CELEX: 62015CJ0280
Predhodno odločanje
Znamka Evropske unije
Uredba (ES) št.º207/2009
Člena 9(3) in 102(1)
Obveznost sodišča za znamke Evropske unije izdati odredbo, s katero se tretji osebi prepove nadaljevanje kršitev
Neobstoj predloga za izdajo take odredbe
Pojem ‚posebnih razlogov‘, iz katerih se taka prepoved ne izreče
Pojem ‚ustrezno nadomestilo‘ za dejanja po objavi zahteve za registracijo znamke Evropske unije in pred objavo registracije take znamke

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 9(3) in 102(1) Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Evropske unije (
UL L 78, str. 1
).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med I. Nikolajevo in družbo Multi Protect OÜ glede tožbe zaradi kršitve znamke Evropske unije, ki jo je I. Nikolajeva vložila proti tej družbi.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba št. 207/2009
Člen 9 Uredbe, naslovljen „Pravice iz blagovne znamke Evropske unije“, določa:
„1.   Blagovna znamka Evropske unije daje imetniku izključne pravice. Imetnik ima pravico preprečiti vsem tretjim osebam, ki nimajo njegovega soglasja, da v gospodarskem prometu uporabljajo:
(a)
kateri koli znak, ki je enak blagovni znamki Evropske unije za označevanje blaga ali storitev, enakih tistim, za katere je registrirana blagovna znamka Evropske unije;
(b)
kateri koli znak, pri katerem zaradi enakosti ali podobnosti blagovni znamki Evropske unije in enakosti ali podobnosti blaga ali storitev, označenih z blagovno znamko Evropske unije in znakom, obstaja verjetnost zmede v javnosti;
[…]
2.   Po odstavku 1 je med drugim lahko prepovedano:
(a)
opremljanje blaga ali njegove embalaže z znakom;
(b)
ponujanje blaga, njegovo dajanje na trg ali skladiščenje v te namene pod tem znakom, ali ponujanje ali opravljanje storitev pod tem znakom;
(c)
uvoz ali izvoz blaga pod tem znakom;
(d)
uporaba znaka na poslovni dokumentaciji in v oglaševanju.
3.   Pravice iz blagovne znamke Evropske unije učinkujejo proti tretjim osebam od dneva objave registracije blagovne znamke. Ustrezno nadomestilo pa se lahko zahteva za dejanja, do katerih pride po datumu objave prijave blagovne znamke Evropske unije, ki bi bile po objavi registracije blagovne znamke prepovedane na podlagi te objave. Sodišče, ki mu je primer dodeljen, ne sme meritorno odločati o zadevi, dokler registracija ni objavljena.“
Člen 14 Uredbe št. 207/2009, naslovljen „Komplementarna uporaba nacionalne zakonodaje v zvezi s kršitvijo“, določa:
1.   Učinke blagovnih znamk Evropske unije urejajo izključno določbe te uredbe. V drugih pogledih ureja kršitve blagovne znamke Evropske unije nacionalna zakonodaja o kršitvi nacionalne blagovne znamke v skladu z določbami iz naslova X.
2.   Ta uredba ne preprečuje tožb, povezanih z blagovno znamko Evropske unije po zakonodaji držav članic, zlasti v zvezi s civilnopravno odgovornostjo in nelojalno konkurenco.
3.   Procesna pravila se določijo v skladu z določbami iz naslova X.“
Člen 96 te uredbe, naslovljen „Pristojnost v zvezi s kršitvami in veljavnostjo“, določa:
„Sodišča za blagovno znamko Evropske unije imajo izključno pristojnost:
(a)
pri vseh tožbah glede kršitve […];
[…]
(c)
pri vseh tožbah, ki so bile vložene kot posledica dejanj iz člena 9(3), drugi stavek;
[…]“
Člen 101 Uredbe, naslovljen „Pravo, ki se uporablja“, določa:
1.   Sodišča za blagovno znamko Evropske unije uporabljajo določbe te uredbe.
2.   Za vsa vprašanja, ki ne sodijo v področje uporabe te uredbe, sodišče za blagovno znamko Evropske unije uporablja nacionalno zakonodajo vključno z mednarodnim zasebnim pravom.
3.   Razen če s to uredbo ni drugače določeno, sodišče za blagovne znamke Evropske unije uporablja procesna pravila, ki se uporabljajo za enako vrsto postopkov v zvezi z nacionalno blagovno znamko v državi članici, kjer ima sodišče sedež.“
Člen 102 navedene uredbe, naslovljen „Sankcije“, določa:
„1.   Če sodišče za blagovne znamke Evropske unije ugotovi, da je toženec kršil ali da je grozila nevarnost, da bo kršil blagovno znamko Evropske unije, sodišče, če proti temu ni posebnih razlogov, izda odredbo, ki tožencu prepoveduje nadaljevanje dejanj, s katerimi je kršil ali bi lahko kršil blagovno znamko Evropske unije. V skladu z nacionalno zakonodajo sprejme tudi ukrepe, katerih cilj je zagotoviti, da se ta prepoved upošteva.
2.   V vseh drugih pogledih sodišče za blagovne znamke Evropske unije uporablja zakonodajo države članice, v kateri je prišlo do dejanj kršitve ali nevarnosti kršitve, vključno z mednarodnim zasebnim pravom.“
Direktiva 2004/48/ES
Člen 13 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/48/ES z dne 29. aprila 2004 o uveljavljanju pravic intelektualne lastnine (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 2, str. 32), naslovljen „Odškodnine“, določa:
„1.   Države članice zagotovijo, da pristojni sodni organi na vlogo oškodovane stranke odredijo kršitelju, ki je vedel ali bi razumno moral vedeti, da sodeluje v dejavnosti, ki je predmet kršitve, da plača imetniku pravice odškodnino, ki ustreza dejanski škodi, ki jo je ta utrpel zaradi kršitve.
Ko sodni organi določajo odškodnino:
(a)
upoštevajo vse ustrezne vidike, kot na primer negativne ekonomske posledice, vključno z izgubljenim dobičkom, ki jih je utrpela oškodovana stranka, vse neupravičene dobičke, ki jih je imel kršitelj, in v ustreznih primerih elemente, ki niso ekonomski dejavniki, na primer moralno škodo, povzročeno imetniku pravice s kršitvijo;
ali
(b)
kot drugo možnost namesto (a) lahko v ustreznih primerih določijo odškodnino kot pavšalni znesek na podlagi elementov, kot so najmanj znesek licenčnin ali zneskov, ki bi jih bilo treba plačati, če bi kršitelj zaprosil za dovoljenje za uporabo zadevne pravice intelektualne lastnine.
2.   Če kršitelj ni vedel ali če ni razumno mogel vedeti, da je sodeloval v dejavnosti, ki je predmet kršitve, lahko države članice določijo, da lahko sodni organi odredijo vračilo dobička ali plačilo odškodnine, ki je lahko vnaprej določena.“
Estonsko pravo
Člen 8(2) kaubamärgiseadus (zakon o znamkah) z dne 22. maja 2002 (RT I 2002, 49, 308) v različici, ki se uporablja v sporu o glavni stvari, določa:
„Pravno varstvo registrirane znamke se začne z dnevom vložitve zahteve za registracijo […] in obstaja še deset let od dneva registracije.“
Člen 57 tega zakona, naslovljen „Varstvo izključne pravice“, v odstavku 1 določa:
„Imetnik znamke lahko vloži tožbo zoper vsako osebo, ki krši njegovo izključno pravico, tudi zoper pridobitelja licence, ki krši pogoje iz licenčne pogodbe:
1.
za prenehanje kršitve;
2.
za povrnitev premoženjske škode, povzročene namenoma ali iz malomarnosti, vključno z izgubljenim dobičkom, in nepremoženjske škode.
[…]“
Člen 4(2) tsiviilkohtumenetluse seadustikus (zakonik o civilnem postopku) z dne 20. aprila 2005 (RT I 2005, 26, 197) v različici, ki se uporablja v sporu o glavni stvari (v nadaljevanju: zakonik o civilnem postopku), določa:
„Stranke v okviru predhodnega postopka določijo predmet in potek spora ter se odločijo o predstavitvi predlogov in vložitvi pravnega sredstva.“
Člen 5 tega zakonika, naslovljen „Načelo dispozitivnosti“, v odstavku 1 določa:
„O tožbi se odloči na podlagi dejstev in vloženih predlogov, pri čemer se izhaja iz postavljenega zahtevka.“
Člen 439 navedenega zakonika, naslovljen „Omejitve pristojnosti za odločanje o tožbi“, določa:
„Sodišče odloča v mejah postavljenega zahtevka in ne sme odločiti o zahtevku, ki ni bil postavljen.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
I. Nikolajeva je imetnica besedne znamke Evropske unije HolzProf. Zahteva za registracijo te znamke je bila vložena 24. aprila 2010, objavljena pa 31. maja 2010. Navedena znamka je bila registrirana 14. septembra 2010 pod številko CTM 00905381, ta registracija pa je bila objavljena 16. septembra 2010.
I. Nikolajeva je 24. aprila 2010 sklenila licenčno pogodbo, s katero je uporabo svoje znamke dovolila družbi OÜ HolzProf, mesečna licenčnina pa je znašala 1.278,00 EUR.
I. Nikolajeva je proti družbi Multi Protect vložila tožbo pri Harju Maakohus (prvostopenjsko sodišče v Harjuju, Estonija), s katero je trdila, da je ta družba med 3. majem 2010 in 28. oktobrom 2011 protipravno uporabljala njeno znamko, zlasti ker je na spletni strani kot „prikrito ključno besedo“ uporabljala znak, ki je bil enak tej znamki.
I. Nikolajeva je pri predložitvenem sodišču vložila tri tožbene predloge.
Prvič, predlagala je ugotovitev kršitve, in sicer, da družba Multi Protect protipravno uporablja njeno znamko, ker se s to uporabo krši člen 9(1)(a) in (2)(d) Uredbe št. 207/2009.
Drugič, sklicevala se je na neupravičeno pridobitev, povezano s to kršitvijo, ter zahtevala plačilo zneska 22.791,00 EUR na podlagi povrnitve neupravičeno pridobljene koristi zaradi domnevne kršitve, izračunanega kot zmnožek obdobja kršitve, to je skupno 17 mesecev in 25 dni, in zneska mesečne licenčnine, določene v zadevni licenčni pogodbi.
Tretjič, I. Nikolajeva je zahtevala povrnitev nepremoženjske škode, ki naj bi jo utrpela, v znesku, ki naj ga določi sodišče, ki odloča v sporu. V zvezi s tem je zlasti trdila, da je zaradi predložitve zadeve predložitvenemu sodišču in kazenskega postopka na podlagi istih okoliščin v zvezi s kršitvijo imela psihične težave. Zaradi istih okoliščin naj bi se ji poslabšalo zdravstveno stanje, zadevni spor pa naj bi negativno vplival na poslovne odnose.
Predložitveno sodišče meni, da se v postopku v glavni stvari, prvič, postavlja vprašanje, ali je treba člen 102(1), prvi stavek, Uredbe št. 207/2009 razlagati tako, da je to sodišče kot sodišče za znamke Evropske unije zavezano izdati odredbo o prepovedi nadaljevanja kršitve, čeprav tožeča stranka v okviru tožbe take odredbe o prepovedi ni zahtevala niti se ni po 28. oktobru 2011 sklicevala na kršitev izključne pravice iz njene znamke, temveč je le zahtevala ugotovitev kršitve v obdobju pred tem datumom.
V zvezi s tem navaja, da lahko nacionalno sodišče na podlagi veljavnega nacionalnega prava, natančneje načela dispozitivnosti iz člena 4(2) zakonika o civilnem postopku in načela
ne ultra petita
iz člena 439 tega zakonika, izda odredbo, kakršna je določena v členu 102(1), prvi stavek, Uredbe št. 207/2009, le če mu je bil predlog za sprejetje take odredbe predložen.
Predložitveno sodišče ob sklicevanju na sodbo z dne 14. decembra 2006, Nokia (
C‑316/05
,
EU:C:2006:789
), meni, da se tudi v tem primeru postavlja vprašanje, ali lahko to, da tožeča stranka v postopku v glavni stvari ni zahtevala prepovedi nadaljevanja kršitve, pomeni „posebni razlog“ v smislu člena 102(1), prvi stavek, Uredbe št. 207/2009, iz katerega bi bilo upravičeno, da to sodišče sprejme prvi tožbeni predlog navedene tožeče stranke, ne da bi bilo zavezano izdati odredbo, s katero to prepoved izreče.
Drugič, predložitveno sodišče se sprašuje o obsegu pojma „ustrezno nadomestilo“ iz člena 9(3), drugi stavek, navedene uredbe, zlasti pa o tem, ali je mogoče to nadomestilo dobiti za dejanja, ki se zgodijo pred objavo zahteve za registracijo znamke Evropske unije, in ali je namen navedenega nadomestila povrniti vso škodo, ki jo je utrpel imetnik zadevne znamke, vključno z utrpelo nepremoženjsko škodo.
V teh okoliščinah je Harju Maakohus (prvostopenjsko sodišče v Harjuju) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali mora sodišče za znamke Evropske unije izdati odredbo, predvideno v členu 102(1) Uredbe št. 207/2009, tudi če tožeča stranka tega s svojimi zahtevki ne zahteva in stranki ne trdita, da je po določenem dnevu v preteklosti tožena stranka kršila znamko Evropske unije ali grozila nevarnost, da jo bo kršila, ali pa gre za ‚poseben razlog‘ v smislu prvega stavka te določbe, če se ne uveljavlja tak zahtevek ali se ta okoliščine ne navaja?
2.
Ali je treba člen 9(3) Uredbe št. 207/2009 razlagati tako, da lahko imetnik znamke Evropske unije na podlagi člena 9(3), drugi stavek, navedene uredbe od tretje osebe zahteva samo ustrezno nadomestilo za uporabo znaka, ki je enak znamki, v obdobju od objave zahteve za registracijo do objave registracije, ne more pa zahtevati nadomestila za nastalo škodo in za običajno vrednost tistega, kar je bilo pridobljeno s kršitvijo, in da do objave zahteve za registracijo ne obstaja pravica do ustreznega nadomestila?
3.
Katere vrste stroškov in drugih nadomestil zajema ustrezno nadomestilo na podlagi člena 9(3), drugi stavek, Uredbe št. 207/2009 in ali lahko zajema, med drugim, nadomestilo za nepremoženjsko škodo imetnika znamke in pod kakšnimi pogoji?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 102(1) Uredbe št. 207/2009 razlagati tako, da je sodišče za znamke Evropske unije zavezano izdati odredbo, s katero se tretji osebi prepove nadaljevanje kršitev, čeprav imetnik znamke pri tem sodišču takega predloga ni predložil.
To sodišče navaja, da mu je ob uporabi nekaterih načel nacionalnega prava za organizacijo civilnega postopka, natančneje načel dispozitivnosti in
ne ultra petita
iz členov 4, 5 in 439 zakonika o civilnem postopku, prepovedano izdati odredbo, kakršna je določena v členu 102(1) Uredbe št. 207/2009, če mu predlog v tem smislu ni bil predložen.
V zvezi s tem je treba navesti, da v skladu s členom 101(3) Uredbe št. 207/2009 sodišče za znamke Evropske unije – razen če s to uredbo ni drugače določeno – uporablja procesna pravila, ki se uporabljajo za enako vrsto postopkov v zvezi z nacionalno znamko v državi članici, v kateri ima sodišče sedež.
Ker pa v navedeni uredbi ni določeno drugače, ta ne nasprotuje temu, da se navedeni načeli dispozitivnosti in
ne ultra petita
uporabita.
Zato člen 102(1) Uredbe št. 207/2009 ne nasprotuje temu, da sodišče za znamke Evropske unije ob uporabi teh nacionalnih načel s področja postopka ne izda odredbe, s katero se tretjim osebam prepove nadaljevanje kršitve, z obrazložitvijo, da imetnik zadevne znamke predloga v tem smislu ni predložil.
Ker neobstoj obveznosti izdati odredbo iz člena 102(1) Uredbe št. 207/2009 posledično izhaja iz uporabe postopkovnih pravil nacionalnega prava, ta uredba pa tej uporabi ne nasprotuje, ni treba preučiti vprašanja, ali je ta neobstoj upravičen zaradi „posebnega razloga“ v smislu te določbe.
V nobenem primeru ni mogoče okoliščine, da imetnik znamke Evropske unije s tožbo pri sodišču za znamke Evropske unije zahteva le, naj se ugotovi kršitev, ne zahteva pa, naj se odredi prenehanje te kršitve, šteti za „posebni razlog“ v smislu člena 102(1) navedene uredbe.
Ta izraz se namreč nanaša le na izjemne okoliščine, v katerih táko sodišče glede na posebne značilnosti ravnanja, očitanega tretji osebi, med drugim tega, da ta oseba nima več možnosti, da bi nadaljevala njej očitano ravnanje, s katerim je kršila ali bi lahko kršila znamko Evropske unije, ni zavezano izdati odredbe, s katero tretji osebi prepove nadaljevanje takih ravnanj, čeprav je imetnik znamke vložil predlog v ta namen (glej v tem smislu sodbo z dne 14. decembra 2006, Nokia,
C‑316/05
,
EU:C:2006:789
, točka
).
Ob upoštevanju zgornjih preudarkov je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 102(1) Uredbe št. 207/2009 razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da sodišče za znamke Evropske unije ob uporabi nekaterih nacionalnih načel s področja postopka ne izda odredbe, s katero se tretji osebi prepove nadaljevanje kršitev, z obrazložitvijo, da imetnik zadevne znamke pri tem sodišču ni vložil zahtevka v tem smislu.
Drugo in tretje vprašanje
Predložitveno sodišče z drugim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, prvič, ali je treba člen 9(3), drugi stavek, Uredbe št. 207/2009 razlagati tako, da nasprotuje temu, da lahko imetnik znamke Evropske unije zahteva nadomestilo za dejanja, ki jih tretja oseba izvrši pred objavo zahteve za registracijo zadevne znamke, in drugič, ali pojem „ustrezno nadomestilo“ iz tega člena glede dejanj tretje osebe po objavi zahteve za registracijo te znamke, vendar pred objavo registracije te znamke, vključuje odškodnino, katere namen je povrniti vso škodo, ki jo je ta imetnik utrpel, vključno z običajno vrednostjo, ki jo je tretja oseba pridobila z uporabo navedene znamke, in odškodnino za utrpelo nepremoženjsko škodo.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da na podlagi člena 9(3), prvi stavek, Uredbe št. 207/2009 pravica iz znamke Evropske unije učinkuje proti tretjim osebam šele od dneva objave registracije zadevne znamke.
Zato se lahko izključna pravica, ki je imetniku podeljena z znamko Evropske unije in ki mu med drugim omogoča, da v okviru tožbe zaradi kršitve, vložene na podlagi člena 9(1) in (2) Uredbe št. 207/2009, tretjim osebam prepreči uporabo zadevne znamke, nanaša le na dejanja tretjih oseb po objavi registracije te znamke.
Vendar pa člen 9(3), drugi stavek, Uredbe št. 207/2009 zaradi tega, da bi bila vložniku zahteve za registracijo znamke dodeljena določena mera varstva med dnem objave zahteve, od katerega se glede te zahteve šteje, da tretje osebe zanjo vedo, in dnem objave registracije te znamke, določa pravico do „ustreznega nadomestila“ za dejanja, ki so se zgodila v tem obdobju in ki bi bila, če bi se zgodila po registraciji navedene znamke, prepovedana.
To varstvo je pojasnjeno z vsemi premoženjskimi pravicami, ki jih navedena uredba veže na zahtevo za registracijo znamke Evropske unije.
V skladu s členom 24 Uredbe št. 207/2009, naslovljenim „Uporaba znamke Evropske unije kot predmeta premoženja“, ki je v oddelku 4 te uredbe, so namreč lahko zahteve za registracijo znamk Evropske unije predmet več vrst pravnih dejanj, kot so prenos, vzpostavitev stvarnopravnih pravic ali licenc, ki jim je skupno to, da je njihov predmet ali učinek vzpostavitev ali prenos pravice na zadevni znamki (glej v tem smislu sodbo z dne 4. februarja 2016, Hassan,
C‑163/15
,
EU:C:2016:71
, točka
).
V obravnavanem primeru je zahteva za registracijo znamke, obravnavana v postopku v glavni stvari, od vložitve predmet licence.
Gospodarska vrednost zahteve za registracijo znamke Evropske unije izhaja tudi iz drugih pravic, ki se navezujejo na tako zahtevo. Na podlagi Uredbe št. 207/2009 tako prijavitelj načeloma od dneva vložitve zahteve za registracijo znamke uživa prednostno pravico glede na zahteve, vložene pozneje.
Taki preudarki o celoti premoženjskih pravic, ki se navezujejo na zahtevo za registracijo znamke, so tudi Evropsko sodišče za človekove pravice med drugim vodili do tega, da je glede na okoliščine posameznega primera, obravnavane v celoti, razsodilo, da taka zahteva lahko pomeni bistven interes, varovan na podlagi temeljne lastninske pravice iz člena 1 Dodatnega protokola št. 1 k Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisani v Rimu 4. novembra 1950 (glej v tem smislu sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 11. januarja 2007, Anheuser-Busch Inc. c. Portugal, CE:ECHR:2007:0111JUD007304901, točke od 73 do 78).
Ob upoštevanju teh preudarkov je treba ugotoviti, da, ker člen 9(3), drugi stavek, Uredbe št. 207/2009 vključuje strogo omejeno izjemo od pravila, da znamka Evropske unije pred objavo njene registracije nima učinkov, ni mogoče na podlagi te določbe zahtevati nobenega nadomestila za dejanja, ki so se zgodila pred objavo zahteve za registracijo take znamke.
Ker člen 9(3), drugi stavek, Uredbe št. 207/2009 tudi ne napotuje izrecno na pravo držav članic za določitev njegovega pomena in obsega, iz tega v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča izhaja, da je treba pojem „ustrezno nadomestilo“ v tej določbi običajno razlagati samostojno in enotno, ob upoštevanju okvira navedene določbe in cilja, ki se uresničuje z zadevno ureditvijo (glej po analogiji sodbo z dne 14. decembra 2006, Nokia,
C‑316/05
,
EU:C:2006:789
, točka
in navedena sodna praksa).
Pri tej razlagi je treba, kot je tudi navedlo predložitveno sodišče, upoštevati dejstvo, da mora biti varstvo, ki je v smislu člena 9(3), drugi stavek, Uredbe št. 207/2009 v obliki „ustreznega nadomestila“, glede dejanj iz te določbe po svoji naravi bolj omejeno od varstva, do katerega je upravičen imetnik znamke, glede dejanj, ki so se zgodila po datumu registracije te znamke, ker je interes, ki ga je treba varovati iz naslova zahteve za registracijo znamke, manjši od interesa, ki ga mora imeti znamka po njeni registraciji.
Dejanja iz člena 9(3), drugi stavek, navedene uredbe se namreč uresničijo, ko še ni gotovo, ali bo znamka, ki je predmet zahteve za registracijo, dejansko registrirana, ker lahko tej zahtevi še vedno v celoti ali deloma nasprotujejo absolutni ali relativni razlogi za zavrnitev registracije.
Zato je za pravice, podeljene z zahtevo za registracijo znamke Evropske unije, pred registracijo zadevne znamke značilno, da jih je mogoče opredeliti za „pogojne“.
Ta pogojnost izhaja jasno tudi iz člena 9(3), tretji stavek, Uredbe št. 207/2009, saj ta določa, da je mogoče tožbo pri sodišču za znamke Evropske unije na podlagi člena 9(3), drugi stavek, te uredbe vložiti le po objavi registracije zadevne znamke.
Iz tega sledi, da mora imeti „ustrezno nadomestilo“, ki ga je mogoče zahtevati v okviru tožbe, ki temelji na členu 9(3), drugi stavek, Uredbe št. 207/2009, manjši obseg od odškodnine, ki jo lahko zahteva imetnik znamke Evropske unije iz naslova škode, povzročene s kršitvijo.
Razlikovanje med tovrstnima tožbama je razvidno tudi iz naštevanja v členu 96 Uredbe št. 207/2009 različnih izključnih pristojnosti sodišč za znamke Evropske unije, ker so v tem členu ločeno navedene pod točko (a) „tožbe glede kršitve“ in pod točko (c) „tožbe, ki so bile vložene kot posledica dejanj iz člena 9(3), drugi stavek“ te uredbe.
Ugotoviti je treba tudi, da ker v Uredbi št. 207/2009 ni pravil o odškodnini, ki jo lahko zahteva imetnik znamke Evropske unije zaradi kršitev, je iz člena 101(2) te uredbe razvidno, da sodišče za znamke Evropske unije na tem področju načeloma uporabi nacionalno zakonodajo, vključno z mednarodnim zasebnim pravom. Poleg tega je iz člena 14(2) navedene uredbe razvidno, da ta zlasti ne nasprotuje komplementarni uporabi nacionalne zakonodaje v zvezi s kršitvijo, zlasti pa ne nacionalni zakonodaji v zvezi s civilnopravno odgovornostjo.
V tem okviru člen 13 Direktive 2004/48 določa nekatera pravila na področju odškodnin, katerih namen je povrniti škodo, povzročeno s kršitvami, in ki se razlikujejo glede na upoštevanje tega, ali je tretja oseba vedela ali bi razumno morala vedeti, da sodeluje v dejavnosti, ki je predmet kršitve.
Tako člen 13(1) te direktive določa načeloma celotno povračilo dejansko utrpele škode, v katero je lahko pri kršitvah, storjenih namenoma, vključena nepremoženjska škoda, medtem ko člen 13(2) te direktive dopušča le vračilo dobička ali plačilo odškodnine, ki je lahko vnaprej določena, če kršitve niso bile storjene namenoma.
Ti določbi se sicer uporabljata le za kršitve, torej za dejanja, ki so se zgodila po objavi registracije zadevne znamke, in ne za dejanja, ki so se zgodila pred to objavo, kakršna so določena v členu 9(3), drugi stavek, Uredbe št. 207/2009, vendar je mogoče iz tega sklepati – kot je v bistvu navedel generalni pravobranilec v točki 51 sklepnih predlogov – da povračilo, dolgovano iz naslova „ustreznega nadomestila“, ne more biti višje od zmanjšanega nadomestila, določenega v členu 13(2) Direktive 2004/48.
Ker je namreč namen člena 9(3), drugi stavek, Uredbe št. 207/2009 od objave zahteve za registracijo znamke, pa tudi celo pred objavo te registracije, tej znamki pripisati pogojne pravice, mora biti obseg „ustreznega nadomestila“ v smislu te določbe manjši od obsega odškodnine, ki jo imetnik znamke Evropske unije lahko zahteva zaradi kršitev, ki so nastale po objavi registracije te znamke, in katere namen je načeloma zagotoviti celotno povrnitev dejansko utrpele škode, ki lahko odvisno od primera vključuje nepremoženjsko škodo.
Pri določitvi „ustreznega nadomestila“ v smislu člena 9(3), drugi stavek, Uredbe št. 207/2009 je torej treba uporabiti merilo o vračilu dobička ter iz tega nadomestila izključiti povrnitev škode širšega obsega, ki jo je morebiti utrpel imetnik zadevne znamke zaradi uporabe te znamke in ki lahko zlasti vključuje nepremoženjsko škodo.
Merilo o vračilu dobička je namreč v delu, v katerem se nanaša na dobiček, ki so ga tretje osebe neupravičeno pridobile z uporabo zadevne znamke v obdobju iz člena 9(3), drugi stavek, Uredbe št. 207/2009, vključeno v cilj, ki ga ta določba uresničuje in ki pomeni preprečiti tretjim osebam, da imajo neupravičeno korist od gospodarske vrednosti, ki jo ima zahteva za registracijo znamke, medtem ko šteje, da zaradi objave te zahteve zanjo vedo.
Ob upoštevanju zgoraj navedenih preudarkov je treba na drugo in tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 9(3), drugi stavek, Uredbe št. 207/2009 razlagati tako, da nasprotuje temu, da lahko imetnik znamke Evropske unije zahteva nadomestilo za dejanja, ki jih tretja oseba izvrši pred objavo zahteve za registracijo znamke. Glede dejanj tretjih oseb, izvršenih v obdobju po objavi zahteve za registracijo zadevne znamke, vendar pred objavo registracije te znamke pojem „ustrezno nadomestilo“ iz tega člena vključuje dobiček, ki so ga tretje osebe dejansko pridobile z uporabo te znamke v tem obdobju. Iz tega pojma „ustreznega nadomestila“ pa je izključena povrnitev škode širšega obsega, ki jo je morebiti utrpel imetnik navedene znamke, vključno z nepremoženjsko škodo.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (sedmi senat) razsodilo:

1.
Člen 102(1) Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Evropske unije je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da sodišče za znamke Evropske unije ob uporabi nekaterih nacionalnih načel s področja postopka ne izda odredbe, s katero se tretji osebi prepove nadaljevanje kršitev, z obrazložitvijo, da imetnik zadevne znamke pri tem sodišču ni vložil zahtevka v tem smislu.

2.
Člen 9(3), drugi stavek, Uredbe št. 207/2009 je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da lahko imetnik znamke Evropske unije zahteva nadomestilo za dejanja, ki jih tretja oseba izvrši pred objavo zahteve za registracijo znamke. Glede dejanj tretjih oseb, izvršenih v obdobju po objavi zahteve za registracijo zadevne znamke, vendar pred objavo registracije te znamke, pojem „ustrezno nadomestilo“ iz tega člena vključuje dobiček, ki so ga tretje osebe dejansko pridobile z uporabo te znamke v tem obdobju. Iz tega pojma „ustreznega nadomestila“ pa je izključena povrnitev škode širšega obsega, ki jo je morebiti utrpel imetnik navedene znamke, vključno z nepremoženjsko škodo.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: estonščina.