CELEX: 62015CJ0272
Trimitere preliminară
Directiva 2003/87/CE
Sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră
Obligația de restituire a cotelor de emisie pentru zborurile dintre statele membre ale Uniunii și majoritatea țărilor terțe
Decizia nr. 377/2013/UE
Articolul 1
Derogare temporară
Excluderea zborurilor înspre și dinspre aerodromuri situate în Elveția
Diferență de tratament între state terțe
Principiul general al egalității de tratament
Inaplicabilitate

Cererea de decizie preliminară privește validitatea Deciziei nr. 377/2013/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 24 aprilie 2013 privind derogarea temporară de la Directiva 2003/87/CE de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității (
JO 2013, L 113, p. 1
) din perspectiva principiului general al egalității de tratament și interpretarea articolului 340 TFUE.
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Swiss International Air Lines AG (denumită în continuare „Swiss International”), pe de o parte, și Secretary of State for Energy and Climate Change (ministrul energiei și al schimbărilor climatice, Regatul Unit) și Environment Agency (Agenția pentru Mediu, Regatul Unit), pe de altă parte, în legătură cu validitatea Deciziei nr. 377/2013 și cu despăgubirea pentru cotele de emisie de gaze cu efect de seră restituite de Swiss International pentru zborurile înspre și dinspre Elveția operate în cursul anului 2012.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 2003/87
Directiva 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 octombrie 2003 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei 96/61/CE a Consiliului (
JO 2003, L 275, p. 32
, Ediție specială, 15/vol. 10, p. 78), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2008/101/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 19 noiembrie 2008 (
JO 2009, L8, p. 3
, denumită în continuare „Directiva 2003/87”), prevede la articolul 12 alineatul (2a):
„Statele membre de administrare se asigură că, până la data de 30 aprilie a fiecărui an, fiecare operator de aeronave restituie un număr de cote egal cu totalitatea emisiilor din decursul anului calendaristic precedent care provin din activitățile de aviație menționate în anexa I pentru care este considerat operator de aeronave, potrivit verificării efectuate în conformitate cu articolul 15. Statele membre se asigură că, ulterior, cotele restituite în temeiul prezentului alineat sunt anulate.”
Articolul 16 din această directivă, intitulat „Sancțiuni”, are următorul cuprins:
„(1)   Statele membre stabilesc normele referitoare la sancțiunile aplicabile în cazul în care sunt încălcate dispozițiile de drept intern adoptate în temeiul prezentei directive și iau măsurile necesare pentru a asigura aplicarea acestor norme. Sancțiunile prevăzute trebuie să fie eficiente, proporționale și cu efect de descurajare. Statele membre notifică aceste dispoziții Comisiei, precum și, fără întârziere, orice modificare ulterioară a acestora.
(2)   Statele membre asigură publicarea numelor operatorilor și ale operatorilor de aeronave care încalcă cerințele privind restituirea unui număr suficient de cote în temeiul prezentei directive.
(3)   Statele membre se asigură că oricărui operator sau operator de aeronave care nu restituie, până la data de 30 aprilie a fiecărui an, cote suficiente pentru a‑și acoperi emisiile din anul anterior i se aplică o penalitate pentru exces de emisii. Penalitatea pentru exces de emisii este de 100 EUR pentru fiecare tonă de dioxid de carbon echivalent emisă pentru care operatorul sau operatorul de aeronave nu a restituit cotele. Plata penalității pentru exces de emisii nu exonerează operatorul sau operatorul de aeronave de obligația de a restitui un număr de cote egal cu depășirea respectivă de emisii, la restituirea cotelor pentru următorul an calendaristic.
[…]”
Decizia nr. 377/2013
Considerentele (4)-(6) și (9) ale Deciziei nr. 377/2013 au următorul cuprins:
„(4)
Negocierea tuturor acordurilor privind aviația între Uniune și țări terțe ar trebui să aibă ca obiectiv garantarea flexibilității Uniunii de a acționa în probleme legate de protecția mediului, inclusiv în ceea ce privește măsurile de atenuare a impactului sectorului aviației asupra schimbărilor climatice.
(5)
În cadrul Organizației Aviației Civile Internaționale (OACI) s‑au înregistrat progrese în vederea adoptării, la cea de a 38-a Adunare a OACI din 24 septembrie-4 octombrie 2013, a unui cadru global privind politica de reducere a emisiilor care facilitează aplicarea măsurilor bazate pe piață în ceea ce privește emisiile generate de aviația internațională și în vederea elaborării unei măsuri globale bazate pe piață («MBM»). Acest cadru ar putea aduce o contribuție semnificativă la reducerea emisiilor de CO2 la nivel național, regional și global.
(6)
Pentru a facilita aceste progrese și a impulsiona dinamica favorabilă, este de dorit să se suspende necesitatea aplicării cerințelor care au luat naștere înainte de cea de a 38-a Adunare a OACI în ceea ce privește zborurile înspre și dinspre aerodromuri din țări din afara Uniunii care nu sunt membre ale Asociației Europene a Liberului Schimb (AELS), teritorii dependente sau teritorii ale statelor din Spațiul Economic European (SEE) sau țări care au semnat un tratat de aderare la Uniune. Prin urmare, nu ar trebui să fie luate măsuri împotriva operatorilor de aeronave în ceea ce privește cerințele care decurg din [Directiva 2003/87] cu privire la raportarea emisiilor verificate pentru anii calendaristici 2010, 2011 și 2012 și cu privire la returnarea corespunzătoare a certificatelor de emisii pentru 2012 provenind de la zboruri înspre și dinspre astfel de aerodromuri. Operatorii de aeronave care doresc să respecte în continuare cerințele respective ar trebui să aibă această posibilitate.
[…]
(9)
Derogarea prevăzută în prezenta decizie nu ar trebui să afecteze integritatea de mediu și obiectivul fundamental al legislației Uniunii privind schimbările climatice și nu ar trebui să conducă la denaturarea concurenței. În consecință, pentru a menține obiectivul fundamental al Directivei 2003/87/CE, care face parte din cadrul juridic al Uniunii de realizare a angajamentului său independent de a‑și reduce emisiile cu 20 % față de nivelurile din 1990 până în 2020, directiva respectivă ar trebui să se aplice în continuare zborurilor care aterizează pe sau decolează de pe aerodromurile de pe teritoriul unui stat membru sau aerodromurile din anumite zone sau țări din afara Uniunii strâns legate sau asociate cu aceasta.”
Articolul 1 din această decizie prevede:
„Prin derogare de la articolul 16 din [Directiva 2003/87], statele membre nu iau măsuri împotriva operatorilor de aeronave în ceea ce privește cerințele prevăzute la articolul 12 alineatul (2a) și la articolul 14 alineatul (3) din directiva respectivă pentru anii calendaristici 2010, 2011 și 2012 cu privire la activități înspre și dinspre aerodromuri din țări din afara Uniunii care nu sunt membre ale AELS, teritorii dependente sau teritorii ale statelor SEE sau țări care au semnat un tratat de aderare la Uniune, dacă acestor operatori de aeronave nu le‑au fost emise certificate cu titlu gratuit pentru astfel de activități în 2012 sau dacă, în cazul în care acestor operatori le‑au fost emise astfel de certificate, operatorii respectivi au returnat statelor membre, în termen de 30 de zile de la intrarea în vigoare a prezentei decizii, în vederea anulării lor, un număr de certificate din aviație pentru 2012 corespunzător proporției verificate de tonă‑kilometri ale unei asemenea activități în anul de referință 2010.”
Conform articolului 6 din decizia menționată, aceasta intră în vigoare la data publicării sale în
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
, respectiv la 25 aprilie 2013, și este aplicabilă începând de la 24 aprilie 2013.
Dreptul din Regatul Unit
Prin Greenhouse Gas Emissions Trading Scheme (Amendment) Regulations 2013 (Actul din 2013 de modificare a Regulamentelor de aplicare a sistemului de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră), ministrul energiei și al schimbărilor climatice a modificat reglementarea națională privind sistemul de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în scopul punerii în aplicare a Deciziei nr. 377/2013.
Litigiul principal și întrebările preliminare
Swiss International este o companie aeriană cu sediul în Elveția.
Pentru anul 2012, această societate a dobândit un anumit număr de cote de emisie de gaze cu efect de seră cu titlu gratuit și cu titlu oneros. Ea a restituit cotele corespunzătoare emisiilor legate de zborurile efectuate între statele membre ale SEE și Elveția pe care le‑a operat în cursul acelui an.
Swiss International a introdus o acțiune la High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) [Înalta Curte de Justiție (Anglia și Țara Galilor), Divizia Queen’s Bench (Secția administrativă), Regatul Unit], prin care solicita, pe de o parte, anularea reglementării naționale în discuție în litigiul principal, pentru motivul că excluderea zborurilor dinspre și înspre Elveția de la derogarea de la normele Directivei 2003/87 prevăzută de această reglementare, care pune în aplicare Decizia nr. 377/2013, încalcă principiul general al egalității de tratament.
Pe de altă parte, Swiss International a solicitat anularea restituirii cotelor pe care a efectuat‑o pentru zborurile operate în cursul anului 2012 între statele membre ale SEE și Elveția. În subsidiar, aceasta a solicitat o compensație financiară pentru valoarea cotelor restituite pe care le‑a dobândit cu titlu oneros sau orice altă formă de despăgubire adecvată.
Întrucât această acțiune a fost respinsă, Swiss International a declarat apel la Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) [Curtea de Apel (Anglia și Țara Galilor) (Secția civilă), Regatul Unit]. În fața acestei instanțe, părțile din litigiul principal au luat poziție în special cu privire la cererea de anulare a reglementării naționale în discuție în litigiul principal. În această privință, Swiss International a susținut că Decizia nr. 377/2013 este contrară principiului egalității de tratament în măsura în care exclude zborurile efectuate între statele membre ale SEE și Elveția de la derogarea de la dispozițiile Directivei 2003/87, instituită pentru zborurile înspre sau dinspre aproape toate celelalte țări terțe.
Astfel, deși Curtea a statuat, în Hotărârea din 22 ianuarie 1976, Balkan‑Import‑Export (
55/75
,
EU:C:1976:8
), în Hotărârea din 28 octombrie 1982, Faust/Comisia, (
52/81
,
EU:C:1982:369
), și în Hotărârea din 10 martie 1998, Germania/Consiliul (
C‑122/95
,
EU:C:1998:94
), că principiul egalității de tratament nu se aplică în toate privințele atunci când Uniunea stabilește o diferență de tratament între țări terțe în relațiile sale externe, această jurisprudență ar constitui o excepție limitată la principiul egalității de tratament care vizează numai situațiile în care Uniunea și‑ar fi exercitat competențele în materie de acțiune externă, în special prin încheierea unui acord internațional care ar justifica o diferență de tratament între țări terțe. Or, în ceea ce privește tratamentul diferit al zborurilor înspre sau dinspre Elveția în discuție în litigiul principal, nu ar exista un astfel de acord internațional sau alt act al Uniunii în materie de relații externe.
Această diferență de tratament nu ar fi justificată nici din alte motive. În special, ea nu ar putea fi justificată de proximitatea geografică a Elveției față de Uniune. Astfel, întrucât derogarea prevăzută de Decizia nr. 377/2013 nu acoperă decât zborurile operate în cursul anului 2012 anterior adoptării acestei decizii, aplicarea sa și în cazul zborurilor înspre sau dinspre Elveția nu ar putea denatura concurența. În ceea ce privește obiectivul acestei decizii prin care se urmărește să nu se aducă atingere angajamentului unilateral al Uniunii de a reduce emisiile de gaze cu efect de seră până în anul 2020, Swiss International a subliniat că Confederația Elvețiană nu este parte la acest angajament unilateral.
Ministrul energiei și al schimbărilor climatice, precum și Agenția pentru Mediu s‑au opus acestei argumentații. Aceștia au susținut că principiul egalității de tratament nu se aplică în cazul diferenței de tratament pe care o stabilește Decizia nr. 377/2013 între țările terțe în scopul de a favoriza negocierile internaționale la nivelul OACI. În plus, chiar dacă principiul egalității de tratament ar fi aplicabil, legiuitorul Uniunii nu ar fi depășit limitele marjei sale de apreciere atunci când s‑a abținut să extindă derogarea temporară prevăzută de această decizie la țările terțe strâns legate de Uniune sau asociate acesteia, precum Confederația Elvețiană.
În aceste condiții, Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) [Curtea de Apel (Anglia și Țara Galilor) (Secția civilă)] a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Decizia nr. 377/2013 încalcă principiul general al egalității de tratament, consacrat în dreptul Uniunii, în măsura în care stabilește un moratoriu privind cerințele în materie de restituire a cotelor de emisie impuse de [Directiva 2003/87] în ceea ce privește zborurile între [SEE] și aproape toate statele din afara SEE, dar nu extinde moratoriul respectiv asupra zborurilor dintre statele SEE și Elveția?
2)
În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, care este calea de atac care trebuie să fie pusă la dispoziția unei reclamante aflate în situația Swiss International, care a restituit cote de emisie pentru zborurile care au avut loc în anul 2012 între statele SEE și Elveția, pentru a se găsi în situația în care ar fi fost dacă zborurile dintre statele SEE și Elveția nu ar fi fost excluse din moratoriu? În special:
a)
Registrul trebuie să fie rectificat pentru a reflecta numărul mai mic de cote pe care o asemenea reclamantă ar fi fost obligată să le restituie dacă zborurile către sau dinspre Elveția ar fi fost incluse în moratoriu?
b)
În cazul unui răspuns afirmativ la întrebarea precedentă, ce măsură trebuia să ia autoritatea națională competentă și/sau instanța națională (dacă este cazul) pentru a se asigura că respectivele cote suplimentare restituite sunt returnate acestei reclamante?
c)
O asemenea reclamantă are dreptul să solicite despăgubiri în temeiul articolului 340 TFUE din partea Parlamentului European și a Consiliului pentru orice prejudiciu pe care l‑a suferit din cauza restituirii cotelor suplimentare în urma Deciziei nr. 377/2013?
d)
Trebuie să se acorde reclamantei o altă formă de despăgubire și, dacă răspunsul este afirmativ, care este aceasta?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență Curții să examineze validitatea Deciziei nr. 377/2013 din perspectiva principiului egalității de tratament, în măsura în care derogarea temporară, prevăzută la articolul 1 din aceasta, de la cerințele care rezultă din articolul 12 alineatul (2a) și din articolul 16 din Directiva 2003/87 în ceea ce privește restituirea cotelor de emisie cu efect de seră pentru zborurile operate în cursul anului 2012 între statele membre ale Uniunii și majoritatea țărilor terțe nu se aplică între altele pentru zborurile înspre și dinspre aerodromuri situate în Elveția.
Articolul 1 din Decizia nr. 377/2013 stabilește o distincție între diferite zboruri înspre sau dinspre țări terțe, distincție care se întemeiază exclusiv pe țara de destinație sau de proveniență a acestor zboruri, situată în afara Uniunii. O astfel de distincție implică, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 36 din concluzii, o diferență de tratament între țări terțe.
Întrucât s‑a adresat Curții o întrebare privind validitatea Deciziei nr. 377/2013 din perspectiva principiului egalității de tratament, consacrat în prezent la articolele 20 și 21 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, se pune întrebarea dacă în cazul unei diferențe de tratament între țări terțe acest principiu este aplicabil.
În această privință, trebuie arătat că politicile interne ale Uniunii în ceea ce privește aspectele lor externe se numără printre competențele acesteia în materie de relații externe (a se vedea prin analogie, în ceea ce privește un act adoptat în domeniul pieței interne și al politicii agricole comune, Hotărârea din 22 ianuarie 1976, Balkan‑Import‑Export,
55/75
,
EU:C:1976:8
, punctul
).
Decizia nr. 377/2013 face parte dintre măsurile adoptate în cadrul competențelor Uniunii în materie de relații externe. Astfel, această decizie vizează, astfel cum reiese din considerentele (5) și (6) ale acesteia, să faciliteze adoptarea în cadrul OACI a unui acord internațional privind aplicarea măsurilor bazate pe piață în ceea ce privește emisiile generate de aviația internațională și a fost adoptată în temeiul competenței externe în domeniul mediului, care rezultă din articolul 192 alineatul (1) TFUE coroborat cu articolul 191 alineatul (1) a patra liniuță din acest tratat.
Or, desfășurarea relațiilor externe se exercită printr‑o serie largă de măsuri care nu se limitează la măsuri adoptate față de ansamblul țărilor terțe și poate astfel să vizeze și unul sau mai multe țări terțe.
Instituțiile și organismele Uniunii dispun, în desfășurarea relațiilor externe, de o marjă de manevră semnificativă în ceea ce privește decizia politică. Astfel, după cum au subliniat Regatul Unit, Parlamentul și Consiliul în procedura în fața Curții, desfășurarea relațiilor externe implică în mod necesar opțiuni de natură politică. Prin urmare, Uniunea trebuie să fie în măsură să își exercite opțiunile politice și, în funcție de obiectivele pe care le urmărește, să stabilească o distincție între țările terțe, fără a fi obligată să acorde tratament egal tuturor acestor țări. Astfel, exercitarea prerogativelor de politică externă de către instituțiile și organismele Uniunii poate avea drept consecință faptul că o țară terță este tratată diferit în raport cu alte țări terțe.
În această privință, trebuie subliniat că dreptul Uniunii nu consacră nicio obligație expresă a Uniunii constând în acordarea unui tratament egal tuturor țărilor terțe. Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 65 din concluzii, nu există în dreptul internațional public un principiu general al egalității de tratament între țări terțe. Prin urmare, dat fiind că o aplicare a principiului egalității de tratament în cazul țărilor terțe ar restrânge în mod unilateral posibilitățile de acțiune a Uniunii pe plan internațional, nu se poate considera că Uniunea a recunoscut o astfel de cerință fără a consacra egalitatea de tratament a țărilor terțe în mod expres în tratate.
Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, nu există în Tratatul FUE un principiu general care să oblige Uniunea ca, în cadrul relațiilor sale externe, să acorde în toate privințele un tratament egal diferitor țări terțe, iar operatorii economici nu sunt în niciun caz îndreptățiți să invoce existența unui astfel de principiu (a se vedea în special Hotărârea din 22 ianuarie 1976, Balkan‑Import‑Export,
55/75
,
EU:C:1976:8
, punctul
, Hotărârea din 28 octombrie 1982, Faust/Comisia,
52/81
,
EU:C:1982:369
, punctul
, Hotărârea din 10 martie 1998, Germania/Consiliul,
C‑122/95
,
EU:C:1998:94
, punctul
, precum și Hotărârea din 10 martie 1998, T. Port,
C‑364/95 și C‑365/95
,
EU:C:1998:95
, punctul
).
Or, Swiss International susține că această jurisprudență nu stabilește decât o excepție limitată de la principiul egalității de tratament. Această excepție s‑ar aplica numai în situațiile în care Uniunea și‑ar fi exercitat competențele în materie de acțiune externă, în special prin încheierea unui acord internațional care să justifice o diferență de tratament între țări terțe. În ceea ce privește Decizia nr. 377/2013, adoptată în scopul promovării încheierii unui acord internațional în cadrul OACI, nu are exista însă o astfel de acțiune externă, diferența de tratament rezultată din această decizie trebuind să fie justificată în mod obiectiv.
În această privință, trebuie arătat că, în mod contrar celor susținute de Swiss International, jurisprudența menționată nu poate fi înțeleasă în sensul că relațiile Uniunii cu țări terțe sunt supuse în principiu respectării principiului egalității de tratament.
Dimpotrivă, jurisprudența citată la punctul 25 din prezenta hotărâre urmărește să dispenseze instituțiile și organismele Uniunii de aplicarea principiului egalității de tratament în raport cu țările terțe, în scopul menținerii capacității lor de acțiune politică pe plan internațional. Astfel, Curtea a arătat în general că o diferență de tratament între țări terțe nu este contrară dreptului Uniunii, punând accentul pe lipsa oricărei obligații de a trata țările terțe în mod egal (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 octombrie 1982, Faust/Comisia,
52/81
,
EU:C:1982:369
, punctele
și
, Hotărârea din 10 martie 1998, Germania/Consiliul,
C‑122/95
,
EU:C:1998:94
, punctul
, precum și Hotărârea din 10 martie 1998, T. Port,
C‑364/95 și C‑365/95
,
EU:C:1998:95
, punctul
).
Inaplicabilitatea principiului egalității de tratament în relațiile Uniunii cu țări terțe este confirmată de modul în care Curtea a pus în aplicare principiul jurisdicțional amintit la punctul 26 din prezenta hotărâre. Astfel, în Hotărârea din 28 octombrie 1982, Faust/Comisia (
52/81
,
EU:C:1982:369
, punctul
), Curtea s‑a limitat să constate că tratamentul diferit al anumitor importuri rezultă dintr‑o diferență de tratament între țări terțe, pentru a concluziona că această diferență de tratament nu este contrară dreptului Uniunii. De asemenea, Curtea a statuat că un tratament diferit al operatorilor care comercializează produse originare din țări terțe, care era consecința automată a unei diferențe de tratament între țări terțe, nu era contrar principiului general al egalității de tratament (a se vedea Hotărârea din 10 martie 1998, Germania/Consiliul,
C‑122/95
,
EU:C:1998:94
, punctele
-
, precum și Hotărârea din 10 martie 1998, T. Port,
C‑364/95 și C‑365/95
,
EU:C:1998:95
, punctele
și
).
Deși la punctul 15 din Hotărârea din 22 ianuarie 1976, Balkan‑Import‑Export (
55/75
,
EU:C:1976:8
), Curtea a efectuat o examinare a comparabilității brânzeturilor bulgare și elvețiene, trebuie să se considere, astfel cum a arătat Parlamentul în observațiile prezentate Curții, că această examinare a avut caracter neesențial și, prin urmare, nu poate pune în discuție constatarea care figurează la punctul 14 din această hotărâre, potrivit căreia principiul egalității de tratament nu se aplică în relațiile Uniunii cu țări terțe.
Rezultă că, în mod contrar celor susținute de Swiss International, jurisprudența citată la punctul 26 din prezenta hotărâre nu a stabilit o „excepție” de la principiul egalității de tratament, care trebuie interpretat în sens strict.
În plus, această jurisprudență nu se limitează la situații care presupun exercitarea anterioară a competențelor externe ale Uniunii printr‑o acțiune externă, precum un acord internațional, ci vizează o diferență de tratament între țări terțe, diferență care se extinde de asemenea la măsuri unilaterale ale Uniunii prin care se promovează încheierea unui acord internațional, precum Decizia nr. 377/2013.
Astfel, contrar celor susținute de Swiss International, Curtea a aplicat de asemenea jurisprudența menționată în cazuri în care diferența de tratament dintre țări terțe nu decurgea din exercitarea anterioară a unor competențe externe ale Uniunii, în special prin încheierea unui acord internațional al Uniunii. Astfel, în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 28 octombrie 1982, Faust/Comisia (
52/81
,
EU:C:1982:369
), diferența de tratament dintre țările terțe în cauză nu rezulta dintr‑un acord internațional încheiat de Uniune, ci dintr‑o reglementare a acesteia care suspenda în mod unilateral emiterea certificatelor de import al anumitor produse provenite din toate țările terțe, cu excepția țărilor terțe care sunt în măsură să se asigure că exporturile acestor produse în Uniune nu depășesc anumite cantități.
Prin urmare, diferența de tratament dintre țările terțe în cadrul relațiilor externe ale Uniunii stabilită la articolul 1 din Decizia nr. 377/2013 nu intră în sfera principiului egalității de tratament.
În aceste condiții, nu este necesar, pentru a răspunde la prima întrebare, să se examineze dacă o astfel de diferență de tratament poate fi justificată în mod obiectiv.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că examinarea din perspectiva principiului egalității de tratament a Deciziei nr. 377/2013 nu a relevat niciun element de natură să afecteze validitatea acestei decizii, în măsura în care derogarea temporară, prevăzută la articolul 1 din aceasta, de la cerințele care rezultă din articolul 12 alineatul (2a) și din articolul 16 din Directiva 2003/87 în ceea ce privește restituirea cotelor de emisie cu efect de seră pentru zborurile operate în cursul anului 2012 între statele membre ale Uniunii și majoritatea țărilor terțe nu se aplică între altele pentru zborurile înspre și dinspre aerodromuri situate în Elveția.
Cu privire la a doua întrebare
Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se analizeze a doua întrebare.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

Examinarea din perspectiva principiului egalității de tratament a Deciziei nr. 377/2013/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 24 aprilie 2013 privind derogarea temporară de la Directiva 2003/87/CE de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității nu a relevat niciun element de natură să afecteze validitatea acestei decizii, în măsura în care derogarea temporară, prevăzută la articolul 1 din aceasta, de la cerințele care rezultă din articolul 12 alineatul (2a) și din articolul 16 din Directiva 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 octombrie 2003 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei 96/61/CE a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2008/101/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 19 noiembrie 2008, în ceea ce privește restituirea cotelor de emisie cu efect de seră pentru zborurile operate în cursul anului 2012 între statele membre ale Uniunii Europene și majoritatea țărilor terțe nu se aplică între altele pentru zborurile înspre și dinspre aerodromuri situate în Elveția.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.