CELEX: 62021CJ0695
Eelotsusetaotlus
Teenuste osutamise vabadus
ELTL artikkel 56
Teenuste osutamise vabaduse piirangud
Hasartmängud
Liikmesriigi õigusnormid, mis näevad hasartmänguettevõtetele ette üldise reklaamikeelu
Õigusnormist automaatselt tulenev erand nimetatud keelust ettevõtetele, kellel on selle liikmesriigi ametivõimude antud tegevusluba
Teises liikmesriigis asuvatele ettevõtetele erandi tegemise võimaluse puudumine

Eelotsusetaotlus käsitleb ELTL artikli 56 tõlgendamist.
Taotlus on esitatud Recreatieprojecten Zeeland BV, Casino Admiral Zeeland BV ja Supergame BV, kes on kolm Madalmaades asuvate hasartmänguettevõtete käitajat, ning Belgische Staati (Belgia riik) vahelises kohtuvaidluses trahvide üle, mille Kansspelcommissie (Belgia hasartmängukomisjon) määras neile oma ettevõtete reklaamimise eest Belgia territooriumil.

Belgia õiguslik raamistik
7. mai 1999. aasta seadus hasartmängude, kihlvedude, hasartmänguettevõtete ja mängijate kaitse kohta (Wet op de kansspelen, de weddenschappen, de kansspelinrichtingen en de bescherming van de spelers) (
Belgisch Staatsblad
, 30.12.1999, lk 50040; edaspidi „hasartmänguseadus“), redaktsioonis, mis kehtestati 10. jaanuari 2010. aasta seadusega hasartmänge käsitlevate seaduste muutmise kohta (Wet tot wijziging van de wetgeving inzake kansspelen) (
Belgisch Staatsblad,
1.2.2010, lk 4309) artikli 4 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„Lõige 1.      Igal isikul on keelatud käitada […] mis tahes kujul, kohas ja viisil otseselt või kaudselt hasartmänguettevõtet, kui ta ei ole selleks eelnevalt saanud hasartmängukomisjonilt tegevusluba käesoleva seaduse alusel ja kui seaduses sätestatud erandites ei ole teisiti ette nähtud.
Lõige 2.      „Keegi ei tohi […] hasartmänguettevõtet reklaamida, […] kui puudutatud isik teab, et tegemist on sellise hasartmängu[…]ettevõtte käitamisega, millel puudub käesoleva seaduse kohane tegevusluba.“
Seletuskirjas seaduseelnõu juurde, mis võeti vastu 10. jaanuari 2010. aasta seadusena hasartmänguseaduse muutmise kohta, oli järgmine lõik:
„Belgia hasartmängupoliitika eesmärgid keskenduvad mängija kaitsele, finantsläbipaistvusele ja rahavoogude kontrollile, mängude üle tehtavale järelevalvele ning korraldajate tuvastamisele ja kontrollile.
Hasartmängude reguleerimine põhineb „kanaliseerimise ideel“. Selleks, et katta inimeste ilmselge vajadus mängude järele, võideldakse ebaseadusliku pakkumisega, lubades mängude seaduslikku „piiratud“ pakkumist.
[…] Seadusliku pakkumise piiramine vastab selle poliitika ühele sambale, nimelt mängija kaitsmisele mängusõltuvuse eest.“
7. mai 2019. aasta hasartmänguseaduse redaktsioonis, mis kehtestati seadusega, millega muudeti 7. mai 1999. aasta seadust hasartmängude, kihlvedude, hasartmänguettevõtete kohta ja mängijate kaitse kohta ning millega lisati 19. aprilli 2002. aasta seadusesse riikliku loterii töökorralduse ja haldamise ratsionaliseerimise kohta artikkel 37/1 (Wet tot wijziging van de wet van 7 mei 1999 op de kansspelen, de weddenschappen, de kansspelinrichtingen en de bescherming van de spelers, en tot invoeging van artikel 37/1 in de wet van 19 april 2002 tot rationalisering van de werking en het beheer van de Nationale Loterij) (
Belgisch Staatsblad
, 15.5.2019, lk 46589), artikli 15/3 lõikes 1 on sätestatud:
„Ilma et see piiraks artiklis 15/2 sätestatud meetmeid, määrab [hasartmängu]komisjon [§] 4 rikkumise eest selle toimepanijatele haldustrahvi.“

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
Recreatieprojecten Zeeland tegi 3. detsembrist 2018 kuni 25. juunini 2019 ning Casino Admiral Zeeland ja Supergame tegid 20. märtsist kuni 2. aprillini 2019 Belgias füüsilistel teabekandjatel edastatavat reklaami oma vastavatele ettevõtetele, mis asuvad Madalmaades, Belgia piiri lähedal.
Hasartmängukomisjon määras 11. detsembril 2020 vastavalt 7. mai 2019. aasta hasartmänguseaduse redaktsiooni artiklile 15/3 igale põhikohtuasja kaebajale haldustrahvi selle seaduse artikli 4 lõike 2 rikkumise eest – norm, mis keelab reklaamida hasartmänguettevõtet, kellel ei ole hasartmängukomisjoni antud tegevusluba.
Kaebajad esitasid nende trahvide peale kaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule, väites, et selline reklaamikeeld on vastuolus teenuste osutamise vabadusega, nagu see on tagatud ELTL artiklis 56.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib esiteks, et hasartmängukomisjon ei saa anda tegevusluba väljaspool Belgia territooriumi asuvatele ettevõtetele. Teiseks ei ole Belgia õiguses ette nähtud niisuguste asutuste käitajatele nagu põhikohtuasja kaebajad võimalust  reklaamida Belgias oma teises liikmesriigis asuvaid hasartmänguettevõtteid. Pealegi eksisteerib Belgias üldine keeld reklaamida hasartmänguettevõtteid. Samas kehtib Belgias asuvatele hasartmänguettevõtetele, kellel on seal tegevusluba, siiski seadusjärgne, automaatne erand sellest keelust. Niisuguseid ettevõtteid oleks seega Belgias tõepoolest võimalik reklaamida. Seevastu muus liikmesriigis asuvatele hasartmänguettevõtetele on ja jääb  igal juhul Belgias reklaamikeeld.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on tekkinud küsimus, kas sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, on diskrimineerivad, kuna isegi juhul, kui nende õigusnormidega taotletakse legitiimset eesmärki nagu liigse hasartmängude mängimise ja mängusõltuvuse ärahoidmine, tehakse Belgias üldisest reklaamikeelust erand piiratud arvule kontrollitud – ainult omamaistele – hasartmänguettevõtetele nende tegevuse osas, samas kui kõigil sarnastel, muus liikmesriigis asuvatel ettevõtetel on – eristusteta – võimatu sellist erandit saavutada.
Neil asjaoludel otsustas Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (Brüsseli hollandikeelne esimese astme kohus, Belgia) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas ELTL artikli 56 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi niisugune õigusnorm, milles on teatud piiratud ja kontrollitud arvule tegevusloaga hasartmänguettevõtete käitajatele selle liikmesriigi territooriumil ette nähtud erand niisuguste ettevõtete suhtes kehtestatud üldisest reklaamimise keelust, ilma et oleks samas ette nähtud võimalust, et muudes liikmesriikides asuvate hasartmänguettevõtete käitajatele saaks teha samasugust erandit üldisest reklaamikeelust selle liikmesriigi territooriumil?“

Eelotsuse küsimuse analüüs
Oma eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas ELTL artikli 56 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis näevad selle liikmesriigi territooriumil asuvatele piiratud arvu kontrollitud hasartmänguettevõtete käitajatele ette automaatse, seadusest tuleneva erandi üldiselt selliste ettevõtete suhtes kohaldamisele kuuluvast reklaamikeelust, nägemata ette võimalust, et muu liikmesriigi territooriumil asuvatele hasartmänguettevõtete käitajatele tehtaks samaotstarbeline erand.
Sellele küsimusele vastamiseks tuleb esmalt esile tuua, et ELTL artikkel 56 nõuab teenuste osutamise vabaduse kõigi piirangute kaotamist, isegi kui need laienevad vahet tegemata nii selle riigi kui ka teiste liikmesriikide teenuseosutajatele, kui need võivad keelata, takistada või muuta vähem soodsaks selle teenuseosutaja tegevuse, kelle asukoht on mõnes teises liikmesriigis, kus ta analoogseid teenuseid seaduslikult osutab. Lisaks sellele on teenuste osutamise vabadus ette nähtud nii teenuste osutaja kui ka nende saaja jaoks (8. septembri 2009. aasta kohtuotsus Liga Portuguesa de Futebol Profissional ja Bwin International, C‑42/07, EU:C:2009:519, punkt 51, ning 3. detsembri 2020. aasta kohtuotsus BONVER WIN, C‑311/19, EU:C:2020:981, punkt 18).
Seejärel olgu märgitud, et hasartmängualased õigusnormid kuuluvad sellisesse valdkonda, kus liikmesriikide vahel esinevad märkimisväärsed moraalsed, usulised ja kultuurilised erinevused. Kui antud valdkonda ei ole Euroopa Liidu tasandil ühtlustatud, siis on iga liikmesriigi ülesanne hinnata neis valdkondades vastavalt oma väärtuste skaalale, milliseid nõudeid eeldab asjaomaste huvide kaitse (8. septembri 2009. aasta kohtuotsus Liga Portuguesa de Futebol Profissional ja Bwin International, C‑42/07, EU:C:2009:519, punkt 57 ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks on selge, et EL toimimise lepinguga kooskõlas olevate õigusnormide raamistikus kuulub liikmesriikide ametivõimude kaalutlusõiguse alla selle valimine, millised on hasart- või rahamängude käitamise ja mängimise korraldamise ning kontrollimise üksikasjalikud eeskirjad (28. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, punkt 21 ja seal viidatud kohtupraktika).
Viimaks on Euroopa Kohus täpsustanud, et hasartmängude valdkonnas tuleb põhimõtteliselt iga riigisiseste õigusnormidega kehtestatud piirangut analüüsida eraldi ja teha muu hulgas kindlaks, kas see on asjaomase liikmesriigi seatud eesmärgi või eesmärkide saavutamiseks sobiv ega lähe kaugemale, kui on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik (28. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, punkt 22 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul on selge, et põhikohtuasjas kõne all olevates riigisisestes õigusnormides on ilma erandite tegemise võimaluseta ette nähtud Belgias reklaamimise keeld hasartmänguettevõtetele, kellel ei ole hasartmängukomisjoni väljastatud tegevusluba. Kuna see komisjon saab sellise loa väljastada üksnes Belgias asuvatele hasartmänguettevõtetele, keelavad need riigisisesed õigusnormid selles liikmesriigis kõikide teistes liikmesriikides asuvate hasartmänguettevõtete reklaami.
Sellega seoses on Euroopa Kohus hasartmängude reklaami valdkonnas juba otsustanud, et liikmesriigi õigusnormid, mille tagajärjel keelatakse teistes liikmesriikides seaduslikult korraldatud hasartmängude reklaamimine, kujutavad endast teenuste osutamise vabaduse piirangut (12. juuli 2012. aasta kohtuotsus HIT ja HIT LARIX, C‑176/11, EU:C:2012:454, punkt 17 ja seal viidatud kohtupraktika).
Seega kujutavad põhikohtuasjas kõne all olevad riigisisesed õigusnormid endast vaatluse all oleval juhtumil sellist piirangut.
Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et teenuste osutamise vabadus eeldab igasuguse diskrimineerimise kõrvaldamist, mis põhineb teenuseosutaja riikkondsusel või asjaolul, et ta on asutatud teises liikmesriigis kui see, kus teenust tuleb osutada (28. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, punkt 35).
Käesoleval juhul tuleneb põhikohtuasjas kõne all olevatest riigisisestest õigusnormidest  Belgias hasartmänguettevõtte reklaamimise võimalus üksnes hasartmänguasutustele, kes asuvad Belgia territooriumil ja kellel on vastav tegevusluba, mis toob kaasa automaatse, seadusjärgse loa reklaamida.
Sellega seoses tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et kontsessioonide ja lubade kord hasartmängude korraldamiseks peab põhinema objektiivsetel, mittediskrimineerivatel ja eelnevalt teada olevatel kriteeriumidel, et riigisiseste ametiasutuste kaalutlusõiguse teostamine oleks piiritletud ja seda ei saaks meelevaldselt kasutada (28. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuigi käesoleval juhul ei ole vaidlust selles, et Belgia territooriumil väljastatakse hasartmänguettevõtte käitamiseks luba objektiivsete kriteeriumide alusel, mis on ette teada, tuleneb eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud teabest – mida tuleb kontrollida viimati nimetatud kohtul – siiski põhikohtuasjas käsitletav piirang, nimelt muus liikmesriigis asuva hasartmänguettevõtte täielik võimatus saada Belgias reklaamimiseks luba, sisuliselt sellest, et see ettevõte on asutatud väljaspool Belgia territooriumi. Sellest järeldub, et sedalaadi piirang on oma laadilt diskrimineeriv.
Kuigi diskrimineeriv piirang võib küll osutuda õigustatuks avaliku korra, avaliku julgeoleku või rahvatervise huvides, mis on ette nähtud ELTL artiklis 52 (vt selle kohta 28. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika), ei saa seda õigustada ülekaaluka üldise huviga, nagu tarbijakaitse, pettuste ennetamise ja kodanike hasartmängudele liigsete kulutuste tegemisele õhutamise ennetamise ning üldise avaliku korra häirete vältimise eesmärkidega (vt selle kohta 6. oktoobri 2009. aasta kohtuotsus komisjon
vs
. Hispaania (C‑153/08, EU:C:2009:618, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et Belgia hasartmängupoliitika eesmärgid keskenduvad mängija kaitsele, finantsläbipaistvusele ja rahavoogude kontrollile, mängude üle tehtavale järelevalvele ning korraldajate tuvastamisele ja kontrollile. Lisaks ilmneb Belgia valitsuse kirjalikest ja suulistest seisukohtadest, et seda poliitikat õigustavad ka tarbijakaitse ning pettuste vastu võitlemise ja ebaseaduslike rahamängude vastu võitlemise eesmärgid.
Sellega seoses tuleb kõigepealt märkida, et kuna need eesmärgid kuuluvad ülekaaluka üldise huvi alla, ei saa – nagu sai märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 24 – neile tugineda, et põhjendada teenuste osutamise vabaduse piirangut, mis on oma laadilt diskrimineeriv.
Seejärel, eeldusel, et tarbijakaitsega seotud põhjenduse eesmärk on tegelikult võidelda mängusõltuvuse vastu ja eeldusel, et see võitlus kuulub mõiste „rahvatervise kaitse“ alla ELTL artikli 52 tähenduses, tuleb märkida, et selleks, et sellist diskrimineerivat piirangut, nagu on kõne all põhikohtuasjas, saaks lubada, peab olema tõendatud, et see piirang on taotletud eesmärgi saavutamise hädavajalik eeltingimus (vt selle kohta 28. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
On aga ilmne, et selline piirang, mille kohaselt antakse ainult asjaomase liikmesriigi territooriumil asuvatele hasartmänguettevõtetele, kellel on vastav tegevusluba, võimalus selles liikmesriigis reklaamida, läheb kaugemale sellest, mida saab pidada proportsionaalseks, kuna on olemas vähem piiravaid meetmeid, mis võimaldavad saavutada Belgia valitsuse viidatud eesmärke (vt selle kohta 28. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, punkt 43) – näiteks meetmed, mille kohaselt on reklaamimine teises liikmesriigis asuvatele ettevõtetele lubatud tingimusel, et selles teises liikmesriigis vastu võetud ja kontrollitult täidetavad õigusnormid pakuvad tagatisi, mis on sisuliselt samaväärsed nendega, mis tulenevad asjaomases liikmesriigis kehtivatest vastavatest õigusnormidest (vt selle kohta 12. juuli 2012. aasta kohtuotsus HIT ja HIT LARIX, C‑176/11, EU:C:2012:454, punkt 36).
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb eelotsuse küsimusele vastata, et ELTL artikli 56 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis näevad selle liikmesriigi territooriumil asuvatele piiratud arvu kontrollitud hasartmänguettevõtete käitajatele ette automaatse, seadusest tuleneva erandi üldiselt selliste ettevõtete suhtes kohaldamisele kuuluvast reklaamikeelust, nägemata ette võimalust, et muu liikmesriigi territooriumil asuvatele hasartmänguettevõtete käitajatele tehtaks samaotstarbeline erand.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (seitsmes koda) otsustab:
ELTL artikli 56 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis näevad selle liikmesriigi territooriumil asuvatele piiratud arvu kontrollitud hasartmänguettevõtete käitajatele ette automaatse, seadusest tuleneva erandi üldiselt selliste ettevõtete suhtes kohaldamisele kuuluvast reklaamikeelust, nägemata ette võimalust, et muu liikmesriigi territooriumil asuvatele hasartmänguettevõtete käitajatele tehtaks samaotstarbeline erand.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: hollandi.