CELEX: 62014TJ0574
Konkurents
Keelatud kokkulepped
Ravimite paralleelkaubandus
Leping, milles Hispaaniasse edasimüügiks küsitavat hinda eristatakse hinnast, mida küsitakse ekspordi korral muudesse liikmesriikidesse
Taotlus vaadata kaebus läbi Euroopa Kohtu ja Üldkohtu otsuseid arvestades
ELTL artikkel 266
Kaebuse tagasilükkamine
Liidu huvi puudumine
Konkurentsivastase tegevuse lõpetamine
Püsiva konkurentsivastase mõju puudumine
Juhtumi menetlemine liikmesriigi konkurentsiasutuses
Kohustused kaebuse läbivaatamisel
ELTL artikkel 105
Määruse (EÜ) nr 1/2003 artikkel 7
Kaebaja menetlusõigused
Põhjendamiskohustus

Vaidluse taust
Hageja European Association of Euro-Pharmaceutical Companies (EAEPC) on Euroopa ühendus, mis asub Brüsselis (Belgia) ja mis esindab Euroopa Majanduspiirkonnas (EMP) lõppeva ravimite ekspordi ja impordi ning ümberpakendamisega tegelevate sõltumatute äriühingute huve.
GlaxoSmithKline SA, varem Glaxo Wellcome SA, on Madridis (Hispaania) asuv Hispaania õiguse alusel asutatud äriühing, mille peamine tegevusala on ravimite väljatöötamine, tootmine ja turustamine Hispaanias. GlaxoSmithKline SA emaettevõtja on Brentfordis (Ühendkuningriik) asuv GlaxoSmithKline plc (edaspidi koos „GSK“ või „menetlusse astujad“), kes on maailma üks suurimaid ravimitootjaid.
Algne haldusmenetlus
6. märsil 1998 teatas Glaxo Wellcome SA Euroopa Ühenduste Komisjonile uutest müügi üldtingimustest Hispaania volitatud hulgimüüjatele (edaspidi „leping“), et saada komisjonilt nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17 esimene määrus [EÜ artiklite 85 ja 86, mis muudeti EÜ artikliteks 81 ja 82, mis omakorda on nüüd ELTL artiklid 101 ja 102] rakendamise kohta (
EÜT 1962, 13, lk 204
; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3) artikli 2 alusel sekkumatustõend või kui seda ei väljastata, siis üksikerand sama määruse artikli 4 alusel, mis on kehtetuks tunnistatud nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määrusega nr 1/2003 [EÜ] artiklites 81 ja 82 [nüüd ELTL artiklid 101 ja 102] sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (
EÜT 2003, L 1, lk 1
; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205). 28. juuli 1998. aasta kirjaga saatis Glaxo Wellcome SA emaettevõtja Glaxo Wellcome plc komisjonile täiendava teatise, pöörates viimase tähelepanu teguritele, mis mõjutasid negatiivselt tema enda ja tema tütarettevõtjate tegevust kogu Euroopa Liidu territooriumil, kuid mis ei olnud Glaxo Wellcome’i tegevusega seotud.
Leping puudutas 82 ravimit, mis olid suunatud müügiks Hispaanias asuvatele hulgimüüjatele, kellega GSK oli ärisuhetes. Hulgimüüjad võisid need ravimid edasi müüa kas haiglatele ja apteekidele Hispaanias või muudes liikmesriikides. Kuid lepingu punkt 4 eristas hindu, mida küsiti hulgimüüjatelt ravimite eest, mis olid suunatud koduriigi turule, ja hindu, mida küsiti ekspordiks suunatud ravimite eest. Lepingule kirjutasid alla GSK ja 75 hulgimüüjat, see jõustus 9. märtsil 1998 ning selle täitmise peatas 16. oktoobril 1998 Tribunal de Defensa de la Competencia (konkurentsiasjade kohus, Hispaania).
19. jaanuaril 1999 esitas hageja määruse nr 17 artikli 3 lõike 2 alusel komisjonile kaebuse (edaspidi „1999. aasta kaebus“), milles ta palus komisjonil keelduda sekkumatustõendi väljastamisest või erandi tegemisest ning kohustada GSKd lõpetama lepingus ette nähtud hinnapoliitika. Hageja oli seisukohal, et lepinguga kehtestatud kahe erineva hinna süsteem on kaudne ekspordikeeld ja turu sulgemise vahend, mis on vastuolus ELTL artikli 101 lõikega 1 ning millele ei saa kohaldada ühtegi ELTL artikli 101 lõikes 3 ette nähtud erandit.
8. mail 2001 võttis komisjon vastu otsuse 2001/791/CE EÜ asutamislepingu artikli 81 kohaldamise menetluses [juhtumid: IV/36.957/F3 Glaxo Wellcome (teatamine), IV/36.997/F3 Aseprofar ja Fedifar (kaebus), IV/37.121/F3 Spain Pharma (kaebus), IV/37.138/F3 BAI (kaebus) ja IV/37.380/F3 EAEPC (kaebus)] (
EÜT 2001, L 302, lk 1
, edaspidi „2001. aasta otsus“), mille kohaselt teatatud lepingu eesmärk ja mõju oli konkurentsi piiramine ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses. Selle otsuse artikkel 1 näeb ette, et Glaxo Wellcome „rikkus [ELTL] artikli [101] lõiget 1, sõlmides Hispaania hulgimüüjatega lepingu, mis sätestab erinevad hinnad, kui hulgimüüjad müüvad riigisisesel territooriumil apteekidele ja haiglatele edasi hüvitamisele kuuluvaid ravimeid, ning kõrgemad hinnad, kui ravimeid eksporditakse mis tahes teise liikmesriiki“. 2001. aasta otsuse artikkel 2 näeb ette, et müügitingimused, millest teatati, ei vasta ELTL artikli 101 lõikes 3 sätestatud erandi tingimustele. Viimaks kohustatakse Glaxo Wellcome’i 2001. aasta otsuse vastavalt artiklites 3 ja 4 „viivitamatult lõpetama artiklis 1 nimetatud rikkumine“ ja teavitama komisjoni selleks võetud meetmetest.
Menetlus Üldkohtus ja Euroopa Kohtus
23. juulil 2001 esitas GlaxoSmithKline Services Unlimited, varem Glaxo Wellcome plc, hagi 2001. aasta otsuse tühistamise nõudes. Hageja astus menetlusse komisjoni nõuete toetuseks.
27. septembri 2006. aasta kohtuotsusega GlaxoSmithKline Services
vs
. komisjon (T‑168/01, edaspidi „otsus kohtuasjas T‑168/01“,
EU:T:2006:265
) jättis Üldkohus hagi rahuldamata osas, mis puudutas 2001. aasta otsuse artiklit 1. Ta leidis, et kuigi komisjoni peamine järeldus, et lepingu punkti 4 eesmärk on piirata konkurentsi, on ekslik, ei ole GlaxoSmithKline Servicesil õnnestunud muuta küsitavaks komisjoni teise võimalusena esitatud järeldust, mille kohaselt oli see punkt konkurentsi piirava mõjuga ja järelikult ELTL artikli 101 lõikega 1 vastuolus (kohtuotsus kohtuasjas T‑168/01, punktid 147 ja 194). Kuid Üldkohus rahuldas hageja 2001. aasta otsuse artikleid 2–4 puudutavas osas ja tühistas need artiklid põhjusel, et komisjon ei ole nõuetekohaselt uurinud küsimust, kas ELTL artikli 101 lõikes 3 ette nähtud tingimused on täidetud (otsus kohtuasjas T‑168/01, punktid 308 ja 316–318).
Apellatsioonkaebuses palusid GlaxoSmithKline Services, komisjon ja hageja Euroopa Kohtul otsus kohtuasjas T‑168/01 osaliselt tühistada.
6. oktoobri 2009. aasta kohtuotsusega GlaxoSmithKline Services jt
vs
. komisjon jt (C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P, edaspidi „otsus kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P“,
EU:C:2009:610
) ei nõustunud esiteks Euroopa Kohus mitte Üldkohtu põhjenduskäiguga, vaid komisjoni seisukohaga 2001. aasta otsuses, et lepingu eesmärk oli ELTL artikli 101 lõiget 1 rikkudes konkurentsi piirata. Siiski oli Euroopa Kohus seisukohal, et Üldkohtu poolne õigusnormi rikkumine ei olnud niisugune, mille tõttu tuleks tema otsus tühistada, kuna selles tuvastati, et leping oli ELTL artikli 101 lõikega 1 vastuolus (otsus kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P, punktid 64–67). Teiseks nõustus Euroopa Kohus Üldkohtu järeldusega, et komisjon ei ole igakülgselt uurinud GlaxoSmithKline Servicesi argumente ELTL artikli 101 lõikes 3 ette nähtud erandi kohta (otsus kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P, punktid 68–168). Seetõttu jättis Euroopa Kohus esitatud apellatsioonkaebused rahuldamata.
Menetlus komisjonis pärast otsust kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P
26. jaanuaril 2010 võttis GSK menetlusökonoomia ning aja ja ressursside tarbetu raiskamise kaalutlustel ametlikult tagasi sekkumatustõendi või üksikerandi taotluse, mille ta oli esitanud 6. märtsil 1998, toonitades, et lepingust teatati 1998. aastal, et ta ei ole sellest ajast alates Hispaania hinnasüsteemi enam kohaldanud ning et turutingimused on palju muutunud.
Pärast kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P otsuse kuulutamist korraldas komisjon rea kohtumisi hageja ja teiste huvitatud isikutega, võttis ühendust Hispaania asutustega, uuris hageja uusi seisukohti ning alustas 24. jaanuaril 2012 uurimise kahe väidetavalt erineva hinna kohaldamise suhtes Hispaanias GSKst erinevate ettevõtjate poolt (juhtum AT.39973 – Hinnasüsteem ravimite turustamisel Hispaanias).
9. aprilli 2013. aasta kirjas palus hageja komisjoni ELTL artikli 265 alusel „võtta [1999. aasta kaebuse] suhtes vastu otsus ja täita oma kohustust vaadata Glaxo juhtum uuesti läbi, nagu liidu kohtud seda nõudsid“.
6. juuni 2013. aasta kirjas, mis põhines komisjoni 7. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 773/2004, mis käsitleb [ELTL artiklite 101 ja 102] kohaste menetluste teostamist komisjonis (
ELT 2004, L 123, lk 18
; ELT eriväljaanne 08/03, lk 81), artiklil 7, teatas komisjon hagejale oma kavatsusest 1999. aasta kaebus tagasi lükata. Hageja 19. juuni 2013. aasta taotlusel lubas komisjon määruse nr 773/2004 artikli 8 lõike 1 alusel tal 5. juulil 2013 tutvuda dokumentidega, mille alusel komisjon oma esialgse hinnangu oli andnud.
18. juuli 2013. aasta kirjas esitas hageja oma seisukohad vastuseks komisjoni 6. juuni 2013. aasta kirjale, leides, et viimane peab uurimist jätkama.
2013. aasta 11. septembril ja 3. oktoobril kohtus komisjon hageja esindajatega, et arutada tema arvamust ja argumente, mis olid esitatud 6. juuni 2013. aasta kirjas.
Vaidlustatud otsus
27. mai 2014. aasta otsuse C(2014) 3654 lõplik (juhtum COMP/AT.36957 – Glaxo Wellcome) (edaspidi „vaidlustatud otsus“) lükkas komisjon 1999. aasta kaebuse määruse nr 773/2004 artikli 7 lõike 2 alusel tagasi liidu piisava huvi puudumise tõttu jätkata väidetavate rikkumiste uurimist. Olles vaidlustatud otsuse põhjendustes 19–22 meenutanud, et tal on kaebuste läbivaatamisel kaalutlusõigus, mis võimaldab tal muu hulgas juhtumi uurimise jätkamiseks liidu piisava huvi puudumise tõttu kaebus tagasi lükata, järeldas komisjon, et 1999. aasta kaebus tuleb tagasi lükata järgmistel põhjustel.
Esiteks tuvastas komisjon vaidlustatud otsuse põhjendustes 24 ja 25, et asjasse puutuva tegevusega ei tegeletud enam alates 16. oktoobrist 1998 ja et toimikus või hageja teates viidatud asjaoludes ja argumentides tervikuna ei viidanud miski sellele, et GSK oleks hakanud või kavatses hakata Hispaanias kahte eri hinda uuesti kohaldama.
Teiseks märkis komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 26, et eeldatavatel rikkumistel ei olnud püsivat mõju. Muu hulgas kinnitas komisjon, et puuduvad tõendid, mis näitaksid, et piiratud on Hispaania hulgimüüjate võimet eksportida 82 lepingus loetletud ravimit alates lepingu täitmise peatamisest 16. oktoobril 1998. Samuti oli komisjon seisukohal, et püsiv mõju oli vähetõenäoline, arvestades ka asjaolu, et konkurentsivastane tegevus kestis vaid seitse kuud, see tähendab 9. märtsist kuni 16. oktoobrini 1998. Komisjon täheldas ka vaidlustatud otsuse põhjenduses 27, et puudus põhjuslik seos tema tegevuse, mida selles juhtumis uuriti, ja Hispaania muude tootjate poolt teiste hindade kehtestamise vahel.
Kolmandaks leidis komisjon vaidlustatud otsuse põhjendustes 39–41, et taotleda võib juhtumi uurimist riigisiseste asutuste poolt, märkides, et pole tõendatud, et hageja õigused ei oleks konkurentsiasutustes ja riigisisestes kohtutes piisavalt kaitstud.
Neljandaks ja viimaseks märkis komisjon vaidlustatud otsuse põhjendustes 42–47, vastates hageja esitatud argumentidele, et kohtuasja T‑168/01 ning kohtuasju C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P arvestades ning ELTL artiklist 266 tulenevalt ei ole ta kohustatud võtma vastu uut otsust, kui ta uurib, kas leping vastab ELTL artikli 101 lõike 3 tingimustele. Komisjon toonitas esiteks, et tegemata jätmine ELTL artikli 265 ja 266 tähenduses väljendub otsuse vastu võtmata jätmises või seisukoha esitamata jätmises, mitte olukorras, kus vastu on võetud akt, mis erineb sellest, mida hageja oleks soovinud, teiseks, et ta ei saa teha otsust eranditaotluse suhtes, mis on tagasi võetud, kolmandaks, et ta ei ole kohustatud 1999. aasta kaebust edasi menetlema, kuna Euroopa Kohus tühistas 2001. aasta otsuse, ning neljandaks, et isikul, kes on esitanud kaebuse määruse nr 1/2003 artikli 7 alusel, ei ole õigust nõuda komisjonilt otsust, mis tuvastaks rikkumise.
Menetlus ja poolte nõuded
Hageja esitas käesoleva menetluse algatamiseks hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 1. augustil 2014.
Komisjon esitas kostja vastuse 16. oktoobril 2014.
Üldkohtu presidendi 28. oktoobri 2014. aasta otsusega määrati kohtuasi kuuendasse kotta kuuluvale ettekandja-kohtunikule.
Hageja esitas repliigi 19. detsembril 2014.
7. jaanuaril 2015 Üldkohtu kantseleile esitatud dokumendiga palus GSK Üldkohtu 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 115 alusel käesolevas kohtuasjas menetlusse astuda komisjoni nõuete toetuseks.
Komisjon esitas vasturepliigi 25. veebruaril 2015.
10. märtsil 2015 Üldkohtu kantseleile esitatud dokumendis palus hageja, et hagi, kostja vastuse ja repliigi ning nende lisade teatud osasid käsitletaks GSK suhtes konfidentsiaalsetena.
6. mai 2015. aasta kohtumäärusega rahuldas Üldkohtu kuuenda koja president GSK menetlusse astumise avalduse. GSK esitas menetlusse astuja seisukohad 8. juulil 2015 ning komisjon ja hageja esitasid nende seisukohtade suhtes oma märkused vastavalt 8. ja 9. septembril 2015.
9. novembri 2015. aasta kohtumäärusega EAEPC vs. komisjon (
T‑574/14
, ei avaldata,
EU:T:2015:872
) rahuldas Üldkohtu kuuenda koja president GSK suhtes konfidentsiaalsena käsitlemise taotluse.
18. aprillil 2016 määrati kohtuasi uuele ettekandja-kohtunikule, kes kuulus alguses kolmandasse kotta ja pärast Üldkohtu kodade uue koosseisu moodustamist neljandasse kotta, kuhu kohtuasi lahendamiseks määrati.
Ettekandja-kohtuniku ettepanekul otsustas Üldkohus (neljas koda) avada menetluse suulise osa.
Poolte kohtukõned ja Üldkohtu küsimustele antud vastused kuulati ära 4. aprilli 2017. aasta kohtuistungil.
Hageja palub Üldkohtul:
–
tühistada vaidlustatud otsus;
–
mõista kohtukulud välja komisjonilt ja menetlusse astujatelt.
Komisjon palub Üldkohtul:
–
jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–
mõista kohtukulud, sealhulgas kulud, mis ta kandis seoses menetlusse astumisega, välja hagejalt.
Menetlusse astujad paluvad Üldkohtul:
–
jätta hagi rahuldamata;
–
mõista kohtukulud, sealhulgas kulud, mis nad kandsid seoses menetlusse astumisega, välja hagejalt.
Õiguslik käsitlus
Hageja esitab oma hagi põhjendamiseks kolm väidet. Esimese väite kohaselt on tehtud ilmne hindamisviga ELTL artiklite 266, 101 ja 105 ning määruse nr 1/2003 artikli 7 kohaldamisel seoses kohtuasjas T‑168/01 ning kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P tehtud otsuste tõlgendamisega; samuti on rikutud põhjendamiskohustust ja õigust olla ära kuulatud. Teine väide esitati teise võimalusena ja puudutab ilmset hindamisviga ning põhjendamiskohustuse rikkumist seoses liidu huviga uurimist jätkata, samuti õiguse olla ära kuulatud rikkumist. Kolmanda väite kohaselt on sisuliselt põhjendus puudulik, sest vaidlustatud otsuses ei ole esitatud teatud selliste faktiliste ja õiguslike asjaolude analüüsi, millest hageja komisjonile pärast kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P otsuse kuulutamist teada andis.
Komisjon ja GSK vaidlevad vastu kõigile hageja argumentidele.
Esimene väide, mille kohaselt on tehtud ilmne hindamisviga ELTL artiklite 266, 101 ja 105 ning määruse nr 1/2003 artikli 7 kohaldamisel seoses kohtuasjas T‑168/01 ning kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P tehtud otsuste tõlgendamisega ning rikutud põhjendamiskohustust ja õigust olla ära kuulatud
Esimeses väites asub hageja seisukohale, et lükates 1999. aasta kaebuse tagasi, kohaldas komisjon ELTL artikleid 266, 101 ja 105 ning määruse nr 1/2003 artiklit 7 ilmselgelt vääralt. Vaidlustatud otsus põhineb vääral eeldusel, et otsused kohtuasjas T‑168/01 ning kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P tunnistavad 2001. aasta otsuse „tühiseks algusest peale“, kuigi see otsus jäi osaliselt kehtima osas, milles tuvastati, et leping on ELTL artikli 101 lõikega 1 vastuolus. Seega oleks komisjon pidanud neid kohtuotsuseid täitma mitte „[1999. aasta] kaebuse alusel uue põhjaliku uurimise alustamisega“, nagu märgib komisjon, vaid uuendades haldusmenetluse täpselt sellest staadiumist, kus õigusrikkumine ilmnes, et uurida, kas ELTL artikli 101 lõike 3 alusel on lepingu suhtes kohaldatav erand. Lisaks väidab hageja, et esiteks rikkus komisjon oma põhjendamiskohustust ELTL artikli 296 tähenduses, jättes selgitamata, miks on tema hinnangul 2001. aasta otsus „tühine algusest peale“, ning teiseks rikkus komisjon tema õigust olla ära kuulatud seoses tagajärgedega, mis olid otsustel kohtuasjas T‑168/01 ning kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P. [Siin ja edaspidi on vaidlustatud otsust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Komisjoni ja menetlusse astujate hinnangul on esimene väide tulemusetu ja igal juhul põhjendamata.
Esimese väite tulemuslikkus
Komisjon ja menetlusse astujad on arvamusel, et esimene väide tuleb tulemusetuse tõttu tagasi lükata, sest kohtuasjas T‑168/01 ning kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P tehtud otsuste tagajärgede võimalik väär tõlgendamine ei saa seada kahtluse alla vaidlustatud otsuse õiguspärasust. Täpsemalt lükati 1999. aasta kaebus tagasi ainult komisjoni kaalutlusõiguse alusel, mis tal kaebuste läbivaatamisel on, ning hageja argument ei saa seega õiguspäraselt viia vaidlustatud otsuse tühistamiseni. Nimelt ei vaidlusta hageja komisjoni peamist hinnangut, millel vaidlustatud otsus põhineb ja milleks on liidu huvi puudumine uurimist jätkata.
Kõigepealt olgu meenutatud, et tühistamishagi puhul viitab väite tulemusetus sellele, et väide võib juhul, kui see on põhjendatud, kaasa tuua tühistamise, mida hageja nõuab (21. septembri 2000. aasta kohtuotsus EFMA vs. nõukogu,
C‑46/98 P
,
EU:C:2000:474
, punkt
, ning 12. septembri 2007. aasta kohtuotsus Prym ja Prym Consumer vs. komisjon,
T‑30/05
, ei avaldata,
EU:T:2007:267
, punkt
).
Käesolevas asjas tugineb hageja esimeses väites komisjoni kohustusele järgida kohtuasjas T‑168/01 ning kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P tehtud otsuste resolutsioone tuvastamaks, et viimane oli ELTL artikleid 266, 101 ja 195 ning määruse nr 1/2003 artiklit 7 arvestades kohustatud lahendama küsimuse, kas ELTL artikli 101 lõikes 3 ette nähtud erandi kohaldamise tingimused olid täidetud, rahuldades nii ka tema kaebuse sisuliselt. Teisisõnu leiab hageja, et komisjon ei saa nende kohtuotsustega vastuollu minemata järeldada, et ta ei pea uurimist jätkama. Komisjon on esiteks kohustatud parandama 2001. aasta otsuses tehtud õigusrikkumised, mis nendes kohtuotsustes tuvastati, ja teiseks ei olnud tal õigust uurimist lõpetada liidu piisava huvi puudumise tõttu.
Sellest tuleneb, et arvestades, et vaidlustatud otsus põhineb just liidu huvi puudumisel kaebuse uurimist jätkata, võib esimene väide juhul, kui see tunnistatakse põhjendatuks, kaasa tuua tühistamise, mida hageja nõuab.
Eeltoodust tuleneb, et käesolevat väidet ei saa kohe tulemusetuna tagasi lükata. Seega tuleb analüüsida selle väite põhjendatust.
Esimese väite põhjendatus
Esimene väide jaguneb sisuliselt kolme ossa, millest esimene puudutab ELTL artikli 266 rikkumist, teine ELTL artiklite 101 ja 105 rikkumist, tõlgendades neid koos määruse nr 1/2003 artikliga 7, ning kolmas põhjenduse puudumist ja õiguse olla ära kuulatud rikkumist.
–
Esimese väite esimene osa, mille kohaselt on rikutud ELTL artiklit 266
Hageja leiab, et komisjon on rikkunud oma kohustust võtta kõik vajalikud meetmed, et täita otsuseid kohtuasjas T‑168/01 ning kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P, rikkudes nii ELTL artiklit 266. Komisjon tõlgendas neid kohtuotsuseid vääralt, märkides esiteks, et 2001. aasta otsus on sisuliselt „tühine algusest peale“, teiseks, et „ta ei ole kohustatud kaebust edasi menetlema, sest Euroopa Kohus on otsuse tühistanud“, ja kolmandaks, et „kaebuse alusel tuleb läbi viia uus põhjalik uurimine“. Nimelt väidab hageja, et nende kohtuotsustega esiteks tühistati 2001. aasta otsus ainult osaliselt, kuna tühistamata jäeti selle otsuse artikkel 1, milles tuvastati ELTL artikli 101 lõike 1 rikkumine, ja teiseks kohustasid need komisjoni ainult hindama GSK poolt talle juba esitatud tõendite alusel, kas eesmärgil põhineva rikkumise suhtes, mis oli tuvastatud, sai kohaldada erandit ELTL artikli 101 lõike 3 alusel.
Alustuseks tuleb märkida, et vastavalt ELTL artikli 266 esimesele lõigule on tühistatud akti vastu võtnud institutsioon kohustatud võtma meetmed, et täita otsust kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P. Need sätted näevad ette pädevuse jaotuse kohtu ja haldusasutuste vahel ning nende kohaselt tuleb institutsioonil, kes on vastu võtnud tühistatud akti, kindlaks määrata, millised on akti tühistava kohtuotsuse täitmiseks vajalikud meetmed (vt 5. septembri 2014. aasta kohtuotsus Éditions Odile Jacob vs. komisjon,
T‑471/11
,
EU:T:2014:739
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on liidu kohtu kuulutatud tühistamisotsustel nende lõplikuks muutmisest alates seadusjõud. See on mitte ainult tühistamisotsuse resolutsioonil, vaid ka põhjendustel, mis on resolutsiooni aluseks ja seetõttu sellest lahutamatud (vt 5. septembri 2014. aasta kohtuotsus Éditions Odile Jacob vs. komisjon,
T‑471/11
,
EU:T:2014:739
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kohtuotsuse seadusjõud laieneb aga ainult sellistele faktilistele ja õiguslikele küsimustele, mis kohtuotsuses on tegelikult või vältimatult lahendatud (19. veebruari 1991. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon,
C‑281/89
,
EU:C:1991:59
, punkt
). Seega kohustab ELTL artikkel 266 tühistatud akti vastu võtnud institutsiooni vaid ulatuses, mis on vajalik selleks, et tagada tühistamisotsuse täitmine (6. märtsi 2003. aasta kohtuotsus Interporc vs. komisjon,
C‑41/00 P
,
EU:C:2003:125
, punkt
).
Samuti on liidu õigusakti osaline tühistamine võimalik vaid juhul, kui need osad, mille tühistamist on nõutud, on ülejäänud aktist eraldatavad. See nõue ei ole täidetud, kui akti osalise tühistamise tagajärjel muutub akti sisu – asjaolu, mida tuleb hinnata lähtuvalt objektiivsest kriteeriumist, mitte asjasse puutuva akti vastu võtnud organi poliitilise tahtega seotud subjektiivsest kriteeriumist (vt selle kohta 6. detsembri 2012. aasta kohtuotsus komisjon vs. Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks tuleb tühistatud akti asendamise menetlust jätkata täpselt sellest kohast, kus tekkis õigusvastasus (vt selle kohta 3. juuli 1986. aasta kohtuotsus nõukogu vs. parlament,
34/86
,
EU:C:1986:291
, punkt
), arvestades, et akti tühistamine ei pruugi mõjutada ettevalmistavaid akte (vt selle kohta 13. novembri 1990. aasta kohtuotsus Fédesa jt,
C‑331/88
,
EU:C:1990:391
, punkt
). Mitmest staadiumist koosneva haldusmenetluse lõpetanud akti tühistamine ei pruugi kaasa tuua vaidlustatud akti vastuvõtmisele eelnenud kogu menetluse tühistamist, hoolimata tühistamisotsuse menetluslikest või sisulistest põhjendustest (vt 15. oktoobri 1998. aasta kohtuotsus Industrie des poudres sphériques vs. nõukogu,
T‑2/95
,
EU:T:1998:242
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Akti vastuvõtjal tuleb seega asendava akti vastuvõtmisel asetada end tühistatud akti vastuvõtmise kuupäeva olukorda (vt selle kohta 2. mai 2006. aasta kohtuotsus O2 (Germany) vs. komisjon,
T‑328/03
,
EU:T:2006:116
, punktid
ja
). Ta võib uues otsuses siiski tugineda muudele põhjendustele kui need, millele ta tugines esimeses otsuses (vt selle kohta 6. märtsi 2003. aasta kohtuotsus Interporc vs. komisjon,
C‑41/00 P
,
EU:C:2003:125
, punktid
–
). Lisaks ei ole ta kohustatud uuesti tegema otsust esialgse otsuse nende aspektide kohta, mida tühistamisotsuses kahtluse alla ei seatud (vt selle kohta 27. novembri 1997. aasta kohtuotsus Tremblay jt vs. komisjon,
T‑224/95
,
EU:T:1997:187
, punkt
).
Neid kaalutlusi arvestades tuleb kontrollida, kas komisjon võttis käesolevas asjas meetmed kohtuasjas T‑168/01 ning kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P tehtud otsuste täitmiseks, ning analüüsida seejuures, kas nende kohtuotsuste resolutsioon ja põhjendused kohustasid komisjoni menetlema 1999. aasta kaebust sõltumata sellest, kas esines liidu piisav huvi seda kaebust läbi vaadata.
Kõigepealt tuleb meenutada kohtuasjas T‑168/01 ning kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P tehtud otsuste põhjendusi ning resolutsioone, et paremini hinnata meetmeid, mida nende kohtuotsuste täitmiseks võtta tuli.
Esiteks tuleb seoses ELTL artikli 101 lõike 1 rikkumisega meenutada, et kohtuasjas T‑168/01 tehtud otsuses järeldas Üldkohus sisuliselt, et mitte lepingu „eesmärk“, vaid „mõju“ oli konkurentsi piirav ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses (vt punkt 8 eespool). Euroopa Kohus märkis aga, et lepingu „eesmärk“ oli konkurentsi piirata ja et Üldkohus oli seega kohtuotsuse põhjendustes rikkunud õigusnormi. Kuid Euroopa Kohtu hinnangul ei olnud see õigusnormi rikkumine selline, mille tõttu oleks tulnud otsus kohtuasjas T‑168/01 tühistada, sest kõnealuses küsimuses oli kohtuotsuse resolutsioon põhjendatud, kuna selles kinnitati sisuliselt, et leping rikub ELTL artikli 101 lõiget 1 (vt punkt 9 eespool). Sellest tuleneb, et 2001. aasta otsuse artiklit 1, mida tsiteeritakse eespool punktis 6 ja milles tuvastatakse ELTL artikli 101 lõike 1 rikkumine, ei ole tõepoolest tühistatud.
Teiseks tuleb seoses ELTL artikli 101 lõike 3 rikkumisega meenutada, et olles järeldanud, et komisjon ei ole nõuetekohaselt uurinud ELTL artikli 101 lõike 3 alusel lepingu suhtes erandi tegemise taotlust, tühistas Üldkohus 2001. aasta otsuse artiklid 2–4, järeldades otsuse kohtuasjas T‑168/01 punktides 319 ja 320, et „[v]astavalt [ELTL artikli 266 esimesele lõigule] on komisjon kohustatud võtma meetmeid, mis võimaldavad käesoleva kohtuotsuse täitmist“, ja et „[k]uigi määruses nr 17 sätestatud teatamise kord ei ole enam kehtiv vastavalt [määrusele nr 1/2003], tuleb komisjonil [vaidlustatud otsuse] osalist tühistamist ja sellega seotud tagasiulatuvat jõudu arvestades teha GSK eranditaotluse kohta uus otsus nii, et komisjon kontrollib eranditaotlust selle esitamise kuupäeva seisuga […] osas, kus asi on komisjonis pooleli“. Euroopa Kohus kinnitas Üldkohtu analüüsi selles küsimuses, leides, et „Esimese Astme Kohus [ei saa] asendada otsuse vastuvõtnud institutsiooni majanduslikku hinnangut, mille seaduslikkust tal on palutud kontrollida, omalt poolt antud hinnanguga“ (otsus kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P, punkt 163). Sellest tuleneb, nagu nähtub otsuse kohtuasjas T‑168/01 resolutsioonist, et eespool punktis 6 tsiteeritud 2001. aasta otsuse artiklid 2–4 tühistati.
Eespool esitatust nähtub, et kohtuasjas T‑168/01 ning kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P tehtud otsuste täitmiseks pidi komisjon 2001. aasta otsuse osalise tühistamise tagasiulatuva mõju tõttu võtma seisukoha ainult GSK esitatud eranditaotluse suhtes, asetades end olukorda, mis eksisteeris lepingust teatamise kuupäeval, ja viies seega uurimise läbi määruse nr 17 alusel. Nimelt võis varem määrusega nr 17 kehtestatud haldusloa korra kohaselt ainult komisjon võtta vastu otsuse ELTL artikli 101 lõike 3 alusel esitatud üksikerandi saamise taotluse suhtes ja sel institutsioonil puudus kaalutlusõigus otsustada, kas eranditaotlust läbi vaadata või mitte. Samuti tuleneb kohtupraktikast, et asjaolu, et määruses nr 1/2003, millega alates 1. maist 2004 rakendatakse ELTL artiklites 101 ja 102 kehtestatud konkurentsinorme, varem kehtinud teatamismenetlust enam ei sätestatud, ei mõjuta niisuguse kohtuotsuse täitmist, millega rahuldatakse tühistamisnõue (vt selle kohta 2. mai 2006. aasta kohtuotsus O2 (Germany) vs. komisjon,
T‑328/03
,
EU:T:2006:116
, punkt
).
Kuid nagu nähtub kohtuasjas T‑168/01 tehtud otsuse punktist 320, oli komisjon kohustatud võtma seisukoha eranditaotluse suhtes „osas, kus asi [oli] komisjonis pooleli“. Teisisõnu võis ta vabaneda sellest kohustusest ainult siis, kui taotluse esitaja otsustab oma taotluse tagasi võtta. See oligi nii käesolevas asjas, sest 26. jaanuaril 2010, paar kuud pärast kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P otsuse kuulutamist võttis GSK tagasi ELTL artikli 101 lõike 3 alusel esitatud sekkumatustõendi või üksikerandi taotluse, mille ta oli esitanud 6. märtsil 1998. Seetõttu ei olnud komisjon tõesti kohustatud võtma seisukohta eranditaotluse suhtes, mida talle enam esitatud ei olnud.
Mis puudutab komisjoni väidetavat kohustust 1999. aasta kaebust menetleda juba üksi seetõttu, et hageja uuesti läbivaatamise taotlus esitati ainult osaliselt tühistatud 2001. aasta otsuse suhtes, siis tuleb märkida, et ELTL artikkel 266 kehtestab tühistatud akti vastu võtnud institutsioonile kohustuse vaid ulatuses, mis on vajalik akti tühistanud kohtuotsuse täitmiseks (vt punkt 50 eespool). Nagu märgivad õigesti menetlusse astujad, nõudis Üldkohus kohtuasjas T‑168/01 tehtud otsuse punktis 320 selgelt, et komisjon võtaks seisukoha eranditaotluse suhtes, mitte erinevate GSK vastu esitatud taotluste suhtes.
Seetõttu, kuna komisjonile enam GSK poolt sekkumatustõendi väljastamise või erandi tegemise taotlust esitatud ei olnud, järgis ta kohtuasjas T‑168/01 tehtud otsuse põhjendusi ja resolutsiooni ELTL artikli 266 tähenduses, kuna sellest kohtuotsusest ei nähtu, et komisjon oli kohustatud läbi viima uue uurimise 2001. aasta otsust puudutavate kaebuste alusel, vaid ta pidi seda tegema ainult eranditaotluse suhtes.
Seda argumenti ei saa seada kahtluse alla hageja argumendid väidetava ilmse väära hinnangu kohta, mis on antud kohtuasjas T‑168/01 ning kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P tehtud otsuste tagajärgedele vaidlustatud otsuse põhjendustes 9, 18 ja 46.
Mis puudutab kõigepealt 2001. aasta otsust, mida kirjeldati väidetavalt vääralt kui sisuliselt „tühist algusest peale“, siis nagu nähtub ka eespool punktidest 55 ja 56, oli kohtuasjas T‑168/01 ning kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P tehtud otsuste tagajärg selgelt 2001. aasta otsuse osaline tühistamine, kusjuures 2001. aasta otsuse artiklit 1 ei tühistatud ja selle otsuse artiklid 2–4 tühistati.
Sellest tuleneb, et komisjoni hinnang vaidlustatud otsuse põhjendustes 9 ja 46, mille kohaselt vastavalt „Euroopa Kohtu otsus tühistas 2001. aasta otsuse, mida tuleb käsitada kui akti, mida komisjon ei olegi vastu võtnud“, ning „arvestades, et käesolevas juhtumis nähtub Euroopa Kohtu otsusest, et [2001. aasta] otsust tuleb pidada tühiseks algusest peale ja seda tuleb käsitada aktina, mida komisjon ei olegi vastu võtnud, ei ole komisjon kohustatud kaebust menetlema [2001. aasta] otsuse tühistamise tõttu Euroopa Kohtu poolt“, on väär, kuna 2001. aasta otsuse artiklit 1 tegelikult ei tühistatud.
Sama kehtib vaidlustatud otsuse põhjenduse 18 sõnastuse kohta, mis on suhteliselt ebaselge ja mille kohaselt oleks komisjon pidanud „[1999. aasta] kaebuse alusel alustama uut põhjalikku uurimist“ – kui seda lauset tõlgendada viitena uuele uurimisele kõigist ELTL artikli 101 aspektidest, sealhulgas ELTL artikli 101 lõike 1 rikkumise esinemise aspektist, nagu väidab hageja.
Samuti ei saa neid seisukohti ümber lükata komisjoni argumendid, mille kohaselt esiteks tulenevad 2001. aasta otsuse õiguslikud tagajärjed ainult selle otsuse tühistatud artiklitest 2–4, mitte selle artiklist 1, ja teiseks ei rikkunud GSK ELTL artiklit 101 tervikuna varem kehtinud määruses nr 17 sätestatud korra kohaselt, sest olukorda oli selline, nagu mingit otsust eranditaotluse kohta ei oleks vastu võetud.
Kuid isegi kui komisjon jättis mainimata, et 2001. aasta otsuse artikkel 1 on ikka veel kehtiv, tuleb märkida, et nagu tuvastati käesoleva kohtuotsuse punktides 57 ja 58, ei olnud määruses nr 17 sätestatud korra kohaselt komisjonil enam kohustust võtta täitmismeetmeid, kuna GSK oli tagasi võtnud sekkumatustõendi väljastamise või erandi tegemise taotluse. Seetõttu oli komisjonil 1999. aasta kaebuse uuesti läbivaatamise taotluse saamisel 9. aprillil 2013, see tähendab enam kui kolm aastat pärast 26. jaanuari 2010. aasta sekkumatustõendi väljastamise või erandi tegemise taotluse tagasi võtmist GSK poolt, õigus 1999. aasta kaebust menetleda uusi asjaolusid silmas pidades, arvestades seejuures, et sekkumatustõendi või erandi taotlus oli vahepeal tagasi võetud. Seda väga spetsiifilist faktilist olukorda arvestades oli komisjonil seega õigus hinnata liidu huvi vaidlustatud otsuse vastuvõtmise kuupäeval ja seda olenemata 2001. aasta otsuse osalisest kehtivusest.
Arvestades eeltoodut tuleb tagasi lükata väite osa, mis puudutab ELTL artikli 266 rikkumist.
–
Esimese väite teine osa, mille kohaselt on rikutud ELTL artikleid 101 ja 105 koosmõjus määruse nr 1/2003 artikliga 7
Esiteks väidab hageja, et otsustades „asja pooleli jätta“ põhjusel, et GSK oma eranditaotluse tagasi võttis, rikkus komisjon ELTL artiklist 105 tulenevat kohustust kontrollida ELTL artikli 101 kohaldamist. Hageja väidab, et nii varem kehtinud määruse nr 17 kui ka määruse nr 1/2003 jõusoleku ajal oli komisjonil tulenevalt sellest, et kindlaks tehti ELTL artikli 101 lõike 1 „eesmärgil põhinev“ rikkumine ja GSK keeldus tõendamast, et ELTL artikli 101 lõike 3 tingimused võivad täidetud olla, ainult üks tegutsemisvõimalus, et mitte rikkuda ELTL artiklit 105 – nimelt viia ise „oma vahenditega“ läbi ELTL artikli 101 lõikes 3 nõutud analüüs või kui see on võimatu, keelata leping ja takistada niisuguse käitumise kordumist. Käesolevas asjas oleks komisjon pidanud järeldama, et võttes oma eranditaotluse tagasi, loobus GSK enda kaitsmisest ELTL artikli 101 lõike 3 alusel.
Teiseks väidab hageja, et komisjon oleks pidanud vähemalt 2001. aasta otsuse artiklid 3 ja 4, mis kohtuasjas T‑168/01 ning kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P tehtud otsustega tühistati, asendama uue otsusega, milles nähakse ette tuvastatud rikkumise tagajärjed, nagu nõuab määruse nr 1/2003 artikkel 7, mis sätestab, et ta peab võtma meetmeid „rikkumise tegelikuks lõpetamiseks“, ning tegema seda ka selleks, et järgida õiguskindluse põhimõtet, kuna komisjon on kohustatud ettevõtjaid selgelt ja täpselt teavitama tagajärgedest, mis on ELTL artikli 101 lõike 1 rikkumise tuvastamisel.
Kolmandaks meenutab hageja, et komisjon võib alati võtta vastu üksikotsuseid ELTL artikli 101 ja määruse nr 1/2003 artikli 11 lõike 6 alusel, isegi kui riigisisene konkurentsiasutus juba asja menetleb. Nimelt repliigis toonitab ta, et käesolevas asjas oli komisjon võtnud Hispaania konkurentsiasutuselt pädevuse edasi menetleda juhtumit, mis käsitles GSK kahe eri hinna kohaldamise süsteemi (vt Hispaania konkurentsiameti 30. juuni 2003. aasta otsus R 515/02). Seetõttu oli komisjon kohustatud läbi viima uurimise, arvestades ELTL artikli 105 ning määruse nr 1/2003 artiklite 7 ja 11 teksti ja mõtet.
Esiteks tuleb märkida, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale ei anna määruse nr 1/2003 artikkel 7 kaebuse esitajale õigust nõuda, et komisjon teeks lõpliku otsuse väidetava rikkumise esinemise või puudumise kohta, ega kohusta ka komisjoni igal juhul jätkama menetlust kuni lõpliku otsuse vastuvõtmise staadiumini (vt selle kohta 19. septembri 2013. aasta kohtuotsus EFIM vs. komisjon,
C‑56/12 P
, ei avaldata,
EU:C:2013:575
, punktid
ja
, ning 11. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Topps Europe vs. komisjon,
T‑699/14
, ei avaldata,
EU:T:2017:2
, punkt
; vt ka komisjoni teatise [ELTL artiklite 101 ja 102] alusel esitatud kaebuste käsitlemise kohta komisjonis (
ELT 2004, C 101, lk 65
; edaspidi „kaebuste käsitlemise teatis“) eelnõu punkt 41).
Nimelt tulenevalt ELTL artikli 105 lõikes 1 sätestatud ülesandest järgida ELTL artiklite 101 ja 102 täitmist peab komisjon määratlema ja rakendama liidu konkurentsipoliitikat. Kuid komisjonil on vaid piiratud ressursid, mida ta peab kasutama potentsiaalselt suure hulga tegevuste suhtes, mis rikuvad konkurentsiõigust. Selle ülesande tõhusaks täitmiseks on tal niisiis õigus anda talle esitatud kaebustele erinev prioriteet ning tal on selleks vastav kaalutlusõigus (vt selle kohta 11. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Topps Europe vs. komisjon,
T‑699/14
, ei avaldata,
EU:T:2017:2
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Selleks et hinnata juhtumi uurimise jätkamist puututavat liidu huvi, peab komisjon arvesse võtma juhtumi asjaolusid, muu hulgas faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, mis on välja toodud talle esitatud kaebuses (vt 17. mai 2001. aasta kohtuotsus IECC vs. komisjon,
C‑450/98 P
,
EU:C:2001:276
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Hinnanud esmalt nõutud hoolsusega kaebaja esitatud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, peab komisjon eelkõige kaaluma väidetava rikkumise tähtsust siseturu toimimisele, selle olemasolu tuvastamise tõenäosust ja vajalike uurimismeetmete ulatust, et ta saaks parimatel tingimustel täita oma ülesannet jälgida ELTL artiklite 101 ja 102 täitmist (18. septembri 1992. aasta kohtuotsus Automec vs. komisjon,
T‑24/90
,
EU:T:1992:97
, punkt
, ning 12. septembri 2007. aasta kohtuotsus UFEX jt vs. komisjon,
T‑60/05
,
EU:T:2007:269
, punkt
).
Kuna kaebuse suhtes liidu huvi hindamine sõltub iga juhtumi asjaoludest, ei tule piirata nende hindamiskriteeriumide hulka, millele komisjon võib tugineda, ega ka vastupidi kohustada teda kasutama üksnes teatud kriteeriume. Arvestades, et niisuguses valdkonnas nagu konkurents võib faktiline ja õiguslik kontekst oluliselt varieeruda olenevalt asjast, saab liidu huvi hindamiseks esiteks kohaldada kriteeriume, mis võivad üksteisest oluliselt erineda, mitte aga eelnevalt kindlaks määratud kriteeriume, mille kohaldamine oleks kohustuslik, või teiseks kohaldada kriteeriume, mida senini ette ei ole nähtud, või pidada prioriteetseks üht ainsat kriteeriumi (vt selle kohta 19. septembri 2013. aasta kohtuotsus EFIM vs. komisjon,
C‑56/12 P
, ei avaldata,
EU:C:2013:575
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 11. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus, Topps Europe vs. komisjon,
T‑699/14
, ei avaldata,
EU:T:2017:2
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika; vt ka kaebuste käsitlemise teatise punkt 43).
Lisaks tuleb meenutada kohtupraktikat, mille kohaselt võib komisjon teha kaebuse menetlemise lõpetamise otsuse liidu piisava huvi puudumise tõttu mitte ainult enne, kui ta juhtumit uurima hakkab, vaid ka pärast uurimistoimingute tegemist, kui ta selles menetlusstaadiumis niisuguse järelduse teeb (vt selle kohta 17. mai 2001. aasta kohtuotsus IECC vs. komisjon,
C‑449/98 P
,
EU:C:2001:275
, punkt
, ja 24. jaanuari 1995. aasta kohtuotsus BEMIM vs. komisjon,
T‑114/92
,
EU:T:1995:11
, punkt
; vt ka kaebuste käsitlemise teatise punkt 45).
Komisjoni kaalutlusõigus ei ole siiski piiramatu. Esiteks peab komisjon, hindamaks liidu huvi juhtumi uurimist jätkata, arvesse võtma kõiki asjakohaseid õiguslikke ja faktilisi asjaolusid, et otsustada, kas kaebust uurima hakata. Eriti on ta kohustatud tähelepanelikult uurima kõiki õiguslikke ja faktilisi asjaolusid, mille kaebaja talle esitab (vt 17. mai 2001. aasta kohtuotsus IECC vs. komisjon,
C‑450/98 P
,
EU:C:2001:276
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 11. juuli 2013. aasta kohtuotsus BVGD vs. komisjon,
T‑104/07 ja T‑339/08
, ei avaldata,
EU:T:2013:366
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika; vt ka kaebuste käsitlemise teatise punkt 42). Selle kohta tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et kui institutsioonidel on suur kaalutlusõigus, on liidu õiguskorraga haldusmenetlustes antud tagatiste järgimine veelgi tähtsam, ning et nende tagatiste hulka kuuluvad eelkõige pädeva institutsiooni kohustus uurida hoolsalt ja erapooletult kõiki kõnealuse juhtumi puhul tähtsust omavaid asjaolusid (vt 21. jaanuari 2015. aasta kohtuotsus easyJet Airline vs. komisjon,
T‑355/13
,
EU:T:2015:36
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Teiseks on komisjonil kaebuse edasisest uurimisest keeldumise korral põhjendamiskohustus. Kuna põhjendus peab olema piisavalt täpne ja üksikasjalik, et Üldkohus saaks teostada tegelikku kontrolli komisjoni kaalutlusõiguse üle oma prioriteetide määratlemisel, on see institutsioon kohustatud esile tooma faktilised asjaolud, millest sõltub otsuse põhjendatus ja õiguslikud kaalutlused, mis viisid ta selle otsuse vastuvõtmiseni (4. märtsi 1999. aasta kohtuotsus Ufex jt vs. komisjon,
C‑119/97 P
,
EU:C:1999:116
, punktid
ja
, ning 31. märtsi 2011. aasta kohtumäärus EMC Development vs. komisjon,
C‑367/10 P
, ei avaldata,
EU:C:2011:203
, punkt
).
Viimaks on oluline märkida, et liidu kohtu teostatav kontroll komisjoni kaalutlusõiguse teostamise üle kaebuste läbivaatamisel ei tohi tuua kaasa liidu huvi suhtes komisjoni antud hinnangu asendamist kohtu hinnanguga, vaid kontrollimise käigus tuleb välja selgitada, kas vaidlusalune otsus ei põhine sisuliselt ebatäpsetel asjaoludel ning kas otsuse tegemisel ei ole rikutud õigusnormi, tehtud ilmset hindamisviga või kuritarvitatud võimu (vt 15. detsembri 2010. aasta kohtuotsus CEAHR vs. komisjon,
T‑427/08
,
EU:T:2010:517
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Nimelt ei tule Üldkohtul, kes hindab liidu huvi suhtes komisjoni antud hinnangut, asendada seda enda hinnanguga, kontrollides, kas muud kriteeriumid kui need, millele komisjon tugines otsuses, mis vaidlustati, oleksid pidanud viima komisjoni seisukohani, et esineb liidu huvi juhtumi uurimise jätkamiseks (vt 17. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Si.mobil vs. komisjon,
T‑201/11
,
EU:T:2014:1096
, punkt
(ei avaldata), ja 30. septembri 2016. aasta kohtuotsus Trajektna luka Split vs. komisjon,
T‑70/15
,
EU:T:2016:592
, punkt
(ei avaldata)). Samuti tuleneb kaebuste tagasilükkamist puudutavast kohtupraktikast, et komisjoni hinnangud ELTL artikli 101 või ELTL artikli 102 rikkumise väidete suhtes hõlmavad ka keerulisi majanduslikke hinnanguid, seda enam juhul, kui komisjon teeb analüüse tulevase olukorra kohta, mis juhul liidu kohus kontrollib vaid menetlusnormide ja põhjendamiskohustuse järgimist ning, kas faktilised asjaolud on sisuliselt täpselt kindlaks tehtud, et tehtud ei ole ühtki ilmset hindamisviga ja et tegemist ei ole võimu kuritarvitamisega (vt 27. septembri 2006. aasta kohtuotsus Haladjian Frères vs. komisjon,
T‑204/03
,
EU:T:2006:273
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika; 11. juuli 2013. aasta kohtuotsus Spira vs. komisjon,
T‑108/07 ja T‑354/08
, ei avaldata,
EU:T:2013:367
, punkt
).
Hageja argumente tuleb hinnata neid komisjoni poolt kaebuste tagasilükkamise otsuste suhtes kehtivaid põhimõtteid arvesse võttes.
Käesolevas asjas on hageja sisuliselt seisukohal, et komisjon oleks ELTL artikli 105 alusel koosmõjus määruse nr 1/2003 artikliga 7 pidanud täitma kohtuasjas T‑168/01 ning kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P tehtud otsuseid nii, et ta uurib, kas eesmärgil põhinevale konkurentsivastasele tegevusele oli kohaldatav ELTL artikli 101 lõikest 3 tulenev erand, või et ta keelab lepingu ning takistab tegevuse kordumist. Teisisõnu väidab hageja, et komisjon oleks pidanud tegema lõpliku otsuse selle kohta, kas 1999. aasta kaebuses ette heidetud rikkumine on või ei ole toime pandud.
Esimesena olgu meenutatud, et esiteks tuleneb eespool punktides 71–79 viidatud väljakujunenud kohtupraktikast, et komisjonil on kaebuse alusel algatatud juhtumite uurimisel kaalutlusõigus ja et ta ei ole kohustatud võtma vastu lõplikku otsust kaebuses ette heidetud rikkumise toime panemise või selle toime panemata jätmise suhtes. Komisjoni kohustus võtta arvesse asjasse puutuvaid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, et otsustada, mida kaebusega teha, ei puuduta – juhul kui kaebus on tagasi lükatud liidu piisava huvi puudumise tõttu – mitte asjaolusid, mis kuuluvad ELTL artikli 101 ja ELTL artikli 102 rikkumise koosseisu, vaid asjaolusid, mis on asjakohased nende kriteeriumide seisukohast, mille alusel järeldati, et puudub liidu piisav huvi (11. juuli 2013. aasta kohtuotsus Spira vs. komisjon,
T‑108/07 ja T‑354/08
, ei avaldata,
EU:T:2013:367
, punkt
).
Sellest tuleneb, et arvestades, et komisjonil puudub õiguslik kohustus teha lõplik otsus kaebuses ette heidetud rikkumise toime panemise või selle toime panemata jätmise suhtes, tuleb otsustada, et olenemata sellest, kas etteheide kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P tehtud otsuse tagajärgede väära tõlgendamise kohta on põhjendatud, ei saa hageja väita, et komisjon oli kohustatud tegema lõpliku otsuse ELTL artikli 101 sätete rikkumise toimepanemise või toime panemata jätmise kohta ja täpsemalt võtma seisukoha küsimuses, kas tegevus, mis rikub ELTL artikli 101 lõiget 1, täidab siiski neli tingimust, millele see peab vastama üksikerandi saamiseks ELTL artikli 101 lõike 3 alusel.
Teiseks ja täiendavalt olgu meenutatud, et komisjoni kaalutlusõigus ei sõltu sellest, kas juhtumi uurimine on varasemas või hilisemas staadiumis. Nimelt võib komisjon eespool punktis 75 märgitud kohtupraktika kohaselt teha liidu piisava huvi puudumise tõttu juhtumi uurimise lõpetamise otsuse mitte ainult enne uurimise alustamist, vaid ka pärast uurimistoimingute tegemist, kui ta selles menetlusstaadiumis niisuguse järelduse teeb. Seega on komisjoni kaalutlusõigus teostatav igas menetlusstaadiumis, olenemata sellest, kas uurimine, mille läbiviimist taotletakse, puudutab uut kaebust või nagu käesolevas asjas kaebust, mida komisjon liidu kohtutes toimunud menetluse tõttu juba läbi vaatab.
Teisena, mis puudutab täpsemalt ELTL artikli 101 koosmõjus ELTL artikliga 105 väidetavat rikkumist, siis on tõsi, et komisjonil on kohustus kontrollida, kas ELTL artiklis 101 ette nähtud põhimõtteid kohaldatakse, viies eeldatavate rikkumiste suhtes läbi uurimisi ja „pannes ette kohased meetmed rikkumise lõpetamiseks“. Kuid käesolevas asjas ei olnud mitte ainult Tribunal de Defensa de la Competencia (konkurentsiasjade kohus) alates 1998. aasta oktoobrist lepingu täitmise peatanud, vaid komisjon oli lisaks kontrollinud, et 1998. aastal GSK tegevus turul enam mõju ei avaldanud ja et enam ei esinenud ka ohtu, et rikkumine korduks (vt eespool punktid 18–20).
Kolmandana, mis puudutab määruse nr 1/2003 artikli 7 väidetavat rikkumist ja õiguskindluse rikkumist seetõttu, et 2001. aasta otsuse artikleid 3 ja 4 ei asendatud, siis nagu täheldab komisjon, sätestab nimetatud määruse artikkel 7, et ta „võib otsusega nõuda asjaomastelt ettevõtjatelt või ettevõtjate ühendustelt sellise rikkumise lõpetamist“, jättes talle nii õiguse määrata kindlaks meetmed, mida tuleb konkurentsiõiguse järgimise tagamiseks võtta. Komisjon leidis, et kuna puudub liidu huvi niisuguse lepingu uurimiseks, mis on kaua aega tagasi lõppenud ja millel enam püsivat mõju ei ole, ei tule vastu võtta otsust määruse nr 1/2003 artikli 7 alusel. Ent küsimust, kas kaebuse edasi menetlemiseks liidu piisava huvi puudumise tõttu oli vaidlustatud otsus õigusvastane, uuritakse teise väite raames (vt tagapool punktid 97–138).
Neljandana, seoses hageja viitega määruse nr 1/2003 artikli 11 lõikele 6 tuleb tõesti märkida, et komisjoni otsus algatada menetlus otsuse vastuvõtmiseks tähendas, et Hispaania konkurentsiasutuselt võeti pädevus selles asjas ELTL artiklit 101 kohaldada. Kuid vastupidi sellele, mida väidab hageja, ei tähenda ainuüksi see, et alustati menetlust ja Hispaania konkurentsiasutuse pädevus lõppes, et komisjon oli kohustatud vastu võtma otsuse määruse nr 1/2003 artikli 7 alusel. Nagu märgitud eespool punktis 83, võib komisjon võtta vastu kaebuse menetlemise lõpetamise otsuse liidu piisava huvi puudumise tõttu ka pärast uurimistoimingute tegemist, kui ta selles menetlusstaadiumis niisuguse järelduse teeb. Lisaks on võimalik, et kui 1999. aasta kaebus on tagasi lükatud, tekib Hispaania konkurentsiasutusel uuesti ELTL artikli 101 kohaldamise pädevus. Nimelt tuleneb kohtupraktikast, et määruse nr 1/2003 artikli 11 lõige 6 ei võta seda pädevust riigisiseselt konkurentsiasutuselt mitte jäädavalt, vaid ainult komisjonis kestva menetluse ajaks (vt selle kohta 14. veebruari 2012. aasta kohtuotsus Toshiba Corporation jt,
C‑17/10
,
EU:C:2012:72
, punktid
–
).
Viiendana tuleb lisaks täheldada, et nagu märgib komisjon oma seisukohtades, uuris ta pärast seda, kui kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P oli tehtud otsus, juhtumit uuesti ning tegi rea toiminguid, mis lõppesid muu hulgas eraldiseisva uurimise alustamisega tegevuse suhtes, mida viidi läbi Hispaanias seoses paralleelkaubanduses kohaldatavate hindadega (juhtum AT.39973 – Hinnasüsteem ravimite turustamisel Hispaanias). Seetõttu on väär väita, nagu teeb hageja, et komisjon otsustas „asja pooleli jätta“.
Seega tuleb esimese väite teine osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
–
Esimese väite kolmas osa, mis käsitleb ebapiisavat põhjendust ja õiguse olla ärakuulatud rikkumist
Esiteks väidab hageja, et komisjon rikkus oma põhjendamiskohustust ELTL artikli 296 tähenduses eelkõige sellega, et ta jättis vaidlustatud otsuses märkimata põhjused, miks ta leidis, et otsused kohtuasjas T‑168/01 ning kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P tühistasid ka 2001. aasta otsuse artikli 1.
Teiseks leiab hageja, et kuna 6. juuni 2013. aasta kirjas – millega komisjon teatas talle oma kavatsusest 1999. aasta kaebus tagasi lükata – kohtuasjas T‑168/01 ning kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P tehtud otsuste tagajärgede kohta midagi märgitud ei olnud, ei ole talle ühelgi hetkel antud võimalust esitada oma kirjalikke seisukohti selle kohta, kuidas tõlgendada, millised on nimetatud kohtuotsuste tagajärjed, mistõttu on rikutud määruse nr 1/2003 artiklist 27 ja määruse nr 773/2004 artiklist 11 tulenevat õigust olla ära kuulatud.
Esimesena, mis puudutab põhjendamiskohustuse rikkumist käsitlevat argumenti, siis olgu meenutatud, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale peavad akti põhjendused vastama selle akti olemusele ning nendest peab selgelt ja üheselt nähtuma akti vastu võtnud institutsiooni arutluskäik, mis võimaldab asjaomastel isikutel võetud meetme põhjuseid mõista ja pädeval kohtul kontrolli teostada (vt 29. septembri 2011. aasta kohtuotsus Elf Aquitaine vs. komisjon,
C‑521/09 P
,
EU:C:2011:620
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas tuleneb vaidlustatud otsuse põhjendustest, et komisjoni hinnangul ei olnud tema uus sekkumine liidu huvides ja seda põhjustel, mis olid selgelt märgitud nimetatud otsuses (vt punktid 18–21 eespool) ja ka 6. juuni 2013. aasta kirjas, mis oli saadetud määruse nr 773/2004 artikli 7 lõike 1 alusel. Seega oli komisjon esitanud vaidlustatud otsuse õigustatuseks vajalikud faktilised asjaolud ja õiguslikud kaalutlused, mille alusel ta selle otsuse tegi (vt selle kohta 9. märtsi 2012. aasta kohtuotsus Comité de défense de la viticulture charentaise vs. komisjon,
T‑192/07
, ei avaldata,
EU:T:2012:116
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Asjaolu, et komisjon kohtuasjas T‑168/01 ning kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P tehtud otsuste tagajärgi korrektselt või piisavalt ei analüüsinud, seda järeldust ei muuda (vt ka tagapool punkt 106). Samuti tuleb märkida, et komisjon ei ole kohustatud esitama oma seisukohta kõigi argumentide kohta, mida huvitatud isikud on kaebuse põhjendamisel esitanud. Piisab, kui ta esitab otsuse ülesehituses olulise tähtsusega asjaolud ja õiguslikud kaalutlused (vt 12. juuli 2007. aasta kohtuotsus AEPI vs. komisjon,
T‑229/05
, ei avaldata,
EU:T:2007:224
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika; vt selle koht ka 17. jaanuari 1984. aasta kohtuotsus VBVB ja VBBB vs. komisjon,
43/82 ja 63/82
,
EU:C:1984:9
, punkt
). Seega ei saa hageja põhjendatult väita, et vaidlustatud otsus on selles suhtes ebapiisavalt põhjendatud.
Teisena meenutab Üldkohus seoses õiguse olla ärakuulatud väidetava rikkumisega, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kaebuse alusel algatatud menetlus ei ole võistlev menetlus puudutatud ettevõtjate vahel, vaid komisjoni poolt taotluse alusel alustatud menetlus, mida ta viib läbi konkurentsinormide järgimise üle järelevalve teostamise ülesande täitmiseks. Sellest tuleneb, et ettevõtja, kelle suhtes menetlus on algatatud, ja ettevõtja, kes on kaebuse esitanud, ei ole sarnases menetluslikus olukorras ning viimased ei saa tugineda kaitseõigustele. Kuid kaebuse esitajatele tuleb tagada nende seadusjärgsete huvide kaitse komisjoni algatatud menetluses ja nad peavad sellesse menetlusse olema tugevalt kaasatud, isegi kui nende menetlusõigused ei ole nii ulatuslikud kui nende ettevõtjate kaitseõigused, kelle suhtes komisjon uurimist läbi viib (vt selle kohta 17. novembri 1987. aasta kohtuotsus British American Tobacco ja Reynolds Industries vs. komisjon,
142/84 ja 156/84
,
EU:C:1987:490
, punktid
ja
, ning 30. novembri 2000. aasta kohtuotsus Industrie des poudres sphériques vs. komisjon,
T‑5/97
,
EU:T:2000:278
, punkt
; vt ka määruse nr 773/2004 põhjendus 8 ja kaebuste käsitlemise teatise punkt 59). Samuti nähtub kohtupraktikast, et kolmas isik ei saa väita, et tal on õigus tutvuda komisjoni toimikuga täpselt samadel tingimustel, mis on ettevõtjatel, kelle suhtes menetlust läbi viiakse (15. juuli 1994. aasta kohtuotsus Matra Hachette vs. komisjon,
T‑17/93
,
EU:T:1994:89
, punkt
; 30. märtsi 2000. aasta kohtuotsus Kish Glass vs. komisjon,
T‑65/96
,
EU:T:2000:93
, punkt
, ja 30. novembri 2000. aasta kohtuotsus Industrie des poudres sphériques vs. komisjon,
T‑5/97
,
EU:T:2000:278
, punkt
; vt ka kaebuste käsitlemise teatise punkt 59). Samuti nähtub komisjoni teatise komisjoni toimikutele juurdepääsureeglite kohta [ELTL artiklite 101 ja 102], EMP lepingu artiklite 53, 54 ja 57 ning nõukogu määruse (EÜ) nr 139/2004 kohaldamise juhtudel (
ELT 2005, C 325, lk 7
) punktidest 7, 8, 30 ja 31, et kaebuse esitajate õigus toimikuga tutvuda piirdub dokumentidega, millele komisjon oma esialgses hinnangus tugineb, ning see ei ole sama ulatusega kui komisjoni toimikuga tutvumise õigus, mis on nendel isikutel, ettevõtjatel ja nende ühendustel, kellele komisjon on esitanud vastuväiteteatise ning mis hõlmab kõiki uurimise käigus komisjoni võetud, esitatud või kogutud dokumente.
Käesolevas asjas märkis komisjon määruse nr 773/2004 artikli 7 lõike 1 alusel esitatud 6. juuni 2013. aasta kirjas need otsustava tähtsusega asjaolud, mis näitasid, miks puudub liidu huvi kaebuse menetlemist jätkata ja kohtuasjas T‑168/01 ning kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P tehtud otsuste tõlgendusel ei olnud tema esialgses hinnangus määravat tähtsust. Hageja ei ole näidanud, mil viisil võeti talt võimalus esitada oma kirjalikud seisukohad eespool nimetatud kohtuotsuste tagajärgede kohta, arvestades, et oma 18. juuli 2013. aasta kirjas esiteks võttis ta komisjoni 6. juuni 2013. aasta kirja kokku kui dokumendi, mis „kirjeldas pärast Euroopa Kohtu otsust komisjoni tehtud toiminguid“, ja teiseks punktis 4.3 „ELTL artiklist 266 tulenev komisjoni kohustus“ esitas ta oma nägemuse nende kohtuotsuste tagajärgedest, vaidlemata vastu nende kohtuotsuste suhtes analüüsi puudumisele komisjoni kirjas.
Seega tuleneb sellest, et ühtki väidetavat rikkumist, millele hageja väite kolmandas osas tugines, ei ole toime pandud.
Eespool punktides 47–95 esitatud põhjustel tuleb esimene väide põhjendamatuse tõttu tervikuna tagasi lükata.
Teine väide, mille kohaselt on tehtud ilmne hindamisviga ELTL artiklite 101 ja 105 kohaldamisel, esitatud ELTL artiklit 296 rikkudes puudulik põhjendus liidu huvi esinemise hindamisel ning rikutud hageja õigust olla ära kuulatud
Oma teises väites, mille hageja esitas teise võimalusena, vaidleb ta vastu kõigile komisjoni hinnangutele, mille alusel viimane 1999. aasta kaebuse liidu piisava huvi puudumise tõttu tagasi lükkas. Täpsemalt olevat komisjon rikkunud ELTL artikleid 101 ja 105 liidu huvi hindamisel, põhjendamiskohustust ELTL artikli 296 tähenduses ning põhiõigust olla ära kuulatud, kui ta hindas liidu huvi uurimist jätkata.
Kõigepealt, tunnustades küll, et komisjonil on kaebuse tagasilükkamise üle otsustamisel kaalutlusõigus, väidab hageja, et juhtum on „erilist laadi“ eelkõige seetõttu, et komisjon on teinud otsuse, mille kohta on tehtud kaks väga olulist Euroopa Liidu Kohtu otsust ja mille puhul ei saa järeldada, et puudub liidu huvi.
Edasi, viidates erinevatele kriteeriumidele, mida kohtupraktikas on peetud liidu huvi hindamisel asjasse puutuvateks, järeldab hageja, et vaidlustatud otsuses mainitakse valikuliselt ja vääralt vaid kolme põhjust, millele komisjon liidu huvi puudumise tuvastamisel tugineb: esimesena asjaolu, et 1999. aasta kaebuses ilmsiks toodud rikkumine oli juba mitu aastat tagasi lõppenud, teisena asjaolu, et asjasse puutuval rikkumisel ei olnud püsivat mõju, ning kolmandana asjaolu, et juhtumit olid menetlenud ja võisid veel tulevikus menetleda riigisisesed kohtud või asutused.
Teine väide jaguneb seega sisuliselt neljaks osaks.
Teise väite esimene osa, mille kohaselt liidu huvi esineb juba seetõttu, et tehtud on otsused kohtuasjas T‑168/01 ning kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P
Hageja on seisukohal, et liidu huvi esineb juba ainuüksi käesoleva juhtumi erilise laadi tõttu, mis eristab seda varasematest analüüsidest, mille liidu kohtud on senini esitanud kaebuse menetlemise jätkamiseks liidu huvi teemal – nimelt on komisjon teinud otsuse, mille kohta on tehtud kaks otsust Euroopa Kohtu ja Üldkohtu poolt, see tähendab otsus kohtuasjas T‑168/01 ning otsus kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P, mida on õiguskirjanduses laialdaselt lahatud.
Hageja argumentidele vastamiseks tuleb vastavalt kohtupraktikale kontrollida, et vaidlustatud otsus, mis 1999. aasta kaebuse määruse nr 773/2004 artikli 7 lõike 2 alusel tagasi lükkab, ei põhineks sisuliselt ebatäpsetel faktidel, et selles ei oleks rikutud õigusnormi, tehtud ilmset hindamisviga ega kuritarvitatud võimu (vt selle kohta 15. detsembri 2010. aasta kohtuotsus CEAHR vs. komisjon,
T‑427/08
,
EU:T:2010:517
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Nimelt ei tule Üldkohtul asendada komisjoni hinnangut oma hinnanguga liidu huvi kohta, kontrollides, kas muud kriteeriumid kui need, millele komisjon tugines otsuses, mis vaidlustati, oleksid pidanud viima komisjoni seisukohani, et esineb liidu huvi juhtumi uurimise jätkamiseks (17. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Si.mobil vs. komisjon,
T‑201/11
,
EU:T:2014:1096
, punkt
(ei avaldata)).
Esimesena olgu täheldatud, et käesolevas asjas ei saa õigusvastaseks pidada, et liidu huvi esinemise hindamisel ei võtnud komisjon arvesse kohtuasjas T‑168/01 ning kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P tehtud otsuste tagajärgi. Nimelt nagu juba mainitud, on esiteks komisjonil kaalutlusõigus nende kriteeriumide valimisel, millele ta niisuguse huvi esinemise hindamisel tugineb (vt 9. märtsi 2012. aasta kohtuotsus Comité de défense de la viticulture charentaise vs. komisjon,
T‑192/07
, ei avaldata,
EU:T:2012:116
, punkt
), ja teiseks, nagu märgitud eespool punktis 66, oli komisjonil juhtumi väga erapäraseid faktilisi asjaolusid arvestades õigus hinnata liidu huvi esinemist vaidlustatud otsuse vastuvõtmise kuupäeva seisuga, pidades aga silmas uusi asjaolusid.
Teisena tuleb märkida, et nagu täheldas hageja, tekitasid otsused kohtuasjas T‑168/01 ning kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P õigusringkondades tõesti huvi kahe erineva hinna kohaldamise süsteemi analüüsi suhtes ELTL artikli 101 seisukohast. Kuid see järeldus ei saa iseenesest õigustada hageja kaebuse edasi menetlemist. Nimelt ei ole vaidlustatud otsuse ese mitte üldine ja teoreetiline huvi, mis tuleneb nende kahe kohtuotsuse täitmisest, vaid konkreetne ja tegelik huvi, mis põhjendab komisjoni vahendite kasutamist 1999. aasta kaebuse menetlemiseks, arvestades kõiki asjasse puutuvaid asjaolusid.
Arvestades eeltoodut, ei saa Üldkohus asendada komisjoni hinnangut oma hinnanguga liidu huvi kohta, võttes arvesse muid kriteeriume, nimelt asjaolu, et Euroopa Kohus tegi otsuse, millel oli sama ese kui 1999. aasta kaebusel, ja seda olenemata viimati nimetatud kohtuotsuse vaieldamatust asjasse puutuvusest 1999. aasta kaebuse sisulisel läbivaatamisel. Teisisõnu ei saa see täiendav kriteerium, millele hageja tugineb, iseenesest takistada komisjoni tegemast järeldust liidu piisava huvi puudumise kohta muude kaalutluste alusel, muu hulgas nende kolme kaalutluse alusel, mis on välja toodud eespool punktis 99 ja mida analüüsitakse tagapool.
Viimaks, kui eeldada, et hageja argumentidest tuleb aru saada nii, et liidu huvi olemasolu seisukohast käsitlevad need ka kohtuasjas T‑168/01 ning kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P tehtud otsuste ulatuse tähelepanuta jätmist komisjoni poolt, kuivõrd need jätavad 2001. aasta otsuse osaliselt kehtima, siis tuleb meenutada vaidlustatud otsuses tehtud rikkumist, mis tuvastati eespool punktides 62–64. Jääb veel üle hinnata, kas see rikkumine võib olla juhtumi asjaolusid arvestades otsustava tähtsusega komisjoni hinnangule liidu piisava huvi kohta kaebuse uurimist jätkata (vt selle kohta 14. mai 2002. aasta kohtuotsus Graphischer Maschinenbau vs. komisjon,
T‑126/99
,
EU:T:2002:116
, punktid
ja
, ning 12. septembri 2007. aasta kohtuotsus UFEX jt vs. komisjon,
T‑60/05
,
EU:T:2007:269
, punktid
ja
). Käesolevas asjas nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest 23, et komisjon tugineb liidu huvi puudumise kohta järelduse tegemisel kolmele kriteeriumile, milleks on asjasse puutuva tegevuse lõpetamine 1998. aasta oktoobris, püsiva mõju puudumine ning asjaolu, et üles kerkinud probleeme said tõhusalt lahendada riigisisesed kohtud ja asutused. Komisjonil oli selles küsimuses õigus piirata arvessevõetavate kriteeriumide arvu, piirdudes kolme asjasse puutuva kriteeriumiga (vt selle kohta 17. mai 2001. aasta kohtuotsus IECC vs. komisjon,
C‑449/98 P
,
EU:C:2001:275
, punktid
–
, ja 24. novembri 2011. aasta kohtuotsus EFIM vs. komisjon,
T‑296/09
, ei avaldata,
EU:T:2011:693
, punkt
). Sellest tuleneb, et mõju, mis võis olla komisjoni antud vääral hinnangul kohtuasjas T‑168/01 ning kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P tehtud otsuste ulatusele ja seega 2001. aasta otsuse ulatusele, tuleb hinnata kolme kriteeriumi alusel, milles lähtuti tema otsuses. Kuid nendest ühegi rakendamist ei takista otsustavalt see, et 2001. aasta otsus jäi osaliselt kehtima. 2001. aasta otsuse olemasolu – mis on õiguslik asjaolu – ei mõjuta nimelt asjasse puutuva tegevuse jätkumist või selle tagajärgi – mis on faktiline asjaolu. Sama kehtib ka riigisiseste asutuste ja kohtute sekkumise kohta, mis jääb võimalikuks, nagu märgitud eespool punktis 86, ning seda ka pärast komisjoni enda poolt asjasse puutuva tegevuse suhtes otsuse vastuvõtmist (14. veebruari 2012. aasta kohtuotsus Toshiba Corporation jt,
C‑17/10
,
EU:C:2012:72
, punktid
–
). Lisaks tuleneb ka vaidlustatud otsuse põhjendustest 39–41, et komisjon analüüsib seda kriteeriumi ainult riigisisese asutuse või kohtu poolt ELTL artikli 101 lõike 3 võimaliku kohaldamise seisukohast, mille osas on aga selge, et pärast 2001. aasta otsuse osalist tühistamist see nimetatud sätet enam ei kohalda.
Seega tuleb teise väite esimene osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teise väite teine osa, mis puudutab komisjoni ilmselgelt väära hinnangut ja põhjendamiskohustuse rikkumist seoses sellega, et komisjon kasutas liidu huvi esinemise hindamisel ühe kriteeriumina GSK asjasse puutuva tegevuse lõpetamist 1998. aastal
Esiteks heidab hageja komisjonile ette, et viimane ei analüüsinud ega põhjendanud nõuetekohaselt oma järeldusi, eelkõige neid, mis on esitatud vaidlustatud otsuse põhjendustes 24 ja 25 ning mille kohaselt oli rikkumine lõppenud juba 1998. aastal, olles kestnud vaid seitse kuud (1998. aasta 9. märtsist kuni 16. oktoobrini), kuigi komisjon tugines sellele lühikesele kestusele ja GSK rikkumise kordumise ohu kadumisele, et põhjendada liidu huvi puudumist. Teiseks leiab ta, et vastuolulised on asjaolu, et tegevus lõppes 1998. aasta oktoobris, ja asjaolu, et komisjon otsustas pärast seda kuupäeva jätkata uurimist aastatel 1998 kuni 2009, võttes vastu 2001. aasta otsuse ja kaitstes seda liidu kohtutes.
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale võib komisjon otsustada jätta läbi vaatamata kaebuse, milles heidetakse ette tegevust, mis on hiljem lõpetatud. Samuti võib komisjon asuda seisukohale, et enam ei esine liidu piisavat huvi, kui asjasse puutuv ettevõtja nõustub muutma oma tegevust üldisele huvile soodsas suunas (17. mai 2001. aasta kohtuotsus IECC vs. komisjon,
C‑449/98 P
,
EU:C:2001:275
, punktid
ja
; vt ka kaebuste käsitlemise teatise punkti 44 kuues taane).
Käesolevas asjas ei saa esiteks nõustuda hageja argumendiga komisjoni ilmselgelt väära hinnangu ja põhjendamiskohustuse rikkumise kohta seoses asjasse puutuva tegevuse lõpetamisega 1998. aastal. Esiteks ei vaidlusta hageja tõesti otseselt seda, et 1998. aasta oktoobris GSK tegevus tegelikult lõppes; samuti ei esita hageja ühtegi konkreetset tõendit, mis lubaks tuvastada vastupidist. Teiseks on vaidlustatud otsuse põhjendus selles küsimuses piisav, kuna vaidlustatud otsuse põhjenduses 7 on selgelt täpsustatud, et vaidlustatud lepingutingimuse täitmise peatas Tribunal de Defensa de la Competencia (Konkurentsiasjade kohus) 16. oktoobril 1998 ja et alates lepingu peatamisest kuni 2001. aasta otsuse kuupäevani GSK seda enam ei täitnud. Kolmandaks märkis komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 24, et miski toimikus ei viita sellele, et GSK kavatses Hispaanias uuesti neid meetmeid kohaldama hakata.
Teiseks tuleb asuda seisukohale, et asjasse puutuva tegevuse lõpetamise aega ei saa seada kahtluse alla komisjoni otsusega kaitsta 2001. aasta otsust kuni kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P otsuse tegemiseni 2009. aastal. Nimelt ei tõenda see väidetav vastuolu kuidagi, et GSK tegevus ei olnud lõppenud, ja seega et komisjon on vääralt järeldanud, et sellest ajast peale viidatud tegevusega enam ei tegeletud.
Neid asjaolusid arvestades ja kuna hageja ei ole esitanud konkreetseid tõendeid, et asjasse puutuv tegevus jätkus pärast 16. oktoobrit 1998 või et GSK kavatses Hispaanias uuesti meetmeid kohaldada, ei ole komisjon teinud vaidlustatud otsuses ilmset hindamisviga sellega, et ta järeldas, et GSK tegevus ka tegelikult 1998. aastal lõppes.
Seetõttu tuleb teise väite teine osa tagasi lükata.
Teise väite kolmas osa, mis puudutab komisjoni ilmselgelt väära hinnangut, et lepingul ei olnud mingit püsivat mõju Hispaania turule
Hageja väidab sisuliselt, et rikkumise konkurentsivastane mõju jäi Hispaania turul suures osas püsima kahe eri hinna kohaldamise süsteemi tõttu, mida enamik ravimitootjaid nüüd kasutab. Hageja leiab, et komisjoni põhjenduskäigus vaidlustatud otsuse põhjenduses 27–37 on tehtud niivõrd raskeid ja ilmseid hindamisvigu, et komisjon ei saa põhjendatult järeldada liidu huvi puudumist asja menetleda. Täpsemalt vaidleb hageja vastu järeldustele, mille kohaselt puudub igasugune põhjuslik seos GSK tegevuse ja teiste tootjate hiljem sisse viidud kahe eri hinna kohaldamise süsteemi vahel (vaidlustatud otsuse põhjendused 27 ja 28).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa komisjon tugineda ainult asjaolule, et väidetav EL toimimise lepingu vastane tegevus on lõppenud, et lõpetada liidu piisava huvi puudumise tõttu selle tegevuse kohta esitatud kaebuse menetlemine, kontrollimata, ega konkurentsivastane mõju ei jätku, ja vajaduse korral uurimata, ega väidetavate konkurentsirikkumiste raskus või nende mõju jätkumine ei olnud selline, et kaebuse suhtes tekiks liidu huvi (4. märtsi 1999. aasta kohtuotsus Ufex jt vs. komisjon,
C‑119/97 P
,
EU:C:1999:116
, punkt
, ning 14. veebruari 2001. aasta kohtuotsus SEP vs. komisjon,
T‑115/99
,
EU:T:2001:54
, punkt
; vt ka kaebuste käsitlemise teatise punkti 44 viies taane). See kohtupraktika on kohaldatav vaid juhul, kui komisjon tugineb oma otsuse vastuvõtmiseks väidetavalt konkurentsivastase tegevuse lõpetamisele (12. septembri 2007. aasta kohtuotsus UFEX jt vs. komisjon,
T‑60/05
,
EU:T:2007:269
, punkt
, ning 11. juuli 2013. aasta kohtuotsus Spira vs. komisjon,
T‑108/07 ja T‑354/08
, ei avaldata,
EU:T:2013:367
, punkt
).
Esimesena tuleneb eeltoodust, et komisjon toimis õigesti, sest ta ei piirdunud vaidlustatud otsuses mitte ainult selle tuvastamisega, et leping 1998. aastal lõpetati, vaid ta kontrollis ka, kas konkurentsivastane mõju ei jäänud püsima.
Teisena olgu märgitud, et hageja ei ole esitanud ühtegi konkreetset tõendit, mis näitaks, et Hispaania hulgimüüjate suutlikkus eksportida neid ravimeid, mida GSK poolt 1998. aastal kasutatud kahe eri hinna kohaldamise tingimus puudutas, oli piiratud või et see piirang oli 1998. aastal niisuguse ulatusega, et konkurentsivastane mõju jäi Hispaania turul püsima. Seega järeldas komisjon ilmset hindamisviga tegemata vaidlustatud otsuse põhjenduses 26, et „Hispaania hulgimüüjatel tuleb nüüd nende 82 ravimi eksportimisel aktsepteerid hindu ja koguseid, mille määrab kindlaks praegune turutrend, mitte aga GSK tegevus 1998. aastal“.
Kolmandana tuleb toonitada, et eespool punktis 115 viidatud kohtupraktika käsitleb peamiselt konkurentsivastast mõju, mis on otseselt seotud väidetava konkurentsivastase tegevusega, mis on lõppenud ja mis on 1999. aasta kaebuse esemeks. Konkurentsivastast mõju ei saa seega põhimõtteliselt tuvastada kolmandate isikute käitumise alusel. Kuid ei ole välistatud, et konkurentsivastast mõju analüüsitakse kolmandate isikute tegevuse aspektist, kui selgelt on tuvastatud põhjuslik seos nende tegevuse ja kaebuse esemeks oleva tegevuse vahel. Kuid käesolevas asjas ei esita hageja ühtegi tõendit, mis võiks tõendada põhjuslikku seost GSK 1998. aasta tegevuse ja teiste tootjate hiljem sisse seatud kahe eri hinna kohaldamise süsteemi vahel. Samuti ei ole iseenesest asjasse puutuv asjaolu, et nende teiste ettevõtjate niisugune tegevus võib potentsiaalselt tekitada samu konkurentsiprobleeme kui need, mida käsitleti 1999. aasta kaebuses, kuna see, et etteheidetav käitumine on kahes asjas sarnane, ei tähenda, et üks neist teise tekitas või teist mõjutab.
Neljandana tuleb tagasi lükata ka argument, et selle põhjusliku seose nende tegevuste vahel saab tuvastada asjaolu põhjal, et komisjoni väidetav tegevusetus 1999. aasta kaebuse esemeks olevas juhtumis andis „
de facto
rohelise tule“ ekspordipiirangute kehtestamiseks Hispaanias. Esiteks, nagu märgib õigesti komisjon, ei saa see, et rikkumise kohta ei ole otsust vastu võetud, olla iseenesest määrava tähtsusega ettevõtjate enesehindamisele ELTL artikli 101 lõike 3 seisukohast, sest seda tuleks teha hetke turutingimuste alusel, mitte otsuse alusel, millega liidu huvi puudumise tõttu lükatakse tagasi kaebus rikkumise kohta, mis alates 1998. aastast enam mõju ei avaldanud. Teiseks ei saa komisjoni tegevust pärast kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P otsuse väljakuulutamist (vt punkt 14 eespool) ning uue uurimise alustamist Hispaanias kahe eri hinna väidetava kohaldamise kohta muude ettevõtjate poolt kui GSK (juhtum AT.39973 – Hinnasüsteem ravimite turustamisel Hispaanias) teised ettevõtjad mõista „tegevusetusena“, mis annab neile rohelise tule Hispaanias kahe eri hinnasüsteemide kehtestamiseks.
Viiendana tuleb asuda seisukohale, et võimatu on tuvastada vastuolu vaidlustatud otsuse põhjenduse 28 – mille kohaselt on Hispaanias ravimitootjate kasutatav kahe eri hinna kohaldamise süsteemide väidetavalt laialdane levik muu hulgas seotud GSK juhtumi uurimise ajal võetud regulatiivsete meetmetega, nimelt 26. juuli 2006. aasta seadusega nr 29/2006 ravimite ja meditsiinikaupade turvalisuse ja ratsionaalse kasutamise kohta (Ley 29/2006 de garantías y uso racional de los medicamentos y productos sanitarios; BOE nr 178, 27.7.2006, lk 28122) – ja teiseks asjaolu vahel, et komisjoni 4. novembri 2008. aasta kirjaga lükati tagasi üks teine kaebus, mille hageja oli esitanud seadusega nr 29/2006 sisse viidud uute seadusmuudatuste kohta. Esiteks nähtub vaidlustatud otsuse põhjenduse 28 sõnastusest, et need regulatiivsed meetmed on üks teguritest, mitte ainus tegur, miks kahe eri hinna kohaldamise süsteeme väidetavalt kasutati, ning teiseks puudutab see vastuolu kaalutlusi, mis ületavad 1999. aasta kaebuse ulatuse ja mis igal juhul ei saa tõendada käesolevas asjas vaidlustatud tegevuse püsivat mõju.
Arvestades eeltoodut ei ole põhjendatud hageja argument, et GSK tegevusel on jätkuvalt konkurentsivastane mõju, kuna ta ei ole tõendanud põhjuslikku seost GSK poolt 1998. aastal lühikest aega kohaldatud süsteemi ja väidetava „konkurentsivastase mõju“ vahel, mis väidetavalt tuleneb muude ravimitootjate praegusest praktikast.
Seetõttu tuleb järeldada, et ei ole tõendatud, et komisjon oleks teinud ilmse hindamisvea, leides, et lepingul ei olnud püsivat mõju Hispaania turule.
Teise väite neljas osa, mis puudutab komisjoni ilmselgelt väära hinnangut, et 1999. aasta kaebuse esemeks oleva asja lahendamiseks saab õiguslikult põhjendatult pöörduda riigisiseste asutuste poole
Erinevalt komisjonist on hageja seisukohal, et 1999. aasta kaebuse esemeks oleva juhtumi menetlemiseks ei ole tõhus pöörduda mõne riigisisese asutuse poole, kuna need ei ole heas positsioonis seda laadi juhtumeid menetlema. Hageja leiab, et komisjon on üldreeglina paremas positsioonis kui riigisisesed asutused. Esiteks on tema käsutuses toimikusse esitatud asjasse puutuvad materjalid. Teiseks kahjustab paralleelkaubandus oma erilise laadi tõttu juba oma määratluselt mitut liikmesriiki. Kolmandaks on vaieldamatu, et Hispaania asutustel ja kohtutel puuduvad vahendid, teadmised ja kogemused, mis on vajalikud keeruliste majanduslike andmete saamiseks ja analüüsimiseks, mis on aga ELTL artikli 101 lõike 3 analüüsimisel möödapääsmatu. Neljandaks märgib hageja, et komisjon on teinud ilmse tõlgendamisvea määruse nr 1/2003 artiklite 5 ja 10 tõlgendamisel, kinnitades, et Hispaania konkurentsiasutus võib „õiguspäraselt teha GSK juhtumis otsuse ELTL artikli 101 lõike 3 kohta“. Hageja hinnangul ei saa määruse nr 1/2003 artikli 5 kohaselt riigisisesed asutused võtta vastu üksikotsuseid, mis kinnitavad, et ELTL artikli 101 lõike 3 tingimused on täidetud, ja määruse nr 1/2003 artikli 10 kohaselt saab ainult komisjon oma otsusega tuvastada, et ELTL artikli 101 lõikes 3 sätestatud neli tingimust on kohaldatavad. Viiendaks oli komisjon ka paremas positsioonis, et uurida ja vastu võtta otsust ELTL artikli 101 lõike 3 kohta, et tagada esiteks haldustõhusus – arvestades, et komisjon oli juba selle juhtumiga seoses palju jõupingutusi teinud – ja teiseks õiguskindlus konkurentsiasutuste suhtes, kelle praktikas tulevikus sarnaseid asju esineb.
Esiteks tuleb meenutada, et vastavalt määruse nr 1/2003 artiklitele 4 ja 5 on komisjon ja liikmesriikide konkurentsiasutused paralleelselt pädevad kohaldama ELTL artikleid 101 ja 102 ning et selle määruse ülesehitus põhineb nendevahelisel tihedal koostööl (16. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Vivendi vs. komisjon,
T‑432/10
, ei avaldata,
EU:T:2013:538
, punkt
). Seega võib komisjon oma hinnangus ka arvesse võtta riigisiseste asutuste võetud meetmeid (vt 3. juuli 2007. aasta kohtuotsus Au Lys de France vs. komisjon,
T‑458/04
, ei avaldata,
EU:T:2007:195
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Nimelt on komisjonil õigus kaebus tagasi lükata põhjusel, et kaebuse esitaja võib oma õiguste kaitseks esitada kaebusi riigisisestele asutustele või kohtutele (vt selle kohta 18. septembri 1992. aasta kohtuotsus Automec vs. komisjon,
T‑24/90
,
EU:T:1992:97
, punktid
–
; 24. jaanuari 1995. aasta kohtuotsus Tremblay jt vs. komisjon,
T‑5/93
,
EU:T:1995:12
, punktid
–
, ning 9. jaanuari 1996. aasta kohtuotsus Koelman vs. komisjon,
T‑575/93
,
EU:T:1996:1
, punktid
ja
; vt ka kaebuste käsitlemise teatise punkti 44 esimene taane ja II peatükk). Kuid määrus nr 1/2003 ega komisjoni teatis koostöö kohta konkurentsiasutuste võrgustikus (
ELT 2004, C 101, lk 43
) ei näe ette komisjoni ja liikmesriikide konkurentsiasutuste vahelise pädevuse jaotuse normi ega kehtesta õigusi või anna ootusi ettevõtjale tema juhtumi menetlemise suhtes konkreetse konkurentsiasutuse poolt (13. juuli 2011. aasta kohtuotsus ThyssenKrupp Liften Ascenseurs vs. komisjon,
T‑144/07, T‑147/07–T‑150/07 ja T‑154/07
,
EU:T:2011:364
, punkt
, ning 17. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Si.mobil vs. komisjon,
T‑201/11
,
EU:T:2014:1096
, punktid
ja
).
Seega isegi kui eeldada, nagu väidab hageja, et komisjonil on eriti hea positsioon juhtumi läbivaatamiseks ja et riigisiseste asutuste positsioon on selleks halvem, ei ole kaebuse esitanud ettevõtjal nagu hageja mingit õigust nõuda, et komisjon nende juhtumit menetleks (vt selle kohta 17. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Si.mobil vs. komisjon,
T‑201/11
,
EU:T:2014:1096
, punkt
, ja 30. septembri 2016. aasta kohtuotsus Trajektna luka Split vs. komisjon,
T‑70/15
,
EU:T:2016:592
, punkt
(ei avaldata)).
Teisena tuleb meenutada, et määruse nr 1/2003 põhjendustest, eelkõige põhjendustest 1, 6, 8 ja 35 tuleneb, et liikmesriikide konkurentsiasutuste tiheda koostöö ELTL artiklite 101 ja 102 kohaldamisel ja neile asutustele pandud kohustuse kohaldada neid sätteid, kui liikmesriikidevahelist kaubandust võidakse mõjutada, eesmärk on nimelt tagada selle määrusega taotletavat tõhusust. Niisiis ei saa tõhususe nõue kaasa tuua komisjoni kohustust kontrollida määruse nr 1/2003 artikli 13 rakendamise raames, kas asjaomasel konkurentsiasutusel on institutsioonilised, rahalised ja tehnilised vahendid talle määrusega nr 1/2003 pandud ülesande täitmiseks, sest vastasel juhul seataks kahtluse alla selle sätte ulatus (17. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Si.mobil vs. komisjon,
T‑201/11
,
EU:T:2014:1096
, punktid
ja
).
Seetõttu ja arvestades määrusega nr 1/2003 kehtestatud komisjoni ja liikmesriikide konkurentsiasutuste vahelise koostöö süsteemi, tuleb asuda seisukohale, et komisjon võis ilma hindamisviga tegemata eeldada, et riigisisesed asutused olid suutelised tõhusalt kohaldama reegleid, norme ja poliitikat, mis moodustavad liidu õiguse korpuse (vt selle kohta 30. septembri 2016. aasta kohtuotsus Trajektna luka Split vs. komisjon,
T‑70/15
,
EU:T:2016:592
, punkt
), ning muu hulgas järeldama, et Hispaania riigisisesed asutused olid suutelised menetlema 1999. aasta kaebuse esemeks olevat juhtumit riigisisesel tasandil, hankides kõik vajalikud tõendid, kasutades muu hulgas määruse nr 1/2003 artiklites 12 ja 15 ette nähtud koostöömehhanisme. Lisaks ja igal juhul ei tõenda hageja poolt komisjonile esitatud tõendid, eelkõige need, mis käsitlevad majandusanalüüsi teostamiseks vajaliku kogemuse väidetavat puudumist või hädavajaliku teabe hankimise keerukust, piisavalt seda, et Hispaania konkurentsiasutustes esinevad süsteemsed puudused, mis neil seda ülesannet täita takistavad.
Sama moodi ei ole tõendatud, et Hispaania kohtud ei ole suutelised kontrollima Hispaania konkurentsiasutuse otsuste õiguspärasust. Nagu komisjon õigesti täheldab, ei saa ükski Hispaanias kahe eri hinna väidetava kohaldamise asjas pooleli olev menetlus, millele hageja viitab, tõendada Hispaania kohtute väidetavat suutmatust kohaldada nõuetekohaselt ELTL artikli 101 lõiget 3. Esiteks ei käsitle ükski nendest menetlustest lepingut ja teiseks, mis puudutab teiste ettevõtjate väidetava käitumisega seotud menetlusi, siis ei ilmne hageja esitatud tõenditest, et riigisisesed kohtud oleksid kohtuasjas T‑168/01 ning kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P tehtud otsuseid vääralt tõlgendanud. Näiteks võib tuua Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) 3. detsembri 2014. aasta otsuse kohtuasjas nr 4792/2011, Pharma vs. Pfizer SLU, milles viidatakse ka eespool nimetatud otsustele kohtuasjas T‑168/01 ning kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P, kuigi see käsitleb peamiselt ELTL artikli 101 lõike 1 tõlgendamist, ja see tõendab, et sel kohtul on kõik vajalikud vahendid nendest otsustest tuleneva kohtupraktikaga kooskõlas oleva analüüsi teostamiseks vajaduse korral ka ELTL artikli 101 lõike 3 seisukohast.
Kolmandaks on oluline täheldada, et kuigi vaidlusalune tegevus mõjutab mitut liikmesriiki hõlmavat territooriumi, ei saa paralleelkaubanduse eripärase laadi tõttu see asjaolu olla iseenesest piisav, et järeldada, et 1999. aasta kaebuse menetlemiseks esines piisav liidu huvi. Vastasel juhul oleks komisjon kohustatud läbi vaatama kõik kaebused mitut liikmesriiki hõlmava väidetava rikkumise kohta, olenemata hinnangust muude liidu huvi hindamise kriteeriumide alusel ja kas kaebus on põhjendatud või mitte (vt selle kohta 12. septembri 2007. aasta kohtuotsus UFEX jt vs. komisjon,
T‑60/05
,
EU:T:2007:269
, punkt
, ning 13. septembri 2012. aasta kohtuotsus Protégé International vs. komisjon,
T‑119/09
, ei avaldata,
EU:T:2012:421
, punkt
). Sellest tuleneb, et asjasse puutuva tegevuse piiriülene ulatus ei ole iseenesest piisav alus liidu huvi tekkimiseks.
Neljandaks, mis puudutab määruse nr 1/2003 artikli 5 kohaldamist, siis nähtub selgelt selle artikli sõnastusest, et „[l]iikmesriikide konkurentsiasutustel on [ELTL artiklite 101 ja 102] kohaldamise õigus üksikjuhtudel“ ja et „[s]el eesmärgil võivad nad omal algatusel või kaebuse põhjal teha järgmised otsused: […] nõuda rikkumise lõpetamist, […] kehtestada ajutisi meetmeid, […] kiita heaks kohustusi, [ja] kehtestada trahve, karistusmakseid või muid siseriiklikus õiguses sätestatud sanktsioone“. Vastavalt määruse nr 1/2003 artikli 5 teisele lõigule võivad liikmesriikide konkurentsiasutused „ka otsustada, et neil ei ole põhjust meetmeid võtta“. Samuti tuleb meenutada, et määrus nr 1/2003 lõpetas määruses nr 17 ette nähtud tsentraliseeritud korra, mis põhines sekkumatustõendi või üksikerandi taotlemise kaudu toimival teatamisel, asendades selle õigusnormist tuleneva erandi süsteemiga, andes liikmesriikide konkurentsiasutustele ja kohtutele pädevuse kohaldada mitte ainult ELTL artikli 101 lõiget 1 ja artiklit 102, vaid ka ELTL artikli 101 lõiget 3 (vt määruse nr 1/2003 põhjendused 3 ja 4). Seetõttu erinevalt sellest, mida väidab hageja, võivad Hispaania konkurentsiasutused selgelt hinnata, kas ELTL artikli 101 lõikes 3 kehtestatud tingimused on täidetud.
Seda järeldust ei saa seada kahtluse alla hageja argumendiga, et määruse nr 1/2003 artikli 10 alusel ja vastavalt 3. mai 2011. aasta kohtuotsusele Tele2 Polska (
C‑375/09
,
EU:C:2011:270
) on ainult komisjonil õigus oma otsusega tuvastada, et ELTL artikli 101 lõikes 3 ette nähtud neli tingimust on asjas kohaldatavad.
Kõigepealt tuleb märkida, et määruse nr 1/2003 artikkel 10 näeb tõesti ette, et komisjon „võib […] teha otsuse, et [ELTL artiklit 101] ei kohaldata teatava kokkuleppe […] suhtes kas seetõttu, et [ELTL artiklit 101 lõike 1] tingimused ei ole täidetud, või seetõttu, et [ELTL artiklit 101 lõike 3] tingimused on täidetud“. Vastavalt sama artikli esimesele lausele võib komisjon niisuguse otsuse – millel ei ole mitte konstitutiivne, vaid üksnes deklaratiivne väärtus – teha ainult „omal algatusel“ ja „[k]ui see on [ELTL artiklite 101 ja 102] kohaldamise seisukohalt [liidu] üldistes huvides“ (vt ka määruse nr 1/2003 põhjendus 14). Arvestades, et vaidlustatud otsuses ei järeldata, et riigisisesed asutused võivad võtta vastu otsuse määruse nr 1/2003 artikli 10 alusel, tuleb ka see argument tagasi lükata.
Edasi, mis puudutab 3. mai 2011. aasta kohtuotsust Tele2 Polska (
C‑375/09
,
EU:C:2011:270
), siis on tõsi, et selle otsuse punktis 32 märkis Euroopa Kohus, et „liikmesriigi konkurentsiasutusel ei ole õigust teha otsust, milles ta järeldab, et ELTL artiklit 102 ei ole rikutud“. See kohtupraktika kohaldub analoogia alusel ka ELTL artikli 101 suhtes, kuna Euroopa Kohus otsustas, et „[n]iisugune „negatiivne“ sisuline otsus võib kahjustada ELTL artiklite 101 ja 102 ühetaolist kohaldamist“ (3. mai 2011. aasta kohtuotsus Tele2 Polska,
C‑375/09
,
EU:C:2011:270
, punkt
; vt selle koht ka 21. jaanuari 2015. aasta kohtuotsus easyJet Airline vs. komisjon,
T‑355/13
,
EU:T:2015:36
, punkt
).
Kuid seda, et riigisisene asutus ei saa võtta vastu otsust, et ELTL artikli 101 rikkumist ei ole toime pandud, ei saa võrdsustada riigisisese konkurentsiasutuse pädevuse puudumisega kohaldada ELTL artikli 101 lõiget 3. Täpsemalt, määruse nr 1/2003 artikli 5 teine lõik näeb ette, et riigisisene konkurentsiasutus võib juhul, kui tema valduses oleva teabe põhjal ei ole ELTL artiklis 101 ette nähtud keelamise tingimused täidetud, otsustada, et tal ei ole põhjust meetmeid võtta. Seetõttu on riigisisesel konkurentsiasutusel õigus hinnata, kas ELTL artikli 101 lõikes 3 ette nähtud tingimused on täidetud ja kui nad seda on, otsustada, et sekkumine ei ole vajalik.
Veel on oluline toonitada, et hindamisel, kas juhtumit saab õiguspäraselt menetleda riigisisene asutus, ei ole oluline mitte tulemus, milleni see asutus kaebuse läbivaatamisel jõuab, vaid et on olemas võimalus, et see asutus kaebuse läbi vaatab (vt analoogia alusel 21. jaanuari 2015. aasta kohtuotsus easyJet Airline vs. komisjon,
T‑355/13
,
EU:T:2015:36
, punkt
), mis käesolevas asjas vaieldamatult olemas on.
Viiendaks ja viimasena tuleb seoses hageja argumendiga, et komisjon oli kohustatud uurimist jätkama ka seetõttu, et ta oli võtnud Hispaania konkurentsiasutuselt pädevuse juhtumi menetlemist jätkata, märkida esiteks, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale ei tulene määrusest nr 1/2003, et kui komisjon algatab menetluse, siis kaotab liikmesriigi konkurentsiasutus jäädavalt ja lõplikult oma pädevuse kohaldada riigisiseseid konkurentsinorme. Liikmesriigi konkurentsiasutuste pädevus taastub niipea, kui komisjoni algatatud menetlus on lõpetatud (14. veebruari 2012. aasta kohtuotsus Toshiba Corporation jt,
C‑17/10
,
EU:C:2012:72
, punktid
–
). Teiseks ja igal juhul tuleneb määruse nr 1/2003 põhjendusest 18, et konkurentsiasutuse poolt juhtumi käsitlemise võimalik peatamine või lõpetamine põhjusel, et sellega tegeleb või tegeles muu asutus, „ei tohiks takistada komisjonil kasutada talle Euroopa Kohtu praktika kohaselt kuuluvat õigust lükata kaebus tagasi [liidu] huvi puudumise tõttu, isegi kui ükski teine konkurentsiasutus ei ole teatanud oma kavatsusest juhtumit käsitleda“.
Arvestades eeltoodut tuleb järeldada, et ei ole tõendatud, et komisjon on teinud ilmse hindamisvea, märkides, et juhtumit võivad menetleda riigisisesed asutused. Seega tuleb teise väite see osa lugeda vastuvõetamatuks.
Kõigest eeltoodust tuleneb, et teine väide tuleb tervikuna põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kolmas väide, mis käsitleb uurimata jätmist ja ebapiisavat põhjendust seoses osade faktiliste ja õiguslike asjaoludega, mille hageja esitas komisjonile pärast kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P otsuse väljakuulutamist
Hageja on seisukohal, et komisjon ei ole analüüsinud kõiki õiguslikke ja faktilisi asjaolusid, mille hageja talle pärast kohtuasjas T‑168/01 ning kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P otsuste väljakuulutamist edastas, nimelt neid, millele viidatakse 4. märtsil 2010 ja 8. oktoobril 2011 tema esitatud memorandumites ning et vaidlustatud otsuse põhjendused ei sisalda mingit komisjoni analüüsi nende tõendite kohta.
Esiteks, mis puudutab komisjoni poolt uurimata jätmist, siis tuleneb kohtupraktikast, et juhtumi uurimiseks liidu huvi hindamiseks tuleb komisjonil võtta arvesse kõiki asjasse puutuvaid õiguslikke ja faktilisi asjaolusid, et otsustada, mida kaebusega teha. Eriti tähelepanelikult on ta kohustatud uurima kõiki faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, mille on talle esitanud kaebaja (vt punkt 76 eespool).
Käesolevas asjas tuleb täheldada, et vaidlustatud otsuse kohaselt järgis komisjon määruse nr 773/2004 artiklis 7 ette nähtud menetlust. Nii tegi komisjon 6. juuni 2013. aasta kirjas hagejale teatavaks oma analüüsi 1999. aasta kaebuse kohta ja võimaldas tal esitada oma argumendid. Hageja esitaski 18. juulil 2013 seisukohad, mida komisjon vaidlustatud otsuses arvesse võttis. Mis puudutab hageja poolt 4. märtsil 2010 ja 8. oktoobril 2011 esitatud memorandumeid, mis on käesoleva väite esemeks, siis nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest 11, et komisjon oli neid „hoolega uurinud“. Selle kohta olgu mainitud, et nendest kahest memorandumist esimene käsitles analüüsi GSK kahe eri hinna kohaldamise süsteemi kohta pärast otsust kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P, järeldades põhiliselt, et lepingule ei saa ELTL artikli 101 lõike 3 alusel erandit anda, ja teine käsitles komisjoni kiire tegutsemise vajadust ning pakkus välja erinevaid võimalikke toimimisviise. Kuigi vaidlustatud otsuse põhjal ei saa kinnitada, et komisjon neid memorandumeid tõesti analüüsis, tuleneb nende sisust, et neis ei käsitletud küsimusi, mida ei tõstatatud haldusmenetluses, sealhulgas menetluses, mis toimus pärast kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P otsuse tegemist. Seetõttu ei olnud põhjendatult hädavajalik vaidlustatud otsuses nende arvesse võtmine selge viitega nende sisule. Seega tuleb tagasi lükata argument, et neid memorandumeid arvesse ei võetud.
Teiseks tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast põhjenduse puudumise küsimuses, et akti põhjendused peavad vastama selle akti olemusele ning nendest peab selgelt ja üheselt nähtuma akti vastu võtnud institutsiooni arutluskäik, mis võimaldab asjaomastel isikutel võetud meetme põhjuseid mõista ja pädeval kohtul kontrolli teostada (vt 29. septembri 2011. aasta kohtuotsus Elf Aquitaine vs. komisjon,
C‑521/09 P
,
EU:C:2011:620
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Kaebuse edasisest uurimisest keeldumise korral on komisjonil põhjendamiskohustus. Kuna põhjendus peab olema piisavalt täpne ja üksikasjalik, et Üldkohus saaks teostada tegelikku kontrolli komisjoni kaalutlusõiguse üle oma prioriteetide määratlemisel (21. jaanuari 2015. aasta kohtuotsus easyJet Airline vs. komisjon,
T‑355/13
,
EU:T:2015:36
, punkt
), on see institutsioon kohustatud esile tooma faktilised asjaolud, millest sõltub otsuse põhjendatus ja õiguslikud kaalutlused, mis viisid ta selle otsuse vastuvõtmiseni (vt 9. märtsi 2012. aasta kohtuotsus Comité de défense de la viticulture charentaise vs. komisjon,
T‑192/07
, ei avaldata,
EU:T:2012:116
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Viimaks ei ole komisjon kohustatud võtma seisukohta kõikide argumentide suhtes, mille huvitatud isikud oma nõude põhjendamiseks on esitanud. Piisab, kui ta esitab otsuse ülesehituses olulise tähtsusega asjaolud ja õiguslikud kaalutlused (17. jaanuari 1984. aasta kohtuotsus VBVB ja VBBB vs. komisjon,
43/82 ja 63/82
,
EU:C:1984:9
, punkt
; vt selle koht ka 12. juuli 2007. aasta kohtuotsus AEPI vs. komisjon,
T‑229/05
, ei avaldata,
EU:T:2007:224
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas tuleb asuda seisukohale, et mis puudutab komisjoni põhjendamiskohustuse väidetavat rikkumist, siis kuigi ta ei vastanud kõigile hageja argumentidele, mis olid esitatud eespool punktis 142 viidatud kahes memorandumis, esitas ta siiski oma otsuse selge põhjenduskäigu, eelkõige kolm kriteeriumi vaidlustatud otsuse põhjenduses 23, mille alusel ta järeldas, et puudub liidu huvi, võimaldades nii hagejal mõista põhjuseid, miks tema kaebus tagasi lükati. Nagu märgitud eespool punktis 141, ei ole komisjon kohustatud sõnaselgelt võtma seisukohta kõigi argumentide suhtes, mille huvitatud isikud oma nõude põhjendamiseks on esitanud. Piisab, kui ta esitab oma otsuse ülesehituses olulise tähtsusega asjaolud ja õiguslikud kaalutlused.
Seega tuleneb nendest kaalutlustest, et komisjon on täitnud oma uurimiskohustust ja põhjendamiskohustust, tuues selgelt ja üheselt esile faktilised asjaolud ja õiguslikud kaalutlused, mille alusel ta 1999. aasta kaebuse tagasi lükkas. Arvestades, et need täpsustused võimaldavad Üldkohtul teostada tegelikku kontrolli komisjoni kaalutlusõiguse üle vaidlustatud otsuse vastuvõtmisel, tuleb järeldada, et vaidlustatud otsus on selles suhtes piisavalt põhjendatud, kuigi komisjon ei ole võtnud seisukohta argumentide suhtes, mis olid esitatud hageja 4. märtsi 2010 ja 8. oktoobri 2011 memorandumites.
Kolmas väide tuleb seega põhjendamatuna tagasi lükata ning hagi tervikuna rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Vastavalt Üldkohtu kodukorra artikli 134 lõikele 1 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kodukorra artikli 135 lõikes 1 on siiski ette nähtud, et kui õiglus seda nõuab, võib Üldkohus otsustada, et kaotanud pool kannab lisaks enda kohtukuludele vaid osa vastaspoole kohtukuludest või ei mõista temalt üldse kohtukulusid välja.
Käesolevas asjas hageja nõudeid ei rahuldatud. Kuid hagi läbivaatamisel selgus, et komisjon on esiteks vaidlustatud otsuse põhjendustes 9 ja 46 andnud 2001. aasta otsusele väära hinnangu (vt punktid 62 ja 63 eespool) ja teiseks kasutas ta vaidlustatud otsuse põhjenduses 18 suhteliselt ebaselget sõnastust uurimise kohta, mida ta 1999. aasta kaebuse alusel läbi pidi viima (vt punkt 64 eespool).
Neid asjaolusid arvestades otsustab Üldkohus õigluse kaalutlusel, et kõik pooled, sealhulgas menetlusse astujad, kannavad ise oma kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (neljas koda)
otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Jätta kõigi poolte kohtukulud nende endi kanda.

Kanninen
Iliopoulos
Calvo-Sotelo Ibáñez-Martín
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 26. septembril 2018 Luxembourgis.
Allkirjad
Sisukord

Vaidluse taust

Algne haldusmenetlus

Menetlus Üldkohtus ja Euroopa Kohtus

Menetlus komisjonis pärast otsust kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P

Vaidlustatud otsus

Menetlus ja poolte nõuded

Õiguslik käsitlus

Esimene väide, mille kohaselt on tehtud ilmne hindamisviga ELTL artiklite 266, 101 ja 105 ning määruse nr 1/2003 artikli 7 kohaldamisel seoses kohtuasjas T‑168/01 ning kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P tehtud otsuste tõlgendamisega ning rikutud põhjendamiskohustust ja õigust olla ära kuulatud

Esimese väite tulemuslikkus

Esimese väite põhjendatus

– Esimese väite esimene osa, mille kohaselt on rikutud ELTL artiklit 266

– Esimese väite teine osa, mille kohaselt on rikutud ELTL artikleid 101 ja 105 koosmõjus määruse nr 1/2003 artikliga 7

– Esimese väite kolmas osa, mis käsitleb ebapiisavat põhjendust ja õiguse olla ärakuulatud rikkumist

Teine väide, mille kohaselt on tehtud ilmne hindamisviga ELTL artiklite 101 ja 105 kohaldamisel, esitatud ELTL artiklit 296 rikkudes puudulik põhjendus liidu huvi esinemise hindamisel ning rikutud hageja õigust olla ära kuulatud

Teise väite esimene osa, mille kohaselt liidu huvi esineb juba seetõttu, et tehtud on otsused kohtuasjas T‑168/01 ning kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P

Teise väite teine osa, mis puudutab komisjoni ilmselgelt väära hinnangut ja põhjendamiskohustuse rikkumist seoses sellega, et komisjon kasutas liidu huvi esinemise hindamisel ühe kriteeriumina GSK asjasse puutuva tegevuse lõpetamist 1998. aastal

Teise väite kolmas osa, mis puudutab komisjoni ilmselgelt väära hinnangut, et lepingul ei olnud mingit püsivat mõju Hispaania turule

Teise väite neljas osa, mis puudutab komisjoni ilmselgelt väära hinnangut, et 1999. aasta kaebuse esemeks oleva asja lahendamiseks saab õiguslikult põhjendatult pöörduda riigisiseste asutuste poole

Kolmas väide, mis käsitleb uurimata jätmist ja ebapiisavat põhjendust seoses osade faktiliste ja õiguslike asjaoludega, mille hageja esitas komisjonile pärast kohtuasjades C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P otsuse väljakuulutamist

Kohtukulud
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.