irsko této žádosti ve stanovené lhůtě vyhovělo.
Usnesením předsedkyně prvního rozšířeného senátu ze dne 23. března 2015 byly projednávané věci spojeny pro účely ústní části řízení a pro účely rozsudku.
Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky položené Tribunálem byly vyslechnuty na jednání dne 6. května 2015.
Irsko navrhuje, aby Tribunál:
—
zrušil rozhodnutí „oxid hlinitý I“ v rozsahu, v němž se toto rozhodnutí týká sporného osvobození;
—
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
AAL navrhuje, aby Tribunál:
—
zrušil rozhodnutí „oxid hlinitý I“ v rozsahu, v němž se jí dotýká;
—
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Tribunál:
—
zamítl žalobu;
—
uložil žalobcům náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
Úvodem je třeba poznamenat, že obě projednávané žaloby je třeba vykládat tak, že v podstatě znějí na zrušení rozhodnutí „oxid hlinitý I“ v rozsahu, v němž konstatuje existenci státní podpory, kterou v období od 3. února 2002 do 31. prosince 2003 Irsko údajně poskytovalo na základě sporného osvobození (dále jen „sporná podpora“), a nařizuje Irsku zajistit její navrácení (dále jen „napadené rozhodnutí“). V tomto rozsahu je předmět žalob týž.
Na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II uplatňuje Irsko v podstatě čtyři žalobní důvody. První žalobní důvod vychází z nesprávného právního posouzení při kvalifikování sporné podpory vzhledem k článku 88 ES. Druhý žalobní důvod vychází z porušení zásady právní jistoty, zásady estoppel a z porušení čl. 8 odst. 5 směrnice 92/81. Třetí žalobní důvod vychází z porušení zásady ochrany legitimního očekávání. Čtvrtý žalobní důvod vychází v podstatě z porušení zásady estoppel a ze zneužití pravomoci.
Na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II uplatňuje AAL šest žalobních důvodů. První žalobní důvod vychází v podstatě z nesprávného právního posouzení při kvalifikování sporného osvobození vzhledem k článku 88 ES. Druhý žalobní důvod vychází v podstatě z porušení zásady právní jistoty a zásady užitečného účinku aktů orgánů jakož i z překročení pravomocí a ze zneužití pravomoci. Třetí žalobní důvod vychází z nedodržení požadavků vyplývajících z čl. 3 odst. 1 písm. m) ES a článku 157 ES. Čtvrtý žalobní důvod vychází z porušení zásady ochrany legitimního očekávání a zásady právní jistoty. Pátý žalobní důvod vychází v podstatě z porušení zásady respektování přiměřené lhůty, zásady právní jistoty a zásady řádné správy, a to v souvislosti s nepřiměřeně dlouhým trváním formálního vyšetřovacího řízení. Šestý žalobní důvod vychází v podstatě z porušení povinnosti uvést odůvodnění a z porušení čl. 87 odst. 1 ES.
Nejprve je třeba se zabývat žalobními důvody, v nichž žalobci v podstatě zpochybňují použitelnost pravidel v oblasti státních podpor na sporné osvobození, tedy druhým žalobním důvodem, vycházejícím z porušení zásady právní jistoty, zásady estoppel a čl. 8 odst. 5 směrnice 92/81, a čtvrtým žalobním důvodem, vycházejícím z porušení zásady estoppel a ze zneužití pravomoci, které byly vzneseny na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II, a dále druhým žalobním důvodem, vycházejícím z porušení zásady právní jistoty a zásady užitečného účinku aktů orgánů, jakož i z překročení pravomocí a ze zneužití pravomoci, a třetím žalobním důvodem, vycházejícím z nedodržení požadavků vyplývajících z čl. 3 odst. 1 písm. m) ES a článku 157 ES, které byly vzneseny na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II.
Dále bude třeba se zabývat žalobním důvodem, v jehož rámci se AAL v podstatě brání kvalifikaci sporného osvobození jako státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES v období do 31. prosince 2003, tedy šestým žalobním důvodem vzneseným na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II, vycházejícím z porušení povinnosti uvést odůvodnění a z porušení čl. 87 odst. 1 ES.
Pokračovat bude třeba posouzením žalobních důvodů, v jejichž rámci žalobci v podstatě vyjadřují nesouhlas s kvalifikací sporného osvobození jako nové podpory, a nikoli jako existující podpory ve smyslu článku 88 ES, tedy prvním žalobním důvodem vzneseným na podporu každé z obou projednávaných žalob, vycházejícím z nesprávného právního posouzení při kvalifikování sporné podpory vzhledem k článku 88 ES.
Nakonec bude třeba se zabývat žalobními důvody, v jejichž rámci žalobci v podstatě napadají navrácení sporné podpory, tedy třetím žalobním důvodem vzneseným na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II, vycházejícím z porušení zásady ochrany legitimního očekávání, jakož i čtvrtým žalobním důvodem, vycházejícím z porušení zásady ochrany legitimního očekávání a zásady právní jistoty, a pátým žalobním důvodem, vycházejícím z porušení zásady respektování přiměřené lhůty, zásady právní jistoty a zásady řádné správy, a to v souvislosti s nepřiměřeně dlouhým trváním formálního vyšetřovacího řízení, které byly vzneseny na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II.
Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení zásady právní jistoty, zásady estoppel a čl. 8 odst. 5 směrnice 92/81, a čtvrtému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení zásady estoppel a ze zneužití pravomoci, které byly vzneseny na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II, a ke druhému žalobnímu důvodu vznesenému na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II, vycházejícímu z porušení zásady právní jistoty a zásady užitečného účinku aktů orgánů, jakož i z překročení pravomocí a ze zneužití pravomoci
V rámci druhého žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II Irsko vytýká Komisi, že tím, že v souvislosti se sporným osvobozením přijala rozhodnutí vyvolávající účinky, jež jsou v rozporu s účinky vyvolanými rozhodnutím 2001/224, porušila zásadu právní jistoty, jak je vykládána v judikatuře, neboť Komise navzdory tomu, že Rada posledně zmíněným rozhodnutím povolila Irsku pokračovat v uplatňování sporného osvobození až do 31. prosince 2006, rozhodnutím „oxid hlinitý I“ rozhodla, že sporná podpora představuje podporu, která je neslučitelná se společným trhem ve smyslu čl. 87 odst. 3 ES a jejíž navrácení je tudíž třeba zajistit. Dále Irsko tvrdí, že Komise tím, že přijala napadené rozhodnutí vyvolávající účinky, jež jsou v rozporu s účinky vyvolanými rozhodnutím 2001/224, aniž vůči tomuto rozhodnutí podala žalobu na neplatnost na základě článku 230 ES, porušila zásadu estoppel. Irsko konečně tvrdí, že Komise přijetím napadeného rozhodnutí porušila čl. 8 odst. 5 směrnice 92/81, protože pokud měla za to, že v důsledku sporného osvobození, které mu bylo rozhodnutím 2001/224 povoleno uplatňovat až do 31. prosince 2006, dochází k narušování hospodářské soutěže nebo že toto osvobození je neslučitelné se společným trhem, měla postupovat v souladu s citovaným článkem a předložit Radě vhodné návrhy na zrušení nebo změnu již vydaného povolení.
V rámci čtvrtého žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II Irsko v podstatě tvrdí, že Komise přijetím napadeného rozhodnutí porušila zásadu estoppel a zneužila svou pravomoc. Má za to, že zásada estoppel bránila Komisi v přijetí napadeného rozhodnutí, neboť navzdory tomu, že o sporném osvobození a jeho provádění v souladu s rozhodnutím 2001/224 věděla, rozhodnutí „oxid hlinitý I“ přijala s velkým časovým odstupem. Zaprvé se Irsko opírá o skutečnost, že sporné osvobození oznámilo Komisi začátkem roku 1983, přičemž Komise o něm rozhodla kladně. Zadruhé vychází z toho, že od roku 1995 byly Komisi zasílány pravidelné informace o odhadovaných částkách sporné podpory, které Komise převzala do svých oznámení podpor Světové obchodní organizaci (WTO). Zatřetí odkazuje na rozhodnutí o povolení, která v letech 1997, 1999 a 2001 přijala Rada jednomyslně na návrh Komise. Začtvrté poukazuje na to, že Komise nepředložila Radě žádný návrh podle čl. 8 odst. 5 směrnice 92/81 přijaté podle
lex specialis
obsaženého v článku 93 ES. Zapáté se dovolává toho, že Komise nepodala proti rozhodnutí 2001/224 žalobu na neplatnost na základě článku 230 ES. Zašesté poukazuje na dobu, kterou Komisi trvalo, než přijala rozhodnutí „oxid hlinitý I“, a která je v rozporu s požadavkem na respektování přiměřené lhůty, neboť uvedené rozhodnutí bylo přijato více než 43 měsíců poté, co Komise v dubnu 2002 obdržela jeho odpověď na svou poslední žádost o doplňující informace. Zasedmé odkazuje na prohlášení Komise a rozhodnutí Rady o povolení vydávaná po celou dobu formálního vyšetřovacího řízení, na jejichž základě bylo možné usuzovat, že sporná podpora byla povolena. Zaosmé vychází z jednání Komise, která za všech okolností zacházela se spornou podporou jako s existující podporou. Zadeváté poukazuje na to, že Komise nepřijala příkaz k pozastavení podpory podle čl. 11 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [88 ES] (
Úř. věst. 1999, L 83, s. 1
; Zvl. vyd. 08/01, s. 339), jenž mohl zmírnit dopady podpory na společný trh a dopady navrácení této podpory na společnost AAL. Irsko mimoto tvrdí, že Komise přijala napadené rozhodnutí, aby zmařila účinky rozhodnutí 2001/224, kterým mu bylo povoleno pokračovat v uplatňování sporného osvobození až do 31. prosince 2006, přičemž Radě navrhla, aby toto povolení bylo prodlouženo jen do 31. prosince 2002.
V rámci druhého žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II tvrdí AAL, že Komise porušila zásadu právní jistoty, jak je vykládána v judikatuře, a zásadu užitečného účinku aktů orgánů, a dále že překročila meze svých vlastních pravomocí, jelikož napadené rozhodnutí má na sporné osvobození účinky, jež jsou v rozporu s účinky vyvolanými rozhodnutím 2001/224, neboť Komise navzdory tomu, že Rada posledně zmíněným rozhodnutím prodloužila Irsku povolení pokračovat v uplatňování sporného osvobození až do 31. prosince 2006, v rozhodnutí „oxid hlinitý I“ konstatuje, že podpora poskytnutá na základě sporného osvobození byla částečně neslučitelná se společným trhem, a v tomto rozsahu ji tedy musí její příjemce vrátit, s výjimkou podpory za období od 17. července 1990 do 2. února 2002. V této souvislosti AAL vychází zaprvé ze směrnice 92/81, která byla přijata podle
lex specialis
, jímž je článek 93 ES, a umožňovala Irsku odchýlit se od
lex generalis
pravidel v oblasti státních podpor podle čl. 87 odst. 1 ES, jelikož rozhodnutí Rady o povolení vycházela zejména z konstatování, že sporné osvobození nemá vliv na hospodářskou soutěž a nenarušuje fungování společného trhu. Zadruhé poukazuje na to, že Komise nevyužila k vyřešení případných potíží s narušováním hospodářské soutěže v souvislosti se sporným osvobozením v podobě, v jaké jej povolila Rada, postupu podle čl. 8 odst. 5 směrnice 92/81 a že proti rozhodnutí 2001/224 nepodala žalobu na neplatnost na základě článku 230 ES. Zatřetí odkazuje na návrh rozhodnutí Rady o povolení ze dne 29. listopadu 1999 a na článek 3 návrhu rozhodnutí Rady o povolení ze dne 15. listopadu 2000, podle nichž Komise nezamýšlela přijmout záporné konečné rozhodnutí v oblasti státních podpor dříve, než skončí platnost rozhodnutí Rady o povolení, a že spornou podporu nezpochybňovala. Začtvrté vychází z rozhodnutí Rady o povolení předcházejících rozhodnutí 2001/224, v nichž nebyla zmíněna možnost souběžného uplatňování pravidel v oblasti státních podpor. Zapáté zmiňuje nepoužitelnost bodu 5 odůvodnění rozhodnutí 2001/224 na sporné osvobození, které je existující podporou, oznámenou v lednu 1983. Zašesté poukazuje na změnu politiky Komise v důsledku zahájení formálního vyšetřovacího řízení proti spornému osvobození rozhodnutím ze dne 30. října 2001, tedy přibližně čtrnáct měsíců předtím, než dne 31. prosince 2002 skončila platnost povolení pokračovat v uplatňování uvedeného osvobození, jejíž zachování sama Radě navrhla. Zasedmé namítá protiprávnost jednání Komise spočívající v tom, že přijetím napadeného rozhodnutí došlo ke zrušení povolení uplatňovat sporné osvobození až do 31. prosince 2006, vydaného Radou v rozhodnutí 2001/224, v důsledku čehož ztratila směrnice 92/81 veškerý smysl a byla zbavena veškerého užitečného účinku.
V každém případě AAL tvrdí, že i v samotném rámci uplatňování pravidel v oblasti státních podpor se Komise v napadeném rozhodnutí dopustila zneužití pravomoci, když spornou podporu nesprávně kvalifikovala jako protiprávní podporu, přestože Rada tuto podporu povolila. Na tomto závěru nic nemění skutečnost, že Rada vydala povolení na delší dobu, než navrhovala Komise, neboť Rada jednala v souladu s právem a v rámci svých pravomocí v oblasti daňové harmonizace.
Komise navrhuje, aby tyto důvody byly zamítnuty jako neopodstatněné.
Úvodem je třeba poznamenat, že v rozsahu, v němž se čtvrtý žalobní důvod vznesený na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II týká implicitního rozhodnutí o povolení, k němuž mělo v souladu s čl. 4 odst. 6 nařízení č. 659/1999 dojít po oznámení sporného osvobození Komisi začátkem roku 1983 a které mělo umožnit přeměnu oznámené podpory na existující podporu, splývá tento žalobní důvod s první částí prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu téže žaloby, na jehož posouzení je tudíž nutné odkázat (viz níže body 135 až 163).
Dále je třeba konstatovat, že pokud Irsko v rámci téhož žalobního důvodu podle všeho vytýká Komisi, že zasáhla do legitimního očekávání, které ohledně legality sporného osvobození sama u společnosti AAL vzbudila, a to v důsledku doby, kterou Komisi trvalo, než přijala rozhodnutí „oxid hlinitý I“, lze tento žalobní důvod chápat tak, že v podstatě vychází z porušení zásady ochrany legitimního očekávání. V tomto rozsahu splývá s třetím žalobním důvodem vzneseným na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II, na jehož posouzení je nutné odkázat (viz níže body 205 až 263).
Konečně v rozsahu, v němž Irsko v rámci čtvrtého žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II vytýká Komisi, že napadené rozhodnutí přijala s velkým časovým odstupem, vznáší Irsko v podstatě výtku vycházející z porušení zásady respektování přiměřené lhůty, která je obdobná výtce vznesené společností AAL v rámci pátého žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II, takže bude třeba se jí zabývat společně s tímto posledně zmíněným žalobním důvodem (viz níže body 264 až 273).
Ve zbývající části se projednávané žalobní důvody týkají v podstatě otázky, zda Komise v důsledku toho, že napadené rozhodnutí vyvolává právní účinky, které jsou protichůdné s účinky vyvolanými rozhodnutím 2001/224, jímž bylo Irsku výslovně povoleno pokračovat v uplatňování sporného osvobození až do 31. prosince 2006 mimo jiné proto, že uvedená osvobození nezpůsobují narušení hospodářské soutěže, porušila zásadu právní jistoty a zásadu užitečného účinku aktů orgánů.
V rámci druhého a čtvrtého žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II vyvstává také otázka případného porušení zásady estoppel, souvisejícího s údajně protichůdnými právními účinky vyvolanými rozhodnutím 2001/224 a napadeným rozhodnutím, jakož i případného porušení čl. 8 odst. 5 směrnice 92/81, souvisejícího s tím, že Komise před přijetím napadeného rozhodnutí nepostupovala podle čl. 8 odst. 5 směrnice 92/81, aby dosáhla pozměnění nebo zrušení rozhodnutí 2001/224.
V rámci čtvrtého žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II Irsko dále vytýká Komisi, že v daném případě nevydala příkaz k pozastavení sporné podpory podle čl. 11 odst. 1 nařízení č. 659/1999.
Ze čtvrtého žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II a druhého žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II plyne konečně nutnost ověřit, zda při přijímání sporného rozhodnutí případně nedošlo ke zneužití pravomoci ze strany Komise.
Co se v první řadě týče výtky vycházející z porušení zásady estoppel, vznesené v rámci druhého a čtvrtého žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II, je třeba poznamenat, že zásada estoppel je institut anglosaského práva, který jako takový v právu Evropské unie neexistuje, což nemá vliv na skutečnost, že na některé v něm zahrnuté zásady, například zásadu právní jistoty a zásadu ochrany legitimního očekávání, a na některá pravidla, například pravidla
nemo potest venire contra factum proprium
, lze nahlížet jako na zásady či pravidla s touto zásadou spojené či související. Tuto výtku je tudíž třeba v rozsahu, v němž vychází z porušení zásady estoppel, odmítnout jako z právního hlediska neopodstatněnou, čímž není dotčena možnost posuzovat argumenty Irska, které lze považovat za vznesené na podporu některého ze žalobních důvodů vycházejících v podstatě ze zásady právní jistoty nebo zásady ochrany legitimního očekávání.
Co se ve druhé řadě týče výtek vycházejících z porušení zásady právní jistoty a zásady užitečného účinku aktů orgánů, z porušení čl. 8 odst. 5 směrnice 92/81 či z překročení pravomocí, vznesených v rámci druhého žalobního důvodu uvedeného na podporu každé z projednávaných žalob, respektive čtvrtého žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II, je třeba nejprve připomenout, že podle zásady svěřených pravomocí zakotvené v článku 5 ES a v článku 7 ES jedná Evropské společenství v mezích pravomocí svěřených mu Smlouvou o ES a cílů stanovených v této smlouvě a každý orgán jedná v mezích působnosti svěřené mu toutéž smlouvou.
Podle ustálené judikatury dále aktům orgánů v zásadě svědčí presumpce legality, a zakládají tedy právní účinky tak dlouho, dokud nejsou vzaty zpět, zrušeny v rámci žaloby na neplatnost nebo prohlášeny neplatnými v návaznosti na předběžnou otázku nebo námitku protiprávnosti (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 15. června 1994, Komise v. BASF a další,
C‑137/92 P
, Recueil,
EU:C:1994:247
, bod
; ze dne 8. července 1999, Chemie Linz v. Komise,
C‑245/92 P
, Recueil,
EU:C:1999:363
, bod
, a ze dne 5. října 2004, Komise v. Řecko,
C‑475/01
, Sb. rozh.,
EU:C:2004:585
, bod
).
Konečně je třeba připomenout, že zásada právní jistoty představuje obecnou zásadu unijního práva (viz usnesení ze dne 8. listopadu 2007, Fratelli Martini a Cargill,
C‑421/06
,
EU:C:2007:662
, bod
a citovaná judikatura). Z ustálené judikatury plyne, že cílem této zásady je zajistit předvídatelnost právních stavů a vztahů, které vyplývají z unijního práva (rozsudky ze dne 10. dubna 2003, Schulin,
C‑305/00
, Recueil,
EU:C:2003:218
, bod
, a ze dne 15. září 2005, Irsko v. Komise,
C‑199/03
, Sb. rozh.,
EU:C:2003:218
, bod
). K tomu je nezbytné, aby orgány respektovaly nezměnitelnost jimi přijímaných aktů, které zasahují do právního a faktického postavení právních subjektů, a aby mohly tyto akty měnit jen v souladu s pravidly týkajícími se pravomocí a s procesními pravidly (viz rozsudek ze dne 21. října 1997, Deutsche Bahn v. Komise,
T‑229/94
, Recueil,
EU:T:1997:155
, bod
a citovaná judikatura). Dodržení zásady právní jistoty vyžaduje i to, aby orgány zásadně předcházely případně nesoudržnému provádění různých ustanovení unijního práva, a to obzvláště v případech, kdy tato ustanovení sledují týž cíl, například cíl nenarušené hospodářské soutěže na společném trhu (viz v tomto smyslu obdobně rozsudky ze dne 15. června 1993, Matra v. Komise,
C‑225/91
, Recueil,
EU:C:1993:239
, body
a
, a ze dne 31. ledna 2001, RJB Mining v. Komise,
T‑156/98
, Recueil,
EU:T:2001:29
, bod
a citovaná judikatura).
Co se článku 8 odst. 5 směrnice 92/81 týče, ten zní:
„Jestliže Komise usoudí, že osvobození od daně nebo snížení uvedená v odstavci 4 nejsou nadále opodstatněná, zejména z důvodu nekalé soutěže nebo narušení fungování vnitřního trhu anebo s ohledem na politiky Společenství v oblasti ochrany životního prostředí, předloží v tomto smyslu Radě vhodné návrhy. Rada o těchto návrzích jednomyslně rozhodne.“ (
neoficiální překlad
)
V projednávaném případě je argumentace, na které jsou založeny projednávané výtky, přímo vyvrácena – jak správně podotýká Komise – rozsudkem Komise v. Irsko a další, bod
výše (
EU:C:2013:812
).
Soudní dvůr totiž v bodech 45 až 48 rozsudku Komise v. Irsko a další, bod
výše (
EU:C:2013:812
), jasně rozlišil pravomoci Rady a pravomoci Komise v oblasti harmonizace právních předpisů o spotřebních daních na straně jedné a v oblasti státních podpor na straně druhé. Dále rozhodl, že postup upravený v čl. 8 odst. 4 směrnice 92/81 má jiný cíl a jinou působnost než režim zavedený článkem 88 ES.
V bodě 49 téhož rozsudku z toho dovodil, že rozhodnutí Rady, kterým se členskému státu povoluje v souladu s čl. 8 odst. 4 směrnice 92/81 zavést osvobození od spotřebních daní, nemohlo proto ve svém důsledku bránit Komisi ve výkonu pravomocí, které jí svěřuje Smlouva o ES, potažmo v zahájení řízení upraveného v čl. 88 ES pro účely posouzení, zda toto osvobození od daně představuje státní podporu, a – na závěr uvedeného řízení – v přijetí takového rozhodnutí, jako je rozhodnutí „oxid hlinitý I“.
Soudní dvůr také v bodě 50 rozsudku Komise v. Irsko a další, bod
výše (
EU:C:2013:812
) upřesnil, že skutečnost, že rozhodnutí Rady o povolení přiznávala úplné osvobození od spotřebních daní stanovením přesných zeměpisných a časových podmínek a že tyto podmínky byly členskými státy striktně dodrženy, neměla vliv na rozdělení pravomocí mezi Radu a Komisi, a nemohla tedy Komisi připravit o výkon jejích pravomocí.
V bodě 51 téhož rozsudku poznamenal, že právě v souladu s tímto rozdělením pravomocí se ostatně v bodě 5 odůvodnění rozhodnutí 2001/224 – jež bylo v platnosti v období, za které napadené rozhodnutí nařizuje navrácení sporné podpory – uvádělo, že zmíněné rozhodnutí nepředjímá výsledek případných řízení, která mohou proběhnout na základě článků 87 ES a 88 ES a nezprošťuje členské státy „povinnosti oznamovat Komisi záměry poskytnout státní podporu“.
Konečně v bodech 52 a 53 rozsudku Komise v. Irsko a další, bod
výše (
EU:C:2013:812
), Soudní dvůr zopakoval, že okolnost, že rozhodnutí Rady o povolení byla přijata na návrh Komise a že Komise nikdy nevyužila pravomoci, jimiž byla nadána na základě čl. 8 odst. 5 směrnice 92/81 nebo článků 230 ES a 241 ES, aby se domohla zrušení či změny těchto rozhodnutí o povolení, nemohla bránit tomu, aby byla osvobození od spotřební daně kvalifikována jako státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, byly-li splněny podmínky, za nichž je dána státní podpora.
Podle čl. 61 druhého pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie platí, že je-li věc vrácena Tribunálu, je tento tribunál vázán právním názorem obsaženým v rozhodnutí Soudního dvora. S ohledem na bod 54 odůvodnění rozsudku Komise v. Irsko a další, bod
výše (
EU:C:2013:812
), je třeba konstatovat, že důvody uvedené výše v bodech 62 až 66 představují nezbytnou oporu výroku uvedeného rozsudku, kterým Soudní dvůr zrušil rozsudek Irsko v. Komise, bod
výše (
EU:T:2012:134
), a vrátil věci „oxid hlinitý I“ Tribunálu.
Z těchto důvodů přitom plyne, že Komise tím, že zahájila řízení upravené v článku 88 ES pro účely posouzení, zda sporné osvobození představuje státní podporu, a na závěr uvedeného řízení přijala rozhodnutí „oxid hlinitý I“, pouze využila pravomocí, které jí v oblasti státních podpor svěřovala Smlouva o ES, takže nemohla zasáhnout do pravomocí, které Smlouva o ES přiznává Radě v oblasti harmonizace právních předpisů týkajících se spotřebních daní, nebo do aktů, které Rada přijala při výkonu těchto pravomocí.
Z toho vyplývá že Komise tím, že pro účely posouzení, zda sporné osvobození představuje státní podporu, zahájila řízení upravené v článku 88 ES, aniž předtím využila postupu podle čl. 8 odst. 5 směrnice 92/81, a na závěr uvedeného řízení přijala rozhodnutí „oxid hlinitý I“, přestože článkem 1 odst. 2 rozhodnutí 2001/224 bylo Irsku výslovně povoleno pokračovat v uplatňování sporného osvobození až do 31. prosince 2006, nemohla porušit ani zásadu právní jistoty a zásadu užitečného účinku aktů orgánů, ani – jak tvrdí Irsko – čl. 8 odst. 5 směrnice 92/81. Rozhodnutí Rady o povolení, přijatá na návrh Komise, mohla totiž vyvolat účinky jen v oblasti, na kterou se vztahují pravidla z oblasti harmonizace právních předpisů týkajících se spotřebních daní, a nepředjímala účinky případného rozhodnutí, jako je rozhodnutí „oxid hlinitý I“, které Komise může přijmout při výkonu svých pravomocí v oblasti státních podpor.
Z bodů 52 a 53 rozsudku Komise v. Irsko a další, bod
výše (
EU:C:2013:812
), v nichž Soudní dvůr připomněl, že pojem „státní podpora“ odpovídá objektivní situaci a nemůže záviset na jednání nebo prohlášeních orgánů, dále plyne, že skutečnost, že Komise při přijímání rozhodnutí Rady o povolení měla za to, že osvobození od spotřební daně nezpůsobují narušení hospodářské soutěže ani nemají vliv na řádné fungování společného trhu, nemohla bránit tomu, aby byla uvedená osvobození kvalifikována jako státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, byly-li splněny podmínky, za nichž je dána státní podpora.
Z řešení, pro které se rozhodl Soudní dvůr,
a fortiori
plyne, že Komise nebyla pro účely kvalifikování osvobození od spotřební daně jako státních podpor vázána úvahami Rady v jejích rozhodnutích v oblasti harmonizace právních předpisů týkajících se spotřebních daní, podle kterých uvedená osvobození nezpůsobují narušení hospodářské soutěže ani nemají vliv na řádné fungování společného trhu.
AAL tedy nemůže důvodně tvrdit, že Komise přijetím napadeného rozhodnutí překročila své pravomoci. Žalobci tudíž nemohou důvodně tvrdit, že napadené rozhodnutí vyvolává právní účinky, které jsou protichůdné s účinky vyvolanými rozhodnutím 2001/224.
Pokud AAL v rámci druhého žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II v podstatě vytýká Komisi, že sporné osvobození kvalifikovala jako protiprávní podporu, přestože jej Rada povolila, postačí k zamítnutí této výtky jako neopodstatněné připomenout, jak je uvedeno v bodě 49 rozsudku Komise v. Irsko a další, bod
výše (
EU:C:2013:812
), že rozhodnutí Rady o povolení nemohlo – vzhledem k pravidlům harmonizujícím právní předpisy týkající se spotřebních daní – bránit Komisi ve výkonu pravomocí v oblasti státních podpor a v přijetí – na závěr řízení podle článku 88 ES – takového rozhodnutí, jako je napadené rozhodnutí.
Výtky vycházející z porušení zásady právní jistoty a zásady užitečného účinku aktů orgánů, z porušení čl. 8 odst. 5 směrnice 92/81 či z překročení pravomocí je tudíž třeba jako neopodstatněné zamítnout.
Co se ve třetí řadě týče výtek vycházejících z tvrzení, že Komise zneužila svou pravomoc, a uvedených v rámci čtvrtého žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II a druhého žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury má pojem „zneužití pravomoci“ v unijním právu přesný význam a označuje situaci, kdy správní orgán užívá své pravomoci s jiným cílem, než pro který mu byly svěřeny. Rozhodnutí je stiženo zneužitím pravomoci pouze tehdy, jeví-li se na základě objektivních, relevantních a shodujících se nepřímých důkazů, že bylo přijato za účelem dosažení jiných než uváděných cílů (viz rozsudek ze dne 9. září 2008, Bayer CropScience a další v. Komise,
T‑75/06
, Sb. rozh.,
EU:T:2008:317
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávaném případě žalobci nepředkládají k prokázání zneužití pravomoci žádné objektivní, relevantní a shodující se nepřímé důkazy umožňující dospět k závěru, že napadené rozhodnutí bylo přijato za účelem dosažení jiných cílů než uváděných cílů, a sice zajistit navrácení státní podpory neslučitelné se společným trhem ve smyslu čl. 87 odst. 3 ES.
Je tudíž třeba, rovněž pro neopodstatněnost, zamítnout i výtky vycházející z tvrzení, že Komise zneužila svou pravomoc.
Ve čtvrté řadě je v souvislosti s tím, že Irsko v rámci čtvrtého žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II, vytýká Komisi, že v daném případě nevydala příkaz k pozastavení sporné podpory podle čl. 11 odst. 1 nařízení č. 659/1999, třeba připomenout, že podle tohoto ustanovení „Komise může poté, co poskytla dotyčnému členskému státu příležitost předložit své připomínky, přijmout rozhodnutí požadující, aby členský stát prozatímně navrátil veškerou protiprávní podporu do doby, než Komise rozhodne o slučitelnosti podpory se společným trhem“.
Článek 11 odst. 1 nařízení č. 659/1999 neukládá Komisi, aby v případě splnění určitých podmínek vydala příkaz k pozastavení, nýbrž stanoví jen možnost takový příkaz vydat, pokud to Komise považuje za nezbytné. Z toho vyplývá, že Irsko nemůže Komisi, která v dané věci nepovažovala za nutné vydat příkaz k pozastavení podpory, důvodně vytýkat, že porušila čl. 11 odst. 1 nařízení č. 659/1999.
Výtku vycházející v podstatě z porušení čl. 11 odst. 1 nařízení č. 659/1999 je tudíž třeba zamítnout.
Aniž jsou dotčeny výtky, jimiž je třeba se zabývat buď v rámci jiných žalobních důvodů (viz výše body 49 a 50), nebo samostatně (viz výše bod 51), je třeba vzhledem k tomu, že ostatní výtky vznesené v rámci druhého a čtvrtého žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II, jakož i v rámci druhého žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II, byly v celém rozsahu zamítnuty, zamítnout jako neopodstatněné i tyto žalobní důvody jako takové.
K třetímu žalobnímu důvodu vznesenému na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II, vycházejícímu z nedodržení požadavků vyplývajících z čl. 3 odst. 1 písm. m) ES a z článku 157 ES
AAL tvrdí, že Komise nedodržela požadavky vyplývající z čl. 3 odst. 1 písm. m) ES a z článku 157 ES, protože v důsledku napadeného rozhodnutí nebyla podpořena konkurenceschopnost podniků ve Společenství, nýbrž se Společenství naopak stalo méně konkurenceschopným a na světovém trhu, kam vyváží většinu své produkce, se ocitlo ve znevýhodněném postavení. Rozhodnutí Rady o povolení vycházela podle ní z neexistence narušení hospodářské soutěže v důsledku sporného osvobození, což Komise původně připustila a což bylo dokonce zmíněno i ve čtvrtém bodě odůvodnění rozhodnutí 92/510.
Komise navrhuje, aby byl tento žalobní důvod jako neopodstatněný zamítnut.
V rámci tohoto žalobního důvodu vyvstává v podstatě otázka, zda Komise při přijímání napadeného rozhodnutí dodržela požadavky vyplývající z čl. 3 odst. 1 písm. m) ES a z článku 157 ES, když zabránila uplatňování opatření, konkrétně sporného osvobození, které by posílilo konkurenceschopnost společnosti AAL na světovém trhu s produkcí oxidu hlinitého bez narušení hospodářské soutěže, jak plyne z rozhodnutí 2001/224.
V článku 3 ES se mimo jiné stanoví:
„Činnosti Společenství pro účely vymezené v článku 2 zahrnují za podmínek a v harmonogramu stanoveném touto smlouvou:
[…]
m)
posilování konkurenceschopnosti průmyslu Společenství […]“
V článku 157 ES se zejména uvádí:
„1.   Společenství a členské státy zajistí, aby existovaly podmínky nezbytné pro konkurenceschopnost průmyslu Společenství.
Za tímto účelem a v souladu se systémem volného a konkurenčního trhu se jejich činnost zaměří na:
—
urychlené přizpůsobování průmyslu strukturálním změnám,
—
podporu vytváření prostředí příznivého pro rozvoj podnikání v rámci Společenství, zejména malých a středních podniků,
—
podporu prostředí příznivého pro spolupráci mezi podniky,
—
podporu dokonalejšího využívání průmyslového potenciálu v oblasti inovace, výzkumu a technologického rozvoje.
[…]
3.   Společenství přispívá k dosahování cílů uvedených v odstavci 1 prostřednictvím politik a činností, které provádí na základě ostatních ustanovení této smlouvy. Rada může postupem podle článku 251 [ES] a po konzultaci s Hospodářským a sociálním výborem rozhodnout o zvláštních opatřeních na podporu činností, které členské státy provádějí k dosažení cílů uvedených v odstavci 1.
Tato hlava nevytváří podklad pro zavádění jakýchkoli opatření Společenství, která by mohla vést k narušení hospodářské soutěže nebo která obsahují daňová ustanovení nebo ustanovení týkající se práv a zájmů zaměstnanců.“
Jak správně podotkla Komise, článek 3 ES v odst. 1 písm. g) stanovil i to, že činnost Společenství zahrnuje „systém zajišťující, aby na vnitřním trhu nebyla narušována hospodářská soutěž“. Dále je v článku 157 ES uvedeno, že nevytváří podklad pro zavádění jakýchkoli opatření Společenství, která by mohla vést k narušení hospodářské soutěže.
Soudní dvůr sice v bodě 52 rozsudku Komise v. Irsko a další, bod
výše (
EU:C:2013:812
), konstatoval, že Komise měla v době, kdy Rada přijímala rozhodnutí o povolení podle pravidel v oblasti harmonizace daňových právních předpisů, za to, že sporná osvobození nenarušují hospodářskou soutěž a nemají vliv na řádné fungování společného trhu, avšak v bodě 53 téhož rozsudku zároveň poznamenal, že toto nebránilo tomu, aby byla uvedená osvobození od daně kvalifikována jako státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, byly-li splněny podmínky, za nichž je dána státní podpora, přičemž podotkl, že pojem „státní podpora“ odpovídá objektivní situaci a nemůže záviset na jednání nebo prohlášení orgánů.
Komise přitom v rozhodnutí „oxid hlinitý I“ konstatovala, že sporné osvobození muselo být kvalifikováno jako státní podpora ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES mimo jiné proto – jak podotkla v bodech 61 a 62 odůvodnění téhož rozhodnutí – že bylo možné předpokládat, že narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž, i když se významná část produkce oxidu hlinitého spotřebovává v závodech na výrobu hliníku, jelikož sporné osvobození bylo výslovně určeno k posílení konkurenceschopnosti příjemců vůči jejich konkurentům, zejména ze Společenství, usazeným v Řecku, ve Španělsku, v Německu a v Maďarsku (od přistoupení této země k Unii dne 1. května 2004), a to snížením jejich výrobních nákladů.
V rámci tohoto žalobního důvodu AAL pouze poznamenává, že posouzení Komise zmíněné výše v bodě 89 je v rozporu s posouzením, na kterém stojí rozhodnutí o povolení, přijatá Radou na návrh Komise, v oblasti harmonizace daňových právních předpisů, aniž konkrétně zpochybňuje opodstatněnost tohoto posouzení.
Vzhledem k tomu, že Komise v dané věci nebyla z důvodů rozvedených výše v bodě 88 vázána závěry uvedenými v rozhodnutích o povolení přijatých Radou na její návrh v oblasti harmonizace daňových právních předpisů, je třeba konstatovat, že přijetím napadeného rozhodnutí neporušila čl. 3 odst. 1 písm. m) ES ani článek 157 ES.
Třetí žalobní důvod vznesený na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II je tudíž třeba zamítnut jako neopodstatněný.
Toto zamítnutí nemá vliv na projednání otázky – v rámci šestého žalobního důvodu vzneseného na podporu téže žaloby – zda Komise při tom, co v bodech 61 a 62 odůvodnění rozhodnutí „oxid hlinitý I“ konstatovala, že podmínka ovlivnění hospodářské soutěže a obchodu mezi členskými státy byla v dané věci splněna, neporušila povinnost uvést odůvodnění a čl. 87 odst. 1 ES (viz níže body 94 až 131).
K šestému žalobnímu důvodu vznesenému na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II, vycházejícímu z porušení povinnosti uvést odůvodnění a z porušení čl. 87 odst. 1 ES
AAL v první řadě tvrdí, že Komise porušila v napadeném rozhodnutí povinnost uvést odůvodnění, neboť náležitě neodůvodnila dodržení některých podmínek pro kvalifikování sporné podpory jako státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, a sice podmínky ovlivnění obchodu mezi členskými státy a podmínky narušení hospodářské soutěže. Někteří členové Komise vyjádřili přání, aby Komise v napadeném rozhodnutí uvedla důvody, na jejichž základě dospěla po provedení komplexní a aktuální ekonomické analýzy účinků sporné podpory na hospodářskou soutěž a obchod mezi členskými státy k závěru, že výše uvedené podmínky byly v dané projednávané věci splněny.
Ve druhé řadě AAL tvrdí, že Komise v napadeném rozhodnutí porušila čl. 87 odst. 1 ES, když bez provedení důkladné ekonomické analýzy nesprávně konstatovala, že sporná podpora ji zvýhodňuje, že ovlivňuje obchod mezi členskými státy a že narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž. V této souvislosti vychází zaprvé z toho, že Komise při analyzování účinků na obchod a obchodování mezi členskými státy v bodě 62 odůvodnění rozhodnutí „oxid hlinitý I“ nezohlednila existenci dvou odlišných výrobků, a sice SGA a CGA, přičemž žalobkyně coby výrobce SGA soutěží především s neevropskými výrobci, a nikoli s ostatními evropskými výrobci, zejména s výrobci CGA. Zadruhé vychází z nesprávné interpretace situace, kterou Komise podala v bodě 61 odůvodnění rozhodnutí „oxid hlinitý I“, když uvedla, že sporná podpora byla výslovně určena k posílení konkurenceschopnosti žalobkyně vůči jejím konkurentům, a to snížením nákladů, což platilo jen ve vztahu k neevropským výrobcům oxidu hlinitého, ale nikoli k evropským výrobcům oxidu hlinitého, kteří si navzájem konkurovali jen ve velmi malé míře, neboť Společenství bylo čistým dovozcem oxidu hlinitého a významná část produkce oxidu hlinitého ve Společenství byla určena pro vlastní spotřebu. Zatřetí uvádí, že Komise nezohlednila skutečnost, že evropští výrobci oxidu hlinitého, zejména výrobci usazeni v Německu, jsou osvobozeni od daně ze spotřebované energie, která je již tak levnější, a že v důsledku rozdílných vnitrostátních právních úprav licencí a v oblasti ochrany životního prostředí je ve srovnání s jinými evropskými výrobci oxidu hlinitého nákladově znevýhodněná.
Komise navrhuje, aby byl tento žalobní důvod jako neopodstatněný zamítnut.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle judikatury je povinnost uvést odůvodnění zakotvená v článku 253 ES podstatnou formální náležitostí, kterou je třeba odlišovat od otázky opodstatněnosti odůvodnění, která zapadá do rámce meritorní legality sporného aktu (viz rozsudky ze dne 29. září 2011, Elf Aquitaine v. Komise,
C‑521/09 P
, Sb. rozh.,
EU:C:2011:620
, bod
a citovaná judikatura, a ze dne 14. května 2014, Donau Chemie v. Komise,
T‑406/09
, Sb. rozh.,
EU:T:2014:254
, bod
a citovaná judikatura).
Je tudíž třeba se v prvním sledu zabývat výtkou vycházející z porušení povinnosti uvést odůvodnění, stanovené v článku 253 ES, a poté, ve druhém sledu, výtkou vycházející z tvrzeného porušení čl. 87 odst. 1 ES.
V prvním sledu je v souvislosti s výtkou vycházející z porušení povinnosti uvést odůvodnění, zakotvené v článku 253 ES, třeba připomenout, že podle ustálené judikatury musí být odůvodnění vyžadované článkem 253 ES přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a musí z něho jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak aby dotčené osoby mohly rozpoznat důvody, které vedly k přijetí opatření a příslušný soud mohl vykonat svůj přezkum (viz rozsudek ze dne 2. dubna 1998, Komise v. Sytraval a Brink’s France,
C‑367/95 P
, Recueil,
EU:C:1998:154
, bod
a citovaná judikatura). Požadavek odůvodnění musí být posuzován v závislosti na okolnostech případu, zejména v závislosti na obsahu aktu, povaze dovolávaných důvodů a zájmu, který mohou mít osoby, jimž je akt určen, nebo jiné osoby, kterých se akt bezprostředně a osobně dotýká, na získání těchto vysvětlení (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Sytraval a Brink’s France,
EU:C:1998:154
, bod
a citovaná judikatura).
Při kvalifikaci opatření jako státní podpory vyžaduje povinnost odůvodnění, aby byly uvedeny důvody, ze kterých Komise považuje dotčené opatření za opatření spadající do působnosti čl. 87 odst. 1 ES (viz rozsudek ze dne 15. června 2010, Mediaset v. Komise,
T‑177/07
, Sb. rozh.,
EU:T:2010:233
, bod
a citovaná judikatura), který zakazuje podpory, jež ovlivňují obchod mezi členskými státy a narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž (rozsudek ze dne 4. září 2009, Itálie v. Komise,
T‑211/05
, Sb. rozh.,
EU:T:2009:304
, bod
).
Co se týče důvodů, které v tomto ohledu musí Komise uvést, ty musí být určeny s odkazem na požadavky, které judikatura stanoví, aby bylo možno konstatovat, že byla splněna podmínka ovlivnění obchodu mezi členskými státy a podmínka narušení hospodářské soutěže, jak bude připomenuto níže v bodech 112 až 115.
Otázku, zda Komise dostatečně odůvodnila napadené rozhodnutí z hlediska dodržení podmínky ovlivnění mezistátního obchodu a podmínky narušení hospodářské soutěže, bude tudíž v projednávané věci třeba posoudit s ohledem na judikaturu připomenutou výše v bodech 99 a 100 i na judikaturu připomenutou níže v bodech 112 až 115.
V dané věci Komise v bodech 60 až 62 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla následující důvody:
„60
Osvobození od spotřební daně snižuje náklady jednoho důležitého vstupu, a tudíž poskytuje výhodu příjemcům, kteří se tak nacházejí v příznivějším finančním postavení než jiné podniky používající minerální oleje v jiných odvětvích či regionech.
Ve svých připomínkách příjemci a Francie vyjádřili názor, že osvobození neznamenalo žádné narušení hospodářské soutěže, ani neovlivnilo fungování jednotného trhu, zejména proto, že Společenství je čistým dovozcem oxidu hlinitého, výrobci ve Společenství museli soutěžit na celosvětové úrovni a byli znevýhodněni vysokými cenami energií a ukončení osvobození by nezlepšilo situaci na trhu s oxidem hlinitým na úrovni Společenství a snížilo by bezpečnost dodávek primárních zdrojů pro výrobu hliníku. Tvrdili, že to, že hospodářská soutěž není narušena, potvrzuje skutečnost, že k rozhodnutím Komise o zahájení [formálního vyšetřovacího řízení] nevznesli ostatní konkurenti žádné připomínky. To vše však nezlehčuje hodnocení v bodu odůvodnění 60. Naopak, potvrzuje to, že snížení spotřební daně bylo výslovně určeno k posílení konkurenceschopnosti příjemců vůči jejich soutěžitelům [konkurentům], a to snížením nákladů. Komise poznamenává, že oxid hlinitý se vyrábí rovněž v Řecku, ve Španělsku, v Německu a v Maďarsku (ačkoli Maďarsko bylo členským státem teprve od 1. května 2004).
S oxidem hlinitým, a to SGA i CGA, se obchoduje mezi členskými státy, stejně jako s hliníkem, jehož trh je s trhem oxidu hlinitého úzce svázán. Proto lze předpokládat, že podpora ovlivnila obchod uvnitř Společenství a narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž, i když se významná část produkce oxidu hlinitého spotřebovává v nedalekých závodech na výrobu hliníku.“
Vzhledem k tomu, že v bodě 62 odůvodnění napadeného rozhodnutí se Komise zmiňuje o „oxid[u] hlinit[ém], a to SGA i CGA“, je třeba podotknout, že v bodě 16 odůvodnění téhož rozhodnutí uvedla:
„[…] V několika rozhodnutích o fúzích Komise zjistila, že existují dva samostatné výrobkové trhy: oxid hlinitý pro metalurgické aplikace (SGA – smelter-grade alumina) a chemický oxid hlinitý (CGA – chemical-grade alumina). CGA představuje produkt s mnohem vyšší přidanou hodnotou než SGA. Zatímco zeměpisný trh s SGA je celosvětový, u CGA jej představuje jen Evropa.“
V bodech 61 a 62 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise konstatovala, že z analýz obsažených v rozhodnutí Komise 2002/174/ES ze dne 3. května 2000, kterým se spojení podniků prohlašuje za slučitelné se společným trhem a Dohodou o EHP (věc COMP/M.1693 – Alcoa/Reynolds) (JO 2002, L 58, s. 25, dále jen „rozhodnutí Alcoa/Reynolds“), citovaném v poznámce pod čarou k bodu 16 odůvodnění napadeného rozhodnutí, plyne, že SGA a CGA představují dva odlišné trhy, které jsou celoevropské, neboť jsou do nich zapojeni výrobci usazení nejen v Irsku, v Itálii a ve Francii, ale i v Řecku, ve Španělsku, v Německu a v Maďarsku (od 1. května 2004). Dále konstatovala, že s oxidem hlinitým, a to SGA i CGA, se obchoduje mezi členskými státy a že obchod je v zásadě omezen jen na část produkce oxidu hlinitého, která se nespotřebuje v nedalekých závodech na výrobu hliníku („přebytečný oxid hlinitý“) a která je nabízena třetím osobám na volném trhu, na rozdíl od „oxidu hlinitého pro vlastní spotřebu“, který bývá využíván interně integrovanými výrobci, jak plyne z analýzy provedené v bodě 13 odůvodnění výše uvedeného rozhodnutí Alcoa/Reynolds.
V bodech 60 a 61 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise dále uvedla, že taková osvobození od spotřební daně, jako je sporné osvobození, snižují náklady jednoho důležitého vstupu vyžívaného výrobci oxidu hlinitého, kteří jsou takto osvobozeni, a sice výrobci usazenými v Irsku v regionu Shannon, ve Francii v regionu Gardanne a v Itálii na Sardinii, takže spornou podporu Komise vlastně považuje – byť to v napadeném rozhodnutí výslovně neuvedla – za provozní podporu poskytnutou těmto výrobcům, jejichž produktivita byla ve srovnání s ostatními evropskými výrobci oxidu hlinitého usazenými v Řecku, ve Španělsku a v Německu a neosvobozenými od této daně posílena.
Konečně v bodě 61 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise odmítla námitky vznesené příjemci, včetně společnosti AAL, a Francouzskou republikou ve správním řízení.
S ohledem na takto provedená zjištění dospěla Komise v bodě 62 odůvodnění napadeného rozhodnutí k závěru, že v dané věci lze předpokládat, že podpora ovlivňuje mezistátní obchod a narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž.
Vzhledem k judikatuře připomenuté výše v bodech 99 a 100 a níže v bodech 112 až 115 Komise dostatečně odůvodnila napadené rozhodnutí z hlediska dodržení podmínky ovlivnění obchodu mezi členskými státy a podmínky narušení hospodářské soutěže, když stručně, ale jednoznačně uvedla důvody, ze kterých – s ohledem na existenci obchodu mezi členskými státy a celoevropských trhů s přebytečným oxidem hlinitým, a to SGA i CGA, jakož i na skutečnost, že sporná podpora byla provozní podporou – bylo možné předpokládat, že tato podpora může posílením konkurenčního postavení výrobců oxidu hlinitého usazených v Irsku v regionu Shannon, ve Francii v regionu Gardanne a v Itálii na Sardinii ve srovnání s jinými evropskými výrobci oxidu hlinitého usazenými v Řecku, ve Španělsku a v Německu tento obchod ovlivnit a narušit hospodářskou soutěž na těchto trzích.
Výtku vycházející z porušení povinnosti uvést odůvodnění, stanovené v článku 253 ES, je proto třeba jako neopodstatněnou zamítnout.
Co se ve druhém sledu týče výtky vycházející z porušení čl. 87 odst. 1 ES, AAL v podstatě tvrdí, že se Komise v rámci kvalifikace coby státní podpory ve smyslu článku 87 ES dopustila nesprávného právního posouzení, když dospěla k názoru, že sporná podpora ji zvýhodňuje, že ovlivňuje obchod mezi členskými státy a že narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž.
V této souvislosti je nejprve třeba připomenout, že podle judikatury je Komise v rámci svého posouzení podmínky ovlivnění obchodu mezi členskými státy a podmínky narušení hospodářské soutěže povinna nikoliv prokázat skutečný dopad podpor na obchod mezi členskými státy a skutečné narušení hospodářské soutěže, ale pouze přezkoumat, zda mohou tyto podpory tento obchod ovlivnit a narušit hospodářskou soutěž (viz rozsudky ze dne 9. září 2009, Holland Malt v. Komise,
T‑369/06
, Sb. rozh.,
EU:T:2009:319
, bod
a citovaná judikatura, a Itálie v. Komise, bod
výše,
EU:T:2009:304
, bod
a citovaná judikatura). Z toho vyplývá, že Komise není povinna provádět hospodářskou analýzu skutečné situace dotčených trhů, tržního podílu podniků, které jsou příjemci podpory, postavení konkurenčních podniků a obchodu mezi členskými státy (viz rozsudek Mediaset v. Komise, bod
výše,
EU:T:2010:233
, bod
a citovaná judikatura).
Z judikatury dále plyne, že podmínky týkající se dopadu na obchod mezi členskými státy a narušení hospodářské soutěže jsou zpravidla neoddělitelně spojeny (rozsudky ze dne 4. dubna 2001, Regione Autonoma Friuli-Venezia Giulia v. Komise,
T‑288/97
, Recueil,
EU:T:2001:115
, bod
, a ze dne 15. června 2000, Alzetta a další v. Komise,
T‑298/97, T‑312/97, T‑313/97, T‑315/97, T‑600/97 až T‑607/97, T‑1/98, T‑3/98 až T‑6/98 a T‑23/98
, Recueil,
EU:T:2000:151
, bod
). Z judikatury konkrétně vyplývá, že každá podpora poskytnutá podniku, který provozuje činnost na společném trhu, může způsobit narušení hospodářské soutěže a ovlivnit obchod mezi členskými státy (viz rozsudky ze dne 11. června 2009, ASM Brescia v. Komise,
T‑189/03
, Sb. rozh.,
EU:T:2009:193
, bod
a citovaná judikatura, a Itálie v. Komise,
T‑222/04
, Sb. rozh.,
EU:T:2009:194
, bod
a citovaná judikatura).
Co se dále týče podmínky týkající se narušení hospodářské soutěže, judikatura stanoví domněnku, že provozní podpory podniku, a sice podpory, které směřují k jeho osvobození od nákladů, které by obvykle musel vynaložit v rámci běžného řízení nebo běžných činností, poskytují tomuto podniku umělou finanční podporu, která v zásadě narušuje podmínky hospodářské soutěže v oblastech, ve kterých je poskytnuta (rozsudky ze dne 8. června 1995, Siemens v. Komise,
T‑459/93
, Recueil,
EU:T:1995:100
, body
a
, a ze dne 29. září 2000, CETM v. Komise,
T‑55/99
, Recueil,
EU:T:2000:223
, bod
; v tomto smyslu viz rovněž rozsudky ze dne 19. září 2000, Německo v. Komise,
C‑156/98
, Recueil,
EU:C:2000:467
, bod
, a ze dne 5. října 2000, Německo v. Komise,
C‑288/96
, Recueil,
EU:C:2000:537
, body
a
). Z toho vyplývá, že když Komise konstatuje existenci provozní podpory, nemusí uvádět, proč tato podpora narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Německo v. Komise,
EU:C:2000:537
, bod
).
Konečně v souvislosti s podmínkou týkající se ovlivnění obchodu mezi členskými státy z judikatury plyne, že pokud podpora poskytnutá členským státem posílí postavení podniku vzhledem k ostatním soutěžícím podnikům v rámci obchodu mezi členskými státy, musí být tento obchod považován za ovlivněný takovou podporou (viz rozsudky ze dne 14. září 1994, Španělsko v. Komise,
C‑278/92 až C‑280/92
, Recueil,
EU:C:1994:325
, bod
a citovaná judikatura, a Itálie v. Komise, bod
výše,
EU:T:2009:304
, bod
a citovaná judikatura). Neexistuje žádný práh, při jehož nedosažení lze mít za to, že obchod mezi členskými státy není ovlivněn (viz rozsudky ASM Brescia v. Komise, bod
výše,
EU:T:2009:193
, bod
a citovaná judikatura, a Itálie v. Komise, bod
výše,
EU:T:2009:194
, bod
a citovaná judikatura). Zejména podmínka, podle níž musí být podpora způsobilá ovlivnit obchod mezi členskými státy, nezávisí na významu dotčené oblasti činnosti (rozsudek ze dne 24. července 2003, Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg,
C‑280/00
, Recueil,
EU:C:2003:415
, bod
).
Co se předně týče výtky, v jejímž rámci AAL v podstatě zpochybňuje splnění podmínky výhody poskytnuté příjemci podpory, je třeba připomenout, že článek 87 ES má za cíl zabránit tomu, aby obchod mezi členskými státy byl ovlivněn zvýhodněními poskytovanými veřejnými orgány, která různými způsoby narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby (viz rozsudek ze dne 15. března 1994, Banco Exterior de España,
C‑387/92
, Recueil,
EU:C:1994:100
, bod
a citovaná judikatura).
Podle ustálené judikatury pojem „podpora“ zahrnuje nejen pozitivní plnění, jako jsou dotace v pravém slova smyslu, ale rovněž různé formy zásahů, které snižují náklady, jež zatěžují rozpočet podniku, a které, ač nejsou dotacemi v užším slova smyslu, mají tutéž povahu a stejné účinky (viz rozsudek ze dne 13. června 2000, EPAC v. Komise,
T‑204/97 a T‑270/97
, Sb. rozh.,
EU:T:2000:148
, bod
a citovaná judikatura). Z toho vyplývá, že opatření, kterým veřejné orgány poskytují určitým podnikům osvobození od daně, které sice není spojeno s převodem státních prostředků, ale staví příjemce do lepší finanční situace oproti ostatním poplatníkům, je státní podporou ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES (rozsudek Banco Exterior de España, bod
výše,
EU:C:1994:100
, bod
).
V projednávané věci plyne z bodu 60 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že podle Komise vyplývá výhoda poskytnutá sporným osvobozením společnosti AAL ze skutečnosti, že „[o]svobození od spotřební daně snižuje náklady jednoho důležitého vstupu“ využívaného jeho příjemci, „kteří se nacházejí v příznivějším finančním postavení než jiné podniky používající minerální oleje v jiných odvětvích či [jiných] regionech“.
Vzhledem k judikatuře citované výše v bodě 117 Komise tedy důvodně poukázala na to, že osvobozeními od spotřební daně byly odstraněny náklady, a sice spotřební daň z minerálních olejů, které obvykle mají zatěžovat rozpočet podniků, jež stejně jako AAL používají tyto oleje pro výrobu oxidu hlinitého v Irsku v regionu Shannon, ve Francii v regionu Gardanne a v Itálii na Sardinii, takže tato osvobození od daně poskytovala těmto podnikům výhodu oproti jiným podnikům v jiných odvětvích či jiných regionech, které rovněž používají ve svých výrobních postupech minerální oleje.
Toto konstatování nelze zpochybnit argumentem společnosti AAL vycházejícím v podstatě z kompenzační funkce, kterou podle ní plnilo sporné osvobození, s ohledem na konkurenční nevýhodu, kterou na úrovni výrobních nákladů měla ve srovnání s jinými evropskými výrobci oxidu hlinitého, zejména s výrobci usazenými v Německu. V tomto ohledu postačí připomenout, že podle ustálené judikatury okolnost, že členský stát usiluje jednostrannými opatřeními o sblížení soutěžních podmínek, které existují v určitém hospodářském odvětví s těmi, které existují v ostatních členských státech, nemůže zbavit tato opatření povahy podpor (viz rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Itálie v. Komise,
C‑372/97
, Recueil,
EU:C:2004:234
, bod
a citovaná judikatura).
Výtku vycházející z nesplnění podmínky výhody poskytnuté příjemci podpory je proto třeba jako neopodstatněnou zamítnout.
Co se dále týče výtky, v jejímž rámci AAL v podstatě zpochybňuje splnění podmínky narušení hospodářské soutěže, je třeba připomenout, že podle judikatury citované výše v bodech 113 a 114 může každá podpora poskytnutá podniku, který provozuje svou činnost na společném trhu, způsobit narušení hospodářské soutěže a že se má za to, že provozní podpory podniku, a sice podpory, které směřují k jeho osvobození od nákladů, které by obvykle musel vynaložit v rámci běžného řízení nebo běžných činností, narušují podmínky hospodářské soutěže v odvětvích, ve kterých jsou poskytnuty.
V projednávaném případě z bodu 60 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že podle Komise, „[o]svobození od spotřební daně snižuje náklady jednoho důležitého vstupu“ využívaného výrobci oxidu hlinitého usazenými v Irsku v regionu Shannon, ve Francii v regionu Gardanne a v Itálii na Sardinii. Tento závěr je opodstatněný, jelikož podniky, jež stejně jako AAL používaly pro výrobu oxidu hlinitého ve výše uvedených regionech minerální oleje, měly za běžných okolností odvést spotřební daň z minerálních olejů, a tudíž měl být jejich rozpočet zatížen částkou odpovídající této dani. Komise tedy v bodě 60 odůvodnění napadeného rozhodnutí dospěla rovněž opodstatněně k implicitnímu, ale nevyhnutelnému závěru, na nějž bylo již poukázáno výše v bodě 106, že osvobození od spotřební daně odpovídá provozním podporám ve smyslu judikatury citované výše v bodě 114 ve prospěch výrobců oxidu hlinitého usazených v Irsku v regionu Shannon, ve Francii v regionu Gardanne a v Itálii na Sardinii. Konečně, jak bylo již uvedeno výše v bodě 105, Komise v bodech 61 a 62 odůvodnění napadeného rozhodnutí konstatovala, že s přebytečným oxidem hlinitým, a to SGA i CGA, se v obecné rovině obchoduje mezi členskými státy a že s těmito výrobky existují i celoevropské trhy. Tato zjištění vycházejí především z hospodářské analýzy, kterou Komise provedla v rozhodnutí Alcoa/Reynolds (viz výše bod 105). AAL přitom v řízení o projednávané žalobě nepředložila žádnou hospodářskou analýzu opírající se o důkazy, která by mohla zpochybnit opodstatněnost obecné hospodářské analýzy obsažené v rozhodnutí Alcoa/Reynolds, na něž napadené rozhodnutí odkazuje. Opodstatněnost posledně zmíněné analýzy tudíž nelze v projednávané věci zpochybnit. S ohledem na všechna zjištění, která Komise v této souvislosti učinila v bodech 60 až 62 odůvodnění napadeného rozhodnutí, Komise důvodně dospěla v souladu s judikaturou citovanou výše v bodech 113 a 114 k předpokladu, že sporná podpora narušuje nebo může narušit na celoevropských trzích s přebytečným oxidem hlinitým, a to s SGA i CGA, hospodářskou soutěž mezi výrobci oxidu hlinitého usazenými v Irsku v regionu Shannon, ve Francii v regionu Gardanne a v Itálii na Sardinii na straně jedné a evropskými výrobci oxidu hlinitého usazenými v Řecku, ve Španělsku a v Německu na straně druhé.
Argument společnosti AAL vycházející v podstatě z toho, že Komise nesprávně pochopila konkrétní konkurenční podmínky panující na trzích s oxidem hlinitým, a to SGA i CGA, nemůže opodstatněnost napadeného rozhodnutí v části, která se týká dodržení podmínky narušení hospodářské soutěže, zpochybnit. Je totiž nutno připomenout, že v souladu s judikaturou citovanou výše v bodě 112 nebyla Komise povinna provádět podrobnou hospodářskou analýzu dotčených trhů a že v daném konkrétním případě, kdy sporné osvobození bylo provozní podporou, mohla Komise navíc důvodně předpokládat, že toto osvobození narušuje hospodářskou soutěž, přinejmenším u oxidu hlinitého, a to SGA i CGA, s nímž se obchodovalo mezi členskými státy na trzích, které byly celoevropské (viz výše bod 123). Výtka společnosti AAL, že Komise nezohlednila skutečnost, že významná část produkce oxidu hlinitého ve Společenství byla určena pro vlastní spotřebu, je skutkově nepodložená, jelikož v bodě 62 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise v podstatě poznamenala, že mezi členskými státy se obchodovalo jen s přebytečným oxidem hlinitým, a to SGA i CGA.
Ani argument společnosti AAL, v němž tato v podstatě tvrdí, že nesoutěží s ostatními evropskými výrobci oxidu hlinitého, nýbrž jen s neevropskými výrobci oxidu hlinitého, nemůže zpochybnit opodstatněnost napadeného rozhodnutí v části, která se týká dodržení podmínky narušení hospodářské soutěže. V této souvislosti postačí konstatovat, že tvrzení společnosti AAL nejsou podložená a navíc je zpochybňují její vlastní tvrzení, podle kterých mělo sporné osvobození umožnit kompenzaci nákladového znevýhodnění jednoho z výrobců oxidu hlinitého, který je stejně jako ona usazen v Irsku, ve srovnání s jinými výrobci oxidu hlinitého usazenými v jiných členských státech, například v Německu. Z vlastních vyjádření společnosti AAL tedy vyplývá, že s jinými evropskými výrobci oxidu hlinitého soutěžila.
Výtku vycházející z nedodržení podmínky narušení hospodářské soutěže je proto třeba jako neopodstatněnou zamítnout.
Co se konečně týče výtky, v jejímž rámci AAL v podstatě zpochybňuje splnění podmínky ovlivnění obchodu mezi členskými státy, je třeba připomenout, že podle judikatury citované výše v bodech 113 a 115 může každá podpora poskytnutá podniku, který provozuje svou činnost na společném trhu, ovlivnit obchod mezi členskými státy a že pokud podpora poskytnutá členským státem posílí postavení podniku vzhledem k ostatním soutěžícím podnikům v rámci obchodu mezi členskými státy, musí být tento obchod považován za ovlivněný takovou podporou.
V daném případě, jak bylo již uvedeno výše v bodě 123, Komise důvodně konstatovala, že mezi členskými státy se obchodovalo s přebytečným oxidem hlinitým, a to SGA i CGA, a že s těmito výrobky existovaly celoevropské trhy. Dále vzhledem k tomu, že z osvobození od spotřební daně měli prospěch jen výrobci oxidu hlinitého, kteří – stejně jako AAL – byli usazeni v Irsku v regionu Shannon, ve Francii v regionu Gardanne a v Itálii na Sardinii, a nikoli evropští výrobci oxidu hlinitého usazení v Řecku, ve Španělsku a v Německu, s nimiž AAL soutěžila (viz výše bod 124), dospěla Komise oprávněně k závěru, že sporná podpora mohla ovlivnit obchod mezi členskými státy.
Argument společnosti AAL vycházející v podstatě z tvrzení, že Komise nezohlednila skutečnost, že významná část produkce oxidu hlinitého ve Společenství byla určena pro vlastní spotřebu, a že s oxidem hlinitým, a to SGA i CGA, se neobchodovalo mezi členskými státy, nýbrž mezi členskými státy na straně jedné a třetími státy na straně druhé, neboť Společenství bylo čistým dovozcem těchto výrobků, nemůže opodstatněnost napadeného rozhodnutí v části, která se týká dodržení podmínky ovlivnění obchodu mezi členskými státy, zpochybnit. Výtka je v rozsahu, v němž se týká oxidu hlinitého pro vlastní spotřebu, skutkově nepodložená. Komise totiž – jak bylo již uvedeno výše v bodě 124 – v bodě 62 odůvodnění napadeného rozhodnutí v podstatě poznamenala, že mezi členskými státy se obchodovalo jen s přebytečným oxidem hlinitým, a to SGA i CGA. Dále je tato výtka v rozsahu, v němž se týká obchodování oxidem hlinitým, a to SGA i CGA, mezi členskými státy, nepodložená a dokonce v rozporu i s tvrzeními, která samotná AAL uvedla ve svých písemnostech a podle kterých „[m]alou část [její produkce] prodávané ve formě trihydrátu oxidu hlinitého […] používá jako surovinu jeden výrobce chemického oxidu hlinitého […] usazený v Německu“ a „[v]eškerý [jí] vyráběný oxid hlinitý […] je vyvážen přes [její] přístavní terminál na trhy mimo Irsko, především do Spojeného království, do Skandinávie a do dalších evropských míst“. Z vlastních tvrzení společnosti AAL tedy plyne, že zásobovala obchodní toky s přebytečným oxidem hlinitým, a to SGA i CGA, mezi členskými státy.
Výtku vycházející z nesplnění podmínky ovlivnění obchodu mezi členskými státy je proto třeba jako neopodstatněnou zamítnout.
Vzhledem k zamítnutí všech výtek vznesených v rámci šestého žalobního důvodu na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II je třeba tento žalobní důvod v celém rozsahu jako neopodstatněný zamítnout.
K prvnímu žalobnímu důvodu vznesenému na podporu každé z obou projednávaných žalob, vycházejícímu z nesprávného právního posouzení při kvalifikování sporné podpory vzhledem k článku 88 ES
V rámci prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu každé z obou projednávaných žalob vytýkají žalobci Komisi, že se v napadeném rozhodnutí dopustila nesprávného právního posouzení, když spornou podporu kvalifikovala jako novou podporu ve smyslu čl. 88 odst. 3 ES spíše než existující podporu ve smyslu čl. 88 odst. 1 ES a na tuto podporu nepoužila postup týkající se existujících režimů podpor.
První žalobní důvod vznesený na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II se dělí na tři alternativní části. První část vychází v podstatě z porušení článku 88 ES a pravidla kodifikovaného v čl. 1 písm. b) bodě iii) nařízení č. 659/1999 a dále v podstatě z porušení procesních pravidel týkajících se existujících režimů podpor, kodifikovaných v článcích 17 a 18 nařízení č. 659/1999. Druhá část vychází z porušení článku 88 ES ve spojení s čl. 1 písm. b) bodem iv) a čl. 15 odst. 3 nařízení č. 659/1999 a dále v podstatě z porušení procesních pravidel týkajících se existujících režimů podpor, kodifikovaných v článcích 17 a 18 nařízení č. 659/1999. Třetí část vychází v podstatě z porušení článku 88 ES a pravidla kodifikovaného v čl. 1 písm. b) bodě i) nařízení č. 659/1999.
I první žalobní důvod vznesený na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II se dělí na tři alternativní části. První část vychází v podstatě z porušení článku 88 ES a pravidla kodifikovaného v čl. 1 písm. b) bodě i) nařízení č. 659/1999. Druhá část vychází z porušení článku 88 ES a pravidla kodifikovaného v čl. 1 písm. b) bodě iii) nařízení č. 659/1999. Třetí část vychází v podstatě z porušení článku 88 ES ve spojení s čl. 1 písm. b) bodem iv) a čl. 15 odst. 3 nařízení č. 659/1999.
K první části prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II a k druhé části prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II, vycházejícím z porušení článku 88 ES a pravidla kodifikovaného v čl. 1 písm. b) bodě iii) nařízení č. 659/1999 a ve věci T‑50/06 RENV II i z porušení procesních pravidel týkajících se existujících režimů podpor, kodifikovaných v článcích 17 a 18 nařízení č. 659/1999
Žalobci v podstatě tvrdí, že Komise v napadeném rozhodnutí porušila článek 88 ES a pravidlo kodifikované v čl. 1 písm. b) bodě iii) nařízení č. 659/1999, když pro účely kvalifikování sporné podpory jako nové podpory ve smyslu čl. 88 odst. 3 ES nevzala v úvahu, že měl být souhlas s touto podporou považován za udělený, neboť Komise nezaujala stanovisko ke spornému osvobození v přiměřené lhůtě od jeho oznámení. Ve věci T‑50/06 RENV II se Irsko dovolává i porušení procesních pravidel týkajících se existujících režimů podpor, kodifikovaných v článcích 17 a 18 nařízení č. 659/1999.
V této souvislosti vychází Irsko zaprvé z dopisu ze dne 6. května 1983, ze kterého vyplývá, že přijalo návrh Komise vyjádřený v dopise ze dne 22. března 1983, že jeho dopis ze dne 28. ledna 1983, ve kterém Komisi informovalo o zamýšleném sporném osvobození, bude považovat za oznámení ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES. Zadruhé se opět odvolává na dopis ze dne 6. května 1983, kterým Komisi předběžně oznámilo provedení sporného osvobození, jak stanoví pravidlo kodifikované v čl. 4 odst. 6 nařízení č. 659/1999. Zatřetí poukazuje na to, že Komise nerozhodla do dvou měsíců od oznámení sporného osvobození, tedy ve lhůtě stanovené v čl. 4 odst. 5 nařízení č. 659/1999, nebo v přiměřené lhůtě od předběžného oznámení o provedení, a na nečinnost a nedostatek jednání Komise až do roku 1992, tedy po dobu devíti let po uvedených oznámeních. Začtvrté klade důraz na irelevanci skutečnosti, že sporné osvobození provedlo, aniž vyčkalo formálního stanoviska Komise podle pravidel v oblasti státních podpor, neboť k zaujetí takového stanoviska nedošlo v přiměřené lhůtě a sporné osvobození bylo provedeno po více než dvou měsících od jeho oznámení Komisi dne 28. ledna 1983. Irsko poukazuje rovněž na to, že Komise sama jednala tak, jakoby spornou podporu považovala za existující podporu. V tomto ohledu vychází v první řadě z jasného a konkrétního znění čtvrtého bodu odůvodnění rozhodnutí 92/510, podle kterého „Komise a všechny členské státy uznávají, že tato osvobození jsou opodstatněná z hlediska zvláštních politik a nezpůsobují narušení hospodářské soutěže, ani neovlivňují fungování vnitřního trhu“, který lze považovat za kladné rozhodnutí o sporném osvobození oznámeném dne 28. ledna 1983, respektive přinejmenším za zásadní prohlášení o tom, že pochybnosti Komise o slučitelnosti sporné podpory se společným trhem byly již rozptýleny. Ve druhé řadě se Irsko opírá o terminologii použitou v pátém bodě odůvodnění rozhodnutí 97/425 a v bodě 4 odůvodnění rozhodnutí 1999/880, která je podobná terminologii, již Komise používá při přezkumu existujících režimů podpor na základě článku 17 nařízení č. 659/1999. Ve třetí řadě poukazuje na návrhy rozhodnutí Rady o povolení z listopadu 1999 a 2000 a na bod 5 odůvodnění rozhodnutí 2001/224, v nichž nebylo obsaženo žádné upozornění na protiprávnost sporné podpory. Ve čtvrté řadě se odvolává na skutečnost, že Komise v každém případě sama navrhla Radě, aby povolila uplatňování sporného osvobození po roce 1983. Irsko dále v podstatě vytýká Komisi, že nedodržela postup týkající se existujících režimů podpor upravený v článcích 17 a 18 nařízení č. 659/1999, neboť nařídila navrácení sporné podpory se zpětným účinkem bez ohledu na to, že v rámci průběžné kontroly existujících režimů podpor byla oprávněna uložit jen zrušení nebo úpravu takových podpor ve lhůtě, kterou by stanovila.
AAL odkazuje zaprvé na dopis ze dne 6. května 1983, ze kterého vyplývá, že Irsko přijalo návrh Komise vyjádřený v dopise ze dne 22. března 1983, že jeho dopis ze dne 28. ledna 1983, ve kterém Komisi informovalo o zamýšleném sporném osvobození, bude považovat za oznámení ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES. Zadruhé podotýká, že sporné osvobození bylo provedeno po přibližně třech měsících od odeslání dopisu ze dne 28. ledna 1983 Komisi. Zatřetí se odvolává na dopis ze dne 6. května 1983, kterým Irsko Komisi předběžně oznámilo provedení sporného osvobození, jak stanoví pravidlo kodifikované v čl. 4 odst. 6 nařízení č. 659/1999. Začtvrté tvrdí, že vůči ní nelze uplatnit argument Komise, že Irsko a samotná AAL neprovedly sporné osvobození v plném souladu s podmínkami plynoucími z judikatury (rozsudek ze dne 11. prosince 1973, Lorenz,
120/73
, Recueil,
EU:C:1973:152
) a posléze kodifikovanými v nařízení č. 659/1999, jelikož sama Komise se tím, že Irsku navrhla, že jeho dopis ze dne 28. ledna 1983 bude považovat za oznámení, odchýlila od tohoto právního rámce, čímž se připravila o možnost zaujmout stanovisko v přiměřené lhůtě dvou měsíců. Podpůrně uvádí, že vůči ní nelze uplatnit argument Komise vycházející z údajné neúplnosti oznámení, neboť poté, co ji Irsko informovalo o naléhavosti provedení podpory, v dopise ze dne 22. března 1983 nevyžadovala, aby bylo oznámení doplněno. Zapáté se zmiňuje o nečinnosti a nedostatku jednání Komise až do července 2000, tedy po dobu 17 let následujících po oznámení sporného osvobození a informování, že jeho provedení je naléhavé. Zašesté vychází z toho, že Komise ignorovala oznámení ze dne 28. ledna 1983, jelikož si dne 17. července 2000 vyžádala oznámení o osvobození od daně a dne 30. října 2001 zahájila formální vyšetřovací řízení, v důsledku čehož pochybila při kvalifikování podpory. Zasedmé odkazuje na čtvrtý bod odůvodnění rozhodnutí 92/510, ve kterém Komise v podstatě uznává, že sporné osvobození je existující podporou. Zaosmé vychází ze situace, kterou Komise vyvolala a po dlouhou dobu akceptovala a v jejímž důsledku je nutné objektivně kvalifikovat spornou podporu jako existující podporu.
Komise navrhuje, aby byly tyto části prvního žalobního důvodu v každé z projednávaných věcí zamítnuty jako neopodstatněné.
V této souvislosti je úvodem třeba připomenout, že Smlouva o ES zavádí odlišná řízení podle toho, zda se jedná o existující, nebo nové podpory. Zatímco nové podpory musí být v souladu s čl. 88 odst. 3 ES předem oznámeny Komisi a nemohou být provedeny před tím, než je řízení ukončeno vydáním konečného rozhodnutí, existující podpory mohou být v souladu s čl. 88 odst. 1 ES legálně provedeny, pokud Komise nekonstatovala jejich neslučitelnost (viz rozsudek ze dne 24. března 2011, Freistaat Sachsen a Land Sachsen-Anhalt v. Komise,
T‑443/08 a T‑455/08
, Sb. rozh.,
EU:T:2011:117
, bod
a citovaná judikatura). Existující podpory tedy mohou být případně pouze předmětem rozhodnutí o neslučitelnosti zakládajícího účinky do budoucna (viz výše uvedený rozsudek Freistaat Sachsen a Land Sachsen-Anhalt v. Komise,
EU:T:2011:117
, bod
a citovaná judikatura).
Dále k tomu, že žalobci formálně poukazují na porušení čl. 1 písm. b) bodu iii) nařízení č. 659/1999, je třeba poznamenat, že v okamžiku, kdy Komise přijímala napadené rozhodnutí, bylo hmotněprávní pravidlo obsažené v tomto ustanovení již v účinnosti, a to od 16. dubna 1999. Podle judikatury (rozsudky ze dne 14. května 1975, CNTA v. Komise,
74/74
, Recueil,
EU:C:1975:59
, body
až
; ze dne 26. června 1990, Sofrimport v. Komise,
C‑152/88
, Recueil,
EU:C:1990:259
, body
a
, a ze dne 5. října 1993, Driessen a další,
C‑13/92 až C‑16/92
, Recueil,
EU:C:1993:828
, body
až
) je sice k zachování zásad právní jistoty a ochrany legitimního očekávání při bezprostředním použití hmotněprávních pravidel nutné dodržet určité meze, avšak tyto meze se nemohou uplatnit v případě protiprávní podpory ani v případě oznámené podpory dříve, než ji Komise schválí. Ze systematiky a logiky kontroly státních podpor totiž vyplývá, že situace nemůže být bezprostředně a s konečnou platností určena oznámením podpory nebo jejím poskytnutím, nýbrž že zůstává nadále otevřená, a to až do okamžiku, kdy unijní orgány přijmou rozhodnutí. V takovém kontextu Komisi přísluší, aby použila hmotněprávní pravidla platná v okamžiku, kdy rozhoduje o dotčené podpoře nebo o dotčeném režimu podpor a o její či jeho slučitelnosti se společným trhem, což jsou jediná pravidla, podle kterých se musí posoudit legalita rozhodnutí, které v tomto ohledu přijímá (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 11. prosince 2008, Komise v. Freistaat Sachsen,
C‑334/07 P
, Sb. rozh.,
EU:C:2008:709
, bod
). V okamžiku, kdy Komise přijímala napadené rozhodnutí, byl přitom čl. 1 písm. b) bod iii) nařízení č. 659/1999 v účinnosti, takže se na projednávanou věc vztahuje.
Naproti tomu procesními normami uvedenými v čl. 4 odst. 6 nařízení č. 659/1999, na nějž odkazuje čl. 1 písm. b) bod iii) téhož nařízení, se procesní úkony učiněné před jejich vstupem v platnost, tedy před 16. dubnem 1999, řídit nemohou. Procesní pravidla jsou totiž podle judikatury obecně považována za použitelná na řízení probíhající v okamžiku jejich vstupu v platnost (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 12. listopadu 1981, Meridionale Industria Salumi a další,
212/80 až 217/80
, Recueil,
EU:C:1981:270
, bod
, a ze dne 23. února 2006, Molenbergnatie,
C‑201/04
, Sb. rozh.,
EU:C:2006:136
, bod
a citovaná judikatura). V době, kdy probíhalo předběžné přezkumné řízení ohledně sporného osvobození a měl být souhlas Komise se spornou podporou považován za udělený, tedy v průběhu roku 1983, přitom tato pravidla ještě účinná nebyla. Nelze ovšem ztrácet ze zřetele, jak správně uznala Komise v bodě 67 odůvodnění rozhodnutí „oxid hlinitý I“, že cílem čl. 4 odst. 6 nařízení č. 659/1999 bylo kodifikovat zejména některá procesní pravidla, která v souladu s judikaturou Soudního dvora vycházející z rozsudku Lorenz, bod
výše (
EU:C:1973:152
, bod
) (dále jen „judikatura Lorenz“), byla v době, kdy byly tyto procesní úkony učiněny, již použitelná. Podle této judikatury, kterou AAL ve věci T‑69/06 RENV II cituje, plynulo z čl. 93 odst. 3 Smlouvy o ES (později čl. 88 odst. 3 ES), že pokud Komise poté, co byla členským státem informována o záměru poskytnout nebo upravit podporu, nezahájila kontradiktorní řízení upravené v čl. 93 odst. 2 Smlouvy o ES (později čl. 88 odst. 2 ES) (neboli formální vyšetřovací řízení) vyzváním dotyčného členského státu k podání připomínek, mohl tento členský stát po uplynutí lhůty dostatečné k provedení jejího prvotního přezkumu provést zamýšlenou podporu, učinil-li předtím předběžné oznámení Komisi, takže se na tuto podporu posléze vztahoval režim existujících podpor (rozsudek ze dne 9. srpna 1994, Namur-Les assurances du crédit,
C‑44/93
, Recueil,
EU:C:1994:311
, bod
). Stran lhůty dostatečné či přiměřené k tomu, aby Komise provedla prvotní přezkum (neboli předběžné přezkumné řízení) Soudní dvůr uvedl, že jako vodítko má sloužit lhůta dvou měsíců stanovená v článcích 173 Smlouvy o ES a 175 Smlouvy o ES (později články 230 ES a 232 ES) pro podání žaloby na neplatnost a žaloby pro nečinnost (rozsudek Lorenz, bod
výše,
EU:C:1973:152
, bod
).
Výtky vycházející z porušení čl. 1 písm. b) bodu iii) nařízení č. 659/1999 je tedy třeba chápat jako výtky poukazující v podstatě na rozpor s judikaturou Lorenz.
V projednávané věci žalobci především tvrdí, že Komise v napadeném rozhodnutí pochybila, když spornou podporu kvalifikovala jako novou podporu a nařídila její navrácení se zpětným účinkem, ačkoli šlo o existující podporu ve smyslu judikatury Lorenz, jelikož Komise nezaujala ke spornému osvobození stanovisko v přiměřené lhůtě od jeho oznámení.
V první řadě je třeba se primárně zabývat otázkou, zda bylo možné dopis ze dne 28. ledna 1983 formálně považovat za oznámení sporného osvobození ve smyslu čl. 88 odst. 3 ES, a podpůrně, zda toto oznámení nebylo neúplné, jelikož Irsko v dopise ze dne 6. května 1983 neodpovědělo na otázku, kterou mu Komise položila v dopise ze dne 22. března 1983 a která se týkala doby trvání poskytování podpory společnosti AAL.
V této souvislosti je třeba připomenout, že v rámci přezkumu legality nemůže Tribunál nahradit odůvodnění autora napadeného aktu svým vlastním (obdobně viz rozsudek ze dne 24. ledna 2013, Frucona Košice v. Komise,
C‑73/11 P
, Recueil,
EU:C:2013:32
, bod
a citovaná judikatura). Z toho vyplývá, že Tribunál se k zamítnutí jemu předloženého žalobního důvodu znějícího na zrušení nemůže opírat o důvody, které nejsou obsaženy ve sporném rozhodnutí, jinak by překročil meze svého soudního přezkumu (v tomto smyslu a obdobně viz výše uvedený rozsudek Frucona Košice v. Komise,
EU:C:2013:32
, bod
).
V bodě 67 odůvodnění rozhodnutí „oxid hlinitý I“ Komise uvedla:
„[…] podporu nelze pokládat za podporu povolenou podle čl. 4 odst. 6 nařízení (ES) č. 659/1999. Francie a Itálie opatření nikdy neoznámily. Ve svém dopise ze dne 6. května 1983 Irsko potvrdilo, že se podpora teprve má provést a že dopis Komisi lze považovat za oznámení pro účely čl. 93 odst. 3 Smlouvy [o ES]. Irsko však nikdy nezaslalo Komisi předem formální oznámení o svém úmyslu provést podporu, jak je stanoveno v čl. 4 odst. 6 nařízení (ES) č. 659/1999. Naopak, opatření provedlo pouze týden po dopisu ze dne 6. května 1983, v němž byla Komise vyzvána, aby považovala podporu za oznámenou. Proto se Komise domnívá, že podporu je nutno považovat za protiprávní ve smyslu čl. 1 písm. f) nařízení (ES) č. 659/1999. Francouzská a italská podpora byla rovněž provedena, aniž by se čekalo na schválení Komise, což porušuje čl. 88 odst. 3 Smlouvy. Členské státy se ohledně takovéto podpory nemohou dovolávat pravidel stanovených v čl. 4 odst. 6 nařízení (ES) č. 659/1999. Třebaže nařízení (ES) č. 659/1999 vstoupilo v platnost teprve v roce 1999, obdobná pravidla platila podle judikatury Soudního dvora již před tímto dnem.“
V článku 5 odst. 5 rozhodnutí „oxid hlinitý I“ pak Komise nařídila mimo jiné Irsku, aby zajistilo navrácení sporné podpory udělené v období od 3. února 2002 do 31. prosince 2003 od jejího příjemce, tedy od společnosti AAL.
Z bodu 67 odůvodnění rozhodnutí „oxid hlinitý I“ vyplývá, že Komise sice v tomto rozhodnutí Francouzské republice a Italské republice vytkla, že jí jimi uplatňovaná osvobození od spotřební daně neoznámily, avšak Irsku nikdy nevytkla, že by jí sporné osvobození neoznámilo, ale jen to, že jí předběžně neoznámilo – jak vyžadovala judikatura Lorenz – svůj záměr uplatnit toto osvobození, jejž uskutečnilo pouhý týden po odeslání dopisu ze dne 6. května 1983, kterým jí vyzvalo, aby dopis ze dne 28. ledna 1983 považovala za oznámení. To je v souladu se skutečností, že Irsko v dopise ze dne 6. května 1983 jen vyjádřilo souhlas s návrhem Komise vyjádřeným v dopise ze dne 22. března 1983, že jeho dopis ze dne 28. ledna 1983, ve kterém Komisi informovalo o zamýšleném provedení sporného osvobození, bude považovat za oznámení podle čl. 93 odst. 3 Smlouvy o ES.
Vzhledem k tomu, že důvod spočívající v tom, že Irsko Komisi neoznámilo sporné osvobození, respektive jí zaslalo neúplné oznámení, není v napadeném rozhodnutí obsažen, Tribunál se o tento důvod nemůže opřít k zmítnutí první části prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II, jinak by překročil meze svého soudního přezkumu v řízení o žalobě na neplatnost.
Argumenty Komise vznesené vůči první části prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II, vycházející primárně z neoznámení sporného osvobození ve smyslu čl. 88 odst. 3 ES a podpůrně z tvrzené neúplnosti oznámení, je proto třeba zamítnout.
Ve druhé řadě je třeba se zabývat důvodem, který na svou obranu vznesla Komise vůči druhé části prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II a který vychází v podstatě z toho, že dopis ze dne 28. ledna 1983 mohla za oznámení sporného osvobození ve smyslu čl. 88 odst. 3 ES považovat teprve na základě dopisu ze dne 6. května 1983, takže lhůta měla začít plynout od přijetí dopisu ze dne 6. května 1983.
V tomto ohledu je třeba poznamenat, že teprve dopisem ze dne 6. května 1983 požádalo Irsko Komisi, aby jeho dopis ze dne 28. ledna 1983 považovala za oznámení podle čl. 93 odst. 3 Smlouvy o ES, jak navrhla Komise v dopise ze dne 22. března 1983. Komise tedy důvodně tvrdí, že až do obdržení dopisu ze dne 6. května 1983 nebylo možné mít za to, že došlo k formálnímu oznámení sporné podpory, takže lhůta dostatečná či přiměřená k tomu, aby provedla prvotní přezkum této podpory, mohla začít plynout teprve od obdržení posledně zmíněného dopisu.
Ve třetí řadě je třeba rozhodnout o důvodu, který na svou obranu vznesla Komise vůči první části prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II a druhé části prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II a který vychází z toho, že dopis ze dne 6. května 1983 nebylo možné – ačkoli žalobci tvrdí opak – považovat za předběžné oznámení o provedení zamýšlené podpory, vyžadované judikaturou.
V této souvislosti je třeba uvést, že z obsahu i z účelu ustanovení článku 93 Smlouvy o ES (později článku 88 ES) plyne, že za existující podpory ve smyslu odstavce 1 uvedeného článku musí být považovány zejména podpory, které mohly být řádně provedeny za podmínek stanovených v čl. 93 odst. 3 Smlouvy o ES, včetně podmínek vyplývajících z výkladu tohoto článku Soudním dvorem v rozsudku Lorenz, bod
výše (
EU:C:1973:152
, body
až
) (rozsudky Namur-Les assurances du crédit, bod
výše,
EU:C:1994:311
, bod
, a ze dne 17. června 1999, Piaggio,
C‑295/97
, Recueil,
EU:C:1999:313
, bod
). S ohledem na procesní pravidla vyplývající z judikatury Lorenz je přeměna nové podpory v existující podporu vázána na dvě nezbytné a dostačující podmínky, z nichž jednou je to, že dotčený členský stát předběžně oznámí provedení zamýšlené podpory Komisi, a druhou to, že Komise nezahájí kontradiktorní řízení podle čl. 93 odst. 2 Smlouvy o ES ve lhůtě dvou měsíců, která počíná běžet od obdržení úplného oznámení podpory (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. února 2001, Rakousko v. Komise,
C‑99/98
, Recueil,
EU:C:2001:94
, bod
).
V projednávané věci je třeba rozhodnout jen o případném nedodržení podmínky týkající se předběžného oznámení provedení zamýšlené podpory ze strany členského státu Komisi, která je jedinou podmínkou, jíž se Komise zabývala v bodě 67 odůvodnění napadeného rozhodnutí (viz výše bod 146).
I kdyby se mělo za to, že Irsko předložilo Komisi úplné oznámení sporného osvobození ke dni, kdy ji dopisem ze dne 6. května 1983 požádalo, aby jeho dopis ze dne 28. ledna 1983 považovala za oznámení podle čl. 93 odst. 3 Smlouvy o ES, jak Komise navrhla v dopise ze dne 22. března 1983, měla Komise na zahájení formálního vyšetřovacího řízení – s ohledem na procesní pravidla vyplývající z judikatury Lorenz – dva měsíce. Z těchto procesních pravidel plyne, že Irsko mohlo provést sporné osvobození teprve po uplynutí této lhůty, tedy v zásadě dne 7. července 1983 (v tomto smyslu viz rozsudek Rakousko v. Komise, bod
výše,
EU:C:2001:94
, bod
), za podmínky, že by jeho provedení Komisi předběžně oznámilo, takže na podporu poskytnutou na základě tohoto osvobození by se následně vztahoval režim existujících podpor (rozsudek Namur-Les assurances du crédit, bod
výše,
EU:C:1994:311
, bod
).
Je přitom třeba konstatovat, že dopis ze dne 6. května 1983, kterým bylo potvrzeno oznámení sporného osvobození Komisi, nelze považovat zároveň za předběžné oznámení o provedení tohoto osvobození. I kdyby se totiž připustilo, že předběžné oznámení by bylo možné podat před uplynutím lhůty dvou měsíců stanovené pro zahájení formálního vyšetřovacího řízení, tedy lhůty, po kterou Irsko v každém případě nebylo oprávněno provést sporné osvobození, je třeba shledat, že Irsko v daném dopise Komisi žádným způsobem neoznamovalo, že v případě její nečinnosti provede sporné osvobození, nýbrž jen uznalo, že sporné osvobození mělo být oznámeno, potvrdilo, že toto osvobození Komisi oznamuje, a poskytlo ji k tomuto osvobození dodatečné informace. Konstatovat je třeba také to, že spis neumožňuje shledat, že by Irsko po odeslání dopisu ze dne 6. května 1983 a před provedením sporného osvobození dne 12. května 1983 zaslalo Komisi písemnost, která by mohla být předběžným oznámením o provedení tohoto osvobození.
Komise tudíž oprávněně tvrdí, že všechny podmínky vyžadované judikaturou pro přeměnu oznámené podpory v existující podporu nebyly v dané věci splněny.
Ve čtvrté řadě zbývá posoudit argumenty žalobců, které vycházejí z toho, že Komise sama jednala tak, jakoby spornou podporu považovala za existující podporu, a které se prakticky opírají o obsah rozhodnutí Rady o povolení přijatých na návrh Komise a dále o nečinnost Komise, která po dlouhou dobu nezahájila formální vyšetřovací řízení.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že otázka, zda podpora je podle judikatury citované výše v bodě 154 nová nebo existující a zda její zavedení v důsledku toho vyžaduje zahájení předběžného přezkumného řízení podle čl. 93 odst. 3 Smlouvy o ES, nemůže být závislá na subjektivním posouzení Komise (v tomto smyslu viz rozsudek Piaggio, bod
výše,
EU:C:1999:313
, body
a
). Mimoto pouhá skutečnost, že Komise během poměrně dlouhé doby nezahájila šetření týkající se daného státního opatření, sama o sobě nemůže tomuto opatření propůjčit objektivní povahu existující podpory, pokud se o podporu jedná (rozsudek ze dne 30. dubna 2002, Government of Gibraltar v. Komise,
T‑195/01 a T‑207/01
, Recueil,
EU:T:2002:111
, bod
).
Z judikatury citované výše v bodě 160 plyne, že argumenty žalobců vycházející v podstatě z toho, že jednání Komise odráželo její přesvědčení, že sporná podpora je existující podporou, nejsou podložené a je třeba je zamítnout.
Ze všech výše uvedených důvodů je třeba konstatovat, že Komise se tím, že nedospěla k závěru, že sporná podpora se po oznámení přeměnila v existující podporu, nedopustila pochybení. Nařízením navrácení této podpory se zpětným účinkem k 3. únoru 2002 se tedy ani nedopustila nedodržení postupu týkajícího se existujících režimů podpor, upraveného v článcích 17 a 18 nařízení č. 659/1999, neboť tento postup se na danou podporu nevztahoval.
První část prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II i druhou část prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II je tudíž třeba jako neopodstatněné zamítnout.
Ke druhé části prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II a k třetí části prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II, vycházejícím z porušení článku 88 ES ve spojení s čl. 1 písm. b) bodem iv) a čl. 15 odst. 3 nařízení č. 659/1999
Žalobci tvrdí, že Komise v bodě 68 odůvodnění rozhodnutí „oxid hlinitý I“ porušila článek 88 ES ve spojení s čl. 1 písm. b) bodem iv) a čl. 15 odst. 3 nařízení č. 659/1999, když pro účely kvalifikování sporné podpory jako nové podpory ve smyslu čl. 88 odst. 3 ES od 17. července 1990 nezohlednila, že AAL byla příjemcem této podpory od září 1983, že promlčecí lhůta deseti let stanovená v čl. 15 odst. 3 nařízení č. 659/1999, která se vztahuje na pravomoci Komise v oblasti navrácení podpory, tedy v okamžiku, kdy Komise začala dne 17. července 2000 jednat, již uplynula a od tohoto data měla být sporná podpora považována za existující podporu.
Ve věci T‑50/06 RENV II Irsko navíc vytýká Komisi v podstatě to, že porušila procesní pravidla týkající se existujících režimů podpor, kodifikovaná v článcích 17 a 18 nařízení č. 659/1999, když v napadeném rozhodnutí nařídila navrácení sporné podpory se zpětným účinkem bez ohledu na to, že v rámci průběžné kontroly existujících režimů podpor byla oprávněna uložit jen zrušení nebo úpravu takových podpor ve lhůtě, kterou by stanovila.
V této souvislosti Irsko poukazuje zaprvé na skutečnost, že k promlčení, jak potvrzuje doktrína, dochází po uplynutí promlčecí lhůty, jestliže se znaky dané podpory, stejně jako v projednávané věci, v průběhu této lhůty nezměnily. Zadruhé se dovolává povinnosti kvalifikovat ve smyslu článku 15 nařízení č. 659/1999 každou státní podporu buď jako „existující“ podporu, nebo jako „novou“ podporu, neboť pojem „částečně existující a částečně nová podpora“ nařízení č. 659/1999 nezná. Zatřetí odkazuje na judikaturu, ze které plyne, že promlčecí lhůta má za cíl zejména chránit práva a zájmy určitých zúčastněných stran, mezi nimi dotyčný členský stát a příjemce podpory. Začtvrté uvádí, že dopis ze dne 17. července 2000, který byl vyhotoven až po uplynutí promlčecí lhůty stanovené v čl. 15 odst. 3 nařízení č. 659/1999, promlčecí lhůtu nepřerušil. Zapáté poukazuje na pojem „existující podpora“ uvedený v nařízení č. 659/1999, který se vztahuje nejen na finanční výhody skutečně inkasované k určitému datu, ale i na režimy podpor. Irsko navíc vytýká Komisi v podstatě to, že porušila procesní pravidla týkající se existujících režimů podpor, kodifikovaná v článcích 17 a 18 nařízení č. 659/1999, když v napadeném rozhodnutí nařídila navrácení sporné podpory se zpětným účinkem bez ohledu na to, že v rámci průběžné kontroly existujících režimů podpor byla oprávněna uložit jen zrušení nebo úpravu takových podpor ve lhůtě, kterou by stanovila.
AAL zaprvé tvrdí, že výklad článku 15 nařízení č. 659/1999, který Komise podala v napadeném rozhodnutí a podle kterého se za existující podporu považuje jen ta část podpory poskytnuté na základě sporného osvobození, u které již uplynula promlčecí lhůta, je v rozporu se zásadou právní jistoty. Zadruhé tvrdí, že Komise nemůže namítat poprvé až ve stadiu žalobní odpovědi, že sporné osvobození je spíše režimem podpor než jednotlivou podporou přiznanou jí postupně pokaždé, kdy na základě sporného osvobození byla v rámci určité celní transakce osvobozena od spotřební daně. Zatřetí se opírá o pojem „považována“, použitý v čl. 15 odst. 3 nařízení č. 659/1999, z nějž lze v projednávané věci dovodit, že se má za to, že jednotlivá podpora se uplynutím lhůty deseti let od prvního poskytnutí podpory v roce 1983 mění v existující podporu.
Komise navrhuje, aby byly tyto části prvního žalobního důvodu v každé z projednávaných věcí zamítnuty jako neopodstatněné.
K poukazu žalobců na porušení čl. 1 písm. b) bodu iv) nařízení č. 659/1999 je třeba poznamenat, že podle judikatury citované výše v bodě 140 bylo toto ustanovení v okamžiku, kdy Komise rozhodovala o sporné podpoře, již v účinnosti, takže je v projednávané věci použitelné.
Podle tohoto ustanovení musí být „podpora, která se považuje za existující podporu podle článku 15“, kvalifikována jako „existující podpora“.
Článek 15 nařízení č. 659/1999 stanoví:
„1.   Pravomoci Komise ve věci navrácení podpory podléhají promlčecí lhůtě deseti let.
2.   Promlčecí lhůta počíná dnem, kdy je protiprávní podpora udělena příjemci buď jako jednotlivá podpora, nebo v rámci režimu podpory. Jakékoli opatření přijaté Komisí nebo členským státem jednajícím na žádost Komise, týkající se protiprávní podpory, přerušuje běh promlčecí lhůty. Každým přerušením počíná lhůta běžet znovu. Promlčecí lhůta se staví po dobu, kdy je rozhodnutí Komise předmětem jednání před Soudním dvorem Evropských společenství.
3.   Jakákoliv podpora, jejíž promlčecí lhůta uplynula, je považována za existující podporu.“
Jak plyne z bodu 14 odůvodnění nařízení č. 659/1999, promlčecí lhůta upravená v článku 15 téhož nařízení má za cíl zejména chránit určité zúčastněné strany, mezi nimi dotyčný členský stát a příjemce podpory (rozsudek ze dne 6. října 2005, Scott v. Komise,
C‑276/03 P
, Sb. rozh.,
EU:C:2005:590
, bod
).
Úvodem je třeba poznamenat, že článek 15 nařízení č. 659/1999 je procesní pravidlo, které je podle judikatury citované výše v bodě 141 považováno za použitelné v okamžiku svého vstupu v účinnost, v dané věci tedy dne 16. dubna 1999. Nicméně vzhledem k tomu, že článek 15 nařízení č. 659/1999 – na rozdíl od čl. 11 odst. 2 posledního pododstavce téhož nařízení – neobsahuje žádné přechodné ustanovení upravující jeho časovou působnost, je třeba učinit závěr, že tento článek 15 se použije na všechna formální vyšetřovací řízení probíhající k 16. dubnu 1999 nebo zahájená po tomto datu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. listopadu 2008, Hotel Cipriani a další v. Komise,
T‑254/00, T‑270/00 a T‑277/00
, Sb. rozh.,
EU:T:2008:537
, bod
). Z toho vyplývá, že i když podpora byla přiznána před vstupem článku 15 nařízení č. 659/1999 v účinnost, uplatní se na jeho základě promlčecí lhůta deseti let v něm stanovená tehdy, když je rozhodnutí o navrácení této podpory – stejně jako v projednávaném případě – přijato po vstupu uvedeného článku v účinnost.
V projednávané věci žalobci v podstatě tvrdí, že Komise pochybila, když spornou podporu považovala za novou podporu, ačkoli v bodě 68 odůvodnění rozhodnutí „oxid hlinitý I“ vyjádřila závěr, že podpora přiznaná na základě sporného osvobození se v období do 17. července 1990 považuje za existující podporu podle článku 15 nařízení č. 659/1999 ve smyslu čl. 1 písm. b) bodu iv) téhož nařízení, a ačkoli se na spornou podporu mělo vztahovat i promlčení podle článku 15 nařízení č. 659/1999.
V bodě 68 odůvodnění rozhodnutí „oxid hlinitý I“ Komise uvedla:
„[…] podporu lze pouze částečně považovat za existující podporu podle článku 15 nařízení [Rady] (ES) č. 659/1999. Tento článek stanoví pravomoci Komise ve věci navrácení podpory podléhající promlčecí lhůtě deseti let, počínaje dnem, kdy je protiprávní podpora udělena. […] V případě Irska byl běh této lhůty přerušen dopisem Komise ze dne 17. července 2000. To znamená, že irské osvobození lze považovat za existující podporu pouze v období do 17. července 1990.“
Z citovaného bodu odůvodnění rozhodnutí „oxid hlinitý I“ plyne, že Komise v něm vyjádřila závěr, že v období do 17. července 1990 bylo sporné osvobození považováno za existující podporu podle článku 15 nařízení č. 659/1999 ve smyslu čl. 1 písm. b) bodu iv) téhož nařízení.
Komise ve svých písemnostech uvádí, že toto řešení je odůvodněné vzhledem k tomu, že sporné osvobození je „režimem podpor“ ve smyslu čl. 1 písm. d) nařízení č. 659/1999 a podle článku 15 téhož nařízení začala promlčecí lhůta běžet teprve v den, kdy protiprávní podpora byla v rámci tohoto režimu společnosti AAL skutečně poskytnuta.
Článek 1 písm. d) nařízení č. 659/1999 stanoví, že „režimem podpory“ se rozumí „jakýkoliv akt, na jehož základě může být bez dalších prováděcích opatření poskytnuta jednotlivá podpora pro podniky definované aktem obecným a abstraktním způsobem, a dále akt, na jehož základě může být na neurčitou dobu a/nebo na neurčitou částku poskytnuta pro jeden nebo několik podniků podpora, která není spojena se zvláštním projektem“. Toto ustanovení kodifikuje a upřesňuje dřívější judikaturu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. června 1996, Kahn Scheepvaart v. Komise,
T‑398/94
, Recueil,
EU:T:1996:73
, body
a
).
V projednávané věci není sporu o tom, že sporné osvobození bylo do irského práva zavedeno nařízením z roku 1983, které vstoupilo v účinnost dne 13. května 1983. Tímto nařízením se uděluje sleva na spotřební dani z minerálních olejů používaných jako palivo při výrobě oxidu hlinitého, a to ve výši rovné této spotřební dani, což je fakticky totéž, co osvobození od této daně. I s přihlédnutím k přesným zeměpisným a časovým podmínkám stanoveným pro sporné osvobození v rozhodnutích Rady o povolení (v tomto smyslu viz rozsudek Komise v. Irsko a další, bod
výše,
EU:C:2013:812
, bod
) odpovídá toto opatření – ačkoli AAL tvrdí opak – „režimu podpor“ ve smyslu čl. 1 písm. d) nařízení č. 659/1999, neboť příjemci podpory jsou definováni obecným nebo abstraktním způsobem jako v podstatě výrobci oxidu hlinitého a částka podpory, která je jim poskytnuta, je nadále neurčitá.
K výtce společnosti AAL, že Komise až ve stadiu žalobní odpovědi poprvé namítla, že sporné osvobození je spíše režimem podpor než jednotlivou podporou, postačí konstatování, že tato výtka spočívá na předpokladu, že napadené rozhodnutí vylučuje možnost kvalifikovat sporné osvobození jako „režim podpor“ ve smyslu čl. 1 písm. d) nařízení č. 659/1999. AAL přitom nepředložila na podporu takového předpokladu žádný poznatek. V důsledku toho musí být tato výtka zamítnuta.
Jak správně poznamenává Komise, z čl. 15 odst. 2 nařízení č. 659/1999 plyne, že v rámci režimu podpor počíná promlčecí lhůta dnem, kdy je protiprávní podpora poskytnuta příjemci, což v projednávané věci odpovídá každému jednotlivému dovozu společností AAL, respektive každému jednotlivému dodání minerálních olejů této společnosti z rafinérie nebo celního skladu, a sice minerálních olejů určených k použití jako palivo při výrobě oxidu hlinitého v jejím závodě v regionu Shannon. AAL měla totiž při každém z těchto úkonů faktický prospěch ze sporného osvobození a při každém z těchto úkonů jí byla na jeho základě individuálně poskytnuta podpora (viz rozsudek Hotel Cipriani a další v. Komise, bod
výše,
EU:T:2008:537
, bod
a citovaná judikatura). Promlčecí lhůta stanovená v článku 15 nařízení č. 659/1999 tudíž u každé podpory takto poskytnuté v rámci režimu podpor a odpovídající spornému osvobození běžela – ačkoli žalobci tvrdí opak – ode dne poskytnutí dané podpory (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. prosince 2011, France Télécom v. Komise,
C‑81/10 P
, Sb. rozh.,
EU:C:2011:811
, bod
).
Tento výklad článku 15 nařízení č. 659/1999 týkající se počátku běhu promlčecí lhůty (
dies a quo
) u podpory poskytnuté v rámci režimu podpor není zpochybněn rozsudkem Scott v. Komise, bod
výše (
EU:C:2005:590
), na který odkazuje Irsko ve věci T‑50/06 RENV II a který se týkal jen otázky, související s jednotlivou podporou, zda se na přerušení běhu promlčecí lhůty podle tohoto článku vztahuje podmínka oznámení úkonu, který přerušuje běh promlčecí lhůty, příjemci podpory.
Promlčecí lhůta stanovená v článku 15 nařízení č. 659/1999 byla navíc ve vztahu ke spornému osvobození přerušena dopisem Komise ze dne 17. července 2000.
Komise tedy v tomto kontextu oprávněně v bodě 68 odůvodnění rozhodnutí „oxid hlinitý I“ uvedla, že promlčecí lhůta stanovená v článku 15 nařízení č. 659/1999 uplynula jen u osvobození poskytnutého do 17. července 1990 a že spornou podporu poskytnutou po tomto datu nelze proto považovat za existující podporu ve smyslu čl. 1 písm. b) bodu iv) nařízení č. 659/1999 ve spojení s čl. 15 odst. 3 téhož nařízení. Nařízením navrácení této podpory se zpětným účinkem k 3. únoru 2002 se tedy ani nedopustila nedodržení postupu týkajícího se existujících režimů podpor, upraveného v článcích 17 a 18 nařízení č. 659/1999, neboť tento postup se na danou podporu nevztahoval.
Druhou část prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II i třetí část prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II je tudíž třeba jako neopodstatněné zamítnout.
K třetí části prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II a první části prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II, vycházejícím v podstatě z porušení článku 88 ES a pravidla kodifikovaného v čl. 1 písm. b) bodě i) nařízení č. 659/1999
Žalobci v podstatě namítají, že Komise v napadeném rozhodnutí porušila článek 88 ES a pravidlo kodifikované v čl. 1 písm. b) bodě i) nařízení č. 659/1999, když pro účely kvalifikování sporné podpory jako nové podpory ve smyslu čl. 88 odst. 3 ES nevzala v úvahu, že Irsko před svým přistoupením k Evropskému hospodářskému společenství (EHS) dne 1. ledna 1973 dalo společnosti Alcan právně závazný příslib týkající se uplatňování sporného osvobození při provozování závodu na výrobu oxidu hlinitého, který vybudovala v regionu Shannon a který byl posléze převeden na společnost AAL, takže sporná podpora byla poskytnuta dříve, než Smlouva o EHS vstoupila na jeho území v platnost.
V této souvislosti se Irsko opírá zaprvé o příslib vyjádřený v korespondenci se společností Alcan již v roce 1970, podle kterého nebudou suroviny používané k výrobě oxidu hlinitého v závodě, který Alcan zamýšlela vybudovat v regionu Shannon, zatíženy žádným poplatkem. Zadruhé uvádí, že tento příslib je podle irského práva právně závazný, což potvrdili právní poradci irské vlády a Attorney General v roce 1981. Zatřetí poukazuje na to, že Komise neprovedla hloubkové šetření ohledně povahy tohoto příslibu podle irského práva. Začtvrté odkazuje na obsah dopisu ze dne 6. května 1983, ve kterém na žádném místě nepřipustilo, že by sporná podpora nebyla existující podporou, ale jen reagovalo na návrh Komise považovat dopis z ledna 1983 za oznámení o provádění sporného osvobození. Zapáté se dovolává irelevance skutečnosti, že nařízení z roku 1983 bylo přijato poté, co na jeho území vstoupila v platnost Smlouva o EHS, jelikož tímto nařízením byl jen formálně proveden právně závazný příslib daný společnosti Alcan před tímto vstupem v platnost a v okamžiku, kdy byl tento příslib dán, byl již zákon umožňující ministrovi přijmout takové nařízení účinný.
AAL se zaprvé dovolává právně závazného příslibu, který Irsko dalo v dubnu 1970 společnosti Alcan a podle kterého neměly být suroviny používané k výrobě oxidu hlinitého v závodě, který Alcan zamýšlela vybudovat v regionu Shannon, zatíženy žádným poplatkem, přičemž existence tohoto právního závazku byla společnosti Alcan potvrzena dopisem Irska Komisi ze dne 28. ledna 1983. Zadruhé odkazuje na postoj, který Irsko nepřetržitě zastávalo, a to i v dopise ze dne 6. května 1983, a sice že sporné osvobození není podporou podléhající oznamovací povinnosti, neboť existovalo již v okamžiku přistoupení Irska k EHS a Komisi bylo v roce 1983 oznámeno jen jeho provedení. Zatřetí poukazuje na to, že konkrétně použitelný daňový režim je irelevantní, neboť podpora spočívala v obecném osvobození od vnitrostátní daně ze surovin určených ke zpracování. Začtvrté argumentuje povahou irského legislativního postupu, ve kterém ministr rozhoduje formou podzákonného předpisu a posléze Parlament potvrzuje podzákonné opatření formou zákona.
Komise navrhuje odmítnutí třetí části prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II pro nepřípustnost podle pravidla
nemo potest venire contra factum proprium
, neboť ve správním řízení zaujímalo Irsko opačný postoj. V každém případě je třetí část prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II neopodstatněná. Komise dále navrhuje zamítnutí první části prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II jako neopodstatněné.
Úvodem je vzhledem k tomu, že žalobci se formálně dovolávají porušení čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení č. 659/1999, třeba poznamenat, že podle judikatury citované výše v bodě 140 byl čl. 1 písm. b) bod i) nařízení č. 659/1999 v okamžiku, kdy Komise přijímala rozhodnutí o sporné podpoře, již v účinnosti, takže se na projednávanou věc vztahuje.
Podle posledně uvedeného ustanovení lze „všechny podpory existující v příslušných členských státech před vstupem Smlouvy v platnost, to znamená režimy podpor a jednotlivé podpory, které byly zavedeny před vstupem Smlouvy v platnost a zůstávají použitelné i po něm“, kvalifikovat jako „existující podpory“.
V první řadě je k námitce nepřípustnosti vznesené Komisí vůči třetí části prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II třeba připomenout, že podle pravidla
nemo potest venire contra factum proprium
nemůže nikdo popírat to, co již dříve uznal (v tomto smyslu a obdobně viz usnesení ze dne 13. února 2014, Marszałkowski v. OHIM,
C‑177/13 P
,
EU:C:2014:183
, body
a
a citovaná judikatura).
V projednávané věci je za předpokladu, že by se Komise v souvislosti s tvrzeními původně předloženými ve správním řízení dovolávala pravidla
nemo potest venire contra factum proprium
důvodně, třeba ověřit, zda Irsko v uvedeném řízení uznalo, že před svým přistoupením k EHS dne 1. ledna 1973 spornou podporu neposkytlo.
V dopise ze dne 6. května 1983 Irsko uvedlo, že na základě argumentů, které Komise uvedla v dopise ze dne 22. března 1983 stran příslibu daného společnosti Alcan, je s to uznat, že provádění tohoto příslibu mělo být v souladu s čl. 93 odst. 3 Smlouvy o ES oznámeno, a proto Komisi požádalo, aby jeho dopis ze dne 28. ledna 1983 považovala za takové oznámení. V poslední větě bodu 65 odůvodnění rozhodnutí „oxid hlinitý I“ Komise na základě toho uvedla, že Irsko v dopise ze dne 6. května 1983 uznalo argumenty, že sporná podpora podléhala oznamovací povinnosti, z čehož lze dovodit závěr, že nešlo o existující podporu, nýbrž o novou podporu ve smyslu čl. 1 písm. c) nařízení č. 659/1999, neboť jen nové podpory podléhají oznamovací povinnosti podle čl. 93 odst. 3 Smlouvy o ES (rozsudek Piaggio, bod
výše,
EU:C:1999:313
, bod
).
Nicméně, jak plyne z bodu 53 odůvodnění napadeného rozhodnutí, v rámci formálního vyšetřovacího řízení připomenulo Irsko historii sporného osvobození a trvalo na tom, že má být kvalifikováno jako existující podpora.
Je pravda, že v dopise společnosti AAL Komisi ze dne 1. března 2002 byla tato námitka omezena na otázku, zda se sporné osvobození, které původně bylo novou podporou, nepřeměnilo po oznámení Komisi – v souladu s judikaturou Lorenz, posléze kodifikovanou v čl. 1 písm. b) bodě iii) nařízení č. 659/1999 (viz výše body 135 a 136) – v existující podporu. AAL totiž v tomto dopise poznamenala, že „osvobození bylo irskými orgány oznámeno jako státní podpora v květnu 1983 a stalo se existující podporou ve smyslu pravidel v oblasti státních podpor“.
V bodě 3.1 dopisu ze dne 8. ledna 2002, zmíněného v bodě 13 odůvodnění napadeného rozhodnutí a jehož kopie byla předložena v odpověď na písemné otázky Tribunálu, ovšem Irsko setrvalo na postoji, že „předmětnou podporu považuje za schválenou [vnitrostátními] orgány v roce 1970, tedy před přistoupením Irska k EHS, a za zavedenou od roku 1982“. K dopisu ze dne 26. dubna 2002, zmíněnému v bodě 13 odůvodnění napadeného rozhodnutí a jehož kopie byla předložena v odpověď na písemné otázky Tribunálu, Irsko dále na žádost Komise přiložilo soubor dokumentů s cílem doložit, že spornou podporu poskytlo ještě před svým přistoupením k EHS.
Z posuzování písemností ve spise tedy vyplývá, že Irsko po oznámení osvobození Komisi nadále ve správním řízení zastávalo postoj, že spornou podporu poskytlo před přistoupením k EHS, což Komisi vedlo k tomu, že se touto otázkou zabývala.
Za takových okolností je i navzdory tomu, že Irsko na návrh Komise považovat dopis z ledna 1983 za oznámení o provádění sporného osvobození reagovalo kladně, třeba konstatovat, že v rámci třetí části prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II zpochybnilo Irsko skutkové a právní okolnosti, které dříve ve správním řízení uznalo.
Tvrzení Komise, že Irsko ve správním řízení uznalo, že spornou podporu před svým přistoupením k EHS dne 1. ledna 1973 neposkytlo, je proto třeba považovat za skutkově nepodložené a námitku nepřípustnosti vznesenou Komisí na základě pravidla
nemo potest venire contra factum proprium
zamítnout.
Ve druhé řadě je k opodstatněnosti třetí části prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II a první části prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II třeba připomenout, že aby režim podpor mohl být kvalifikován jako „existující podpora“ ve smyslu čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení č. 659/1999, musí být před přistoupením dotyčného členského státu k EHS nejen poskytnut v tom smyslu, že příslušný vnitrostátní orgán se právně závazným aktem zavázal přiznat na základě tohoto režimu podpory (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. ledna 2004, Fleuren Compost v. Komise,
T‑109/01
, Recueil,
EU:T:2004:4
, body
a
), ale i prováděn v tom smyslu, že skutečně došlo ke skutečnému vyplacení některých podpor přiznaných v rámci tohoto režimu.
V projednávané věci se účastníci řízení shodují v tom, že sporné osvobození, které podle žalobců vyplývá z příslibu daného Irskem společnosti Alcan před jeho přistoupením k EHS dne 1. ledna 1973, bylo v každém případě prováděno teprve od roku 1983, tedy dlouho po tomto přistoupení. Na jednání nebyli žalobci na výzvu v tomto smyslu s to prokázat, že podmínka týkající se provádění dotčeného režimu podpor před přistoupením dotyčného členského státu k EHS, která je vyžadována k tomu, aby tento režim mohl být kvalifikován jako „existující podpora“ ve smyslu čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení č. 659/1999, byla v dané věci splněna.
I bez nutnosti ověřovat, zda Irsko před svým přistoupením k EHS dalo společnosti Alcan, jak tvrdí žalobci, právně závazný příslib týkající se uplatňování sporného osvobození při provozování závodu na výrobu oxidu hlinitého, který Alcan vybudovala v regionu Shannon a který byl posléze převeden na společnost AAL, lze tudíž konstatovat, že jedna z podmínek vyžadovaných k tomu, aby sporné osvobození mohlo být kvalifikováno jako „existující podpora“ ve smyslu čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení č. 659/1999, není v projednávané věci splněna. Třetí část prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II i první část prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II je tudíž třeba zamítnout.
Vzhledem k zamítnutí všech částí prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu každé z obou projednávaných žalob je třeba tyto žalobní důvody zamítnout v celém rozsahu.
Ke třetímu žalobnímu důvodu vznesenému na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II, vycházejícímu z porušení zásady ochrany legitimního očekávání, a k čtvrtému žalobnímu důvodu vznesenému na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II, vycházejícímu z porušení zásady ochrany legitimního očekávání a zásady právní jistoty
V rámci třetího žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II Irsko tvrdí, že Komise porušila v napadeném rozhodnutí zásadu ochrany legitimního očekávání, když rozhodla, že legitimní očekávání společnosti AAL ohledně legality údajně poskytnuté podpory skončilo dne 2. února 2002, tedy v den zveřejnění rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení. V této souvislosti nejprve tvrdí, že AAL mohla legitimně očekávat, že sporná podpora bude kvalifikována jako existující podpora. Opírá se přitom o rozporuplnost rozhodnutí „oxid hlinitý I“, v jehož bodech 68 a 104 odůvodnění je vyjádřen závěr, že sporná podpora je částečně existující podporou, pokud jde o podporu poskytnutou do 17. července 1990, a zároveň že představuje novou podporu, která je do velké míry neslučitelná se společným trhem ve smyslu čl. 87 odst. 3 ES. Dovolává se i pochybení Komise spočívajícího zaprvé v tom, že spornou podporu nekvalifikovala jako existující podporu, zadruhé že v dané věci neuplatnila postup týkající se existujících režimů podpor upravený v nařízení č. 659/1999 a zatřetí že o neslučitelnosti sporné podpory se společným trhem ve smyslu čl. 87 odst. 3 ES rozhodla se zpožděním, neboť napadené rozhodnutí bylo přijato více než 43 měsíců poté, co Komise v dubnu 2002 obdržela jeho odpověď na svou poslední žádost o doplňující informace. Irsko dále tvrdí, že si Komise nemůže osobovat právo či pravomoc rozhodnout v napadeném rozhodnutí o okamžiku, kdy měla vyvolat vznik a posléze i zánik legitimního očekávání společnosti AAL ohledně legality údajně poskytnuté podpory. Konečně má Irsko za to, že se spolu se společností AAL mohlo důvodně opírat o rozhodnutí 2001/224, kterým jim bylo povoleno pokračovat v uplatňování sporného osvobození až do 31. prosince 2006.
V replice Irsko tvrdí, že vzhledem k čl. 7 odst. 6 nařízení č. 659/1999, podle kterého musí Komise vyvinout úsilí, aby přijala rozhodnutí ve lhůtě 18 měsíců, k zásadě ekvity a ke skutečnosti, že si Komise osobovala pravomoc sama rozhodnout o uplatnění zásady ochrany legitimního očekávání u společnosti AAL, mělo by být navrácení podpory omezeno na dobu 18 měsíců před přijetím rozhodnutí „oxid hlinitý I“. Mělo by být rovněž přihlédnuto k tomu, že Komise vysílala společnosti AAL rozporuplné signály a že tato společnost nebyla v případě navrácení podpory údajně poskytnuté po 3. únoru 2002 schopná omezit své ztráty. Konečně by mělo být přihlédnuto k tomu, že Komise nevydala příkaz k pozastavení sporné podpory podle čl. 11 odst. 1 nařízení č. 659/1999, a tudíž neusilovala o zmírnění dopadů této podpory na společný trh.
V rámci čtvrtého žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II AAL tvrdí, že Komise porušila v napadeném rozhodnutí zásadu ochrany legitimního očekávání a zásadu právní jistoty. Tento žalobní důvod se dělí na dvě části, přičemž druhá část je jen pokračováním části první, s dodatečnou argumentací.
V rámci první části čtvrtého žalobního důvodu AAL tvrdí, že Komise v napadeném rozhodnutí porušila zásadu ochrany legitimního očekávání a zásadu právní jistoty, zejména tím, že navrácení sporné podpory nařídila z důvodů – uvedených v bodech 98 a 99 odůvodnění rozhodnutí „oxid hlinitý I“ – že zveřejněním rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení skončilo legitimní očekávání ohledně legality sporné podpory a že zásada právní jistoty přestala působit v okamžiku, kdy vyjasnila dříve nejednoznačnou situaci. Má za to, že v dané věci nastaly mimořádné okolnosti, v jejichž důsledku se podle judikatury může oprávněně dovolávat legitimního očekávání, že sporná podpora byla na základě rozhodnutí 2001/224 poskytnuta v souladu s právem a nebude navrácena a že sporné osvobození lze na základě téhož rozhodnutí legálně uplatňovat až do 31. prosince 2006, a to i poté, co bylo zveřejněno rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení. Nejednoznačná situace stran legality sporného osvobození tímto zveřejněním nezanikla. V této souvislosti odkazuje AAL zaprvé na oznámení sporného osvobození Komisi v roce 1983 a na její nečinnost, respektive nedostatek jednání po dobu 17 let. Zadruhé se dovolává rozhodnutí Rady o povolení, přijatých jednomyslně na návrh Komise, na jejichž základě nabyla víru v legalitu sporné podpory, neboť v nich bylo konstatováno, respektive vycházeno z předpokladu, že sporné osvobození nenarušuje hospodářskou soutěž a Irsku povolovala uplatňovat sporné osvobození, naposledy až do roku 2006. Zatřetí hledá oporu v návrhu rozhodnutí Rady o povolení z listopadu 1999, z něhož je patrný záměr Komise dosáhnout v konečném důsledku toho, aby povolení uplatňovat sporné osvobození bylo zrušeno, ale nikoli aby došlo k navrácení podpory poskytované na základě tohoto osvobození po celou dobu, po kterou pro něj platilo povolení Rady. Začtvrté se dovolává svého očekávání, že Irsko plní své povinnosti vyplývající z pravidel v oblasti státních podpor. Zapáté poukazuje na zveřejnění rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení, ve kterém se jen odrážejí pochybnosti Komise o slučitelnosti sporné podpory se společným trhem a které nemohlo zpochybnit její legitimní očekávání, že podpora přiznaná až do roku 2006 nebude v každém případě vzhledem k rozhodnutí 2001/224 navrácena. Zašesté se dovolává svého očekávání, že formální vyšetřovací řízení nepovede k negativnímu rozhodnutí v oblasti státních podpor. Zasedmé poukazuje na dobu, kterou Komisi trvalo, než přijala rozhodnutí „oxid hlinitý I“, jež v rozporu se zásadou řádné správy a zásadou právní jistoty bylo přijato více než 43 měsíců poté, co Komise v dubnu 2002 obdržela odpověď Irska na svou poslední žádost o doplňující informace, což jen upevnilo její legitimní očekávání, že sporná podpora nebude navrácena. Zaosmé upozorňuje na jednání Komise v době, kdy Rada přijímala směrnici 2003/96, zejména na její tiskovou zprávu ze dne 27. října 2003, ve které vítá toto přijetí, v důsledku čehož AAL legitimně očekávala, že sporná podpora je v souladu s pravidly v oblasti státních podpor. Zadeváté se zmiňuje o tom, že Komise nepřikázala Irsku, aby pozastavilo údajně přiznanou protiprávní podporu do doby, než podle čl. 11 odst. 1 nařízení č. 659/1999 rozhodne o slučitelnosti této podpory se společným trhem. Zadesáté argumentuje nemalými dlouhodobými investicemi, které začala v dobré víře realizovat na podzim 2003 a které spočívaly jednak ve výstavbě zařízení pro kombinovanou výrobu tepla a elektrické energie za přibližně 100 milionů eur a jednak ve zvýšení její výrobní kapacity ve výši 70 milionů eur, to vše na základě legitimního očekávání, že sporné osvobození bude uplatňováno až do 31. prosince 2006, respektive že podpora poskytnutá do té doby přinejmenším nebude navrácena.
Komise navrhuje, aby byly tyto důvody jako neopodstatněné zamítnuty.
Úvodem je třeba poukázat na to, že AAL v rámci první části čtvrtého žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II formuluje výtku vycházející z porušení zásady právní jistoty, takže tato část se v tomto rozsahu překrývá s výtkou, která rovněž vychází z porušení zásady právní jistoty a která byla formulována v rámci druhého žalobního důvodu vzneseného na podporu téže žaloby.
Z důvodů rozvedených výše v bodech 59 a 61 až 74 musí být přitom tato výtka zamítnuta jako neopodstatněná.
V dalším je třeba se v rámci třetího žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II a čtvrtého žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II zabývat v podstatě otázkou, zda Komise tím, že v napadeném rozhodnutí vyžaduje navrácení sporné podpory, porušila zásadu ochrany legitimního očekávání.
V této souvislosti je třeba předně připomenout, že zásady ochrany legitimního očekávání, která je základní zásadou unijního práva (rozsudek ze dne 14. října 1999, Atlanta v Evropské společenství,
C‑104/97 P
, Recueil,
EU:C:1999:498
, bod
), se mohou dovolávat všechny hospodářské subjekty, u nichž určitý orgán vyvolal podložené naděje [rozsudky ze dne 11. března 1987, Van den Bergh en Jurgens a Van Dijk Food Products (Lopik) v. EHS,
265/85
, Recueil,
EU:C:1987:121
, bod
; ze dne 24. března 2011, ISD Polska a další v. Komise,
C‑369/09 P
, Sb. rozh.,
EU:C:2011:175
, bod
, a ze dne 27. září 2012, Producteurs de légumes de France v. Komise,
T‑328/09
,
EU:T:2012:498
, bod
]. Může-li však obezřetný a informovaný hospodářský subjekt předvídat, že orgány přijmou akt, který se může dotknout jeho zájmů, nemůže se této zásady dovolávat, je-li toto opatření přijato (viz rozsudky ze dne 1. února 1978, Lührs,
78/77
, Recueil,
EU:C:1978:20
, bod
, a ze dne 25. března 2009, Alcoa Trasformazioni v. Komise,
T‑332/06
,
EU:T:2009:79
, bod
). Právo domáhat se ochrany legitimního očekávání předpokládá současné splnění tří podmínek. Zaprvé je třeba, aby byla zúčastněné osobě správním orgánem poskytnuta konkrétní, nepodmíněná a shodující se ujištění vyplývající z oprávněných a spolehlivých zdrojů. Zadruhé, tato ujištění musí být takové povahy, že u toho, komu jsou určena, vyvolají legitimní očekávání. Zatřetí musí být poskytnutá ujištění v souladu s platnými předpisy (viz výše uvedený rozsudek Producteurs de légumes de France v. Komise,
EU:T:2012:498
, bod
a citovaná judikatura).
Dále je třeba, konkrétně v souvislosti s použitelností zásady ochrany legitimního očekávání v oblasti státních podpor, připomenout, že členský stát, jehož orgány poskytly podporu v rozporu s pravidly stanovenými v článku 88 ES, se může dovolávat legitimního očekávání podniku, který je příjemcem podpory, aby před unijním soudem zpochybnil platnost rozhodnutí Komise, které mu nařizuje navrácení podpory, ale nikoli proto, aby se vyhnul povinnosti přijmout opatření nezbytná k jeho výkonu (viz rozsudek ze dne 14. ledna 1997, Španělsko v. Komise,
C‑169/95
, Recueil,
EU:C:1997:10
, body
a
a citovaná judikatura). Z judikatury také vyplývá, že vzhledem k ústřední roli, kterou hraje oznamovací povinnost pro to, aby Komise mohla provádět účinnou kontrolu státních podpor, jež má kogentní povahu, mohou příjemci podpory v zásadě mít legitimní očekávání, že při poskytování této podpory byla zachována pravidla, pouze v případě, že daná podpora byla poskytnuta v souladu s postupem upraveným článkem 88 ES, a s řádnou péčí postupující hospodářský subjekt musí být zpravidla schopen ujistit se o tom, že byl uvedený postup dodržen. Zejména je-li podpora poskytnuta bez předchozího oznámení Komisi nebo, jako v projednávané věci, bez dodržení povinnosti předchozího oznámení o jejím provedení, vyžadované judikaturou Lorenz (viz výše body 154 a 156 až 158), takže je podle čl. 88 odst. 3 ES protiprávní, nemůže mít příjemce podpory v tomto okamžiku legitimní očekávání, že byla při poskytování podpory zachována pravidla (v tomto smyslu viz rozsudek Producteurs de légumes de France v. Komise, bod
výše,
EU:T:2012:498
, body
a
a citovaná judikatura), ledaže jsou dány mimořádné okolnosti (rozsudek ze dne 20. září 1990, Komise v. Německo,
C‑5/89
, Recueil,
EU:C:1990:320
, bod
; viz rovněž rozsudky ze dne 29. dubna 2004, Itálie v. Komise,
C‑298/00 P
, Recueil,
EU:C:2004:240
, bod
a citovaná judikatura, a ze dne 30. listopadu 2009, Francie v. Komise,
T‑427/04 a T‑17/05
, Sb. rozh.,
EU:T:2009:474
, bod
a citovaná judikatura).
Rovněž je třeba poznamenat, že dodržení přiměřené lhůty ve správním řízení představuje obecnou zásadu unijního práva (rozsudek ze dne 27. listopadu 2003, Regione Siciliana v. Komise,
T‑190/00
, Recueil,
EU:T:2003:316
, bod
). Mimoto základní požadavek právní jistoty, který brání tomu, aby Komise mohla donekonečna oddalovat výkon svých pravomocí, vede soud k přezkoumání, zda průběh správního řízení vykazuje zvláště opožděnou činnost tohoto orgánu (rozsudky ze dne 24. září 2002, Falck a Acciaierie di Bolzano v. Komise,
C‑74/00 P a C‑75/00 P
, Recueil,
EU:C:2002:524
, body
a
, a ze dne 14. ledna 2004, Fleuren Compost v. Komise, bod
výše,
EU:T:2004:4
, body
až
).
Doba, kterou Komisi trvá, než rozhodne, že je podpora protiprávní a že musí být zrušena a členský stát musí zajistit její navrácení, může za určitých okolností u příjemců uvedené podpory vyvolat legitimní očekávání, které může Komisi bránit v tom, aby přikázala uvedenému členskému státu, aby nařídil navrácení této podpory (rozsudek ze dne 24. listopadu 1987, RSV v. Komise,
223/85
, Recueil,
EU:C:1987:502
, bod
).
Pouhá skutečnost, že nařízení č. 659/1999 kromě promlčecí lhůty deseti let (plynoucí ode dne poskytnutí podpory), po jejímž uplynutí již nelze navrácení podpory nařídit, nestanoví žádnou lhůtu, byť orientační, pro přezkoumání protiprávní podpory ze strany Komise podle čl. 13 odst. 2 uvedeného nařízení, který stanoví, že Komise není vázána lhůtou stanovenou v čl. 7 odst. 6 téhož nařízení, nebrání tomu, aby unijní soud ověřil, zda tento orgán respektoval přiměřenou lhůtu nebo nejednal zvlášť opožděně (k orientační lhůtě viz v tomto smyslu a obdobně rozsudky ze dne 15. června 2005, Regione autonoma della Sardegna v. Komise,
T‑171/02
, Sb. rozh.,
EU:T:2005:219
, bod
, a ze dne 9. září 2009, Diputación Foral de Álava a další v. Komise,
T‑230/01 až T‑232/01 a T‑267/01 až T‑269/01
,
EU:T:2009:316
, body
a
, a Diputación Foral de Álava a další v. Komise,
T‑30/01 až T‑32/01 a T‑86/02 až T‑88/02
, Sb. rozh.,
EU:T:2009:314
, body
a
).
Konečně je třeba připomenout, že podle judikatury zásada právní jistoty stanoví, že Komise v případě, že v rozporu se svou povinností řádné péče a v důsledku vnesení nejistoty a nejasnosti do použitelné právní úpravy společně s dlouho trvajícím nedostatkem její reakce bez ohledu na to, že věděla o dotčených podporách, vytvoří nejednoznačnou situaci, musí vyjasnit tuto situaci před tím, než může podniknout jakékoli kroky s cílem uložit vrácení již vyplacených podpor (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. července 1970, Komise v. Francie,
26/69
, Recueil,
EU:C:1970:67
, body
až
).
Argumenty účastníků řízení bude tudíž nutné posuzovat s ohledem na pravidla připomenutá výše v bodech 210 a 218.
V projednávané věci je třeba nejprve zdůraznit, že i kdyby se připustilo, že sporné osvobození bylo Komisi oznámeno dopisy ze dnů 28. ledna a 6. května 1983, provedeno bylo protiprávně, neboť nebylo dodrženo jedno z procesních pravidel vyplývajících z judikatury Lorenz, a sice pravidlo ukládající členskému státu povinnost předběžně oznámit Komisi provedení zamýšlené podpory (viz výše body 154 a 156 až 158). Sporná podpora byla tudíž provedena protiprávně, v rozporu s čl. 88 odst. 3 ES.
Dále, ačkoli žalobci tvrdí opak, mohlo případné legitimní očekávání společnosti AAL, že sporné osvobození je v souladu s právními předpisy, skončit zveřejněním rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení v Úředním věstníku, a to vzhledem k nejednoznačnosti situace, která dříve vznikla v důsledku formulace povolovacích rozhodnutí Rady, přijatých na návrh Komise, včetně rozhodnutí 2001/224, které platilo v období dotčeném napadeným rozhodnutím.
V bodech 52 a 53 rozsudku Komise v. Irsko a další, bod
výše (
EU:C:2013:812
), jimiž je Tribunál v souladu s čl. 61 druhým pododstavcem statutu Soudního dvora vázán, Soudní dvůr rozhodl, že okolnost, že povolovací rozhodnutí Rady byla přijata na návrh Komise a že Komise nikdy nevyužila pravomoci, jimiž byla nadána na základě čl. 8 odst. 5 směrnice 92/81 nebo článků 230 ES a 241 ES, aby se domohla zrušení či změny těchto rozhodnutí, měla být zohledněna v souvislosti s povinností zajistit navrácení neslučitelné podpory, a to vzhledem k zásadě ochrany legitimního očekávání a zásadě právní jistoty, jak to Komise učinila v rozhodnutí „oxid hlinitý I“, když nenařídila navrácení podpor poskytnutých do 2. února 2002, kdy byla v Úředním věstníku zveřejněna rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení. Tento důvod byl rozhodný pro konstatování, které Soudní dvůr učinil v bodě 54 rozsudku Komise v. Irsko a další, bod
výše (
EU:C:2013:812
), že odůvodnění uvedené v bodech 39 až 44 téhož rozsudku nemůže být právním podkladem pro závěr Tribunálu, že rozhodnutí „oxid hlinitý I“ zpochybňuje platnost povolovacích rozhodnutí Rady, a porušuje tak zásadu právní jistoty a zásadu presumpce legality aktů orgánů, ani pro závěr, který spočívá na stejném odůvodnění a podle kterého Komise porušila ve věci T‑62/06 RENV zásadu řádné správy.
Z hlediska požadavků plynoucích ze zásady ochrany legitimního očekávání a zásady právní jistoty bránila nejednoznačná situace, která vznikla v důsledku formulace povolovacích rozhodnutí Rady, přijatých na návrh Komise, jen navrácení podpory poskytnuté na základě sporného osvobození do data, kdy bylo v Úředním věstníku zveřejněno rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení. Naproti tomu od uvedeného zveřejnění musela AAL vědět, že sporné osvobození muselo být povoleno Komisí v souladu s článkem 88 ES, pokud představovalo státní podporu.
Z uvedeného vyplývá, že zveřejněním rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení vskutku skončilo případné dřívější legitimní očekávání společnosti AAL, že sporné osvobození je s ohledem na povolovací rozhodnutí Rady, dříve přijatá na návrh Komise, v souladu s právními předpisy.
Komise tudíž oprávněně v bodě 98 odůvodnění rozhodnutí „oxid hlinitý I“ přihlédla k tomu, že okolnosti daného případu byly výjimečné, jelikož předložením návrhů Radě vytvořila a zachovala určitou nejednoznačnost, a že vzhledem k tomu, že nemohla zjistit, zda a, pokud ano, kdy byli jednotliví příjemci členskými státy skutečně informováni o jejím rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení, nebylo možné vyloučit, že se příjemci mohli právem dovolávat zásady legitimního očekávání až do 2. února 2002, kdy byla rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení vůči osvobozením od spotřební daně zveřejněna v Úředním věstníku, přičemž nejpozději tímto zveřejněním byla odstraněna veškerá nejistota formulace povolovacích rozhodnutí Rady v souvislosti se skutečností, že dotčená opatření musela být povolena Komisí v souladu s článkem 88 ES, pokud představovala státní podpory.
Ostatní argumenty žalobců nezpochybňují opodstatněnost tohoto řešení.
K argumentu Irska vycházejícímu z údajné rozporuplnosti rozhodnutí „oxid hlinitý I“, v jehož bodech 68 a 104 odůvodnění je vyjádřen závěr, že sporná podpora je částečně existující podporou a částečně podporou novou, je třeba z důvodů již rozvedených výše v bodech 174 až 184 poznamenat, že Komise v těchto bodech odůvodnění správně, a nikoli vnitřně rozporně uplatnila pravidlo stanovené v článku 15 nařízení č. 659/1999, přičemž zohlednila skutečnost, že sporné osvobození má povahu „režimu podpor“ ve smyslu čl. 1 písm. d) téhož nařízení. Tento argument musí proto být jako neopodstatněný odmítnut.
V souvislosti s argumentem Irska vycházejícím z toho, že Komise údajně pochybila, když spornou podporu nekvalifikovala jako existující podporu a na sporné osvobození neuplatnila postup týkající se existujících režimů podpor, je třeba z důvodů již rozvedených výše v bodech 139 až 143, 155 až 162, 190 a 201 až 203 konstatovat, že Komise v daných bodech odůvodnění nepochybila, když na spornou podporu, poskytnutou na základě sporného osvobození, uplatnila čl. 1 písm. b) bod iii) nařízení č. 659/1999 ve spojení s judikaturou Lorenz, jakož i čl. 1 písm. b) bod i) téhož nařízení. Tento argument musí proto být jako neopodstatněný odmítnut.
K argumentu AAL vycházejícímu ze zdánlivé nečinnosti Komise po dobu 17 let od oznámení sporného osvobození v roce 1983 je třeba poznamenat, že vzhledem k tomu, že rozhodnutí Rady o povolení – jak je připomenuto v bodě 5 odůvodnění rozhodnutí 2001/224 – nezprošťovala Irsko povinnosti oznamovat záměry poskytnout státní podporu (v tomto smyslu viz rozsudek Komise v. Irsko a další, bod
výše,
EU:C:2013:812
, bod
) a že Irsko provedlo sporné osvobození po jeho oznámení bez dodržení povinnosti předběžně oznámit provedení, vyžadované judikaturou Lorenz (viz výše bod 220), nelze Komisi vytýkat, že v přiměřené lhůtě od jedné či druhé události nepřijala rozhodnutí o slučitelnosti sporného osvobození se společným trhem vzhledem k pravidlům v oblasti státních podpor. Tento argument musí tudíž být jako neopodstatněný odmítnut.
K argumentu AAL vycházejícímu z jejího očekávání, že Irsko plní své povinnosti vyplývající z pravidel v oblasti státních podpor, je třeba připomenout, že Irsko k tomu, aby provedení sporného osvobození mohlo být legální, mělo splnit nejen povinnost oznámit toto osvobození Komisi podle čl. 88 odst. 3 ES, ale i povinnost předběžně oznámit jeho provedení, jak vyžadovala judikatura Lorenz. Podle ustálené judikatury navíc platí, že s ohledem na kogentní povahu kontroly státních podpor prováděné Komisí na základě článku 88 ES mohou podniky, které jsou příjemci podpory, legitimně očekávat, že podpora je legální, v zásadě pouze v případě, že tato podpora byla poskytnuta v souladu s postupem upraveným uvedeným článkem. S řádnou péčí postupující hospodářský subjekt musí totiž být zpravidla schopen ujistit se o tom, že byl uvedený postup dodržen (rozsudky Komise v. Německo, bod
výše,
EU:C:1990:320
, bod
, a Španělsko v. Komise, bod
výše,
EU:C:1997:10
, bod
). V projednávané věci si tedy AAL měla – v případě potřeby u Komise – ověřit, že Irsko splnilo všechny své povinnosti, zejména povinnost předběžně oznámit Komisi provedení sporného osvobození. Tento argument musí tudíž být jako neopodstatněný odmítnut.
K argumentům žalobců vycházejícím z doby, kterou Komisi trvalo, než přijala rozhodnutí „oxid hlinitý I“, je třeba poznamenat, že tato doba – ze všech důvodů rozvedených níže v bodech 232 až 255 – není výjimečnou okolností, která by u společnosti AAL mohla znovu vyvolat legitimní očekávání, že sporné osvobození je v souladu s právními předpisy.
V první řadě je třeba posoudit, zda doba, po kterou trvalo formální vyšetřovací řízení, překročila v projednávané věci přiměřené meze.
V této souvislosti je třeba poukázat na to, že Soudní dvůr dospěl v rozsudku RSV v. Komise, bod
výše (
EU:C:1987:502
), k závěru, že doba 26 měsíců, kterou Komisi trvalo, než přijala rozhodnutí, překročila přiměřené meze.
Dále je třeba připomenout, že podle čl. 7 odst. 6 nařízení č. 659/1999 je referenční lhůtou pro ukončení formálního vyšetřovacího řízení v oblasti oznámených státních podpor doba 18 měsíců. Tato lhůta, byť podle čl. 13 odst. 2 nařízení č. 659/1999 není použitelná na protiprávní podpory (viz výše bod 217), představuje užitečnou referenci pro posuzování přiměřenosti doby trvání formálního vyšetřovacího řízení týkajícího se – jako je tomu v projednávané věci – protiprávně provedeného opatření (viz výše bod 220).
V projednávané věci je třeba konstatovat, že dne 17. července 2000 požádala Komise Francouzskou republiku, Irsko a Italskou republiku, aby jí oznámily osvobození od spotřební daně podle ustanovení v oblasti státních podpor. Odpovědi, které neměly povahu oznámení, jí došly v září, říjnu a prosinci 2000. V návaznosti na to zahájila rozhodnutím ze dne 30. října 2001, oznámeným dotyčným členským státům dne 5. listopadu 2001 a zveřejněným v Úředním věstníku dne 2. února 2002, formální vyšetřovací řízení. Nakonec obdržela připomínky od společností AAL (dopisy ze dne 26. února a 1. března 2002), Eurallumina (dopisy ze dne 28. února 2002) a Alcan Inc. (dopisem ze dne 1. března 2002), jakož i od Evropské hliníkové asociace (dopisem ze dne 26. února 2002). Tyto připomínky byly sděleny Irsku, Italské republice a Francouzské republice dne 26. března 2002. Irsko předložilo připomínky k rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení dne 8. ledna 2002. Komise si dne 18. února 2002 vyžádala další informace od Irska, které jí po žádosti o prodloužení lhůty pro odpověď odpovědělo dne 26. dubna 2002. Francouzská republika poté, co dne 21. listopadu 2001 rovněž požádala o prodloužení lhůty pro odpověď, předložila připomínky k rozhodnutí o zahájení dne 12. února 2002. Italská republika předložila připomínky dne 6. února 2002.
Rozhodnutí „oxid hlinitý I“ bylo přijato dne 7. prosince 2005.
Od přijetí rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení do přijetí rozhodnutí „oxid hlinitý I“ tak uplynula doba o něco delší než 49 měsíců.
Taková doba, která je téměř dvojnásobná než doba zohledněná v rozsudku RSV v. Komise, bod
výše (
EU:C:1987:502
), a o něco více než dvojnásobná než doba stanovená v čl. 7 odst. 6 nařízení č. 659/1999 pro ukončení formálního vyšetřovacího řízení v oblasti oznámených státních podpor, se a
priori
jeví jako nepřiměřená. Podle judikatury je ovšem nutné se zabývat otázkou, zda tato doba nemůže být odůvodněná vzhledem k okolnostem projednávané věci.
V tomto ohledu ovšem okolnosti, kterých se dovolává Komise, nemohou dobu vyšetřování v délce 49 měsíců odůvodnit.
Je pravda, že v této době je zohledněna lhůta poskytnutá členským státům a příjemcům k předložení připomínek i skutečnost, že francouzská, irská a italská vláda požádaly Komisi o prodloužení lhůty k předložení připomínek a svých odpovědí v rámci formálního vyšetřovacího řízení. S ohledem na to, že v projednávané věci existuje mezi osvobozeními od spotřební daně úzká spojitost, jelikož jde o obdobná opatření povolená v souběžně vedených řízeních týmž rozhodnutím Rady, je nezbytné přihlédnout ke všem procesním písemnostem založeným do dotčených spisů, a konkrétně k tomu, že Irsko odpovědělo na poslední žádost Komise o doplňující informace dne 26. dubna 2002.
Nicméně od posledně uvedeného data uplynulo ještě více než 43 měsíců, než Komise přijala rozhodnutí „oxid hlinitý I“. Tak dlouhou dobu projednávání dotčených věcí přitom – s ohledem na veškeré připomínky předložené dotyčnými státy a zúčastněnými stranami – nelze za okolností projednávané věci odůvodnit.
Zaprvé, údajná složitost věcí nebyla prokázána, a i kdyby byla, nemohla by odůvodnit tak dlouhou dobu vyšetřování, po jakou trvalo v projednávané věci. Spis totiž neobsahuje žádný náznak obzvláště závažných právních problémů, které by Komise musela řešit, neboť délka rozhodnutí „oxid hlinitý I“ je jinak přiměřená (112 bodů odůvodnění) a z úvah v něm obsažených neplyne žádná zjevná složitost. Dále Komise o osvobozeních od spotřební daně věděla dlouho před zahájením formálního vyšetřovacího řízení, jelikož první žádosti o osvobození podalo Irsko v roce 1992, Italská republika v roce 1993 a Francouzská republika v roce 1997. Ostatně návrhy rozhodnutí o povolení osvobození od spotřební daně předávala Radě sama Komise postupně poté, co obdržela žádosti v tomto smyslu od Francouzské republiky, Irska a Italské republiky. Konečně Komise ve svých zprávách o státních podporách informovala o irském osvobození WTO.
Komise navíc sama uvedla, že od roku 1999 považovala osvobození od spotřební daně za osvobození v rozporu s pravidly v oblasti státních podpor. Od tohoto data se tedy mohla důkladněji věnovat posuzování souladu uvedených osvobození s pravidly v této oblasti.
Mimoto skutečnost, že Komise si od Francouzské republiky, Irska ani Italské republiky nevyžádala v průběhu 43 měsíců před přijetím rozhodnutí „oxid hlinitý I“ již žádné doplňující informace, dokládá, že v této době již disponovala všemi poznatky nezbytnými k vydání rozhodnutí o osvobozeních od spotřební daně.
Komise se konečně nemůže důvodně dovolávat údajné složitosti vyplývající z vývoje režimu Společenství zdanění minerálních olejů, a zejména z přijetí směrnice 2003/96. Rozhodnutí „oxid hlinitý I“ se totiž vztahuje k právnímu stavu, na který se nevztahoval nový režim zdanění minerálních olejů podle směrnice 2003/96, jenž se stal účinným teprve od 1. ledna 2004, nýbrž režim zdanění minerálních olejů účinný před tímto datem. Vývoj právní úpravy Společenství, na který poukazuje Komise, je tudíž v projednávané věci irelevantní. To potvrzuje i skutečnost, že v rozhodnutí „oxid hlinitý I“ zahájila Komise nové formální vyšetřovací řízení týkající se osvobození minerálních olejů používaných jako palivo při výrobě oxidu hlinitého od spotřební daně v regionu Gardanne, v regionu Shannon a na Sardinii za období po 1. lednu 2004, kdy začal být uplatňován nový režim zdanění minerálních olejů podle směrnice 2003/96. V každém případě je třeba zdůraznit, že rozhodnutí „oxid hlinitý I“ bylo přijato po téměř dvou letech od přijetí směrnice 2003/96. Pouhá nutnost – na kterou poukazuje Komise – zohlednit v rozhodnutí „oxid hlinitý I“ nový režim zdanění minerálních olejů podle směrnice 2003/96 přitom nemůže dostatečně odůvodnit tak dlouhou dobu vyšetřování, po jakou trvalo v projednávané věci.
Za těchto podmínek Komise dobře znala právní a skutkový kontext osvobození od spotřební daně a při jejich posuzování vzhledem k pravidlům v oblasti státních podpor nečelila žádným zjevným obtížím.
Zadruhé praktické a jazykové obtíže, kterých se dovolává Komise, nemohou – ani kdyby se prokázaly – odůvodnit tak dlouhou dobu vyšetřování, po jakou trvalo v projednávané věci. Komisi byly v každém případě k dispozici služby umožňující jí zvládat tvrzené jazykové obtíže i souběžné posuzování osvobození od spotřební daně v mnohem kratší době, než po kterou trvalo v projednávané věci, mimo jiné díky správné koordinaci svých služeb.
Doba vyšetřování sporné podpory je proto v projednávané věci nepřiměřená.
Ve druhé řadě je třeba posoudit, zda na základě této skutečnosti, že Komise v průběhu formálního vyšetřovacího řízení překročila přiměřenou lhůtu, mohla společnost AAL důvodně věřit, že Komise již nemá pochybnosti a vůči spornému osvobození nemá námitky, a zda toto překročení lhůty mohlo Komisi bránit v tom, aby požadovala navrácení podpory přiznané na jeho základě v období od 3. února 2002 do 31. prosince 2003, jak bylo rozhodnuto v rozsudku RSV v. Komise, bod
výše (
EU:C:1987:502
, bod
).
Je pravda, že v posledně zmíněném rozsudku dospěl Soudní dvůr k názoru, že doba 26 měsíců, kterou Komisi trvalo, než přijala rozhodnutí, mohla u žalobkyně, která byla příjemcem podpory, vyvolat legitimní očekávání, které mohlo orgánu bránit v tom, aby přikázal dotyčným vnitrostátním orgánům, aby nařídily navrácení této podpory.
Platí ovšem také, že je sice nezbytné dbát na dodržování požadavků právní jistoty chránící soukromé zájmy, avšak je rovněž důležité poměřit tyto požadavky s požadavky ochrany veřejných zájmů, mezi které v oblasti státních podpor náleží požadavek zabránit tomu, aby fungování trhu bylo narušováno státními podporami škodlivými pro hospodářskou soutěž, což podle ustálené judikatury vyžaduje vrácení protiprávních podpor, aby byl obnoven předchozí stav [viz rozsudek ze dne 5. srpna 2003, P & O European Ferries (Vizcaya) a Diputación Foral de Vizcaya v. Komise,
T‑116/01 a T‑118/01
, Recueil,
EU:T:2003:217
, body
a
a citovaná judikatura].
V judikatuře byl tedy rozsudek RSV v. Komise, bod
výše (
EU:C:1987:502
), vyložen tak, že pro směr, kterým Soudní dvůr postupoval, měly rozhodující roli konkrétní okolnosti věci, ve které byl vydán (v tomto smyslu viz rozsudky Itálie v. Komise, bod
výše,
EU:C:2004:240
, bod
; Itálie v. Komise, bod
výše,
EU:C:2004:234
, bod
; Diputación Foral de Álava a další v. Komise, bod
výše,
EU:T:2009:314
, bod
, jakož i Diputación Foral de Álava a další v. Komise, bod
výše,
EU:T:2009:316
, bod
). Konkrétně byla zohledněna skutečnost, že podpora, o kterou se jednalo v rozsudku RSV v. Komise, bod
výše (
EU:C:1987:502
), byla poskytnuta dříve, než Komise v souvislosti s ní zahájila formální vyšetřovací řízení. Dále byla, byť teprve po vyplacení, Komisi formálně oznámena. Souvisela navíc s dodatečnými náklady spojenými s podporami, které Komise schválila, a týkala se odvětví, které bylo od roku 1977 příjemcem podpor schválených Komisí. Posuzování slučitelnosti podpory konečně nevyžadovalo hlubší rešerše.
Soubor mimořádných okolností věci, ve které byl vydán rozsudek RSV v. Komise, bod
výše (
EU:C:1987:502
), přitom v projednávané věci chybí. Je sice pravda, že Komise – stejně jako ve věci, ve které byl vydán rozsudek RSV v. Komise, bod
výše (
EU:C:1987:502
) – měla v okamžiku, kdy zůstávala zdánlivě nečinná, dobrou znalost sporného osvobození, a mohla si tedy vytvořit názor na soulad tohoto osvobození s pravidly v oblasti státních podpor, takže v tomto ohledu již nemusela provádět hlubší rešerše. Jiné podstatné okolnosti zohledněné v rozsudku RSV v. Komise, bod
výše (
EU:C:1987:502
), ovšem v projednávané věci nenastaly. Konkrétně byla v projednávané věci sporná podpora poskytována poté, co Komise zahájila formální vyšetřovací řízení týkající se sporného osvobození.
To zásadně odlišuje konkrétní okolnosti věci, ve které byl vydán rozsudek RSV v. Komise, bod
výše (
EU:C:1987:502
), od okolností v projednávané věci.
Mimoto nelze ztrácet ze zřetele, že Soudní dvůr v bodě 52 rozsudku ze dne 11. listopadu 2004, Demesa a Territorio Histórico de Álava v Komise (
C‑183/02 P a C‑187/02 P
, Sb. rozh.,
EU:C:2004:701
), v souvislosti s mimořádnými okolnostmi, které by mohly legitimně odůvodnit očekávání příjemce protiprávní podpory, že tato podpora je v souladu s právními předpisy, rozhodl, že jakákoli zdánlivá nečinnost Komise postrádá význam, pokud jí nebyl režim podpory oznámen. To platí i v případě, kdy byl režim podpor – stejně jako v projednávaných věcech – prováděn, aniž byla dodržena povinnost podat předběžné oznámení o provedení, vyžadovaná judikaturou Lorenz (viz výše bod 220), a tedy aniž byl zcela dodržen postup upravený v článku 88 ES (viz judikaturu citovanou výše v bodě 214). Zdánlivá nečinnost Komise po dobu 43 měsíců od odpovědi Irska na poslední žádost Komise o doplňující informace (viz výše bod 241) tudíž v projednávané věci nemá – ačkoli je v rozporu se zásadou respektování přiměřené lhůty – z hlediska uplatnění pravidel v oblasti státních podpor na spornou podporu, která byla provedena protiprávně, zvláštní význam. Nestačí proto ke konstatování, že nastaly mimořádné okolnosti, které by u společnosti AAL mohly znovu vyvolat legitimní očekávání, že sporná podpora je v souladu s právními předpisy v oblasti státních podpor. Z toho vyplývá, že pouhé porušení zásady respektování přiměřené lhůty k přijetí rozhodnutí „oxid hlinitý I“ v projednávané věci nebránilo tomu, aby Komise v tomto rozhodnutí nařídila navrácení sporné podpory.
Argumenty vycházející z nedodržení přiměřené lhůty je tedy třeba zamítnout.
K argumentu Irska vycházejícímu z nedodržení lhůty 18 měsíců podle čl. 7 odst. 6 nařízení č. 659/1999 je třeba poznamenat, že toto ustanovení stanoví jen tolik, že v případě oznámených podpor „Komise vyvine nejvyšší úsilí, aby přijala rozhodnutí ve lhůtě 18 měsíců od zahájení [formálního vyšetřovacího] řízení“. Z tohoto článku nevyplývá, že by pouhé uplynutí v něm zmíněné lhůty bránilo Komisi v možnosti požadovat – s výhradou promlčecí lhůty deseti let podle čl. 15 odst. 1 nařízení č. 659/1999 – navrácení podpor. Článek 7 odst. 6 nařízení č. 659/1999 totiž stanoví, že „[p]o uplynutí lhůty uvedené v odstavci 6 Komise rozhodne ve lhůtě dvou měsíců na základě jí dostupných informací, pokud o to dotyčný stát požádá“. Tento argument musí proto být jako neopodstatněný odmítnut.
Argument AAL vycházející z toho, že Komise veřejně uvítala, že Rada přijala směrnici 2003/96, je irelevantní, neboť skutečnost, že článkem 18 odst. 1 směrnice 2003/96 ve spojení s čl. 28 odst. 2 téže směrnice bylo Irsku povoleno pokračovat od 1. ledna 2003 v uplatňování sporného osvobození, je pro účely případného legitimního očekávání společnosti AAL ohledně legality sporného osvobození z hlediska pravidel v oblasti státních podpor bezvýznamná. Ke dni, kdy čl. 18 odst. 1 směrnice 2003/96 nabyl účinnosti, tedy k 1. lednu 2003, musela být totiž společnost AAL informována o probíhajícím formálním vyšetřovacím řízení týkajícím se sporného osvobození a o tom, že sporné osvobození musela v souladu s článkem 88 ES povolit Komise, pokud představovalo státní podporu. Tuto situaci nemohla změnit skutečnost, že dne 27. října 2003 byla přijata a dne 31. října 2003 vstoupila v platnost směrnice 2003/96, v jejímž bodě 32 odůvodnění je výslovně uvedeno, že tato směrnice „nepředjímá výsledek případných řízení o státní podpoře, která mohou proběhnout na základě článků 87 [ES] a 88 [ES]“ (v tomto smyslu viz obdobně rozsudek Komise v. Irsko a další, bod
výše,
EU:C:2013:812
, bod
). Článek 18 odst. 1 směrnice 2003/96 tudíž nemohl po zveřejnění rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení vyvolat u společnosti AAL legitimní očekávání ohledně legality sporného osvobození z hlediska pravidel v oblasti státních podpor.
Stran argumentů žalobců, vycházejících z toho, že Komise v dané věci nevydala příkaz k pozastavení sporné podpory podle čl. 11 odst. 1 nařízení č. 659/1999, postačí připomenout, jak bylo již učiněno výše v bodě 79, že toto ustanovení neukládá Komisi, aby v případě splnění určitých podmínek vydala příkaz k pozastavení, nýbrž stanoví jen možnost takový příkaz vydat, pokud to považuje za nezbytné. Z toho vyplývá, že AAL nemůže v projednávané věci dovozovat žádný závěr z toho, že Komise nepovažovala za nutné vydat příkaz k pozastavení podpory. Tento argument musí proto být jako neopodstatněný odmítnut.
V souvislosti s argumentem AAL vycházejícím z dlouhodobých investic, které realizovala ve svém závodě na výrobu oxidu hlinitého vybudovaném v regionu Shannon, je třeba poukázat na to, že v dané věci Komise tyto investice nezohlednila oprávněně. AAL nemůže důvodně tvrdit, že tyto investice realizovala na základě svého případného legitimního očekávání, že tyto investice budou moci být splaceny zejména díky prospěchu, který bude čerpat ze sporného osvobození až do 31. prosince 2006. V této souvislosti plyne z prohlášení samotné společnosti AAL uvedených v jejích písemnostech, že dotčené investice byly „zadány na podzim roku 2003“, tedy poté, co bylo dne 2. února 2002 zveřejněno rozhodnutí Komise o zahájení formálního vyšetřovacího řízení. Jak plyne z bodů 221 až 225 tohoto rozsudku, AAL přitom nemohla po tomto zveřejnění mít již legitimní očekávání, že sporné osvobození je v souladu s pravidly v oblasti státních podpor ani že Komise bude moci nařídit navrácení sporného osvobození, pokud představuje státní podporu. Jak bylo již zmíněno výše v bodě 258, přijetí směrnice 2003/96, jejíž ustanovení upravují jen harmonizaci právních předpisů týkajících se spotřebních daní, nemohla po zveřejnění rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení vyvolat u společnosti AAL legitimní očekávání, že sporná podpora je v souladu s pravidly v oblasti státních podpor a že nebude nařízeno její navrácení podle týchž pravidel. AAL v každém případě nijak nedoložila, že by při realizaci těchto investic brala v potaz legitimní očekávání, že tyto investice budou moci být splaceny zejména díky prospěchu, který bude čerpat ze sporného osvobození až do 31. prosince 2006. Jedna z investic byla ostatně realizována v rámci soutěže, konkrétně Irish Capacity 2005 Competition, ve které AAL v roce 2003 zvítězila. Komise tudíž v napadeném rozhodnutí důvodně nezohlednila legitimní očekávání, jehož se v projednávané věci dovolává AAL, a sice že investice realizované v jejím závodě na výrobu oxidu hlinitého vybudovaném v regionu Shannon budou moci být splaceny zejména díky prospěchu, který bude čerpat ze sporného osvobození až do 31. prosince 2006. Tento argument musí tedy být jako neopodstatněný odmítnut.
Konečně tvrzení Irska, že AAL nebyla před 31. prosincem 2003 schopná v případě vrácení podpory poskytnuté na základě sporného osvobození pokrýt své ztráty, nelze přijmout, neboť v replice ve věci T‑50/06 RENV II, ve které bylo formulováno, není rozvedeno ani podepřeno.
S ohledem na všechny předchozí úvahy je třeba konstatovat, že žalobci v projednávané věci neprokázali, že by nastaly mimořádné okolnosti, na jejichž základě by společnost AAL mohla důvodně věřit, že Komise již nemá pochybnosti a vůči spornému osvobození nemá námitky, což by bránilo tomu, aby Komise v napadeném rozhodnutí nařídila navrácení sporné podpory.
Třetí žalobní důvod vznesený na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II a čtvrtý žalobní důvod vznesený na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II je tudíž třeba jako neopodstatněné zamítnout.
K výtce vycházející z porušení zásady respektování přiměřené lhůty, uvedené v rámci čtvrtého žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II, a k pátému žalobnímu důvodu vznesenému na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II, vycházejícímu z porušení zásady respektování přiměřené lhůty, zásady právní jistoty a zásady řádné správy v souvislosti s nepřiměřeně dlouhým trváním formálního vyšetřovacího řízení
V rámci čtvrtého žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II Irsko v podstatě vytýká Komisi, že tím, že napadené rozhodnutí přijala s velkým časovým odstupem, porušila zásadu respektování přiměřené lhůty (viz výše body 45 a 51).
V rámci pátého žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II AAL tvrdí, že Komise tím, že rozhodnutí „oxid hlinitý I“ přijala se zpožděním, neboť k jeho přijetí došlo více než 43 měsíců poté, co Komise v dubnu 2002 obdržela odpověď Irska na svou poslední žádost o doplňující informace, porušila zásadu respektování přiměřené lhůty, zásadu právní jistoty a zásadu řádné správy.
Komise navrhuje, aby byly tato výtka a tento žalobní důvod zamítnuty jako neopodstatněné.
V této souvislosti je třeba připomenout, že základní požadavek právní jistoty brání tomu, aby Komise mohla donekonečna oddalovat výkon svých pravomocí (rozsudky ze dne 14. července 1972, Geigy v. Komise,
52/69
, Recueil,
EU:C:1972:73
, body
a
, a Falck a Acciaierie di Bolzano v. Komise, bod
výše,
EU:C:2002:524
, bod
).
Kromě toho dodržování přiměřené lhůty pro přijetí rozhodnutí na konci správních řízení Komisí v oblasti politiky hospodářské soutěže představuje uplatnění zásady řádné správy (viz rozsudek ze dne 20. října 2011, Eridania Sadam v. Komise,
T‑579/08
,
EU:T:2011:608
, bod
a citovaná judikatura). V oblasti státních podpor má tedy Komise, rozhodne-li se zahájit formální vyšetřovací řízení, přiměřenou lhůtu pro ukončení tohoto řízení (usnesení ze dne 11. července 1979, Fédération nationale des producteurs de vins de table et vins de pays v. Komise,
59/79
, Recueil,
EU:C:1979:188
, s. 2425, s. 2428).
V projednávané věci, jak bylo již uvedeno výše v bodě 248, byla doba vyšetřování sporné podpory vskutku nepřiměřená.
Porušení povinnosti dodržet přiměřenou lhůtu ovšem odůvodňuje zrušení rozhodnutí přijatého po uplynutí této lhůty jen tehdy, pokud tímto porušením došlo i k zásahu do práva dotyčných podniků na obhajobu. Pokud není prokázáno, že nepřiměřeně dlouhá délka řízení ovlivnila možnost dotčených podniků se účinně bránit, nemá porušení zásady přiměřené lhůty vliv na platnost správního řízení, a tedy jej lze analyzovat pouze jako příčinu škody, které se lze dovolávat před unijním soudem [viz rozsudek Eridania Sadam v. Komise, bod
výše,
EU:T:2011:608
, bod
a citovaná judikatura].
V každém případě je třeba připomenout, že ve fázi přezkumu uvedené v čl. 88 odst. 2 ES zúčastněné strany, jako AAL v projednávané věci, mají pouze právo účastnit se správního řízení v přiměřeném rozsahu s ohledem na okolnosti projednávaného případu a nemohou se dovolávat práva na obhajobu přiznaného osobám, proti nimž bylo řízení zahájeno (viz rozsudek Eridania Sadam v. Komise, bod
výše,
EU:T:2011:608
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávané věci žalobci netvrdí, že by Komise ve formálním vyšetřovacím řízení porušila právo společnosti AAL být vyslechnuta a účastnit se řízení v přiměřeném rozsahu s ohledem na okolnosti daného případu.
Výtku vycházející z porušení zásady respektování přiměřené lhůty, uvedenou v rámci čtvrtého žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II, i pátý žalobní důvod vznesený na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II je tudíž třeba jako neopodstatněné zamítnout.
Vzhledem k tomu, že všechny žalobní důvody a výtky vznesené na podporu těchto žalob byly zamítnuty, musí být v celém rozsahu zamítnuty i tyto žaloby.
K nákladům řízení
Podle článku 219 jednacího řádu Tribunálu rozhoduje Tribunál v rozhodnutích vydaných po zrušení jeho rozhodnutí a vrácení věci o nákladech souvisejících s řízeními zahájenými před ním a s řízením o kasačním opravném prostředku před Soudním dvorem. Vzhledem k tomu, že Soudní dvůr v rozsudcích Komise v. Irsko a další, bod
výše (
EU:C:2009:742
), a Komise v. Irsko a další, bod
výše (
EU:C:2013:812
), rozhodl, že o nákladech řízení bude rozhodnuto později, přísluší Tribunálu, aby v tomto rozsudku rozhodl i o nákladech řízení souvisejících s těmito řízeními o kasačních opravných prostředcích.
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Nicméně podle čl. 135 odst. 1 jednacího řádu může Tribunál v souladu s požadavky ekvity výjimečně rozhodnout, že účastník řízení, který neměl úspěch ve věci, ponese vlastní náklady řízení a nahradí pouze část nákladů řízení vynaložených druhým účastníkem řízení. Podle čl. 135 odst. 2 téhož jednacího řádu může Tribunál uložit účastníku řízení, a to i když měl úspěch ve věci, částečnou nebo i úplnou náhradu nákladů řízení, odůvodňuje-li to jeho chování, a to i před zahájením řízení. Tribunál může zejména uložit náhradu nákladů řízení orgánu, jehož rozhodnutí nebylo zrušeno, a to v důsledku vady tohoto rozhodnutí, která mohla vést žalobce k podání žaloby (viz obdobně rozsudek ze dne 9. září 2010, Evropaïki Dynamiki v. Komise,
T‑387/08
,
EU:T:2010:377
, bod
a citovaná judikatura).
Žalobci neměli ve věci úspěch. Při posuzování projednávaných žalob bylo ovšem výše v bodě 248 konstatováno, že Komise porušila při přijímání napadeného rozhodnutí zásadu respektování přiměřené lhůty, což mohlo vést žalobce k podání této žaloby, aby dosáhli konstatování tohoto porušení. Za těchto okolností má Tribunál za to, že je spravedlivé ve věcech T‑50/06, T‑50/06 RENV I a T‑50/06 RENV II uložit Irsku, aby neslo vlastní náklady řízení a nahradilo tři čtvrtiny nákladů řízení vynaložených Komisí, a Komisi aby nesla čtvrtinu vlastních nákladů řízení, a ve věcech T‑69/06, T‑69/06 RENV I a T‑69/06 RENV II uložit společnosti AAL, aby nesla vlastní náklady řízení a nahradila tři čtvrtiny nákladů řízení vynaložených Komisí, a Komisi aby nesla čtvrtinu vlastních nákladů řízení. Ve věci T‑69/06 R je naproti tomu namístě uložit společnosti AAL náhradu všech nákladů řízení. Co se týče věcí C‑89/08 P a C‑272/12 P, je vzhledem k tomu, že v každé z nich stálo proti Komisi pět účastníků řízení, třeba podle klíče pro rozdělení použitého ve věcech T‑50/06, T‑50/06 RENV I a T‑50/06 RENV II, jakož i ve věcech T‑69/06, T‑69/06 RENV I a T‑69/06 RENV II, uložit Irsku a společnosti AAL, aby nesly vlastní náklady řízení a nahradily každá tři dvacetiny – tedy jednu pětinu ze tří čtvrtin – nákladů řízení vynaložených Komisí, a Komisi aby nesla jednu pětinu vlastních nákladů řízení.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (první rozšířený senát)
rozhodl takto:

1)
Žaloby se zamítají.

2)
Irsko ponese vlastní náklady řízení a nahradí tři čtvrtiny nákladů řízení vynaložených Evropskou komisí ve věcech T‑50/06, T‑50/06 RENV I a T‑50/06 RENV II a tři dvacetiny nákladů řízení vynaložených Komisí ve věcech C‑89/08 P a C‑272/12 P.

3)
Aughinish Alumina Ltd ponese vlastní náklady řízení, nahradí tři čtvrtiny nákladů řízení vynaložených Komisí ve věcech T‑69/06, T‑69/06 RENV I a T‑69/06 RENV II a tři dvacetiny nákladů řízení vynaložených Komisí ve věcech C‑89/08 P a C‑272/12 P a v plném rozsahu nahradí náklady řízení ve věci T‑69/06 R.

4)
Komise ponese jednu čtvrtinu vlastních nákladů řízení vynaložených ve spojených věcech T‑50/06 a T‑69/06, ve spojených věcech T‑50/06 RENV I a T‑69/06 RENV I a ve spojených věcech T‑50/06 RENV II a T‑69/06 RENV II a jednu pětinu vlastních nákladů řízení vynaložených ve věcech C‑89/08 P a C‑272/12 P.

Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Gervasoni
Madise
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 22. dubna 2016.
Podpisy.
Obsah

Skutečnosti předcházející sporu2

Sporné osvobození2

Správní řízení3

Rozhodnutí „oxid hlinitý I“4

Řízení a návrhová žádání účastníků řízení5

Právní otázky8

Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení zásady právní jistoty, zásady estoppel a čl. 8 odst. 5 směrnice 92/81, a čtvrtému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení zásady estoppel a ze zneužití pravomoci, které byly vzneseny na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II, a ke druhému žalobnímu důvodu vznesenému na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II, vycházejícímu z porušení zásady právní jistoty a zásady užitečného účinku aktů orgánů, jakož i z překročení pravomocí a ze zneužití pravomoci9

K třetímu žalobnímu důvodu vznesenému na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II, vycházejícímu z nedodržení požadavků vyplývajících z čl. 3 odst. 1 písm. m) ES a z článku 157 ES17

K šestému žalobnímu důvodu vznesenému na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II, vycházejícímu z porušení povinnosti uvést odůvodnění a z porušení čl. 87 odst. 1 ES19

K prvnímu žalobnímu důvodu vznesenému na podporu každé z obou projednávaných žalob, vycházejícímu z nesprávného právního posouzení při kvalifikování sporné podpory vzhledem k článku 88 ES28

K první části prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II a k druhé části prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II, vycházejícím z porušení článku 88 ES a pravidla kodifikovaného v čl. 1 písm. b) bodě iii) nařízení č. 659/1999 a ve věci T‑50/06 RENV II i z porušení procesních pravidel týkajících se existujících režimů podpor, kodifikovaných v článcích 17 a 18 nařízení č. 659/199929

Ke druhé části prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II a k třetí části prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II, vycházejícím z porušení článku 88 ES ve spojení s čl. 1 písm. b) bodem iv) a čl. 15 odst. 3 nařízení č. 659/199936

K třetí části prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II a první části prvního žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II, vycházejícím v podstatě z porušení článku 88 ES a pravidla kodifikovaného v čl. 1 písm. b) bodě i) nařízení č. 659/199941

Ke třetímu žalobnímu důvodu vznesenému na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II, vycházejícímu z porušení zásady ochrany legitimního očekávání, a k čtvrtému žalobnímu důvodu vznesenému na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II, vycházejícímu z porušení zásady ochrany legitimního očekávání a zásady právní jistoty44

K výtce vycházející z porušení zásady respektování přiměřené lhůty, uvedené v rámci čtvrtého žalobního důvodu vzneseného na podporu žaloby ve věci T‑50/06 RENV II, a k pátému žalobnímu důvodu vznesenému na podporu žaloby ve věci T‑69/06 RENV II, vycházejícímu z porušení zásady respektování přiměřené lhůty, zásady právní jistoty a zásady řádné správy v souvislosti s nepřiměřeně dlouhým trváním formálního vyšetřovacího řízení58

K nákladům řízení59
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.