CELEX: 62015TJ0040
Mimozmluvná zodpovednosť
Určitosť žaloby
Premlčanie
Prípustnosť
Článok 47 Charty základných práv
Primeraná lehota na rozhodnutie
Majetková ujma
Úroky zo sumy nezaplatenej pokuty
Náklady na bankovú záruku
Príčinná súvislosť

Okolnosti predchádzajúce sporu
Návrhmi doručenými do kancelárie Všeobecného súdu 24. februára 2006 žalobkyne Plásticos Españoles, SA (ASPLA), na jednej strane, a Armando Álvarez, SA, na druhej strane, podali žaloby proti rozhodnutiu Komisie K(2005) 4634 z 30. novembra 2005 týkajúcemu sa konania podľa článku [101 ZFEÚ] (vec COMP/F/38.354 – Plastové vrecia) (ďalej len „rozhodnutie K(2005) 4634“). Tieto spoločnosti vo svojich žalobách v podstate navrhli, aby Všeobecný súd zrušil toto rozhodnutie v rozsahu, v akom sa ich týkalo, alebo aby subsidiárne znížil pokutu, ktorá im bola uložená.
Rozsudkami zo 16. novembra 2011, ASPLA/Komisia (
T‑76/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:672
), a zo 16. novembra 2011, Álvarez/Komisia (
T‑78/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:673
), Všeobecný súd tieto žaloby zamietol.
Návrhmi podanými 24. januára 2012 sa žalobkyne odvolali proti rozsudkom zo 16. novembra 2011, ASPLA/Komisia (
T‑76/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:672
), a zo 16. novembra 2011, Álvarez/Komisia (
T‑78/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:673
).
Súdny dvor rozsudkami z 22. mája 2014, ASPLA/Komisia (
C‑35/12 P
,
EU:C:2014:348
), a z 22. mája 2014, Armando Álvarez/Komisia (
C‑36/12 P
,
EU:C:2014:349
), tieto odvolania zamietol.
Konanie a návrhy účastníkov konania
Návrhom doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 27. januára 2015 žalobkyne podali túto žalobu proti Európskej únii zastúpenej Súdnym dvorom Európskej únie alebo Európskou komisiou.
Samostatnými podaniami doručenými do kancelárie Všeobecného súdu 9. a 21. apríla 2015 Súdny dvor Európskej únie a Komisia vzniesli námietky neprípustnosti na základe článku 114 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu z 2. mája 1991.
Uznesením z 27. apríla 2015 predseda tretej komory na návrh Komisie prerušil konanie v tejto veci až do vydania rozhodnutia Súdneho dvora, ktorým sa skončí konanie vo veci C‑71/15 P, Súdny dvor/Kendrion.
Uznesením z 18. decembra 2015, Súdny dvor/Kendrion (
C‑71/15 P
, neuverejnené,
EU:C:2015:857
), bola vec vymazaná z registra Súdneho dvora.
Po opätovnom začatí konania v tejto veci Všeobecný súd 17. februára 2016 postúpil túto vec tretej rozšírenej komore.
Uznesením zo 4. marca 2016, ASPLA a Armando Álvarez/Európska únia (
T‑40/15
, neuverejnené,
EU:T:2016:133
), bola Komisia po čiastočnom späťvzatí návrhov žalobkýň vyškrtnutá v rámci tejto veci ako zástupkyňa Únie.
Dňa 11. marca 2016 Komisia podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu požiadala o vstup do konania ako vedľajší účastník konania na podporu návrhov Súdneho dvora Európskej únie.
Dňa 14. marca 2016 Súdny dvor Európskej únie predložil vyjadrenie k žalobe.
Dňa 4. apríla 2016 Všeobecný súd rozhodol, že druhá výmena vyjadrení nie je potrebná. Okrem toho v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania stanovených v článku 89 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu tento súd vyzval Súdny dvor Európskej únie, aby uviedol, či si vyžiadal a získal súhlas žalobkýň a Komisie, aby mohol predložiť určité dokumenty, ktoré sú uvedené v prílohách vyjadrenia k žalobe a ktoré súvisia s vecou, v ktorej bol vydaný rozsudok zo 16. novembra 2011, ASPLA/Komisia (
T‑76/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:672
) (ďalej len „vec T‑76/06“), a s vecou, v ktorej bol vydaný rozsudok zo 16. novembra 2011, Álvarez/Komisia (
T‑78/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:673
) (ďalej len „vec T‑78/06“).
Dňa 19. apríla 2016 Súdny dvor Európskej únie odpovedal na otázku uvedenú v bode 13 vyššie. Súdny dvor navrhol, aby Všeobecný súd zohľadnil, že nemusel žiadať a získať súhlas žalobkýň a Komisie, aby mohol predložiť dokumenty súvisiace s vecami T‑76/06 a T‑78/06, a subsidiárne, že tento súhlas dali žalobkyne a Komisia implicitne. Súdny dvor Európskej únie ďalej subsidiárne žiadal, aby sa s jeho odpoveďou zaobchádzalo ako s návrhom na prijatie opatrenia na zabezpečenie priebehu konania, ktorého cieľom je, aby Všeobecný súd v rámci tejto žaloby nariadil predloženie dokumentov tvoriacich spis vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 a predovšetkým dokumentov priložených k vyjadreniu k žalobe.
Dňa 25. apríla 2016 sa predseda tretej rozšírenej komory Všeobecného súdu rozhodol po prvé vyradiť zo spisu dokumenty, ktoré boli uvedené v prílohách vyjadrenia k žalobe predloženého v tejto veci a ktoré súviseli s vecami T‑76/06 a T‑78/06. Toto rozhodnutie bolo odôvodnené tým, že Súdny dvor Európskej únie si jednak nevyžiadal ani nezískal súhlas účastníkov konania vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 na to, aby mohol predložiť uvedené dokumenty, a jednak nepožiadal o prístup k spisu v uvedených veciach podľa článku 38 ods. 2 rokovacieho poriadku. Po druhé predseda tretej rozšírenej komory Všeobecného súdu rozhodol podľa článku 88 ods. 3 rokovacieho poriadku vyzvať žalobkyne, aby zaujali stanovisko k návrhu na prijatie opatrenia na zabezpečenie priebehu konania, ktoré bolo predložené subsidiárne Súdnym dvorom Európskej únie v jeho odpovedi z 19. apríla 2016 spomenutej v bode 14 vyššie.
Uznesením z 28. apríla 2016, ASPLA a Armando Álvarez/Európska únia (T‑40/15, neuverejnené), predseda tretej rozšírenej komory Všeobecného súdu vyhovel návrhu Komisie na jej vstup do konania ako vedľajšieho účastníka konania na podporu návrhov Súdneho dvora Európskej únie a spresnil, že Komisia má práva, ktoré sú stanovené v článku 116 ods. 6 rokovacieho poriadku z 2. mája 1991.
Dňa 2. mája 2016 Všeobecný súd povolil žalobkyniam podať repliku po predložení riadne odôvodneného návrhu týmito žalobkyňami.
Dňa 10. mája 2016 žalobkyne zaujali stanovisko k návrhu na prijatie opatrenia na zabezpečenie konania spomenutého v bode 15 vyššie. V tomto ohľade zdôraznili, že sa nebránili tomu, aby Všeobecný súd, ak to považuje za vhodné, prijal uvedené opatrenie na zabezpečenie konania.
Dňa 31. mája 2016 Všeobecný súd konštatoval, že príprava a vedenie tejto veci z hľadiska jej predmetu vyžadujú, aby mal k dispozícii spis vo veciach T‑76/06 a T‑78/06. V rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania stanovených v článku 89 rokovacieho poriadku tak Všeobecný súd rozhodol, že do spisu v tejto veci sa vložia spisy vo veciach T‑76/06 a T‑78/06.
Dňa 13. júna 2016 žalobkyne podali repliku.
Dňa 17. júna 2016 Súdny dvor Európskej únie požiadal o doručenie spisu vo veciach T‑76/06 a T‑78/06.
Dňa 25. júla 2016 Súdny dvor Európskej únie predložil dupliku.
Dňa 23. septembra 2016 Všeobecný súd položil otázku žalobkyniam a vyzval ich, aby predložili určité dokumenty. Listom z 10. októbra 2016 žalobkyne týmto žiadostiam vyhoveli.
Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na ústne otázky, ktoré im Všeobecný súd položil, boli vypočuté na pojednávaní 24. novembra 2016.
Listom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 6. decembra 2016 zástupca žalobkýň informoval Všeobecný súd, že sa dopustil nesprávneho posúdenia v rámci jednej zo svojich odpovedí na ústnu otázku, ktorá bola zaznamenaná v zápisnici z pojednávania.
Uznesením zo 16. decembra 2016 bola znovu začatá ústna časť konania. Dňa 19. decembra 2016 bol list žalobkyne spomenutý v bode 25 vyššie vložený do spisu.
Dňa 21. decembra 2016 Súdny dvor Európskej únie predložil svoje pripomienky k listu spomenutému v bode 25 vyššie.
Dňa 9. januára 2017 sa skončila ústna časť konania.
Žalobkyne navrhujú, aby Všeobecný súd:
—
zaviazal Súdny dvor Európskej únie na náhradu škody, ktorá im bola spôsobená z dôvodu porušenia článku 47 druhého odseku Charty základných práv Európskej únie zaplatením sumy 3495038,66 eura, ku ktorej treba pripočítať kompenzačné úroky a úroky z omeškania podľa úrokovej sadzby uplatňovanej Európskou centrálnou bankou (ECB) na jej hlavné refinančné operácie zvýšenej o dva body, od dátumu podania žaloby,
—
zaviazal Súdny dvor Európskej únie na náhradu trov konania.
Súdny dvor Európskej únie podporovaný Komisiou navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
vyhlásil žalobu za neprípustnú alebo ju vyhlásil za čiastočne neprípustnú v rozsahu, v akom sa týka škody, ktorá vznikla pred 27. januárom 2010,
—
subsidiárne zamietol návrh na náhradu údajnej majetkovej ujmy ako nedôvodný,
—
uložil žalobkyniam povinnosť nahradiť trovy konania.
Právny stav
O prípustnosti
Súdny dvor Európskej únie uvádza dve námietky neprípustnosti založené po prvé na nedostatočnej jasnosti a určitosti žaloby a po druhé na premlčaní nároku na náhradu údajnej majetkovej ujmy.
O námietke neprípustnosti založenej na nedostatočnej jasnosti a určitosti žaloby
Súdny dvor Európskej únie tvrdí, že žalobu treba vyhlásiť za neprípustnú v celom rozsahu z dôvodu, že je nejasná a neurčitá, pokiaľ ide o ujmu, ktorá individuálne vznikla spoločnostiam ASPLA a Armando Álvarez.
V tomto ohľade treba pripomenúť, že podľa článku 21 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie v spojení s článkom 53 prvým odsekom uvedeného štatútu a článkom 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku z 2. mája 1991 musí každý návrh obsahovať predmet konania a zhrnutie dôvodov, na ktorých je návrh založený. Toto uvedenie musí byť dostatočne jasné a presné, aby umožnilo žalovanému pripraviť si obranu a Všeobecnému súdu rozhodnúť o žalobe, a to prípadne bez ďalších podporných informácií. Na účely zabezpečenia právnej istoty a riadneho výkonu spravodlivosti je na to, aby bola žaloba prípustná, potrebné, aby z jej samotného obsahu vyplývali podstatné skutkové a právne okolnosti, na ktorých sa zakladá, prinajmenšom stručne, ale súvislým a pochopiteľným spôsobom. Presnejšie na splnenie týchto požiadaviek musí žaloba smerujúca k náhrade údajne utrpenej ujmy spôsobenej inštitúciou Únie obsahovať údaje, ktoré umožňujú identifikovať konanie, ktoré žalobca vytýka inštitúcii, dôvody, pre ktoré zastáva názor, že medzi týmto konaním a ujmou, ktorú údajne utrpel, existuje príčinná súvislosť, ako aj povahu a rozsah tejto ujmy (pozri rozsudok zo 7. októbra 2015, Accorinti a i./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci je v prvom rade pravda, že ako uvádza Súdny dvor Európskej únie, žalobné návrhy obsahujú návrh na náhradu všeobecne posúdenej škody.
Z predloženej žaloby a k nej pripojených dokumentov však vyplýva, že spoločnosti ASPLA a Armando Álvarez podali žalobu súčasne. Okrem toho cieľom návrhov uvedených v žalobe bola z hľadiska obsahu tejto žaloby náhrada majetkovej ujmy, ktorá mala byť spôsobená žalobkyniam z dôvodu údajného porušenia požiadaviek súvisiacich s dodržaním primeranej lehoty na rozhodnutie (ďalej len „primeraná lehota na rozhodnutie“) vo veciach T‑76/06 a T‑78/06, ktoré sa týkali spoločností ASPLA a Armando Álvarez.
Okrem toho, pokiaľ ide o určenie škody, ktorá bola individuálne spôsobená každej zo žalobkýň, treba zdôrazniť, že táto otázka vyžaduje skúmanie dôkazov predložených žalobkyňami, a teda patrí do posúdenia dôvodnosti tejto žaloby. V každom prípade zo spisu vyplýva, že žalobkyne predložili skutočnosti potrebné na určenie škody, ktorá vznikla každej z nich.
V druhom rade je pravda, že na jednej strane žalobkyne tvrdia, že dĺžka konania vo veci T‑76/06 prekročila primeranú lehotu na rozhodnutie o 24 mesiacov a vo veci T‑78/06 o 28 mesiacov z dôvodu, že dátum pojednávania im bol oznámený 14. januára 2011 v každej z týchto vecí, a nie dva roky po podaní dupliky Komisiou, konkrétne 12. februára 2009 a 6. októbra 2008.
Na druhej strane žalobkyne tvrdia, že priemerné prekročenie primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 je 25,5 mesiaca a škodu, ktorá im vznikla, stanovia na základe jednoduchého výpočtu pomernej časti na základe všetkých súm, ktoré zaplatili počas konania vo veciach T‑76/06 a T‑78/06, ako aj vo veciach, v ktorých boli vydané rozsudky z 22. mája 2014, ASPLA/Komisia (
C‑35/12 P
,
EU:C:2014:348
), a z 22. mája 2014, Armando Álvarez/Komisia (
C‑36/12 P
,
EU:C:2014:349
).
Treba však uviesť, že Súdny dvor Európskej únie vo svojom vyjadrení k žalobe prekladá námietku neprípustnosti založenú na premlčaní. Okrem toho spochybňuje existenciu údajného nedodržania primeranej lehoty na rozhodnutie, ako aj rozsahu takéhoto porušenia. Ďalej spochybňuje existenciu údajnej škody, ako aj jej rozsahu. Navyše tvrdí, že neexistuje príčinná súvislosť. Napokon Súdny dvor Európskej únie mal počas pojednávania možnosť zaujať stanovisko k odpovedi žalobkýň na písomnú otázku položenú Všeobecným súdom, v ktorej uviedli dátum, od ktorého im začala vznikať škoda vo veciach T‑76/06 a T‑78/06.
Z toho vyplýva, že žalobkyne poskytli skutočnosti nevyhnutné na určenie škody, ktorá vznikla každej z nich, a že Súdny dvor Európskej únie mal možnosť predložiť tvrdenia na svoju obranu, a to aj v rámci pojednávania. Okrem toho tieto skutočnosti umožňujú Všeobecnému súdu, aby rozhodol.
Prvú námietku neprípustnosti treba teda zamietnuť.
O námietke neprípustnosti vznesenej subsidiárne a založenej na premlčaní nároku z návrhu na náhradu údajnej majetkovej ujmy
Súdny dvor Európskej únie tvrdí, že žaloba je neprípustná v rozsahu, v akom smeruje k dosiahnutiu náhrady škody, ktorá vznikla viac ako päť rokov pred podaním tejto žaloby, to znamená pred 27. januárom 2010.
V tomto ohľade je potrebné pripomenúť, že článok 46 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, ktorý sa na základe článku 53 prvého odseku toho istého štatútu uplatňuje na konanie pred Všeobecným súdom, stanovuje:
„Nároky vyplývajúce z mimozmluvnej zodpovednosti Únie sa premlčujú po uplynutí piatich rokov od udalosti, ktorá ich vyvolala. Táto lehota sa prerušuje podaním návrhu na začatie konania na Súdny dvor, alebo ak si pred týmto konaním poškodená strana uplatnila svoj nárok pred príslušným orgánom Únie…“
Z judikatúry vyplýva, že úlohou premlčania je zosúladiť ochranu práv poškodenej osoby so zásadou právnej istoty. Dĺžka premlčacej lehoty bola vymedzená predovšetkým vzhľadom na čas nevyhnutný na to, aby osoba, ktorej bola údajne spôsobená škoda, mohla získať relevantné informácie na účely prípadnej žaloby a overiť skutočnosti, ktoré možno uplatniť na podporu tejto žaloby (rozsudok z 8. novembra 2012, Evropaïki Dynamiki/Komisia,
C‑469/11 P
,
EU:C:2012:705
, bod
; pozri v tomto zmysle aj uznesenie z 18. júla 2002, Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi/Komisia,
C‑136/01 P
,
EU:C:2002:458
, bod
).
Podľa ustálenej judikatúry začína premlčacia lehota plynúť vtedy, keď sú splnené podmienky, ktorým podlieha povinnosť nahradiť škodu (pozri rozsudok z 8. novembra 2012, Evropaïki Dynamiki/Komisia,
C‑469/11 P
,
EU:C:2012:705
, bod
a citovanú judikatúru).
Je pravda, že článok 46 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie treba vykladať v tom zmysle, že premlčanie nemožno namietať proti poškodenej osobe, ktorá sa až neskôr mohla dozvedieť o skutočnosti, ktorá túto škodu spôsobila, a teda nemala primeranú lehotu na podanie žaloby alebo návrhu pred uplynutím premlčacej lehoty. Podmienky, ktorým je však povinnosť náhrady škody uvedená v článku 340 druhom odseku ZFEÚ podriadená, čiže pravidlá premlčania, ktoré upravujú žaloby o náhradu uvedených škôd, nemôžu byť založené na iných ako striktne objektívnych kritériách (pozri rozsudok z 8. novembra 2012, Evropaïki Dynamiki/Komisia,
C‑469/11 P
,
EU:C:2012:705
, body
a
a citovanú judikatúru).
Okrem toho podľa ustálenej judikatúry subjektívne posúdenie existencie škody osobou, ktorej bola spôsobená táto škoda, teda nemôže byť zohľadnené pri určení začiatku plynutia premlčacej lehoty na podanie žaloby o určenie mimozmluvnej zodpovednosti Únie (pozri rozsudok z 8. novembra 2012, Evropaïki Dynamiki/Komisia,
C‑469/11 P
,
EU:T:2012:705
, bod
a citovanú judikatúru; rozsudok z 28. februára 2013, Inalca a Cremonini/Komisia,
C‑460/09 P
,
EU:C:2013:111
, bod
).
V prejednávanej veci je potrebné zdôrazniť, že „skutočnosťou, ktorá viedla“ k tejto „žalobe proti Únii“, je vada konania vo forme údajného nedodržania primeranej lehoty na rozhodnutie súdnym orgánom Únie. Určenie začiatku päťročnej premlčacej lehoty stanovenej v článku 46 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie musí teda zohľadňovať túto okolnosť. Konkrétne premlčacia lehota nemôže začať plynúť dňom, keď nastane skutočnosť, ktorá vedie k vzniku škody, a začiatok tejto lehoty treba stanoviť na deň, keď sa skutočnosť, ktorá viedla k vzniku škody, celkom konkretizovala.
V špecifickom prípade žaloby o náhradu škody týkajúcej sa náhrady ujmy, ktorá údajne vznikla z dôvodu prípadného nedodržania primeranej lehoty na rozhodnutie, treba teda začiatok päťročnej premlčacej lehoty uvedenej v článku 46 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie stanoviť na deň, keď bolo rozhodnutie prijaté, pokiaľ sa rozhodnutím skončila sporná lehota súdneho konania. Taký deň predstavuje totiž určitý dátum stanovený na základe objektívnych kritérií. Tento dátum zaručuje dodržanie zásady právnej istoty a umožňuje ochranu práv žalobkýň.
V prejednávanej veci žalobkyne požadujú náhradu škody, ktorá im údajne vznikla z dôvodu dĺžky súdneho konania vo veciach T‑76/06 a T‑78/06. V týchto veciach boli vydané rozsudky zo 16. novembra 2011, ASPLA/Komisia (
T‑76/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:672
), a zo 16. novembra 2011, Álvarez/Komisia (
T‑78/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:673
). Premlčacia lehota teda začala plynúť od 16. novembra 2011.
Okrem toho žalobkyne podali svoje žaloby v tejto veci a prerušili tak plynutie premlčacej lehoty 27. januára 2015, to znamená pred uplynutím päťročnej lehoty stanovenej v článku 46 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie. Nároky z tejto žaloby nie sú teda premlčané.
Vzhľadom na vyššie uvedené treba druhú námietku neprípustnosti zamietnuť.
O veci samej
Podľa článku 340 druhého odseku ZFEÚ v prípade mimozmluvnej zodpovednosti Únia, v súlade so všeobecnými zásadami spoločnými pre právne poriadky členských štátov, napraví akékoľvek škody spôsobené vlastnými orgánmi alebo pracovníkmi pri výkone ich funkcií.
Podľa ustálenej judikatúry z článku 340 druhého odseku ZFEÚ vyplýva, že vznik mimozmluvnej zodpovednosti Únie a výkon práva na náhradu spôsobenej škody sú podmienené súčasným splnením niekoľkých podmienok týkajúcich sa protiprávnosti konania vytýkaného inštitúciám, existencie škody a existencie príčinnej súvislosti medzi konaním a uvádzanou škodou (rozsudky z 29. septembra 1982, Oleifici Mediterranei/EHS,
26/81
,
EU:C:1982:318
, bod
, a z 9. septembra 2008, FIAMM a i./Rada a Komisia,
C‑120/06 P a C‑121/06 P
,
EU:C:2008:476
, bod
).
Pokiaľ nie je splnená jedna z týchto podmienok, žaloba musí byť zamietnutá v celom rozsahu bez nutnosti preskúmať ostatné podmienky mimozmluvnej zodpovednosti Únie (rozsudok zo 14. októbra 1999, Atlanta/Európske spoločenstvo,
C‑104/97 P
,
EU:C:1999:498
, bod
; pozri v tomto zmysle aj rozsudok z 15. septembra 1994, KYDEP/Rada a Komisia,
C‑146/91
,
EU:C:1994:329
, bod
). Navyše súd Únie nie je povinný skúmať tieto podmienky v určenom poradí (rozsudok z 18. marca 2010, Trubowest Handel a Makarov/Rada a Komisia,
C‑419/08 P
,
EU:C:2010:147
, bod
; pozri v tomto zmysle tiež rozsudok z 9. septembra 1999, Lucaccioni/Komisia,
C‑257/98 P
,
EU:C:1999:402
, bod
).
V prejednávanej veci žalobkyne po prvé tvrdia, že dĺžka konania vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 bola v rozpore s primeranou lehotou na rozhodnutie. Po druhé tvrdia, že týmto porušením im bola spôsobená majetková ujma, ktorú treba nahradiť.
O údajnom nedodržaní primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06
Žalobkyne tvrdia, že dĺžka konania vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 bola v rozpore s primeranou lehotou na rozhodnutie, čo predstavuje dostatočne závažné porušenie právnej normy Únie, ktorej cieľom je priznať práva jednotlivcom. Tvrdia predovšetkým, že toto porušenie je preukázané rozsudkami z 26. novembra 2013, Kendrion/Komisia (
C‑50/12 P
,
EU:C:2013:771
) a z 26. novembra 2013, Groupe Gascogne/Komisia (
C‑58/12 P
,
EU:C:2013:770
). Dodávajú, že veci T‑76/06 a T‑78/06 na jednej strane a veci, v ktorých boli vydané rozsudky zo 16. novembra 2011, Kendrion/Komisia (
T‑54/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:667
); zo 16. novembra 2016, Groupe Gascogne/Komisia (
T‑72/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:671
), a zo 16. novembra 2011, Sachsa Verpackung/Komisia (
T‑79/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:674
), na druhej strane mali ten istý predmet (to isté rozhodnutie Komisie), vyznačovali sa porovnateľnými skutkovými okolnosťami a predmetom (ten istý kartel) a vyplývajú z nich rovnaké alebo veľmi podobné procesné okolnosti.
Tvrdia, že ústna časť konania vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 mala začať dva roky po podaní dupliky Komisiou, konkrétne 12. februára 2009 a 6. októbra 2008. Dátum pojednávania im však bol oznámený 14. januára 2011. Vyvodili z toho, že konanie vo veci T‑76/06 prekročilo primeranú lehotu na rozhodnutie o 24 mesiacov a konanie vo veci T‑78/06 o 28 mesiacov.
Súdny dvor Európskej únie tieto tvrdenia spochybňuje. Po prvé Všeobecný súd je jediný príslušný rozhodnúť o tejto žalobe a na veci T‑76/06 a T‑78/06 nemožno použiť závery, ktoré boli vyvodené Súdnym dvorom v rozsudkoch z 26. novembra 2013, Kendrion/Komisia (
C‑50/12 P
,
EU:C:2013:771
), a z 26. novembra 2013, Gascogne/Komisia (
C‑58/12 P
,
EU:C:2013:770
). Po druhé doba, ktorá uplynula od skončenia písomnej časti konania do začatia ústnej časti konania vo veciach T‑76/06 a T‑78/06, prekročila priemernú dĺžku tejto časti konania, ktorá bola na Všeobecnom súde zaznamenaná od roku 2007 do roku 2010 vo veciach, ktoré sa týkali uplatnenia práva hospodárskej súťaže, len o 17 mesiacov vo veci T‑76/06 a 21 mesiacov vo veci T‑78/06. Okrem toho celková dĺžka konania vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 prekročila priemernú dĺžku konania, ktorá bola na Všeobecnom súde zaznamenaná od roku 2006 do roku 2015 vo veciach, ktoré sa týkali uplatnenia práva hospodárskej súťaže, len o 15 mesiacov. Po tretie veci T‑76/06 a T‑78/06 treba kvalifikovať ako komplexné. Po štvrté treba zohľadniť skutočnosť, že Súdny dvor Európskej únie pôsobí vo viacjazyčnom prostredí, ktoré nemá obdoby v Európe ani vo svete. Okrem toho v pätnástich veciach týkajúcich sa žalôb podaným proti rozhodnutiu K(2005) 4634 bolo použitých šesť rôznych jazykov. Po piate treba zohľadniť obmedzené trvanie funkčného obdobia sudcov a dlhodobú pracovnú neschopnosť jedného z členov komory, ktorej boli dve predmetné veci pridelené. Po šieste konanie žalobkýň malo tiež určitý vplyv na nahromadenie prieťahov konania vo veciach T‑76/06 a T‑78/06.
V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že článok 47 druhý odsek Charty základných práv Európskej únie stanovuje okrem iného, že „každý má právo na to, aby jeho záležitosť bola spravodlivo, verejne a v primeranej lehote prejednaná nezávislým a nestranným súdom zriadeným zákonom“.
Takéto právo, ktorého existencia ako všeobecnej zásady práva Únie bola potvrdená pred nadobudnutím platnosti Charty základných práv, bolo uznané za uplatniteľné v rámci žaloby proti rozhodnutiu Komisie (pozri rozsudok zo 16. júla 2009, Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisia,
C‑385/07 P
,
EU:C:2009:456
, bod
citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci treba konštatovať, že vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 začalo konanie 24. februára 2006 podaním žaloby každou žalobkyňou do kancelárie Všeobecného súdu a skončilo vyhlásením rozsudkov zo 16. novembra 2011, ASPLA/Komisia (
T‑76/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:672
), a zo 16. novembra 2011, Álvarez/Komisia (
T‑78/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:673
). Dĺžka konania v každej z týchto vecí tak bola približne 5 rokov a 9 mesiacov.
Z podrobného skúmania spisu vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 však vyplýva, že dĺžku konania v každej z týchto vecí nemožno odôvodniť žiadnou z okolností uvedených vecí.
V prvom rade treba uviesť, že veci T‑76/06 a T‑78/06 sa týkali sporov súvisiacich s existenciou porušenia pravidiel hospodárskej súťaže a že podľa judikatúry základná požiadavka právnej istoty, ktorá musí platiť v prípade hospodárskych subjektov, ako aj cieľ zabezpečiť, aby na vnútornom trhu nebola skreslená hospodárska súťaž, sú v podstatnom záujme nielen samotného žalobcu a jeho konkurentov, ale takisto aj v záujme tretích osôb, z dôvodu veľkého počtu dotknutých osôb a finančných záujmov, ktoré sú v hre (rozsudok zo 16. júla 2009, Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisia,
C‑385/07 P
,
EU:C:2009:456
, bod
).
V druhom rade treba uviesť, že vo veci T‑76/06 uplynulo obdobie približne 3 rokov a 10 mesiacov, t. j. 46 mesiacov, od ukončenia písomnej časti konania, ku ktorému došlo 16. februára 2007 podaním dupliky Komisiou, do začatia ústnej časti konania 23. novembra 2010. Okrem toho vo veci T‑78/06 uplynulo obdobie približne 4 rokov a 2 mesiacov, t. j. 50 mesiacov, od ukončenia písomnej časti konania 9. októbra 2006 do začatia ústnej časti konania 23. novembra 2010.
Počas tohto obdobia sa vykonala najmä syntéza tvrdení účastníkov konania, príprava vecí, skutková a právna analýza sporov a príprava ústnej časti konania. Dĺžka tohto obdobia tak závisí najmä od zložitosti sporu, ako aj správania účastníkov konania a výskytu prekážok v konaní.
Pokiaľ ide o zložitosť sporu, je potrebné po prvé pripomenúť, že veci T‑76/06 a T‑78/06 sa týkali žalôb podaných proti rozhodnutiu Komisie týkajúcemu sa konania podľa článku 101 ZFEÚ.
Ako však vyplýva zo spisu vo veciach T‑76/06 a T‑78/06, žaloby týkajúce sa uplatnenia práva hospodárskej súťaže Komisiou predstavujú vyšší stupeň zložitosti ako iné druhy vecí, najmä vzhľadom na dĺžku napadnutého rozhodnutia, veľkosť spisu a potrebu vykonať podrobné preskúmanie viacerých zložitých skutkových okolností, ktoré sú často rozsiahle z hľadiska času a priestoru.
Doba 15 mesiacov od skončenia písomnej časti konania do začatia ústnej časti konania predstavuje teda v zásade primeranú dobu na riešenie vecí, ktoré sa týkajú uplatnenia práva hospodárskej súťaže, akými sú veci T‑76/06 a T‑78/06.
Ďalej je potrebné zohľadniť okolnosť, že proti rozhodnutiu K(2005) 4634 boli podané viaceré žaloby.
Žaloby podané proti tomu istému rozhodnutiu prijatému Komisiou uplatňujúcou právo hospodárskej súťaže Únie v zásade vyžadujú súbežné riešenie, a to vrátane prípadu, že tieto žaloby nie sú spojené. Toto súbežné riešenie je okrem iného odôvodnené zložitosťou uvedených žalôb, ako aj potrebou zabezpečiť koherenciu v analýze týchto rozsudkov a v odpovedi, ktorú na ne treba poskytnúť.
Súbežné riešenie súvisiacich vecí môže odôvodniť predĺženie lehoty od ukončenia písomnej časti konania do začatia ústnej časti konania o obdobie jedného mesiaca za každú dodatočnú súvisiacu vec.
V prejednávanej veci bolo proti rozhodnutiu K(2005) 4634 podaných pätnásť žalôb. Jedna žalobkyňa však svoju žalobu proti tomuto rozhodnutiu vzala späť (uznesenie zo 6. júla 2006, Cofira‑Sac/Komisia,
T‑43/06
, neuverejnené,
EU:T:2006:192
). Ďalšie dve žaloby podané proti rozhodnutiu K(2005) 4634 viedli k vyhláseniu rozsudkov z 13. septembra 2010, Trioplast Wittenheim/Komisia (
T‑26/06
, neuverejnený,
EU:T:2010:387
), a z 13. septembra 2010, Trioplast Industrier/Komisia (
T‑40/06
,
EU:T:2010:388
).
Za týchto podmienok bolo predĺženie konania o 11 mesiacov vo veci T‑76/06 a vo veci T‑78/06 odôvodnené riešením ďalších dvanástich vecí týkajúcich sa žalôb podaných proti rozhodnutiu K(2005) 4634.
V dôsledku toho obdobie 26 mesiacov (15 mesiacov a 11 mesiacov) od ukončenia písomnej časti konania do začatia ústnej časti konania bolo na riešenie vecí T‑76/06 a T‑78/06 primerané.
Pokiaľ ide o správanie účastníkov konania a výskyt prekážok konania vo veciach T‑76/06 a T‑78/06, obdobie, ktoré uplynulo od ukončenia písomnej časti konania do začatia ústnej časti konania v týchto veciach, nebolo nijako ovplyvnené takýmto správaním alebo výskytom takýchto prekážok.
Napokon treba zohľadniť skutočnosť, že v rozhodnutí K(2005) 4634 Komisia uložila žalobkyniam spoločne a nerozdielne pokutu z dôvodu, že Armando Álvarez vlastnila 98,6% základného imania spoločnosti ASPLA, a teda sa domnievala, že Armando Álvarez mala rozhodujúci vplyv na spoločnosť ASPLA. Armando Álvarez v rámci svojej žaloby podanej vo veci T‑78/06 tak navrhovala zrušenie rozhodnutia K(2005) 4634 v rozsahu, v akom jej toto rozhodnutie pripísalo zodpovednosť za porušenie konštatované v uvedenom rozhodnutí.
Z toho vyplýva, že veci T‑76/06 a T‑78/06 vykazovali veľmi úzku spojitosť a táto spojitosť odôvodňovala, aby bola vec T‑78/06 prejednávaná s vecou T‑76/06 a takou istou rýchlosťou ako táto posledná uvedená vec. Keďže písomná časť konania vo veci T‑78/06 bola ukončená o štyri mesiace skôr ako písomná časť konania vo veci T‑76/06, ústna časť konania vo veci T‑78/06 nemohla byť teda začatá pred dátumom začatia ústnej časti konania vo veci T‑76/06.
Okrem toho, ako vyplýva zo spisu vo veciach T‑76/06 a T‑78/06, komora, ktorá bola poverená týmito vecami sa 23. novembra 2010 vyjadrila v prospech spojenia uvedených vecí na účely ústnej časti konania bez toho, aby boli dotknuté pripomienky účastníkov konania v každej z týchto vecí. Každá zo žalobkýň vo svojich pripomienkach k prípadnému spojeniu vecí T‑76/06 a T‑78/06 uviedla, že nevidia žiadnu prekážku v takomto spojení, pokiaľ sa Všeobecný súd domnieva, že toto spojenie môže prispieť k účinnosti konania. Komisia však namietala proti takémuto spojeniu, ktoré napokon nebolo nariadené.
Obzvlášť úzka spojitosť medzi vecami T‑76/06 a T‑78/06 preto odôvodnila predĺženie lehoty od ukončenia písomnej časti konania do začatia ústnej časti konania vo veci T‑78/06 o dodatočnú lehotu štyroch mesiacov.
V dôsledku toho vzhľadom na osobitné okolnosti, ktoré charakterizujú veci T‑76/06 a T‑78/06, z doby 46 mesiacov, ktorá uplynula od skončenia písomnej časti konania do začatia ústnej časti konania vo veci T‑76/06, ako aj z doby 50 mesiacov, ktorá uplynula od skončenia písomnej časti konania do začatia ústnej časti konania vo veci T‑78/06, vyplýva neodôvodnené obdobie nečinnosti 20 mesiacov v oboch týchto veciach.
Po tretie z preskúmania spisu vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 nevyplýva nijaká okolnosť, ktorá by umožnila konštatovať existenciu obdobia neodôvodnenej nečinnosti jednak odo dňa podania žalôb do dňa podania duplík a jednak od začatia ústnej časti konania do vyhlásenia rozsudkov zo 16. novembra 2011, ASPLA/Komisia (
T‑76/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:672
), a zo 16. novembra 2011, Álvarez/Komisia (
T‑78/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:673
).
Z toho vyplýva, že konaním, ktoré prebehlo vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 a ktoré sa skončilo vyhlásením rozsudkov zo 16. novembra 2011, ASPLA/Komisia (
T‑76/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:672
), a zo 16. novembra 2011, Álvarez/Komisia (
T‑78/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:673
), bol porušený článok 47 druhý odsek Charty základných práv tým, že toto konanie presiahlo primeranú lehotu na rozhodnutie o 20 mesiacov, čo predstavuje dostatočne závažné porušenie právnej normy Únie, ktorej cieľom je priznať práva jednotlivcom.
O údajnej majetkovej ujme a predpokladanej príčinnej súvislosti
Podľa ustálenej judikatúry musí byť škoda, ktorej náhrada sa požaduje v rámci žaloby o určenie mimozmluvnej zodpovednosti Únie, skutočná a určitá, čo musí preukázať žalobca (pozri rozsudok z 9. novembra 2006, Agraz a i./Komisia,
C‑243/05 P
,
EU:C:2006:708
, bod
a citovanú judikatúru). Žalobca je povinný predložiť presvedčivé dôkazy tak o existencii, ako aj o rozsahu ujmy, ktorú uplatňuje (pozri rozsudok zo 16. septembra 1997, Blackspur DIY a i./Rada a Komisia,
C‑362/95 P
,
EU:C:1997:401
, bod
a citovanú judikatúru).
Ďalej podľa ustálenej judikatúry sa podmienka týkajúca sa príčinnej súvislosti zakotvená v článku 340 druhom odseku ZFEÚ týka existencie príčinnej súvislosti s dostatočne priamym účinkom medzi konaním inštitúcií a škodou (rozsudky z 18. marca 2010, Trubowest Handel a Makarov/Rada a Komisia,
C‑419/08 P
,
EU:C:2010:147
, bod
, a zo 14. decembra 2005, Beamglow/Parlament a i.,
T‑383/00
,
EU:T:2005:453
, bod
; pozri v tomto zmysle tiež rozsudok zo 4. októbra 1979, Dumortier a i./Rada,
64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 a 45/79
,
EU:C:1979:223
, bod
). Žalobcovi prináleží predložiť dôkaz o existencii príčinnej súvislosti medzi vytýkaným konaním a uvádzanou ujmou (pozri rozsudok z 30. septembra 1998, Coldiretti a i./Rada a Komisia,
T‑149/96
,
EU:T:1998:228
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci žalobkyne v žalobe po prvé tvrdia, že im bola spôsobená majetková ujma, ktorá spočíva v strate vzniknutej jednak z dôvodu platenia úrokov z pokuty, ktorá im bola uložená rozhodnutím K(2005) 4634 (ďalej len „úroky z pokuty“) počas neprimeranej dĺžky konania v priemere 25,5 mesiaca, a jednak z dôvodu platenia nákladov bankovej záruky, ktorú zriadili, aby nemuseli ihneď zaplatiť sumu pokuty (ďalej len „náklady bankovej záruky“), počas toho istého neprimerane dlhého obdobia. Táto škoda má byť posúdená jednoduchým pomerným výpočtom na základe nákladov bankovej záruky uhradených od 20. februára 2006 do 1. augusta 2014, ako aj úrokov z pokuty zaplatených od 15. marca 2006 do 22. júla 2014.
Po druhé žalobkyne tvrdia, že príčinná súvislosť medzi údajnou ujmou a údajným nedodržaním primeranej lehoty na rozhodnutie je zjavná. Ak by totiž vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 bola dodržaná primeraná lehota na rozhodnutie, žalobkyne by nemuseli platiť počas 25,5 mesiaca úroky z pokuty a náklady bankovej záruky.
Súdny dvor Európskej únie v prvom rade spochybňuje tvrdenia žalobkýň týkajúce sa majetkovej ujmy, ktorá im bola spôsobená.
Tvrdí, že úroky z pokuty a náklady bankovej záruky nemožno považovať za ujmu. Úroky z pokuty totiž na jednej strane predstavujú náhradu z dôvodu, že Komisia nemala k dispozícii sumu, ktorou mala právo disponovať, a žalobkyne by sa bezdôvodne obohatili, ak by im bola priznaná náhrada škody v sume zodpovedajúcej týmto úrokom. Na druhej strane náklady bankovej záruky sú záťažou, ktorú žalobkyne dobrovoľne prijali za možnosť, ktorá im bola ponúknutá, aby nemuseli ihneď zaplatiť výšku pokuty. Vzhľadom na to, že táto záťaž zahŕňala získanie výhody, nič neumožňuje zastávať názor, že ide o ujmu v striktnom slova zmysle.
Subsidiárne Súdny dvor Európskej únie tvrdí, že metóda použitá žalobkyňami na výpočet ich údajnej majetkovej ujmy nie je správna a neumožňuje ju vyčísliť. Na jednej strane proporčný výpočet, aký vykonali žalobkyne, neumožňuje vypočítať časť nákladov, ktoré možno pripísať za obdobie, ktoré zodpovedá neodôvodneným prieťahom v konaní. Na druhej strane skutočnosti použité žalobkyňami na výpočet ich ujmy nie sú takej povahy, aby im umožnili vypočítať hypotetickú ujmu vyplývajúcu z údajných prieťahov, ku ktorým došlo v konaní vo veciach T‑76/06 a T‑78/06. Na účely posúdenia existencie hypotetickej ujmy, ktorá im vznikla z dôvodu neodôvodnených prieťahov v konaní, treba totiž porovnať náklady, ktoré účinne vynaložili na zaplatenie pokuty a hypotetické náklady, ktoré by museli znášať, ak by v konaní nedošlo k prieťahom a ak by pokuty zaplatili skôr. Za určitých okolností by však bolo možné, že by pre podnik bolo výhodnejšie platbu pokuty odložiť, aj keď táto odložená platba zahŕňa pre tento podnik povinnosť zaplatiť dodatočné úroky v pevnej sadzbe, ako je sadzba 3,56% stanovená Komisiou. Súdny dvor Európskej únie v duplike dodáva, že odložená platba poskytuje vo svojej podstate výhodu a že uvedená výhoda v prejednávanej veci existuje.
V druhom rade Súdny dvor Európskej únie tvrdí, že neexistuje dostatočne priama príčinná súvislosť medzi údajnou majetkovou ujmou týkajúcou sa úhrady nákladov bankovej záruky a zaplatením úrokov z pokuty na jednej strane a údajným nedodržaním primeranej lehoty na rozhodnutie na strane druhej. Táto majetková ujma totiž vyplýva z vlastného rozhodnutia žalobkýň nesplniť si povinnosť zaplatiť pokutu v lehote stanovenej rozhodnutím K(2005) 4634, aj keď toto rozhodnutie predstavovalo exekučný titul. Rozhodnutie žalobkýň existovalo v čase, keď sa žalobkyne rozhodli zriadiť bankovú záruku, ako aj počas celého obdobia, počas ktorého ponechali uvedenú záruku.
– Úvodné pripomienky
Treba zdôrazniť, že článok 2 rozhodnutia K(2005) 4634 stanovoval, že pokuty uložené týmto rozhodnutím musia byť zaplatené v lehote troch mesiacov od jeho doručenia. Podľa článku 86 nariadenia Komisie (ES, Euratom) č. 2342/2002 z 23. decembra 2002, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá na vykonávanie nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Európskych spoločenstiev (
Ú. v. ES L 357
, 2002, s. 1; Mim. vyd. 01/004, s. 145), článok 2 tohto rozhodnutia spresňoval, že po uplynutí tejto lehoty troch mesiacov budú úroky automaticky splatné v úrokovej sadzbe uplatňovanej ECB na jej základné refinančné operácie prvý deň mesiaca, v ktorom bolo uvedené rozhodnutie prijaté, zvýšenej o 3,5 percentuálneho bodu, t. j. v sadzbe 5,56%.
V súlade s článkom 299 prvým odsekom ZFEÚ rozhodnutie K(2005) 4634 predstavuje exekučný titul, keďže vo svojom článku 2 zahŕňa peňažný záväzok voči žalobkyniam. Okrem toho podanie návrhu na vyhlásenie neplatnosti tohto rozhodnutia podľa článku 263 ZFEÚ nespochybnilo vykonateľnosť uvedeného rozhodnutia, keďže podľa článku 278 ZFEÚ žaloby podané Súdnemu dvoru Európskej únie nemajú odkladný účinok.
Keď Komisia doručila rozhodnutie K(2005) 4634 žalobkyniam, oznámila im, že ak začnú konanie pred Všeobecným súdom alebo Súdnym dvorom, nebude prijaté žiadne opatrenie na účely vymáhania, pokiaľ bude vec prebiehať, v prípade, že budú dodržané dve podmienky pred uplynutím lehoty na zaplatenie. Podľa článku 86 ods. 5 nariadenia č. 2342/2002 išlo o tieto dve podmienky: po prvé z pohľadávky Komisie musia plynúť úroky od dátumu uplynutia lehoty na zaplatenie v sadzbe 3,56%, po druhé banková záruka prijateľná pre Komisiu, ktorá pokrýva dlh a zároveň úroky z dlhu, musí byť poskytnutá pred dátumom splatnosti.
Žalobkyne vo svojich písomnostiach, ktoré predložili v prejednávanej veci, uvádzajú, že sa rozhodli pokutu, ktorá im bola uložená, nezaplatiť hneď a zložiť bankovú záruku v súlade s možnosťou, ktorú im ponúkla Komisia, prostredníctvom zaplatenia úrokov v sadzbe 3,56%.
Práve vzhľadom na tieto pripomienky je potrebné skúmať údajnú majetkovú ujmu a predpokladanú príčinnú súvislosť medzi touto ujmou a nedodržaním primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06.
– O zaplatení úrokov z pokuty
V prvom rade z dokumentov predložených žalobkyňami a vysvetlení, ktoré poskytol ich zástupca ústne a ktoré boli zaznamenané v zápisnici z pojednávania, vyplýva, že Armando Álvarez 22. júla 2014 zaplatila celkovú sumu úrokov z pokuty, ktoré sa stali splatnými počas konania vo veciach T‑76/06 a T‑78/06.
Z toho vyplýva, že spoločnosti ASPLA zjavne nevznikla osobná ujma, ktorá by spočívala v zaplatení úrokov z pokuty počas obdobia zodpovedajúceho prekročeniu primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06.
V druhom rade, pokiaľ ide o ujmu, ktorá údajne vznikla spoločnosti Armando Álvarez, treba konštatovať, že z dôvodu uplatnenia článku 299 prvého odseku ZFEÚ v spojení s článkom 278 ZFEÚ, spomenutých v bode 93 vyššie, bola výška pokuty uložená rozhodnutím K(2005) 4634 dlhovaná Komisii napriek podaniu návrhu na vyhlásenie neplatnosti uvedeného rozhodnutia. Úroky z pokuty, ktorých sadzba bola 3,56%, tak musia byť kvalifikované ako úroky z omeškania.
Okrem toho treba uviesť, že počas konania vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 Armando Álvarez nezaplatila pokutu ani úroky z omeškania. Počas konania v uvedených veciach tak Armando Álvarez mohla nakladať so sumou, ktorá zodpovedala výške tejto pokuty spolu s úrokmi z omeškania.
Žalobkyne však nepredkladajú dôkazy umožňujúce preukázať, že počas obdobia zodpovedajúceho prekročeniu primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 boli úroky z omeškania, ktoré Armando Álvarez neskôr zaplatila Komisii, vyššie ako výhoda, z ktorej mala táto spoločnosť prospech z dôvodu nakladania so sumou rovnajúcou sa výške pokuty navýšenej o úroky z omeškania. Inými slovami žalobkyne nepreukazujú, že úroky z pokuty, ktoré plynuli počas obdobia, ktoré zodpovedá prekročeniu primeranej lehoty na rozhodnutie, boli vyššie ako výhoda, z ktorej mohla mať Armando Álvarez prospech nezaplatením pokuty navýšenej o úroky, ktoré boli splatné od dátumu, keď došlo k nedodržaniu primeranej lehoty na rozhodnutie a úroky, ktoré sa stali splatnými v období, keď dochádzalo k tomuto porušovaniu povinnosti.
Z toho vyplýva, že žalobkyne nepreukazujú, že počas obdobia, ktoré zodpovedá prekročeniu primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06, vznikla spoločnosti Armando Álvarez skutočná a určitá strata z dôvodu zaplatenia úrokov z omeškania zo sumy pokuty uloženej rozhodnutím K(2005) 4634.
Návrh na náhradu údajnej škody spočívajúci v tom, aby žalobkyne zaplatili dodatočné úroky z pokuty, musí byť teda zamietnutý, pričom nie je potrebné posúdiť údajnú existenciu príčinnej súvislosti.
– O zaplatení nákladov bankovej záruky
Pokiaľ ide v prvom rade o ujmu, zo spisu vyplýva, že ASPLA zriadila bankovú záruku vo výške 10731000 eur spolu s úrokmi a Armando Álvarez zriadila viaceré bankové záruky v štyroch rôznych bankách v celkovej výške 31269000 eur spolu s úrokmi. Okrem toho skutočnosti zo spisu svedčia o tom, že každá zo žalobkýň uhradila vo forme štvrťročných poplatkov náklady bankovej záruky počas konania vo veciach T‑76/06 a T‑78/06.
Vzhľadom na skutočnosti zo spisu je tak potrebné konštatovať, že každá zo žalobkýň preukazuje, že osobne utrpela skutočnú a určitú škodu, ktorá spočíva v strate vzniknutej z dôvodu, že uhradila náklady na bankovú záruku počas obdobia, ktoré zodpovedá prekročeniu primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06.
Pokiaľ ide v druhom rade o príčinnú súvislosť, treba na jednej strane uviesť, že ak by konanie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 neprekročilo primeranú lehotu na rozhodnutie, žalobkyne by nemuseli uhradiť náklady bankovej záruky počas obdobia, ktoré zodpovedá tomuto prekročeniu.
Existuje tak príčinná súvislosť medzi nedodržaním primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 a vznikom škody, ktorú žalobkyne utrpeli a ktorá spočíva v strate vzniknutej z dôvodu, že tieto spoločnosti uhradili náklady bankovej záruky počas obdobia, ktoré zodpovedá prekročeniu tejto primeranej lehoty na rozhodnutie.
Na druhej strane treba zdôrazniť, že je pravda, že vytýkané správanie musí byť rozhodujúcou príčinou ujmy (uznesenie z 31. marca 2011, Mauerhofer/Komisia,
C‑433/10 P
, neuverejnené,
EU:C:2011:204
, bod
, a rozsudok z 10. mája 2006, Galileo International Technology a i./Komisia,
T‑279/03
,
EU:T:2006:121
, bod
; pozri v tomto zmysle tiež rozsudok z 18. marca 2010, Trubowest Handel a Makarov/Rada a Komisia,
C‑419/08 P
,
EU:C:2010:147
, bod
). Inými slovami, aj v prípade, že inštitúcie prípadne prispeli k ujme, ktorej náhrada sa požaduje, uvedené prispenie môže byť veľmi vzdialené z dôvodu zodpovednosti iných osôb, prípadne žalobcu (rozsudok z 18. marca 2010, Trubowest Handel a Makarov/Rada a Komisia,
C‑419/08 P
,
EU:C:2010:147
, bod
, a uznesenie z 31. marca 2011, Mauerhofer/Komisia,
C‑433/10 P
, neuverejnené,
EU:C:2011:204
, bod
).
Navyše už bolo rozhodnuté, že údajná ujma spočívajúca v nákladoch bankovej záruky, ktoré vznikli spoločnosti, ktorá bola sankcionovaná rozhodnutím Komisie neskôr zrušeným Všeobecným súdom, priamo nevyplývala z protiprávnosti tohto rozhodnutia, z dôvodu, že táto ujma vyplývala z vlastného rozhodnutia tejto spoločnosti zriadiť bankovú záruku, aby nemusela zaplatiť pokutu v lehote stanovenej sporným rozhodnutím [pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. apríla 2005, Holcim (Deutschland)/Komisia,
T‑28/03
,
EU:T:2005:139
, bod
, a uznesenie z 12. decembra 2007, Atlantic Container Line a i./Komisia,
T‑113/04
, neuverejnené,
EU:T:2007:377
, bod
].
V prejednávanej veci však treba po prvé zdôrazniť, že vo februári 2006, t. j. v čase keď žalobkyne podali svoje žaloby, a v čase keď každá z nich zriadila jednu alebo viac bankových záruk, nebolo nedodržanie primeranej lehoty na rozhodnutie predvídateľné. Okrem toho žalobkyne mohli legitímne očakávať, že ich žaloba bude prejednaná v primeranej lehote.
Po druhé prekročenie primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 nastalo po tom, ako sa žalobkyne pôvodne rozhodli zriadiť bankové záruky.
Skutkové okolnosti tejto veci sa tak podstatne odlišujú od skutkových okolností, ktoré boli konštatované v rozsudku z 21. apríla 2005, Holcim (Deutschland)/Komisia (
T‑28/03
,
EU:T:2005:139
) a v uznesení z 12. decembra 2007, Atlantic Container Line a i./Komisia (
T‑113/04
, neuverejnené,
EU:T:2007:377
), spomenutých v bode 109 vyššie. Súvislosť medzi prekročením primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 a úhradou nákladov bankovej záruky počas obdobia, ktoré zodpovedá tomuto prekročeniu, teda v rozpore s tvrdením Súdneho dvora Európskej únie nemôže byť prerušená počiatočným rozhodnutím žalobkýň nezaplatiť ihneď pokutu uloženú rozhodnutím K(2005) 4634 a zriadiť bankovú záruku.
Z toho vyplýva, že existuje dostatočne priama príčinná súvislosť medzi nedodržaním primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 a stratou, ktorá vznikla žalobkyniam z dôvodu, že uhradili náklady bankovej záruky počas obdobia, ktoré zodpovedá prekročeniu uvedenej lehoty.
V treťom rade treba najskôr pripomenúť, že žalobkyne uplatňujú nedodržanie primeranej lehoty na rozhodnutie len vo veciach T‑76/06 a T‑78/06. Neuplatňujú teda nedodržanie primeranej lehoty na rozhodnutie z dôvodu celkovej dĺžky konania vo veci T‑76/06 spolu s vecou, v ktorej bol vydaný rozsudok z 22. mája 2014, ASPLA/Komisia (
C‑35/12 P
,
EU:C:2014:348
), ako aj vo veci T‑78/06 spolu s vecou, v ktorej bol vydaný rozsudok z 22. mája 2014, Armando Álvarez/Komisia (
C‑36/12 P
,
EU:C:2014:349
).
V prejednávanej veci bolo tak konštatované len to, že konanie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 nerešpektovalo primeranú lehotu na rozhodnutie (pozri bod 83 vyššie).
Ďalej nedodržanie primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 bolo ukončené vyhlásením rozsudkov zo 16. novembra 2011, ASPLA/Komisia (
T‑76/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:672
), a zo 16. novembra 2011, Álvarez/Komisia (
T‑78/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:673
).
Od 16. novembra 2011 tak žalobkyne mohli posúdiť, či existuje nedodržanie primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06, ako aj ujmu, ktorú utrpeli z dôvodu uhradenia nákladov bankovej záruky počas obdobia zodpovedajúceho prekročeniu uvedenej lehoty.
Nakoniec rozhodnutie K(2005) 4634, ktorým bola žalobkyniam uložená pokuta, nadobudlo právoplatnosť až 22. mája 2014, keď z dôvodu rozhodnutia žalobkýň podať odvolanie proti rozsudkom zo 16. novembra 2011, ASPLA/Komisia (
T‑76/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:672
), a zo 16. novembra 2011, Álvarez/Komisia (
T‑78/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:673
), zároveň uplynula možnosť ponúknutá Komisiou zriadiť bankovú záruku.
Z toho vyplýva, že úhrada nákladov bankovej záruky po vyhlásení rozsudkov zo 16. novembra 2011, ASPLA/Komisia (
T‑76/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:672
), a zo 16. novembra 2011, Álvarez/Komisia (
T‑78/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:673
), ktorým došlo k ukončeniu porušovania povinnosti dodržať primeranú lehotu na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06, nepredstavuje dostatočne priamu príčinnú súvislosť s týmto porušením, keďže úhrada takýchto nákladov vyplýva z osobného a samostatného rozhodnutia žalobkýň, ku ktorému dospeli po uvedenom porušení, týkajúceho sa nezaplatenia pokuty, nepožiadať o odklad výkonu rozhodnutia K(2005) 4634 a podať odvolanie proti uvedeným rozsudkom.
Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že medzi jednak nedodržaním primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 a jednak ujmou, ktorá vznikla žalobkyniam pred vyhlásením rozsudkov zo 16. novembra 2011, ASPLA/Komisia (
T‑76/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:672
), a zo 16. novembra 2011, Álvarez/Komisia (
T‑78/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:673
), a ktorá spočíva v uhradení nákladov bankovej záruky počas obdobia, ktoré zodpovedá prekročeniu tejto primeranej lehoty, existuje dostatočne priama súvislosť.
– O posúdení spôsobenej majetkovej ujmy
V prvom rade treba pripomenúť, že dĺžka konania vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 prekročila primeranú lehotu na rozhodnutie v každej z týchto vecí o 20 mesiacov (pozri bod 83 vyššie).
V druhom rade v bodoch 116 až 120 vyššie sa konštatovalo, že nedodržanie primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 sa ukončilo 16. novembra 2011 a že existovala priama príčinná súvislosť medzi nedodržaním primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 a ujmou, ktorá bola spôsobená žalobkyniam „pred“ vyhlásením rozsudkov zo 16. novembra 2011, ASPLA/Komisia (
T‑76/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:672
), a zo 16. novembra 2011, Álvarez/Komisia (
T‑78/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:673
).
Prekročenie primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 tak nastalo 20 mesiacov pred vyhlásením rozsudkov zo 16. novembra 2011, ASPLA/Komisia (
T‑76/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:672
), a zo 16. novembra 2011, Álvarez/Komisia (
T‑78/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:673
), t. j. 16. marca 2010 a od tohto dňa žalobkyniam vznikala majetková ujma.
V odpovedi na písomnú otázku položenú Všeobecným súdom žalobkyne v liste z 10. októbra 2016 uviedli, že ujma im začala vznikať dva roky po podaní dupliky Komisie, t. j. 6. októbra 2008 vo veci T‑78/06 a 12. februára 2009 vo veci T‑76/06.
Okrem toho, hoci Všeobecný súd nekládol žalobkyniam otázky v tejto súvislosti, vo svojej odpovedi z 10. októbra 2016 dodali, že k ukončeniu spôsobovanej ujmy došlo oznámením dátumu pojednávania vo veciach T‑76/06 a T‑78/06.
Napokon z príslušného spisu vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 vyplýva, že dátum pojednávania v každej z týchto vecí bol oznámený žalobkyniam 14. januára 2011.
Z pravidiel upravujúcich konanie na súdoch Únie, najmä z článku 21 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článku 44 ods. 1 rokovacieho poriadku z 2. mája 1991, vyplýva, že spor je v zásade určený a vymedzený účastníkmi konania a že súd Únie nemôže rozhodovať
ultra petita
(rozsudky z 10. decembra 2013, Komisia/Írsko a i.,
C‑272/12 P
,
EU:C:2013:812
, bod
, a z 3. júla 2014, Electrabel/Komisia,
C‑84/13 P
, neuverejnený,
EU:C:2014:2040
, bod
).
Všeobecný súd sa tak musí pridŕžať návrhu žalobkýň a bez návrhu nemôže rozhodnúť o náhrade škody spôsobenej po 14. januári 2011, t. j. škody spôsobenej počas obdobia chronologicky odlišného od obdobia, v ktorom bola žalobkyniam údajne spôsobená škoda.
V prejednávanej veci preto ujma, ktorá môže byť nahradená, zodpovedá nákladom bankovej záruky uhradeným žalobkyňami od 16. marca 2010 do 14. januára 2011.
V treťom rade z dokumentov predložených žalobkyňami vyplýva, že náklady bankovej záruky boli uhrádzané štvrťročne.
Skutočnosti zo spisu svedčia o tom, že počas obdobia od 16. marca do 2010 do 14. januára 2011 ASPLA uhradila nedujúce štvrťročné náklady bankovej záruky:
Štvrťroky
Štvrťročná suma
Mesiace
Náklady (euro)
20.2.2010 – 19.5.2010
12 259,43
8 172,95
20.5.2010 – 19.8.2010
12 259,43
12 259,43
20.8.2010 – 19.11.2010
12 259,43
12 259,43
20.11.2010 – 19.2.2011
12 259,43
12 259,43


Spolu
44 951,24
Náklady bankovej záruky uhradené spoločnosťou ASPLA počas obdobia od 16. marca 2010 do 14. januára 2011 tak dosiahli 44951,24 eura.
Okrem toho skutočnosti zo spisu svedčia o tom, že počas obdobia od 16. marca 2010 do 14. januára 2011 Armando Álvarez uhradila nasledujúce štvrťročné náklady bankovej záruky:

Štvrťroky
Štvrťročná suma
Mesiace
Náklady (euro)

21.2.2010 – 20.5.2010
6 109,09
4 072,73
Banka A
21.5.2010 – 20.8.2010
6 156,34
6 156,34

21.8.2010 – 28.11.2010
6 203,59
6 203,59

29.11.2010 – 20.2.2011
6 290,57
6 290,57




22 723,23






22.2.2010 – 21.5.2010
6 000,00
4 000,00
Banka B
22.5.2010 – 21.8.2010
6 000,00
6 000,00

22.8.2010 – 21.11.2010
6 000,00
6 000,00

22.11.2010 – 21.2.2011
6 000,00
6 000,00




22 000,00






22.2.2010 – 21.5.2010
5 839,91
3 893,27
Banka C
21.5.2010 – 23.8.2010
5 839,91
5 839,91

23.8.2010 – 22.11.2010
5 839,91
5 839,91

22.11.2010 – 21.2.2011
5 839,91
5 839,91




21 413,00






16.2.2010 – 15.5.2010
12 075,34
8 050,23
Banka D
16.5.2010 – 15.8.2010
12 180,34
12 180,34

16.8.2010 – 15.11.2010
12 285,34
12 285,34

16.11.2010 – 15.2.2011
12 390,34
12 390,34




44 906,25








Spolu
111 042,48
Náklady bankovej záruky uhradené spoločnosťou ASPLA počas obdobia od 16. marca 2010 do 14. januára 2011 tak dosiahli 111042,48 eura.
Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné priznať spoločnosti ASPLA náhradu škody vo výške 44951,24 eura a spoločnosti Armadno Álvarez náhradu škody vo výške 111042,48 eura ako majetkovej ujmy, ktorá im bola spôsobená nedodržaním primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 a ktorá spočíva v úhrade dodatočných nákladov bankovej záruky.
– O úrokoch
Žalobkyne navrhujú, ako vyplýva z ich prvého žalobného návrhu, aby Všeobecný súd stanovil k výške škody, ktorú im môže priznať, kompenzačné úroky a úroky z omeškania v sadzbe uplatňovanej ECB na jej hlavné refinančné operácie, zvýšenej o dva percentuálne body, od dátumu podania žaloby.
V tejto súvislosti je potrebné odlíšiť kompenzačné úroky od úrokov z omeškania (rozsudok z 27. januára 2000, Mulder a i./Rada a Komisia,
C‑104/89 a C‑37/90
,
EU:C:2000:38
, bod
).
V prvom rade, pokiaľ ide o kompenzačné úroky, je potrebné pripomenúť, že treba prihliadnuť na nepriaznivé dôsledky vyplývajúce z časového intervalu, ktorý uplynul medzi vznikom škodnej udalosti a posúdením náhrady škody v tom zmysle, že treba zohľadniť znehodnotenie meny (pozri v tomto zmysle rozsudky z 3. februára 1994, Grifoni/Komisia,
C‑308/87
,
EU:C:1994:38
, bod
, a z 13. júla 2005, Camar/Rada a Komisia,
T‑260/97
,
EU:T:2005:283
, bod
). Kompenzačné úroky majú za cieľ kompenzovať uplynutie času do súdneho zhodnotenia výšky škody, nezávisle od akéhokoľvek omeškania pripisovaného dlžníkovi (rozsudok z 12. februára 2015, Komisia/IPK International,
C‑336/13 P
,
EU:C:2015:83
, bod
).
Koniec obdobia, ktoré oprávňuje na toto menové zhodnotenie, musí v zásade zodpovedať dňu vyhlásenia rozsudku, v ktorom je stanovená povinnosť nahradiť škodu, ktorá žalobcovi vznikla (pozri v tomto zmysle rozsudky z 19. mája 1992, Mulder a i./Rada a Komisia,
C‑104/89 a C‑37/90
,
EU:C:1992:217
, bod
; z 13. júla 2005, Camar/Rada a Komisia,
T‑260/97
,
EU:T:2005:283
, body
a
, a z 26. novembra 2008, Agraz a i./Komisia,
T‑285/03
, neuverejnený,
EU:T:2008:526
, body
a
).
Pokiaľ ide v prejednávanej veci o náhradu škody, ktorá má byť priznaná spoločnostiam ako náhrada majetkovej ujmy, ktorá im vznikla, z judikatúry citovanej v bode 138 vyššie vyplýva, že žalobkyne majú právo požadovať spolu s touto náhradou škody kompenzačné úroky od 16. marca 2010.
Žalobkyne však vo svojom prvom žalobnom návrhu žiadajú, ako zdôraznili v liste zo 6. decembra 2016, aby výška náhrady škody, ktorú si môžu nárokovať, bola zvýšená o kompenzačné úroky „odo dňa podania žaloby“ v tejto veci, t. j. od 27. januára 2015.
Kompenzačné úroky, ktoré sa majú pripočítať k náhrade škody každej zo žalobkýň z dôvodu náhrady majetkovej ujmy, ktorá týmto spoločnostiam vznikla, preto v súlade s návrhom uvedeným žalobkyňami plynú od 27. januára 2015.
Okrem toho žalobkyne, ktoré uplatňujú vzniknutú stratu, nepredkladajú nijaký dôkaz, ktorý by umožnil preukázať, že náklady bankovej záruky, ktoré ASPLA uhradila v období od 16. marca 2010 do 14. januára 2011, ako aj náklady bankovej záruky, ktoré Armando Álvarez uhradila od 16. marca 2010 do 14. januára 2011 mohli vyniesť úroky, ktorých sadzba by bola sadzbou uplatňovanou ECB na jej hlavné refinančné operácie, zvýšenou o dva percentuálne body (pozri v tomto zmysle rozsudky z 27. januára 2000, Mulder a i./Rada a Komisia,
C‑104/89 a C‑37/90
,
EU:C:2000:38
, bod
, a z 26. novembra 2008, Agraz a i./Komisia,
T‑285/03
,
EU:C:2008:526
, bod
).
Žalobkyne teda nemôžu žiadať uplatnenie kompenzačných úrokov vypočítaných na základe sadzby, ktorú uplatňuje ECB na svoje hlavné refinančné operácie, zvýšenej o dva percentuálne body.
Naproti tomu znehodnotenie meny spojené s plynutím času je zohľadnené v ročnej miere inflácie stanovenej za dotknuté obdobie Eurostatom (Štatistický úrad Európskej únie) v členskom štáte, v ktorom sú žalobkyne usadené (pozri v tomto zmysle rozsudky z 27. januára 2000, Mulder a i./Rada a Komisia,
C‑104/89 a C‑37/90
,
EU:C:2000:38
, body
a
; z 13. júla 2005, Camar/Rada a Komisia,
T‑260/97
,
EU:T:2005:283
, bod
, a z 26. novembra 2008, Agraz a i./Komisia,
T‑285/03
, neuverejnený,
EU:T:2008:526
, bod
).
V dôsledku toho sadzba kompenzačných úrokov, ktoré majú byť pripočítané k náhrade škody žalobkýň ako náhrada majetkovej ujmy, ktorá týmto spoločnostiam vznikla, zodpovedá ročnej miere inflácie stanovenej Eurostatom v členskom štáte, v ktorom sú tieto spoločnosti usadené. Tieto kompenzačné úroky sa uplatňujú v rozsahu, v akom navrhujú žalobkyne, v období od 27. januára 2015 do dátumu vyhlásenia tohto rozsudku, pokiaľ ide o každú zo žalobkýň.
V druhom rade, pokiaľ ide o kompenzačné úroky, z judikatúry vyplýva, že povinnosť zaplatiť úroky z omeškania v zásade vzniká na základe rozsudku, ktorý konštatuje povinnosť nahradiť škodu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. júna 1990, Sofrimport/Komisia,
C‑152/88
,
EU:C:1990:259
, bod
a citovanú judikatúru).
Na určenie úrokov z omeškania je potrebné zohľadniť článok 83 ods. 2 písm. b) a článok 111 ods. 4 písm. a) delegovaného nariadenia Komisie (EÚ) č. 1268/2012 z 29. októbra 2012 o pravidlách uplatňovania nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) č. 966/2012 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Únie (
Ú. v. EÚ L 362
, 2012, s. 1). Podľa týchto ustanovení je úrokovou sadzbou pre pohľadávky, ktoré nie sú splatené v stanovenej lehote, sadzba uplatňovaná ECB pre jej hlavné refinančné operácie, uverejnená v sérii C
Úradného vestníka Európskej únie
a platná v prvý kalendárny deň mesiaca splatnosti pohľadávky, zvýšená o tri a pol percentuálneho bodu.
V prejednávanej veci treba náhrady škôd uvedené v bode 135 vyššie, vrátane kompenzačných úrokov, ktoré sú pripočítané k náhrade škody ako náhrada majetkovej ujmy, ktorá vznikla žalobkyniam, zvýšiť o úroky z omeškania od vyhlásenia tohto rozsudku do úplného zaplatenia.
Okrem toho sadzbu tohto zvýšenia treba stanoviť v rozsahu, v akom navrhujú žalobkyne (pozri v tomto zmysle rozsudky z 19. mája 1992, Mulder a i./Rada a Komisia,
C‑104/89 a C‑37/90
,
EU:C:1992:217
, bod
, a z 8. mája 2007, Citymo/Komisia,
T‑271/04
,
EU:T:2007:128
, bod
).
Sadzbou úrokov z omeškania je teda sadzba stanovená ECB na jej hlavné refinančné operácie, zvýšená o dva percentuálne body, ako navrhujú žalobkyne.
– Návrhy týkajúce sa výšky náhrady škody a úrokov
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy musí byť tejto žalobe čiastočne vyhovené v časti, v ktorej smeruje k náhrade škody, ktorá bola spôsobená žalobkyniam z dôvodu nedodržania primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06.
Náhrada škody, ktorá má byť priznaná spoločnosti ASPLA z dôvodu majetkovej ujmy, ktorá jej bola spôsobená úhradou dodatočných nákladov bankovej záruky, dosahuje sumu 44951,24 eura, zvýšenú o kompenzačné úroky od 27. januára 2015 do vyhlásenia tohto rozsudku v ročnej miere inflácie stanovenej Eurostatom v členskom štáte, v ktorom je táto spoločnosť usadená.
Náhrada škody, ktorá má byť priznaná spoločnosti Armando Álvarez z dôvodu majetkovej ujmy, ktorá jej bola spôsobená úhradou dodatočných nákladov bankovej záruky, dosahuje sumu 111042,48 eura, zvýšenú o kompenzačné úroky od 27. januára 2015 do vyhlásenia tohto rozsudku v ročnej miere inflácie stanovenej Eurostatom v členskom štáte, v ktorom je táto spoločnosť usadená.
Výška náhrady škody uvedená v bodoch 153 a 154 vyššie, vrátane kompenzačných úrokov, ktoré sa pripočítajú k náhrade škody každej zo žalobkýň ako náhrada majetkovej ujmy, ktorá im bola spôsobená, sa navýši o úroky z omeškania za podmienok stanovených v bodoch 149 a 151 vyššie.
V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.
O trovách
Podľa článku 134 ods. 3 rokovacieho poriadku, ak mali účastníci konania úspech len v časti predmetu konania, každý z nich znáša svoje vlastné trovy konania. Ak sa to však zdá oprávnené vzhľadom na okolnosti prípadu, Všeobecný súd môže rozhodnúť, že účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť časť trov konania druhého účastníka.
V prejednávanej veci bolo žalobkyniam čiastočne vyhovené, pokiaľ ide o ich návrhy vo veci samej. Vo svojom návrhu na náhradu škody však v podstatnej časti nemali úspech. Za týchto podmienok je vzhľadom na všetky okolnosti predmetnej veci opodstatnené rozhodnúť, že každý z účastníkov konania znáša svoje vlastné trovy konania.
Podľa článku 138 ods. 1 rokovacieho poriadku členské štáty a inštitúcie, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci konania, znášajú svoje vlastné trovy konania. Je teda opodstatnené rozhodnúť, že Komisia znáša svoje vlastné trovy konania.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (tretia rozšírená komora)
rozhodol a vyhlásil:

1.
Európska únia zastúpená Súdnym dvorom Európskej únie je povinná zaplatiť spoločnosti Plásticos Españoles, SA, (ASPLA) náhradu škody vo výške 44951,24 eura a spoločnosti Armando Álvarez, SA, náhradu škody vo výške 111042,48 eura ako náhradu majetkovej ujmy spôsobenej týmto spoločnostiam nedodržaním primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach, v ktorých boli vydané rozsudky zo 16. novembra 2011, ASPLA/Komisia (
T‑76/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:672
), a zo 16. novembra 2011, Álvarez/Komisia (
T‑78/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:673
). Každá z týchto náhrad škody sa navýši o kompenzačné úroky od 27. januára 2015 do vyhlásenia tohto rozsudku v ročnej miere inflácie stanovenej za dotknuté obdobie Eurostatom (Štatistický úrad Európskej únie) v členskom štáte, v ktorom sú tieto spoločnosti usadené.

2.
Každá z náhrad uvedených v bode 1 vyššie bude navýšená o úroky z omeškania plynúce odo dňa vyhlásenia tohto rozsudku až do ich úplného zaplatenia v sadzbe stanovenej Európskou centrálnou bankou (ECB) pre jej hlavné refinančné operácie, zvýšenej o dva percentuálne body.

3.
V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.

4.
ASPLA a Armando Álvarez na jednej strane a Únia zastúpená Súdnym dvorom Európskej únie na druhej strane znášajú svoje vlastné trovy konania.

5.
Európska komisia znáša svoje vlastné trovy konania.

Papasavvas
Labucka
Bieliūnas
Kreuschitz
Forrester
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 17. februára 2017.
Podpisy
Obsah

Okolnosti predchádzajúce sporu

Konanie a návrhy účastníkov konania

Právny stav

O prípustnosti

O námietke neprípustnosti založenej na nedostatočnej jasnosti a určitosti žaloby

O námietke neprípustnosti vznesenej subsidiárne a založenej na premlčaní nároku z návrhu na náhradu údajnej majetkovej ujmy

O veci samej

O údajnom nedodržaní primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06

O údajnej majetkovej ujme a predpokladanej príčinnej súvislosti

– Úvodné pripomienky

– O zaplatení úrokov z pokuty

– O zaplatení nákladov bankovej záruky

– O posúdení spôsobenej majetkovej ujmy

– O úrokoch

– Návrhy týkajúce sa výšky náhrady škody a úrokov

O trovách
(
*1
)	Jazyk konania: španielčina.