CELEX: 62014TJ0363
Dostop do dokumentov
Uredba (ES) št. 1049/2001
Dokumenti v zvezi z razpisnim postopkom za javno naročilo storitev
Zavrnitev dostopa
Izjema v zvezi z varstvom zasebnosti in integritete posameznika
Izjema v zvezi z varstvom poslovnih interesov
Izjema v zvezi z varstvom postopka odločanja
Delni dostop
Prevladujoč javni interes
Obveznost obrazložitve

Dejansko stanje
Evropska komisija je 13. avgusta 2013 v Dodatku k
Uradnemu listu Evropske unije
(UL 2013/S 156-271471) objavila razpis za oddajo javnega naročila z referenčno oznako 02/2013/OIL, katerega predmet je bil varnostni nadzor v različnih zgradbah v Luksemburgu, razdeljen na dva sklopa. Obvestilo o popravku (UL 2013/S 184-316785), s katerim je bil rok za sprejemanje ponudb podaljšan z 19. septembra 2013 na 8. oktober 2013, je bilo objavljeno 21. septembra 2013.
Tožeča stranka, družba Secolux, Association pour le contrôle de la sécurité de la construction, je 8. oktobra 2013 oddala ponudbo tako za sklop št. 1 kot za sklop št. 2.
Komisija je 3. decembra 2013 tožečo stranko obvestila, da sta bili njeni ponudbi zavrnjeni z utemeljitvijo, da nista bili ekonomsko najugodnejši, in da je bilo naročilo oddano drugim ponudnikom. Tožečo stranko je tudi obvestila, da ji bodo značilnosti in relativne prednosti uspešne ponudbe ter ime izbranega ponudnika za oba sklopa lahko posredovani na pisno prošnjo.
Tožeča stranka je z dopisom z dne 4. decembra 2013 vložila prošnjo v tem smislu.
Komisija je 11. decembra 2013 tožeči stranki posredovala zadevne informacije.
Tožeča stranka je 18. decembra 2013 zahtevala dodatne informacije z utemeljitvijo, da se ji zdijo cene, navedene v ponudbah izbranih ponudnikov, neobičajno nizke. Zahtevala je tudi odlog podpisa pogodb v zvezi s temi ponudbami.
V Dodatku k
Uradnemu listu Evropske unije
je bilo 24. decembra 2013 objavljeno obvestilo o oddaji obeh sklopov javnega razpisa (UL 2013/S 249-433951).
Na podlagi Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 1049/2001 z dne 30. maja 2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 331) je tožeča stranka 29. januarja 2014 Komisijo zaprosila za kopijo dokumentov v zvezi s postopkom oddaje naročila za sklop št. 1, zlasti poročila o oceni na eni strani in ponudbe oziroma vsaj specifikacije cen uspešnega ponudnika na drugi strani.
Komisija je tožečo stranko 30. januarja 2014 obvestila, da je, ker v desetih dneh od obvestila o odločitvi o zavrnitvi ni prejela nobene pripombe glede postopka oddaje naročila, 16. decembra 2013 podpisala pogodbe. Posredovala je tudi dodatne informacije o razlikah med cenami, ki jih je ponudila tožeča stranka, in tistimi, ki jih je ponudil izbrani ponudnik.
Tožeča stranka je 3. februarja 2014 vložila tožbo, s katero je na eni strani predlagala razglasitev ničnosti sklepa Komisije, s katerim je bila zavrnjena njena ponudba za sklop št. 1, in na drugi strani plačilo odškodnine za škodo, ki jo je domnevno utrpela zaradi tega sklepa. Na podlagi te tožbe je bila izdana sodba z dne 8. oktobra 2015, Secolux/Komisija (
T‑90/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:772
).
Komisija je 11. februarja 2014 odgovorila na prošnjo za dostop. Prvič, odobrila je delni dostop do poročila o oceni za sklop št. 1, razen osebnih podatkov, ki so navedeni v njem, in do delov dokumenta, ki niso spadali na področje uporabe prošnje za dostop do dokumentov, ker so se nanašali na sklop št. 2. Vendar ni natančneje določila delov, do katerih je bil dostop zavrnjen na podlagi izjeme, in delov, ki sploh niso spadali na področje uporabe zahteve za dostop. Drugič, zavrnila je dostop do ponudbe uspešnega ponudnika in do njegove specifikacije cen z utemeljitvijo, da ti dokumenti vsebujejo občutljive poslovne informacije tega podjetja.
Tožeča stranka je 3. marca 2014 vložila prvo potrdilno prošnjo za dostop do dokumentov. Natančneje, zahtevala je dostop do oddelka 6 poročila o oceni, naslovljenega „Skladnost z razpisno dokumentacijo“, ki je vseboval nekatera vprašanja, zastavljena enemu od ponudnikov, in do ponudbe uspešnega ponudnika oziroma vsaj do njegove specifikacije cen. Dalje, zahtevala je dostop do pogodbe, sklenjene z uspešnim ponudnikom.
Komisija je tožečo stranko 20. marca 2014 obvestila, da njena prošnja za dostop do pogodbe, sklenjene z uspešnim ponudnikom, ni bila vsebovana v prvotni prošnji in je bila zato obravnavana posebej, kot prvotna prošnja. Odobrila je delni dostop do besedila pogodbe, pri čemer je zavrnila dostop do nekaterih delov, da bi zagotovila varstvo osebnih podatkov, in do celote prilog I.A in II k pogodbi (ki sta vsebovali specifikacijo cen oziroma ponudbo uspešnega ponudnika), da bi zagotovila varstvo poslovno občutljivih informacij uspešnega ponudnika.
Komisija je 1. aprila 2014 sprejela sklep o prvi potrdilni prošnji (v nadaljevanju: sklep z dne 1. aprila 2014), s katerim je zavrnila dodatni dostop poleg že odobrenega. V skladu s tem sklepom, ki se je nanašal na poročilo o oceni, ponudbo in specifikacijo cen izbranega ponudnika, je zavrnitev temeljila na varstvu osebnih podatkov (člen 4(1)(b) Uredbe št. 1049/2001), varstvu poslovnih interesov (člen 4(2), prva alinea, navedene uredbe) in varstvu postopka odločanja (člen 4(3) te uredbe). Kar zadeva poročilo o oceni, Komisija niti v tej fazi ni podrobneje razmejila delov, na katere se nanaša izjema v zvezi z osebnimi podatki, in delov, ki zadevajo sklop št. 2 in so torej zunaj področja uporabe prošnje za dostop.
Tožeča stranka je 2. aprila 2014 vložila drugo potrdilno prošnjo, s katero je zaprosila za dostop do celotne pogodbe.
Komisija je 14. aprila 2014 sprejela sklep o drugi potrdilni prošnji (v nadaljevanju: sklep z dne 14. aprila 2014), s katerim je zavrnila dodatni dostop poleg že odobrenega, za kar je navedla enake razloge kot v sklepu z dne 1. aprila 2014.
Postopek in predlogi strank
Tožeča stranka je 2. junija 2014 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo, s katero Splošnemu sodišču predlaga, naj:
—
sklepa z dne 1. aprila 2014 in z dne 14. aprila 2014 (v nadaljevanju skupaj: izpodbijana sklepa) razglasi za nična;
—
Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
—
tožbo zavrne kot neutemeljeno;
—
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Splošno sodišče je na predlog sodnika poročevalca v okviru pripravljalnih ukrepov, določenih v členu 91(c) Poslovnika Splošnega sodišča, od Komisije zahtevalo predložitev popolnega prepisa dokumentov, do katerih je zavrnila dostop. Komisija je to zahtevo izpolnila v za to določenem roku. V skladu s členom 104 Poslovnika ti dokumenti niso bili posredovani tožeči stranki.
Splošno sodišče je na predlog sodnika poročevalca odločilo, da začne ustni postopek, in je v okviru ukrepov procesnega vodstva iz člena 89 Poslovnika tožeči stranki postavilo pisna vprašanja ter jo pozvalo, naj nanje odgovori pred obravnavo.
Stranki sta na obravnavi 30. junija 2016 podali ustne navedbe in odgovorili na ustna vprašanja Splošnega sodišča.
Pravo
Tožeča stranka v utemeljitev tožbe navaja tri tožbene razloge, od katerih se prvi nanaša na to, da Komisija ni odločila o vseh zahtevanih dokumentih, drugi na kršitev člena 4 Uredbe št. 1049/2001 in tretji na kršitev člena 296 PDEU.
Ker je tožeča stranka umaknila prvi tožbeni razlog, ga ni treba preučiti.
Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 4 Uredbe št. 1049/2001
Tožeča stranka z drugim tožbenim razlogom navaja, da izpodbijana sklepa kršita člen 4 Uredbe št. 1049/2001. Ta tožbeni razlog je razdeljen na pet delov, od katerih prvi temelji na neobstoju kršitve varstva osebnih podatkov v smislu člena 4(1)(b) Uredbe št. 1049/2001, drugi na neobstoju oslabitve varstva poslovnih interesov v smislu člena 4(2), prva alinea, te uredbe, tretji na neobstoju oslabitve postopka odločanja v smislu člena 4(3) te uredbe, četrti na obstoju prevladujočega javnega interesa za razkritje v smislu člena 4 te uredbe in peti na kršitvi člena 4(6) te uredbe zaradi zavrnitve delnega razkritja dokumentov.
Prvi del: neobstoj kršitve varstva osebnih podatkov
Iz člena 4(1)(b) Uredbe št. 1049/2001 izhaja, da institucije zavrnejo dostop do dokumenta, kadar bi njegovo razkritje oslabilo varstvo zasebnosti ali integritete posameznika, zlasti v skladu z zakonodajo Unije s področja varstva osebnih podatkov. V obravnavanem primeru ustrezna zakonodaja temelji zlasti na Uredbi (ES) št. 45/2001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. decembra 2000 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov v institucijah in organih Skupnosti in o prostem pretoku takih podatkov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 26, str. 102, in popravek v
UL 2007, L 164, str. 36
).
Kot izhaja iz sodne prakse, je treba za uporabo izjeme iz člena 4(1)(b) Uredbe št. 1049/2001 v obravnavani zadevi pri preučitvi razmerja med uredbama št. 1049/2001 in št. 45/2001 opozoriti, da imata ti uredbi različne cilje. Prva zagotavlja največjo mogočo preglednost procesa odločanja javnih organov in podatkov, na katerih temeljijo njihove odločbe. Njen namen je torej kar najbolj omogočati izvrševanje pravice dostopa do dokumentov in spodbujati dobre upravne prakse. Druga zagotavlja varstvo svoboščin in temeljnih pravic fizičnih oseb, zlasti njihovo zasebnost, pri obdelavi osebnih podatkov (sodba z dne 29. junija 2010, Komisija/Bavarian Lager,
C‑28/08 P
,
EU:C:2010:378
, točka
).
Med sprejetjema uredb št. 1049/2001 in št. 45/2001 ni preteklo veliko časa. Ti uredbi ne vsebujeta določb, ki bi izrecno določale, da ena uredba prevlada nad drugo. Zato je treba načeloma zagotoviti njuno polno uporabo (sodba z dne 29. junija 2010, Komisija/Bavarian Lager,
C‑28/08 P
,
EU:C:2010:378
, točka
).
V skladu s členom 2(a) Uredbe št. 45/2001 pomeni „osebni podatek“„katero koli informacijo, ki se nanaša na določeno ali določljivo fizično osebo“. Določljiva oseba je tista, ki se lahko neposredno ali posredno identificira, zlasti s pomočjo identifikacijske številke ali enega ali več dejavnikov, značilnih za njeno fizično, fiziološko, duševno, ekonomsko, kulturno ali socialno istovetnost.
V uvodni izjavi 7 Uredbe št. 45/2001 je navedeno, da so osebe, ki jih je treba varovati, tiste, katerih osebne podatke v katerem koli pomenu obdelujejo institucije ali organi Unije, na primer zato, ker so zaposlene v teh institucijah ali organih.
Poleg tega ni nobenega posebnega razloga, da bi poklicne dejavnosti izključili iz pojma zasebnosti (sodbi z dne 20. maja 2003, Österreichischer Rundfunk in drugi,
C‑465/00, C‑138/01 in C‑139/01
,
EU:C:2003:294
, točka
, in z dne 8. novembra 2007, Bavarian Lager/Komisija,
T‑194/04
,
EU:T:2007:334
, točka
).
V obravnavani zadevi iz pisanj in iz dokumentov, ki so bili predloženi v okviru pripravljalnega ukrepa, ki ga je odredilo Splošno sodišče, izhaja, da se je Komisija na varstvo osebnih podatkov sklicevala zato, da bi zavrnila dostop do nekaterih delov, ki vsebujejo imena in priimke zaposlenih pri ponudnikih ter članov izbirnega odbora, njihove podpise in funkcije. Komisija torej s tem, da je te elemente štela za osebne podatke, ni storila napake.
Kot je določeno v sklepu z dne 1. aprila 2014, se v skladu s členom 8(b) Uredbe št. 45/2001 osebni podatki prejemnikom, kot je tožeča stranka, prenesejo le, če ti dokažejo potrebo po prenosu podatkov in če ni razloga za domnevo, da bi se morda poseglo v zakonite interese posameznika, na katerega se osebni podatki nanašajo.
Ker tožeča stranka ni podala nobene izrecne in legitimne utemeljitve niti nobene prepričljive trditve, da bi dokazala potrebo po njihovem prenosu, je Komisija utemeljeno zavrnila dostop do zadevnih osebnih podatkov (glej v tem smislu sodbo z dne 29. junija 2010, Komisija/Bavarian Lager,
C‑28/08 P
,
EU:C:2010:378
, točka
).
Tožeča stranka šele v fazi replike prvič zatrjuje, da bi ji Komisija na podlagi sodne prakse, zlasti točke 216 sodbe z dne 9. septembra 2009, Brink’s Security Luxembourg/Komisija (
T‑437/05
,
EU:T:2009:318
), morala zagotoviti dostop do dela poročila o oceni, ki vsebuje osebne podatke članov ocenjevalnega odbora.
V zvezi s tem je treba poudariti, da je bila sodba z dne 9. septembra 2009, Brink’s Security Luxembourg/Komisija (
T‑437/05
,
EU:T:2009:318
), na katero se sklicuje tožeča stranka, izdana pred sodbo z dne 29. junija 2010, Komisija/Bavarian Lager (
C‑28/08 P
,
EU:C:2010:378
). Sodišče je prav v tej sodbi natančneje določilo pravila, na podlagi katerih morajo institucije Unije preučiti prošnje za dostop do dokumentov, ki vsebujejo osebne podatke. Tožeča stranka je, dalje, ko ji je bilo na obravnavi postavljeno vprašanje o sodni praksi, priznala prednost sodbe z dne 29. junija 2010, Komisija/Bavarian Lager (
C‑28/08 P
,
EU:C:2010:378
).
Ugotoviti je treba, da mora v teh okoliščinah tisti, ki zaprosi za prenos osebnih podatkov, dokazati potrebo po njem. Če je to dokazano, mora nato zadevna institucija preveriti, ali obstaja kakšen razlog za domnevo, da bi bili z zadevnim prenosom lahko kršeni zakoniti interesi zadevne osebe (sodba z dne 16. julija 2015, ClientEarth in PAN Europe/EFSA,
C‑615/13 P
,
EU:C:2015:489
, točka
).
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da čeprav bi neizbrani ponudnik načeloma lahko navedel legitimne razloge za dostop do imen članov izbirnega odbora danega javnega naročila, tožeča stranka pred sprejetjem izpodbijanih sklepov ni navedla nobene trditve za utemeljitev te prošnje. Še več, tudi v okviru tega postopka ni postavila natančnih trditev v tem smislu. V teh okoliščinah je treba zavrniti očitek tožeče stranke glede dostopa do delov poročila o oceni, ki vsebuje osebne podatke v zvezi z identiteto članov izbirnega odbora, to je delov na sredini strani 6 in v prilogi št. 1 k poročilu o oceni.
Kar zadeva ostale nerazkrite dele poročila o oceni, vključno z vprašanji, zastavljenimi enemu od ponudnikov, ki so navedena v oddelku 6 poročila, to je dele na straneh 2, 3, 4, 5, na začetku in na koncu strani 6 ter v prilogi št. 2 k poročilu o oceni, je treba opozoriti, da so se nanašali na sklop št. 2 in zato niso spadali na področje uporabe prošnje za dostop. Poleg tega, čeprav bi lahko Komisija z natančnejšo razmejitvijo delov poročila o oceni, za katere velja varstvo osebnih podatkov, in delov, ki se nanašajo na sklop št. 2, tožeči stranki olajšala razumevanje sklepa z dne 1. aprila 2014, s tem, da je v obravnavanem primeru ravnala tako, kot je ravnala, ni kršila nobene pravne obveznosti.
Glede na navedeno je treba prvi del drugega tožbenega razloga zavrniti.
Drugi del: neobstoj oslabitve varstva poslovnih interesov
Tožeča stranka trdi, da je Komisija napačno ugotovila, da obstaja nevarnost oslabitve varstva poslovnih interesov v smislu člena 4(2), prva alinea, Uredbe št.1049/2001.
Uvodoma je treba navesti, da je treba v okviru preizkusa drugega dela drugega tožbenega razloga preučiti le, ali se je Komisija pri zavrnitvi dostopa do ponudbe uspešnega ponudnika, vključno s specifikacijo cen ter prilogama I.A in II k pogodbi, lahko oprla na varstvo poslovnih interesov. Kot izhaja iz ugotovitev Splošnega sodišča glede prvega dela drugega tožbenega razloga, Komisija ni storila napake, ko je zagotovila delni dostop do poročila o oceni in do besedila pogodbe, saj bi razkritje nekaterih delov lahko oslabilo varstvo osebnih podatkov, medtem ko so se drugi deli nanašali na sklop št. 2 in so torej bili zunaj področja uporabe prošnje za dostop.
Komisija se v izpodbijanih sklepih sklicuje na člen 4(2), prva alinea, Uredbe št. 1049/2001 in člen 113 Uredbe (EU, Euratom) št. 966/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2012 o finančnih pravilih, ki se uporabljajo za splošni proračun Unije in razveljavitvi Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1605/2002 (
UL 2012, L 298, str. 1
, v nadaljevanju: finančna uredba).
Iz sodne prakse izhaja, da imata Uredba št. 1049/2001 in finančna uredba različne cilje in ne vsebujeta nobenih izrecnih določb v zvezi s prevlado ene nad drugo. Zato je treba zagotoviti takšno uporabo vsake od teh uredb, ki bo v skladu z uporabo druge uredbe, in tako omogočiti skladno uporabo (sodba z dne 29. januarja 2013, Cosepuri/EFSA,
T‑339/10 in T‑532/10
,
EU:T:2013:38
, točka
).
Kar zadeva posebej uporabo Uredbe št. 1049/2001, je cilj navedene uredbe podeliti javnosti pravico do čim širšega dostopa do dokumentov institucij (sodba z dne 29. januarja 2013, Cosepuri/EFSA,
T‑339/10 in T‑532/10
,
EU:T:2013:38
, točka
).
Vendar za to pravico veljajo nekatere omejitve na podlagi javnega ali zasebnega interesa. Ker pa take izjeme odstopajo od načela čim širšega dostopa javnosti do dokumentov, jih je treba razlagati in uporabljati ozko (sodba z dne 29. januarja 2013, Cosepuri/EFSA,
T‑339/10 in T‑532/10
,
EU:T:2013:38
, točki
in
).
Kadar zadevna institucija odloči, da se zavrne dostop do dokumenta, za posredovanje katerega je bila zaprošena, mora načeloma podati pojasnila v zvezi s tem, kako bi lahko dostop do tega dokumenta konkretno in dejansko posegel v interes, ki je varovan z izjemo iz člena 4 Uredbe št. 1049/2001, na katero se sklicuje ta institucija. Poleg tega mora biti nevarnost takega posega smiselno predvidljiva, in ne le hipotetična. Vendar se lahko ta institucija v zvezi s tem opre na splošne domneve, ki veljajo za določeno kategorijo dokumentov, saj se lahko podobne splošne ugotovitve uporabijo za prošnje za razkritje, ki se nanašajo na dokumente iste vrste (sodba z dne 29. januarja 2013, Cosepuri/EFSA,
T‑339/10 in T‑532/10
,
EU:T:2013:38
, točka
).
Iz sodne prakse izhaja, da se za ponudbe, ki so jih ponudniki vložili v okviru razpisnega postopka, lahko uporablja izjema v zvezi z varstvom poslovnih interesov, predvsem zaradi tehničnih in finančnih podatkov, ki so vsebovani v ponudbah (glej v tem smislu sodbo z dne 29. januarja 2013, Cosepuri/EFSA,
T‑339/10 in T‑532/10
,
EU:T:2013:38
, točka
).
Dalje, varovanje ponudb ponudnikov pred drugimi ponudniki je v skladu z upoštevnimi določbami finančne uredbe, zlasti z njenim členom 113(2), ki ne dopušča razkritja danih ponudb, tudi če so to pisno predlagali neizbrani ponudniki. Ta omejitev je povezana s ciljem pravil na področju javnih naročil Unije, ki temelji na neizkrivljeni konkurenci. Za dosego tega cilja je pomembno, da naročniki ne razkrivajo podatkov o postopkih oddaje naročil, ki bi jih bilo mogoče v nekončanih ali poznejših postopkih oddaje uporabiti za izkrivljanje konkurence (sodba z dne 29. januarja 2013, Cosepuri/EFSA,
T‑339/10 in T‑532/10
,
EU:T:2013:38
, točka
).
Na podlagi navedenega je bil v sodni praksi opredeljen obstoj splošne domneve, v skladu s katero dostop do ponudb ponudnikov načeloma škoduje varstvu poslovnih interesov (glej v tem smislu sodbo z dne 29. januarja 2013, Cosepuri/EFSA,
T‑339/10 in T‑532/10
,
EU:T:2013:38
, točka
).
Vendar je treba poudariti, da splošna domneva, navedena v točki 49, ne izključuje možnosti, da se dokaže, da za dokument, za razkritje katerega je zaprošeno, ta domneva ne velja ali da prevlada javni interes za razkritje tega dokumenta (sodba z dne 28. junija 2012, Komisija/Éditions Odile Jacob,
C‑404/10 P
,
EU:C:2012:393
, točka
).
Obravnavani primer je treba preučiti ob upoštevanju teh načel.
Prvič, poudariti je treba, da je bil v obravnavanem primeru tožeči stranki zavrnjen dostop do ponudbe uspešnega ponudnika, ki vključuje specifikacijo cen in povzetek specifikacije cen. Dalje, tudi priloga I.A k pogodbi, dostop do katere je bil s strani Komisije prav tako zavrnjen v celoti, pomeni specifikacijo cen ponudbe uspešnega ponudnika. Kar zadeva prilogo II k pogodbi, dostop do katere je bil prav tako zavrnjen, ta vsebuje ponudbo uspešnega ponudnika. Gre torej za dokumente popolnoma iste vrste, kot so tisti, na katere se nanaša sodba z dne 29. januarja 2013, Cosepuri/EFSA, (
T‑339/10 in T‑532/10
,
EU:T:2013:38
). V nasprotju s trditvami tožeče stranke iz te sodbe ni mogoče sklepati, da se nanaša zgolj na prošnje za dostop do skupka ponudb ponudnikov, ne pa tudi na prošnje za dostop samo do ponudbe uspešnega ponudnika.
Jasno je, da lahko dokumenti, na katere se nanaša ta prošnja za dostop, po svoji naravi vsebujejo zaupne tehnične in ekonomske podatke uspešnega ponudnika, zlasti informacije o njegovih kompetencah in delovnih metodah, strokovnem znanju, notranji organizaciji, stroških in ponujenih cenah.
V teh okoliščinah je Komisija v izpodbijanih sklepih utemeljeno štela, da za ponudbo uspešnega ponudnika, vključno s specifikacijo cen, prilogo I.A k pogodbi, ki vsebuje specifikacijo cen, in prilogo II k pogodbi, ki vsebuje ponudbo uspešnega ponudnika, velja splošna domneva, da bi njihovo razkritje načeloma oslabilo varstvo poslovnih interesov.
Dalje, poudariti je treba, da prav zato, da se ohrani zaupnost teh poslovno občutljivih informacij, člen 113(2) finančne uredbe ne določa obveščanja ponudnikov, katerih vloge so bile zavrnjene, o ponudbi uspešnega ponudnika in celo določa, da nekaterih podatkov ni treba razkriti, če bi to škodovalo zakonitim poslovnim interesom ali bi lahko izkrivljalo pošteno konkurenco.
Drugič, ugotoviti je treba, da tožeča stranka v nobeni fazi postopka ni postavila nobene trditve, s katero bi bilo mogoče dokazati, da za zahtevane dokumente ni veljala zgoraj navedena domneva.
Kar zadeva celotno specifikacijo cen, tožeča stranka zatrjuje, da razkritje tega dokumenta ne bi moglo škodovati poslovnim interesom uspešnega ponudnika, ker je bila v obvestilu o oddaji navedena raven cen njegove ponudbe. Te trditve ni mogoče sprejeti, saj je specifikacija cen veliko bolj razčlenjen dokument, v katerem so po posameznih postavkah navedene cene predlaganih storitev, medtem ko je obvestilo o oddaji omejeno na splošen prikaz zneska dodeljenega naročila.
Enako velja za povzetek specifikacije cen v prilogi k ponudbi. Ugotoviti je treba, da ta dokument vsebuje tudi informacije glede cen predlaganih storitev, ki so bolj podrobne od informacije, ki je bila razkrita v obvestilu o oddaji. Zato tudi povzetek specifikacije cen spada na področje uporabe zgoraj navedene domneve.
Iz tega izhaja, da je Komisija utemeljeno štela, da je za obravnavane dokumente, in sicer za ponudbo uspešnega ponudnika, vključno s specifikacijo cen in povzetkom specifikacije cen ter prilogama I.A in II k pogodbi, veljala izjema glede varstva poslovnih interesov, ne da bi opravila konkreten in posamičen preizkus, kot trdi tožeča stranka.
Trditve tožeče stranke glede obstoja domnevnega prevladujočega javnega interesa za razkritje bodo preučene v nadaljevanju, v okviru četrtega dela.
Nazadnje, kar zadeva trditev tožeče stranke, da informacije, ki ji jih je glede cene uspešne ponudbe posredovala Komisija, ne izpolnjujejo zahtev iz člena 113 finančne uredbe, je treba tudi ob predpostavki, da je dopustna, ugotoviti, da v nasprotju s trditvami tožeče stranke člen 113(2) finančne uredbe ne določa obveznosti, da se ponudniku, čigar vloga je bila zavrnjena, v okviru značilnosti in prednosti uspešne ponudbe sporočijo podrobne informacije glede cen.
Glede na navedeno je treba drugi del drugega tožbenega razloga zavrniti.
Tretji del: neobstoj oslabitve postopka odločanja
Tožeča stranka zatrjuje, da se je Komisija pri zavrnitvi dostopa do nekaterih dokumentov zmotno oprla na izjemo glede varstva postopka odločanja v smislu člena 4(3) Uredbe št. 1049/2001.
V zvezi s tem je treba spomniti, da lahko v skladu s sodno prakso isti dokument spada na področje uporabe ene ali več izjem iz Uredbe št. 1049/2001 (sodba z dne 10. septembra 2008, Williams/Komisija,
T‑42/05
, neobjavljena,
EU:T:2008:325
, točka
). Iz navedenega izhaja, da Komisija ni storila napake, ker je ob uporabi člena 4(1)(b) navedene uredbe štela, da bi razkritje celotnega poročila o oceni in besedila pogodbe, ki je bila podpisana z uspešnim ponudnikom, oslabilo varstvo zasebnosti in da bi razkritje ponudbe uspešnega ponudnika, vključno s specifikacijo cen in prilogama I.A in II k pogodbi, oslabilo varstvo poslovnih interesov v skladu s členom 4(2), prva alinea, navedene uredbe.
Ker veljajo te izjeme, za katere je Splošno sodišče ugotovilo, da so utemeljene, za dokumente, do katerih je bil dostop zavrnjen v celoti, in za zakrite dele zahtevanih dokumentov zaradi ekonomičnosti postopka ni treba preučiti utemeljenosti očitkov tožeče stranke glede izjeme v zvezi z varstvom postopka odločanja, ki so brezpredmetni (glej v tem smislu sklep z dne 27. novembra 2012, Steinberg/Komisija,
T‑17/10
, neobjavljen,
EU:T:2012:625
, točka
).
Četrti del: obstoj prevladujočega javnega interesa, ki upravičuje razkritje
Tožeča stranka trdi, da kljub tveganju oslabitve poslovnih interesov obstaja prevladujoč javni interes za razkritje v smislu zadnjega stavka člena 4(2) Uredbe št. 1049/2001.
Kot je bilo navedeno zgoraj, iz sodne prakse izhaja, da uporaba splošne domneve, kot je domneva glede oslabitve poslovnih interesov, ne izključuje možnosti, da se dokaže, da prevlada javni interes za razkritje (sodba z dne 28. junija 2012, Komisija/Éditions Odile Jacob,
C‑404/10 P
,
EU:C:2012:393
, točka
).
Vendar mora prosilec konkretno navesti okoliščine, na katerih temelji prevladujoč javni interes, ki upravičuje razkritje zadevnih dokumentov (sodbi z dne 14. novembra 2013, LPN in Finska/Komisija,
C‑514/11 P in C‑605/11 P
,
EU:C:2013:738
, točka
, in z dne 16. julija 2015, ClientEarth/Komisija,
C‑612/13 P
,
EU:C:2015:486
, točka
).
V zvezi s tem je treba navesti, da sicer ni treba, da se prevladujoč javni interes, ki lahko upraviči razkritje dokumenta, razlikuje od načel, na katerih temelji Uredba št. 1049/2001 (sodbi z dne 14. novembra 2013, LPN in Finska/Komisija,
C‑514/11 P in C‑605/11 P
,
EU:C:2013:738
, točka
, in z dne 16. julija 2015, ClientEarth/Komisija,
C‑612/13 P
,
EU:C:2015:486
, točka
).
Toda za dostop do zahtevanih dokumentov ni mogoče sprejeti posplošenih ugotovitev (sodbi z dne 14. novembra 2013, LPN in Finska/Komisija,
C‑514/11 P in C‑605/11 P
,
EU:C:2013:738
, točka
, in z dne 16. julija 2015, ClientEarth/Komisija,
C‑612/13 P
,
EU:C:2015:486
, točka
).
V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da se je tožeča stranka v svojih potrdilnih prošnjah zgolj sklicevala na načelo preglednosti in dodala, da naj bi obstajalo nasprotje med ceno, ki je navedena v obvestilu o oddaji, in ceno ponudbe uspešnega ponudnika. V skladu s potrdilnimi prošnjami bi bilo treba zahtevane dokumente razkriti zato, da bi tožeči stranki omogočili preveritev cene, za katero je bilo naročilo oddano.
V zvezi s tem je treba spomniti, da je na dan sprejetja sklepa z dne 1. aprila 2014 tožeča stranka že vložila ničnostno tožbo zoper sklep, s katerim je bila njena ponudba zavrnjena. V okviru te tožbe je poleg drugih očitkov uveljavljala domnevno nepravilnost oddaje za višjo ceno od cene ponudbe uspešnega ponudnika, kot to izhaja iz točke 19 sodbe z dne 8. oktobra 2015, Secolux/Komisija (
T‑90/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:772
). V teh okoliščinah je treba šteti, da je interes, na katerega se sklicuje tožeča stranka, zasebni, in ne javni interes.
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da dejstvo, da bi se lahko zahtevani dokumenti izkazali za potrebne za obrambo tožeče stranke v okviru tožbe, predstavlja zasebni interes. Ker je tožeča stranka zahtevala dostop do zadevnih dokumentov za boljše uveljavljanje svojih trditev v okviru ničnostne tožbe, to ni prevladujoč javni interes, ki bi upravičeval razkritje (glej v tem smislu sodbi z dne 28. junija 2012, Komisija/Éditions Odile Jacob,
C‑404/10 P
,
EU:C:2012:393
, točki
in
, in z dne 20. marca 2014, Reagens/Komisija,
T‑181/10
, neobjavljena,
EU:T:2014:139
, točka
).
Tožeča stranka ne navaja nobene druge utemeljene trditve v podporo svojega splošnega sklicevanja na načelo preglednosti. V zvezi z načeli sorazmernosti, enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije se poleg tega, da se v potrdilnih prošnjah ni sklicevala nanje, da bi utemeljila obstoj prevladujočega javnega interesa, omejuje na sklicevanje nanje brez navedbe kakršne koli konkretne trditve. Tako posplošenih ugotovitev pa ni mogoče sprejeti za utemeljitev dostopa do zahtevanih dokumentov.
Ob upoštevanju navedenih preudarkov je treba ugotoviti, da tožeča stranka ni izkazala obstoja prevladujočega javnega interesa za razkritje zadevnih dokumentov v smislu člena 4(2), zadnji stavek, Uredbe št. 1049/2001.
Zato je treba četrti del drugega tožbenega razloga zavrniti.
Peti del: zavrnitev delnega razkritja
Tožeča stranka zatrjuje, da izpodbijana sklepa kršita člen 4(6) Uredbe št. 1049/2001, ker zavračata odobritev delnega dostopa do nekaterih zahtevanih dokumentov. Meni, da bi morala Komisija za vsak dokument pripraviti konkretno analizo razlogov, iz katerih delna sporočitev ni bila mogoča.
Člen 4(6) Uredbe št. 1049/2001 določa, da če velja katera od izjem le za dele zahtevanega dokumenta, se drugi deli dokumenta objavijo.
V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da je Komisija odobrila delni dostop do poročila o oceni in do besedila pogodbe, ki je bila sklenjena z uspešnim ponudnikom, ne da bi tožeča stranka navedla kakršno koli trditev, na podlagi katere bi bilo mogoče sklepati, da bi ji morala zagotoviti dostop do drugih delov teh dokumentov. V zvezi s tem je treba spomniti, kot je bilo navedeno v točki 38, da Komisija ni zagotovila dostopa do oddelka 6 poročila o oceni, ker se je ta nanašal na sklop št. 2, ki je bil zunaj področja uporabe prošnje.
Na drugem mestu, kar zadeva ponudbo uspešnega ponudnika, vključno s specifikacijo cen v celoti ali v obliki povzetka ter prilogama I.A in II k pogodbi, iz sodne prakse izhaja, da splošna domneva iz točk od 52 do 54 te sodbe pomeni, da za dokumente, na katere se nanaša, ne velja obveznost razkritja njihove vsebine v celoti ali v delu (glej v tem smislu sodbo z dne 28. junija 2012, Komisija/Éditions Odile Jacob,
C‑404/10 P
,
EU:C:2012:393
, točka
).
Zato je treba peti del drugega tožbenega razloga zavrniti, zaradi česar je treba drugi tožbeni razlog v celoti zavrniti kot neutemeljen.
Tretji tožbeni razlog: kršitev člena 296 PDEU
Uvodoma je treba spomniti, da mora biti v skladu z ustaljeno sodno prakso obrazložitev, predpisana s členom 296 PDEU, prilagojena naravi zadevnega pravnega akta, razlogovanje institucije, ki je akt izdala, pa mora biti tako jasno in nedvoumno, da se lahko zadevne osebe seznanijo z razlogi za sprejeti ukrep in da lahko sodišče Unije opravi nadzor. Obveznost obrazložitve je treba presojati glede na okoliščine posameznega primera, zlasti glede na vsebino zadevnega akta, naravo podanih razlogov in interes za obrazložitev, ki ga lahko imajo naslovniki ali druge osebe, ki jih akt neposredno in posamično zadeva. V obrazložitvi ni treba navesti vseh upoštevnih dejanskih in pravnih okoliščin, saj je treba presoditi vprašanje, ali obrazložitev akta izpolnjuje zahteve iz navedenega člena, ne le glede na njegovo besedilo, ampak tudi glede na njegov okvir in vsa pravna pravila, ki urejajo zadevno področje (sodbe z dne 10. septembra 2008, Williams/Komisija,
T‑42/05
, neobjavljena,
EU:T:2008:325
, točka
; z dne 7. julija 2011, Valero Jordana/Komisija,
T‑161/04
, neobjavljena,
EU:T:2011:337
, točka
, in z dne 15. julija 2015, Dennekamp/Parlament,
T‑115/13
,
EU:T:2015:497
, točka
).
V zvezi s prošnjo za dostop do dokumentov je treba navesti, da mora zadevna institucija, ko tak dostop zavrne, za vsak tak primer na podlagi informacij, ki jih ima, dokazati, da za dokumente, do katerih je bil dostop zaprošen, dejansko veljajo izjeme iz Uredbe št. 1049/2001 (sodbi z dne 10. septembra 2008, Williams/Komisija,
T42/05
, neobjavljena,
EU:T:2008:325
, točka
, in z dne 7. julija 2011, Valero Jordana/Komisija,
T161/04
, neobjavljena,
EU:T:2011:337
, točka
). V skladu s sodno prakso je torej institucija, ki je zavrnila dostop do dokumenta, dolžna podati obrazložitev, na podlagi katere je mogoče razumeti in preveriti, na eni strani, ali zahtevani dokument dejansko spada na področje uporabe navedene izjeme in, na drugi, ali je varstvo v zvezi s to izjemo zares potrebno.
Obravnavani primer je treba preučiti z vidika teh načel.
Prvič, glede očitka o neobstoju obrazložitve glede varstva zasebnosti je treba ugotoviti, da so v izpodbijanih sklepih pravno zadostno pojasnjeni razlogi, zakaj zaradi varstva osebnih podatkov ni bilo mogoče razkriti nekaterih delov poročila o oceni in besedila pogodbe, ki jo je podpisal uspešni ponudnik.
Trditve tožeče stranke v zvezi z oddelkom 6 poročila o oceni nimajo dejanske podlage, saj se, kot je v svojih pisanjih pojasnila Komisija in kot izhaja iz preizkusa, ki ga je glede tega dokumenta opravilo Splošno sodišče, navedeni oddelek nanaša na sklop št. 2, ki ni spadal na področje uporabe prošnje za dostop.
Kot je bilo navedeno v točki 38, je treba v zvezi s tem opozoriti, da čeprav bi lahko Komisija tožeči stranki olajšala razumevanje izpodbijanih sklepov, če bi natančneje navedla dele dokumentov, za katere velja varstvo osebnih podatkov, in dele, ki se nanašajo na sklop št. 2, s tem, da je v obravnavanem primeru ravnala tako, kot je ravnala, ni kršila obveznosti obrazložitve.
Zavrniti je treba tudi trditve tožeče stranke glede ponudbe uspešnega ponudnika, saj Komisija zavrnitve dostopa do tega dokumenta ni utemeljila z varstvom zasebnosti.
Drugič, kar zadeva varstvo poslovnih interesov, v nasprotju s trditvami tožeče stranke izpodbijana sklepa vsebujeta zadostno obrazložitev glede uporabe splošne domneve za nerazkritje ponudbe uspešnega ponudnika, vključno s specifikacijo cen ter prilogama I.A in II k pogodbi, da bi se zagotovilo navedeno varstvo.
Tretjič, iz enakih razlogov, kot so bili navedeni v točkah 64 in 65 te sodbe, za razsojo v obravnavani zadevi ni treba preučiti utemeljenosti očitka glede domnevnega neobstoja obrazložitve v zvezi s postopkom odločanja, ker je ta brezpredmeten.
Četrtič, v zvezi z obrazložitvijo neobstoja prevladujočega javnega interesa je treba ugotoviti, da se je tožeča stranka v svojih potrdilnih prošnjah zgolj na splošno sklicevala na načelo preglednosti in je mimogrede omenila svoj interes za možnost preveritve obstoja nasprotja med obvestilom o oddaji in ceno ponudbe uspešnega ponudnika. V zvezi s tem iz izpodbijanih sklepov izhaja, da je Komisija res na kratko, vendar jasno štela, da tožeča stranka ni navedla nobene trditve, ki bi dokazala obstoj prevladujočega javnega interesa za razkritje. Komisija je poleg tega dodala, da ni mogla najti nobenega prevladujočega javnega interesa za takšno razkritje. Ob tem je treba poudariti, da je Komisija v zvezi s tem v svojih prvotnih sklepih izrecno navedla, da je interes tožeče stranke za razkritje zasebni interes. V teh okoliščinah je treba zavrniti trditev o neobstoju obrazložitve glede obstoja prevladujočega javnega interesa.
Nazadnje je treba glede sklepa z dne 14. aprila 2014 dodati, da sta prilogi I.A in II k pogodbi vsebovali specifikacijo cen in ponudbo uspešnega ponudnika. Zato je lahko sklep z dne 14. aprila 2014 utemeljeno vseboval napotitev na obrazložitev sklepa z dne 1. aprila 2014, s katerim je že bilo odločeno o sporočitvi teh podatkov.
Iz tega izhaja, da je treba tretji tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev obveznosti obrazložitve, zavrniti kot neutemeljen.
Zato je treba tožbo v celoti zavrniti.
Stroški
V skladu s členom 134(1) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker tožeča stranka ni uspela, se ji v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (šesti senat)
razsodilo:

1.
Tožba se zavrne.

2.
Secolux, Association pour le contrôle de la sécurité de la construction, se naloži plačilo stroškov.

S. Frimodt Nielsen
A. M. Collins
V. Valančius
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 21. septembra 2016.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.