CELEX: 62021CJ0351
Eelotsusetaotlus
Õigusaktide ühtlustamine
Makseteenused siseturul
Direktiiv 2007/64/EÜ
Artikli 47 lõike 1 punkt a
Maksjale pärast tema maksekäsundi vastuvõtmist antav teave
Artiklid 58, 60 ja 61
Makseteenuse pakkuja vastutus autoriseerimata tehingute korral
Selle teenusepakkuja kohustus autoriseerimata tehingute summa maksjale tagasi maksta
Raamlepingud
Selle teenusepakkuja kohustus anda maksjale teavet makse saaja kohta

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. novembri 2007. aasta direktiivi 2007/64/EÜ makseteenuste kohta siseturul ning direktiivide 97/7/EÜ, 2002/65/EÜ, 2005/60/EÜ ja 2006/48/EÜ muutmise ning direktiivi 97/5/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (
ELT 2007, L 319, lk 1
) artikli 38 punkti a.
Taotlus on esitatud ZG ja Beobank SA (Belgia pank, kus põhikohtuasja hagejal on pangakonto) vahelises kohtuvaidluses, mis puudutab hageja deebetkaardi abil tehtud kahte maksetehingut, mida ta peab autoriseerimata tehinguteks.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiivi 2007/64 põhjendustes 1, 21, 23, 27, 40, 43 ja 46 oli märgitud:
„(1)
Siseturu loomiseks on väga oluline kõrvaldada [Euroopa Ü]henduses kõik sisepiirid, et oleks võimalik kaupade, isikute, teenuste ja kapitali vaba liikumine. Seetõttu on tähtis makseteenuste ühtse turu nõuetekohane toimimine. […]
[…]
(21)
Käesolevas direktiivis tuleks täpsustada makseteenuse pakkujate kohustused teabe andmisel makseteenuse kasutajatele, kes peaksid saama ühesuguse kõrgetasemelise selge teabe makseteenuste kohta, et teha teadlikke valikuid ja võrrelda erinevaid pakkumisi ELis. Läbipaistvuse huvides peaks käesolev direktiiv sätestama ühtlustatud nõuded, millega makseteenuse kasutajatele tagatakse vajalik ja piisav teave makseteenuse lepingu ja maksetehingute kohta. Ühtse makseteenuste turu tõrgeteta toimimise edendamise eesmärgil ei tohiks liikmesriigid teabe andmise valdkonnas vastu võtta muid sätteid kui käesoleva direktiivi sätted.
[…]
(23)
Nõutav teave peaks olema proportsionaalne kasutajate vajadustega ning see tuleks edastada standardviisil. Ühekordse maksetehingu puhul peaksid teabele esitatavad nõuded siiski erinema järjestikuseid maksetehinguid sätestavas raamlepingus teabele esitatavatest nõuetest.
[…]
(27)
Makseteenuse pakkuja peab makseteenuse kasutajale andma nõutavat teavet viisil, millega võetakse arvesse viimase vajadusi ning samuti praktilisi ja tehnilisi aspekte ning tasuvust olenevalt asjaomase makseteenuse lepingu suhtes saavutatud kokkuleppest. […]
[…]
(40)
Et tagada maksete täielikult integreeritud otsetöötlemine ja õiguskindlus, et makseteenuse kasutajate vahelised aluskohustused täidetakse, on väga oluline krediteerida saaja kontole maksja üle kantud täielik summa. […]
[…]
(43)
Maksete tõhususe parandamiseks kogu ühenduses tuleks kehtestada maksimaalne ühepäevane täitmisaeg kõigi maksja algatatud maksekäsundite suhtes, mis on eurodes või euroalasse mittekuuluva liikmesriigi vääringus, sealhulgas kreeditikorralduste ja rahasiirete suhtes. […] Võttes arvesse asjaolu, et riigisiseste maksete infrastruktuurid on tihti väga tõhusad, ning teenuse senise taseme halvenemise vältimiseks võivad liikmesriigid alles jätta või kehtestada vajaduse korral eeskirjad, millega määratakse ühest arvelduspäevast lühem täitmisaeg.
[…]
(46)
Maksesüsteemi sujuv ja tõhus toimimine sõltub sellest, kas kasutaja saab olla kindel, et makseteenuse pakkuja täidab maksetehingu korrektselt ja kokkulepitud ajaks. Tavaliselt saab teenuse pakkuja hinnata riske, mis on seotud maksetehinguga. Teenuse pakkuja võimaldab kasutada maksesüsteemi, teeb korralduse tagasi kutsuda valesti suunatud või eraldatud raha ja teeb enamikul juhtudel otsuse, milliseid vahendajaid kaasata maksetehingu täitmisse. Kõiki neid kaalutlusi arvesse võttes on täiesti kohane (välja arvatud ebatavaliste ja ettenägematute asjaolude korral) kehtestada makseteenuse pakkuja vastutus kasutajalt vastu võetud maksetehingu täitmise eest, välja arvatud saaja makseteenuse pakkuja, kelle valimise eest vastutab üksnes saaja, tegevuse ja tegevusetuse eest. Ent selleks, et maksja ei jääks kaitseta ebatõenäolistes olukordades, kus võib jääda määratlemata (
non liquet
), kas saaja makseteenuse pakkuja sai maksesumma nõuetekohaselt kätte või mitte, peaks asjakohane tõendamise kohustus olema maksja makseteenuse pakkujal. Üldjuhul võib eeldada, et vahendav asutus, tavaliselt nn neutraalne organ, nt keskpank või arvelduskoda, mis kannab maksesumma raha saatvalt makseteenuse pakkujalt raha saavale makseteenuse pakkujale, salvestab arveldusega seonduvad andmed ning saab need hiljem vajaduse korral kättesaadavaks teha. Kui maksesumma on krediteeritud makset saava makseteenuse pakkuja arvele, peaks saajal tekkima viivitamatult nõudeõigus oma makseteenuse pakkuja vastu maksesumma saaja kontole krediteerimiseks.“
Direktiivi artiklis 4 „Mõisted“ oli sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
4)
„makseasutus“ – füüsiline või juriidiline isik, kellele on antud tegevusluba kooskõlas artikliga 10 makseteenuste osutamiseks ja täitmiseks kõikjal ühenduses;
5)
„maksetehing“ – maksja või saaja algatatud raha sissemakse, ülekandmine või väljanõudmine, mis ei olene makse aluseks olevatest mis tahes kohustustest maksja ja saaja vahel;
[…]
7)
„maksja“ – füüsiline või juriidiline isik, kes on maksekonto haldaja ja kes teeb maksekäsundi antud maksekontolt makse tegemiseks või kui maksekontot ei ole, füüsiline või juriidiline isik, kes teeb maksekäsundi;
8)
„saaja“ – füüsiline või juriidiline isik, kes peaks olema maksetehinguga ülekantava raha saaja;
9)
„makseteenuse pakkuja“ – käesoleva direktiivi artikli 1 lõikes 1 osutatud ettevõtjad ning füüsilised või juriidilised isikud, kes kasutavad artikli 26 kohast erandit;
10)
„makseteenuse kasutaja“ – füüsiline või juriidiline isik, kes kasutab makseteenust maksja või saaja või mõlemana;
11)
„tarbija“ – füüsiline isik, kes käesolevas direktiivis käsitletud makseteenuse lepingutes tegutseb eesmärkidel, mis ei seondu tema kaubandus-, äri- või kutsetegevusega;
12)
„raamleping“ – makseteenuse leping, millega reguleeritakse üksikute ja järjestikuste maksetehingute täitmist tulevikus ning mis võib sisaldada maksekonto avamise kohustust ja tingimusi;
[…]“.
Direktiivi III jaotis „Tingimuste läbipaistvus ja nõuded makseteenustega seotud teabe kohta“ sisaldas 2. peatükki pealkirjaga „Ühekordsed maksetehingud“.
Sama direktiivi artikli 38 „Maksjale pärast maksekäsundi laekumist esitatav teave“ punktis a oli sätestatud:
„Pärast maksekäsundi laekumist maksja makseteenuse pakkuja viivitamata esitab või teeb kättesaadavaks artikli 36 lõikes 1 sätestatud viisil maksjale järgmise teabe:
a)
viide, mis võimaldab maksjal maksetehingut kindlaks teha ning, kui see on asjakohane, saajaga seotud teave“.
Direktiivi 2007/64 III jaotise 3. peatüki „Raamlepingud“ artikli 41 „Eelnev üldteave“ lõikes 1 oli sätestatud:
„[…] Teave ja tingimused esitatakse kergelt mõistetavas sõnastuses ning selgel ja arusaadaval kujul selle liikmesriigi ametlikus keeles, kus makseteenust osutatakse, või mis tahes muus osapoolte vahel kokkulepitud keeles.“
Direktiivi artikli 47 „Üksikute maksetehingute kohta maksjale esitatav teave“ lõigetes 1 ja 2 oli sätestatud:
„1.   Pärast üksiku maksetehingu summa debiteerimist maksja maksekontolt või kui maksja ei kasuta maksekontot, pärast üksiku maksetehingu maksekäsundi laekumist esitab maksja makseteenuse pakkuja maksjale liigse viivituseta artikli 41 lõikes 1 sätestatud viisil järgmise teabe:
a)
viide, mis võimaldab maksjal iga maksetehingut kindlaks teha, ning kui see on asjakohane, saajaga seotud teave;
b)
maksetehingu summa selles vääringus, milles maksja maksekontot debiteeritakse või vääringus, mida kasutatakse maksekäsundis;
c)
maksetehingu täitmise eest tasumisele kuuluvate mis tahes tasude summa ning vajaduse korral ülevaade maksja tasumisele kuuluvate intresside kujunemise kohta;
d)
vajaduse korral maksja makseteenuse pakkuja maksetehingu teostamisel kasutatud vahetuskurss ning maksetehingu summa pärast nimetatud vääringu konverteerimist; ja
e)
debiteerimise väärtuspäev või maksekäsundi laekumise kuupäev.
2.   Raamleping võib sisaldada tingimust, mille kohaselt tuleb lõikes 1 osutatud teave esitada või muuta kättesaadavaks korrapäraselt vähemalt kord kuus ja kokkulepitud viisil, mis võimaldab maksjal teavet säilitada ja muutmata kujul taasesitada.“
Direktiivi artikkel 58 „Autoriseerimata või väärast maksetehingust teatamine“ oli sõnastatud järgmiselt:
„Makseteenuse kasutajal on õigus nõuda makseteenuse pakkujalt vigade kõrvaldamist üksnes juhul, kui ta pärast nõude esitamise aluseks olevast autoriseerimata või vääralt täidetud maksetehingust, sealhulgas artikli 75 kohastest maksetehingutest teadlikuks saamist teatab sellest oma makseteenuse pakkujale liigse viivituseta ning hiljemalt 13 kuu jooksul pärast debiteerimise kuupäeva, välja arvatud juhul, kui makseteenuse pakkuja ei esitanud teavet selle makstehingu kohta või ei teinud seda teavet kättesaadavaks kooskõlas III jaotisega.“
Sama direktiivi artiklis 59 „Tõendid maksetehingute autentimise ja täitmise kohta“ oli sätestatud:
„1.   Liikmesriigid nõuavad, et kui makseteenuse kasutaja väidab, et täidetud maksetehing ei olnud autoriseeritud või et maksetehingut ei täidetud nõuetekohaselt, peab tema makseteenuse pakkuja esitama tõendid selle kohta, et maksetehing oli autenditud, korrektselt dokumenteeritud, kajastatud kontodes ning seda ei ole mõjutanud tehniline rike ega mõni muu puudujääk.
2.   Kui makseteenuse kasutaja väidab, et ta ei olnud autoriseerinud täidetud maksetehingut, ei piisa tingimata üksnes asjaolust, et makseteenuse pakkuja on dokumenteerinud makseviisi kasutamise, et tõendada, et maksja autoriseeris maksetehingu või tegutses ta pettuse teel või ei täitnud ettekavatsetult või raske hooletuse tulemusel üht või mitut artiklist 56 tulenevat kohustust.“
Direktiivi artiklis 60 „Makseteenuse pakkuja vastutus autoriseerimata maksetehingute korral“ oli ette nähtud:
„1.   Ilma et see piiraks artikli 58 kohaldamist, tagavad liikmesriigid, et makseteenuse pakkuja maksab autoriseerimata maksetehingu puhul maksjale viivitamata tagasi autoriseerimata maksetehingu summa ning, kui see on kohaldatav, taastab debiteeritud maksekontol olukorra, mis oleks olnud, kui autoriseerimata maksetehing ei oleks toimunud.
2.   Täiendava rahalise hüvitamise võib määrata vastavalt õigusaktidele, mida kohaldatakse lepingu suhtes, mis on sõlmitud maksja ja tema makseteenuse pakkuja vahel.“
Direktiivi artikli 61 „Maksja vastutus autoriseerimata maksetehingute korral“ lõigetes 1–3 oli ette nähtud:
„1.   Erandina artiklist 60 kannab maksja kuni 150 euro ulatuses autoriseerimata maksetehingutega seotud kahjusid, mis on tekkinud seoses kaotatud või varastatud makseviisi kasutamisega või seoses maksja isikustatud turvaelementide avalikuks muutumisest põhjustatud makseviisi väärkasutamisega.
2.   Maksja kannab kõik autoriseerimata tehingutega seotud kahjud, kui need on tekkinud tema pettuse teel tegutsemise või tema ettekavatsetud või raske hooletuse tõttu ühe või mitme artiklist 56 tuleneva kohustuse mittetäitmise tulemusel. Sellistel juhtudel ei kohaldata käesoleva artikli lõikes 1 osutatud maksimaalset summat.
3.   Kui maksja ei ole tegutsenud pettuse teel ega ettekavatsetult mitte täitnud artiklist 56 tulenevaid kohustusi, võivad liikmesriigid vähendada käesoleva artikli lõigetes 1 ja 2 sätestatud vastutust, võttes eelkõige arvesse makseviisi isikustatud turvaelementide laadi ning selle kaotamise, varastamise või väärkasutamise asjaolusid.“
Selle direktiivi artikli 86 „Täielik ühtlustamine“ lõikes 1 oli sätestatud, et „[i]lma et see piiraks […] artikli 61 lõike 3 […] kohaldamist seoses käesolevas direktiivis sisalduvate ühtlustatud sätetega, ei või liikmesriigid säilitada ega kehtestada muid õigusnorme kui käesolevas direktiivis sätestatud õigusnormid“.
Belgia õigus
Majandusseadustiku (code de droit économique) põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni (edaspidi „majandusseadustik“) artikli VII.18 punktis 1 oli sätestatud:
„Pärast üksiku maksetehingu summa debiteerimist maksja maksekontolt, või kui maksja ei kasuta maksekontot, pärast üksiku maksetehingu maksekäsundi laekumist esitab maksja makseteenuse pakkuja maksjale liigse viivituseta artikli VII.12 [lõikes 1] osutatud viisil järgmise teabe:
1°
viide, mis võimaldab maksjal iga maksetehingu kindlaks teha, ning kui see on asjakohane, saajaga seotud teave“.
Majandusseadustiku artiklis VII.35 oli sätestatud:
„Ilma et see piiraks artikli VII. 33 kohaldamist, peab maksja makseteenuse pakkuja autoriseerimata maksetehingu korral pärast maksjapoolse pettuse
prima facie
kontrollimist maksma viivitamatult maksjale tagasi selle autoriseerimata maksetehingu summa ja vajaduse korral taastama debiteeritud maksekonto sellises seisus, milles see oleks olnud, kui autoriseerimata maksetehingut ei oleks toimunud, vajaduse korral koos intressiga sellelt summalt.
Lisaks peab maksja makseteenuse pakkuja hüvitama muud võimalikud rahalised tagajärjed, sealhulgas omanikule hüvitatava kahju kindlaksmääramisel kantud kulude summa.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Belgia residendil ZG-l on Belgias Beobankis pangakonto, mille jaoks tal on deebetkaart.
2017. aasta 20. ja 21. aprilli vahelisel ööl viibis ZG Hispaanias Valèncias. Asutuses, mille olemuse üle põhikohtuasja pooled vaidlevad, tehti tema deebetkaardiga esimene makse summas 100 eurot kell 0.35. Seejärel tehti selle kaardiga ja sama mobiilse makseterminali kaudu veel kaks makset summas 991 eurot kell 1.35 ja summas 993 eurot kell 2.06. Neljandat makset summas 994 eurot alustati kell 2.35, kuid see lükati tagasi.
ZG ei vaidlusta esimest makset, kuid vaidlustab teise ja kolmanda makse (edaspidi „põhikohtuasjas vaidluse all olevad maksed“). Ta selgitas eelotsusetaotluse esitanud kohtus, et pärast tarbimist kõnealuses asutuses ta sündmusi enam ei mäleta. Ta ei mäleta ka selle asutuse nime ega aadressi ning väidab, et ta sattus kelmuse ohvriks, mille toimepanemist hõlbustas mingi talle manustatud narkootiline aine.
ZG lasi 23. aprillil 2017 oma kaardi blokeerida ja esitas 29. aprillil 2017 Brüsseli politseile (Belgia) kaebuse pangakaardi varguse ja pettuse teel kasutamise kohta.
Tribunal de paix du canton de Forest’s (Forest’ kantoni rahukohus, Belgia), mis on eelotsusetaotluse esitanud kohus, nõuab põhikohtuasja hageja lisaks 500 euro suurusele kahjuhüvitisele ka põhikohtuasjas vaidluse all olevate maksete ehk 1984 euro suuruse summa tagasimaksmist, leides, et kõnealused maksed olid „autoriseerimata“ majandusseadustiku artikli VII.35 tähenduses.
Beobank vaidleb ZG kirjeldatud asjaoludele vastu ja keeldub tagasimaksmisest, leides, et need maksed on autoriseeritud või et ZG oli vähemalt „raskelt hooletu“.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on oluline teada, kes oli nimetatud maksete saaja. Üldreeglina võimaldab kolmanda isiku poolt kannatanu deebetkaardiga toime pandud pettus selle toimepanijal teha oste või võtta välja sularaha. Kuid käesoleval juhul laekus summa ZG väitel pettuse teel kolmanda isiku pangakontole.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et pärast ZG õigusnõustaja esitatud nõuet teatas Beobank ainult makseterminali numbriviite ja geograafilise asukoha, kuid märkis põhikohtuasjas vaidluse all olevate maksete saaja kohta vaid „COM SU VALENCIA ESP“. Nimetatud kohus täpsustab, et see küsimus tõstatati põhikohtuasjas uuesti pärast suuliste seisukohtade ärakuulamise kohtuistungit, et võimaldada Beobankil esitada selle kohta täpsustusi, kuid Beobank midagi olulist ei lisanud, märkides, et ta ei ole saanud täiendavat teavet asjaomast makseterminali haldavalt ettevõtjalt Atos. Beobanki sõnul keeldub Sabadell, kes on nende maksete saaja pank Hispaanias, asjaomase ettevõtja tuvastamiseks vajalikke andmeid edastamast.
Viidates majandusseadustiku artiklile VII.18, leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et on vaja kindlaks teha, kas selle sätte kohaselt oli krediidiasutusel kõnealuse teabe esitamisega seoses tegutsemiskohustus või tulemuse saavutamise kohustus. Kui Euroopa Kohtu tõlgendus võimaldab järeldada, et Beobank ei täitnud oma kohustust, siis võib sellest eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul „teha järeldused [panga] kohustuse kohta vaidlusalused maksed tagasi maksta ja/või hüvitisnõude kohta seoses sellega, et raha tagasisaamine kolmandalt isikult ei ole enam võimalik“.
Beobank väidab eelotsusetaotluse esitanud kohtus, et majandusseadustiku artikkel VII.18 piirdub ainult asjaomase panga tegutsemiskohustusega, nõudes temalt ainult oma korrespondentpangalt saadud teabe esitamist ning jättes tarbija hooleks pöörduda selle korrespondentpanga poole, kui kõnealune teave on ebapiisav. Käesoleval juhul palub Beobank nimetatud kohtul vajaduse korral saata „kohtunõue“ Sabadellile, et viimane esitaks dokumendid, mis võimaldavad kindlaks teha makse saaja. Beobank leiab, et rahuldava vastuse puudumisel tuleb Sabadelli organite ärakuulamiseks määrata õigusabitaotluse alusel uurimine. Beobank tugineb oma seisukoha põhjendamiseks kõnealuses sättes kasutatud sõnadele „kui see on asjakohane“. ZG leiab seevastu, et Sabadelli andmete esitamata jätmise eest tuleb vastutavaks pidada Beobanki.
Neil asjaoludel otsustas justice de paix du canton de Forest (Forest’ kantoni rahukohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas direktiivi 2007/64 artikli 38 […] punkti a kohaselt kehtib [maksja] [makse]teenuse pakkujale „saajaga seotud teabe“ esitamise puhul tegutsemiskohustus või tulemuse saavutamise kohustus?
2.
Kas kõnealuses sättes nimetatud „saajaga seotud teave“ hõlmab teavet, mis võimaldab tuvastada füüsilisest või juriidilisest isikust maksesaaja?“
Sissejuhatavad märkused
Esiteks tuleb märkida, et eelotsusetaotluses küsitakse, kuidas tõlgendada direktiivi 2007/64 artikli 38 punkti a, mille näol on tegemist sättega direktiivi III jaotise „Tingimuste läbipaistvus ja nõuded makseteenustega seotud teabe kohta“ 2. peatükis, mille esemeks on „[ü]hekordsed maksetehingud“.
Direktiivi 2007/64 artikli 35 lõike 1 kohaselt oli see 2. peatükk kohaldatav „ühekordsete maksetehingute suhtes, mis ei ole hõlmatud raamlepinguga“.
Eelotsusetaotlusest nähtub aga, et ZG-l on Beobankis maksekonto, mille jaoks on tal deebetkaart, mille kaudu tehti põhikohtuasjas kõne all olevad maksed.
Neil asjaoludel, nagu väidavad Beobank, Tšehhi valitsus ja Euroopa Komisjon, ei ole põhikohtuasjas vaidluse all olevad maksed „ühekordsed tehingud“ direktiivi 2007/64 III jaotise 2. peatüki tähenduses, vaid kuuluvad selle direktiivi III jaotise 3. peatüki „Raamlepingud“ kohaldamisalasse.
Vastavalt nimetatud direktiivi artiklile 40 kohaldati seda 3. peatükki raamlepinguga hõlmatud maksetehingutele. Direktiivi 2007/64 artikli 4 punktis 12 oli „raamleping“ määratletud kui „makseteenuse leping, millega reguleeritakse üksikute ja järjestikuste maksetehingute täitmist tulevikus ning mis võib sisaldada maksekonto avamise kohustust ja tingimusi“.
Seega tuleb lähtuda eeldusest, et põhikohtuasjas käsitletavate maksete suhtes oli kohaldatav direktiivi 2007/64 artikli 47 lõike 1 punkt a.
Sellest järeldub, et eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarviliku vastuse andmiseks tuleb neid küsimusi mõista nii, et need puudutavad direktiivi 2007/64 artikli 47 lõike 1 punkti a, mitte selle direktiivi artikli 38 punkti a tõlgendamist.
Teiseks tuleb märkida, et ZG nõuab eelotsusetaotluse esitanud kohtus eelkõige, et talle makstaks tagasi põhikohtuasjas vaidluse all olevad maksed, mida ta peab „autoriseerimata“ makseteks, pärast seda, kui Beobank keeldus tema tagasimaksetaotluse rahuldamisest väitega, et ZG oli need maksed tegelikult heaks kiitnud või vähemalt oli ta toime pannud „raske hooletuse“.
Nagu Euroopa Kohtu kirjalikele küsimustele antud vastustes kinnitati, on ZG hagi aluseks majandusseadustiku artikkel VII.35. Selle artikliga on Belgia õigusesse üle võetud direktiivi 2007/64 artikkel 60, mis näeb ette, et makseteenuse pakkuja maksab autoriseerimata maksetehingu puhul maksjale viivitamata tagasi autoriseerimata maksetehingu summa, ning kui see on kohaldatav, taastab debiteeritud maksekontol olukorra, mis oleks olnud, kui seda maksetehingut ei oleks tehtud. Vastavalt selle direktiivi artikli 61 lõikele 2 kannab maksja siiski kõik autoriseerimata maksetehingutega seotud kahjud, kui need on tekkinud tema pettuse teel tegutsemise või tema ettekavatsetud või raske hooletuse tõttu ühe või mitme artiklist 56 tuleneva kohustuse mittetäitmise tulemusel.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus näib arvavat, et kui Euroopa Kohtu poolt eelotsuse küsimustele antavaid vastuseid arvestades ilmneb, et Beobank on rikkunud oma kohustust esitada ZG-le direktiivi 2007/64 artikli 47 lõike 1 punktis a ette nähtud teave, võib ta sellest teha järeldusi muu hulgas Beobanki kohustuse kohta maksta põhikohtuasjas vaidluse all olevad maksed tagasi.
Sellega seoses on oluline meenutada, et Euroopa Kohus on otsustanud, et makseteenuste pakkujate vastutuse kord, mis on ette nähtud direktiivi 2007/64 artikli 60 lõikes 1 ning selle direktiivi artiklites 58 ja 59, on täielikult ühtlustatud. See tähendab, et selle direktiiviga on vastuolus nii sama teokoosseisu puhul ette nähtud paralleelne vastutuse kord kui ka konkureeriv vastutuse kord, mis võimaldaks makseteenuse kasutajal tugineda sellele vastutusele muude teokoosseisude puhul (vt selle kohta 2. septembri 2021. aasta kohtuotsus CRCAM,
C‑337/20
,
EU:C:2021:671
, punktid
ja
).
Direktiiviga 2007/64 autoriseerimata või vääralt täidetud maksetehingute eest kehtestatud vastutuse ühtlustatud kord võib nimelt konkureerida riigisisese õigusega ette nähtud alternatiivse vastutuse korraga, mis põhineb samadel asjaoludel ja samadel alustel, üksnes tingimusel, et sellega ei kahjustata selliselt ühtlustatud korda ega selle direktiivi eesmärke ja soovitavat toimet (2. septembri 2021. aasta kohtuotsus CRCAM,
C‑337/20
,
EU:C:2021:671
, punkt
).
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 53 ja 60 märkis, ei saa liikmesriigi kohus jätta tähelepanuta selles direktiivis maksetehingute osas ette nähtud eristust selle alusel, kas need on autoriseeritud või mitte, ega saa seega teha otsust nõude kohta maksta tagasi taolised maksed, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, kvalifitseerimata neid makseid eelnevalt autoriseeritud või autoriseerimata tehinguteks. Direktiivi 2007/64 artikli 60 lõikega 1 koostoimes selle direktiivi artikli 86 lõikega 1 on nimelt vastuolus, kui makseteenuse kasutaja võib nõuda selle teenuse pakkuja vastutuse kohaldamist seetõttu, et see teenusepakkuja ei täitnud selle direktiivi artikli 47 lõike 1 punktis a ette nähtud teavitamiskohustust, niivõrd kui see vastutus puudutab maksetehingute tagasimaksmist.
Sellest järeldub, et vastupidi sellele, mida näib arvavat eelotsusetaotluse esitanud kohus, ei saa Beobanki poolt direktiivi 2007/64 artikli 47 lõike 1 punktis a ette nähtud teavitamiskohustuse võimalik täitmata jätmine, millele eelotsuse küsimused viitavad, iseenesest kaasa tuua põhikohtuasjas vaidluse all olevate maksete summade tagasimaksmise kohustust.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgitustest nähtub siiski, et ta on seisukohal, et ZG poolt külastatud asutuse olemus ja selles osutatud teenused võivad mõjutada selle küsimuse hindamist, kas põhikohtuasjas kõne all olevad maksed olid autoriseeritud või mitte. Pooltevaheline vaidlus selles küsimuses oleks aga võimalik lahendada siis, kui maksete saaja isik oleks teada, mis tähendab, et tuleb kindlaks teha, kellel lasub lõpuks kohustus esitada selle kohta vajalik teave. Eelotsusetaotlusest nähtub samuti, et eelotsusetaotluse esitanud kohtule on esitatud Beobanki taotlus võtta menetlust korraldavad meetmed, mille eesmärk on nõuda vaidlusaluste maksete saaja makseteenuse pakkujalt teatavat teavet asjaomase maksete saaja kohta.
Sellega seoses tuleb meenutada, et liikmesriigi kohtutel on väga laiaulatuslik pädevus pöörduda Euroopa Kohtusse, kui nad leiavad, et nende lahendada olevas kohtuasjas tekivad küsimused, mis nõuavad liidu õigusnormide tõlgendamist või nende kehtivuse hindamist, mis on vajalik nende menetluses oleva kohtuvaidluse lahendamiseks, ja eeskätt, et neil on vabadus kasutada seda pädevust menetluse mis tahes hetkel, mida nad peavad sobivaks (14. novembri 2018. aasta kohtuotsus Memoria ja Dall’Antonia,
C‑342/17
,
EU:C:2018:906
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et üksnes asja menetleval ja selle lahendamise eest vastutaval liikmesriigi kohtul on kohtuasja eripära arvesse võttes õigus hinnata Euroopa Kohtule esitatud küsimuse asjakohasust. Seega, kui küsimused on esitatud liidu õigusnormi tõlgendamise või kehtivuse kohta, on Euroopa Kohus üldjuhul kohustatud vastama. Järelikult kehtib eeldus, et liidu õigust puudutav eelotsuse küsimus on asjakohane. Euroopa Kohus võib keelduda sellisele küsimusele vastamast vaid siis, kui on ilmne, et taotletud liidu õiguse tõlgendusel ei ole mingit seost põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (7. septembri 2022. aasta kohtuotsus Cilevičs jt,
C‑391/20
,
EU:C:2022:638
, punktid
ja
).
Sellest kohtupraktikast tuleneb, et kuivõrd eelotsusetaotluse esitanud kohus peab põhikohtuasjas vaidluse all olevate maksete autoriseerituse või autoriseerimatuse hindamisel ning samuti sellega seoses võimalike menetlust korraldavate meetmete võtmise kaalumisel vajalikuks teada, millist laadi ja millises ulatuses teavet peab asjaomane maksja makseteenuse pakkuja talle direktiivi 2007/64 artikli 47 lõike 1 punkti a kohaselt esitama, ei saa seada kahtluse alla eelotsuse küsimuste asjakohasust põhikohtuasja lahendamisel.
Eelotsuse küsimuste analüüs
Eelotsuse küsimustega, mida tuleb analüüsida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2007/64 artikli 47 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et maksja makseteenuse pakkuja on kohustatud esitama maksjale teabe, mis võimaldab tuvastada maksja kontolt debiteeritud maksetehingu füüsilisest või juriidilisest isikust saaja, mitte ainult teabe, mis makseteenuse pakkujal on selle makse kohta pärast parima pingutuse tegemist.
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt ei tule liidu õigusnormi tõlgendamisel arvesse võtta mitte ainult selle sõnastust, vaid ka konteksti ja selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa see säte on (vt selle kohta eelkõige 12. jaanuari 2023. aasta kohtuotsus Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság,
C‑132/21
,
EU:C:2023:2
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab direktiivi 2007/64 artikli 47 lõike 1 sõnastust, siis tuleb märkida, et see säte näeb ette, et pärast üksiku maksetehingu summa debiteerimist maksja maksekontolt, või kui maksja ei kasuta maksekontot, pärast üksiku maksetehingu maksekäsundi laekumist esitab maksja makseteenuse pakkuja maksjale liigse viivituseta artikli 41 lõikes 1 sätestatud viisil teatava hulga teavet.
Selle nõude täitmiseks peab asjaomase maksja makseteenuse pakkuja esitama vastavalt direktiivi 2007/64 artikli 47 lõike 1 punktile a viite, mis võimaldab viimasel iga maksetehingu kindlaks teha, ning „kui see on asjakohane, saajaga seotud teabe“.
Tuleb aga tõdeda, et kuigi selles sättes sisalduv mõiste „saaja“ on direktiivi 2007/64 artikli 4 punktis 8 määratletud kui füüsiline või juriidiline isik, kes peaks olema maksetehinguga ülekantava raha saaja, ei ole selles direktiivis täpsustatud mõistet „teave“, mis tuleb artikli 47 lõike 1 punkti a alusel asjaomase maksetehingu saaja kohta esitada.
Eelkõige ei võimalda viimati nimetatud sätte sõnastus kindlaks teha – nagu märkis eelotsusetaotluse esitanud kohus –, kas teabe esitamise kohustus kujutab endast tegutsemiskohustust või tulemuse saavutamise kohustust, ning seda eelkõige selles sisalduva väljendi „kui see on asjakohane“ tõttu.
Neil asjaoludel tuleb vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 46 viidatud kohtupraktikale analüüsida direktiivi 2007/64 artikli 47 lõike 1 punkti a konteksti ja selle direktiivi eesmärke.
Sellega seoses tuleb asjakohase konteksti osas meenutada, et direktiivi 2007/64 artikli 86 lõike 1 kohaselt on selle direktiiviga – nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 37 juba märgiti – ette nähtud täielik ühtlustamine, mis ei võimalda liikmesriikidel säilitada ega kehtestada selles direktiivis sätestatutest erinevaid sätteid, kui direktiivis ei ole sätestatud teisiti, mida aga direktiivi artikli 47 lõikes 1 ette nähtud teavitamiskohustuste puhul ei ole tehtud. Ühtlasi on direktiivi põhjenduses 21 märgitud, et liikmesriikidel ei ole õigust võtta teabe andmise valdkonnas vastu direktiivi sätetest erinevaid sätteid.
Sellist täielikku ühtlustamist silmas pidades tuleb asuda seisukohale, et direktiivi 2007/64 artikli 47 lõikes 1 ette nähtud teavitamiskohustused kujutavad endast selgelt kohustusi, mille liikmesriigid peavad üle võtma, ilma et neil oleks võimalik neist kõrvale kalduda ja ilma et neil oleks isegi õigust neid leevendada, kvalifitseerides need tegutsemiskohustuseks, mitte tulemuse saavutamise kohustuseks. Lisaks ei võimalda miski artikli 47 ülesehituses asuda seisukohale, et sätestades kohustused, millest täpselt nähtuvad nõutavad tegevused, oli liidu seadusandja tahe üksnes nõuda, et selles osas tehtaks pingutusi, mitte näha ette konkreetseid tulemusi, mis tuleb saavutada.
Seda järeldust kinnitab asjaolu, et teatavad muud direktiivi 2007/64 sätted on sõnastatud nii, et nende sätetega kehtestatud nõuete täitmiseks piisab pingutuste tegemisest. Nii on see näiteks selle direktiivi artikli 74 lõike 2 teise lõigu või artikli 75 lõike 1 neljanda lõigu puhul, mille kohaselt maksja makseteenuse pakkuja peab tegema „jõupingutusi“ maksetehinguga seotud raha tagasinõudmiseks või täitmata jäetud või valesti täidetud maksetehingut puudutava teabe kindlakstegemiseks. Seega võib loogiliselt eeldada, et seadusandja oleks kasutanud kõnealuse direktiivi artikli 47 lõike 1 punktis a sarnast sõnastust, kui selles sättes ette nähtud kohustuse täitmiseks piisaks pelgast pingutusest anda maksjale teavet makse saaja kohta.
Mis puudutab direktiivi 2007/64 artikli 47 lõike 1 punktis a kasutatud täpsustust „kui see on asjakohane“, siis võttes arvesse eespool esitatud kaalutlusi, ei saa seda täpsustust mõista nii, et makseteenuse pakkuja peab esitama maksjale maksetehingu saaja kindlakstegemiseks vajaliku teabe ainult juhul, kui tal endal on pärast sellekohaste pingutuste tegemist selleks vajalik teave olemas.
Seda täpsustust tuleb selles kontekstis mõista hoopis nii, et maksetehingu saajat puudutav teave, mille makseteenuse pakkuja peab maksjale esitama pärast maksetehingu summa debiteerimist maksja kontolt või selle direktiivi artikli 47 lõike 2 kohaselt kokkulepitud ajal, hõlmab teavet, mis sellel makseteenuse pakkujal on või mis tal peaks olema liidu õiguse kohaselt.
Seda tõlgendust toetab direktiiviga 2007/64 taotletav eesmärk, kuivõrd – nagu nähtub selle põhjendustest 1, 21, 23, 40 ja 43 – selleks, et tagada makseteenuste ühtse turu nõuetekohane toimimine, tuleb võimaldada nende teenuste kasutajatel hõlpsasti tuvastada maksetehinguid, omades „ühesugust kõrgetasemelist selget“ teavet, mis on vajalik ja piisav nii makseteenuse lepingu kui ka maksetehingute endi kohta ning mis on proportsionaalne nende kasutajate vajadustega ja edastatud standardviisil, ning seda selleks, et esiteks tagada asjaomaste tehingute täielikult integreeritud otsetöötlemine ning teiseks parandada maksete tõhusust ja kiirust (vt selle kohta 21. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Tecnoservice Int.,
C‑245/18
,
EU:C:2019:242
, punkt
).
Sellest tuleneb seega, et direktiivi 2007/64 eesmärk oli kehtestada kõrgendatud „standard“ teabe osas, mida makseteenuse pakkujad on kohustatud kasutajatele edastama.
Selleks et vastata käesoleva kohtuotsuse punktis 57 viidatud nõuetele, pidi teave, mille makseteenuse pakkuja pidi direktiivi 2007/64 artikli 47 lõike 1 punkti a alusel asjaomasele maksjale esitama, olema piisavalt täpne ja sisuline. Nimelt, kui teave ei oleks selline, siis ei oleks maksjal võimalik selle abil asjaomast maksetehingut kindlalt kindlaks teha. Lisaks ei oleks direktiivi artikli 47 lõikes 1 nõutud muud andmed, nagu asjaomase tehingu summa, selle väärtuspäev või laekumise kuupäev ning kohaldatavad tasud ja vajaduse korral kasutatud vahetuskurss, nimetatud maksjale huvipakkuvad, kuna ta ei saaks neid andmeid seostada konkreetse maksetehinguga.
Kuivõrd direktiivi 2007/64 artikli 47 lõike 1 punkti a esimeses pooles nõutud „viide, mis võimaldab maksjal iga maksetehingut kindlaks teha“, koosneb tähtede ja/või numbrite kombinatsioonist, mille valik sõltub peamiselt infotehnoloogilistest vajadustest, sobib see küll integreeritud ja automatiseeritud töötlemiseks, kuid ei võimalda asjaomasel maksjal seostada seda viidet konkreetse maksetehinguga, mistõttu nõutaksegi artikli 47 lõike 1 punkti a teises pooles sisalduva täiendava elemendiga „saajaga seotud teave“ asjaomase maksja maksteenuse pakkujalt, et ta esitaks maksjale sellest sättest tulenevate nõuete täielikuks täitmiseks vajaliku teabe.
Sellega seoses tuleb meenutada, et vastavalt direktiivi 2007/64 põhjendusele 27 pidi makseteenuse pakkuja andma makseteenuse kasutajale nõutavat teavet viisil, millega võetakse eelkõige arvesse viimase vajadusi.
Lisaks, nagu on märgitud direktiivi 2007/64 põhjenduses 46, on asjaomase maksja makseteenuse pakkuja see, kes võimaldab kasutada maksesüsteemi, teeb korralduse tagasi kutsuda valesti suunatud või eraldatud raha ja teeb enamikul juhtudel otsuse, milliseid vahendajaid kaasata maksetehingu täitmisse. See kontroll, mida ta teeb maksetehingu täitmise eri etappides, võimaldab tal ühtlasi nõuda vahendajatelt vajalikku teavet asjaomase saaja kohta, eelkõige juhul, kui – nagu käesolevas asjas – see maksetehing on algatatud taolisele vahendajale kuuluva tehnilise infrastruktuuri kaudu.
Lisaks, nagu on märgitud ka direktiivi 2007/64 põhjenduses 46, võib eeldada, et vahendav asutus, tavaliselt nn neutraalne organ, nt keskpank või arvelduskoda, kes kannab maksesumma raha saatvalt makseteenuse pakkujalt raha saavale makseteenuse pakkujale, salvestab asjaomase arveldusega seotud andmed ning saab need hiljem vajaduse korral kättesaadavaks teha.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 2007/64 artikli 47 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et maksja makseteenuse pakkuja on kohustatud esitama maksjale teabe, mis võimaldab tuvastada maksja kontolt debiteeritud maksetehingu füüsilisest või juriidilisest isikust maksesaaja, mitte ainult teabe, mis makseteenuse pakkujal on selle maksetehingu kohta pärast parima pingutuse tegemist.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse nimetatud kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. novembri 2007. aasta direktiivi 2007/64/EÜ makseteenuste kohta siseturul ning direktiivide 97/7/EÜ, 2002/65/EÜ, 2005/60/EÜ ja 2006/48/EÜ muutmise ning direktiivi 97/5/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta artikli 47 lõike 1 punkti a

tuleb tõlgendada nii, et

maksja makseteenuse pakkuja on kohustatud esitama maksjale teabe, mis võimaldab tuvastada maksja kontolt debiteeritud maksetehingu füüsilisest või juriidilisest isikust maksesaaja, mitte ainult teabe, mis makseteenuse pakkujal on selle maksetehingu kohta pärast parima pingutuse tegemist.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.