CELEX: 62019CJ0193
Преюдициално запитване
Пространство на свобода, сигурност и правосъдие
Контрол по границите, убежище и имиграция
Конвенция за прилагане на Споразумението от Шенген
Справка в Шенгенската информационна система (ШИС) при проверка на заявлението за издаване на разрешение за пребиваване, подадено от гражданин на трета страна, за когото в тази система е подаден сигнал за целите на отказ за влизане
Член 25, параграф 1
Кодекса на шенгенските граници
Условия за влизане на гражданите на трети страни
Член 6, параграфи 1 и 5
Харта на основните права на Европейския съюз
Член 7 и член 24, параграф 2
Отказ за подновяване на разрешение за пребиваване с цел събиране на семейството, с мотива че не е установена със сигурност самоличността на заявителя

Преюдициалното запитване е относно тълкуването на Конвенцията за прилагане на Споразумението от Шенген от 14 юни 1985 година между правителствата на държавите от Икономическия съюз Бенелюкс, Федерална република Германия и Френската република за постепенното премахване на контрола по техните общи граници, подписана в Шенген (Люксембург) на 19 юни 1990 г. и влязла в сила на 26 март 1995 г. (
ОВ L 239, 2000 г., стр. 19
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 1, стр. 183), изменена с Регламент (ЕС) № 265/2010 на Европейския парламент и на Съвета от 25 март 2010 г. (
ОВ L 85, 2010 г., стр. 1
) (наричан по-нататък „КПСШ”), и на Регламент (ЕС) 2016/399 на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 2016 година относно Кодекс на Съюза за режима на движение на лица през границите (Кодекс на шенгенските граници) (
ОВ L 77, 2016 г., стр. 1
, наричан по-нататък „Кодексът на шенгенските граници“).
Запитването е отправено в рамките на спор между A, гамбийски гражданин, и Migrationsverket (Имиграционна служба, Швеция) относно решението, с което последната отхвърля заявлението на A за продължаване на разрешението за пребиваване с цел събиране на семейството, с мотива че не е установена със сигурност неговата самоличност.
Правна уредба
Правото на Съюза
КПСШ
Член 25, параграф 1 от КПСШ гласи:
„Когато дадена държава членка предвижда издаване на разрешение за пребиваване, тя трябва систематично да извършва търсене в Шенгенската информационна система. Когато някоя държава членка предвижда издаване на разрешение за пребиваване на чужд гражданин, за ко[го]то е подаден сигнал за целите на отказ за влизане, тя предварително се консултира с държавата членка, която е подала сигнала, и взема предвид нейните интереси; разрешението за пребиваване се издава само когато има сериозни основания, [и по-специално] такива от хуманитарен характер или свързани с международни задължения.
Когато разрешението за пребиваване бъде издадено, държавата членка, която е подала сигнала, оттегля сигнала, но въпреки това може да включи съответния чужд гражданин в националния си списък на сигнали“.
Кодексът на шенгенските граници
Съгласно член 1, първа алинея от Кодекса на шенгенските граници той „предвижда премахването на граничен контрол на лица, които пресичат вътрешните граници между държавите — членки на Съюза“.
Член 6 от този кодекс е озаглавен „Условия за влизане на граждани на трети страни“ и гласи:
„1.   При планиран престой на територията на държавите членки с продължителност не повече от 90 дни в рамките на всеки 180‑дневен период, при което се отчита 180‑дневният период, предшестващ всеки ден от престоя, за влизането на гражданите на трети страни се прилагат следните условия:
а)
да притежават валиден пътен документ, който дава право на притежателя да преминава границата […];
[…]
г)
да не са регистрирани в ШИС като лица, за които има сигнал за отказ за влизане;
д)
[да] не се смятат за лица, които могат да бъдат заплаха за обществения ред, националната сигурност, здравеопазването или международните отношения на някоя от държавите членки, по-специално да не са регистрирани в националните бази данни на държавите членки като лица, на които не се разрешава влизане на същите основания.
[…]
5.   Чрез дерогация от параграф 1:
[…]
в)
държава членка може да разреши влизане на граждани на трети страни, които не отговарят на едно или повече условия по параграф 1, по хуманитарни причини или такива, свързани с национален интерес, или поради международни задължения. Когато името на гражданина на трета страна попада в обхвата на параграф 1, буква г), държавата членка, която разрешава влизането му на своя територия, уведомява за това останалите държави членки“.
Шведското право
Глава 2, член 1 от Utlänningslag (Закон за чужденците) (SFS 2005, № 716) предвижда:
„Чужденец, който влиза или пребивава в Швеция, трябва да притежава паспорт“.
Глава 5, член 3, първа алинея от същия закон гласи:
„При спазване на разпоредбите на членове 17—17b разрешение за пребиваване се издава на:
1.
всеки чуждестранен гражданин, чийто/чиято съпруг(а) или съжителстващ партньор е с местожителство в Швеция или притежава разрешение за пребиваване в Швеция,
[…]“.
Глава 5, член 8 от посочения закон предвижда:
„С първото решение се издава разрешение за пребиваване на основание на член 3, първа алинея, точка 1 […] с определена продължителност, освен ако:
1.
чужденецът съжителства от дълго време в чужбина със своя съпруг или партньор, или
2.
ако по друг начин изглежда ясно, че връзката е добре установена.
[…]“.
Глава 5, член 16, първа алинея от Закона за чужденците гласи следното:
„Чужденец, на когото съгласно член 8 е издадено разрешение за временно пребиваване на основание наличие на семейни връзки, може да получи отново разрешение за временно или постоянно пребиваване само ако тези връзки продължават да съществуват“.
Глава 5, член 17 а, първа и втора алинея от този закон гласи:
„В посочените в член 3 хипотези издаването на разрешение за пребиваване може да бъде отказано:
1.
в случай на умишлено деклариране на неверни данни или при умишлено премълчаване на обстоятелства, които са от значение за получаването на разрешение за пребиваване; [или]
2.
в случай на осиновяване, сключване на брак или фактическо съжителство с единствената цел чужденецът да се възползва от правото да получи разрешение за пребиваване; или
3.
в случай че чужденецът представлява заплаха за обществения ред или обществената сигурност.
Издаването на разрешение за пребиваване може да бъде отказано и в хипотезите по член 3, първа алинея, точка 1 […], в случай че:
1.
съпрузите или съжителстващите партньори не живеят на семейни начала или нямат намерение да живеят на семейни начала;
[…]“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
На 9 декември 2013 г. шведските органи издават на A, гамбийски гражданин, разрешение за временно пребиваване, за да се присъедини към съпругата си, шведска гражданка.
Преди да влезе на шведска територия, А подал заявление за издаване на разрешение за пребиваване и за да удостовери самоличността си, като доказателство представил паспорт, издаден от неговата страна на произход.
На 9 ноември 2015 г. А подава до Имиграционната служба заявление за продължаване на това разрешение за временно пребиваване.
При разглеждането на това заявление Имиграционната служба получава информация от норвежките власти, че заинтересованото лице е задържано в Норвегия, където в миналото ползвало неколкократно различни чужди самоличности. Освен това, тъй като, ползвайки една от тези самоличности, заинтересованото лице е осъдено в Норвегия и му е наложено наказание лишаване от свобода за притежаване и продажба на наркотични вещества, то било експулсирано, като му била наложена окончателна забрана за достъп до територията на Норвегия и за него бил подаден сигнал в ШИС за целите на отказ на влизане в Шенгенското пространство. Освен това в Швеция било регистрирано друго заявление за издаване на разрешение за пребиваване, подадено в Дакар (Сенегал), като в случая лицето ползвало тази самоличност, а заявлението било отхвърлена, тъй като се основавало на фиктивен брак.
Освен това от предоставените от запитващата юрисдикция отговори на исканията за разяснения от Съда е видно, че от 13 февруари 2018 г. А и съпругата му с шведско гражданство са разведени и нямат общи деца. Тази юрисдикция посочва, че A вече живее във фактическо съжителство с норвежка гражданка, с която имал две ненавършили пълнолетие деца, които също са норвежки граждани.
В отговорите на исканията за разяснения запитващата юрисдикция уточнява също, че норвежките граждани в Швеция се ползват от „почти същите права на пребиваване както и шведските граждани“ съгласно разпоредбите на Северния паспортен съюз, страни по който са по-специално Кралство Швеция и Кралство Норвегия, и че към датата, на която е разгледано заявлението за продължаване на разрешението за пребиваване, единствената връзка, на която се позовава А, е съществуващата връзка с тези норвежки граждани. Запитващата юрисдикция добавя, че макар в националните регистри на населението да се посочва, че последните не живеят в Швеция, тази информация „може да бъде променена във всеки един момент и следователно не е непременно точна“, като „редица причини могат да обяснят обстоятелството защо дадено лице се е регистрирало като емигрирало“. Все пак запитващата юрисдикция пояснява, че регистрираното местоживеене на А е все още в Малмьо (Швеция).
С решение от 2 юни 2017 г. Миграционната служба отхвърля искането на A за продължаване на разрешението за временно пребиваване, с мотива че не е доказана самоличността му.
А обжалва това решение пред Förvaltningsrätten i Malmö — Migrationsdomstolen (Административен съд със седалище в Малмьо, Швеция, правораздаващ по имиграционни въпроси).
Запитващата юрисдикция иска да се установят какви са произтичащите от правото на Съюза изисквания относно установяването на самоличността на гражданин на трета страна, чието заявление за издаване на разрешение за пребиваване, подадено, когато той вече се намира на територията на съответната държава членка, не се основава нито на съображения за международна закрила, нито на хуманитарни съображения, а има за цел събиране с неговото семейство. Тази юрисдикция иска по-специално да установи дали правото на Съюза изисква да бъде установена със сигурност самоличността на гражданина на трета страна, за да му бъде издаден такъв документ, макар той вече да има местоживеене на територията на съответната държава.
Тази юрисдикция посочва, че съгласно шведското право, за да бъде издадено разрешение за пребиваване, което не се основава нито на съображения за международна закрила, нито на хуманитарни съображения, е необходимо да бъде доказано, че самоличността на молителя е установена със сигурност с валиден паспорт за срока на поисканото разрешение за пребиваване. Все пак били допустими изключения от това правило в положения, които не съответстват на разглеждания случай в главното производство.
Запитващата юрисдикция отбелязва, от една страна, че Migrationsöverdomstolen (Висш съд по имиграционни спорове, Швеция) приема в решение MIG 2011:11 от 12 май 2011 г., че издаването на разрешение за пребиваване за определен срок на гражданина на трета страна въз основа на връзка с Кралство Швеция, и по-специално с оглед на сключен брак, предполага да бъде установена със сигурност самоличността на кандидата за разрешението за пребиваване, тъй като удовлетворяването на това изискване е необходимо, за да се изпълнят задълженията, произтичащи от КПСШ и от Кодекса на шенгенските граници. От друга страна, тази юрисдикция посочва, че този висшестоящ съд е отменил решение на Förvaltningsrätten i Stockholm — Migrationsdomstolen (Административен съд със седалище в Стокхолм, Швеция, правораздаващ по имиграционни въпроси), като е приел, че КПСШ и Кодексът на шенгенските граници не допускат да се прилага по-ниска степен на доказване на самоличността, която е разрешена от член 16 f от lag om tillfälliga begränsningar av möjligheten att få uppehånånd i Sverige (Закон за временните ограничения на възможността за получаване на разрешение за пребиваване в Швеция) (SFS 2016, n
o
752), който се отнася по-специално до издаването на разрешение за пребиваване с цел обучение в системата на средното образование. Migrationsöverdomstolen (Висш съд по имиграционни спорове, Швеция) уточнява също, че задължението за установяване на самоличността, което е обсъждано с решение MIG 2011:11 от 12 май 2011 г., се прилага само по отношение на молби за издаване на разрешение за пребиваване, подадени от граждани на трети страни, които все още не са на територията на Швеция.
При тези условия Förvaltningsrätten i Malmö, migrationsdomstolen (Административен съд със седалище в Малмьо, правораздаващ по имиграционни въпроси) решава да спре производството по делото и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Допускат ли разпоредбите на [КПСШ], и по-специално разпоредбите относно систематичното търсене в [ШИС] и в Кодекса на шенгенските граници, и по-конкретно посоченото в тях изискване за притежаване на валиден паспорт, да бъде издадено разрешение за пребиваване въз основа на подадено в Швеция заявление, което не е основано нито на съображения за закрила, нито на хуманитарни съображения, при положение че не е ясно установена самоличността на заявителя?
2)
При утвърдителен отговор, допустимо ли е установяването на самоличността да е предмет на изключения, основани на националното право или съдебна практика?
3)
При отрицателен отговор на втория въпрос, какви изключения евентуално са предвидени в правото на Съюза?“.
Производството пред Съда
След като реши да се произнесе, без да провежда съдебно заседание поради рисковете за здравето, свързани с пандемията от корона вирус, Съдът отправи до посочените в член 23 от Статута на Съда на Европейския съюз заинтересовани лица няколко въпроса за писмен отговор, на които отговарят A, Имиграционната служба, шведското правителство и Европейската комисия.
По допустимостта на преюдициалното запитване
Шведското правителство повдига възражение за недопустимост на преюдициалното запитване, тъй като, от една страна, актът за преюдициално запитване не съдържал достатъчно изложение на фактическата и правната обстановка по спора в главното производство, което да позволи на Съда да даде полезен отговор на поставените му въпроси. От друга страна, връзката между исканото тълкуване на правото на Съюза и действителността или предмета на спора в главното производство не произтичала от този акт за преюдициално запитване, още повече че в този спор приложимата национална правна уредба изисквала кандидатът за разрешение за пребиваване да представи сигурно доказателство за своята самоличност, тъй като не били изпълнени условията, при които се допуска самоличността да не бъде установена със сигурност. Накрая, актът за преюдициално запитване не разкривал ясно и съществуващата връзка между разпоредбите на правото на Съюза, чието тълкуване се искало, и разпоредбите на националното право, приложими към спора по главното производство, поради което било трудно да се разбере релевантността на преюдициалните въпроси за решаването на спора.
Съгласно постоянната практика на Съда в рамките на сътрудничеството между него и националните юрисдикции, установено с член 267 ДФЕС, само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на главното дело — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно, след като поставените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе (вж. по-специално решения от 19 ноември 2019 г., A. K. и др. (Независимост на дисциплинарната колегия на Върховния съд),
C‑585/18, C‑624/18 и C‑625/18
,
EU:C:2019:982
, т.
и от 19 декември 2019 г., Junqueras Vies,
C‑502/19
,
EU:C:2019:1115
, т.
и цитираната съдебна практика).
От това следва, че въпросите, които са свързани с тълкуването на правото на Съюза и са поставени от националния съд във фактическия и юридическия контекст, който той определя съгласно своите правомощия и проверката на чиято точност не е задача на Съда, се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже да се произнесе по отправеното от национална юрисдикция преюдициално запитване само ако е очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или също когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (вж. по-специално решение от 19 декември 2019 г., Airbnb Ireland,
C‑390/18
,
EU:C:2019:1112
, т.
и от 24 октомври 2018 г., XC и др.,
C‑234/17
,
EU:C:2018:853
, т.
и цитираната съдебна практика).
В конкретния случай запитващата юрисдикция излага съображенията, поради които счита, че за решаване на спора, с който е сезирана, е необходимо тълкуване както на разпоредбите на КПСШ относно търсенето в ШИС, така и на Кодекса на шенгенските граници, които изискват всеки гражданин на трета страна да притежава валиден пътен документ за целия срок на заявения престой. Тази юрисдикция предоставя също така на Съда достатъчно данни от фактическа и правна страна, за да може последният да даде полезен отговор на поставените въпроси. Поради това не изглежда въпросите за тълкуване на тези разпоредби да нямат никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство или да се отнасят до хипотетичен проблем. Освен това връзката между разпоредбите на правото на Съюза, чието тълкуване се иска, и приложимите към спора в главното производство национални разпоредби, установяващи изискванията за доказване на самоличността на кандидата за разрешение за пребиваване, е ясна в светлината на посочената в точка 21 от настоящото съдебно решение национална съдебна практика относно тези изисквания, чиято цел, посочена от самата запитваща юрисдикция, е да се изпълнят задълженията, произтичащи от КПСШ и Кодекса на шенгенските граници.
Следователно преюдициалното запитване е допустимо.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали разпоредбите на КПСШ, и по-специално член 25, параграф 1 и/или разпоредбите на Кодекса на шенгенските граници, трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат правна уредба на държава членка, която позволява издаването, продължаването или подновяването на разрешение за пребиваване с цел събиране на семейството, поискано на територията на тази държава членка от гражданин на трета страна, за когото е подаден сигнал в ШИС за целите на отказ за влизане в Шенгенското пространство и чиято самоличност не е установена с валиден пътен документ.
На първо място, съгласно член 25, параграф 1, първа алинея от КПСШ, когато дадена държава членка предвижда да издаде разрешение за пребиваване, тя трябва да извърши систематично търсене в ШИС и когато за кандидата е подаден сигнал за целите на отказ за влизане в Шенгенското пространство, тази държава членка може да му издаде такова разрешение само „когато има сериозни основания, [и по-специално] такива от хуманитарен характер или свързани с международни задължения“, след като се консултира с държавата членка, която е подала сигнала, и като взема предвид нейните интереси. От втората алинея на тази разпоредба следва, че когато е издадено това разрешение за пребиваване, държавата членка, която е подала сигнала, оттегля сигнала в ШИС, но все пак може да включи кандидата в националния си списък на сигнали.
Следователно целта на тези разпоредби е да се предотвратят случаите, в които на гражданин на трета страна ще бъде издадено разрешение за пребиваване, като същевременно е подаден сигнал в ШИС за целите на отказ за влизане в Шенгенското пространство (вж. по-специално решение от 16 януари 2018 г., E,
C‑240/17
,
EU:C:2018:8
, т.
).
Все пак разпоредбите на член 25, параграф 1 от КПСШ не определят законовите условия, на които трябва да отговаря такъв гражданин, за да влезе и пребивава в Шенгенското пространство, включително изискването за установяване на неговата самоличност.
Освен това, както отбелязва генералният адвокат в точка 62 от представеното заключение, предвиденият в член 25, параграф 1 от КПСШ механизъм за предварително консултиране не води до систематично отхвърляне на поисканото от гражданин на трета страна издаване на разрешение за пребиваване, за когото е подаден сигнал в ШИС за целите на отказ за влизане в Шенгенското пространство. Всъщност държавата членка, в която този гражданин е подал това искане, след като вземе предвид интересите на подалата сигнала държава членка, си запазва възможността да издаде това разрешение за пребиваване на посочения гражданин единствено поради наличие на „сериозни основания“.
В това отношение, макар от самия текст на тази разпоредба да следва, че тя има за цел да ограничи основанията, при наличието на които държава членка може да издаде разрешение за пребиваване на гражданин на трета страна, за когото е подаден сигнал в ШИС за целите на отказ за влизане в Шенгенското пространство, само до „сериозните основания“ и че в тях са включени изрично основанията „от хуманитарен характер или произтичащи от международни задължения“, това все пак не означава, че тези две основания са посочени изчерпателно. Действително, след като тези основания са въведени с наречието „[по-специално]“, те не могат да свидетелстват за изчерпателния характер на изброяването.
Както по същество отбелязва генералният адвокат в точка 66 от представеното заключение, към понятието „сериозни основания” по смисъла на тази разпоредба могат да бъдат отнесени основанията, чиято цел е зачитането на основните права на съответния гражданин на трета страна, и по-специално на правото на зачитане на семейния живот и на правата на детето, прогласени в членове 7 и 24 от Хартата на основните права на Европейския съюз, чието спазване е задължително за държавите членки при прилагането на КПСШ, който пък е неразделна част от правото на Съюза съгласно приложения към Договорите Протокол № 19 относно достиженията на правото от Шенген, включени в рамките на Европейския съюз (
ОВ C 83, 2010 г., стр. 290
).
От това следва, че член 25, параграф 1 от КПСШ не може да се тълкува в смисъл, че лишава държавите членки от възможността да издадат разрешение за пребиваване на основания, свързани със събирането на семейството, само поради обстоятелството че самоличността на съответния гражданин на трета страна не може да бъде установена със сигурност чрез валиден пътен документ.
В допълнение, както отбелязва генералният адвокат в точка 58 от представеното заключение, член 25, параграф 1 от КПСШ следва да се тълкува в смисъл, че се прилага не само в случаите, когато е подадено заявление за издаване на разрешение за пребиваване, но и когато е поискано продължаване или подновяване на такова разрешение от гражданин на трета страна, който вече се намира на територията на съответната държава членка.
Следователно компетентният национален орган трябва да направи справка с ШИС преди продължаването или подновяването на разрешение за пребиваване и когато за кандидата е подаден сигнал за целите на отказ за влизане в Шенгенското пространство, този орган трябва да се консултира с подалата сигнала държава членка и да вземе предвид нейните интереси, тъй като такова разрешение за пребиваване може да бъде продължено или подновено само поради наличието на „сериозни основания“ по смисъла на член 25, параграф 1 от КПСШ, както той е тълкуван в точка 35 от настоящото съдебно решение.
От своя страна, в съответствие със закрепения в член 4, параграф 3 ДЕС принцип на лоялно сътрудничество компетентният орган на подалата сигнала държава членка е длъжен да изрази своето становище относно запазването или отмяната на разрешението за пребиваване на гражданина на третата страна в рамките на съобразен с конкретния случай разумен срок, който е от естеството да предостави на този орган необходимото време за събиране на относимата информация (вж. по аналогия решение от 16 януари 2018 г., Е,
C‑240/17
,
EU:C:2018:8
, т.
).
Що се отнася, на второ място, до Кодекса на шенгенските граници, следва да се припомни, че когато преминават външните граници на държавите членки с цел престой в Шенгенското пространство „с продължителност не повече от 90 дни в рамките на всеки 180‑дневен период“, гражданите на трети страни са задължени съгласно член 6, параграф 1, буква а) от този кодекс да притежават валиден пътен документ, който да предоставя на притежателя му право да преминава границата.
От това следва, че Кодексът на шенгенските граници не регламентира положението на граждани на трета страна, какъвто е жалбоподателят в главното производство, които са вече на територията на дадена държава членка, където се ползват от правото да получат разрешение за пребиваване с цел събиране на семейство (вж. в този смисъл решение от 22 октомври 2009 г., Zurita García и Choque Cabrera,
C‑261/08 и C‑348/08
,
EU:C:2009:648
, т.
).
Предвид всички изложени съображения на първия въпрос следва да се отговори, че:
–
член 25, параграф 1 от КПСШ трябва да се тълкува в смисъл, че допуска правна уредба на държава членка, която позволява издаването, продължаването или подновяването на разрешение за пребиваване с цел събиране на семейството, поискано на територията на тази държава членка от гражданин на трета страна, за когото е подаден сигнал в ШИС за целите на отказ за влизане в Шенгенското пространство и чиято самоличност не е можело да бъде установена чрез валиден пътен документ, когато предварително е извършено консултиране относно интересите на подалата сигнала държавата членка и те са били взети предвид, а разрешението за пребиваване е издадено, продължено или подновено само поради наличие на „сериозни основания“ по смисъла на тази разпоредба;
–
Кодексът на шенгенските граници, и по-специално член 6, параграф 1, буква а) от него, трябва да се тълкува в смисъл, че не се прилага по отношение на гражданин на трета страна, който се намира в такова положение.
По втория и третия въпрос
Предвид отговора на първия въпрос, на втория и третия въпрос не следва да се дава отговор.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:

Член 25, параграф 1 от Конвенцията за прилагане на Споразумението от Шенген от 14 юни 1985 година между правителствата на държавите от Икономическия съюз Бенелюкс, Федерална република Германия и Френската република за постепенното премахване на контрола по техните общи граници, подписана в Шенген (Люксембург) на 19 юни 1990 г. и влязла в сила на 26 март 1995 г., изменена с Регламент (ЕС) № 265/2010 на Европейския парламент и на Съвета от 25 март 2010 г., трябва да се тълкува в смисъл, че допуска правна уредба на държава членка, която позволява издаването, продължаването или подновяването на разрешение за пребиваване с цел събиране на семейството, поискано на територията на тази държава членка от гражданин на трета страна, за когото е подаден сигнал в Шенгенската информационна система за целите на отказ за влизане в Шенгенското пространство и чиято самоличност не е можело да бъде установена чрез валиден пътен документ, когато предварително е извършено консултиране относно интересите на подалата сигнала държавата членка и те са били взети предвид, а разрешението за пребиваване е издадено, продължено или подновено само поради наличие на „сериозни основания“ по смисъла на тази разпоредба.

Регламент (ЕС) 2016/399 на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 2016 година относно Кодекс на Съюза за режима на движение на лица през границите (Кодекс на шенгенските граници), и по-специално член 6, параграф 1, буква а) от него, трябва да се тълкува в смисъл, че не се прилага по отношение на гражданин на трета страна, който се намира в такова положение.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: шведски.