CELEX: 62019CJ0193
Præjudiciel forelæggelse
område med frihed, sikkerhed og retfærdighed
grænsekontrol, asyl og indvandring
konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen
søgning i Schengeninformationssystemet (SIS) ved behandlingen af en ansøgning om opholdstilladelse indgivet af en tredjelandsstatsborger, som er indberettet hertil som uønsket
artikel 25, stk. 1
Schengengrænsekodeksen
indrejsebetingelser for tredjelandsstatsborgere
artikel 6, stk. 1 og 5
Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder
artikel 7 og artikel 24, stk. 2
afslag på fornyelse af en opholdstilladelse med henblik på familiesammenføring med den begrundelse, at ansøgerens identitet ikke klart er fastlagt

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen af 14. juni 1985 mellem regeringerne for staterne i Den Økonomiske Union Benelux, Forbundsrepublikken Tyskland og Den Franske Republik om gradvis ophævelse af kontrollen ved de fælles grænser, undertegnet i Schengen (Luxembourg) den 19. juni 1990 og trådt i kraft den 26. marts 1995 (
EFT 2000, L 239, s. 19
), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 265/2010 af 25. marts 2010 (
EUT 2010, L 85, s. 1
) (herefter »Schengenkonventionen«), og af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/399 af 9. marts 2016 om en EU-kodeks for personers grænsepassage (Schengengrænsekodeks) (
EUT 2016, L 77, s. 1
, herefter »Schengengrænsekodeksen«).
Anmodningen er indgivet i forbindelse med en tvist mellem A, en gambisk statsborger, og Migrationsverket (udlændingestyrelsen, Sverige) vedrørende sidstnævntes afgørelse om afslag på en ansøgning om forlængelse af opholdstilladelse med henblik på familiesammenføring indgivet af A med den begrundelse, at A’s identitet ikke klart har kunnet fastlægges.
Retsforskrifter
EU-retten
Schengenkonventionen
Schengenkonventionens artikel 25, stk. 1, bestemmer:
»Når en medlemsstat påtænker at udstede en opholdstilladelse, foretager den systematisk en søgning i Schengeninformationssystemet [(SIS)]. Når en medlemsstat påtænker at udstede en opholdstilladelse til en udlænding, der er indberettet som uønsket, skal den først konsultere den indberettende medlemsstat og tage hensyn til dennes interesser; der vil kun kunne udstedes opholdstilladelse af tungtvejende grunde, navnlig af humanitær karakter eller som følge af internationale forpligtelser.
Udstedes der en opholdstilladelse, skal den indberettende medlemsstat trække indberetningen tilbage, men kan placere den pågældende udlænding på sin nationale liste over indberetninger.«
Schengengrænsekodeksen
Ifølge Schengengrænsekodeksens artikel 1, stk. 2, »fastsætter [den] regler for udøvelse af grænsekontrol af personer, der passerer EU-medlemsstaternes ydre grænser«.
Kodeksens artikel 6 med overskriften »Indrejsebetingelser for tredjelandsstatsborgere« bestemmer:
»1.   For påtænkte ophold på medlemsstaternes område i højst 90 dage inden for en periode på 180 dage, hvorved perioden på 180 dage forud for hver opholdsdag tages i betragtning, skal tredjelandsstatsborgere opfylde følgende indrejsebetingelser:
a)
de skal være i besiddelse af et gyldigt rejsedokument, der giver indehaveren ret til grænsepassage […]
[…]
d)
de må ikke være personer, der er indberettet i SIS som uønskede
e)
de må ikke være betragtet som en trussel mod medlemsstaternes offentlige orden, indre sikkerhed, offentlig sundhed eller internationale forbindelser, og må navnlig ikke på dette grundlag være indberettet som uønskede i medlemsstaternes nationale databaser.
[…]
5.   Uanset stk. 1:
[…]
c)
kan tredjelandsstatsborgere, der ikke opfylder en eller flere af betingelserne i stk. 1, få tilladelse af en medlemsstat til indrejse på dens område af humanitære grunde eller af hensyn til nationale interesser eller internationale forpligtelser. Hvis den pågældende tredjelandsstatsborger er indberettet i SIS, jf. stk. 1, litra d), underretter den medlemsstat, der tillader vedkommende at indrejse på sit område, de øvrige medlemsstater herom.«
Svensk lovgivning
Kap. 2, § 1, i utlänningslag (udlændingeloven) (SFS 2005:716) fastsætter:
»En udlænding, som rejser ind i eller opholder sig i Sverige, skal være i besiddelse af et pas.«
Denne lovs kap. 5, § 3, første afsnit, bestemmer:
»Opholdstilladelse meddeles, medmindre andet fremgår af §§ 17-17 b:
1.
en udlænding, hvis ægtefælle eller samlever er bosiddende eller er blevet meddelt opholdstilladelse i Sverige
[…]«
Nævnte lovs kap. 5, § 8, fastsætter:
»Opholdstilladelse, som meddeles en udlænding i henhold til § 3, første afsnit, nr. 1, […] skal være tidsbegrænset ved den første afgørelse, medmindre
1.
udlændingen i en længere periode har samlevet i udlandet med sin ægtefælle eller partner, eller
2.
hvis det på anden måde står klart, at forholdet er veletableret.
[…]«
Udlændingelovens kap. 5, § 16, stk. 1, har følgende ordlyd:
»En udlænding, der i henhold til § 8 er blevet meddelt en midlertidig opholdstilladelse på grund af familiemæssig tilknytning, kan kun opnå en ny midlertidig eller permanent opholdstilladelse af samme årsag, hvis denne tilknytning fortsat eksisterer.«
Denne lovs kap. 5, § 17 a, stk. 1 og 2, bestemmer:
»I de i § 3 omhandlede situationer kan der gives afslag på meddelelse af opholdstilladelse:
1.
hvis der bevidst er blevet givet unøjagtige oplysninger, eller hvis omstændigheder, der er vigtige elementer i opnåelsen af opholdstilladelsen, bevidst er blevet skjult, [eller]
2.
hvis udlændingen adopterer, indgår ægteskab eller samliv alene med det formål at opnå opholdsret, eller
3.
hvis udlændingen udgør en trussel mod den offentlige orden eller sikkerhed.
Der kan ligeledes gives afslag på meddelelse af opholdstilladelse i de i § 3, første afsnit, nr. 1 […] omhandlede tilfælde, hvis:
1.
ægtefæller eller samlevere ikke lever i et ægteskabeligt forhold eller ikke agter at leve i et ægteskabeligt forhold,
[…]«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
De svenske myndigheder meddelte den 9. december 2013 til A, en gambisk statsborger, en midlertidig opholdstilladelse, for at A kunne blive sammenført med sin svenske ægtefælle.
A havde inden sin indrejse på det svenske område indgivet en ansøgning om opholdstilladelse og havde godtgjort sin identitet ved at fremlægge et pas fra sit hjemland.
Den 9. november 2015 indgav A til Migrationsverket en ansøgning om forlængelse af den midlertidige opholdstilladelse.
Ved behandlingen af denne ansøgning modtog Migrationsverket oplysninger fra de norske myndigheder, ifølge hvilke den pågældende havde været tilbageholdt i Norge og dér var kendt under flere falske aliasser. Endvidere var den pågældende under et af disse navne blevet idømt en fængselsstraf i Norge for besiddelse og salg af narkotika og udvist af Norge for bestandig samt blevet indberettet i SIS som uønsket i Schengenområdet. Desuden var der fra Dakar (Senegal) blevet indgivet en anden ansøgning om opholdstilladelse, som var blevet behandlet af de svenske myndigheder under dette navn, og på hvilken der meddeltes afslag med den begrundelse, at der var tale om et proformaægteskab.
Det fremgår endvidere af de svar, som den forelæggende ret har givet på Domstolens anmodninger om nærmere oplysninger, at A og hans ægtefælle med svensk statsborgerskab siden den 13. februar 2018 har været skilt og ikke har nogen fælles børn. Den har anført, at A nu bor sammen med en norsk statsborger, med hvem han har to mindreårige børn, der ligeledes er norske statsborgere.
Den forelæggende ret har ligeledes i de svar, den har givet på Domstolens anmodninger om nærmere oplysninger, præciseret, at i Sverige har norske statsborgere »næsten samme opholdsret som svenske statsborgere« i henhold til den nordiske pasunion, som bl.a. Kongeriget Sverige og Kongeriget Norge er parter til, og at på det tidspunkt, hvor ansøgningen om forlængelse af opholdstilladelse blev behandlet, var den eneste tilknytning, som A havde påberåbt sig, tilknytningen med disse norske statsborgere. Den har tilføjet, at selv om det i det svenske folkeregister er anført, at disse sidstnævnte ikke har bopæl i Sverige, »kan disse oplysninger til enhver tid ændres og er derfor ikke nødvendigvis korrekte«, eftersom »der kan være mange grunde til, at man registrerer sig som udrejst«. Den har præciseret, at A derimod fortsat er registreret med fast bopæl i Malmö (Sverige).
Ved afgørelse af 2. juni 2017 meddelte Migrationsverket afslag på A’s ansøgning om forlængelse af midlertidig opholdstilladelse bl.a. med den begrundelse, at hans identitet ikke var godtgjort.
A påklagede denne afgørelse til Förvaltningsrätten i Malmö – Migrationsdomstolen (forvaltningsdomstolen i Malmø – domstol i sager om migration, Sverige).
Den forelæggende ret ønsker oplyst, hvilke krav der følger af EU-retten i spørgsmål om fastlæggelse af en tredjelandsstatsborgers identitet, hvis ansøgning om opholdstilladelse, som indgives, når den pågældende allerede befinder sig på det nationale område, hverken er støttet på behovet for beskyttelse eller humanitært grundlag, men med henblik på familiesammenføring af ansøgeren. Den forelæggende ret ønsker navnlig oplyst, om EU-retten kræver, at identiteten på den ansøgende tredjelandsstatsborger klart fastlægges, for at der kan meddeles opholdstilladelse til den pågældende, selv om den pågældende allerede er bosat på det nationale område.
Den forelæggende ret har anført, at meddelelse af opholdstilladelse på andet grundlag end behovet for beskyttelse eller opholdstilladelse på humanitært grundlag efter svensk ret er betinget af, at ansøgerens identitet klart kan fastlægges ved hjælp af et gyldigt pas gældende for den søgte tilladelsesperiode. Der gøres dog undtagelser til denne regel i situationer, som ikke modsvarer den i hovedsagen omhandlede.
Den forelæggende ret har henvist til, at Migrationsöverdomstolen (øverste domstol i sager om migration, Sverige) for det første i dom nr. MIG 2011:11 af 12. maj 2011 har fastslået, at meddelelse til en tredjelandsstatsborger af en tidsbegrænset opholdstilladelse på grundlag af en tilknytning til Kongeriget Sverige, bl.a. gennem ægteskab, forudsætter, at ansøgerens identitet klart fastlægges for at opfylde de forpligtelser, der følger af Schengenkonventionen eller Schengengrænsekodeksen. Den har for det andet anført, at denne øverste domstol har ophævet en dom fra Förvaltningsrätten i Stockholm – Migrationsdomstolen (forvaltningsdomstolen i Stockholm – domstol i sager om migration, Sverige), hvor den fandt, at Schengenkonventionen og Schengengrænsekodeksen er til hinder for anvendelsen af det lempede beviskrav med hensyn til identitet, som gælder ifølge § 16 f i lag om tillfälliga begränsningar av möjligheten att få uppehållstillstånd i Sverige (lov om midlertidige begrænsninger i muligheden for at opnå opholdstilladelse i Sverige) (SFS 2016:752), som specifikt vedrører meddelelse af opholdstilladelse med henblik på gymnasial uddannelse. Migrationsöverdomstolen (øverste domstol i sager om migration) har ligeledes præciseret, at forpligtelsen til en klar identitetsfastlæggelse, som anført i dens dom nr. MIG 2011:11 af 12. maj 2011, ikke finder anvendelse på ansøgninger om opholdstilladelse, der indgives af tredjelandsstatsborgere, som endnu ikke er på det svenske område.
På denne baggrund har Förvaltningsrätten i Malmö – Migrationsdomstolen (forvaltningsdomstolen i Malmø – domstol i sager om migration) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Er bestemmelserne i Schengenkonventionen, herunder navnlig bestemmelserne om systematiske søgninger i SIS og Schengengrænsekodeksen, herunder navnlig det krav om besiddelse af et gyldigt pas, som findes deri, til hinder for meddelelse af opholdstilladelse på grundlag af ansøgninger indgivet i Sverige, som ikke er støttet på behovet for beskyttelse eller humanitært grundlag, når identiteten ikke er fastlagt?
2)
I bekræftende fald, kan der fastsættes undtagelser til fastlæggelsen af identitet i national lov og i praksis?
3)
Såfremt de[t] andet spørgsmål besvares benægtende, hvilke undtagelser, om nogen, er mulige i henhold til EU-retten?«
Retsforhandlingerne for Domstolen
Da Domstolen har besluttet ikke at afholde retsmøde på grund af de sundhedsmæssige risici forbundet med coronaviruspandemien, har den tilsendt parterne og de berørte, som er omhandlet i artikel 23 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, flere spørgsmål til skriftlig besvarelse, hvilke spørgsmål A, Migrationsverket, den svenske regering og Europa-Kommissionen har besvaret.
Formaliteten vedrørende anmodningen om præjudiciel afgørelse
Den svenske regering har fremsat en formalitetsindsigelse mod anmodningen om præjudiciel afgørelse, idet forelæggelsesafgørelsen for det første ikke indeholder en tilstrækkelig fremstilling af de relevante nationale faktiske og retlige omstændigheder i hovedsagen, der gør det muligt for Domstolen at give en hensigtsmæssig besvarelse af de spørgsmål, som den har fået forelagt. For det andet fremgår sammenhængen mellem den ønskede fortolkning af EU-retten og realiteten i hovedsagen eller dennes genstand ikke af denne afgørelse, så meget desto mere som den i denne sag gældende nationale lovgivning kræver, at ansøgeren af en opholdstilladelse skal godtgøre sin identitet, idet de betingelser, hvorpå en uklar identitet tillades, ikke er opfyldt. Endelig fremgår det heller ikke klart af forelæggelsesafgørelsen, hvilken forbindelse der findes mellem de EU-retlige bestemmelser, der ønskes fortolket, og de bestemmelser i national ret, der finder anvendelse i hovedsagen, idet det er svært at se relevansen af de præjudicielle spørgsmål for løsningen af tvisten heri.
Det følger af Domstolens faste praksis, at det inden for rammerne af det samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter, der er indført i artikel 267 TEUF, udelukkende tilkommer den nationale ret, for hvilken en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, som skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når de forelagte spørgsmål vedrører fortolkningen af en EU-retlig regel, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse (jf. bl.a. dom af 19.11.2019, A.K. m.fl. (Den øverste domstols disciplinærafdelings uafhængighed),
C-585/18, C-624/18 og C-625/18
,
EU:C:2019:982
, præmis
, og af 19.12.2019, Junqueras Vies,
C-502/19
,
EU:C:2019:1115
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det følger heraf, at der gælder en formodning for, at de spørgsmål om EU-rettens fortolkning, som den nationale ret har forelagt på baggrund af de retlige og faktiske omstændigheder, som den har ansvaret for at fastlægge, er relevante. Domstolen kan kun afslå at træffe afgørelse om en anmodning fra en national ret, såfremt det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er hypotetisk, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en sagligt korrekt besvarelse af de stillede spørgsmål (jf. bl.a. dom af 19.12.2019, Airbnb Ireland,
C-390/18
,
EU:C:2019:1112
, præmis
, og af 24.10.2018, XC m.fl.,
C-234/17
,
EU:C:2018:853
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I den foreliggende sag har den forelæggende ret redegjort for grundene til, at den har fundet, at en fortolkning af Schengenkonventionens bestemmelser om systematiske søgninger i SIS og bestemmelserne i Schengengrænsekodeksen, der kræver, at enhver tredjelandsstatsborger er i besiddelse af et rejsedokument, som er gyldigt i hele den ansøgte opholdsperiode, er nødvendig for, at den kan afgøre tvisten i hovedsagen. Den har ligeledes for Domstolen fremlagt tilstrækkelige faktiske og retlige oplysninger til, at Domstolen kan give en hensigtsmæssig besvarelse af de forelagte spørgsmål. Således synes fortolkningsspørgsmålene vedrørende disse bestemmelser ikke at savne enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand eller at vedrøre en hypotetisk problemstilling. Forbindelsen mellem de EU-retlige bestemmelser, der ønskes fortolket, og de nationale bestemmelser, der finder anvendelse i hovedsagen, vedrørende beviskravene til identiteten af en ansøger om opholdstilladelse, er i øvrigt i lyset af national retspraksis vedrørende disse krav, der er nævnt i denne doms præmis 21, klar, hvis formål, som den forelæggende ret selv har anført, er formålet om at opfylde de forpligtelser, der følger af Schengenkonventionen eller Schengengrænsekodeksen.
Det følger heraf, at anmodningen om præjudiciel afgørelse kan antages til realitetsbehandling.
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første spørgsmål
Med sit første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om bestemmelserne i Schengenkonventionen, særlig dens artikel 25, stk. 1, og/eller i Schengengrænsekodeksen skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som tillader at meddele, forlænge eller forny en opholdstilladelse med henblik på familiesammenføring, når ansøgningen er indgivet fra denne medlemsstats område af en tredjelandsstatsborger, der er indberettet i SIS som uønsket i Schengenområdet, og hvis identitet ikke har kunnet fastlægges ved hjælp af et gyldigt rejsedokument.
For det første fastsætter Schengenkonventionens artikel 25, stk. 1, første afsnit, at en medlemsstat, som påtænker at udstede en opholdstilladelse, systematisk skal foretage en søgning i SIS, og når ansøgeren er indberettet som uønsket i Schengenområdet, kan denne medlemsstat kun udstede en sådan opholdstilladelse »af tungtvejende grunde, navnlig af humanitær karakter eller som følge af internationale forpligtelser« efter at have konsulteret den indberettende medlemsstat og taget hensyn til dennes interesser. Det fremgår af denne bestemmelses andet afsnit, at udstedes der en opholdstilladelse, skal den indberettende medlemsstat trække indberetningen i SIS tilbage, men kan placere ansøgeren på sin nationale liste over indberetninger.
Formålet med disse bestemmelser er således at forhindre situationer, hvor der meddeles en opholdstilladelse til en tredjelandsstatsborger samtidig med, at den pågældende er indberettet i SIS som uønsket i Schengenområdet (jf. bl.a. dom af 16.1.2018, E,
C-240/17
,
EU:C:2018:8
, præmis
).
Bestemmelserne i Schengenkonventionens artikel 25, stk. 1, fastsætter derimod ikke de lovbestemte betingelser, som en tredjelandsstatsborger skal opfylde for at kunne indrejse og opholde sig i Schengenområdet, herunder fastlæggelse af dennes identitet.
Som generaladvokaten har anført i punkt 62 i forslaget til afgørelse, bevirker konsultationsmekanismen i Schengenkonventionens artikel 25, stk. 1, i øvrigt ikke, at der automatisk gives afslag på en ansøgning om opholdstilladelse indgivet af en tredjelandsstatsborger, som er indberettet i SIS som uønsket i Schengenområdet. Den medlemsstat, hvor denne tredjelandsstatsborger har indgivet en sådan ansøgning, bevarer nemlig, efter at have taget hensyn til den indberettende medlemsstats interesser, muligheden for til tredjelandsstatsborgeren at udstede opholdstilladelse udelukkende af tungtvejende grunde.
Selv om det i denne henseende fremgår af denne bestemmelses ordlyd, at den tilsigter at begrænse til kun »tungtvejende grunde« de grunde, af hvilke en medlemsstat kan udstede en opholdstilladelse til en tredjelandsstatsborger, der er indberettet i SIS som uønsket i Schengenområdet, og som udtrykkeligt omfatter »grunde, […] af humanitær karakter eller som følge af internationale forpligtelser«, følger det imidlertid ikke heraf, at disse to grunde er udtømmende. Da disse grunde indledes med adverbiet »navnlig«, kan de således ikke være af udtømmende karakter.
Som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 66 i forslaget til afgørelse, kan de grunde, der vedrører den pågældende tredjelandsstatsborgers grundlæggende rettigheder, bl.a. retten til respekt for familieliv og respekten for børns rettigheder, som sikret ved artikel 7 og 24 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, som medlemsstaterne er forpligtet til at iagttage i forbindelse med gennemførelsen af Schengenkonventionen, der udgør en integrerende del af EU-retten i medfør af protokol nr. 19 om Schengenreglerne som integreret i Den Europæiske Union, der er knyttet som bilag til traktaterne (
EUT 2010, C 83, s. 290
), omfattes af begrebet »tungtvejende grunde« i denne bestemmelses forstand.
Det følger heraf, at Schengenkonventionens artikel 25, stk. 1, ikke kan fortolkes således, at denne bestemmelse fratager medlemsstaterne muligheden for at udstede en opholdstilladelse af grunde, der vedrører familiesammenføring, alene fordi den pågældende tredjelandsstatsborgers identitet ikke klart kan fastlægges ved hjælp af et gyldigt rejsedokument.
Endvidere, og således som generaladvokaten har anført i punkt 58 i forslaget til afgørelse, skal Schengenkonventionens artikel 25, stk. 1, fortolkes således, at denne bestemmelse ikke alene finder anvendelse på en ansøgning om opholdstilladelse, men ligeledes på en ansøgning om forlængelse eller fornyelse af opholdstilladelse, som indgives af en tredjelandsstatsborger, der allerede befinder sig på den pågældende medlemsstats område.
Den nationale kompetente myndighed skal derfor foretage en søgning i SIS, inden der meddeles en forlængelse eller fornyelse af denne opholdstilladelse, og denne myndighed skal, når ansøgeren i SIS er indberettet som uønsket i Schengenområdet, konsultere den indberettende medlemsstat og tage hensyn til dennes interesser, idet en sådan opholdstilladelse kun kan forlænges eller fornyes af »tungtvejende grunde« som omhandlet i Schengenkonventionens artikel 25, stk. 1, som fortolket i denne doms præmis 35.
For sit vedkommende er den kompetente myndighed i den konsulterede medlemsstat i henhold til princippet om loyalt samarbejde, der er fastsat i artikel 4, stk. 3, TEU, forpligtet til at tage stilling til meddelelse, forlængelse eller fornyelse af den pågældende tredjelandsstatsborgers opholdstilladelse inden for en rimelig frist, der skal være tilpasset det konkrete tilfælde, således at denne myndighed har den nødvendige tid til at indhente de relevante oplysninger (jf. i denne retning dom af 16.1.2018, E,
C-240/17
,
EU:C:2018:8
, præmis
).
Hvad for det andet angår Schengengrænsekodeksen skal det bemærkes, at dennes artikel 6, stk. 1, litra a), kræver, at tredjelandsstatsborgere ved passage af medlemsstaternes ydre grænser, for ophold i Schengenområdet »i højst 90 dage inden for en periode på 180 dage« skal være i besiddelse af et gyldigt rejsedokument, der giver indehaveren ret til grænsepassage.
Det følger heraf, at Schengengrænsekodeksen ikke regulerer situationen for tredjelandsstatsborgere såsom sagsøgeren i hovedsagen, som allerede befinder sig på en medlemsstats område og dér er meddelt opholdstilladelse med henblik på familiesammenføring (jf. i denne retning dom af 22.10.2009, Zurita García og Choque Cabrera,
C-261/08 og C-348/08
,
EU:C:2009:648
, præmis
).
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares som følger:
–
Schengenkonventionens artikel 25, stk. 1, skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som tillader at meddele, forlænge eller forny en opholdstilladelse med henblik på familiesammenføring, når ansøgningen er indgivet fra denne medlemsstats område af en tredjelandsstatsborger, der er indberettet i SIS som uønsket i Schengenområdet, og hvis identitet ikke har kunnet fastlægges ved hjælp af et gyldigt rejsedokument, når der er taget hensyn til den indberettende medlemsstats interesser, hvilken først er blevet konsulteret, og når opholdstilladelsen kun er meddelt, forlænget eller fornyet af »tungtvejende grunde« i denne bestemmelses forstand.
–
Schengengrænsekodeksen, og navnlig dens artikel 6, stk. 1, litra a), skal fortolkes således, at den ikke finder anvendelse på en tredjelandsstatsborger, der befinder sig i en sådan situation.
Det andet og det tredje spørgsmål
Under hensyn til besvarelsen af det første spørgsmål er det ufornødent at besvare det andet og det tredje spørgsmål.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Fjerde Afdeling) for ret:

Artikel 25, stk. 1, i konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen af 14. juni 1985 mellem regeringerne for staterne i Den Økonomiske Union Benelux, Forbundsrepublikken Tyskland og Den Franske Republik om gradvis ophævelse af kontrollen ved de fælles grænser, undertegnet i Schengen (Luxembourg) den 19. juni 1990 og trådt i kraft den 26. marts 1995, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 265/2010 af 25. marts 2010, skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som tillader at meddele, forlænge eller forny en opholdstilladelse med henblik på familiesammenføring, når ansøgningen er indgivet fra denne medlemsstats område af en tredjelandsstatsborger, der er indberettet i Schengeninformationssystemet som uønsket i Schengenområdet, og hvis identitet ikke har kunnet fastlægges ved hjælp af et gyldigt rejsedokument, når der er taget hensyn til den indberettende medlemsstats interesser, hvilken først er blevet konsulteret, og når opholdstilladelsen kun er meddelt, forlænget eller fornyet af »tungtvejende grunde« i denne bestemmelses forstand.

Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/399 af 9. marts 2016 om en EU-kodeks for personers grænsepassage (Schengengrænsekodeks), og navnlig dens artikel 6, stk. 1, litra a), skal fortolkes således, at den ikke finder anvendelse på en tredjelandsstatsborger, der befinder sig i en sådan situation.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: svensk.