CELEX: 62018CJ0725
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
LESD 56. pants
Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu 36. pants
Pakalpojumu sniegšanas brīvība
Dalībvalstī noslēgtiem vai izpildītiem biržas darījumiem piemērojamais nodoklis
Atšķirīga attieksme, kas rada nelabvēlīgas sekas pakalpojumu saņēmējiem, kuri izmanto profesionālus starpniekus nerezidentus
Ierobežojums
Pamatojums

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LESD 56. un 63. pantu, kā arī 1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (
OV 1994, L 1, 3. lpp.
; turpmāk tekstā – “EEZ līgums”) 36. un 40. pantu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp
Anton van Zantbeek VOF
un
Ministerraad
(Ministru padome, Beļģija) par prasību atcelt valsts tiesību normas, ar kurām ir paplašināta biržas darījumiem piemērojamā nodokļa piemērošanas joma.
Beļģijas tiesības
Ar 2016. gada 25. decembra Programmlikuma (2016. gada 29. decembra
Moniteur belge
, 90879. lpp.; turpmāk tekstā – “Programmlikums”) 122. un 123. pantu tika grozīts Dažādu nodevu un nodokļu kodekss, attiecīgi iekļaujot šī kodeksa 120. un 126/2. pantā otro daļu.
Dažādu nodokļu un nodevu kodeksa, kurā grozījumi ir izdarīti ar Programmlikumu (turpmāk tekstā – “
CDTD
”), 120. pantā ir noteikts:
“Biržas darījumu nodoklis ir jāmaksā par šādiem Beļģijā noslēgtiem vai izpildītiem darījumiem, ja tie attiecas uz Beļģijas vai ārvalstu publiskiem fondiem:
1° jebkāda pārdošana un, vispārīgi, jebkāda cesija un jebkāda iegūšana par atlīdzību;
[..]
3° jebkāda savu akciju atpirkšana, ko veic ieguldījumu sabiedrība, ja darījums attiecas uz kapitalizācijas akcijām;
[..].
1. daļā minētos darījumus uzskata par tādiem, kas ir noslēgti vai izpildīti Beļģijā, arī tad, ja rīkojumu attiecībā uz darījumiem ārvalstī reģistrētam starpniekam tieši vai netieši ir devusi:
–
fiziska persona, kuras pastāvīgā dzīvesvieta ir Beļģijā; vai
–
juridiska persona tās sēdekļa vai uzņēmuma, kas atrodas Beļģijā, vārdā.”
CDTD
125. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Nodoklis ir maksājams ne vēlāk kā:
1° otrā mēneša, kas seko mēnesim, kurā darījums ir noslēgts vai izpildīts, pēdējā darbdienā, ja rīkojuma devējs ir nodokļa maksātājs; vai
2° mēneša, kas seko mēnesim, kurā darījums ir noslēgts vai izpildīts, pēdējā darbdienā pārējos gadījumos.
Nodoklis tiek maksāts, samaksājot vai pārskaitot uz kompetentās iestādes bankas kontu.
Samaksas dienā nodokļa maksātājs iesniedz šai iestādei paziņojumu, kurā ir norādīta nodokļa bāze, kā arī visa tās noteikšanai nepieciešamā informācija.”
CDTD
126/2. pantā ir noteikts:
“Profesionāli starpnieki ir personiski atbildīgi par maksājumiem saistībā ar darījumiem, ko tie veic vai nu trešo personu vārdā, vai nu savā vārdā.
Tomēr, ja profesionālais starpnieks ir reģistrēts ārvalstī, rīkojuma devējs maksā nodokli un pilda 125. pantā paredzētos pienākumus, izņemot, ja tas var pierādīt, ka nodoklis ir samaksāts.”
CDTD
126/3. pants ir izteikts šādā redakcijā:
“Profesionālie starpnieki, kas nav reģistrēti Beļģijā, pirms biržas darījumu izpildes vai noslēgšanas Beļģijā var likt finanšu ministram vai tā pilnvarotai personai apstiprināt Beļģijā reģistrētu atbildīgo pārstāvi. Šis atbildīgais pārstāvis attiecībā pret Beļģijas valsti solidāri apņemas samaksāt maksājumus par darījumiem, ko profesionālais starpnieks ir veicis vai nu trešo personu vārdā, vai nu savā vārdā, un pildīt visas saistības, kas profesionālajam starpniekam ir jāpilda saskaņā ar šo sadaļu.
Atbildīgā pārstāvja nāves, tā saskaņošanas atsaukšanas vai tāda notikuma gadījumā, kas rada tā nespēju pildīt savas saistības, tiek nekavējoties veikti pasākumi tā aizstāšanai.
Karalis nosaka atbildīgā pārstāvja apstiprināšanas nosacījumus un kārtību.”
CDTD
127. pantā ir noteikts:
“Ne vēlāk kā nākamajā darbdienā pēc darījuma veikšanas dienas starpnieks iesniedz ikvienam rīkojuma devējam atskaites dokumentu, kurā ir norādīti saņēmēja un starpnieka apzīmējumi, darījumu specifikācija, to summa vai vērtība un maksājamā nodokļa summa.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Ar 2017. gada 20. jūnija prasības pieteikumu
Anton van Zantbeek
, Beļģijā reģistrēta sabiedrība, vērsās iesniedzējtiesā –
Grondwettelijk Hof
(Konstitucionālā tiesa, Beļģija) – ar prasību atcelt Programmlikuma 122. un 123. pantu, ar kuriem attiecīgi
CDTD
120. un 126/2. pantā tika iekļauta otrā daļa.
Iesniedzējtiesa norāda, ka šīm tiesību normām esot tikusi paplašināta tā biržas darījumu nodokļa (turpmāk tekstā – “BDN”) piemērošanas joma, kurš tiek piemērots Beļģijā noslēgtiem vai izpildītiem darījumiem attiecībā uz Beļģijas vai ārvalstu publisku fondu līdzekļiem, ciktāl darījums tiek veikts, izmantojot profesionālu starpnieku. Šī tiesa precizē, ka saskaņā ar minētajām tiesību normām šie darījumi vairs neesot vienīgie darījumi, kuriem tiek piemērots šis nodoklis, jo esot norādīti arī darījumi, ko “uzskata par tādiem, kas ir noslēgti vai izpildīti Beļģijā”, kā rezultātā minētais nodoklis ir jāmaksā arī tad, ja pirkšanas vai pārdošanas rīkojumu profesionālajam starpniekam nerezidentam dod rīkojuma devējs rezidents, proti, “fiziska persona, kuras pastāvīgā dzīvesvieta ir Beļģijā”, vai “juridiska persona tās sēdekļa vai uzņēmuma, kas atrodas Beļģijā, vārdā”. Minētā tiesa piebilst, ka šajā pēdējā minētajā gadījumā rīkojuma devējs kļūstot par BDN maksātāju profesionālā starpnieka vietā, jo profesionālie starpnieki nerezidenti nevarot tikt spiesti ievērot Beļģijas nodokļu tiesību normas. Šim rīkojuma devējam esot pienākums deklarēt un samaksāt šo nodokli divu mēnešu laikā pēc attiecīgā darījuma, izņemot, ja tas var pierādīt, ka to jau ir samaksājis šis starpnieks vai tā atbildīgais pārstāvis.
Savas prasības pamatojumam
Anton van Zantbeek
norāda, ka Programmlikuma 122. un 123. pants, ciktāl ar tiem ir paredzēta atšķirīga attieksme starp Beļģijas rīkojuma devējiem atkarībā no tā, vai tie izmanto Beļģijā reģistrētu vai nereģistrētu profesionālo starpnieku, esot pretrunā, pirmkārt, vienlīdzīgas attieksmes principam, kas ir garantēts ar Beļģijas Konstitūcijas 10., 11. un 172. pantu, un, otrkārt, šīm konstitucionālajām tiesību normām, lasot tās kopsakarā ar LESD 56. pantu un EEZ līguma 36. pantu attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas brīvību vai kopsakarā ar LESD 63. pantu un EEZ līguma 40. pantu attiecībā uz kapitāla brīvu apriti.
Šajā ziņā
Anton van Zantbeek
norāda, ja rīkojuma devējs – Beļģijas rezidents – izmanto šajā dalībvalstī nereģistrētu profesionālo starpnieku, attieksme pret šo rīkojuma devēju būšot tāda kā pret profesionālo starpnieku, jo tam, pirmkārt, tikšot uzlikts pienākums deklarēt, kā arī samaksāt BDN un, otrkārt, tam būšot piemērojamas administratīvās sankcijas, kas ir gandrīz identiskas Beļģijas profesionālajiem starpniekiem piemērojamajām administratīvajām sankcijām. Līdz ar to šādam rīkojuma devējam – Beļģijas rezidentam – esot daudz riskantāk, dārgāk un administratīvajā līmenī apgrūtinošāk izmantot profesionālo starpnieku nerezidentu, un tas esot pakalpojumu sniegšanas brīvības un kapitāla brīvas aprites ierobežojums, ko nevar pamatot ar vispārējo interešu mērķiem.
Ministru padome apstrīd šo argumentāciju, precizējot, ka
CDTD
120. un 126/2. pantā paredzētais nodokļu režīms esot vienādi piemērojams visiem biržas darījumu pakalpojumu sniedzējiem neatkarīgi no to rezidences vietas, bet ka tikai Beļģijā reģistrētiem profesionāliem starpniekiem esot pienākums piemērot BDN veiktajiem darījumiem. Līdz ar to rīkojuma devēja rezidenta, kas izmanto profesionālo starpnieku rezidentu, situācija neesot salīdzināma ar tā paša rīkojuma devēja, kurš izmanto profesionālo starpnieku nerezidentu, situāciju. Pakārtoti – norādītā atšķirīgā attieksme esot balstīta uz objektīvu kritēriju, kuram esot leģitīms mērķis, un tā neesot nesamērīga.
Iesniedzējtiesa norāda, ka Beļģijas likumdevējs esot paredzējis paplašināt BDN piemērošanas jomu, jo, ja Beļģijā reģistrēts rīkojuma devējs vēršas pie profesionālā starpnieka nerezidenta, darījums parasti tiekot veikts kādā vietā ārvalstī un nodoklis neesot iekasējams. Šis likumdevējs arī esot konstatējis noteiktu profesionālo starpnieku nerezidentu negodīgu konkurenci salīdzinājumā ar Beļģijas profesionālajiem starpniekiem, kuri iekasē šo nodokli. Šī tiesa piebilst, ka
CDTD
120. un 126/2. panta rezultātā varot tikt ierobežota Beļģijas rezidentu brīvība izvēlēties profesionālu starpnieku, lai veiktu savus biržas darījumus, it īpaši – ņemot vērā atbildību, kas rīkojuma devējam izriet no profesionālā starpnieka nerezidenta izmantošanas gadījumā, ja BDN deklarācija nav iesniegta vai iesniegta ar nokavējumu vai ja tas nav samaksāts.
Iesniedzējtiesa arī precizē, ka, lai atvieglotu pierādījumu par šī nodokļa samaksu iegūšanu, kas ļauj atbrīvot rīkojuma devēju no nodokļa samaksas pienākuma, profesionālie starpnieki nerezidenti varot likt apstiprināt atbildīgo pārstāvi, kuram tiks uzticēts to vārdā pildīt deklarēšanas un administratīvos pienākumus saistībā ar šo samaksu. Tomēr šāda pārstāvja izraudzīšana nevarot tikt uzlikta šiem starpniekiem kā pienākums. Turklāt, ja rīkojuma devējs ieceltu pilnvarotu personu, lai izpildītu savus pienākumus saistībā ar BDN, tas joprojām būtu atbildīgs pret Beļģijas valsti. Minētais rīkojuma devējs varot pierādīt, ka šis nodoklis ir samaksāts, uzrādot atskaites dokumentu atbilstoši
CDTD
127. pantam, kurā tostarp ir norādīta minētā nodokļa pamatā esošā darījuma vērtība, kā arī pierādījumu par tā starpniekam veikto maksājumu, piemēram, izvilkumu no konta.
Šādos apstākļos
Grondwettelijk Hof
(Konstitucionālā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [LESD] 56. pants un [EEZ līguma] 36. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir valsts tiesiskais regulējums par biržas darījumiem piemērojama nodokļa ieviešanu [
CDTD
] 120. un 126/2. panta izpratnē, kura sekas ir tādas, ka Beļģijā reģistrēts rīkojuma devējs kļūst par šī nodokļa maksātāju, ja profesionālais starpnieks ir reģistrēts ārvalstī?
2.
Vai [LESD] 63. pants un [EEZ līguma] 40. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir valsts tiesiskais regulējums par biržas darījumiem piemērojama nodokļa ieviešanu [
CDTD
] 120. un 126/2. panta izpratnē, kura sekas ir tādas, ka Beļģijā reģistrēts rīkojuma devējs kļūst par šī nodokļa maksātāju, ja profesionālais starpnieks ir reģistrēts ārvalstī?
3)
Vai
Grondwettelijk Hof
(Konstitucionālā tiesa), ja tā, pamatojoties uz atbildi uz pirmo vai otro prejudiciālo jautājumu, secinātu, ka apstrīdētie panti ir pretrunā vienam vai vairākiem pienākumiem, kas izriet no šajos jautājumos minētajām tiesību normām, varētu atstāt uz laiku spēkā [
CDTD
] 120. un 126/2. panta sekas, lai novērstu tiesisko nenoteiktību un dotu likumdevējam iespēju panākt to atbilstību šiem pienākumiem?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo un otro jautājumu
Vispirms ir jānorāda, ka saskaņā ar lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertajām norādēm ar pamatlietā apstrīdētajām valsts tiesību normām, proti,
CDTD
120. panta otro daļu un 126/2. panta otro daļu, ir tikusi grozīta BDN darbības joma un šī nodokļa piemērošanas kritēriji. Saskaņā ar šīm tiesību normām, pirmkārt, minētais nodoklis, ja darījums tiek veikts ar profesionāla starpnieka palīdzību, ir jāmaksā ne tikai par biržas darījumiem, kas ir noslēgti vai izpildīti Beļģijā, bet arī par darījumiem, kuri tiek uzskatīti par “noslēgtiem vai veiktiem” šajā dalībvalstī, proti, darījumiem, par kuriem rīkojumu Beļģijas rezidents ir devis profesionālajam starpniekam nerezidentam. Otrkārt, ja profesionālais starpnieks ir reģistrēts ārvalstī, par BDN, kas ir radies tā klientam, samaksu, kā arī tam atbilstošu deklarēšanas pienākumu izpildi ir atbildīgs nevis šis starpnieks, bet pats rīkojuma devējs.
No tā izriet, ka ar pirmo un otro jautājumu, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai LESD 56. un 63. pants, kā arī EEZ līguma 36. un 40. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts dalībvalsts tiesiskais regulējums, ar ko tiek ieviests tādiem biržas darījumiem piemērojamais nodoklis, kurus atbilstoši šīs dalībvalsts rezidenta rīkojumam ir noslēdzis vai izpildījis profesionālais starpnieks nerezidents, turklāt šī regulējuma rezultātā šis rīkojuma devējs ir atbildīgs par šī nodokļa samaksu un ar minēto nodokli saistīto deklarēšanas pienākumu izpildi.
Lai atbildētu uz šiem jautājumiem, pirmkārt, ir jākonstatē, ka tāds valsts tiesiskais regulējums var ietekmēt gan pakalpojumu sniegšanas brīvību, gan kapitāla brīvu apriti.
Šajā ziņā saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, ja valsts pasākums vienlīdz ir saistīts ar pakalpojumu sniegšanas brīvību un kapitāla brīvu apriti, Tiesa attiecīgo pasākumu principā izskata tikai saistībā ar vienu no šīm brīvībām, ja ir konstatēts, ka pamatlietas apstākļos viena no tām ir pilnībā sekundāra salīdzinājumā ar otru un var tai tikt piesaistīta (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2006. gada 3. oktobris, Fidium Finanz,
C‑452/04
,
EU:C:2006:631
,
34.
punkts; 2016. gada 26. maijs, NN (L) International,
C‑48/15
,
EU:C:2016:356
,
39.
punkts, kā arī 2017. gada 8. jūnijs, Van der Weegen u.c.,
C‑580/15
,
EU:C:2017:429
,
25.
punkts).
Pamatlietas apstākļos ir jākonstatē, ka pakalpojumu sniegšanas brīvības aspekts ir nozīmīgāks par preču brīvas aprites aspektu. Lai gan tāda nodokļa kā BDN piemērošana var ietekmēt kapitāla brīvu apriti, ciktāl tas attiecas uz biržas darījumiem, no iesniedzējtiesas sniegtajām norādēm izriet, ka šis nodoklis ir piemērojams tikai tad, ja darījumā iesaistās profesionālais starpnieks. Turklāt šī tiesa uzdod jautājumu par ierobežojumu, kas varētu izrietēt no tā, ka rīkojuma devējs, vēršoties pie finanšu starpniecības pakalpojumu sniedzēja nerezidenta, kļūst atbildīgs par minētā nodokļa samaksu, lai gan tas tā nav gadījumā, kad tas vēršas pie pakalpojumu sniedzēja rezidenta. Šādas sekas galvenokārt attiecas uz pakalpojumu sniegšanas brīvību, savukārt ietekme uz kapitāla brīvu apriti ir vienīgi neizbēgams iespējama pakalpojumu sniegšanas ierobežojuma rezultāts.
No minētā izriet, ka pamatlietā aplūkojamais regulējums ir jāapskata vienīgi saistībā ar LESD 56. pantu un EEZ līguma 36. pantu.
Otrkārt, saskaņā ar Tiesas judikatūru ar LESD 56. pantu ir prasīts novērst jebkādus pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus, kas ir noteikti tādēļ, ka pakalpojumu sniedzējs ir reģistrēts citā dalībvalstī, nevis dalībvalstī, kurā tiek sniegts pakalpojums (spriedumi, 2014. gada 19. jūnijs, Strojírny Prostějov un ACO Industries Tábor,
C‑53/13 un C‑80/13
,
EU:C:2014:2011
,
34.
punkts, kā arī 2018. gada 22. novembris, Vorarlberger Landes‑ und Hypothekenbank,
C‑625/17
,
EU:C:2018:939
,
28.
punkts). Pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumi ir valsts pasākumi, kas aizliedz, traucē vai padara mazāk pievilcīgu šīs brīvības izmantošanu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 19. jūnijs, Strojírny Prostějov un ACO Industries Tábor,
C‑53/13 un C‑80/13
,
EU:C:2014:2011
,
35.
punkts, kā arī 2018. gada 25. jūlijs, TTL,
C‑553/16
,
EU:C:2018:604
,
46.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ar LESD 56. pantu ir piešķirtas tiesības ne tikai pašam pakalpojumu sniedzējam, bet arī šo pakalpojumu saņēmējam (spriedumi, 1984. gada 31. janvāris, Luisi un Carbone,
286/82 un 26/83
,
EU:C:1984:35
,
10.
punkts; 2012. gada 18. oktobris, X,
C‑498/10
,
EU:C:2012:635
,
23.
punkts, kā arī 2014. gada 19. jūnijs, Strojírny Prostějov un ACO Industries Tábor,
C‑53/13 un C‑80/13
,
EU:C:2014:2011
,
26.
punkts).
Šajā lietā
Anton van Zantbeek
apgalvo, ka pamatlietā aplūkojamais valsts tiesiskais regulējums apdraudot pakalpojumu sniegšanas brīvību, jo tas radot nepamatotu atšķirīgu attieksmi starp Beļģijā dzīvojošiem rīkojuma devējiem atkarībā no tā, vai tie, lai veiktu biržas darījumus, izmanto šajā pašā dalībvalstī vai ārvalstī reģistrētu profesionālu starpnieku. Šī valsts tiesiskā regulējuma rezultātā rīkojuma devējam rezidentam tiekot palielināts risks, izmaksas un tam kļūstot apgrūtinošāk izmantot starpnieka nerezidenta pakalpojumus, un līdz ar to šāda izmantošana tiekot padarīta mazāk pievilcīga.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka rīkojuma devēji rezidenti, kuri kā finanšu starpniecības pakalpojumu saņēmēji nolemj izmantot starpnieka rezidenta pakalpojumus, lai veiktu savus biržas darījumus, atrodas salīdzināmā situācijā ar tiem, kas dod priekšroku starpnieka nerezidenta pakalpojumu izmantošanai.
Lai gan, protams, pamatlietā aplūkojamā valsts tiesiskā regulējuma rezultātā rīkojuma devēji rezidenti tiek identiski aplikti ar nodokli neatkarīgi no šo starpnieku reģistrācijas vietas, tā sekas ir arī tādas, ka tādiem rīkojuma devējiem, kuri nolemtu vērsties pie starpnieka nerezidenta, tiek noteikta papildu atbildība un pienākumi.
Proti, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka saskaņā ar
CDTD
126/2. pantu rīkojuma devēji rezidenti šajā pēdējā minētajā gadījumā kļūst atbildīgi par BDN samaksu un par deklarēšanas pienākumiem, kas saistīti ar šo nodokli, lai gan, ja tie būtu izmantojuši starpnieku rezidentu, pēdējam minētajam būtu bijis jāpilda šie pienākumi un jāmaksā minētais nodoklis ienākumu gūšanas vietā. Tādējādi rīkojuma devējiem rezidentiem, kuri izmanto starpnieka nerezidenta pakalpojumus, tostarp ir pašiem jādeklarē šis nodoklis, izmantojot atskaites dokumentu, kurā ir ietverta
CDTD
127. pantā paredzētā informācija, un tas ir jāsamaksā divu mēnešu laikā, turklāt pretējā gadījumā tiem tiek piemērots naudas sods, ja vien tie nesniedz pierādījumu, ka to jau ir samaksājis šis starpnieks vai tā atbildīgais pārstāvis Beļģijā.
Tādējādi ar šādu valsts tiesisko regulējumu tiek ieviesta atšķirīga attieksme pret Beļģijā rezidējošiem finanšu starpniecības pakalpojumu saņēmējiem, kas var tos atturēt izmantot pakalpojumu sniedzēju nerezidentu pakalpojumus, un pēdējiem minētajiem ar to katrā ziņā kļūst grūtāk piedāvāt savus pakalpojumus šajā dalībvalstī. Tātad šāds valsts regulējums ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums.
Treškārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru šāds ierobežojums var tikt attaisnots ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem. Vienlaikus tiek prasīts, lai šī ierobežojuma piemērošana būtu piemērota nosprausta mērķa sasniegšanai un lai tas nepārsniegtu to, kas ir vajadzīgs šī mērķa sasniegšanai (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2006. gada 7. septembris, N,
C‑470/04
,
EU:C:2006:525
,
40.
punkts; 2016. gada 13. jūlijs, Brisal un KBC Finance Ireland,
C‑18/15
,
EU:C:2016:549
,
29.
punkts, kā arī 2018. gada 25. jūlijs, TTL,
C‑553/16
,
EU:C:2018:604
,
52.
punkts un tajā norādītā judikatūra).
Vispirms ir jāpārbauda, vai pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums, ko rada pamatlietā aplūkojamais valsts tiesiskais regulējums, atbilst primāriem vispārējo interešu apsvērumiem.
Šajā lietā Beļģijas valdība norāda, ka šī valsts tiesiskā regulējuma mērķis ir nodrošināt nodokļu iekasēšanas, kā arī nodokļu kontroles efektivitāti un cīnīties pret izvairīšanos no nodokļu maksāšanas.
Kā Tiesa jau ir nospriedusi, primāri vispārējo interešu apsvērumi, kas var attaisnot pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu, ir gan nepieciešamība nodrošināt nodokļu iekasēšanas un nodokļu kontroles efektivitāti (šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumu, 2018. gada 25. jūlijs, TTL,
C‑553/16
,
EU:C:2018:604
,
53.
un
57.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra), kur šī kontrole ir vērsta uz cīņu pret krāpšanu un izvairīšanos no nodokļu maksāšanas (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2012. gada 5. jūlijs, SIAT,
C‑318/10
,
EU:C:2012:415
,
44.
punkts, un 2019. gada 26. februāris, X (Trešajā valstī reģistrētas starpnieksabiedrības),
C‑135/17
,
EU:C:2019:136
,
74.
punkts), gan arī cīņa pret izvairīšanos no nodokļu maksāšanas (skat. it īpaši spriedumus, 2014. gada 19. jūnijs, Strojírny Prostějov un ACO Industries Tábor,
C‑53/13 un C‑80/13
,
EU:C:2014:2011
,
55.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Saskaņā ar lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertajām un Beļģijas valdības apstiprinātajām norādēm no Programmlikuma 122. un 123. panta sagatavošanas darbiem izriet, ka šīs tiesību normas ir vērstas it īpaši uz to, lai izvairītos no jebkādas negodīgas konkurences starp profesionāliem starpniekiem rezidentiem un nerezidentiem, ciktāl pirmajiem minētajiem saskaņā ar
CDTD
, īstenojot biržas darījumu, ir pienākums veikt BDN ieturējumu ienākumu gūšanas vietā sava klienta vārdā, bet otrajiem minētajiem saistībā ar Beļģijas klientu labā veiktajiem darījumiem nav pienākuma veikt šo ieturējumu, un ļauj nodrošināt nodokļa iekasēšanas, kā arī nodokļu kontroles efektivitāti.
Šādi iemesli, kas šajā gadījumā ir cieši saistīti, atbilst jēdzienam “primāri vispārējo interešu apsvērumi” šī sprieduma 33. punktā atgādinātās Tiesas judikatūras izpratnē, tādējādi tie var attaisnot pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu.
Turpinājumā attiecībā uz šī tiesiskā regulējuma piemērotību izvirzīto mērķu sasniegšanai ir jānorāda, ka rīkojuma devējam, kurš izmanto starpnieka nerezidenta pakalpojumus, pienākuma maksāt BDN uzlikšana var nodrošināt, ka ieņēmumiem no attiecīgajiem biržas darījumiem nodoklis nepaliks nepiemērots (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2012. gada 18. oktobris, X,
C‑498/10
,
EU:C:2012:635
,
39.
punkts un tajā minētā judikatūra), padarot nodokļu kontroli efektīvāku un izvairīšanos no šī nodokļa maksāšanas, kura slogs ir uzlikts rīkojuma devējam, – grūtāku.
No tā izriet, ka šāds valsts tiesiskais regulējums ir piemērots, lai sasniegtu ar to izvirzītos mērķus.
Attiecībā uz jautājumu, vai pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums nepārsniedz to, kas ir nepieciešams šo mērķu sasniegšanai, vispirms ir jākonstatē, kā to ir norādījusi Eiropas Komisija, ka informācija, kas ir nepieciešama, lai noteiktu un kontrolētu tādu nodokli kā BDN, kurš attiecas uz katru biržas darījumu, nevar tikt iegūta tikai ar administratīvo sadarbību, kā arī ar automātisku un obligātu informācijas apmaiņu nodokļu jomā, kas ir paredzēta it īpaši ar Padomes Direktīvu 2011/16/ES (2011. gada 15. februāris) par administratīvu sadarbību nodokļu jomā un ar ko atceļ Direktīvu 77/799/EEK (
OV 2011, L 64, 1. lpp.
), kurā grozījumi ir izdarīti ar Padomes Direktīvu 2014/107/ES (2014. gada 9. decembris) (
OV 2014, L 359, 1. lpp.
).
Turklāt no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pamatlietā aplūkojamais valsts tiesiskais regulējums, lai gan ar to Beļģijas rīkojuma devējam ir jāmaksā BDN, ja profesionālais starpnieks ir reģistrēts ārvalstī, tomēr ierobežo no šīs aplikšanas ar nodokli izrietošo slogu ar to, kas ir nepieciešams izvirzīto mērķu sasniegšanai.
Proti, piemērojot
CDTD
126/2. pantu, rīkojuma devējs ir atbrīvots no šī nodokļa samaksas un ar minēto nodokli saistītā deklarēšanas pienākuma, ja tas pierāda, ka tas jau ir ticis samaksāts. Šajā ziņā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet – pietiek ar to, ka šis rīkojuma devējs iesniedz
CDTD
127. pantā minēto atskaites dokumentu, kurā ir norādīts profesionālā starpnieka nerezidenta nosaukums, darījuma veids un vērtība, kā arī šī nodokļa apmērs, ko papildina, piemēram, konta izvilkums, kas pierāda tā samaksu.
Turklāt rodas iespaids, ka rīkojuma devējs rezidents var vienoties ar profesionālu starpnieku nerezidentu, pie kura tas vēršas, ka pēdējais minētais apņemas sniegt šim rīkojuma devējam darījumu pārskatu, kurā ir uzrādīta BDN samaksa, kā tas ir noteikts attiecībā uz Beļģijā reģistrētajiem starpniekiem. Iesniedzējtiesa arī norāda, ka profesionālam starpniekam nerezidentam ir iespēja iecelt pilnvarotu personu šo formalitāšu kārtošanai.
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu arī izriet, ka, ieviešot
CDTD
126/3. pantu, Beļģijas likumdevējs ir vēlējies arī vienkāršot pierādījumu iegūšanu BDN maksājumu jomā. Ar šo pantu starpniekiem nerezidentiem ir atļauts, neuzliekot tiem šādu pienākumu, likt apstiprināt Beļģijā reģistrētu pārstāvi, lai tas to vārdā izpildītu ar šī nodokļa samaksu saistītos deklarēšanas pienākumus, un tas par to būtu atbildīgs. Ar šo iespēju it īpaši tiek mazinātas grūtības, kas ir saistītas ar nepieciešamību aizpildīt
CDTD
127. pantā minēto atskaites dokumentu valodā, kas nav profesionālā starpnieka nerezidenta valoda.
Šādos apstākļos šāda izvēles iespēja, kas ir paredzēta par labu gan rīkojuma devējiem rezidentiem, gan arī profesionāliem starpniekiem nerezidentiem un kas tiem ļauj no šīm iespējām izvēlēties risinājumu, kurš tiem šķiet mazāk apgrūtinošs, ierobežo no pamatlietā aplūkojamā valsts tiesiskā regulējuma izrietošo pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu ar to, kas ir nepieciešams regulējumā izvirzīto mērķu sasniegšanai, un līdz ar to nerodas iespaids, ka minētais tiesiskais regulējums, ar kuru tātad rīkojuma devējiem un minētajiem profesionālajiem starpniekiem tiek piedāvātas iespējas gan attiecībā uz deklarēšanas pienākumiem, kas saistīti ar BDN, gan arī tā samaksu, pārsniegtu to, kas ir nepieciešams šo mērķu īstenošanai.
Visbeidzot, saistībā ar EEZ līguma 36. pantu ir jānorāda, ka šī tiesību norma ir analoģiska tai, kas ir noteikta ar LESD 56. pantu, tāpēc šī sprieduma 23.–43. punktā minētie apsvērumi saistībā ar šo pēdējo minēto pantu ir piemērojami arī minētajam 36. pantam.
Līdz ar to uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka LESD 56. pants un EEZ līguma 36. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem tiek pieļauts dalībvalsts tiesiskais regulējums, ar ko tiek ieviests tādiem biržas darījumiem piemērojamais nodoklis, kurus atbilstoši šīs dalībvalsts rezidenta rīkojumam ir noslēdzis vai izpildījis profesionālais starpnieks nerezidents, un tādējādi tiek ierobežota to pakalpojumu sniegšanas brīvība, kurus sniedz šādi profesionālie starpnieki, ciktāl ar šo regulējumu rīkojuma devējam un minētajiem profesionālajiem starpniekiem tiek piedāvātas iespējas gan attiecībā uz deklarēšanas pienākumiem, kas saistīti ar šo nodokli, gan arī tā samaksu, ar kurām šis ierobežojums tiek ierobežots ar to, kas ir nepieciešams minētajā regulējumā izvirzīto mērķu sasniegšanai.
Par trešo jautājumu
Ņemot vērā uz pirmo un otro jautājumu sniegto atbildi, uz trešo jautājumu nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav pamatlietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:

LESD 56. pants un 1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu 36. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem tiek pieļauts dalībvalsts tiesiskais regulējums, ar ko tiek ieviests tādiem biržas darījumiem piemērojamais nodoklis, kurus atbilstoši šīs dalībvalsts rezidenta rīkojumam ir noslēdzis vai izpildījis profesionālais starpnieks nerezidents, un tādējādi tiek ierobežota pakalpojumu, ko sniedz šādi profesionālie starpnieki, sniegšanas brīvība, ciktāl ar šo regulējumu rīkojuma devējam un minētajiem profesionālajiem starpniekiem tiek piedāvātas iespējas gan attiecībā uz deklarēšanas pienākumiem, kas saistīti ar šo nodokli, gan arī tā samaksu, ar kurām šis ierobežojums tiek ierobežots ar to, kas ir nepieciešams minētajā regulējumā izvirzīto mērķu sasniegšanai.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.