CELEX: 62021CJ0401
Fellebbezés
Kohéziós Alap és az Európai Regionális Fejlesztési Alap (ERFA)
1303/2013/EU rendelet
Az alkalmazandó társfinanszírozási ráta
A rátának az utolsó időközi kifizetési kérelem benyújtása és az elszámolások elfogadása között bekövetkező módosítása
A számvitel évenkéntiségének és a visszaható hatály tilalmának elve

Fellebbezésével Románia az Európai Unió Törvényszéke 2021. április 14‑i Románia kontra Európai Unió ítéletének (T‑543/19, a továbbiakban: megtámadott ítélet,
EU:T:2021:193
) hatályon kívül helyezését kéri, amennyiben ezzel az ítéletével a Törvényszék elutasította a CCI 2014RO16M1OP001 „Nagy infrastruktúra” operatív program kapcsán a 2017/2018‑as számviteli évre az elszámolások elfogadására, valamint a Kohéziós Alap és az Európai Regionális Fejlesztési Alap (ERFA) terhére felszámítható összeg számítására vonatkozó, 2019. május 23‑i C(2019) 4027 final bizottsági határozat (a továbbiakban: vitatott határozat) részleges megsemmisítésére irányuló keresetét, mivel ezen operatív program első és második prioritási tengelye esetében 85%‑os helyett 75%‑os társfinanszírozási rátát alkalmaztak.
Jogi háttér
A 2018. július 18‑i (EU, Euratom) 2018/1046 európai parlamenti és tanácsi rendelettel (
HL 2018. L 193., 1. o.
; helyesbítés:
HL 2019. L 60., 36. o.
) módosított, az Európai Regionális Fejlesztési Alapra, az Európai Szociális Alapra, a Kohéziós Alapra, az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapra és az Európai Tengerügyi és Halászati Alapra vonatkozó közös rendelkezések megállapításáról, az Európai Regionális Fejlesztési Alapra, az Európai Szociális Alapra és a Kohéziós Alapra és az Európai Tengerügyi és Halászati Alapra vonatkozó általános rendelkezések megállapításáról és az 1083/2006/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2013. december 17‑i 1303/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2013. L 347., 320. o.
; helyesbítések:
HL 2016. L 200., 140. o.
;
HL 2017. L 20., 4. o.
;
HL 2019. L 30., 122. o.
;
HL 2019. L 30., 121. o.
; a továbbiakban: 1303/2013 rendelet) 1. cikke értelmében:
„Ez a rendelet az – egy közös keret alapján működő – [ERFA‑ra], Európai Szociális Alapra (ESZA), Kohéziós Alapra, Európai Vidékfejlesztési Mezőgazdasági Alapra (EMVA) és Európai Tengerügyi és Halászati Alapra (ETHA) (a továbbiakban: az ESB‑alapok) vonatkozó közös szabályokat állapít meg. […]
A harmadik rész megállapítja az ERFA‑ra, az ESZA‑ra (a továbbiakban együttesen: strukturális alapok) és a Kohéziós Alapra vonatkozó általános szabályokat a strukturális alapok és a Kohéziós Alap (a továbbiakban: az alapok) feladatai, elődleges célkitűzései és megszervezése tekintetében, a tagállamok és a régiók ESB‑alapokból történő támogathatóságának kritériumait, a rendelkezésre álló pénzügyi forrásokat és azok elosztásának kritériumait.
A negyedik rész megállapítja az alapokra és az ETHA‑ra vonatkozó irányítási, kontroll, pénzügyi irányítási, számviteli és pénzügyi korrekciós általános szabályokat.
[…]”
E rendelet 2. cikkének 4. pontja a következőket írja elő:
„E rendelet alkalmazásában:
[…]
4. »az alapspecifikus szabályok«: az e rendelet harmadik vagy negyedik részében vagy az alapján megállapított vagy az 1. cikk (4) bekezdésében említett vagy felsorolt ESB‑alapok közül egyre vagy többre vonatkozó rendeletben vagy az alapján megállapított rendelkezések.”
Az említett rendeletnek a „Társfinanszírozási arányok meghatározása” című 120. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A[z Európai] Bizottság operatív programot elfogadó határozata rögzíti az alapokból származó támogatás társfinanszírozási arányát és maximális összegét az egyes prioritási tengelyek tekintetében. Amennyiben egy prioritási tengely több régiókategóriát vagy több alapot érint, a Bizottság határozata rögzíti a társfinanszírozás arányát régiókategóriánként és alaponként.
(2)   Valamennyi prioritási tengely esetében a Bizottság határozata megállapítja, hogy a társfinanszírozási arány:
a)
a teljes elszámolható kiadásra, beleértve a közkiadásokat és magánkiadásokat; vagy
b)
az elszámolható közkiadásokra vonatkozik‑e.
(3)   Az egyes prioritási tengelyek szintjén, és adott esetben a régiókategóriák és az alapok szerinti, a beruházás a növekedésbe és munkahelyteremtésbe célkitűzés alá tartozó operatív programok társfinanszírozási aránya nem lehet magasabb, mint:
a)
85% a Kohéziós Alap esetében;
[…]
A Bizottság felülvizsgálatot végez a második albekezdésben említett társfinanszírozási arány 2017. június 30‑át követően való fenntartása igazolásának vizsgálata céljából, és szükség esetén 2016. június 30‑a előtt jogalkotási javaslatot készít.
[…]”
Ugyanezen rendeletnek „Az időközi kifizetések és a végsőegyenleg‑kifizetés kiszámításának közös szabályai” című 130. cikkének (1) bekezdése a következőket mondja ki:
„Időközi kifizetésként a Bizottság visszatéríti a kifizetési kérelemben szereplő, a prioritásra vonatkozó elszámolható kiadás és az operatív programot jóváhagyó határozatban szereplő egyes prioritásokra vonatkozó társfinanszírozási ráta felhasználásával kiszámolt összeg 90%‑át. A Bizottság dönt azokról a fennmaradó összegekről, amelyeket időközi kifizetés keretében visszatérít vagy visszafizettet a 139. cikkel összhangban.”
Az 1303/2013 rendelet 131. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A kifizetési kérelmeknek minden prioritás tekintetében tartalmazniuk kell:
a)
a kedvezményezetteknél felmerült és a műveletek végrehajtása során általuk kifizetett támogatható kiadások teljes összegét, az igazoló hatóság elszámolási rendszerében szereplő adatok szerint;
b)
a műveletek végrehajtása során felmerült közkiadások teljes összegét, az igazoló hatóság elszámolási rendszerében szereplő adatok szerint.
[…]”
E rendeletnek „Az időközi kifizetési kérelmek benyújtásának és kifizetésének határideje” című 135. cikke a következőképpen szól:
„(1)   Az igazoló hatóság a 131. cikk (1) bekezdésével összhangban rendszeresen benyújt időközi kifizetésekre vonatkozó kifizetési kérelmeket a elszámolási rendszerében a számviteli évben szereplő összegekről. Mindazonáltal az igazoló hatóság – amennyiben ezt szükségesnek véli – ezeket az összegeket az azt követő számviteli években benyújtott kifizetési kérelmekbe is felveheti.
(2)   Az igazoló hatóság az utolsó időközi kifizetési kérelmet az előző számviteli év végét követő év július 31‑ig nyújtja be, de minden esetben a következő számviteli évre vonatkozó első időközi kifizetési kérelmet megelőzően.
(3)   Az első időközi kifizetési kérelem nem készíthető el mindaddig, amíg nem értesítették a Bizottságot a 124. cikkel összhangban kijelölt irányító hatóságokról és igazoló hatóságokról.
(4)   Nem történhet időközi kifizetés olyan operatív programra, amelynek az éves végrehajtási jelentését nem küldték meg a Bizottságnak az alapspecifikus szabályoknak megfelelően.
(5)   A finanszírozási eszközök rendelkezésére állásának függvényében a Bizottság az időközi kifizetést legkésőbb a kifizetési kérelemnek a Bizottság által történt igazolt átvételét követő 60 napon belül teljesíti.”
Az említett rendeletnek az elszámolások elkészítését szabályozó 137. cikke a következőket mondja ki:
„(1)   [Az Unió általános költségvetésére alkalmazandó pénzügyi szabályokról és az 1605/2002/EK, Euratom tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2012. október 25‑i 966/2012/EU, Euratom európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2012. L 298., 1. o.
] 63. cikke (5) bekezdésének a) pontjában, valamint 63. cikkének (6) bekezdésében említett elszámolásokat minden operatív programra vonatkozóan be kell nyújtani a Bizottságnak. Az elszámolások lefedik a számviteli évet, és a következőket tartalmazzák az egyes prioritások és adott esetben az egyes régiókategóriák szintjén[:]
a)
a Bizottság számára a 131. cikkel és a 135. cikk (2) bekezdésével összhangban a számviteli év lezárását követően július 31‑ig benyújtott kifizetési kérelmekben feltüntetett és az igazoló hatóság elszámolási rendszerében rögzített elszámolható kiadások teljes összegét, a műveletek végrehajtása során felmerült, megfelelő közkiadások teljes összegét, valamint a 132. cikk (1) bekezdése értelmében a kedvezményezetteknek kifizetett megfelelő teljes összeget;
[…]
d)
az egyes prioritásokra vetítve, az a) pont szerint bejelentett kiadások és az ugyanazon számviteli évben a kifizetési kérelmekben bejelentett kiadások egyeztetését, az esetleges eltérések magyarázatával együtt.
(2)   Amennyiben valamely tagállam elszámolásaiban nem szerepelteti az adott számviteli évre vonatkozóan benyújtott időközi kifizetési kérelmekben korábban már feltüntetett kiadásokat, mivel folyamatban van az adott kiadás jogszerűségének és szabályszerűségének vizsgálata, e kiadások bármelyikének vagy mindegyikének később jogszerűnek és szabályszerűnek minősített teljes összege vagy ilyennek minősített része feltüntethető valamely, a következő számviteli évekre vonatkozó időközi kifizetési kérelemben.
[…]”
Ugyanezen rendeletnek „Az elszámolások vizsgálata és jóváhagyása” című 139. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A Bizottság elvégzi a tagállam által a 138. cikk alapján benyújtott dokumentumok vizsgálatát. A tagállam a Bizottság kérésére rendelkezésre bocsát minden ahhoz szükséges további információt, hogy a Bizottság a 84. cikkben meghatározott határidőn belül meg tudja állapítani, hogy az elszámolások teljesek és pontosak‑e, valamint megfelelnek‑e a valóságnak.
(2)   A Bizottság elfogadja az elszámolásokat, amennyiben azokról meg tudja állapítani, hogy teljesek, pontosak és megfelelnek a valóságnak. A Bizottság akkor hozhat ilyen következtetést, ha az audithatóság fenntartás nélküli auditvéleményt adott az elszámolások teljességéről, pontosságáról és helytállóságáról, kivéve, ha a Bizottságnak konkrét bizonyíték áll rendelkezésére, amely szerint az elszámolásokról készült auditvélemény nem megbízható.
[…]
(6)   A Bizottság az elfogadott elszámolások alapján kiszámítja az adott számviteli évben az alapok és az ETHA terhére felszámítható összeget, valamint a tagállamnak történő kifizetések ebből adódó kiigazításait. A Bizottság figyelembe veszi:
a)
a 137. cikk (1) bekezdésének a) pontjában említett elszámolásokban szereplő összegeket, és amelyekre az egyes prioritásokra érvényes társfinanszírozási ráta alkalmazandó;
b)
a Bizottság által az adott számviteli évben teljesített kifizetések teljes összegét, amely áll:
i.
a Bizottság által a 130. cikk (1) bekezdése és 24. cikke szerint teljesített időközi kifizetések összegéből; valamint
ii.
a 134. cikk (2) bekezdése szerinti éves előfinanszírozás összegéből.
(7)   A Bizottság a (6) bekezdés szerinti számítás alapján elvégzi az adott évi előfinanszírozás kivezetését, és az elszámolások elfogadásától számított 30 napon belül kifizeti az ennek alapján esetleg fizetendő különbözetet. Amennyiben a tagállam tartozik visszafizetéssel, erre vonatkozóan a Bizottság visszafizetési felszólítást ad ki, amelyet lehetőség szerint a tagállam részére az ugyanazon operatív programhoz nyújtandó következő kifizetésekből történő levonással kell teljesíteni. Az ilyen visszatéríttetés nem minősül pénzügyi korrekciónak, és nem csökkenti az alapokból és az ETHA‑ból az operatív programhoz nyújtott támogatás összegét. A visszatéríttetett összeg a [966/2012] rendelet 177. cikkének (3) bekezdésével összhangban belső címzett bevételt képez.
[…]”
Tényállás
A jogvita előzményeit a Törvényszék a megtámadott ítélet 1–10. pontjában ismertette, és azok, amennyiben a jelen eljáráshoz szükséges, a következőképpen foglalhatók össze.
A Bizottság az 1303/2013 rendelet 29. cikkének (4) bekezdése és 96. cikkének (10) bekezdése alapján elfogadott 2015. július 9‑i C(2015) 4823 final végrehajtási határozattal (a továbbiakban: 2015. évi végrehajtási határozat) jóváhagyta a CCI 2014RO16M1OP001 „Nagy infrastruktúra” operatív program bizonyos elemeit annak érdekében, hogy a 2014. január 1‑jétől 2020. december 31‑ig terjedő időszakban a romániai növekedésbe és munkahelyteremtésbe történő beruházásokat érintő célkitűzés alapján az ERFA‑ból és a Kohéziós Alapból támogatást nyújtson (a továbbiakban: operatív program). E program nyolc prioritási tengelyt foglalt magában.
A 2015. évi végrehajtási határozat 4. cikkének – II. mellékletével összefüggésben értelmezett – (3) bekezdése e program első és második prioritási tengelyének társfinanszírozási arányát 75%‑ban állapította meg, és pontosította, hogy e ráta az elszámolható közkiadásokra alkalmazandó.
2018. július 6‑án a román hatóságok az 1303/2013 rendelet 135. cikke (2) bekezdésének megfelelően benyújtották a Bizottsághoz a 2017/2018‑as számviteli év vonatkozásában az operatív programra vonatkozó utolsó időközi kifizetési kérelmet.
Az 1303/2013 rendelet 96. cikkének (10) bekezdése alapján elfogadott 2018. december 12‑i C(2018) 8890 final végrehajtási határozattal (a továbbiakban: 2018. évi végrehajtási határozat) a Bizottság többek között módosította a 2015. évi végrehajtási határozat II. mellékletét, és az operatív program első és második prioritási tengelyére vonatkozó társfinanszírozási rátát 85%‑ra emelte.
A román hatóságok és a Bizottság között 2019. január 15‑én tartott találkozó során e hatóságok a 2017/2018‑as számviteli évre az operatív program első és második prioritási tengelye tekintetében a 2018. évi végrehajtási határozatban megállapított 85%‑os társfinanszírozási ráta alkalmazását kérték a 2015. évi végrehajtási határozatban rögzített 75%‑os társfinanszírozási ráta helyett. E kérelemre válaszul a Bizottság jelezte, hogy az „Iránymutatás a tagállamok számára az elszámolások előkészítéséhez, vizsgálatához és elfogadásához” című dokumentumnak a Bizottság által 2018. december 3‑án készített változatában szereplő útmutatások kizárják a 2018. évi végrehajtási határozatban meghatározott 85%‑os társfinanszírozási ráta említett számviteli évre történő alkalmazását.
2019. február 15‑én a román hatóságok az 1303/2013 rendelet 138. cikke a) pontjának megfelelően megküldték a Bizottságnak az operatív program 2017/2018‑as számviteli évre vonatkozó elszámolásait.
2019. március 8‑i és május 13‑i leveleikben a román hatóságok megismételték a Bizottság előtt azon kérelmüket, hogy az operatív program első és második prioritási tengelyére a 85%‑os társfinanszírozási rátát alkalmazzák a 2017/2018‑as számviteli év tekintetében.
2019. május 17‑i levelében a Bizottság megerősítette a román hatóságok felé, hogy a 85%‑os társfinanszírozási ráta az operatív program első és második prioritási tengelyére a 2017/2018‑as számviteli év tekintetében nem alkalmazható. A Bizottság közelebbről kifejtette, hogy a 2014 és 2020 közötti programozási időszak keretében és a jelen ítélet 15. pontjában említett iránymutatás útmutatásainak megfelelően a társfinanszírozási ráta bármely módosítása a számvitel évenkéntiségének elve értelmében csak a folyamatban lévő és jövőbeli számviteli évekre vonatkozik.
2019. május 23‑án a Bizottság elfogadta a vitatott határozatot, amelyben ezen intézmény egyrészt az 1303/2013 rendelet 139. cikke (2) és (3) bekezdésének megfelelően jóváhagyta az operatív program 2017/2018‑as számviteli évre vonatkozó elszámolásait, másrészt pedig az elfogadott elszámolások alapján e rendelet 139. cikke (6) bekezdésének megfelelően kiszámította az említett számviteli évben a Kohéziós Alap és az ERFA terhére felszámítható összeget. E határozat mellékletéből kitűnik, hogy az említett összeg kiszámítása során a Bizottság az operatív program első és második prioritási tengelye vonatkozásában a 2015. évi végrehajtási határozatban meghatározott 75%‑os társfinanszírozási rátát alkalmazta.
A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
A Törvényszék Hivatalához 2019. július 30‑án benyújtott keresetlevelével Románia a vitatott határozat részleges megsemmisítését kérte annyiban, amennyiben a Bizottság az operatív program első és második prioritási tengelye vonatkozásában 85%‑os társfinanszírozási ráta helyett 75%‑os rátát alkalmazott.
Keresete alátámasztása érdekében Románia két jogalapra hivatkozik, amelyek közül az elsőt az 1303/2013 rendelet 120. cikke (3) bekezdésének és 139. cikke (6) bekezdésének, valamint a bizalomvédelem elvének megsértésére, a másodikat pedig az EUMSZ 296. cikk második bekezdésében előírt indokolási kötelezettségnek és a megfelelő ügyintézés elvének a megsértésére alapítja.
A Törvényszék, mivel úgy ítélte meg, hogy e jogalapok megalapozatlanok, a megtámadott ítéletben a keresetet teljes egészében elutasította.
Ami különösen az első jogalapnak az 1303/2013 rendelet 120. cikke (3) bekezdésének és 139. cikke (6) bekezdésének a megsértésére alapított első részét illeti, a Törvényszék elvetette ezt a részt először a megtámadott ítélet 29–51. pontjában ez utóbbi rendelkezés szó szerinti, rendszertani és teleologikus értelmezésének elvégzése révén, majd a megtámadott ítélet 53–71. pontjában Románia által azon álláspontnak az alátámasztására felhozott érvek vizsgálata révén, miszerint az 1303/2013 rendelet 139. cikke (6) bekezdésének a) pontja alapján alkalmazandó társfinanszírozási ráta az elszámolások jóváhagyásának időpontjában hatályos ráta.
A felek kérelmei
Fellebbezésében Románia azt kéri, hogy a Bíróság:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–
hozzon végleges határozatot a Törvényszéknél indított keresetről, megsemmisítve a vitatott határozatot abban a részében, amelyben a Bizottság az operatív program első és második prioritási tengelye vonatkozásában 85%‑os társfinanszírozási ráta helyett 75%‑os rátát alkalmazott, másodlagosan pedig utalja vissza az ügyet a Törvényszék elé, hogy ez utóbbi hozzon határozatot e keresetről, valamint
–
a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
–
utasítsa el a fellebbezést, és
–
Romániát kötelezze a költségek viselésére.
A fellebbezésről
Fellebbezésének alátámasztása érdekében a fellebbező három jogalapra hivatkozik, amelyek közül az első az 1303/2013 rendelet 139. cikke (6) bekezdése – e rendelet 137. cikke (1) bekezdésének a) és d) pontjával, valamint (2) bekezdésével, 131. cikkével, 135. cikkének (2) bekezdésével és 139. cikke (1), (2) és (7) bekezdésével összefüggésben értelmezett – a) pontjának az értelmezése és alkalmazása során elkövetett téves jogalkalmazáson, a második a számvitel évenkéntiség elvének értelmezése és alkalmazása során elkövetett téves jogalkalmazáson, a harmadik pedig a visszaható hatály tilalma elvének értelmezése és alkalmazása során elkövetett téves jogalkalmazáson alapul.
Az első jogalapról
A felek érvei
Első jogalapjával Románia lényegében azt kifogásolja, hogy a Törvényszék tévesen értelmezte és alkalmazta az 1303/2013 rendelet 139. cikke (6) bekezdésének – e rendelet 137. cikke (1) bekezdésének a) és d) pontjával, valamint (2) bekezdésével, 131. cikkével, 135. cikkének (2) bekezdésével és 139. cikke (1), (2) és (7) bekezdésével összefüggésben értelmezett – a) pontját, amikor kimondta, hogy a meghatározott számviteli évben a Kohéziós Alap és az ERFA terhére felszámítható összeg kiszámítására alkalmazandó társfinanszírozási ráta az a ráta, amely az e számviteli évnek megfelelő utolsó időközi kifizetési kérelem érintett tagállam által történő benyújtása időpontjában hatályban van, mivel egyrészt az ezen alapok terhére felszámítható összeg kiszámítása keretében a Bizottság által figyelembe vett elszámolható kiadások azok a kiadások, amelyeket az utolsó időközi kifizetési kérelemben benyújtottak, másrészt pedig az elszámolható kiadások és az említett kiadásokra alkalmazandó társfinanszírozási ráta két olyan szervesen kapcsolódó elem, amelyek alapján számítják ki az említett alapok terhére felszámítható összegeket.
Közelebbről, a fellebbező először is azt kifogásolja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 38., 39., 60. és 68. pontjában úgy ítélte meg, hogy az utolsó időközi kifizetés iránti kérelemben szereplő kiadások összege képezi a Kohéziós Alap és az ERFA terhére felszámítható összeg kiszámításának alapját, míg a fellebbező véleménye szerint kizárólag az elfogadott elszámolásokban szereplő kiadások összege teszi lehetővé az említett összeg meghatározását, mivel kizárólag ezen elszámolások tükrözik teljes és végleges jelleggel a elszámolható kiadásokat.
A Törvényszék így tévesen tekintette egyenértékűnek a számviteli évnek megfelelő utolsó időközi kifizetés iránti kérelemben szereplő elszámolható kiadások teljes összegét az e számviteli évre vonatkozóan elfogadott elszámolásokban szereplő elszámolható kiadások teljes összegével, mivel e két összeg eltérő, és mivel az 1303/2013 rendelet 139. cikke (6) bekezdésének megfelelően a Bizottság az elfogadott elszámolások alapján számítja ki a Kohéziós Alap és az ERFA terhére felszámítható összeget.
Az a tény, hogy az 1303/2013 rendelet 137. cikke (2) bekezdésének megfelelően az adott számviteli évre vonatkozóan benyújtott időközi kifizetés iránti kérelemben korábban feltüntetett kiadást valamely tagállam kizárhat az elszámolásaiból e kiadás jogszerűségének és szabályszerűségének folyamatban lévő értékelése miatt, azt bizonyítja, hogy az utolsó időközi kifizetés iránti kérelem és a Bizottság által elfogadott elszámolások eltérő kiadásokat tükrözhetnek.
Másodszor a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék általi egyenértékűvé tétel ellentétes a gondos pénzgazdálkodás elvével, az 1303/2013 rendeletnek az elszámolások megküldésére és elfogadására vonatkozó rendelkezéseivel, valamint az elszámolások elfogadásának szakaszához kapcsolódó, a Kohéziós Alap és az ERFA integritásának biztosítása céljából fennálló eljárási garanciákkal.
Ebben az összefüggésben a fellebbező vitatja a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 59. pontjában tett azon megállapítását, amely szerint a meghatározott számviteli évre vonatkozó elszámolások elkészítésére, vizsgálatára és elfogadására vonatkozó eljárás „formális” jellegű.
Harmadszor, a fellebbező azzal érvel, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 40. pontjában megállapította, hogy a fizetendő összeg kiszámítása során a Bizottság figyelembe veszi az általa a számviteli év során teljesített kifizetések azon teljes összegét is, amely magában foglalja többek között az ezen intézmény által az 1303/2013 rendelet 130. cikkének (1) bekezdése alapján teljesített időközi kifizetések összegét.
Egyrészt ugyanis a fizetendő összeg egy kumulatív, a Kohéziós Alapból és az ERFA‑ból a számviteli évre nyújtott teljes támogatást képező olyan összeg, amelyet a hatályos társfinanszírozási rátának az elszámolásokban igazolt és a Bizottság által elfogadott összes kiadásra való alkalmazásával számítanak ki, így a fizetendő összeg meghatározása új, a számviteli év során korábban teljesített kifizetésektől teljesen független számítást feltételez. Másrészt az időközi kifizetések kizárólag a fennmaradó összeg meghatározása során figyelembe vett tényezők egyikét képezik. Így a számviteli év során teljesített kifizetéseket, beleértve az időközi kifizetéseket is, levonják a teljes fizetendő összegből, ami lehetővé teszi a Kohéziós Alap és az ERFA által a tagállamoknak, vagy pedig a tagállamok által ezen alapoknak fizetendő összeg megállapítását.
A Bizottság vitatja a fellebbező érvelését.
A Bíróság álláspontja
Először is pontosítani kell, hogy a megtámadott ítélet 37. pontjában, amelyet a fellebbező nem vitat, a Törvényszék, miután megállapította, hogy az utolsó időközi kifizetés iránti kérelemre a meghatározott számviteli év végét követően kerül sor, kijelentette, hogy az említett kérelem „képezi az elszámolások elkészítésének, valamint a Kohéziós Alap és az ERFA terhére felszámítható összeg kiszámításának alapját”.
E pont szövegéből, és különösen az e kijelentést követő „ugyanis” kifejezésből kitűnik, hogy e kijelentés a Törvényszéknek az említett pont második mondatában szereplő értékelésén alapul, nevezetesen azon, hogy az utolsó időközi kifizetési kérelem képezi mind a Bizottság által az 1303/2013 rendelet 139. cikke (6) bekezdésének a) pontja alapján figyelembe vett elszámolható kiadások, mind pedig a Bizottság által az említett (6) bekezdés b) pontja értelmében figyelembe vett időközi kifizetések teljes összege meghatározásának alapját.
Amint a megtámadott ítélet 38–41. pontjának olvasatából kitűnik, ezen ítéletnek a fellebbező által vitatott 38. és 39. pontja tartalmazza az azon értékelést alátámasztó indokokat, amely szerint az utolsó időközi kifizetés iránti kérelem képezi a Bizottság által az 1303/2013 rendelet 139. cikke (6) bekezdésének a) pontja alapján figyelembe vett kiadások meghatározásának alapját. Különösen, ez utóbbi pontokban a Törvényszék e rendelkezést azon szövegkörnyezetre tekintettel értelmezte, amelynek az részét képezi.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az 1303/2013 rendelet 139. cikke (6) bekezdésének a) pontja szerint az adott számviteli évben a Kohéziós Alap és az ERFA terhére felszámítható összeg kiszámítása során a Bizottság figyelembe veszi az e rendelet 137. cikke (1) bekezdésének a) pontjában említett elszámolásokban szereplő összegeket, amelyekre az egyes prioritásokra érvényes társfinanszírozási ráta alkalmazandó.
Az 1303/2013 rendelet 137. cikke (1) bekezdésének a) pontja előírja, hogy a számviteli évre vonatkozó elszámolások magukban foglalják többek között a Bizottság számára az e rendelet 131. cikkével és 135. cikkének (2) bekezdésével összhangban a számviteli év lezárását követően július 31‑ig benyújtott kifizetési kérelmekben feltüntetett és az igazoló hatóság elszámolási rendszerében nyilvántartott elszámolható kiadások teljes összegét.
Az említett rendelet 131. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a kifizetés iránti kérelmek minden egyes prioritás tekintetében tartalmazzák egyrészt a kedvezményezetteknél felmerült és a műveletek végrehajtása során általuk kifizetett elszámolható kiadások teljes összegét az igazoló hatóság elszámolási rendszerében szereplő adatok szerint, másrészt pedig a műveletek végrehajtása során felmerült közkiadások teljes összegét az említett hatóság elszámolási rendszerében szereplő adatok szerint.
Az 1303/2013 rendelet 135. cikkének (1), illetve (2) bekezdése előírja egyrészt, hogy az igazoló hatóság e rendelet 131. cikkének (1) bekezdésével összhangban rendszeresen benyújt időközi kifizetésekre vonatkozó kifizetési kérelmeket a elszámolási rendszerében a számviteli évben szereplő összegekről, másrészt pedig azt, hogy e hatóság az utolsó időközi kifizetési kérelmet az előző számviteli év végét követő év július 31‑ig nyújtja be, de minden esetben a következő számviteli évre vonatkozó első időközi kifizetési kérelmet megelőzően.
A jelen ítélet 39–42. pontjában foglalt rendelkezésekből először is az következik, hogy a meghatározott számviteli évre vonatkozó elszámolások csak azokat az elszámolható kiadásokat tartalmazhatják, amelyeket a számviteli év során kifizettek és az igazoló hatóság elszámolási rendszerében nyilvántartottak, és amelyeket e hatóság a Bizottsághoz benyújtott időközi kifizetés iránti kérelmek útján bejelentett.
Másodszor, minden egyes időközi kifizetés iránti kérelem kezdettől fogva feltünteti a számviteli év során kifizetett és az igazoló hatóság számviteli rendszerében nyilvántartott elszámolható kiadások kiszámítását oly módon, hogy az utolsó, legkésőbb az e pénzügyi év végét követő július 31‑ig benyújtható időközi kifizetés iránti kérelem véglegesíti az említett számviteli évben nyilvántartásba vett elszámolható kiadások összesített teljes összegét, amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 38. és 68. pontjában megállapította, és amint azt a fellebbező a fellebbezésében maga is elismeri.
Harmadszor, az utolsó időközi kifizetés iránti kérelem így lezárja az érintett számviteli évnek megfelelő elszámolható kiadásokról szóló nyilatkozatot, mivel annak benyújtását követően az érintett tagállam a továbbiakban kifizetésre már nem jelenthet be elszámolható kiadást e számviteli évre vonatkozóan, amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 38. pontjában szintén megállapította. Ebből következik, hogy a számviteli évre vonatkozóan elfogadott elszámolásokban feltüntethető, e számviteli évnek megfelelő fizetendő azon összes kiadás, amelyek alapján a Kohéziós Alap és az ERFA terhére felszámítható összeget az említett számviteli évre vonatkozóan kiszámítják, azok a kiadások, amelyek az utolsó időközi kifizetés iránti kérelemben szerepelnek.
Következésképpen az 1303/2013 rendelet 139. cikke (6) bekezdésének – e rendelet 131. cikkének (1) bekezdésével, 135. cikkének (1) és (2) bekezdésével, valamint 137. cikke (1) bekezdésének a) pontjával összefüggésben értelmezett – a) pontjából az következik, hogy az utolsó időközi kifizetés iránti kérelem képezi a Bizottság által az említett rendelet 139. cikke (6) bekezdésének a) pontja alapján figyelembe vett kiadások meghatározásának, ennélfogva pedig a Kohéziós Alap és az ERFA terhére felszámítható összeg kiszámításának alapját, amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 37. pontjában megállapította, így az adott számviteli évnek megfelelő utolsó időközi kifizetés iránti kérelemben szereplő elszámolható kiadások teljes összege képezi az ezen alapok terhére e számviteli év vonatkozásában felszámolható összeg kiszámításának „kiindulópontját”.
Márpedig a megtámadott ítélet 37–41. pontjának együttes olvasata alapján megállapítható, hogy a Törvényszék ezen ítélet 39. pontjában éppen erre a következtetésre jutott, amikor kimondta, hogy az 1303/2013 rendelet 139. cikke (6) bekezdése a) pontjának és e rendelet 137. cikke (1) bekezdése a) pontjának, valamint 135. cikke (2) bekezdésének – amelyek egymást követően egymásra hivatkoznak – együttes olvasata azt mutatja, hogy a Bizottság által a Kohéziós Alap és az ERFA terhére felszámítható összeg számítása során figyelembe vett elszámolható kiadások azok a kiadások, amelyeket az érintett számviteli év során az igazoló hatóság elszámolási rendszerében nyilvántartottak, és az utolsó időközi kifizetési kérelemben benyújtottak.
Ezt a megállapítást egyébként a fellebbező a fellebbezésének 46. pontjában is kifejtette, amelyben jelezte, hogy „[a Kohéziós Alap és az ERFA] terhére felszámítható összeg meghatározása érdekében mindenekelőtt ki kell számítani az igazoló hatóság elszámolási rendszerében nyilvántartott kiadások teljes összegét, amelyet feltüntettek a Bizottsághoz benyújtott időközi kifizetési kérelmekben”, valamint hogy „[m]ivel minden egyes időközi kifizetés iránti kérelem kezdettől fogva feltünteti az elszámolási rendszerben rögzített kiadások számítását, az utolsó időközi kifizetési kérelemnek tükröznie kell valamennyi, a számviteli év során bejelentett kiadást”. Így a fellebbező – ugyanazon okokból kifolyólag, mint amelyeket a Törvényszék előadott – maga is úgy véli, hogy az utolsó időközi kifizetés iránti kérelem képezi a Kohéziós Alap és az ERFA terhére felszámítható összeg számításának kiindulópontját, anélkül hogy ez azzal járna, hogy az e kérelemben szereplő kiadásokat és az elfogadott elszámolásokban szereplő kiadásokat egyenértékűvé tenné.
Végül fontos megjegyezni, hogy azon tényre támaszkodva, hogy az adott számviteli évre vonatkozó összes elszámolható kiadást az e számviteli évre vonatkozó utolsó időközi kifizetés iránti kérelem időpontjában fogadják el, a Törvényszék a megtámadott ítélet 39. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy az 1303/2013 rendelet rendszerével összhangban állónak tűnik, hogy az említett kiadásokra alkalmazandó társfinanszírozási ráta meghatározása ugyanezt a logikát kövese, ezért ez az a ráta, amely legkésőbb az utolsó időközi kifizetési kérelem benyújtásának időpontjában hatályban volt.
Így az, hogy a Törvényszék az alkalmazandó társfinanszírozási ráta meghatározása céljából figyelembe vette az utolsó időközi kifizetés iránti kérelem benyújtásának időpontját, kizárólag a Törvényszék által helyesen tett azon megállapításokból ered, amelyek szerint egyrészt az utolsó időközi kifizetési kérelem véglegesíti az igazoló hatóság számviteli rendszerében az érintett számviteli évben nyilvántartásba vett és az e számviteli évben kifizetés céljából benyújtott elszámolható kiadások teljes összegét, másrészt pedig, hogy e kérelem lezárja az e számviteli évnek megfelelő elszámolható kiadásokról szóló nyilatkozatot, mivel annak benyújtását követően az érintett tagállam a továbbiakban kifizetésre már nem jelenthet be elszámolható kiadást az említett számviteli évre vonatkozóan.
Ebben az összefüggésben hangsúlyozni kell, hogy az a tény, hogy az utolsó időközi kifizetés iránti kérelemben szereplő bizonyos elszámolható kiadások – különösen annak szabálytalansága miatt – esetlegesen kizárhatók az elszámolásokból, egyáltalán nem módosítja – amint a Törvényszék a megtámadott ítélet 68. pontjában helyesen kijelentette – a jelen ítélet előző pontjában tett azon megállapításokat, amelyekre a Törvényszék a megtámadott ítélet 39. pontjában foglalt következtetés levonásakor támaszkodott.
Ennélfogva – a fellebbező állításával ellentétben – a megtámadott ítélet 38., 39. és 68. pontjában szereplő indokok alapján nem állapítható meg, hogy a Törvényszék a meghatározott számviteli évnek megfelelő utolsó időközi kifizetés iránti kérelemben szereplő elszámolható kiadások teljes összegét egyenértékűnek tekintette az e számviteli évre vonatkozóan elfogadott elszámolásokban szereplő elszámolható kiadások teljes összegével, és hogy így hallgatólagosan végleges jelleget tulajdonított az említett kérelemben szereplő elszámolható kiadások teljes összegének. Ezen indokokból arra a következtetésre sem lehet jutni, hogy a Törvényszék ilyen összehasonlításra támaszkodott azon következtetés levonásához, miszerint a meghatározott számviteli évre alkalmazandó társfinanszírozási ráta meghatározásához figyelembe vett referencia‑időpont az e számviteli évnek megfelelő utolsó időközi kifizetés iránti kérelem benyújtásának időpontja. Ugyanez vonatkozik a megtámadott ítélet 60. pontjára, amely átveszi az ezen ítélet 39. pontjában szereplő megállapítást.
Következésképpen a fellebbező jelen ítélet 28–30. pontjában összefoglalt érvelése nem megalapozott.
Másodszor, a fellebbező azon érve sem megalapozott, amely szerint az utolsó időközi kifizetés iránti kérelem benyújtása időpontjának az alkalmazandó társfinanszírozási ráta meghatározása céljából való figyelembevétele veszélyezteti az elszámolások elkészítésével, megküldésével, vizsgálásával és elfogadásával kapcsolatos eljárásokat, valamint az elszámolások elfogadásához kapcsolódó, a Kohéziós Alap és az ERFA integritásának biztosítása céljából fennálló eljárási garanciákat.
Elegendő ugyanis megállapítani, hogy ezen eljárásokat mindenképpen az 1303/2013 rendelet rendelkezéseinek és a gondos pénzgazdálkodás elvének megfelelően kell lefolytatni, és így nincs jelentősége annak, hogy a megjelölt célokra figyelembe vett időpont az utolsó időközi kifizetés iránti kérelem vagy az elszámolások elfogadásának az időpontja.
Egyébiránt ellentétben azzal, amit a fellebbező állít, a Törvényszék egyáltalán nem értékelte alul az elszámolásoknak a meghatározott számviteli évre való elkészítésével, vizsgálatával és elfogadásával kapcsolatos eljárásnak a Kohéziós Alap és az ERFA terhére felszámítható összeg kiszámítása szempontjából fennálló jelentőségét azáltal, hogy ezen eljárásnak formális jelleget tulajdonított.
Azonkívül ugyanis, hogy a megtámadott ítélet 58. pontjában a Törvényszék kifejezetten elismerte, hogy ezen eljárás e célból „alapvető” jelentőséggel bír, mivel – amint azt a fellebbező állítja – lehetővé teszi, hogy a Bizottság ellenőrizze az érintett tagállam által benyújtott elszámolások teljességét, pontosságát és valódiságát, a Törvényszék által ezen eljárásnak tulajdonított „formális” jelleg kizárólag ahhoz, a Törvényszék által helyesen megállapított a tényhez kapcsolódik, hogy – amint a megtámadott ítélet 59. pontjából kitűnik – ezen eljárás azon elszámolható kiadások utólagos ellenőrzésének elvégzésére irányul, amelyek azon elszámolásokban szerepelnek, amelyeket az érintett tagállam a Bizottságnak benyújtott időközi kifizetési kérelmek alapján készített el, úgyhogy az említett eljárás nem vezethet az ilyen kérelmek tárgyát nem képező kiadások elszámolásához.
Harmadszor és végezetül, ami a fellebbezőnek a megtámadott ítélet 40. pontjának vitatására irányuló érvét illeti, meg kell állapítani, hogy mivel e pont csupán felidézi az 1303/2013 rendelet 139. cikke (6) bekezdése b) pontjának, valamint e rendelet 130. cikke (1) bekezdésének tartalmát, az nem alapulhat téves jogalkalmazáson.
E körülmények között az első jogalapot el kell utasítani.
A második jogalapról
A felek érvei
Második jogalapjával a fellebbező lényegében azt állítja, hogy a Törvényszék azáltal, hogy a megtámadott ítélet 50. pontjában úgy ítélte meg, hogy az utolsó időközi kifizetés iránti kérelmet követően elfogadott társfinanszírozási rátának a számviteli év során felmerült és a számviteli rendszerben nyilvántartott kiadásokra való alkalmazása lényegében a számvitel évenkéntisége elvének a megsértését jelentené, tévesen értelmezte és alkalmazta ezt az elvet.
A fellebbező azzal érvel, hogy a meghatározott számviteli évre vonatkozóan az e számviteli évnek megfelelő utolsó időközi kifizetés iránti kérelem időpontját követően, azonban az említett számviteli évre vonatkozó elszámolások lezárását megelőzően megállapított olyan társfinanszírozási ráta alkalmazása, mint például a 2018. évi végrehajtási határozatban megállapított társfinanszírozási ráta, tiszteletben tartja a számvitel évenkéntiségének az elvét.
A fellebbező szerint, még ha a kiadásokat az időközi kifizetés iránti kérelmekben részletekben is jelentik be, azok az elszámolások – ezek elfogadása, valamint a számviteli év során nyilvántartott, elszámolható kiadások összességére vonatkozó, a Kohéziós Alap és az ERFA terhére felszámítható összeg kiszámítása céljából való – megküldésének időpontjában összesítve vannak, ami lehetővé teszi a társfinanszírozási rátának az elszámolások elfogadásáig és a fizetendő összeg kiszámításáig bármely időpontban történő naprakésszé tételét, anélkül hogy a naprakésszé tett társfinanszírozási ráta alkalmazása az időközi kifizetések új, a Bizottság által már elvégzett számításait vonná maga után.
A Bizottság vitatja a fellebbező érvelését.
A Bíróság álláspontja
Amint a Törvényszék a megtámadott ítélet 34. és 35. pontjában megállapította, amit a fellebbező nem vitat, az 1303/2013 rendelet által bevezetett, az európai strukturális és beruházási alapok megosztott irányításának rendszere a számvitel évenkéntiségének elvén alapul, amely többek között abban nyilvánul meg, hogy az e rendeletben előírt, mind a Kohéziós Alap és az ERFA által finanszírozott kiadások pénzügyi irányítását érintő, mind pedig az elszámolások elkészítését, vizsgálatát és elfogadását érintő eljárások ezen elven alapulnak, oly módon, hogy egyetlen referencia‑időszakuk a számviteli év.
Következésképpen a számvitel évenkéntisége elvének alkalmazása megköveteli, hogy a valamely meghatározott számviteli évben a Kohéziós Alap és az ERFA terhére felszámítható összeg kiszámítása során figyelembe veendő elemeknek, vagyis az 1303/2013 rendelet 139. cikke (6) bekezdésének a) és b) pontjával összhangban az elszámolható kiadásoknak, az alkalmazandó társfinanszírozási rátának és a Bizottság által teljesített kifizetéseknek erre a számviteli évre kell vonatkozniuk, hacsak az uniós jogalkotó kivételt nem ír elő.
Ily módon a számvitel évenkéntiségének elvével összhangban egyrészt kizárólag az igazoló hatóság elszámolási rendszerében „a számviteli év során” nyilvántartott és az időközi kifizetés iránti kérelmek révén a Bizottsághoz benyújtott elszámolható kiadásokat lehet figyelembe venni e számviteli évben a Kohéziós Alap és az ERFA terhére felszámítható összeg kiszámítása céljából, amint az 1303/2013 rendelet 139. cikke (6) bekezdésének – e rendelet 137. cikke (1) bekezdésének a) pontjával, 131. cikkének (1) bekezdésével és 135. cikkével összefüggésben értelmezett – a) pontjából kitűnik. Másrészt, amint az említett rendelet 139. cikke (6) bekezdésének b) pontjából kitűnik, az említett célokra kizárólag az „adott számviteli évben” teljesített kifizetéseket lehet figyelembe venni.
Az alkalmazandó társfinanszírozási rátát illetően meg kell jegyezni, hogy e ráta végső soron az érintett tagállamnál valamely számviteli év során felmerült elszámolható kiadások teljes összegének azon részarányát fejezi ki, amelyet valamely számviteli évben az Uniónak fedeznie kell.
Márpedig, noha az 1303/2013 rendelet valóban nem pontosítja, hogy milyen társfinanszírozási rátát kell alkalmazni a meghatározott számviteli évre a Kohéziós Alap és az ERFA terhére felszámolható összeg kiszámításához abban az esetben, ha a rögzített társfinanszírozási ráta az e számviteli évnek megfelelő utolsó időközi kifizetés iránti kérelem benyújtását követően, de az ugyanezen számviteli évre vonatkozó elszámolások elfogadását megelőzően módosul, ugyanakkor az 1303/2013 rendelet alapjául szolgáló, a számvitel évenkéntiségének elvével összhangban az alkalmazandó társfinanszírozási ráta csak az adott számviteli évben hatályban lévő, vagyis a jelen ügyben a 2015. évi végrehajtási határozatban rögzített társfinanszírozási ráta lehet.
Az a tény, hogy a meghatározott számviteli évben a Kohéziós Alap és az ERFA terhére felszámítható összeget az e számviteli évre vonatkozó elszámolások elfogadását követően, következésképpen pedig annak lezárását követően számítják ki, ennélfogva semmilyen hatással nincs az említett számviteli évre alkalmazandó társfinanszírozási ráta meghatározására, mint ahogy e ténynek semmilyen hatása nincs az elszámolható kiadások és a Bizottság által teljesített, e számítás céljából figyelembe veendő kifizetések meghatározására.
Ez a körülmény ugyanis abból ered, hogy a Bizottságnak, mint az uniós költségvetés végrehajtásáért felelős intézménynek, a rá háruló kötelezettségeknek megfelelően meg kell bizonyosodnia arról, hogy az európai strukturális és befektetési alapokat a tagállamok jogszerűen és szabályosan használják fel, és nem alkalmazhatja ezen alapokat annak előzetes vizsgálata nélkül, hogy teljesülnek‑e az 1303/2013 rendeletben előírt, az említett alapok által nyújtott támogatásra előírt feltételek. Márpedig e vizsgálati műveletekre természetüknél fogva csak az érintett számviteli év lezárását követően, az említett számviteli évre vonatkozó elszámolások vizsgálatára és elfogadására vonatkozó eljárás keretében kerülhet sor.
A jelen ítélet 68. pontjában szereplő következtetés annál is inkább helytálló, mivel – amint az 1303/2013 rendelet 130. cikkének (1) bekezdéséből kitűnik – a Bizottság által a számviteli évben a tagállam részére az időközi kifizetések iránti kérelmek nyomán időközi kifizetések formájában teljesített költségtérítéseket az e kérelmek időpontjában hatályban lévő társfinanszírozási rátának az e kérelmekben szereplő elszámolható kiadásokra való alkalmazásával számítják ki, amit a fellebbező nem vitat.
Márpedig következetlen lenne a számviteli évben a Kohéziós Alap és az ERFA terhére felszámított összeget úgy kiszámítani, hogy az érintett tagállamnál e számviteli év során felmerült elszámolható kiadásokra attól eltérő társfinanszírozási rátát alkalmaznak, mint amelyet az említett számviteli év során végig az e kiadásokat érintő, a Bizottság által már kifizetett időközi kifizetések kiszámításához alkalmaztak.
Ennélfogva a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a megtámadott ítélet 50. pontjában megállapította, hogy a számviteli év során felmerült és az elszámolási rendszerben nyilvántartott kiadásokra az utolsó időközi kifizetési kérelmet követően elfogadott társfinanszírozási ráta alkalmazása lényegében a számvitel évenkéntisége elvének megsértését jelentené.
Következésképpen a második jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
A harmadik jogalapról
A felek érvei
Harmadik jogalapjával a fellebbező lényegében azt kifogásolja, hogy a Törvényszék tévesen értelmezte alkalmazta a visszaható hatály tilalmának elvét, amikor a megtámadott ítélet 65. pontjában kimondta, hogy a 2018. évi végrehajtási határozatban a 2017/2018‑as számviteli évre vonatkozóan megállapított társfinanszírozási ráta alkalmazása e határozat visszaható hatályához vezetne.
E tekintetben először is elismerve, hogy a 2017/2018‑as számviteli év 2018. június 30‑án ért véget, és hogy az utolsó időközi kifizetés iránti kérelmet 2018. július elején nyújtották be, a fellebbező azt állítja, hogy ellentétben azzal, amit a Törvényszék megállapított, Románia jogi helyzete nem tekinthető véglegesen megszerzettnek 2018. december 12‑én, a 2018. évi végrehajtási határozat elfogadásának időpontjában, mivel e helyzet – éppen ellenkezőleg – az elszámolások elfogadásának időpontjáig módosítható.
Erről tanúskodik az a tény, hogy a számviteli évre vonatkozó adminisztratív eljárások az ilyen számviteli évet magában foglaló időszakot követően is folytatódnak, és potenciálisan megváltoztathatják a tagállam és a Bizottság között az utolsó időközi kifizetés iránti kérelem alapján létrejött jogviszonyt, mégpedig az elszámolások elfogadásának időpontjáig.
Másodszor, mivel a fellebbező úgy véli, hogy az elszámolások benyújtása és elfogadásuk valamely számviteli év tekintetében az időközi kifizetés iránti kérelmeket követő hatásokat képezik, azzal érvel, hogy még ha úgy is kellene tekinteni, hogy valamely tagállam jogi helyzete az utolsó időközi kifizetés iránti kérelem benyújtásakor megszerzett, a visszaható hatály tilalma megköveteli az új társfinanszírozási ráta alkalmazását, mivel ezen elvnek megfelelően egy új jogszabály a korábbi törvény hatálya alapján keletkezett jogi helyzet jövőbeli hatásaira azonnal alkalmazandó.
Harmadszor, a fellebbező azt állítja, hogy a társfinanszírozási ráta visszamenőleges alkalmazása valójában az olyan számviteli évekre fizetendő összegek kiszámítását vonja maga után, amelyeknek az elszámolásait már lezárták, és amelyeket már nem érintenek olyan adminisztratív műveletek, amelyek módosíthatják a tagállam és a Bizottság közötti jogviszonyokat, ami a jelen ügyben nem áll fenn.
A Bizottság vitatja a fellebbező érvelését.
A Bíróság álláspontja
Meg kell jegyezni, hogy annak megállapítását követően, hogy az 1303/2013 rendelet szó szerinti, rendszertani és teleologikus értelmezéséből az következik, hogy az e rendelet 139. cikke (6) bekezdésének a) pontja alapján a meghatározott számviteli évben a Kohéziós Alap és az ERFA terhére felszámítható összeg kiszámítása során alkalmazandó társfinanszírozási ráta az érintett számviteli évnek megfelelő utolsó időközi kifizetési kérelem tagállam általi benyújtásának időpontjában hatályos társfinanszírozási ráta, a Törvényszék a megtámadott ítélet 52–71. pontjában megvizsgálta és elutasította a Románia által azon álláspontjának alátámasztására előadott érveket, miszerint az 1303/2013 rendelet 139. cikke (6) bekezdésének a) pontja értelmében az alkalmazandó társfinanszírozási ráta az elszámolások elfogadásának időpontjában hatályos társfinanszírozási ráta.
Különösen, a megtámadott ítélet 57–65. pontjában a Törvényszék megvizsgálta azt az érvet, amely szerint az adott számviteli évre vonatkozó eljárások az elszámolások elfogadásának, valamint a Kohéziós Alap és az ERFA terhére felszámítható összeg kiszámításának időpontjáig nyitva maradnak.
E tekintetben a megtámadott ítélet 58–60. pontjában a Törvényszék elutasította ezt az érvet ezen ítélet 59. pontjában megállapítva azt, hogy az elszámolások elfogadására irányuló eljárási szakasz – legyen az bármilyen fontos – csak azon kiadások utólagos ellenőrzésének elvégzésére irányul, amelyeket az érintett tagállam valamely számviteli évre vonatkozó időközi kifizetési kérelmeiben feltüntetett, és az utolsó időközi kifizetési kérelemben feltüntetett, így e szakasz nem vezethet az ezen utolsó kérelemben nem szereplő kiadások elszámolásához.
A megtámadott ítélet 60. pontjában a Törvényszék hozzátette, hogy ezért – amint ezen ítélet 39. pontjában megjegyezte – a Bizottság által a Kohéziós Alap és az ERFA terhére felszámítható összeg kiszámítása során figyelembe vett elszámolható kiadások azok a kiadások, amelyeket az igazoló hatóság elszámolási rendszerében az érintett számviteli évben nyilvántartásba vettek és az utolsó időközi kifizetési kérelemben benyújtottak. A Törvényszék így arra a következtetésre jutott, hogy az említett kiadásokra alkalmazandó társfinanszírozási rátának ugyanezen logikát kell követnie, mivel az uniós jogalkotó e tekintetben semmilyen egyéb pontosítást nem tett. Másként fogalmazva, amint azt a megtámadott ítélet 39. pontjában kimondta, az alkalmazandó társfinanszírozási rátának az utolsó időközi kifizetési kérelem benyújtásának időpontjában hatályban lévő társfinanszírozási rátának kell lennie.
Márpedig a megtámadott ítélet 61–65. pontjának, és különösen az ezen ítélet 61. pontjában szereplő „egyébként” kifejezésnek az olvasatából az következik, hogy az e pontokban szereplő indokolás, amely az ugyanezen ítélet 60. pontjából eredő következtetés alátámasztására irányul, mellékes az ugyanezen ítélet 58–60. pontjában szereplő indokoláshoz képest.
Következésképpen, mivel az első és a második jogalapot a Bíróság elutasította, és következésképpen a megtámadott ítélet 39., 59. és 60. pontját helybenhagyta, a harmadik jogalapot mint hatástalant el kell utasítani.
Mivel a fellebbező által a fellebbezése alátámasztására felhozott jogalapok közül egyiknek sem lehet helyt adni, e fellebbezést teljes egészében el kell utasítani.
A költségekről
A Bíróság eljárási szabályzata 184. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a költségekről.
E szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése szerint – amely az említett szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazandó – a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
A fellebbezőt, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a saját költségei, valamint a Bizottság részéről felmerült költségek viselésére.

A fenti indokok alapján a Bíróság (hetedik tanács) a következőképpen határozott:

1)
A Bíróság a fellebbezést elutasítja.

2)
Románia maga viseli saját költségein felül az Európai Bizottság részéről felmerült költségeket.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: román.