CELEX: 62021CJ0401
Pritožba
Kohezijski sklad in Evropski sklad za regionalni razvoj (ESRR)
Uredba (EU) št. 1303/2013
Stopnja sofinanciranja, ki se uporablja
Sprememba stopnje, do katere je prišlo med predložitvijo končnega zahtevka za vmesno plačilo in sprejetjem obračuna
Načeli enoletnosti obračuna in prepovedi retroaktivnosti

Romunija s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 14. aprila 2021, Romunija/Komisija (
T‑543/19
,
EU:T:2021:193
, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to zavrnilo njeno tožbo za razglasitev delne ničnosti Sklepa Komisije C(2019) 4027 final z dne 23. maja 2019 (v nadaljevanju: sporni sklep) o sprejetju obračuna in izračunu zneska v breme Kohezijskega sklada in Evropskega sklada za regionalni razvoj (ESRR) za obračunsko leto 2017/2018 in za operativni program CCI 2014RO16M1OP001, naslovljen „Velika infrastruktura“ ob uporabi stopnje sofinanciranja za prvo in drugo prednostno os tega operativnega programa v višini 75 %, ne pa 85 %.
Pravni okvir
Člen 1 Uredbe (EU) št. 1303/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. decembra 2013 o skupnih določbah o Evropskem skladu za regionalni razvoj, Evropskem socialnem skladu, Kohezijskem skladu, Evropskem kmetijskem skladu za razvoj podeželja in Evropskem skladu za pomorstvo in ribištvo, o splošnih določbah o Evropskem skladu za regionalni razvoj, Evropskem socialnem skladu, Kohezijskem skladu in Evropskem skladu za pomorstvo in ribištvo ter o razveljavitvi Uredbe Sveta (ES) št. 1083/2006 (
UL 2013, L 347, str. 320
, in popravki v
UL 2016, L 200, str. 140
;
UL 2016, L 342, str. 106
, in
UL 2018, L 194, str. 162
), kakor je bila spremenjena z Uredbo (EU, Euratom) 2018/1046 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. julija 2018 (
UL 2018, L 193, str. 1
) (v nadaljevanju: Uredba št. 1303/2013), določa:
„Ta uredba določa splošna pravila, ki se uporabljajo za [ESRR], Evropski socialni sklad (ESS), Kohezijski sklad, Evropski kmetijski sklad za razvoj podeželja (EKSRP) in Evropski sklad za pomorstvo in ribištvo (ESPR), ki delujejo na podlagi skupnega okvira (v nadaljnjem besedilu: evropski strukturni in investicijski skladi - skladi ESI). […]
Tretji del določa splošna pravila, ki urejajo ESRR, ESS (v nadaljnjem besedilu skupaj: strukturna sklada) in Kohezijski sklad glede nalog, prednostnih ciljev in organizacije strukturnih skladov in Kohezijsk[ega] sklad[a] (skladi), meril, ki jih morajo izpolnjevati države članice in regije za upravičenost do podpore iz skladov ESI, razpoložljivih finančnih virov in meril za njihovo dodeljevanje.
Četrti del določa splošna pravila, ki se uporabljajo za sklade in ESPR glede upravljanja in nadzora, finančnega upravljanja, računovodstva in finančnih popravkov.
[…]“
Člen 2, točka 4, te uredbe določa:
„V tej uredbi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
[…]
(4) ,pravila za posamezne sklade‘, pomenijo določbe določene v, ali oblikovane na podlagi tretjega in četrtega dela te uredbe ali iz uredbe, ki ureja enega ali več skladov ESI iz četrtega odstavka člena 1“.
Člen 120 navedene uredbe, naslovljen „Določitev stopenj sofinanciranja“, določa:
„1.   Z odločitvijo Komisije o sprejetju operativnega programa se določi stopnja sofinanciranja in največji znesek podpore iz skladov za vsako prednostno os. Če prednostna os zadeva več kot eno kategorijo regij ali več kot en sklad, odločitev Komisije po potrebi določi stopnjo sofinanciranja po kategorijah regij in skladih.
2.   V sklepu Komisije se za vsako prednostno os določi, ali se stopnja sofinanciranja za prednostno os uporablja za:
(a)
skupne upravičene izdatke, vključno z javnimi in zasebnimi izdatki, ali
(b)
upravičene javne izdatke.
3.   Stopnja sofinanciranja na ravni vsake prednostne osi in, kjer je primerno, glede na kategorijo regije ali sklad, operativnega programa pri cilju ,naložbe za rast in delovna mesta‘ ne presega:
(a)
85 % za Kohezijski sklad;
[…]
Komisija opravi pregled, da oceni upravičenost ohranitve te stopnje sofinanciranja iz drugega pododstavka po 30. juniju 2017 in po potrebi predloži zakonodajni predlog pred 30. junijem 2016.
[…]“
Člen 130 iste uredbe, naslovljen „Splošna pravila za izračun vmesnih plačil in končno plačilo“, v odstavku 1 določa:
„Komisija kot vmesno plačilo povrne 90 % zneska, ki izhaja iz uporabe stopnje sofinanciranja za vsako prednostno nalogo iz odločitve, s katero se sprejme operativni program, za upravičene izdatke za prednostno nalogo, vključeno v zahtevek za izplačilo. Komisija v skladu s členom 139 določi preostale zneske, ki jih je potrebno povrniti kot vmesna plačila ali izterjati.“
Člen 131(1) Uredbe št. 1303/2013 določa:
„Zahtevki za plačilo morajo za vsako prednostno nalogo vključevati:
(a)
skupni znesek upravičenih izdatkov, ki so jih imeli upravičenci in so bili plačani pri izvajanju operacij, kakor je vnesen v računovodskem sistemu organa za potrjevanje;
(b)
skupni znesek javnih izdatkov, nastalih pri izvajanju operacij, kakor je vnesen v računovodskem sistemu organa za potrjevanje.
[…]“
Člen 135 te uredbe, naslovljen „Roki za predložitev zahtevkov za vmesna plačila in njihovo plačilo“, določa:
„1.   Organ za potrjevanje v skladu s členom 131(1) redno vlaga zahtevek za vmesno plačilo, ki zajema zneske, vnesene v njegov računovodski sistem v danem obračunskem letu. Lahko pa organ za potrjevanje takšne zneske vključi v zahtevke za plačilo, ki se predložijo v naslednjih obračunskih letih, kadar je po njegovem mnenju to potrebno.
2.   Organ za potrjevanje vloži končni zahtevek za vmesno plačilo do 31. julija po koncu predhodnega obračunskega leta in v vsakem primeru pred prvim zahtevkom za vmesno plačilo za naslednje obračunsko leto.
3.   Prvi zahtevek za vmesno plačilo se predloži, ko Komisija v skladu s členom 124 prejme uradno obvestilo o imenovanju organa upravljanja in organa za potrjevanje.
4.   Vmesna plačila za operativni program se ne izvedejo, če Komisiji ni bilo poslano letno poročilo o izvajanju v skladu s pravili za posamezen sklad.
5.   Komisija glede na razpoložljiva sredstva izplača vmesno plačilo najpozneje v 60 dneh od datuma, ko zabeleži zahtevek za izplačilo.“
Člen 137 navedene uredbe, ki ureja pripravo računovodskih izkazov, določa:
„1.   Komisiji se predložijo računovodski izkazi iz točke (a) člena 63(5) in iz člena 63(6) [Uredbe (EU, Euratom) št. 966/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2012 o finančnih pravilih, ki se uporabljajo za splošni proračun Unije in razveljavitvi Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1605/2002 (
UL 2012, L 298, str. 1
)] za vsak operativni program. Izkazi zajemajo obračunsko leto in na ravni vsake prednostne osi, in kjer je ustrezno, sklada in kategorije regij, vključujejo:
(a)
skupni znesek upravičenih izdatkov, vnesenih v računovodske sisteme organa za potrjevanje, ki je bil vključen v zahtevo za izplačilo, predloženo Komisiji v skladu s členo[m] 131 in člen[om] 135(2) do 31. julija v letu, ki sledi obračunskemu letu, skupni znesek ustreznih javnih izdatkov, ki so nastali pri izvajanju operacij, in skupni znesek ustreznih plačil upravičencem iz člena 132(1);
[…]
(d)
za vsako prednostno nalogo uskladitev izdatkov iz točke (a) in izdatkov, prijavljenih v istem obračunskem letu v zahtevkih za izplačilo, skupaj z obrazložitvijo kakršnih koli razlik.
2.   Kadar država članica iz računovodskih izkazov izključi izdatke, ki so bili predhodno vključeni v zahtevek za vmesno plačilo za dano obračunsko leto, ker se trenutno ocenjuje njihova zakonitost in pravilnost, se lahko ti izdatki ali del teh izdatkov, za katere se izkaže, da so zakoniti in pravilni, vključijo v zahtevek za vmesno plačilo za naslednja obračunska leta.
[…]“
Člen 139 iste uredbe, naslovljen „Preverjanje in sprejetje obračuna“, določa:
„1.   Komisija pregleda dokumente, ki jih predložijo države članice v skladu s členom 138. Države članice na zahtevo Komisije zagotovijo vse potrebne dodatne informacije, na podlagi katerih lahko Komisija do roka iz člena 84 ugotovi, ali so obračuni popolni, natančni in verodostojni.
2.   Komisija potrdi tiste obračune, glede katerih lahko ugotovi, da so popolni, natančni in verodostojni. Takšno odločitev Komisija sprejme, kadar revizijski organ predloži revizijsko mnenje brez pridržka glede popolnosti, natančnosti in verodostojnosti obračunov, razen če ima Komisija na voljo specifične dokaze, da je revizijsko mnenje o obračunih nezanesljivo.
[…]
6.   Komisija na podlagi potrjenih obračunov izračuna znesek v breme skladov in ESPR za zadevno obračunsko leto in posledične prilagoditve v zvezi s plačili državam članicam. Pri tem upošteva:
(a)
zneske iz proračunskih [računovodskih] izkazov iz točke (a) člena 137(1), za katere se uporabi stopnja sofinanciranja za vsako prednostno nalogo;
(b)
skupni znesek plačil Komisije v navedenem obračunskem letu, ki je sestavljen iz:
(i)
zneska vmesnih plačil Komisije v skladu s členom 130(1) in členom 24 ter
(ii)
plačanega zneska letnega predplačila iz člena 134(2).
7.   Po izračunu na podlagi odstavka 6 Komisija obračuna ustrezno letno predplačilo in v 30 dneh po potrditvi zadevnih obračunov izplača vse neporavnane dodatne zneske. Kadar je potrebno znesek izterjati od države članice, se to stori z nalogom za izterjavo, ki ga izda Komisija in ki se, kjer je mogoče, izvrši s pobotom zneskov, ki pripadajo zadevni državi članici v okviru naknadnih izplačil za isti operativni program. Takšna izterjava ne pomeni finančnega popravka in ne zmanjšuje podpore iz skladov in ESPR, namenjene operativnemu programu. Izterjani znesek pomeni namenski prejemek v skladu s členom 177(3) [Uredbe št. 966/2012].
[…]“
Dejansko stanje
Splošno sodišče je dejansko stanje spora predstavilo v točkah od 1 do 10 izpodbijane sodbe, za potrebe tega postopka pa ga je mogoče povzeti, kot sledi.
Komisija je z Izvedbenim sklepom C(2015) 4823 final z dne 9. julija 2015 (v nadaljevanju: izvedbeni sklep iz leta 2015), sprejetim na podlagi člena 29(4) in člena 96(10) Uredbe št. 1303/2013, potrdila nekatere elemente operativnega programa CCI 2014RO16M1OP001, naslovljen „Velika infrastruktura“ zaradi pridobivanja podpore iz ESRR in Kohezijskega sklada, in sicer na podlagi cilja v zvezi z naložbami za rast in zaposlovanje v Romuniji za obdobje od 1. januarja 2014 do 31. decembra 2020 (v nadaljevanju: operativni program). Ta program je vseboval osem prednostnih osi.
V členu 4(3) izvedbenega sklepa iz leta 2015 v povezavi s Prilogo II k temu sklepu je bila stopnja sofinanciranja za prvo in drugo prednostno os tega programa določena na 75 % ter je bilo pojasnjeno, da se ta stopnja uporablja za upravičene javne izdatke.
Romunski organi so 6. julija 2018 Komisiji v skladu s členom 135(2) Uredbe št. 1303/2013 predložili končni zahtevek za vmesno plačilo v zvezi z operativnim programom za obračunsko leto 2017/2018.
Komisija je z Izvedbenim sklepom C(2018) 8890 final z dne 12. decembra 2018 (v nadaljevanju: izvedbeni sklep iz leta 2018), sprejetim na podlagi člena 96(10) Uredbe št. 1303/2013, zlasti spremenila Prilogo II k izvedbenemu sklepu iz leta 2015 s tem, da je povečala stopnjo sofinanciranja za prvo in drugo prednostno os operativnega programa na 85 %.
Na sestanku, ki je 15. januarja 2019 potekal med romunskimi organi in Komisijo, so ti organi zaprosili, naj se za obračunsko leto 2017/2018 uporabi stopnja sofinanciranja v višini 85 % za prvo in drugo prednostno os operativnega programa, kot je določena v izvedbenem sklepu iz leta 2018, namesto stopnje sofinanciranja v višini 75 %, določene v izvedbenem sklepu iz leta 2015. Komisija je v odgovor na to prošnjo navedla, da smernice iz dokumenta z naslovom „Smernice za države članice o pripravi, preverjanju in potrjevanju računovodskih izkazov“ v različici, ki jo je Komisija pripravila 3. decembra 2018, nasprotujejo uporabi stopnje sofinanciranja v višini 85 %, ki je določena v izvedbenem sklepu iz leta 2018, za navedeno obračunsko leto.
Romunski organi so 15. februarja 2019 Komisiji v skladu s členom 138(a) Uredbe št. 1303/2013 predložili računovodske izkaze operativnega programa za obračunsko leto 2017/2018.
Romunski organi so z dopisoma z dne 8. marca in 13. maja 2019 pri Komisiji ponovno zaprosili za uporabo stopnje sofinanciranja v višini 85 % za prvo in drugo prednostno os operativnega programa za obračunsko leto 2017/2018.
Komisija je z dopisom z dne 17. maja 2019 romunskim organom potrdila, da se stopnja sofinanciranja v višini 85 % za prvo in drugo prednostno os operativnega programa ni uporabljala za obračunsko leto 2017/2018. Natančneje, pojasnila je, da se v okviru programskega obdobja 2014–2020 in v skladu z usmeritvami iz smernic, navedenih v točki 15 te sodbe, vsaka sprememba stopnje sofinanciranja na podlagi načela enoletnosti obračuna uporablja le za tekoča in prihodnja obračunska leta.
Komisija je 23. maja 2019 sprejela sporni sklep, s katerim je ta institucija na eni strani v skladu s členom 139(2) in (3) Uredbe št. 1303/2013 potrdila obračun operativnega programa za obračunsko leto 2017/2018, na drugi strani pa na podlagi potrjenega obračuna izračunala znesek v breme Kohezijskega sklada in ESRR za navedeno obračunsko leto v skladu s členom 139(6) te uredbe. Iz priloge k temu sklepu je razvidno, da je Komisija pri izračunu navedenega zneska uporabila stopnjo sofinanciranja v višini 75 % za prvo in drugo prednostno os operativnega programa, kot je določena v izvedbenem sklepu iz leta 2015.
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
Romunija je 30. julija 2019 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo, s katero je predlagala razglasitev ničnosti spornega sklepa v delu, v katerem je Komisija za prvo in drugo prednostno os operativnega programa uporabila stopnjo sofinanciranja v višini 75 %, in ne 85 %.
Romunija je v utemeljitev tožbe navedla dva tožbena razloga, od katerih se je prvi nanašal na kršitev člena 120(3) in člena 139(6) Uredbe št. 1303/2013 ter načela varstva legitimnih pričakovanj, drugi pa na kršitev obveznosti obrazložitve iz člena 296, drugi odstavek, PDEU in načela dobrega upravljanja.
Splošno sodišče je ta tožbena razloga štelo za neutemeljena, zato je z izpodbijano sodbo tožbo v celoti zavrnilo.
Splošno sodišče je, zlasti kar zadeva prvi del prvega tožbenega razloga, ki se je nanašal na kršitev člena 120(3) in člena 139(6) Uredbe št. 1303/2013, ta del zavrnilo, pri čemer je v točkah od 29 do 51 izpodbijane sodbe najprej podalo jezikovno, sistematično in teleološko razlago zadnjenavedene določbe, nato pa je v točkah od 53 do 71 izpodbijane sodbe preučilo trditve, ki jih je Romunija navedla v podporo tezi, da je stopnja sofinanciranja, ki se uporablja v skladu s členom 139(6)(a) Uredbe št. 1303/2013, tista, ki velja ob sprejetju obračuna.
Predlogi strank
Romunija s pritožbo Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi;
–
dokončno odloči o tožbi, vloženi pri Splošnem sodišču, tako da razglasi ničnost spornega sklepa v delu, v katerem je Komisija za prvo in drugo prednostno os operativnega programa uporabila stopnjo sofinanciranja v višini 75 %, in ne 85 %, podredno pa, naj zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču, da to odloči o tožbi, ter
–
Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbo zavrne in
–
Romuniji naloži plačilo stroškov.
Pritožba
Pritožnica v utemeljitev pritožbe navaja tri pritožbene razloge, od katerih se prvi nanaša na napačno uporabo prava pri razlagi in uporabi člena 139(6)(a) Uredbe št. 1303/2013 v povezavi s členom 137(1)(a) in (d) ter (2), členom 131, členom 135(2) ter členom 139(1), (2) in (7) te uredbe, drugi na napačno uporabo prava pri razlagi in uporabi načela enoletnosti obračuna, tretji pa na napačno uporabo prava pri razlagi in uporabi načela prepovedi retroaktivnosti.
Prvi pritožbeni razlog
Trditve strank
Romunija s prvim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču v bistvu očita, da je napačno razlagalo in uporabilo člen 139(6)(a) Uredbe št. 1303/2013 v povezavi s členom 137(1)(a) in (d) ter (2), členom 131, členom 135(2) ter členom 139(1), (2) in (7) te uredbe, ker je razsodilo, da je stopnja sofinanciranja, ki se uporablja za izračun zneska v breme Kohezijskega sklada in ESRR za določeno obračunsko leto, tista, ki je veljala na dan, ko je zadevna država članica predložila končni zahtevek za vmesno plačilo za to obračunsko leto, ker so, na eni strani, vsi upravičeni izdatki, ki jih Komisija upošteva pri izračunu zneska v breme teh skladov, tisti, ki so bili predloženi v končnem zahtevku za vmesno plačilo, in ker gre, na drugi strani, pri upravičenih izdatkih in stopnji sofinanciranja, ki se uporablja za navedene izdatke, za dva neločljivo povezana elementa, na podlagi katerih se izračuna znesek v breme navedenih skladov.
Natančneje, pritožnica Splošnemu sodišču na prvem mestu očita, da je v točkah 38, 39, 60 in 68 izpodbijane sodbe štelo, da je znesek izdatkov, vnesenih v končni zahtevek za vmesno plačilo, osnova za izračun zneska v breme Kohezijskega sklada in ESRR, medtem ko je po mnenju pritožnice navedeni znesek mogoče določiti samo na podlagi zneska izdatkov iz potrjenih obračunov, ker so ti obračuni edini, ki izčrpno in dokončno odražajo upravičene izdatke.
Splošno sodišče naj bi tako napačno enačilo skupni znesek upravičenih izdatkov iz končnega zahtevka za vmesno plačilo za dano obračunsko leto in skupni znesek upravičenih izdatkov iz potrjenih obračunov za to obračunsko leto, čeprav sta ta zneska različna in čeprav Komisija v skladu s členom 139(6) Uredbe št. 1303/2013 znesek v breme Kohezijskega sklada in ESRR izračuna na podlagi potrjenih obračunov.
Dejstvo, da lahko država članica v skladu s členom 137(2) Uredbe št. 1303/2013 iz računovodskih izkazov izključi izdatek, ki je bil predhodno vključen v zahtevek za vmesno plačilo za dano obračunsko leto, ker se trenutno ocenjuje njegova zakonitost in pravilnost, naj bi dokazovalo, da lahko končni zahtevek za vmesno plačilo in obračuni, ki jih je potrdila Komisija, odražajo različne izdatke.
Pritožnica na drugem mestu trdi, da je izenačitev, ki jo je uporabilo Splošno sodišče, v nasprotju z načelom dobrega finančnega poslovodenja, določbami Uredbe št. 1303/2013 o predložitvi in sprejetju obračuna ter postopkovnimi jamstvi, povezanimi s fazo sprejetja obračuna, katerih namen je zagotoviti celovitost Kohezijskega sklada in ESRR.
V tem okviru pritožnica izpodbija presojo Splošnega sodišča iz točke 59 izpodbijane sodbe, v skladu s katero ima postopek v zvezi s pripravo, pregledom in sprejetjem obračuna za določeno obračunsko leto „formalno“ naravo.
Pritožnica na tretjem mestu trdi, da je Splošno sodišče s tem, da je v točki 40 izpodbijane sodbe navedlo, da Komisija za izračun zneska, za katerega je nastala obveznost obračuna, upošteva tudi skupni znesek svojih plačil v obračunskem letu, kar je znesek, ki med drugim zajema znesek vmesnih plačil te institucije na podlagi člena 130(1) Uredbe 1303/2013, napačno uporabilo pravo.
Na eni strani naj bi bil namreč znesek, za katerega je nastala obveznost obračuna, kumulativni znesek, ki pomeni skupno podporo iz Kohezijskega sklada in ESRR za obračunsko leto, ki se izračuna z uporabo veljavne stopnje sofinanciranja za skupne izdatke, ki so potrjeni v obračunih in ki jih je Komisija odobrila, tako da bi se za določitev zneska, za katerega je nastala obveznost obračuna, zahteval nov izračun, popolnoma neodvisen od plačil, ki so bila opravljena pred tem v obračunskem letu. Na drugi strani naj bi vmesna plačila pomenila izključno enega od elementov, ki se upoštevajo pri določitvi neporavnanega zneska. Tako naj bi se plačila, opravljena v obračunskem letu, vključno z vmesnimi plačili, odštela od skupnega zneska, za katerega je nastala obveznost obračuna, kar naj bi omogočilo določitev preostanka zneska, ki ga Kohezijski sklad in ESRR dolgujeta državam članicam oziroma države članice tema skladoma.
Komisija trditve pritožnice izpodbija.
Presoja Sodišča
Na prvem mestu, pojasniti je treba, da je Splošno sodišče v točki 37 izpodbijane sodbe, ki je pritožnica ne izpodbija, potem ko je ugotovilo, da mora biti končni zahtevek za vmesno plačilo vložen po koncu določenega obračunskega leta, navedlo, da je navedeni zahtevek „podlaga za pripravo obračuna ter za izračun zneska v breme Kohezijskega sklada in ESRR“.
Iz besedila te točke in zlasti iz izraza „[n]amreč“, ki sledi tej navedbi, izhaja, da ta navedba temelji na presoji Splošnega sodišča iz drugega stavka navedene točke, in sicer da je končni zahtevek za vmesno plačilo podlaga za določitev tako izdatkov, ki jih Komisija upošteva v skladu s členom 139(6)(a) Uredbe št. 1303/2013, kot skupnega zneska vmesnih plačil, ki jih Komisija upošteva v skladu s točko (b) navedenega odstavka 6.
Kot izhaja iz besedila točk od 38 do 41 izpodbijane sodbe, točki 38 in 39 te sodbe, ki ju pritožnica izpodbija, zajemata razloge, na katerih temelji presoja, da je končni zahtevek za vmesno plačilo podlaga za določitev izdatkov, ki jih Komisija upošteva v skladu s členom 139(6)(a) Uredbe št. 1303/2013. Zlasti je Splošno sodišče v zadnjenavedenih točkah to določbo razlagalo glede na sobesedilo, v katero je umeščena.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu s členom 139(6)(a) Uredbe št. 1303/2013 Komisija za izračun zneska v breme Kohezijskega sklada in ESRR za obračunsko leto upošteva zneske iz računovodskih izkazov iz člena 137(1)(a) te uredbe, za katere se uporabi stopnja sofinanciranja za vsako prednostno nalogo.
Člen 137(1)(a) Uredbe št. 1303/2013 določa, da računovodski izkazi, ki se nanašajo na obračunsko leto, vključujejo zlasti skupni znesek upravičenih izdatkov, vnesenih v računovodske sisteme organa za potrjevanje, ki je bil vključen v zahtevo za izplačilo, predloženo Komisiji v skladu s členom 131 in členom 135(2) te uredbe do 31. julija v letu, ki sledi obračunskemu letu.
Člen 131(1) navedene uredbe določa, da morajo zahtevki za plačilo za vsako prednostno nalogo vključevati, prvič, skupni znesek upravičenih izdatkov, ki so jih imeli upravičenci in so bili plačani pri izvajanju operacij, kakor je vnesen v računovodskem sistemu organa za potrjevanje, in drugič, skupni znesek javnih izdatkov, nastalih pri izvajanju operacij, kakor je vnesen v računovodskem sistemu navedenega organa.
Člen 135 Uredbe št. 1303/2013 pa v odstavkih 1 in 2 določa, prvič, da organ za potrjevanje v skladu s členom 131(1) te uredbe redno vlaga zahtevek za vmesno plačilo, ki zajema zneske, vnesene v njegov računovodski sistem v danem obračunskem letu, in drugič, da ta organ vloži končni zahtevek za vmesno plačilo do 31. julija po koncu predhodnega obračunskega leta in v vsakem primeru pred prvim zahtevkom za vmesno plačilo za naslednje obračunsko leto.
Iz določb, navedenih v točkah od 39 do 42 te sodbe, izhaja, prvič, da lahko računovodski izkazi za določeno obračunsko leto vključujejo le upravičene izdatke, ki so bili v obračunskem letu plačani in vneseni v računovodski sistem organa za potrjevanje in ki jih je ta z zahtevki za vmesno plačilo, predloženimi Komisiji, prijavil.
Drugič, vsak zahtevek za vmesno plačilo od začetka povzema izračun upravičenih izdatkov, ki so bili v obračunskem letu plačani in vneseni v računovodski sistem organa za potrjevanje, tako da končni zahtevek za vmesno plačilo, ki se lahko vloži do 31. julija po koncu tega obračunskega leta, konsolidira skupni kumulativni znesek upravičenih izdatkov, prijavljenih v navedenem obračunskem letu, kot je Splošno sodišče ugotovilo v točkah 38 in 68 izpodbijane sodbe in kot to pritožnica sama priznava v pritožbi.
Tretjič, s končnim zahtevkom za vmesno plačilo se tako zaključi prijava upravičenih izdatkov za zadevno obračunsko leto, in sicer v smislu, da zadevna država članica po njegovi predložitvi ne more več izkazati upravičenih izdatkov za plačilo v tem obračunskem letu, kot je Splošno sodišče prav tako ugotovilo v točki 38 izpodbijane sodbe. Iz tega sledi, da so vsi upravičeni izdatki za dano obračunsko leto, ki jih je mogoče vključiti v potrjene obračune za to obračunsko leto ter na podlagi katerih se izračuna znesek v breme Kohezijskega sklada in ESRR za navedeno obračunsko leto, tisti, ki so navedeni v končnem zahtevku za vmesno plačilo.
Zato iz člena 139(6)(a) Uredbe št. 1303/2013 v povezavi s členom 131(1), členom 135(1) in (2) ter členom 137(1)(a) te uredbe izhaja, da je končni zahtevek za vmesno plačilo podlaga za določitev izdatkov, ki jih Komisija upošteva v skladu s členom 139(6)(a) navedene uredbe, in torej za izračun zneska v breme Kohezijskega sklada in ESRR, kot je Splošno sodišče ugotovilo v točki 37 izpodbijane sodbe, v tem smislu, da skupni znesek upravičenih izdatkov iz končnega zahtevka za vmesno plačilo za dano obračunsko leto pomeni „izhodišče“ za izračun zneska v breme teh skladov za to obračunsko leto.
Na podlagi skupne razlage točk od 37 do 41 izpodbijane sodbe pa je mogoče ugotoviti, da je ravno do take ugotovitve Splošno sodišče prišlo v točki 39 te sodbe, ko je razsodilo, da je iz člena 139(6)(a) Uredbe št. 1303/2013 v povezavi s členom 137(1)(a) in členom 135(2) te uredbe, ki zaporedoma napotujejo eden na drugega, razvidno, da so upravičeni izdatki, ki jih Komisija upošteva pri izračunu zneska v breme Kohezijskega sklada in ESRR, tisti, ki so bili vneseni v računovodski sistem organa za potrjevanje v zadevnem obračunskem letu in predloženi v končnem zahtevku za vmesno plačilo.
To ugotovitev je poleg tega izpostavila tudi pritožnica v točki 46 pritožbe, v kateri je navedla, da je treba „[z]a določitev zneska v breme [Kohezijskega sklada in ESRR] […] najprej izračunati skupni znesek izdatkov, vnesenih v računovodski sistem organa za potrjevanje, ki je bil vključen v zahtevke za vmesno plačilo, predložene Komisiji“, in da „[g]lede na to, da vsak zahtevek za vmesno plačilo od začetka povzema izračun izdatkov, vnesenih v računovodske sisteme, bi moral končni zahtevek za vmesno plačilo odražati vse izdatke, prijavljene v obračunskem letu“. Pritožnica sama tako iz istih razlogov kot Splošno sodišče meni, da je končni zahtevek za vmesno plačilo izhodišče za izračun zneska v breme Kohezijskega sklada in ESRR, vendar to ne pomeni, da se izdatki iz tega zahtevka enačijo z izdatki iz potrjenih obračunov.
Nazadnje je treba poudariti, da je Splošno sodišče s tem, da se je oprlo na dejstvo, da so vsi upravičeni izdatki, ki so povezani z danim obračunskim letom, določeni v trenutku predložitve končnega zahtevka za vmesno plačilo za to obračunsko leto, v točki 39 izpodbijane sodbe ugotovilo, da kaže, da je v skladu s sistematiko Uredbe št. 1303/2013, da se za določitev stopnje sofinanciranja, ki se uporablja za navedene izdatke, uporabi enaka logika, tako da je ta stopnja tista, ki je veljala najpozneje ob predložitvi končnega zahtevka za vmesno plačilo.
Tako to, da je Splošno sodišče za določitev stopnje sofinanciranja, ki se uporablja, upoštevalo datum predložitve končnega zahtevka za vmesno plačilo, izhaja izključno iz pravilnih ugotovitev Splošnega sodišča, da, prvič, končni zahtevek za vmesno plačilo izraža skupni znesek upravičenih izdatkov, ki so bili vneseni v računovodski sistem organa za potrjevanje med zadevnim obračunskim letom in so bili predloženi za plačilo v okviru tega obračunskega leta, ter drugič, da se z navedenim zahtevkom zaključi prijava upravičenih izdatkov za to obračunsko leto, tako da zadevna država članica po njegovi predložitvi ne more več izkazati upravičenih izdatkov za plačilo v tem obračunskem letu.
V tem okviru je treba poudariti, da dejstvo, da so nekateri upravičeni izdatki iz končnega zahtevka za vmesno plačilo zlasti zaradi svoje nepravilnosti lahko eventualno izključeni iz računovodskih izkazov, nikakor ne spremeni – kot je Splošno sodišče pravilno ugotovilo v točki 68 izpodbijane sodbe – ugotovitev iz prejšnje točke te sodbe, na podlagi katerih je Splošno sodišče prišlo do ugotovitve, navedene v točki 39 izpodbijane sodbe.
Zato v nasprotju s tem, kar trdi pritožnica, na podlagi razlogov, navedenih v točkah 38, 39 in 68 izpodbijane sodbe, ni mogoče sklepati, da je Splošno sodišče enačilo skupni znesek upravičenih izdatkov iz končnega zahtevka za vmesno plačilo za določeno obračunsko leto in skupni znesek upravičenih izdatkov iz potrjenih obračunov za to poslovno leto ter da je tako skupnemu znesku upravičenih izdatkov iz navedenega zahtevka implicitno priznalo dokončno naravo. Iz zadevnih razlogov prav tako ni mogoče sklepati, da se je Splošno sodišče, da je prišlo do ugotovitve, da je referenčni datum, ki se upošteva za določitev stopnje sofinanciranja, ki se uporablja za določeno obračunsko leto, datum predložitve končnega zahtevka za vmesno plačilo za to obračunsko leto, oprlo na tako enačenje. Enako velja za točko 60 izpodbijane sodbe, v kateri je povzeta ugotovitev iz točke 39 iste sodbe.
Zato trditev pritožnice, kot je povzeta v točkah od 28 do 30 te sodbe, ni utemeljena.
Na drugem mestu, prav tako ni utemeljena trditev pritožnice, da se z upoštevanjem datuma predložitve končnega zahtevka za vmesno plačilo pri določitvi stopnje sofinanciranja, ki se uporablja, ogrožajo postopki v zvezi s pripravo, predložitvijo, pregledom in sprejetjem obračuna ter postopkovna jamstva, povezana s sprejetjem obračuna, katerih namen je zagotoviti celovitost Kohezijskega sklada in ESRR.
Zadostuje namreč poudariti, da morajo biti ti postopki vsekakor izvedeni v skladu z določbami Uredbe št. 1303/2013 in načelom dobrega finančnega poslovodenja ter da torej ni pomembno, ali je datum, ki se upošteva za navedene namene, datum končnega zahtevka za vmesno plačilo ali datum sprejetja obračuna.
Poleg tega Splošno sodišče – v nasprotju s tem, na kar napeljuje pritožnica – s tem, da je temu postopku pripisalo formalni značaj, nikakor ni podcenjevalo pomembnosti postopka v zvezi s pripravo, pregledom in sprejetjem obračuna za določeno obračunsko leto za izračun zneska v breme Kohezijskega sklada in ESRR.
Poleg dejstva, da je Splošno sodišče v točki 58 izpodbijane sodbe izrecno priznalo, da je ta postopek „bistvenega“ pomena za te namene, saj, kot trdi pritožnica, Komisiji omogoča, da preveri popolnost, natančnost in verodostojnost računovodskih izkazov, ki jih predloži zadevna država članica, je namreč, kot izhaja iz točke 59 izpodbijane sodbe, „formalna“ narava, ki jo je Splošno sodišče dodelilo temu postopku, povezana izključno z dejstvom, ki ga je Splošno sodišče pravilno ugotovilo, da je ta postopek sestavljen iz naknadnega preverjanja upravičenih izdatkov iz računovodskih izkazov, ki so jih države članice pripravile na podlagi zahtevkov za vmesna plačila, predloženih Komisiji, tako da navedeni postopek ne more pripeljati do obračunavanja izdatkov, ki niso bili predmet takšnih zahtevkov.
Na tretjem in zadnjem mestu, glede trditve pritožnice, s katero se izpodbija točka 40 izpodbijane sodbe, je treba ugotoviti, da glede na to, da je v tej točki zgolj opozorjeno na vsebino člena 139(6)(b) Uredbe št. 1303/2013 in člena 130(1) te uredbe, v njej pravo ni bilo napačno uporabljeno.
V teh okoliščinah je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti.
Drugi pritožbeni razlog
Trditve strank
Pritožnica z drugim pritožbenim razlogom v bistvu trdi, da je Splošno sodišče s tem, da je v točki 50 izpodbijane sodbe ocenilo, da če bi se za izdatke, ki so nastali v obračunskem letu in so bili vneseni v računovodski sistem, uporabila stopnja sofinanciranja, ki je bila sprejeta po končnem zahtevku za vmesno plačilo, bi to v bistvu pomenilo kršitev načela enoletnosti obračuna, to načelo razlagalo in uporabilo napačno.
Pritožnica trdi, da se s tem, da se za določeno obračunsko leto uporabi stopnja sofinanciranja, ki je določena po datumu končnega zahtevka za vmesno plačilo za to obračunsko leto, vendar pred zaključkom obračuna za navedeno obračunsko leto, kakršna je stopnja sofinanciranja, določena z izvedbenim sklepom iz leta 2018, spoštuje načelo enoletnosti obračuna.
Pritožnica meni, da se izdatki, čeprav so prijavljeni po fazah prek zahtevkov za vmesno plačilo, seštejejo ob predložitvi obračuna zaradi njegovega sprejetja in izračuna zneska v breme Kohezijskega sklada in ESRR, ki se nanaša na skupni znesek upravičenih izdatkov, vnesenih v obračunskem letu, kar omogoča posodobitev stopnje sofinanciranja v katerem koli trenutku do datuma sprejetja obračuna in izračuna zneska, za katerega je nastala obveznost obračuna, ne da bi uporaba posodobljene stopnje sofinanciranja pripeljala do novih izračunov vmesnih plačil, ki jih je Komisija že opravila.
Komisija trditve pritožnice izpodbija.
Presoja Sodišča
Kot je Splošno sodišče ugotovilo v točkah 34 in 35 izpodbijane sodbe, ki jih pritožnica ne izpodbija, sistem deljenega upravljanja evropskih strukturnih in investicijskih skladov, uveden z Uredbo št. 1303/2013, temelji na načelu enoletnosti obračuna, pri čemer to načelo med drugim pomeni, da so postopki, določeni s to uredbo, ki se nanašajo tako na finančno poslovodenje izdatkov, ki jih krijeta Kohezijski sklad in ESRR, kot tudi na pripravo, pregled in sprejetje obračuna, oblikovani na podlagi tega načela, tako da imajo kot edino referenčno obdobje obračunsko leto.
Zato uporaba načela enoletnosti obračuna nalaga, da se morajo elementi, ki jih je treba upoštevati pri izračunu zneska v breme Kohezijskega sklada in ESRR za določeno obračunsko leto, in sicer v skladu s členom 139(6)(a) in (b) Uredbe št. 1303/2013 upravičeni izdatki, stopnja sofinanciranja, ki se uporablja, in plačila, ki jih opravi Komisija, nanašati na to obračunsko leto, razen če ni zakonodajalec Unije določil drugače.
Tako se lahko v skladu z načelom enoletnosti obračuna na eni strani pri izračunu zneska v breme Kohezijskega sklada in ESRR za dano obračunsko leto upoštevajo zgolj upravičeni izdatki, ki so bili v računovodski sistem organa za potrjevanje vneseni „med [tem] obračunskim letom“ in ki so bili Komisiji predloženi za plačilo z zahtevki za vmesno plačilo, kot izhaja iz člena 139(6)(a) Uredbe št. 1303/2013 v povezavi s členom 137(1)(a), členom 131(1) in členom 135 te uredbe. Na drugi strani je treba za navedene namene upoštevati zgolj plačila, opravljena „v navedenem obračunskem letu“, kot izhaja iz člena 139(6)(b) navedene uredbe.
V zvezi s stopnjo sofinanciranja, ki se uporablja, je treba poudariti, da se ta stopnja na koncu nanaša na odstotek skupnega zneska upravičenih izdatkov, ki so nastali zadevni državi članici v obračunskem letu in ki jih mora kriti Unija.
Čeprav Uredba št. 1303/2013 sicer ne določa, kakšna je stopnja sofinanciranja, ki se uporablja za izračun zneska v breme Kohezijskega sklada in ESRR za določeno obračunsko leto v primeru spremembe določene stopnje sofinanciranja, do katere je prišlo po predložitvi končnega zahtevka za vmesno plačilo za to obračunsko leto, vendar pred sprejetjem obračuna za isto obračunsko leto, pa je lahko stopnja sofinanciranja, ki se uporablja, v skladu z načelom enoletnosti obračuna, na katerem temelji Uredba št. 1303/2013, samo tista, ki je veljala v navedenem obračunskem letu, in sicer je v obravnavanem primeru to stopnja sofinanciranja, ki je določena z izvedbenim sklepom iz leta 2015.
Dejstvo, da se znesek v breme Kohezijskega sklada in ESRR za določeno obračunsko leto izračuna po sprejetju obračuna za to obračunsko leto in torej po koncu tega leta, zato nikakor ne vpliva na določitev stopnje sofinanciranja, ki se uporablja za navedeno obračunsko leto, niti to dejstvo nikakor ne vpliva na določitev upravičenih izdatkov in plačil, ki jih opravi Komisija in ki jih je treba pri tem izračunu upoštevati.
Taka okoliščina je namreč posledica dejstva, da se mora Komisija v skladu z obveznostmi, ki jih ima kot odgovorna za izvrševanje proračuna Unije, prepričati, da države članice evropske strukturne in investicijske sklade uporabljajo zakonito in pravilno, in teh skladov ne more aktivirati brez predhodne preveritve, ali so izpolnjeni pogoji, ki veljajo za podporo, dodeljeno iz navedenih skladov, kot so določeni z Uredbo št. 1303/2013. Ta preverjanja pa se lahko že po svoji naravi izvedejo šele po koncu zadevnega obračunskega leta, in sicer v okviru postopka v zvezi s pregledom in sprejetjem obračuna za navedeno obračunsko leto.
Ugotovitev iz točke 68 te sodbe je še toliko nujnejša, ker se, kot izhaja iz člena 130(1) Uredbe št. 1303/2013, vračila, ki jih Komisija v korist države članice izvede v obliki vmesnih plačil, izvedenih v obračunskem letu na podlagi zahtevkov za vmesno plačilo, izračunajo tako, da se za upravičene izdatke iz teh zahtevkov uporabi stopnja sofinanciranja, ki je veljala na datum teh zahtevkov, česar pritožnica ne izpodbija.
Nedosledno pa bi bilo, če bi se znesek v breme Kohezijskega sklada in ESRR za dano obračunsko leto izračunal tako, da bi se za upravičene izdatke, ki jih je zadevna država članica imela v tem obračunskem letu, uporabila drugačna stopnja sofinanciranja od tiste, ki se je za izračun vmesnih plačil v zvezi s temi izdatki, ki jih je Komisija že plačala, uporabljala skozi celotno zadevno obračunsko leto.
Splošno sodišče torej s tem, da je v točki 50 izpodbijane sodbe ugotovilo, da bi to, da bi se za izdatke, ki so nastali v obračunskem letu in ki so bili vneseni v računovodski sistem, uporabila stopnja sofinanciranja, sprejeta po končnem zahtevku za vmesno plačilo, v bistvu pomenilo kršitev načela enoletnosti obračuna, ni napačno uporabilo prava.
Zato je treba drugi pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Tretji pritožbeni razlog
Trditve strank
Pritožnica s tretjim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču v bistvu očita, da je napačno razlagalo in uporabilo načelo prepovedi retroaktivnosti, ko je v točki 65 izpodbijane sodbe razsodilo, da bi uporaba stopnje sofinanciranja, določene v izvedbenem sklepu iz leta 2018, za obračunsko leto 2017/2018 povzročila retroaktivnost tega sklepa.
V zvezi s tem tožeča stranka na prvem mestu – čeprav priznava, da se je obračunsko leto 2017/2018 končalo 30. junija 2018 in da je bil končni zahtevek za vmesno plačilo predložen v začetku julija leta 2018 – trdi, da v nasprotju s tem, kar je ugotovilo Splošno sodišče, za pravni položaj Romunije ni mogoče šteti, da je bil 12. decembra 2018, to je na datum izvedbenega sklepa iz leta 2018, že dokončno vzpostavljen, saj se lahko ta položaj, ravno nasprotno, do datuma sprejetja obračuna še spremeni.
Dokaz za to naj bi bilo dejstvo, da se upravni postopki v zvezi z obračunskim letom nadaljujejo po obdobju, ki vključuje takšno obračunsko leto, in lahko potencialno spremenijo pravno razmerje med državo članico in Komisijo, ki nastane na podlagi končnega zahtevka za vmesno plačilo, in sicer do sprejetja obračuna.
Na drugem mestu pritožnica trdi – ker meni, da predložitev obračuna in njegovo sprejetje pomenita poznejše učinke zahtevkov za vmesno plačilo za obračunsko leto – da tudi če bi bilo treba šteti, da je pravni položaj države članice vzpostavljen ob predložitvi končnega zahtevka za vmesno plačilo, bi izvajanje načela prepovedi retroaktivnosti zahtevalo uporabo nove stopnje sofinanciranja, ker se v skladu s tem načelom novo pravno pravilo uporablja takoj za prihodnje učinke pravnega položaja, ki je nastal v času veljave prejšnjega zakona.
Na tretjem mestu pritožnica trdi, da retroaktivna uporaba stopnje sofinanciranja dejansko pomeni izračun zneskov, za katere je nastala obveznost obračuna, za obračunska leta, katerih obračun je bil že zaključen, in ki jih upravni postopki, ki lahko spremenijo pravna razmerja med državo članico in Komisijo, ne zadevajo več, za kar pa v obravnavani zadevi ne gre.
Komisija trditve pritožnice izpodbija.
Presoja Sodišča
Poudariti je treba, da je Splošno sodišče po tem, ko je razsodilo, da iz jezikovne, sistematične in teleološke razlage Uredbe št. 1303/2013 izhaja, da je stopnja sofinanciranja, ki se uporablja za izračun zneska v breme Kohezijskega sklada in ESRR za določeno obračunsko leto, v skladu s členom 139(6)(a) te uredbe tista, ki je veljala na dan, ko je zadevna država članica predložila končni zahtevek za vmesno plačilo za zadevno obračunsko leto, v točkah od 52 do 71 izpodbijane sodbe preučilo in zavrnilo trditve, ki jih je Romunija navedla v podporo tezi, da je stopnja sofinanciranja, ki se uporablja v smislu navedenega člena 139(6)(a) Uredbe št. 1303/2013, tista, ki velja ob sprejetju obračuna.
Natančneje, Splošno sodišče je v točkah od 57 do 65 izpodbijane sodbe preučilo trditev, da naj bi se postopki v zvezi z danim obračunskim letom nadaljevali do sprejetja obračuna ter izračuna zneska v breme Kohezijskega sklada in ESRR.
V zvezi s tem je Splošno sodišče v točkah od 58 do 60 izpodbijane sodbe zavrnilo to trditev s tem, da je v točki 59 navedene sodbe ugotovilo, da je faza postopka v zvezi s sprejetjem obračuna kljub svoji pomembnosti namenjena le izvedbi naknadnega preverjanja izdatkov, ki jih je zadevna država članica vključila v svoje zahtevke za vmesno plačilo, ki so povezani z danim obračunskim letom in povzeti v končnem zahtevku za vmesno plačilo, tako da ta faza ne more pripeljati do obračunavanja izdatkov, ki niso navedeni v tem končnem zahtevku.
Splošno sodišče je v točki 60 izpodbijane sodbe dodalo, da so zato, kot je bilo poudarjeno v točki 39 navedene sodbe, upravičeni izdatki, ki jih Komisija upošteva pri izračunu zneska v breme Kohezijskega sklada in ESRR, tisti, ki so bili v zadevnem obračunskem letu vneseni v računovodski sistem organa za potrjevanje in predloženi v končnem zahtevku za vmesno plačilo. Splošno sodišče je tako ugotovilo, da bi morala stopnja sofinanciranja, ki se uporablja za navedene izdatke, slediti isti logiki, saj zakonodajalec Unije v zvezi s tem ni podal nobenih drugih pojasnil. Povedano drugače, stopnja sofinanciranja, ki se uporabi, bi morala biti tista, ki je veljala na dan predložitve končnega zahtevka za vmesno plačilo, kot je Splošno sodišče razsodilo v točki 39 izpodbijane sodbe.
Iz besedila točk od 61 do 65 izpodbijane sodbe in zlasti iz izraza „poleg tega“ iz točke 61 navedene sodbe pa izhaja, da je obrazložitev iz teh točk, s katero se želi utemeljiti ugotovitev, ki izhaja iz točke 60 iste sodbe, postranska glede na obrazložitev iz točk od 58 do 60 iste sodbe.
Zato je treba – ker sta bila prvi in drugi pritožbeni razlog zavrnjena in so bile posledično točke 39, 59 in 60 izpodbijane sodbe potrjene – tretji pritožbeni razlog zavrniti kot brezpredmeten.
Nobeden od pritožbenih razlogov, ki jih je pritožnica navedla v utemeljitev svoje pritožbe, ni bil sprejet, zato je treba to pritožbo v celoti zavrniti.
Stroški
Člen 184(2) Poslovnika Sodišča določa, da če pritožba ni utemeljena, Sodišče odloči o stroških.
V skladu s členom 138(1) tega poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi člena 184(1) navedenega poslovnika, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
Komisija je predlagala, naj se pritožnici naloži plačilo stroškov, in ker ta s pritožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži, da poleg svojih stroškov nosi tudi stroške, ki so nastali Komisiji.

Iz teh razlogov je Sodišče (sedmi senat) razsodilo:

1.
Pritožba se zavrne.

2.
Romunija poleg svojih stroškov nosi stroške, ki so nastali Evropski komisiji.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: romunščina.