CELEX: 62020CJ0211
Kasační opravný prostředek
Státní podpory
Veřejná záruka poskytnutá veřejnoprávním subjektem
Půjčky ve prospěch tří fotbalových klubů Společenství Valencie (Valencia CF, Hércules CF a Elche CF)
Rozhodnutí prohlašující podpory za neslučitelné s vnitřním trhem
Zrušení rozhodnutí v rozsahu, v němž se týká Valencia CF
Pojem ‚výhoda‘
Závěr týkající se existence výhody
Sdělení o zárukách
Výklad
Povinnost řádné péče příslušející Evropské komisi
Důkazní břemeno
Zkreslení

Svým kasačním opravným prostředkem se Evropská komise domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 12. března 2020, Valencia Club de Fútbol v. Komise (
T‑732/16
,
EU:T:2020:98
), kterým Tribunál zrušil rozhodnutí Komise (EU) 2017/365 ze dne 4. července 2016 o státní podpoře SA.36387 (2013/C) (ex 2013/NN) (ex 2013/CP) poskytnuté Španělskem ve prospěch klubů Valencia Club de Fútbol Sociedad Anónima Deportiva, Hércules Club de Fútbol Sociedad Anónima Deportiva a Elche Club de Fútbol Sociedad Anónima Deportiva (
Úř. věst. 2017, L 55, s. 12
) (dále jen „sporné rozhodnutí“), v rozsahu, v němž se týká Valencia Club de Fútbol SAD (dále jen „Valencia CF“).
Právní rámec
Podle bodu 2.2 sdělení Komise o použití článků 87 a 88 Smlouvy o ES na státní podpory ve formě záruk (
Úř. věst. 2008, C 155, s. 10
, dále jen „sdělení o zárukách“) platí:
„Obvykle je příjemcem podpory dlužník. Jak je uvedeno v bodě 2.1, za riziko by se obvykle měla zaplatit příslušná prémie. Pokud dlužník nemusí platit prémii nebo platí nízkou prémii, je zvýhodněn. Ve srovnání se situací, kdy záruka není poskytnuta, umožňuje státní záruka dlužníkovi získat lepší finanční podmínky na získání půjčky, než jsou podmínky obvyklé na finančních trzích. Obvykle může dlužník díky státní záruce získat nižší úroky a/nebo nabízet nižší zajištění. V některých případech by dlužník nenašel bez státní záruky finanční instituci, která by byla ochotna mu půjčit za jakýchkoli podmínek. Státní záruky tak mohou usnadnit založení nových podniků a umožnit některým podnikům získat peníze na novou činnost. Stejně tak může státní záruka pomoci podniku v úpadku pokračovat v činnosti místo toho, aby byl tento podnik z podnikání vyřazen nebo byl nucen se restrukturalizovat, což vede k možnému narušení hospodářské soutěže.“
Bod 3.1 sdělení o zárukách zní takto:
„Nepřináší-li individuální záruka nebo systém záruk zavedený státem výhodu konkrétnímu podniku, nepředstavuje státní podporu.
V této souvislosti za účelem stanovení, zda konkrétní záruka nebo systém záruk poskytuje výhodu, Soudní dvůr potvrdil […], že by Komise měla při posuzování vycházet z principu investora v tržním hospodářství […] Mělo by se proto počítat se skutečnými možnostmi podniku příjemce podpory získat srovnatelné finanční zdroje na kapitálovém trhu. O státní podporu nejde tehdy, když je poskytnut nový zdroj financování za podmínek, které by byly přijatelné pro soukromý subjekt za normálních podmínek tržního hospodářství […]“
Bod 3.2 písm. a) a d) tohoto sdělení upřesňuje:
„Pokud jde o individuální státní záruky, Komise se domnívá, že splnění všech následujících podmínek je dostačující k vyloučení existence státní podpory:
a)
dlužník nemá finanční potíže.
Aby bylo možné rozhodn[o]ut, zda je třeba mít za to, že dlužník má finanční potíže, mělo by se vycházet z definice stanovené v pokynech Společenství ke státním podporám na záchranu a restrukturalizaci […]
[…]
d)
za záruku se platí běžná tržní cena.
Jak je uvedeno v bodě 2.1, za riziko by se obvykle měla zaplatit příslušná prémie z částky záruky nebo protizáruky. Pokud je cena zaplacená za záruku nejméně stejně vysoká jako odpovídající záruční prémie, kterou lze nalézt na finančních trzích, neobsahuje záruka podporu.
Nelze-li na finančních trzích nalézt odpovídající záruční prémii, kterou by bylo možno použít pro srovnání, je třeba porovnat celkové finanční náklady zaručené půjčky, včetně úrokové sazby půjčky a záruční prémie, s tržní cenou podobné nezaručené půjčky.
V obou případech je třeba při stanovování odpovídající tržní ceny přihlédnout k charakteristikám záruky a příslušné půjčky. To zahrnuje částku a dobu trvání transakce, zajištění poskytnutého dlužníkem a další aspekty majících vliv na hodnocení míry návratnosti, pravděpodobnost neplnění ze strany dlužníka v důsledku jeho finanční situace, jeho oboru činnosti a vyhlídek a dalších hospodářských podmínek. Tato analýza by zejména měla umožnit klasifikaci dlužníka s pomocí hodnocení (ratingu) rizika. Tuto klasifikaci může poskytnout mezinárodně uznávaná ratingová agentura nebo může být dle možností využit interní rating použitý bankou, která poskytla původní půjčku. Komise upozorňuje na souvislost mezi ratingem a mírou neplnění stanovenou mezinárodními finančními institucemi, jejichž práce jsou také veřejně dostupné […] K posouzení souladu prémie s tržní cenou může členský stát použít srovnání cen placených podniky s podobným ratingem na trhu.
Komise proto nebude akceptovat stanovení záruční prémie v jediné sazbě údajně odpovídající standardu pro celé odvětví.“
Bod 3.6 uvedeného sdělení stanoví:
„Nesplnění některé z podmínek stanovených v bodech 3.2 až 3.5 neznamená, že se záruka nebo systém záruk automaticky považuje za státní podporu. Jsou-li nějaké pochybnosti o tom, zda plánovaná záruka nebo systém záruk představuje státní podporu, mělo by to být oznámeno Komisi.“
Bod 4.1 uvedeného sdělení stanoví:
„Nevyhovuje-li individuální záruka nebo systém záruk principu investora v tržním hospodářství, má se za to, že obsahuje státní podporu. Prvek státní podpory je pak třeba kvantifikovat, aby se mohlo ověřit, zda podpora splňuje podmínky zvláštní výjimky pro státní podporu. V zásadě se za prvek státní podpory považuje rozdíl mezi příslušnou tržní cenou záruky poskytnuté individuálně […] a skutečnou cenou hrazenou za dané opatření.
[…]
Při výpočtu prvku podpory v záruce bude Komise věnovat zvláštní pozornost těmto prvkům:
a)
zda v případě individuálních záruk má dlužník finanční potíže. […] [podrobnosti viz bod 3.2 písm. a)].
Komise připomíná, že společnostem majícím potíže [podnikům v obtížích] by případný tržní ručitel v okamžiku poskytnutí záruky účtoval vysokou prémii odpovídající očekávané míře pravděpodobnosti neplnění. Je-li pravděpodobnost, že dlužník nebude schopen splatit půjčku zvláště vysoká, nemusí tato tržní sazba existovat a v mimořádných situacích může prvek podpory v záruce dosáhnout stejné výše jako částka skutečně krytá zárukou;
[…]
d)
zda byly při stanovování tržní záruční prémie, z níž se vypočítává jejím porovnáním se skutečně placenou prémií prvek podpory, zohledněny zvláštní charakteristiky dané záruky a půjčky […] [podrobnosti viz bod 3.2 písm. d)].“
Bod 4.2 téhož sdělení stanoví:
„Pro individuální záruku by se měl grantový ekvivalent záruky vypočítat jako rozdíl mezi tržní cenou záruky a skutečně hrazenou cenou.
Tam, kde se na trhu neposkytují záruky pro příslušný typ transakce, není pro záruku k dispozici tržní cena. V takovém případě by se měl [je nutno] prvek podpory vypočítat stejným způsobem jako grantový ekvivalent zvýhodněné půjčky, a sice jako rozdíl mezi zvláštní tržní úrokovou mírou, která by pro danou společnost platila bez záruky, a sazbou získanou na základě státní záruky po odečtení zaplacené prémie. Není-li k dispozici tržní úroková míra a přeje-li si daný členský stát použít k aproximaci referenční úrokovou sazbu […], Komise zdůrazňuje, že se na výpočet míry podpory v individuální záruce vztahují podmínky stanovené ve sdělení o referenčních sazbách. To znamená, že je třeba věnovat náležitou pozornost přirážce k základní sazbě, která má zohlednit příslušný rizikový profil operace pokryté zárukou a podniku, jemuž je záruka poskytována, a poskytnutého zajištění.“
Skutečnosti předcházející sporu a sporné rozhodnutí
Valencia CF je profesionální fotbalový klub se sídlem ve Valencii ve Španělsku. Fundación Valencia (nadace Valencie, dále jen „FV“) je nezisková organizace, která byla založena s cílem zachovat, šířit a podporovat sportovní, kulturní a sociální aspekty klubu Valencia CF a jeho vztah s fanoušky.
Dne 5. listopadu 2009 poskytla Instituto Valenciano de Finanzas (dále jen „IVF“), finanční instituce Generalitat Valenciana (regionální samospráva Valencie, Španělsko), FV záruku za bankovní úvěr ve výši 75 milionů eur, který poskytla Bancaja, pomocí kterého FV nabyla 70,6 % akcií Valencia CF (dále jen „opatření 1“).
Záruka pokrývala 100 % jistiny úvěru plus úroky a náklady zajištěné transakce. FV musela hradit IVF roční prémii za záruku ve výši 0,5 %. Jako protizáruku obdržela IVF zástavní právo jako druhá v pořadí k akciím Valencia CF získaným FV. Doba trvání příslušného úvěru činila šest let. Jeho úroková sazba činila nejprve 6 % v prvním roce a poté „Euro Interbank Offered Rate“ (Euribor) 1 rok navýšený o marži ve výši 3,5 % s minimální sazbou 6 %. Byl rovněž uplatněn poplatek za poskytnutí záruky ve výši 1 %. Podle splátkového kalendáře měly být úroky spláceny od srpna 2010 a jistina ve dvou splátkách ve výši 37,5 milionu eur dne 26. srpna 2014 a dne 26. srpna 2015. Splácení zajištěného úvěru (jistiny a úroků) mělo být financováno prodejem akcií Valencia CF získaných FV.
Dne 10. listopadu 2010 navýšila IVF záruku ve prospěch FV o 6 milionů eur s cílem dosáhnout zvýšení stávajícího úvěru poskytnutého ze strany Bancaja o tutéž částku, aby bylo možné pokrýt platbu jistiny, úroků a nákladů v důsledku nesplacení úroků, které měly být v souvislosti se zajištěným úvěrem uhrazeny dne 26. srpna 2010 (dále jen „opatření 4“).
Poté, co byla Komise informována o existenci údajných státních podpor poskytnutých regionální samosprávou Valencie v podobě záruk za bankovní úvěry ve prospěch Elche Club de Fútbol SAD, Hércules Club de Fútbol SAD a Valencia CF, vyzvala dne 8. dubna 2013 Španělské království, aby se k těmto informacím vyjádřilo. Španělské království jí odpovědělo dne 27. května a dne 3. června 2013.
Dopisem ze dne 18. prosince 2013 oznámila Komise tomuto členskému státu své rozhodnutí zahájit formální vyšetřovací řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU, kterým vyzvala zúčastněné k podání připomínek a zejména v bodech 27 až 29 a 51 odůvodnění tohoto rozhodnutí upřesnila:
„(27)
V projednávaném případě Komise neví, jaká je referenční hodnota pro odpovídající záruční prémii, která by mohla být na finančním trhu nabídnuta pro záruky podobné zárukám poskytnutým IVF. Nicméně se na první pohled nezdá, že by roční prémie za záruku ve výši 0,5 % za nabytí akcií Valencia CF […] odrážela riziko nesplacení zajištěných půjček, jelikož se zdá, že klub Valencia CF […] byl k datu poskytnutí dotčených záruk v obtížích. […]
(28)
Komise rovněž poznamenává, že záruky byly poskytnuty podnikům, které se zjevně nacházejí v obtížích, a navíc pokrývají 100 % zaručených částek. To naznačuje, že subjekty na trhu nejsou ochotny nést riziko platební neschopnosti příjemců. Komise tedy pochybuje, že by příjemci mohli získat dotčené záruky za tuto cenu a za těchto podmínek na trhu. Kromě toho Komise pochybuje o tom, že by bez státní záruky byla finanční instituce ochotna poskytnout příjemcům jakoukoli půjčku.
(29)
S ohledem na výše uvedené má tedy Komise v této fázi za to, že záruky poskytnuté státem v letech 2008, 2010 a 2011 poskytly výhodu subjektům, které byly příjemci půjček. […]
[…]
(51)
Komise pochybuje, že IVF poskytla dotčené záruky v souladu s tržními kritérii, zejména po přezkoumání finanční situace a vyhlídek na životaschopnost subjektů, které v konečném důsledku obdržely půjčky. […]“
Z bodů 2 až 5 odůvodnění sporného rozhodnutí zaprvé vyplývá, že během formálního vyšetřovacího řízení obdržela Komise v letech 2013 až 2016 připomínky, informace, další informace a doplňující informace zejména od Španělského království, IVF, FV, jakož i Valencia CF, a zadruhé, že se dne 29. ledna 2015 útvary Komise, španělské orgány, zástupci IVF a zástupci Valencia CF setkali v Bruselu.
Ve sporném rozhodnutí Komise zejména konstatovala, že opatření 1 a 4 představují podpory, které jsou protiprávní a neslučitelné s vnitřním trhem, a to ve výši 19193000 eur a 1188000 eur, a Španělskému království uložila zajistit okamžité a účinné navrácení uvedených podpor.
V oddíle 7.1 tohoto rozhodnutí, nadepsaném „Existence státní podpory“, Komise zejména uvedla:
„[…]
(77)
[…] již od června 2007 a v době, kdy byla přijata opatření 1 a 4, byl klub Valencia CF v obtížích ve smyslu bodu 11 pokynů pro podporu na záchranu a restrukturalizaci z roku 2004 […]
[…]
(80)
Zároveň Komise uvádí, že […] Valencia CF […] nebyl v mimořádně obtížné situaci ve smyslu bodu 2.2 a bodu 4.1 písm. a) sdělení o zárukách […] v letech předcházejících okamžiku, kdy byla posuzovaná opatření poskytnuta […]
[…]
(82)
[…] Na základě výše uvedených skutečností Komise trvá na tom, že klub Valencia CF byl v době poskytnutí opatření 1 a 4 v obtížích.
(83)
Závěrem se Komise domnívá, že na základě skutečnosti, že uvedené tři kluby byly ve finančních obtížích předtím, než byla opatření provedena, lze mít za to, že jejich rating odpovídá kategorii CCC […]
[…]
(85)
Pokud jde o prvek podpory v opatřeních, z nichž všechna zahrnují státní záruky, Komise vzala v úvahu oddíly 2.2 a 3.2 sdělení o zárukách […]. Sdělení o zárukách […] stanoví, že plnění určitých podmínek by mohlo Komisi stačit k vyloučení přítomnosti státní podpory, například že dlužník není ve finančních obtížích a že záruka nepokrývá více než 80 % nesplaceného úvěru nebo jiného finančního závazku. Pokud však dlužník nesplatí rizikovou cenu záruky, je zvýhodněn. Pokud je navíc dlužník podnikem ve finančních obtížích, bez státní záruky by nenašel finanční instituci, která by byla ochotna mu půjčit za jakýchkoli podmínek.
(86)
V tomto ohledu Komise nesouhlasí s argumentem Španělska, že podmínky sdělení o zárukách […] jsou splněny. Uplatněním těchto kritérií na daný případ Komise shledává, že:
a)
[klub] Valencia CF […] [byl] v době poskytnutí opatření 1 […] a 4 ve finančních obtížích (viz 70. až 82. bod odůvodnění) [viz body 70 až 82 odůvodnění].
[…]
c)
nelze mít za to, že roční prémie za záruku ve výši 0,5 % – 1 % účtovaná za dotčené záruky odráží riziko nesplacení zaručených úvěrů s ohledem na obtíže [klubu] Valencia CF […] a zejména na je[ho] vysoký poměr dluhu k vlastnímu kapitálu, nebo skutečnost, že v době dotčených opatření [vykazoval] zápornou hodnotu vlastního kapitálu.
(87)
Na základě výše uvedených skutečností Komise dospěla k závěru, že opatření 1 […] a 4 nesplňují podmínky stanovené ve sdělení o zárukách […], a zastává proto názor, že příjemci by opatření za stejných podmínek na trhu nedosáhli, a tato opatření tedy poskytla příjemcům nepatřičnou výhodu.
[…]“
V oddíle 7.2 uvedeného rozhodnutí, nadepsaném „Vyčíslení podpory“, Komise v bodě 93 odůvodnění zejména uvedla:
„Podle oddílu 4.2 sdělení o zárukách […] má Komise za to, že pro každou záruku se výše podpory rovná subvenčnímu prvku záruky, tj. výši vyplývající z rozdílu mezi úrokovou sazbou úvěru skutečně uplatňovanou díky státní záruce plus poplatek za záruku [navýšené o záruční prémii] na straně jedné a úrokovou sazbou, která by se na úvěr uplatnila bez státní záruky, na straně druhé. Komise uvádí, že z důvodu omezeného počtu připomínek k obdobným transakcím [omezeného počtu podobných transakcí] na trhu toto měřítko neposkytuje [neumožňuje] smysluplné srovnání. Komise proto použije příslušnou referenční sazbu, která činí 1000 bazických bodů s ohledem na obtíže tří fotbalových klubů a velmi nízkou hodnotu zajištění úvěrů, plus 124–149 bazických bodů jako základní sazby ve Španělsku v době opatření podpory. Každý úvěr je ve skutečnosti zajištěn zástavním právem k akciím získaným v klubech. Tyto kluby však byly v obtížích, tj. provozovaly činnost vedoucí ke ztrátě, a neexistoval žádný věrohodný plán životaschopnosti, který by prokázal, že tyto činnosti začnou svým akcionářům přinášet zisky. Ztráty klubů byly tedy zahrnuty v hodnotě akcií těchto klubů, tudíž hodnota těchto akcií jako zajištění úvěru se téměř rovnala nule. Na základě výpočtů Komise by výše podpory v posuzovaných opatřeních činila 20,381 milionu EUR v případě klubu Valencia CF (19,193 milionu EUR v rámci opatření 1 a 1,188 milionu EUR v rámci opatření 4) […] Komise provedla tyto výpočty:
a)
Pro opatření 1: použitá úroková sazba ve výši 6,5 % se odečte od použitelné tržní úrokové sazby ve výši 11,45 %, tj. 1000 bazických bodů pro klub Valencia CF a 145 bazických bodů jako základní sazba pro Španělsko v listopadu 2009 […] Výsledek se vynásobí úvěrem ve výši 75 milionů EUR a skutečným trváním úvěru v délce 5,17 let. Konečný výsledek činí 19,193 milionu EUR.
[…]
d)
Pro opatření 4: použitá úroková sazba ve výši 6,5 % se odečte od použitelné tržní úrokové sazby ve výši 11,45 %, tj. 1000 bazických bodů pro klub Valencia CF a 145 bazických bodů jako základní sazba pro Španělsko v listopadu 2010 […] Výsledek se vynásobí úvěrem ve výši 6 milionů EUR a zbývající dobou skutečného trvání úvěru v délce 4 roky. Konečný výsledek činí 1,188 milionu EUR.“
Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 20. října 2016 Valencia CF podal žalobu znějící na zrušení sporného rozhodnutí.
Na podporu této žaloby vznesl klub Valencia CF osm žalobních důvodů, z nichž první a třetí vycházely ze zjevně nesprávného posouzení při kvalifikaci výhody a při výpočtu výše podpory.
Napadeným rozsudkem Tribunál vyhověl prvnímu a třetímu žalobnímu důvodu, a proto zrušil sporné rozhodnutí, pokud jde o opatření 1 a 4.
Návrhová žádání účastníků řízení
Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zrušil napadený rozsudek v rozsahu, v němž se týká opatření 1;
–
vrátil věc Tribunálu a
–
určil, že o nákladech řízení bude rozhodnuto později.
Valencia CF a Španělské království navrhují, aby Soudní dvůr kasační opravný prostředek zamítl a uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Ke kasačnímu opravnému prostředku
Na podporu svého kasačního opravného prostředku Komise uplatňuje jediný důvod kasačního opravného prostředku vycházející z nesprávného výkladu pojmu „hospodářská výhoda“ ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU v bodech 124 až 138 napadeného rozsudku, který je důsledkem nejprve nesprávného výkladu sporného rozhodnutí a sdělení o zárukách a dále nedodržení mezí jejího důkazního břemene a její povinnosti řádné péče a konečně ze zkreslení skutkového stavu.
Valencia CF zpochybňuje zejména přípustnost tohoto kasačního opravného prostředku.
K přípustnosti
Argumentace účastníků řízení
Valencia CF má zaprvé za to, že Komise s výjimkou obecného odkazu na body 124 až 138 napadeného rozsudku neuvedla s požadovanou přesností body uvedeného rozsudku, které zpochybňuje.
Zadruhé podle Valencia CF se Komise omezuje na zopakování svých vlastních žalobních důvodů a argumentů již uvedených před Tribunálem ohledně povinnosti uvést odůvodnění, která jí přísluší, takže se pouze snaží dosáhnout přezkumu žaloby tím, že navrhuje nové posouzení skutkového stavu.
Zatřetí Valencia CF tvrdí, že sdělení o zárukách není nástrojem pozitivního unijního práva, takže jeho případné porušení nelze kvalifikovat jako „právní otázku “ ve smyslu článku 58 statutu Soudního dvora Evropské unie, kterou by Soudní dvůr mohl analyzovat v rámci kasačního opravného prostředku.
Komise s touto argumentací nesouhlasí.
Závěry Soudního dvora
Z článku 256 SFEU, čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora, jakož i čl. 168 odst. 1 písm. d) a článku 169 jednacího řádu Soudního dvora vyplývá, že kasační opravný prostředek musí přesným způsobem uvádět kritizované části rozsudku nebo usnesení, jehož zrušení je navrhováno, jakož i právní argumenty, kterými je tento návrh konkrétně podpořen. Podle ustálené judikatury Soudního dvora kasační opravný prostředek, který se omezuje na zopakování žalobních důvodů a argumentů již předložených Tribunálu, tento požadavek nesplňuje. Takový kasační opravný prostředek totiž ve skutečnosti představuje návrh směřující k dosažení prostého nového přezkumu žaloby podané Tribunálu, což je mimo pravomoc Soudního dvora (rozsudek ze dne 24. března 2022, Hermann Albers v. Komise,
C‑656/20 P
, nezveřejněný,
EU:C:2022:222
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávané věci Komise zaprvé na rozdíl od toho, co tvrdí Valencia CF, přesně uvedla vytýkané části napadeného rozsudku, jakož i právní argumenty, které konkrétně podporují její návrh na zrušení tohoto rozsudku.
Zadruhé se tento orgán neomezuje ani na opakování žalobních důvodů a argumentů již předložených před Tribunálem, ale konkrétně zpochybňuje výklad nebo aplikaci unijního práva Tribunálem.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že jestliže navrhovatel zpochybňuje výklad nebo aplikaci unijního práva Tribunálem, právní otázky přezkoumané v prvním stupni mohou být v rámci kasačního opravného prostředku znovu projednány. Kdyby totiž navrhovatel nemohl kasační opravný prostředek takto opřít o důvody a argumenty již použité před Tribunálem, ztrácelo by řízení o kasačním opravném prostředku částečně smysl (rozsudek ze dne 24. března 2022, Hermann Albers v. Komise,
C‑656/20 P
, nezveřejněný,
EU:C:2022:222
, bod
a citovaná judikatura).
Zatřetí na rozdíl od toho, co tvrdí Valencia CF, může otázka, zda se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když zkoumal, zda Komise postupovala v souladu se sdělením o zárukách či nikoli, vyvolávat právní otázky ve smyslu článku 58 statutu Soudního dvora Evropské unie, které tak může Soudní dvůr analyzovat v rámci kasačního opravného prostředku.
Z ustálené judikatury totiž vyplývá, že přezkum, který má provést Komise, při použití zásady soukromého subjektu, musí být komplexním hospodářským posouzením (rozsudek ze dne 11. listopadu 2021, Autostrada Wielkopolska v. Komise a Polsko,
C‑933/19 P
,
EU:C:2021:905
, bod
, jakož i citovaná judikatura), v jehož rámci má tento orgán široký prostor pro posouzení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. září 2014, CB v. Komise,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, bod
a citovaná judikatura).
Podle ustálené judikatury se Komise přijetím pravidel chování a informováním prostřednictvím jejich zveřejnění, že je bude používat na případy, na něž se vztahují, sama omezuje při uplatňování uvedeného prostoru pro posouzení a nemůže se v zásadě od těchto pravidel odchýlit, jinak jí hrozí sankce z důvodu porušení obecných právních zásad, jako je zásada rovného zacházení nebo ochrana legitimního očekávání (rozsudky ze dne 2. prosince 2010, Holland Malt v. Komise,
C‑464/09 P
,
EU:C:2010:733
, bod
, a ze dne 3. září 2020, Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland a další v. Komise,
C‑817/18 P
,
EU:C:2020:637
, bod
a citovaná judikatura).
Komise je však v konkrétní oblasti státních podpor vázána jí přijatým právním rámcem, pokud se neodchyluje od norem Smlouvy o FEU a pokud jeho aplikace neporušuje obecné právní zásady, jako je zásada rovného zacházení (rozsudek ze dne 3. září 2020, Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland a další v. Komise,
C‑817/18 P
,
EU:C:2020:637
, bod
, jakož i citovaná judikatura).
Jak přitom vyplývá zejména z bodů 3.1 a 4.1 sdělení o zárukách, toto sdělení obsahuje pravidla toho, jak bude postupovat, oznámená Komisí, která se týkají zejména uplatňování jejího prostoru pro uvážení při provádění komplexních hospodářských posouzení na základě zásady soukromého subjektu.
Z toho vyplývá, že kasační opravný prostředek je přípustný v plném rozsahu.
K věci samé
Argumentace účastníků řízení
Zaprvé Komise tvrdí, že Tribunál nesprávně vyložil sporné rozhodnutí, když v bodě 138 napadeného rozsudku uvedl, že tento orgán měl za to, že pro dotčenou záruku neexistuje tržní cena. V bodě 93 písm. a) odůvodnění sporného rozhodnutí totiž uvedla úrokovou sazbu na trhu, kterou stanovila ve výši 11,45 % poté, co nejprve zanalyzovala situaci Valencia CF ke dni poskytnutí záruky, dále měla za to, že by klubu byl přidělen úvěrový rating kategorie CCC a nakonec analyzovala charakteristiky dotčené záruky.
V tomto ohledu se nesprávný výklad sporného rozhodnutí provedený Tribunálem podle Komise opírá především o posouzení, která Tribunál uvedl v bodech 124 až 130 napadeného rozsudku.
Konkrétně v bodě 124 napadeného rozsudku Tribunál při výkladu bodu 85 odůvodnění sporného rozhodnutí nezohlednil skutečnost, že Komise hlavně zpochybnila cenu, za kterou byla záruka získána, a nikoli možnost získat záruku nebo půjčku na trhu, což je potvrzeno následnou úvahou spočívající na nedostatečnosti zaplacené ceny. V bodě 125 napadeného rozsudku měl Tribunál s ohledem na obsah bodu 93 písm. a) odůvodnění sporného rozhodnutí nesprávně za to, že Komise neuvedla tržní cenu pro ohodnocení dotčené prémie.
V bodě 126 napadeného rozsudku Tribunál zaprvé učinil dedukce založené na nesprávném posouzení uvedených bodů 124 a 125 tohoto rozsudku, podle kterého Komise nevyhledala tržní cenu, se kterou by bylo možné srovnat dotčenou prémii. Zadruhé nesprávně tvrdil, že Komise nepřezkoumala všechny relevantní charakteristiky záruky a příslušného úvěru, zejména existenci zajištění poskytnutého dlužníkem. Komise totiž vycházela z těchto charakteristik a zajištění, aby v bodě 93 odůvodnění sporného rozhodnutí určila tržní cenu záruky.
Zadruhé Komise tvrdí, že Tribunál nesprávně vyložil sdělení o zárukách. Tribunál tím, že měl v bodech 132 až 134 napadeného rozsudku za to, že Komise předpokládala, že žádná finanční instituce nemohla ručit podniku v obtížích, že sdělení o zárukách nestanoví žádnou obecnou domněnku tohoto druhu, a protoKomise toto sdělení nesprávně uplatnila a porušila svou povinnost provést celkové posouzení se zohledněním veškerých relevantních okolností daného případu, které by jí umožnilo určit, zda by žalobkyně v prvním stupni zjevně nezískala srovnatelné úlevy od soukromého hospodářského subjektu, se dopustil následujícího nesprávného odůvodnění:
–
nesprávně předpokládal, že Komise vyloučila existenci tržní ceny pro takovou záruku, jako je záruka posuzovaná v projednávané věci;
–
měl nesprávně za to, že použití referenčních sazeb je srovnatelné s domněnkou, přestože Komise podrobně vysvětlila, že použití těchto sazeb je nedílnou součástí empirického šetření, jehož cílem bylo stanovit ukazatel tržní ceny záruky;
–
nesprávně vyložil sdělení o zárukách tak, že stanoví přísnou hierarchii mezi tržními metodami a referenčními metodami, přestože toto sdělení takovou hierarchii nezavádí a obě tyto metody mají za cíl určit tržní cenu záruky a spočívají na údajích o trhu;
–
měl nesprávně za to, že použití referenční sazby vede k nesplnění povinnosti Komise provést celkové posouzení zohledňující všechny skutečnosti relevantní v projednávané věci, které jí umožňují určit, zda by Valencia CF nezískal srovnatelné úlevy od soukromého subjektu, jelikož tato referenční sazba se použije v souvislosti s podrobnou analýzou situace podniku, který je příjemcem podpory, a charakteristikami záruky a příslušného úvěru, což je analýza, kterou Tribunál mimoto uvedl v bodech 62 až 105 napadeného rozsudku a
–
sám v rámci analýzy provedené v bodech 132 až 134 napadeného rozsudku porušil požadavky týkající se celkového posouzení vyplývajícího z judikatury tím, že přiznal rozhodující význam vyhledávání čistě hypotetických a velmi nepravděpodobných transakcí, jejichž relevance není zjevná v situaci, kdy celkové posouzení provedené Komisí na základě klíčových objektivních skutečností jasně prokazuje, že dotčená záruka nebyla poskytnuta za tržní cenu.
V každém případě Komise tvrdí, že při výpočtu referenční sazby v souladu s bodem 4.2 sdělení o zárukách určila tržní cenu dotčeného financování. Stejně tak provedla celkové posouzení výhody, když zohlednila situaci Valencia CF ke dni poskytnutí záruky a jeho úvěrového ratingu kategorie CCC, jakož i charakteristiky dotčené záruky.
Zatřetí má Komise za to, že jí Tribunál uložil nadměrné povinnosti řádné péče a nadměrné důkazní břemeno, když měl v bodech 131 až 138 napadeného rozsudku za to, že Komise dostatečně nezkoumala, zda na finančních trzích existuje odpovídající referenční záruční prémie, předpokládala, že žádná finanční instituce nebude jednat jako ručitel za společnost v obtížích, a předpokládala, že neexistuje tržní cena za podobný nezajištěný úvěr. Konkrétně měl Tribunál v bodě 137 napadeného rozsudku nesprávně za to, že Komise měla povinnost vyžádat si od dotyčného členského státu nebo z jiných zdrojů informace týkající se existence úvěrů podobných úvěru, který je základem sporné transakce.
Komise uvádí, že v bodech 27 až 29, 50 a 51 odůvodnění rozhodnutí o zahájení řízení uvedla, že klub Valencia CF je podnikem v obtížích, že řada parametrů naznačuje, že prémie zaplacená za záruku neodpovídá tržní ceně a že nic nenasvědčuje tomu, že by na trhu existovaly podobné transakce. Vyjádřila tak pochybnosti o existenci podobných záruk na finančním trhu, které by mohly sloužit jako referenční hodnota, a uvedla, že se zdá, že subjekty na trhu nebyly ochotny nést riziko platební neschopnosti příjemců. V tomto rozhodnutí rovněž vyzvala Španělské království a zúčastněné, aby v tomto ohledu předložili připomínky a vyzvala tento členský stát, aby jí poskytl všechny relevantní informace pro posouzení podpory.
FV přitom ve svém vyjádření uvedla, že neví, zda na trhu existují podobné záruky, které by mohly sloužit jako reference pro záruční prémii.
Vzhledem k tomu, že Komise v rozhodnutí o zahájení řízení uvedla odůvodnění založené na obtížích Valencia CF a charakteristikách dotčené záruky a jelikož nic nenasvědčovalo tomu, že by na trhu existovaly podobné transakce, což bylo potvrzeno zúčastněnými stranami, unesla své důkazní břemeno. Její povinnost řádné péče neznamená, že musí vyhledávat skutečnosti, jejichž existence je nepravděpodobná nebo čistě hypotetická. Výzva v rozhodnutí o zahájení řízení podle ní stačila k tomu, aby jí členský stát a zúčastnění sdělili podobné transakce, pokud existují.
Podle Komise je v zásadě na členském státu, který tvrdí, že jednal jako soukromý subjekt, aby prověřil, zda na trhu existovaly podobné transakce. Veřejné orgány a příjemce opatření mají lepší možnost zjistit existenci podobných transakcí než Komise. Kromě toho nelze po Komisi požadovat, aby předložila negativní důkazy. Napadený rozsudek tak podle Komise narušil křehkou rovnováhu, která vyplývá z formálního vyšetřovacího řízení a která podmiňuje jeho životaschopnost.
Napadený rozsudek je mimoto v rozporu s judikaturou vycházející zejména z rozsudku ze dne 2. dubna 1998, Komise v. Sytraval a Brink’s France (
C‑367/95 P
,
EU:C:1998:154
, bod
), podle něhož nelze Komisi vytýkat, že nezohlednila případné skutkové nebo právní okolnosti, které jí mohly být předloženy v průběhu správního řízení, ale které předloženy nebyly, jelikož tento orgán nemá povinnost z úřední povinnosti a na základě dohadů zkoumat, které skutečnosti mu mohly být předloženy. Může totiž vycházet z uceleného souboru faktorů, které se jeví jako spolehlivé a pro komplexní posouzení běžné úrovně záruky disponuje prostorem pro uvážení na základě informací poskytnutých zúčastněnými stranami.
Komise tvrdí, že Soudní dvůr zejména v rozsudku ze dne 26. března 2020, Larko v. Komise (
C‑244/18 P
,
EU:C:2020:238
), uznal, že výše podpory obsažené v záruce dotčené ve věci, v níž byl vydán uvedený rozsudek, byla stanovena na základě posouzení obtíží podniku, aniž byl uplatněn požadavek týkající se konkrétnějších údajů o trhu.
Obecně řečeno, pokud jde o prokázání existence podpory, Komise má za to, že je povinna využít svých zvláštních vyšetřovacích pravomocí pouze tehdy, když nemá dostatečné důkazy k prokázání existence podpory, když si je vědoma existence důležitého prvku, který nemá k dispozici a jenž může ovlivnit její posouzení existence podpory, nebo když lze důvodně předpokládat, že informace, které má k dispozici, jsou neúplné. Žádná z těchto situací v projednávané věci nenastala. Konkrétně na rozdíl od toho, co naznačuje Tribunál v bodě 136 napadeného rozsudku, Komise neměla žádný důvod předpokládat, že informace, které měla k dispozici, byly kusé a mohla mít za to, že měla k dispozici všechny nezbytné relevantní informace.
Začtvrté má Komise za to, že Tribunál zkreslil skutkový stav, když v bodě 137 napadeného rozsudku uvedl, že její šetření týkající se podmínek na trhu a existence transakcí podobných záručnímu úvěru se omezilo na pochybnosti vyjádřené v rozhodnutí o zahájení řízení a že Komise neuplatnila žádný jiný důkaz získaný během správního řízení, který by podpořil její závěr o nedostatku srovnatelných transakcí. Vzhledem k tomu, že FV se ve svém vyjádření k rozhodnutí o zahájení řízení zaměřila na téma podobných záruk na trhu, založila Komise své závěry ohledně neexistence podobné transakce na trhu rovněž na relevantních informacích poskytnutých příjemcem.
Valencia CF a Španělské království tuto argumentaci zpochybňují.
Závěry Soudního dvora
Na prvním místě, pokud jde o zkreslení skutkového stavu, kterého se Tribunál údajně dopustil v bodě 137 napadeného rozsudku a které je třeba zkoumat v první řadě, je třeba připomenout, že pokud navrhovatel tvrdí, že Tribunál zkreslil důkazy, musí podle článku 256 SFEU, čl. 58 prvního pododstavce Statutu Soudního dvora Evropské unie a čl. 168 odst. 1 písm. d) jednacího řádu Soudního dvora přesně uvést, jaké důkazy Tribunál zkreslil, a prokázat chyby v analýze, které při jeho posouzení vedly k tomuto zkreslení. Podle ustálené judikatury musí navíc zkreslení zjevně vyplývat z písemností ve spise, aniž je nutné znovu posuzovat skutkový stav a důkazy (rozsudek ze dne 11. listopadu 2021, Autostrada Wielkopolska v. Komise a Polsko,
C‑933/19 P
,
EU:C:2021:905
, bod
, jakož i citovaná judikatura).
V tomto ohledu stačí konstatovat, že i když Komise tvrdí, že své závěry týkající se neexistence podobné transakce na trhu založila rovněž na relevantních informacích předložených příjemcem, nepodpořila toto tvrzení žádným konkrétním odkazem na takovou úvahu ve sporném rozhodnutí.
V každém případě, jak ostatně Komise zdůrazňuje, FV se omezila na tvrzení, že nevěděla, zda na trhu existují podobné záruky, což je tvrzení, které odkazuje na „odpovídající referenční záruční prémii na finančních trzích“, a nikoli na existenci „tržní ceny za podobný nezajištěný úvěr“, která je jediná uvedena v bodě 137 napadeného rozsudku.
Za těchto podmínek nelze mít za to, že bod 137 napadeného rozsudku vykazuje zkreslení, které zjevně vyplývá z písemností ve spise.
Na druhém místě, pokud jde o údajně nesprávný výklad bodů 85 a 93 odůvodnění sporného rozhodnutí v bodech 124 až 126 a 138 napadeného rozsudku, stačí uvést, že tento výklad vychází z nesprávného výkladu napadeného rozsudku.
Z úvah Tribunálu uvedených v bodech 124 až 137 tohoto rozsudku totiž jednoznačně vyplývá, že tvrzení uvedené v bodě 138 uvedeného rozsudku, podle kterého Komise konstatovala, „že […] neexistovala tržní cena za podobný nezajištěný úvěr“, odkazuje výlučně na konstatování Komise, které bylo provedeno v bodě 93 odůvodnění sporného rozhodnutí, podle kterého „[omezený počet obdobných transakcí] na trhu […] [neumožňuje] smysluplné srovnání“„mezi úrokovou sazbou úvěru skutečně uplatňovanou díky státní záruce plus poplatek za záruku [navýšené o záruční prémii] na straně jedné a úrokovou sazbou, která by se na úvěr uplatnila bez státní záruky, na straně druhé“, a nikoli na následující konstatování v uvedeném bodě 93 odůvodnění, že „Komise proto použije příslušnou referenční sazbu“ za účelem určení tržní ceny dotčené záruční prémie.
Na třetím místě, pokud jde o údajně nesprávný výklad sdělení o zárukách ze strany Tribunálu, je třeba zaprvé konstatovat, že argument, podle kterého Tribunál nesprávně předpokládal, že Komise vyloučila existenci tržní ceny za takovou záruku, jako je záruka zkoumaná v projednávané věci, vychází ze stejné chyby při výkladu napadeného rozsudku uvedené v předchozím bodě.
Zadruhé z nesprávného výkladu napadeného rozsudku vyplývá rovněž výtka vůči Tribunálu, že měl nesprávně za to, že použití referenčních sazeb je srovnatelné s domněnkou. Jak totiž vyplývá z bodů 132 až 134 napadeného rozsudku, Tribunál neměl za to, že použití referenčních sazeb je srovnatelné s domněnkou. Naproti tomu zdůraznil, že Komise v rozporu se sdělením o zárukách předpokládala, že by žádný finanční ústav nejednal jako ručitel podniku v obtížích.
Kromě toho měl v bodech 135 až 137 napadeného rozsudku za to, že není právně dostačujícím způsobem podloženo tvrzení Komise, podle kterého „[omezený počet podobných transakcí na trhu]“ neumožňuje smysluplné srovnání mezi úrokovou sazbou úvěru skutečně uplatňovanou díky státní záruce navýšené o záruční prémii na straně jedné a úrokovou sazbou, která by se na úvěr uplatnila bez státní záruky, na straně druhé. Tribunál se v této souvislosti omezil na to, že v bodě 130 napadeného rozsudku vzal na vědomí použití referenčních sazeb Komisí, aniž takový odkaz kvalifikoval jako „domněnku“.
Zatřetí na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, sdělení o zárukách stanoví hierarchii mezi metodami, které mají být použity ke zjištění a vyčíslení prvku podpory určitého opatření.
Nejprve, jak uvedl generální advokát v bodech 48 až 55 svého stanoviska, bod 3.2 písm. d) tohoto sdělení ve svém prvním pododstavci stanoví, že Komise musí ověřit, zda je „za riziko“„[zaplacena] příslušná prémie z částky záruky“, vzhledem k tomu, že je-li „cena zaplacená za záruku nejméně stejně vysoká jako odpovídající záruční prémie, kterou lze nalézt na finančních trzích, neobsahuje záruka podporu“.
Dále podle druhého pododstavce bodu 3.2 písm. d) „[n]elze-li na finančních trzích nalézt odpovídající záruční prémii“, „je třeba porovnat celkové finanční náklady zaručené půjčky, včetně úrokové sazby půjčky a záruční prémie, s tržní cenou podobné nezaručené půjčky“.
Z toho vyplývá, že první metoda, připomenutá v bodě 65 tohoto rozsudku, musí být ověřena v první řadě, a pokud neexistuje odpovídající referenční záruční prémie na finančních trzích, musí být použita druhá metoda připomenutá v předchozím bodě tohoto rozsudku. Tato hierarchie metod pro zjištění prvku podpory opatření je podpořena bodem 4.2 sdělení o zárukách, který ve svém prvním pododstavci potvrzuje, že „pro individuální záruku by se měl grantový ekvivalent záruky vypočítat jako rozdíl mezi tržní cenou záruky a skutečně hrazenou cenou“ a ve svém druhém pododstavci upřesňuje, že pouze v případě, že se na trhu neposkytují záruky pro příslušný typ transakce a že není pro záruku k dispozici tržní cena, je třeba pro vyčíslení prvku podpory použít druhou metodu.
Tato metoda používá jako srovnávací prvek podle druhého pododstavce bodu 3.2 písm. d) tohoto sdělení „tržní cenu podobné nezaručené půjčky“ a podle znění druhého pododstavce bodu 4.2 uvedeného sdělení „tržní úrokovou míru, která by pro danou společnost platila bez záruky“.
Konečně z druhého pododstavce bodu 4.2 sdělení o zárukách vyplývá, že Komise může použít posledně uvedenou metodu založenou na „referenční sazbě“ pouze „[n]ení-li k dispozici tržní úroková míra a přeje-li si daný členský stát použít k aproximaci referenční úrokovou sazbu“. Konkrétně použití imperativního výrazu „je nutno vypočítat“ ve druhé větě druhého pododstavce tohoto bodu naznačuje, že Komise ohraničila svůj prostor pro uvážení při volbě metody používané ke zjištění a vyčíslení prvku podpory opatření, takže při nemožnosti použít první metodu musí použít druhou metodu, pokud existuje tržní úroková sazba, a že tedy může použít referenční sazbu pouze tehdy, když tržní úroková sazba neexistuje.
Začtvrté tvrzení, že Tribunál měl nesprávně za to, že použití referenční sazby jako takové znamená nesplnění povinnosti Komise provést celkové posouzení s přihlédnutím ke všem relevantním skutečnostem v projednávané věci, které jí umožňují určit, zda by Valencia CF nezískal srovnatelné úlevy od soukromého subjektu, vychází z nesprávného výkladu napadeného rozsudku.
Z bodu 134 napadeného rozsudku totiž jednoznačně vyplývá, že posouzení Tribunálu, podle kterého Komise tuto povinnost nesplnila, vyplývá výlučně z konstatování Tribunálu obsaženého v témže bodě napadeného rozsudku, podle kterého „Komise proto porušila sdělení o zárukách, kterým je vázána, když se domnívala, že by žádný finanční ústav nejednal jako ručitel podniku v obtížích a tudíž, že na trhu nebyla dostupná žádná referenční záruční prémie“. Nic v tomto bodě však neumožňuje dospět k závěru, že tímto tvrzením měl Tribunál za to, že použití referenční sazby samo o sobě znamená nesplnění uvedené povinnosti.
Zapáté vzhledem k tomu, že se Tribunál v analýze provedené v bodech 132 až 134 napadeného rozsudku omezil na ověření, zda Komise provedla své posouzení v souladu s požadavky, které si sama stanovila přijetím sdělení o zárukách, nemůže obstát tvrzení tohoto orgánu, podle kterého Tribunál sám porušil požadavky týkající se požadovaného celkového posouzení.
Na čtvrtém místě, pokud jde o meze důkazního břemene a povinnost řádné péče příslušející Komisi, je třeba připomenout, že vzhledem k cíli sledovanému v čl. 107 odst. 1 SFEU, jímž je zajistit nenarušenou hospodářskou soutěž, a to i soutěž mezi veřejnoprávními podniky a soukromými podniky, tak nemůže pojem „podpora“ ve smyslu tohoto ustanovení zahrnovat opatření přijaté ve prospěch podniku ze státních prostředků, pokud by tento podnik mohl získat totéž zvýhodnění za okolností odpovídajících obvyklým podmínkám na trhu. Podmínky, za nichž bylo takové zvýhodnění poskytnuto, tedy musí být v zásadě posuzovány na základě zásady soukromého subjektu (rozsudek ze dne 11. listopadu 2021, Autostrada Wielkopolska v. Komise a Polsko,
C‑933/19 P
,
EU:C:2021:905
, bod
a citovaná judikatura).
Proto pokud se zásada soukromého hospodářského subjektu použije, patří ke skutečnostem, které je Komise povinna zohlednit při prokazování existence státní podpory, a nepředstavuje tedy výjimku, jež by se uplatnila pouze na žádost členského státu, pokud bylo konstatováno, že jsou naplněny znaky pojmu „státní podpora“ uvedené v čl. 107 odst. 1 SFEU rozsudek ze dne 11. listopadu 2021, Autostrada Wielkopolska v. Komise a Polsko,
C‑933/19 P
,
EU:C:2021:905
, bod
a citovaná judikatura).
Je tedy na Komisi, aby prokázala, zejména s ohledem na informace poskytnuté dotčeným členským státem, že nejsou splněny podmínky pro použití zásady soukromého hospodářského subjektu, takže dotčený státní zásah představuje výhodu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU (rozsudek ze dne 11. listopadu 2021, Autostrada Wielkopolska v. Komise a Polsko,
C‑933/19 P
,
EU:C:2021:905
, bod
a citovaná judikatura).
V tomto rámci je na Komisi, aby učinila celkové posouzení a zohlednila všechny relevantní skutečnosti daného případu, které jí umožní určit, zda by podnik, který je příjemcem podpory, zjevně nezískal srovnatelné úlevy od takového soukromého hospodářského subjektu (rozsudek ze dne 11. listopadu 2021, Autostrada Wielkopolska v. Komise a Polsko,
C‑933/19 P
,
EU:C:2021:905
, bod
a citovaná judikatura).
V tomto ohledu je třeba pokládat za relevantní všechny informace, které by mohly nezanedbatelným způsobem ovlivnit rozhodovací proces soukromého hospodářského subjektu, který je průměrně obezřetný a pečlivý a nachází se v situaci, jež se co možná nejvíce podobá situaci veřejnoprávního subjektu (rozsudek ze dne 11. listopadu 2021, Autostrada Wielkopolska v. Komise a Polsko,
C‑933/19 P
,
EU:C:2021:905
, bod
a citovaná judikatura).
Kromě toho je Komise v zájmu řádného uplatňování základních pravidel Smlouvy o FEU týkajících se státních podpor povinna provést pečlivý a nestranný přezkum dotyčných opatření, aby měla při přijímání konečného rozhodnutí k tomuto účelu úplné a spolehlivé poznatky (rozsudek ze dne 11. listopadu 2021, Autostrada Wielkopolska v. Komise a Polsko,
C‑933/19 P
,
EU:C:2021:905
, bod
a citovaná judikatura).
Komise se nemůže domnívat, že podnik získal výhodu, jež zakládá státní podporu, tím, že se opře pouze o záporný předpoklad, založený na neexistenci informací umožňujících dojít k opačnému závěru, chybí-li jiné poznatky, které mohou pozitivně prokázat existenci takové výhody (rozsudek ze dne 10. prosince 2020, Comune di Milano v. Komise,
C‑160/19 P
,
EU:C:2020:1012
, bod
a citovaná judikatura).
Ukáže-li se tedy, že by kritérium soukromého investora mohlo být použito, je Komise povinna požádat dotyčný členský stát o všechny relevantní informace, které jí umožní ověřit, zda jsou splněny podmínky pro použitelnost této zásady a jejího použití (rozsudek ze dne 10. prosince 2020, Comune di Milano v. Komise,
C‑160/19 P
,
EU:C:2020:1012
, bod
a citovaná judikatura).
Vzhledem k tomu, že Komise nebyla přímo obeznámena s okolnostmi, za kterých bylo rozhodnutí o investici přijato, musí se pro účely použití tohoto kritéria do značné míry opírat o objektivní a ověřitelné skutečnosti, které předložil dotčený členský stát (rozsudek ze dne 10. prosince 2020, Comune di Milano v. Komise,
C‑160/19 P
,
EU:C:2020:1012
, bod
).
I když se jedná o případ členského státu, který neplní svou povinnost spolupracovat tím, že neposkytl Komisi informace, jež mu nařídila sdělit, musí tento orgán zakládat svá rozhodnutí na poznatcích majících určitou spolehlivost a soudržnost, které jsou dostačujícím základem pro závěr, že podnik získal výhodu, jež zakládá státní podporu, a které tudíž mohou podpořit závěry, k nimž tento orgán dochází (rozsudek ze dne 26. března 2020, Larko v. Komise,
C‑244/18 P
,
EU:C:2020:238
, bod
a citovaná judikatura).
Z toho vyplývá, že při přezkumu existence a legality státní podpory může být nezbytné, aby Komise případně překročila rámec pouhého přezkumu skutkových a právních okolností, se kterými byla seznámena (rozsudek ze dne 2. září 2021, Komise v. Tempus Energy a Tempus Energy Technology,
C‑57/19 P
,
EU:C:2021:663
, bod
a citovaná judikatura).
Naproti tomu z této judikatury nelze vyvodit, že Komise musí z vlastního podnětu a při neexistenci jakékoliv indicie v tomto smyslu vyhledat všechny informace, které by mohly vykazovat spojitost s věcí, která jí byla předložena, i kdyby takové informace byly veřejně dostupné (rozsudek ze dne 2. září 2021, Komise v. Tempus Energy a Tempus Energy Technology,
C‑57/19 P
,
EU:C:2021:663
, bod
, jakož i citovaná judikatura).
Proto musí být legalita rozhodnutí ve věci státních podpor posouzena unijním soudem v závislosti na informacích, které mohla mít Komise k dispozici ke dni, kdy toto rozhodnutí přijala, včetně informací, které se zdály být relevantní pro posouzení, které mělo být provedeno v souladu s judikaturou připomenutou v bodech 75 a 76 tohoto rozsudku a které mohla na svou žádost získat v průběhu správního řízení (rozsudek ze dne 11. listopadu 2021, Autostrada Wielkopolska v. Komise a Polsko,
C‑933/19 P
,
EU:C:2021:905
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávané věci z bodů 132 až 135 a 137 napadeného rozsudku vyplývá, že Tribunál měl za to, že Komise se přijetím sdělení o zárukách zavázala ověřit, zda existuje „odpovídající referenční záruční prémie nabízená na finančních trzích“ nebo „tržní cena podobné nezaručené půjčky“ před použitím referenční sazby. Dále měl za to, že tento orgán tuto povinnost nesplnil, jelikož konstatování neexistence odpovídající referenční záruční prémie nabízené na finančních trzích je výsledkem porušení tohoto sdělení a že konstatování neexistence tržní ceny podobné nezajištěné půjčky není právně dostačujícím způsobem doloženo.
V tomto ohledu zaprvé ze zjištění učiněných v bodech 64 až 68 tohoto rozsudku vyplývá, že Tribunál právem rozhodl, že Komise si přijetím uvedeného sdělení uložila povinnost ověřit, zda „existuje“ odpovídající referenční záruční prémie nabízená na finančních trzích, a pokud tomu tak není, zda „existuje“ tržní cena podobné nezaručené půjčky před použitím referenční sazby.
Zadruhé, jak uvedl Tribunál zejména v bodech 124 až 126 napadeného rozsudku, nic ve sporném rozhodnutí nenaznačuje, že by Komise ověřila, zda existuje odpovídající referenční záruční prémie nabízená na finančních trzích. Komise totiž v bodě 86 písm. c) tohoto rozhodnutí pouze vyloučila, že „roční prémie za záruku ve výši 0,5 % – 1 % účtovaná za dotčené záruky odráží riziko nesplacení zaručených úvěrů s ohledem na obtíže [klubu] Valencia CF“. Kromě toho v oddíle 7.2 sporného rozhodnutí, který se týká vyčíslení podpory, zahájila Komise svůj přezkum v bodě 93 odůvodnění přímo druhou etapou, spočívající v ověření, zda existuje tržní cena podobného nezaručeného úvěru.
Jediným vysvětlením, které vyplývá ze sporného rozhodnutí ohledně tohoto přístupu, je to, že tento orgán měl za to, že pro podnik v obtížích neexistuje odpovídající referenční záruční prémie nabízená na finančních trzích.
Jak však uvedl Tribunál v bodech 127 a 133 napadeného rozsudku, taková logika naráží na sdělení o zárukách, které ve svém bodě 4.1 písm. a) rozlišuje u „[podniků v obtížích]“ případy, v nichž „by případný tržní ručitel […] účtoval vysokou prémii odpovídající očekávané míře pravděpodobnosti neplnění“, od případů kdy je „pravděpodobnost, že dlužník nebude schopen splatit půjčku zvláště vysoká, nemusí tato tržní sazba existovat“.
Z toho vyplývá, že podle tohoto sdělení posouzení, podle něhož byl klub Valencia CF při poskytnutí opatření 1 v obtížích, samo o sobě nestačí k tomu, aby bylo možné konstatovat, že na finančních trzích neexistuje odpovídající referenční záruční prémie, jelikož takové konstatování vyžaduje přinejmenším dodatečnou analýzu týkající se očekávaného rizika neplnění závazků.
V tomto ohledu Tribunál kromě toho v bodě 128 napadeného rozsudku uvedl, že Komise rozlišila zejména v bodech 77 a 80 odůvodnění sporného rozhodnutí mezi různými druhy obtíží a dospěla k závěru, že i když se Valencia CF při poskytnutí tohoto opatření nacházel v obtížích ve smyslu pokynů z roku 2004 pro záchranu a restrukturalizaci, nenacházel se „ve stavu vážné krize“ ve smyslu bodu 4.1 písm. a) sdělení o zárukách. Z toho vyplývá, že Tribunál mohl mít za to, že Komise ve sporném rozhodnutí neprokázala, že pravděpodobnost, že Valencia CF nebude moci splatit půjčku, byla „zvláště vysoká“ ve smyslu uvedeného bodu 4.1 písm. a).
Tribunál se tedy nedopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že Komise nesplnila svou povinnost zohlednit všechny relevantní skutečnosti dané věci a že na rozdíl od toho, co tvrdí tento orgán, Tribunál nerozšířil povinnost řádné péče příslušející tomuto orgánu nad rámec toho, co si tento orgán stanovil přijetím uvedeného sdělení.
Zatřetí, jak konstatoval Tribunál v bodech 131, 135 a 137 napadeného rozsudku, nic ve sporném rozhodnutí ani žádný důkaz předložený Tribunálu nepodporují tvrzení Komise v bodě 93 odůvodnění sporného rozhodnutí, podle něhož „z důvodu omezeného počtu připomínek k obdobným transakcím [omezeného počtu podobných transakcí] na trhu“ referenční hodnota tržní ceny podobné nezaručené půjčky „neposkytuje [neumožňuje] smysluplné srovnání“.
V tomto ohledu, jak uvedl generální advokát v bodech 79 a 80 svého stanoviska, tento orgán vyvodil ze svého vlastního konstatování, že Valencia CF byl při poskytnutí opatření 1 v obtížích, nejen to, že žádná finanční instituce neposkytla záruku ve prospěch tohoto klubu, ale rovněž to, že bylo vyloučeno, že by mohla existovat podobná nezaručená půjčka.
Vzhledem k tomu, že existence odpovídající referenční záruční prémie nabízené na finančních trzích i tržní cena podobné nezaručené půjčky může být v souladu se sdělením o zárukách určující pro konstatování existence státní podpory a pro její vyčíslení, jedná se zde o skutečnosti, které jsou zcela relevantní pro posouzení, které má Komise provést, ve smyslu judikatury připomenuté v bodech 75 a 76 tohoto rozsudku.
I když Komise tím, že v bodě 28 rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení vyjádřila své pochybnosti o tom, že finanční instituce má možnost poskytnout bez státní záruky podobnou půjčku klubu Valencia CF, splnila svou povinnost, připomenutou v bodě 80 tohoto rozsudku, tj. požádat dotyčný členský stát o relevantní informace v této věci, je nesporné, že od španělských orgánů neobdržela žádnou odpověď ani neuvedla před Tribunálem žádnou jinou skutečnost, kterou by mohla mít k dispozici při přijetí sporného rozhodnutí.
Za těchto podmínek se jeví, že Komise před Tribunálem neprokázala, že měla k dispozici poznatky mající určitou spolehlivost a soudržnost ve smyslu judikatury připomenuté v bodě 82 tohoto rozsudku, které by jí umožnily tvrdit, že existuje pouze „omezený počet transakcí podobné povahy na trhu“, který „neumožňuje smysluplné srovnání“ s referenční hodnotou tržní ceny podobné nezaručené půjčky.
Jak přitom vyplývá z bodu 52 tohoto rozsudku, sama Komise má za to, že může být povinna využít své zvláštní vyšetřovací pravomoci, zejména pokud nemá k dispozici dostatečné důkazy k prokázání existence podpory nebo je důvodné předpokládat, že údaje, které má k dispozici, jsou neúplné.
Jelikož si totiž Komise přijetím sdělení o zárukách uložila ověřit, zda existuje tržní cena podobného nezaručeného úvěru, mohl mít Tribunál za to, aniž se dopustil nesprávného právního posouzení, že tento orgán byl povinen za takových podmínek, jako jsou podmínky vyplývající ze zjištění učiněných v bodech 93 až 97 tohoto rozsudku, jít nad rámec pouhého přezkumu skutkových a právních okolností, se kterými byl seznámen, ve smyslu judikatury připomenuté v bodě 82 tohoto rozsudku v odpověď na rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení.
Na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, jí Tribunál tímto způsobem neuložil nadměrné povinnosti řádné péče a důkazního břemene, ale omezil se na konstatování, že nesplnila požadavky, které si uložila přijetím uvedeného sdělení. Nevyžadoval totiž, aby tento orgán předložil důkazy o neexistenci transakcí podobné povahy na trhu, ale omezil se na uvedení, že Komise nepodložila své zjištění ani nevyužila možnost, která je jí v souladu s judikaturou připomenutou v bodě 84 tohoto rozsudku poskytnuta, podat v průběhu správního řízení zvláštní žádost španělským orgánům nebo zúčastněným za účelem získání důkazů relevantních pro účely posouzení, které je třeba provést. Tribunál zejména nevyloučil, že k tomu, aby Komise splnila svou povinnost řádné péče a unesla své důkazní břemeno, mohla takovouto zvláštní žádost učinit v rámci výměn uvedených v bodě 14 tohoto rozsudku.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy musí být jediný důvod vznesený na podporu kasačního opravného prostředku, a tudíž i sám kasační opravný prostředek, zamítnuty jako neopodstatněné.
K nákladům řízení
Podle čl. 184 odst. 2 jednacího řádu rozhodne Soudní dvůr o nákladech řízení, není-li kasační opravný prostředek opodstatněný.
Podle čl. 138 odst. 1 tohoto jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě čl. 184 odst. 1 uvedeného jednacího řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
Vzhledem k tomu, že Valencia CF požadoval náhradu nákladů řízení a Komise neměla s jediným důvodem kasačního opravného prostředku ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit, že ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Valencia CF.
A konečně, podle čl. 140 odst. 1 jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku obdobně použije na základě čl. 184 odst. 1 uvedeného jednacího řádu, členské státy a orgány, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, nesou vlastní náklady řízení. Proto Španělské království, jež se účastnilo řízení před Soudním dvorem, ponese vlastní náklady řízení.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

1)
Kasační opravný prostředek se zamítá.

2)
Evropská komise ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vzniklé Valencia Club de Fútbol SAD.

3)
Španělské království ponese vlastní náklady řízení.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: španělština.