CELEX: 62020CJ0604
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Tiesu iestāžu sadarbība civillietās
Regula (ES) Nr. 1215/2012
6. pants
Atbildētājs, kura domicils nav kādā dalībvalstī
17. pants
Jurisdikcija patērētāju līgumu jomā
Jēdziens “profesionālā darbība”
21. pants
Jurisdikcija atsevišķu darba līgumu jomā
Jēdziens “darba devējs”
Pakļautības saikne
Regula (EK) N. 593/2008
Piemērojamie tiesību akti
6. pants
Atsevišķs darba līgums
Garantijas vienošanās, kas noslēgta starp darba ņēmēju un trešo sabiedrību un kas nodrošina darba devēja saistību attiecībā pret šo darba ņēmēju izpildi

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (
OV 2012, L 351, 1. lpp.
) 6. panta 1. punktu, 17. panta 1. punktu, 21. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punktu un 21. panta 2. punktu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 593/2008 (2008. gada 17. jūnijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I) (
OV 2008, L 177, 6. lpp.
; turpmāk tekstā – “Romas I regula”), 6. panta 1. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
ROI Land Investments Ltd
(turpmāk tekstā – “
ROI Land
”) un FD par
ROI Land
– kura saskaņā ar garantijas vienošanos ir atbildīga attiecībā pret FD par saistību, kas izriet no darba līguma, ko FD noslēdzis ar
ROI Land
meitasuzņēmumu, izpildi – atteikumu segt no minētā līguma izrietošos prasījumus.
Atbilstošās tiesību normas
Regula Nr. 1215/2012
Regulas Nr. 1215/2012 4., 14., 15. un 18. apsvērumā ir noteikts:
“(4)
Dažas atšķirības starp valstu noteikumiem, kas reglamentē jurisdikciju un spriedumu atzīšanu, kavē pareizu iekšējā tirgus darbību. Būtiski ir noteikumi, lai vienādotu jurisdikcijas kolīziju normas civillietās un komerclietās un lai nodrošinātu ātru un vienkāršu dalībvalstī pieņemto spriedumu atzīšanu un izpildi.
[..]
(14)
Uz atbildētāju, kura domicils nav kādā dalībvalstī, būtu jāattiecas valsts noteikumiem par jurisdikciju, ko piemēro tās dalībvalsts teritorijā, kuras tiesā ir celta prasība.
Tomēr, lai nodrošinātu patērētāju un darba ņēmēju aizsardzību, aizsargātu dalībvalstu tiesu jurisdikciju situācijās, kurās tām ir izņēmuma jurisdikcija, un lai garantētu pušu autonomiju, atsevišķi šīs regulas jurisdikcijas noteikumi būtu jāpiemēro neatkarīgi no atbildētāja domicila.
(15)
Jurisdikcijas noteikumiem vajadzētu būt ļoti paredzamiem, un tiem būtu jābalstās uz principu, ka jurisdikcijas pamatā ir atbildētāja domicils. Jurisdikcijai vienmēr vajadzētu būt pieejamai ar šādu pamatojumu, izņemot dažās skaidri noteiktās situācijās, kurās strīda priekšmets vai pušu autonomija garantē citu sasaistes faktoru. Juridiskas personas domicils jānosaka autonomi, lai kopējos noteikumus padarītu pārskatāmākus un novērstu jurisdikcijas kolīzijas.
[..]
(18)
Saistībā ar apdrošināšanu, patērētāju līgumiem un nodarbinātību vājākajai pusei vajadzētu būt aizsargātai ar jurisdikcijas normām, kas ir labvēlīgākas tās interesēm, nekā to paredz vispārējās normas.
Šīs regulas 4. pantā ir noteikts:
“1.   Saskaņā ar šo regulu personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, var iesūdzēt minētās dalībvalsts tiesā neatkarīgi no viņu pilsonības.
2.   Uz personām, kas nav tās dalībvalsts pilsoņi, kurā ir to domicils, attiecas jurisdikcijas noteikumi, ko piemēro minētās dalībvalsts pilsoņiem.”
Minētās regulas 6. pantā ir noteikts:
“1.   Ja atbildētāja domicils nav kādā dalībvalstī, tad katras dalībvalsts tiesu jurisdikciju, ievērojot 18. panta 1. punktu, 21. panta 2. punktu, 24. un 25. pantu, nosaka minētās dalībvalsts tiesību akti.
2.   Pret šādu atbildētāju visas personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, neatkarīgi no viņu pilsonības var minētajā dalībvalstī – tāpat kā minētās dalībvalsts pilsoņi – izmantot tajā spēkā esošos jurisdikcijas noteikumus [..].”
Šīs pašas regulas II nodaļas 4. iedaļas “Jurisdikcija attiecībā uz patērētāju līgumiem” 17. panta 1. punkta c) apakšpunktā ir noteikts:
“Lietās saistībā ar līgumiem, ko persona – patērētājs – noslēgusi ar mērķi, kas var būt uzskatāms par nesaistītu ar viņas arodu vai profesiju, jurisdikciju nosaka šajā iedaļā, neskarot 6. pantu un 7. panta 5. punktu, ja:
[..]
c)
[..] līgums ir noslēgts ar personu, kas veic komercdarbību vai profesionālo darbību patērētāja domicila dalībvalstī vai jebkādā citā veidā vērš šādas darbības uz minēto dalībvalsti vai vairākām dalībvalstīm, tostarp uz minēto dalībvalsti, un līgums ietilpst šādu darbību jomā.”
Regulas Nr. 1215/2012 šīs pašas 4. iedaļas 18. panta 1. punktā ir noteikts:
“Patērētājs var celt prasību pret otru līgumslēdzēju pusi vai nu tās dalībvalsts tiesās, kurā ir minētās puses domicils, vai arī, neatkarīgi no otras līgumslēdzējas puses domicila vietas, patērētāja domicila vietas tiesās.”
Šīs regulas II nodaļas 5. iedaļā “Jurisdikcija attiecībā uz atsevišķiem darba līgumiem” ir ietverts tostarp 20. un 21. pants. Minētais 20. pants ir formulēts šādi:
“1.   Lietās, kas attiecas uz atsevišķiem darba līgumiem, jurisdikciju nosaka saskaņā ar šo iedaļu, neskarot 6. pantu, 7. panta 5. punktu un, ja prasība ir celta pret darba devēju, – 8. panta 1. punktu.
2.   Ja darbinieks noslēdz atsevišķu darba līgumu ar darba devēju, kura domicils nav dalībvalstī, bet kuram ir filiāle, aģentūra vai cita struktūra vienā no dalībvalstīm, tad strīdos, kas izriet no filiāles, aģentūras vai struktūras darbības, uzskata, ka minētā darba devēja domicils ir minētajā dalībvalstī.”
Minētās regulas 21. pants ir formulēts šādi:
“1.   Darba devēju, kura domicils ir kādā dalībvalstī, var iesūdzēt:
[..]
b)
citā dalībvalstī:
i)
tiesās tajā vietā, kur vai no kurienes darbinieks pastāvīgi veic darbu, vai tiesās tajā vietā, kur viņš to veicis pēdējoreiz;
ii)
ja darbinieks pastāvīgi neveic vai neveica darbu vienā noteiktā valstī – tiesās tajā vietā, kur atrodas vai atradās uzņēmums, kas pieņēma darbinieku.
2.   Darba devēju, kuram kādā dalībvalstī nav domicila, var iesūdzēt dalībvalsts tiesā saskaņā ar 1. punkta b) apakšpunktu.”
Šīs pašas regulas 63. panta 1. punktā ir precizēts:
“Šajā regulā uzņēmējsabiedrības vai citas juridiskās personas, vai fizisku un juridisku personu apvienības domicils ir vietā, kur ir tās:
a)
statūtos noteiktā atrašanās vieta;
b)
galvenais birojs; vai
c)
galvenā darbības vieta.
Regulas Nr. 1215/2012 80. pantā ir paredzēts:
“Ar šo regulu atceļ [Padomes] Regulu (EK) Nr. 44/2001 [(2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (
OV 2001, L 12, 1. lpp.
)]. Atsauces uz atcelto regulu uzskata par atsaucēm uz šo regulu un tās lasa saskaņā ar atbilstības tabulu III pielikumā.”
Romas I regula
Romas I regulas 7. apsvērumā ir noteikts:
“Šīs regulas materiāltiesiskajai darbības jomai un noteikumiem vajadzētu būt saderīgiem ar [Regulu Nr. 44/2001] un Padomes Regulu (EK) Nr. 864/2007 (2007. gada 11. jūlijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (Roma II) [(
OV 2007, L 199, 40. lpp.
].”
Šīs regulas 6. panta “Patērētāju līgumi” 1. punktā ir noteikts:
“Neskarot 5. un 7. pantu, līgumu, ko fiziska persona mērķiem, kurus var uzskatīt par nesaistītiem ar viņas arodu vai profesiju, (“patērētājs”) noslēgusi ar citu personu, kas darbojas, īstenojot savu arodu vai profesiju, (“uzņēmējs”) reglamentē tās valsts tiesību akti, kurā ir patērētāja pastāvīgā mītnesvieta, ja uzņēmējs:
a)
savu komercdarbību vai profesionālo darbību veic valstī, kurā ir patērētāja pastāvīgā mītnesvieta; vai
b)
kā citādi vērš šādu darbību uz minēto valsti vai vairākām valstīm, tostarp minēto valsti,
un ja līgums attiecas uz šādu darbību jomu.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
ROI Land
– sabiedrība, kuras domicils ir Kanādā, darbojas nekustamā īpašuma nozarē.
FD, kura domicils ir Vācijā, kopš 2015. gada septembra strādāja
ROI Land
kā “
Deputy vice president Investors relations
” (viceprezidenta vietnieks attiecību ar investoriem jautājumos). Tā kā FD un
ROI Land
nolēma “pārnest” savas līgumattiecības uz Šveices sabiedrību, kas vēl bija jāizveido, tie 2015. gada novembrī vienojās ar atpakaļejošu spēku izbeigt starp tiem noslēgto darba līgumu.
2016. gada 14. janvārī sabiedrība
R Swiss AG
tika izveidota saskaņā ar Šveices tiesībām.
ROI Land
ir šīs jaunās vienības mātesuzņēmums.
2016. gada 12. februārī FD ar
R Swiss
noslēdza rakstveida darba līgumu (turpmāk tekstā – “attiecīgais darba līgums”) par FD pieņemšanu darbā direktora amatā un paredzot viņam izmaksāt prēmiju par stāšanos amatā 170000 ASV dolāri (USD) (aptuveni 153000 EUR), kā arī, papildus citiem pabalstiem, ikmēneša darba algu 42500 USD (aptuveni 38000 EUR). Tāpat ar
ROI Land
tika noslēgts aizdevuma līgums (
loan agreement
) ar atpakaļejošu datumu no 2015. gada 1. oktobra un kura priekšmets bija aizdevuma piešķiršana FD 170000 USD apmērā (aptuveni 153000 EUR). Šī līguma priekšmets bija pārveidot atlīdzību, kas FD saskaņā ar darba līgumu maksājama par četriem mēnešiem, par aizdevumu, kas jāatmaksā
ROI Land
, paredzot, ka
R Swiss
atbilstoši Šveices nodokļu tiesībām izmaksā FD summu kā prēmiju par stāšanos amatā.
Tajā pašā dienā FD un
ROI Land
parakstīja līgumu, saskaņā ar kuru
ROI Land
bija tieši atbildīga par saistību, kas izriet no darba līguma ar
R Swiss
, izpildi attiecībā pret FD (turpmāk tekstā – “garantijas vienošanās”). Šī vienošanās ietver šādus noteikumus:
“1. pants
[
ROI Land
] darbībai Eiropā ir nodibinājusi meitasuzņēmumu – [
R Swiss
]. Šā uzņēmuma galvenais vadītājs ir direktors. Ņemot vērā minēto, sabiedrība [
ROI Land
] paziņo:
2. pants
[
ROI Land
] ir pilnībā atbildīga par saistību izpildi attiecībā uz [
R Swiss
] līgumiem, pamatojoties uz tās direktora sadarbību ar [
R Swiss
].”
2016. gada 11. jūlijā
R Swiss
atlaida FD no darba. FD apstrīdēja atlaišanu no darba
Arbeitsgericht Stuttgart
(Štutgartes Darba lietu tiesa, Vācija), kuras jurisdikcijā atradās vieta, kurā FD parasti pildīja savus darba pienākumus, proti, Štutgarte (Vācija). Šī tiesa ar 2016. gada 2. novembra spriedumu, kas ir kļuvis galīgs, konstatēja minētās atlaišanas spēkā neesamību. Turklāt tā piesprieda
R Swiss
samaksāt FD summu 255000 USD (aptuveni 230000 EUR) kā prēmiju par stāšanos amatā, kā arī summu 212500 USD (aptuveni 191000 EUR) kā darba samaksu par laikposmu no 2016. gada aprīļa līdz augustam.
R Swiss
šo spriedumu neizpildīja. 2017. gada marta sākumā attiecībā uz
R Swiss
tika uzsākta bankrota procedūra saskaņā ar Šveices tiesībām, bet tā tika apturēta aktīvu neesamības dēļ.
FD
cēla vēl vienu prasību Vācijas tiesā, kuru viņš uzskatīja par kompetentu vismaz tādēļ, ka tai ir īpašā jurisdikcija patērētāju līgumos. Šīs prasības mērķis it īpaši ir piespriest
ROI Land
samaksāt summas, kas
R Swiss
bija jāmaksā
FD
saskaņā ar
Arbeitsgericht Stuttgart
(Štutgartes Darba lietu tiesa) 2016. gada 2. novembra spriedumu, kā arī samaksāt summu 595000 USD (aptuveni 536000 EUR) kā ikmēneša darba samaksu, kas
R Swiss
būtu bijis jāsamaksā prasītājam par laikposmu no 2016. gada septembra līdz 2017. gada novembrim. Prasības pamatošanai FD atsaucās uz garantijas vienošanos.
Arbeitsgericht Stuttgart
(Štutgartes Darba lietu tiesa) noraidīja šo prasību kā nepieņemamu, pamatojoties uz to, ka tai nav starptautiskās jurisdikcijas izskatīt šo lietu. Pēc FD iesniegtās apelācijas sūdzības
Landesarbeitsgericht
Baden-Württemberg
(Federālās zemes Darba lietu tiesa Bādenē-Virtembergā, Vācija) grozīja
Arbeitsgericht Stuttgar
t (Štutgartes Darba lietu tiesa) spriedumu un apmierināja prasību, šajā gadījumā apstiprinot Vācijas tiesu jurisdikciju.
ROI Land
iesniedza revīzijas sūdzību iesniedzējtiesā
Bundesarbeitsgericht
(Federālā darba lietu tiesa, Vācija). Šī tiesa vēlas noskaidrot, vai Vācijas tiesām ir jurisdikcija lemt par FD prasību un, ja tas tā ir, kādi tiesību akti ir piemērojami tiesiskajām attiecībām starp pamatlietas pusēm.
Attiecībā uz šīm tiesiskajām attiecībām iesniedzējtiesa uzsver, ka garantijas vienošanās ir vienpusēja apņemšanās, uz kuru FD varēja atsaukties, iepriekš nepierādot
R Swiss
saistību neizpildi, ka
ROI Land
nav pārņēmusi
R Swiss
– kā darba devēja, kas ir attiecīgā darba līguma puse, – tiesības un pienākumus un ka bez garantijas vienošanās starp FD un
R Swiss
nav ticis noslēgts neviens darba līgums.
Šādos apstākļos
Bundesarbeitsgericht
(Federālā darba lietu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Regulas Nr. 1215/2012] 6. panta 1. punkts, to skatot kopā ar 21. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punktu un 21. panta 2. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka darba ņēmējs juridisku personu – kura nav viņa darba devējs un kuras domicils [Regulas Nr. 1215/2012] 63. panta 1. punkta izpratnē neatrodas kādas dalībvalsts teritorijā, bet kura, pamatojoties uz garantijas vienošanos, ir tieši atbildīga par darba ņēmēja prasījumiem, kas izriet no atsevišķa darba līguma ar trešo personu, – var iesūdzēt tiesā tajā vietā, kur vai no kurienes darbinieks darba attiecībās ar trešo personu pastāvīgi veic darbu vai to ir veicis pēdējoreiz, ja bez garantijas vienošanās darba līgums ar trešo personu nebūtu ticis noslēgts?
2)
Vai Regulas Nr. 1215/2012 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka Regulas Nr. 1215/2012 21. panta 2. punktā ietvertā atruna liedz piemērot atbilstoši dalībvalsts tiesībām pastāvošu jurisdikcijas regulējumu, kas darba ņēmējam ļauj juridisku personu – kura tādos apstākļos, kādi ir raksturoti pirmajā jautājumā, ir tieši atbildīga par darba ņēmēja prasījumiem, kas izriet no atsevišķa darba līguma ar trešo personu, – kā darba devēja “tiesību pārņēmēju” iesūdzēt tiesā tajā vietā, kur viņš pastāvīgi veic darbu, ja saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 21. panta 2. punktu, to skatot kopā ar 1. punkta b) apakšpunkta i) punktu, šāda jurisdikcija nepastāv?
3)
Gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša un uz otro jautājumu – apstiprinoša:
a)
Vai Regulas Nr. 1215/2012 17. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka “aroda vai profesijas” jēdziens sevī ietver algotu nodarbinātību darba tiesiskajās attiecībās?
b)
Vai gadījumā, ja atbilde ir apstiprinoša, Regulas Nr. 1215/2012 17. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka garantijas vienošanās, uz kuras pamata juridiska persona ir tieši atbildīga par darba ņēmēja prasījumiem, kas izriet no atsevišķa darba līguma ar trešo personu, ir līgums, kuru darba ņēmējs ir noslēdzis ar mērķi, kas var būt uzskatāms par saistītu ar viņa arodu vai profesiju?
4)
Ja, atbildot uz iepriekš minētajiem jautājumiem, iesniedzējtiesai ir starptautiskā jurisdikcija izskatīt lietu:
a)
Vai [Romas I regulas] 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka “aroda vai profesijas” jēdziens sevī ietver algotu nodarbinātību darba tiesiskajās attiecībās?
b)
Vai gadījumā, ja atbilde ir apstiprinoša, [Romas I regulas] 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka garantijas vienošanās, uz kā pamata juridiska persona ir tieši atbildīga par darba ņēmēja prasījumiem, kuri izriet no atsevišķa darba līguma ar trešo personu, ir līgums, ko darba ņēmējs ir noslēdzis mērķiem, kurus var uzskatīt par saistītiem ar viņa arodu vai profesiju?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 1215/2012 21. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punkts un 21. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka darba ņēmējs var iesūdzēt tiesā vietā, kurā vai no kuras viņš parasti veic darbu vai to veicis pēdējoreiz, personu, kuras domicils ir vai nav dalībvalstī un ar kuru viņu nesaista formāls darba līgums, bet kura saskaņā ar garantijas vienošanos, no kā bija atkarīga darba līguma noslēgšana ar trešo personu, ir tieši atbildīga attiecībā pret minēto darba ņēmēju par šīs trešās personas saistību izpildi.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka attiecībā uz strīdiem, kas saistīti ar darba līgumiem, Regulas Nr. 1215/2012 II nodaļas 5. iedaļā, kurā ietilpst tās 21. pants, ir minēta virkne noteikumu, kuru mērķis – kā izriet no šīs regulas 18. apsvēruma – ir aizsargāt vājāko līgumslēdzēju pusi ar jurisdikcijas normām, kas ir labvēlīgākas šīs puses interesēm (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 21. jūnijs, Petronas Lubricants Italy,
C‑1/17
,
EU:C:2018:478
,
23.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Regulas Nr. 1215/2012 21. panta 2. punktā ir noteikts, ka darba devēju, kuram kādā dalībvalstī nav domicila, var iesūdzēt dalībvalsts tiesā saskaņā ar minētā panta 1. punkta b) apakšpunktu.
Šī paša panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punktā ir paredzēts, ka darba devēju var iesūdzēt tiesās tajā vietā, kur vai no kuras darbinieks pastāvīgi veic darbu, vai tiesās tajā vietā, kur viņš to veicis pēdējoreiz.
Šajā ziņā no Tiesas judikatūras par Regulas Nr. 44/2001 19. panta 2. punktu izriet, ka šajā tiesību normā ietvertie juridiskie jēdzieni ir jāinterpretē autonomi, lai nodrošinātu šajā regulā paredzēto jurisdikcijas normu vienveidīgu piemērošanu visās dalībvalstīs (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 14. septembris, Nogueira u.c.,
C‑168/16 un C‑169/16
,
EU:C:2017:688
,
47.
un
48.
punkts).
Šajā kontekstā ir jāatgādina, ka, ciktāl saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 80. pantu ar šo regulu tiek atcelta un aizstāta Regula Nr. 44/2001, Tiesas sniegtā Regulas Nr. 44/2001 tiesību normu interpretācija attiecas arī uz Regulu Nr. 1215/2012, ja šīs tiesību normas var uzskatīt par “līdzvērtīgām” (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 29. jūlijs, Tibor-Trans,
C‑451/18
,
EU:C:2019:635
,
23.
punkts un tajā minētā judikatūra), vēl jo vairāk tāpēc, ka šajā 80. pantā ir precizēts, ka “atsauces uz [Regulu Nr. 44/2001] uzskata par atsaucēm uz [Regulu Nr. 1215/2012] un tās lasa saskaņā ar atbilstības tabulu [Regulas Nr. 1215/2012] III pielikumā”. No šī pielikuma izriet, ka Regulas Nr. 1215/2012 21. panta 1. punkts atbilst Regulas Nr. 44/2001 19. panta 2. punktam. No tā izriet, ka, tāpat kā pēdējā minētā tiesību norma, Regulas Nr. 1215/2012 21. panta 1. punkts ir jāinterpretē autonomi.
Attiecībā uz Regulas Nr. 1215/2012 21. pantu ir jāprecizē, kā izriet no šī sprieduma 26. un 27. punkta, ka šajā tiesību normā ir paredzēti noteikumi par tiesu, kurās ir celtas prasības “attiecībā uz atsevišķiem darba līgumiem” starp darba ņēmēju un viņa darba devēju, jurisdikciju. Šo noteikumu piemērošana tādējādi nozīmē, ka pastāv darba attiecības, kas saista darba ņēmēju un viņa darba devēju.
Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka darba attiecības, kas definētas saskaņā ar objektīviem kritērijiem, galvenokārt raksturo apstāklis, ka persona noteiktu laiku citas personas labā un tās vadībā sniedz pakalpojumus, par kuriem tā saņem atalgojumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 11. aprīlis, Bosworth un Hurley,
C‑603/17
,
EU:C:2019:310
,
25.
punkts un tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka, lai gan formāla līguma neesamība nav šķērslis darba attiecību pastāvēšanai, tās tomēr nozīmē pakļautības saikni starp darba ņēmēju un viņa darba devēju un ka šādas saiknes esamība ir jāizvērtē katrā atsevišķā gadījumā, ņemot vērā visus elementus un visus apstākļus, kas raksturo attiecības starp pusēm (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 11. aprīlis, Bosworth un Hurley,
C‑603/17
,
EU:C:2019:310
,
26.
un
27.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Šajā kontekstā apstāklis, ka tāda sabiedrība kā
ROI Land
pamatlietā ir noslēgusi tikai garantijas vienošanos ar darba ņēmēju, nav pietiekams, lai uzreiz izslēgtu, ka šis darba ņēmējs bija pakļautības attiecībās ar šo sabiedrību.
Ņemot vērā visus apstākļus, iesniedzējtiesai, kura ir vienīgā kompetentā šajā ziņā, ir jāveic atbilstošās faktu pārbaudes un jāizvērtē, vai šīs lietas apstākļos starp
FD
un
ROI Land
pastāvēja darba attiecības, ko raksturo pakļautības saikne.
Šajā vērtējumā it īpaši nozīme ir apstākļiem, kādos tika noslēgta garantijas vienošanās starp FD un
ROI Land
un attiecīgais darba līgums starp FD un
R Swiss
, kā piemēram tam, ka pirms attiecīgā darba līguma noslēgšanas FD bija saistīts ar
ROI Land
ar citu darba līgumu un ka konkrētais darba līgums nepastāvētu, ja
ROI Land
nebūtu uzņēmusies saistības attiecībā pret FD ar garantijas vienošanos, vai arī tam, ka šī līguma mērķis bija konkrēti garantēt FD algas prasījumus. Tas pats attiecas uz apstākli, saskaņā ar kuru šo līgumu noslēgšana neietekmēja to darbību raksturu, ko FD sākotnēji veica
ROI Land
labā un pēc tam
R Swiss
, kura pilnībā pieder
ROI Land
, labā.
Ņemot vērā iepriekš minētos iemeslus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1215/2012 21. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punkts un 21. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka darba ņēmējs var iesūdzēt tiesā vietā, kurā vai no kuras viņš parasti veic darbu vai to veicis pēdējoreiz, personu, kurai ir vai nav domicils kādā dalībvalstī un ar kuru viņu nesaista formāls darba līgums, bet kura saskaņā ar garantijas vienošanos, no kā bija atkarīga darba līguma noslēgšana ar trešo personu, ir tieši atbildīga attiecībā pret šo darba ņēmēju par minētās trešās personas saistību izpildi, ar nosacījumu, ka starp šo personu un darba devēju pastāv pakļautības saikne.
Par otro jautājumu
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 1215/2012 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka atruna par šīs regulas 21. panta 2. punkta piemērošanu izslēdz to, ka dalībvalsts tiesa varētu pamatoties uz šīs valsts tiesisko regulējumu jurisdikcijas jomā, pat ja šis tiesiskais regulējums darba ņēmējam būtu labvēlīgāks.
Minētās regulas 6. panta 1. punktā ir noteikts – ja atbildētāja domicils nav kādā dalībvalstī, tad katras dalībvalsts tiesu jurisdikciju, ievērojot šīs pašas regulas 18. panta 1. punktu, 21. panta 2. punktu un, 24. un 25. pantu, nosaka minētās dalībvalsts tiesību akti.
Regulas Nr. 1215/2012 21. panta 2. punktā – kā atgādināts šī sprieduma 26. punktā – darba devēju, kura domicils nav kādā dalībvalstī, ir atļauts iesūdzēt dalībvalsts tiesā saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 21. panta 1. punkta b) apakšpunktu.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka šīs regulas 21. pants ietilpst tās II nodaļas 5. iedaļā, kas attiecas uz jurisdikciju atsevišķu darba līgumu jomā, kurai saskaņā ar Tiesas judikatūru ir ne tikai īpašs, bet arī izsmeļošs raksturs (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 22. maijs, Glaxosmithkline un Laboratoires Glaxosmithkline,
C‑462/06 P
,
EU:C:2008:299
,
18.
punkts).
No tā izriet, pirmkārt, ka ikviens strīds, kas attiecas uz atsevišķu darba līgumu, ir jāizskata tiesā, kas izraudzīta saskaņā ar šīs regulas II nodaļas 5. iedaļas normām par jurisdikciju, un, otrkārt, ka šos jurisdikcijas noteikumus var grozīt vai papildināt ar citiem šīs pašas regulas jurisdikcijas noteikumiem tikai tad, ja tās 5. iedaļā uz to ir tieša atsauce (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 22. maijs, Glaxosmithkline un Laboratoires Glaxosmithkline,
C‑462/06 P
,
EU:C:2008:299
,
19.
punkts).
Attiecībā uz saikni starp valsts tiesībām un Regulā Nr. 1215/2012 paredzētajiem jurisdikcijas noteikumiem, kas izriet no minētās regulas 6. panta 1. punkta, ir jānorāda, ka šajā tiesību normā principā ir paredzēta valsts jurisdikcijas normu piemērošana, ja atbildētāja domicils nav kādā dalībvalstī. Tomēr vārda “ievērojot” lietošana izslēdz no valsts tiesību piemērošanas gadījumus, uz kuriem attiecas uzskaitītās tiesību normas. Kā secinājumu 83. punktā norādījis ģenerāladvokāts, runa ir par izsmeļošu izņēmumu no valsts jurisdikcijas noteikumu piemērošanas principa sarakstu.
Šādu interpretāciju apstiprina Regulas Nr. 1215/2012 mērķis. Kā izriet no šīs regulas 14. apsvēruma pirmās daļas, uz atbildētāju, kura domicils nav kādā dalībvalstī, principā būtu jāattiecas valsts noteikumiem par jurisdikciju, ko piemēro tās dalībvalsts teritorijā, kuras tiesā ir celta prasība.
Tomēr šī apsvēruma otrajā daļā ir noteikts: lai nodrošinātu patērētāju un darba ņēmēju aizsardzību, aizsargātu dalībvalstu tiesu jurisdikciju situācijās, kurās tām ir izņēmuma jurisdikcija, un lai garantētu pušu autonomiju, atsevišķi šīs regulas jurisdikcijas noteikumi būtu jāpiemēro neatkarīgi no atbildētāja domicila. Runājot par noteikumiem, kuru mērķis ir nodrošināt darba ņēmēju aizsardzību, tādas ir minētās regulas II nodaļas 5. iedaļā ietvertās normas, kurās ir paredzēti piemērojamie jurisdikcijas noteikumi, lai gan atbildētāja domicils nav dalībvalsts teritorijā.
No tā izriet – ja dalībvalsts tiesu jurisdikcija neizriet no tādas konkrētas Regulas Nr. 1215/2012 tiesību normas, kas minēta tās 6. panta 1. punktā, kā, piemēram, tās 21. panta, dalībvalstis saskaņā ar šīs regulas 6. panta 1. punktu var brīvi piemērot savu valsts tiesisko regulējumu jurisdikcijas noteikšanai.
Savukārt, ja dalībvalsts tiesu jurisdikcija faktiski izriet no šādas konkrētas tiesību normas, pēdējās minētās piemērošana ir pārāka par valsts tiesību normām par jurisdikcijas noteikšanu, pat ja tās būtu labvēlīgākas darba ņēmējiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 25. februāris, Markt24,
C‑804/19 P
,
EU:C:2021:134
,
34.
punkts).
Kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 86. punktā, šī interpretācija atbilst Regulas Nr. 1215/2012 4. apsvērumā minētajam mērķim vienādot jurisdikcijas kolīziju normas, kā arī šīs regulas 15. apsvērumā paustajai prasībai par jurisdikcijas noteikumu paredzamību.
Ņemot vērā iepriekš minētos iemeslus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1215/2012 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka atruna par šīs regulas 21. panta 2. punkta piemērošanu nepieļauj, ka dalībvalsts tiesa varētu pamatoties uz šīs valsts noteikumiem par jurisdikciju, ja ir izpildīti 21. panta 2. punkta piemērošanas nosacījumi, pat ja minētie valsts noteikumi būtu labvēlīgāki darba ņēmējam. Savukārt, ja nav izpildīti nedz minētā 21. panta 2. punkta, nedz kādas citas šīs regulas 6. panta 1. punktā uzskaitītās normas piemērošanas nosacījumi, dalībvalsts tiesa saskaņā ar šo pēdējo minēto tiesību normu var brīvi piemērot valsts noteikumus, lai noteiktu jurisdikciju.
Par trešo un ceturto jautājumu
Vispirms ir jāprecizē, ka atbilde uz trešo un ceturto jautājumu iesniedzējtiesai ir noderīga tikai gadījumā, ja pēc pārbaudes, kas tai ir jāveic, tā secinātu, ka starp FD un
ROI Land
nepastāv darba attiecības, un tādējādi uz FD situāciju neattiektos Regulas Nr. 1215/2012 21. pants.
Turklāt, kā izriet no Romas I regulas 7. apsvēruma, tās materiāltiesiskajai darbības jomai un noteikumiem vajadzētu būt saderīgiem ar Regulu Nr. 44/2001. Ciktāl Regula Nr. 44/2001 tika atcelta un aizstāta ar Regulu Nr. 1215/2012, šis saderības mērķis ir piemērojams arī Regulai Nr. 1215/2012 (spriedums, 2022. gada 10. februāris, ShareWood Switzerland,
C‑595/20
,
EU:C:2022:86
,
34.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tāpēc trešais un ceturtais jautājums ir jāizskata kopā.
Ar šiem jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 1215/2012 17. panta 1. punkts un Romas I regulas 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “profesionālā darbība” attiecas ne tikai uz pašnodarbinātas personas darbību, bet arī uz algotu darbu, un, ja atbilde uz šo jautājumu ir apstiprinoša, vai – gadījumā, ja saistībā ar šādu algotu darbu starp darba ņēmēju un darba devēja trešo personu, kura minēta darba līgumā, saskaņā ar ko šī trešā persona ir tieši atbildīga attiecībā pret darba ņēmēju par minētā darba devēja līgumā paredzēto saistību izpildi, ir noslēgta vienošanās, tā ir jāuzskata par līgumu, kas noslēgts ārpus un neatkarīgi no jebkādas profesionālās darbības vai mērķa.
Attiecībā uz trešā un ceturtā jautājuma pirmo daļu, proti – vai uz algotu darbu attiecas jēdziens “profesionālā darbība” Regulas Nr. 1215/2012 17. panta 1. punkta un Romas I regulas 6. panta 1. punkta izpratnē, ir jānorāda, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru tikai uz tādiem līgumiem, kas ir noslēgti ārpus un neatkarīgi no jebkādas profesionālas darbības vai mērķa un vienīgi ar nolūku apmierināt patērētāja privātā patēriņa vajadzības, attiecas minētajās regulās paredzētais īpašais režīms patērētāja, kurš tiek atzīts par vājāku pusi, aizsardzībai, savukārt tāda līguma gadījumā, kas ir noslēgts profesionālās darbības mērķim, šāda aizsardzība nav pamatota (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 10. decembris, Personal Exchange International,
C‑774/19
,
EU:C:2020:1015
,
30.
punkts un tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka nekāda nošķiršana atkarībā no tā, vai profesionālā darbība ir pašnodarbinātas personas darbība vai algots darbs, neizriet no šīs judikatūras, saskaņā ar kuru ir jānoskaidro tikai tas, vai līgums ir noslēgts ārpus un neatkarīgi no jebkādas profesionālās darbības vai mērķa.
Tāpēc ir jākonstatē, ka algots darbs ietilpst jēdzienā “profesionālā darbība” Regulas Nr. 1215/2012 17. panta 1. punkta un Romas I regulas 6. panta 1. punkta izpratnē.
Attiecībā uz trešā un ceturtā jautājuma otro daļu, kas attiecas uz tādas garantijas vienošanās kvalifikāciju, kāda ir noslēgta starp FD un
ROI Land
, no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka šajā gadījumā garantijas vienošanās ir nesaraujami saistīta ar FD profesionālo darbību, jo FD nebūtu noslēdzis attiecīgo darba līgumu bez garantijas vienošanās.
Ņemot vērā nedalāmo saikni starp garantijas vienošanos ar attiecīgo darba līgumu, nevar uzskatīt – kā secinājumu 105. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts –, ka minētais līgums būtu noslēgts ārpus un neatkarīgi no jebkādas profesionālās darbības vai mērķa.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz trešo un ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1215/2012 17. panta 1. punkts un Romas I regulas 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “profesionālā darbība” ietver ne tikai pašnodarbinātas personas darbību, bet arī algotu darbu. Turklāt starp darba ņēmēju un darba devēja trešo personu, kura minēta darba līgumā, saskaņā ar ko šī trešā persona ir tieši atbildīga attiecībā pret darba ņēmēju par minētā darba devēja līgumā paredzēto saistību izpildi, noslēgtā vienošanās nav uzskatāma par līgumu, kas noslēgts ārpus un neatkarīgi no jebkādas profesionālās darbības vai mērķa atbilstoši šīm tiesību normām.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 21. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punkts un 21. panta 2. punkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka
darba ņēmējs var iesūdzēt tiesā vietā, kurā vai no kuras viņš parasti veic darbu vai to veicis pēdējoreiz, personu, kurai ir vai nav domicils kādā dalībvalstī un ar kuru viņu nesaista formāls darba līgums, bet kura saskaņā ar garantijas vienošanos, no kā bija atkarīga darba līguma noslēgšana ar trešo personu, ir tieši atbildīga attiecībā pret šo darba ņēmēju par minētās trešās personas saistību izpildi, ar nosacījumu, ka starp šo personu un darba devēju pastāv pakļautības saikne.

2)
Regulas Nr. 1215/2012 6. panta 1. punkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka
atruna par šīs regulas 21. panta 2. punkta piemērošanu nepieļauj, ka dalībvalsts tiesa varētu pamatoties uz šīs valsts noteikumiem par jurisdikciju, ja ir izpildīti 21. panta 2. punkta piemērošanas nosacījumi, pat ja minētie valsts noteikumi būtu labvēlīgāki darba ņēmējam. Savukārt, ja nav izpildīti nedz minētā 21. panta 2. punkta, nedz kādas citas šīs regulas 6. panta 1. punktā uzskaitītās normas piemērošanas nosacījumi, dalībvalsts tiesa saskaņā ar šo pēdējo minēto tiesību normu var brīvi piemērot valsts noteikumus, lai noteiktu jurisdikciju.

3)
Regulas Nr. 1215/2012 17. panta 1. punkts un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 593/2008 (2008. gada 17. jūnijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I) 17. panta 1. punkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka
jēdziens “profesionālā darbība” ietver ne tikai pašnodarbinātas personas darbību, bet arī algotu darbu. Turklāt starp darba ņēmēju un darba devēja trešo personu, kura minēta darba līgumā, saskaņā ar ko šī trešā persona ir tieši atbildīga attiecībā pret darba ņēmēju par minētā darba devēja līgumā paredzēto saistību izpildi, noslēgtā vienošanās nav uzskatāma par līgumu, kas noslēgts ārpus un neatkarīgi no jebkādas profesionālās darbības vai mērķa atbilstoši šīm tiesību normām.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.