CELEX: 62019CJ0249
Eelotsusetaotlus
Määrus (EL) nr 1259/2010
Tõhustatud koostöö abielulahutuse ja lahuselu suhtes kohaldatava õiguse valdkonnas
Ühtsed eeskirjad
Artikkel 10
Kohtu asukohariigi õiguse kohaldamine

Eelotsusetaotlus käsitleb nõukogu 20. detsembri 2010. aasta määruse (EL) nr 1259/2010 tõhustatud koostöö rakendamise kohta abielulahutuse ja lahuselu suhtes kohaldatava õiguse valdkonnas (
ELT 2010, L 343, lk 10
) artikli 10 tõlgendamist.
Taotlus on esitatud JE ja KFi vahelises kohtuvaidluses nende abielulahutuse suhtes kohaldatava õiguse kindlaksmääramise üle.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Määrus (EÜ) nr 2201/2003
Nõukogu 27. novembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000 (
ELT 2003, L 338, lk 1
; ELT eriväljaanne 19/06, lk 243), artikli 3 lõike 1 punkti b kohaselt:
„Abielulahutuse, lahuselu ja abielu kehtetuks tunnistamisega seotud asjad on selle liikmesriigi kohtu alluvuses,
[…]
b)
kelle kodanikud mõlemad abikaasad on või, Ühendkuningriigi ja Iirimaa puhul, kus on mõlema abikaasa alaline asukoht.“
Määrus nr 1259/2010
Määruse nr 1259/2010 põhjendustes 9, 21, 24, 26 ja 29 on märgitud:
„(9)
Käesoleva määrusega tuleks luua selge ja terviklik õigusraamistik, mis hõlmaks osalevates liikmesriikides abielulahutuse ja lahuseluga seotud küsimuste suhtes kohaldatavat õigust, tagaks kodanikele õiguskindluse, etteaimatavuse ja paindlikkuse põhimõttest lähtudes asjakohased lahendused ning väldiks olukorda, kus üks abikaasadest nõuab abielu lahutamist enne teist, et tagada menetlemine sellise õiguse alusel, mida ta peab oma huvide kaitsmise seisukohast soodsamaks.
[…]
(21)
Kui pooled ei ole kohaldatavat õigust valinud, tuleks käesoleva määrusega ette näha ühtlustatud kollisiooninormid, mis tugineksid tähtsusjärjekorda seatud ühendavatele teguritele, mille aluseks on abikaasade tihe seos asjaomase õigusega, et tagada õiguskindlus ja etteaimatavus ning vältida olukorda, kus üks abikaasadest nõuab abielu lahutamist enne teist, et menetlus toimuks sellise õiguse alusel, mida ta peab oma huvide kaitsmise seisukohast soodsamaks. Kõnealused ühendavad tegurid tuleks valida selleks, et tagada abielulahutuse või lahuseluga seotud menetluste arutamine sellise õiguse alusel, millega abikaasadel on tihe seos.
[…]
(24)
Olukorras, kus kohaldatavas õiguses ei ole abielulahutust ette nähtud või see ei taga ühele abikaasadest tema soo tõttu võrdset võimalust abielulahutust või lahuselu taotleda, tuleks siiski kohaldada selle riigi õigust, kus on kohtu poole pöördutud. See ei tohiks siiski piirata avaliku korra klausli kohaldamist.
[…]
(26)
Kui käesolevas määruses on viidatud asjaolule, et osaleva liikmesriigi, kelle kohtu poole pöörduti, õiguse kohaselt ei ole abielulahutust ette nähtud, tuleks seda tõlgendada nii, et selle liikmesriigi õiguses puudub abielulahutuse institutsioon. Sellisel juhul ei tohiks kohtul olla kohustust kuulutada välja abielulahutus käesoleva määruse kohaldamise tõttu.
[…]
[…]
(29)
[K]äesoleva määruse eesmär[k] [on] õiguskindluse, etteaimatavuse ja paindlikkuse suurendamine rahvusvaheliste abieluõiguslike menetluste puhul ja seeläbi inimeste vaba liikumise lihtsustamine […] [l]iidus […]“.
Selle määruse artikkel 5 „Kohaldatava õiguse valik abikaasade poolt“ sätestab:
„1.   Abikaasad võivad abielulahutuse ja lahuselu suhtes kohaldatava õiguse määramises kokku leppida, tingimusel et selleks on üks järgmistest õigustest:
a)
selle riigi õigus, kus on kokkuleppe sõlmimise ajal abikaasade peamine elukoht, või
b)
selle riigi õigus, kus oli abikaasade viimane peamine elukoht, kui üks neist kokkuleppe sõlmimise ajal endiselt seal elab, või
c)
selle riigi õigus, mille kodanik üks abikaasadest on kokkuleppe sõlmimise ajal, või
d)
kohtu asukohariigi õigus.
2.   Ilma et see piiraks lõike 3 kohaldamist, võib kohaldatava õiguse määramise kokkuleppe sõlmida ja seda muuta igal ajal, kuid hiljemalt kohtu poole pöördumise ajaks.
3.   Abikaasad võivad määrata kohaldatava õiguse ka kohtumenetluse käigus, kui see on kohtu asukohariigi õigusega ette nähtud. Sellisel juhul kannab kohus sedasi valitud kohtualluvuse protokolli kooskõlas kohtu asukohariigi õigusega.“
Nimetatud määruse artiklis 8 „Poolte valikuvõimaluse kasutamata jätmise korral kohaldatav õigus“ on ette nähtud:
„Kui artiklist 5 tulenev valikuvõimalus jäetakse kasutamata, kohaldatakse abielulahutuse ja lahuselu suhtes selle riigi õigust:
a)
kus on kohtusse pöördumise ajal abikaasade peamine elukoht; või selle puudumise korral,
b)
kus oli abikaasade viimane peamine elukoht, tingimusel et sellest ei ole kohtusse pöördumise ajal möödunud rohkem kui aasta, kui üks abikaasadest kohtusse pöördumise ajal endiselt selles riigis elab; või selle puudumise korral,
c)
mille kodanikud mõlemad abikaasad on kohtusse pöördumise ajal; või selle puudumise korral,
d)
kus kohtusse pöördutakse.“
Sama määruse artikkel 10 „Kohtu asukohariigi õiguse kohaldamine“ on sõnastatud järgmiselt:
„Kui artiklist 5 või 8 tulenevalt kohaldatava õiguse kohaselt ei ole abielulahutust ette nähtud või kui see ei taga ühele abikaasadest tema soo tõttu võrdset võimalust abielulahutust või lahuselu taotleda, kohaldatakse kohtu asukohariigi õigust.“
Määruse nr 1259/2010 artiklis 12 „Avalik kord“ on märgitud:
„Käesoleva määruse alusel määratud riigi õiguse sätte kohaldamisest võib keelduda üksnes siis, kui selle kohaldamine on ilmselgelt vastuolus kohtu asukohariigi avaliku korraga.“
Selle määruse artikli 13 „Erinevused riiklikes õigusaktides“ kohaselt:
„Käesolevas määruses ei kohusta miski selle osaleva liikmesriigi kohtuid, mille õiguses ei ole abielulahutust ette nähtud või ei loeta asjaomast abielu abielulahutusega seotud menetluse jaoks kehtivaks, kuulutama välja abielulahutust käesoleva määruse kohaldamise tõttu.“
Rumeenia õigus
Tsiviilseadustiku (Codul civil) artikli 2600 lõigetes 2 ja 3 on sätestatud:
„2.   Kui nii kindlaks määratud välisriigi õiguses ei ole abielulahutus lubatud või on lubatud väga piiravatel tingimustel, kohaldatakse Rumeenia õigust juhul, kui üks abikaasadest on abielu lahutamise nõude esitamise kuupäeval Rumeenia kodanik või tema alaline elukoht on Rumeenias.
3.   Lõikes 2 sätestatut kohaldatakse ka juhul, kui abielulahutuse suhtes kohaldatakse abikaasade valitud õigust.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
Rumeenia kodanikud JE ja KF sõlmisid abielu Iașis (Rumeenia) 2. septembril 2001.
JE esitas 13. oktoobril 2016 Judecătoria Iașile (Iași esimese astme kohus, Rumeenia) abielulahutushagi.
Nimetatud kohus leidis 31. mai 2017. aasta otsuses, et selle hagiavalduse läbivaatamine ei allu talle, vaid Judecătoria Sectorului 5 Bucureștile (Bukaresti viienda ringkonna esimese astme kohus, Rumeenia).
Viimasena nimetatud kohus tuvastas 20. veebruari 2018. aasta otsusega, et määruse nr 2201/2003 artikli 3 lõike 1 punktis b osutatud kummagi abikaasa kodakondsusest tulenevalt allub JE esitatud abielulahutushagi lahendamine üldise kohtualluvuse reeglite kohaselt Rumeenia kohtutele. Lisaks määras see kohus tema menetluses oleva vaidluse suhtes kohaldatavaks õiguseks vastavalt määruse nr 1259/2010 artikli 8 punktile a Itaalia õiguse, kuna abielulahutushagi esitamise ajal oli poolte alaline elukoht Itaalias.
Sellega seoses leidis nimetatud kohus, et Itaalia õigusnormide kohaselt saab abielulahutushagi, mis on esitatud sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas, esitada üksnes juhul, kui kohus on enne tuvastanud abikaasade lahuselu või teinud selle kohta otsuse ning lahuselu alguse ja abielulahutushagiga kohtusse pöördumise vaheline aeg on vähemalt kolm aastat.
Kuna ei olnud tõendanud, et kohus oleks teinud lahuselu tuvastamise või väljakuulutamise otsuse, ja kuna Rumeenia õiguses ei ole lahuselu menetlust ette nähtud, otsustas see kohus, et menetlus peab toimuma Itaalia kohtutes ning seega on Rumeenia kohtutele esitatav vastavasisuline nõue vastuvõetamatu.
JE esitas selle kohtuotsuse peale eelotsusetaotluse esitanud kohtule apellatsioonkaebuse, väites muu hulgas, et esimese astme kohus oleks pidanud kohaldama tsiviilseadustiku artikli 2600 lõiget 2, millega võetakse Rumeenia õigusesse üle määruse nr 1259/2010 artikli 10 sätted.
JE leiab sellega seoses, et kuna Itaalia õigus on abielu lahutamiseks nõutavate tingimuste osas piirav, tuleb tema abielulahutushagi suhtes kohaldada Rumeenia õigust.
JE hinnangul tuleneb selline lahendus ka asjaolust, et Itaalia õiguse kohaldamine on ilmselgelt vastuolus kohtu asukohariigi avaliku korraga ning et järelikult tuleb Itaalia õigus vastavalt kõnealuse määruse artiklile 12 kohaldamata jätta.
Neil asjaoludel otsustas Tribunalul București (Bukaresti apellatsioonikohus, Rumeenia) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [määruse nr 1259/2010 artiklis 10 ette nähtud] väljendit „kui artiklist 5 või 8 tulenevalt kohaldatava õiguse kohaselt ei ole abielulahutust ette nähtud“ tuleb tõlgendada kitsalt, st sõna‑sõnalt, st nii, et mõeldakse ainult olukorda, mil kohaldatav välisriigi õigus ei näe ette mitte mingis vormis lahutust, või tuleb seda tõlgendada laialt, st nii, et see hõlmab ka olukorda, kus kohaldatava välisriigi õiguse kohaselt on abielulahutus lubatud, kuid väga piiravatel tingimustel – mis eeldab, et enne lahutamist tuleb kindlasti läbi viia menetlus, milles arutatakse abikaasade lahuselu küsimust ja mille kohta ei sisalda kohtu asukohariigi õigus samaväärseid menetlusnorme?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub oma küsimusega sisuliselt selgitada, kas määruse nr 1259/2010 artiklit 10 tuleb tõlgendada nii, et sõnastus „[k]ui artiklist 5 või 8 tulenevalt kohaldatava õiguse kohaselt ei ole abielulahutust ette nähtud“ hõlmab üksnes olukordi, kus kohaldatav välisriigi õigus ei näe ette mitte mingis vormis abielulahutust, või hõlmab see ka olukordi, kus selle õiguse kohaselt on abielulahutus lubatud, kuid tingimustel, mida asja menetlev kohus peab piiravamaks kui kohtu asukohariigi õiguses ette nähtud tingimused.
Eelotsusetaotlusest nähtub, et põhikohtuasja suhtes on vastavalt kõnealuse määruse artikli 8 punktile a kohaldatav Itaalia õigus ning et selle õiguse kohaselt saab abielulahutust taotleda üksnes tingimusel, et muu hulgas on kohus enne tuvastanud lahuselu või selle kohta otsuse teinud, samas kui kohtu asukohariigi õigus ehk Rumeenia õigus sellist tingimust ette ei näe ega sisalda menetlusnorme lahuselu kohta.
Kõigepealt tuleb märkida, et määruse nr 1259/2010 artikkel 10 on erand selle määruse artiklitest 5 ja 8 ning seda tuleb erisättena tõlgendada kitsalt.
Vastavalt määruse artiklile 10 kohaldatakse kohtu asukohariigi õigust kahel juhul: esiteks juhul, kui määruse artiklite 5 või 8 alusel kohaldatav õigus ei näe ette abielulahutust, ja teiseks juhul, kui kohaldatav õigus ei taga ühele abikaasadest tema soo tõttu võrdset võimalust abielulahutust või lahuselu taotleda.
Mis puudutab esimest hüpoteesi määruse artiklis 10, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus palub tõlgendada, siis tuleneb selle sätte sõnastusest selgelt, et kohtu asukohariigi õigus on kohaldatav üksnes siis, kui kohaldatavas õiguses „ei ole abielulahutust ette nähtud“.
Selle sätte grammatilisest tõlgendusest ei järeldu kuidagi, et kohtu asukohariigi õigust on võimalik kohaldada ka siis, kui kohaldatav välisriigi õigus näeb ette abielulahutuse, kuid seab selleks tingimused, mida peetakse piiravamaks kui need, mis on ette nähtud kohtu asukohariigi õiguses. Samuti ei sisalda määruse nr 1259/2010 põhjendus 24, mis on seotud artikliga 10, ühtegi sellekohast viidet.
Määruse nr 1259/2010 artikli 10 niisugust tõlgendust toetab selle sätte kontekstipõhine ja süstemaatiline tõlgendamine.
Sellega seoses tuleb märkida, et sõnastust „ei näe ette abielulahutust“ kasutatakse ka selle määruse artiklis 13, millele vastab määruse põhjendus 26, mille järgi juhul, kui määruses on viidatud asjaolule, et osaleva liikmesriigi, kelle kohtu poole pöörduti, õiguse kohaselt ei ole abielulahutust ette nähtud, tuleks seda tõlgendada nii, et selle liikmesriigi õiguses „puudub abielulahutuse institutsioon“. Kuigi põhjenduses 26 viidatakse selle liikmesriigi õigusele, kelle kohtu poole pöörduti, on siiski selles osas, mis puudutab sõnastuse „ei näe ette abielulahutust“ tähendust, selles põhjenduses esitatud vastavasisulised juhised asjakohased ka määruse nr 1259/2010 artikli 10 puhul.
Samuti tuleb märkida, et lahuselu, millele viidatakse sõnaselgelt ka artiklis 10, kuulub samamoodi nagu abielulahutus selle määruse kohaldamisalasse ning on selle määruse süsteemi ja üldise ülesehituse lahutamatu osa.
Lisaks nähtub teleoloogilisest vaatenurgast määruse nr 1259/2010 põhjendustest 9, 21 ja 29, et selle määruse eesmärk on luua osalevates liikmesriikides abielulahutust ja lahuselu käsitlev selge ja terviklik õigusraamistik, tagada õiguskindlus, etteaimatavus ja paindlikkus rahvusvaheliste abieluõiguslike menetluste puhul ning sellest tulenevalt lihtsustada isikute vaba liikumist Euroopa Liidus ning vältida olukorda, kus üks abikaasadest nõuab abielu lahutamist enne teist, et menetlus toimuks sellise õiguse alusel, mida ta peab oma huvide kaitsmise seisukohast soodsamaks.
Peale selle, et määruse nr 1259/2010 artikli 10 tõlgendus, mille kohaselt on kohtu asukohariigi õigus kohaldatav juhul, kui kohaldatav välisriigi õigus seab abielulahutusele tingimused, mida peetakse kohtu asukohariigi õiguses ette nähtud tingimustest piiravamaks, läheks vastuollu selle sätte sõnastusega ega oleks kooskõlas selle sätte konteksti ja ülesehitusega, ei vastaks selline tõlgendus ka kõnealuse määrusega taotletud eesmärkidele.
Nimelt, nagu väidab Rumeenia valitsus, oleks sellise tõlgenduse puhul vajalik juhtumipõhiselt analüüsida tingimusi, mille alusel võib abielulahutuse välja kuulutada kohaldatava õiguse alusel, ja hinnata subjektiivselt ulatust, milles neid tingimusi võib pidada kohtu asukohariigi õiguses ette nähtud tingimustest piiravamaks, mis läheks aga vastuollu selle määrusega taotletud õiguskindluse ja etteaimatavuse eesmärkidega või igal juhul seaks praktikas ohtu nende eesmärkide saavutamise.
Lisaks, nagu märkis Portugali valitsus, riivaks see tõlgendus abikaasade vaba tahet, mis on ette nähtud määruse nr 1259/2010 artiklis 5, ning juhul, kui abikaasad ei ole valinud abielulahutuse ja lahuselu suhtes kohaldatavat õigust, takistaks see tõlgendus nimetatud määruse põhjenduse 21 ja artikli 8 kohaselt selle õiguse kohaldamist, millega abikaasadel on tihe seos.
Kõigele lisaks võib selline tõlgendus ajendada abielulahutust taotlevat abikaasat esitama nõude sellise liikmesriigi kohtule, kelle õigus seab abielulahutusele vähem piiravaid tingimusi ja kelle kohtule määruse nr 2201/2003 sätete alusel kohtuasi allub.
Mis puudutab põhikohtuasja, siis ilmneb eelotsusetaotlusest, et määruse nr 1259/2010 artikli 8 punkti a alusel kohaldatavas õiguses, see tähendab Itaalia õiguses tuntakse abielulahutuse instituuti.
Järelikult ei ole selle määruse artikkel 10 käsitletava kohtuasja suhtes kohaldatav ning asjaolu, et see õigus seab abielulahutusele tingimusi – näiteks eelneva lahuselu tingimus –, mida võib pidada asukohariigi õiguses ette nähtud tingimustest piiravamaks, ei oma siinjuures tähtsust.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ELTL artiklis 267 sätestatud liikmesriigi kohtute ja Euroopa Kohtu vahelises koostöömenetluses Euroopa Kohtu ülesanne anda liikmesriigi kohtule tarvilik vastus, mis võimaldaks viimasel poolelioleva kohtuasja lahendada (23. märtsi 2006. aasta kohtuotsus FCE Bank,
C‑210/04
,
EU:C:2006:196
, punkt
; 8. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Banco Bilbao Vizcaya Argentaria,
C‑157/10
,
EU:C:2011:813
, punkt
, ning 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Dyson,
C‑632/16
,
EU:C:2018:599
, punkt
).
Siinsel juhul tuleb, nagu väitsid ka Saksamaa valitsus ja Euroopa Komisjon, anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule juhiseid käesoleva kohtuotsuse punktides 25 ja 26 esitatud määruse nr 1259/2010 artikli 10 tõlgenduse praktiliste tagajärgede kohta, kuivõrd eelotsusetaotluse esitanud kohus märkis, et kuna Rumeenia õiguses puuduvad sätted, mis näeksid ette lahuselu menetluse, ei vaata Rumeenia kohtud sisuliselt läbi lahuselu tunnustamise ja abielu lahutamise nõudeid, millele ei ole eelnenud lahuselu, mis on tuvastatud või mille kohta on otsus tehtud Itaalia õiguse kohaselt.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib nimelt, et riigisisese kohtupraktika kohaselt tuleb sellistel asjaoludel, nagu on kõne all põhikohtuasjas, sellised nõuded jätta läbi vaatamata vastuvõetamatuse tõttu põhjusel, et Rumeenia õiguses ei ole lahuselu menetlust ette nähtud, ja ennatlikkuse tõttu põhjusel, et abielu lahutust taotletakse Rumeenia kohtutes, ilma et Itaalia kohtud oleksid enne lahuselu tuvastanud või teinud selle kohta otsuse, või siis jätta nõuded nende kahe põhjuse koosesinemisel põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
Kuna selline kohtupraktika takistab nende nõuete sisulist läbivaatamist, muudab see abielulahutuse ja lahuselu suhtes kohaldatavat õigust reguleerivad ühtsed eeskirjad, mis on ette nähtud määrusega nr 1259/2010, suures osas sisutühjaks ja kahjustab seega nende soovitavat toimet.
Tuleb siiski märkida, et praegusel juhul tehti määruse nr 2201/2003 artikli 3 lõike 1 punkti b alusel kindlaks, et üldise kohtualluvuse reeglite kohaselt allub JE abielulahutushagi lahendamine Rumeenia kohtutele.
Järelikult, isegi kui Rumeenia õigus ei sisalda – vastupidi Itaalia õigusele – menetlusnorme lahuselu kohta, on pädevad Rumeenia kohtud kohustatud selle hagi lahendama.
Seega, sellises olukorras nagu põhikohtuasjas, kus pädev kohus leiab, et määruse nr 1259/2010 sätete alusel kohaldatav välisriigi õigus lubab abielulahutust taotleda üksnes tingimusel, et sellele on eelnenud kolme aasta pikkune lahuselu, ent kohtu asukohariigi õiguses ei ole lahuselu puudutavaid menetlusnorme ette nähtud, peab see kohus siiski juhul, kui ta ise ei saa sellist lahuselu välja kuulutada, kontrollima, kas kohaldatava välisriigi õigusega ette nähtud sisulised tingimused on täidetud ja tuvastama selle tema menetluses oleva abielulahutusasja raames.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esitatud küsimusele vastata, et määruse nr 1259/2010 artiklit 10 tuleb tõlgendada nii, et sõnastus „[k]ui artiklist 5 või 8 tulenevalt kohaldatava õiguse kohaselt ei ole abielulahutust ette nähtud“ hõlmab üksnes olukordi, kus kohaldatav välisriigi õigus ei näe ette mitte mingis vormis abielulahutust.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

Nõukogu 20. detsembri 2010. aasta määruse (EL) nr 1259/2010 tõhustatud koostöö rakendamise kohta abielulahutuse ja lahuselu suhtes kohaldatava õiguse valdkonnas artiklit 10 tuleb tõlgendada nii, et sõnastus „[k]ui artiklist 5 või 8 tulenevalt kohaldatava õiguse kohaselt ei ole abielulahutust ette nähtud“ hõlmab üksnes olukordi, kus kohaldatav välisriigi õigus ei näe ette mitte mingis vormis abielulahutust.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: rumeenia.