CELEX: 62019CJ0193
Ennakkoratkaisupyyntö
Vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alue
Rajavalvonta, turvapaikka ja maahanmuutto
Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehty yleissopimus
Haku Schengenin tietojärjestelmästä (SIS) käsiteltäessä kyseisessä järjestelmässä maahantulokieltoon määrätyn kolmannen maan kansalaisen oleskelulupahakemusta
25 artiklan 1 kappale
Schengenin rajasäännöstö
Kolmansien maiden kansalaisten maahantuloedellytykset
6 artiklan 1 ja 5 kohta
Euroopan unionin perusoikeuskirja
7 artikla ja 24 artiklan 2 kohta
Oleskeluluvan uusimatta jättäminen perheenyhdistämistä varten sillä perusteella, että hakijan henkilöllisyyttä ei ole varmistettu

Ennakkoratkaisupyyntö koskee tarkastusten asteittaisesta lakkauttamisesta yhteisillä rajoilla 14.6.1985 Benelux-talousliiton valtioiden, Saksan liittotasavallan ja Ranskan tasavallan hallitusten välillä tehdyn Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen, joka allekirjoitettiin Schengenissä (Luxemburg) 19.6.1990 ja joka tuli voimaan 26.3.1995 (
EYVL 2000, L 239, s. 19
), sellaisena kuin se on muutettuna 25.3.2010 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 265/2010 (
EUVL 2010, L 85, s. 1
) (jäljempänä Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehty yleissopimus), ja henkilöiden liikkumista rajojen yli koskevasta unionin säännöstöstä (Schengenin rajasäännöstö) 9.3.2016 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2016/399 (
EUVL 2016, L 77, s. 1
; jäljempänä Schengenin rajasäännöstö) tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Gambian kansalainen A ja Migrationsverket (maahanmuuttovirasto, Ruotsi) ja joka koskee kyseisen viraston päätöstä hylätä A:n hakemus oleskeluluvan voimassaolon jatkamisesta perheenyhdistämistä varten sillä perusteella, että hänen henkilöllisyyttään ei ole voitu varmistaa.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehty yleissopimus
Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 25 artiklan 1 kappaleessa määrätään seuraavaa:
”Kun jäsenvaltio aikoo myöntää oleskeluluvan, se tekee järjestelmällisesti haun Schengenin tietojärjestelmästä [(SIS)]. Kun jäsenvaltio aikoo myöntää oleskeluluvan ulkomaalaiselle, joka on määrätty maahantulokieltoon, sen on ensin neuvoteltava määräyksen antaneen jäsenvaltion kanssa ja otettava huomioon sen edut; oleskelulupa voidaan myöntää ainoastaan painavista syistä, erityisesti humanitaarisista syistä tai kansainvälisten velvoitteiden takia.
Jos oleskelulupa myönnetään, maahantulokiellon määränneen jäsenvaltion on peruutettava kielto. Sen sijaan se voi merkitä kyseisen ulkomaalaisen kansalliseen maahantulokieltoluetteloon.”
Schengenin rajasäännöstö
Schengenin rajasäännöstön 1 artiklan toisen kohdan mukaan tässä säännöstössä ”vahvistetaan säännöt unionin jäsenvaltioiden ulkorajoja ylittäviin henkilöihin kohdistuvasta rajavalvonnasta”.
Kyseisen säännöstön 6 artiklassa, jonka otsikko on ”Kolmansien maiden kansalaisten maahantuloedellytykset”, säädetään seuraavaa:
”1.   Kolmannen maan kansalaisen maahantuloedellytykset jäsenvaltioiden alueella oleskeluun, jonka on tarkoitus kestää enintään 90 päivää minkä hyvänsä 180 päivän jakson aikana, jolloin on otettava huomioon kutakin oleskelupäivää edeltävä 180 päivän jakso, ovat seuraavat:
a)
hänellä on hallussaan voimassa oleva matkustusasiakirja, joka antaa haltijalleen oikeuden rajanylitykseen – –;
– –
d)
häntä ei ole määrätty maahantulokieltoon Schengenin tietojärjestelmässä (SIS);
e)
hänen ei katsota voivan vaarantaa minkään jäsenvaltion yleistä järjestystä, sisäistä turvallisuutta, kansanterveyttä eikä kansainvälisiä suhteita eikä häntä etenkään ole jäsenvaltioiden kansallisissa tietokannoissa samoin perustein määrätty maahantulokieltoon.
– –
5.   Edellä 1 kohdasta poiketen:
– –
c)
Kolmannen maan kansalaiselle, joka ei täytä yhtä tai useampaa 1 kohdassa säädetyistä edellytyksistä, voidaan sallia maahantulo jäsenvaltion alueelle humanitaarisesta syystä, kansallisen edun vuoksi tai kansainvälisten velvoitteiden perusteella. Jos asianomaista kolmannen maan kansalaista koskee 1 kohdan d alakohdassa tarkoitettu maahantulokielto, jäsenvaltion, joka sallii hänen tulonsa alueelleen, on ilmoitettava tästä muille jäsenvaltioille.”
Ruotsin oikeus
Ulkomaalaislain (utlänningslagen (SFS 2005:716)) 2 luvun 1 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Ruotsiin saapuvalla tai siellä oleskelevalla ulkomaalaisella on oltava passi.”
Kyseisen lain 5 luvun 3 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Jollei 17–17 b §:n säännöksistä muuta johdu, oleskelulupa myönnetään
1.
ulkomaalaiselle, jonka avio- tai avopuoliso asuu Ruotsissa tai on saanut siellä oleskeluluvan,
– –”
Mainitun lain 5 luvun 8 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Ulkomaalaiselle 3 §:n 1 momentin 1 kohdan nojalla myönnetty oleskelulupa – – on määräaikainen, kun ensimmäinen päätös tehdään, paitsi
1.
jos ulkomaalainen on pitkään asunut ulkomailla yhdessä avio- tai avopuolisonsa kanssa tai
2.
jos muutoin on selvää, että suhde on vakiintunut.
– –”
Ulkomaalaislain 5 luvun 16 §:n 1 momentin sanamuoto on seuraava:
”Ulkomaalainen, jolle on 8 §:n nojalla myönnetty määräaikainen oleskelulupa perhesiteen perusteella, voi saada samoin perustein uuden määräaikaisen oleskeluluvan tai pysyvän oleskeluluvan ainoastaan, jos perheside säilyy.”
Kyseisen lain 5 luvun 17 a §:n 1 ja 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”Oleskelulupa voidaan 3 §:ssä tarkoitetuissa tilanteissa jättää myöntämättä:
1.
jos on tietoisesti annettu vääriä tietoja tai jätetty kertomatta olosuhteista, joilla on merkitystä oleskeluluvan saamiselle,
2.
ulkomaalainen on adoptoitu tai hän on solminut avioliiton tai aloittanut avoliiton vain siinä tarkoituksessa, että hän saisi oikeuden oleskelulupaan, tai
3.
ulkomaalainen muodostaa uhan yleiselle järjestykselle ja turvallisuudelle.
Oleskelulupa voidaan myös jättää myöntämättä 3 §:n 1 momentin 1 kohdassa – – tarkoitetuissa tilanteissa, jos
1.
avio- tai avopuolisot eivät asu yhdessä eikä heillä ole sellaista aikomusta,
– –”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Ruotsin viranomaiset myönsivät 9.12.2013 Gambian kansalaiselle A:lle määräaikaisen oleskeluluvan, jotta hän voisi muuttaa aviovaimonsa luokse, joka on Ruotsin kansalainen.
A oli hakenut oleskelulupaa ennen Ruotsiin saapumistaan, ja hänen katsottiin vahvistaneen henkilöllisyytensä esittämällä kotimaansa passin.
A jätti 9.11.2015 Migrationsverketille hakemuksen tilapäisen oleskeluluvan voimassaolon jatkamisesta.
Migrationsverketin käsitellessä hakemusta se sai Norjan viranomaisilta tiedon, että A oli otettu säilöön Norjassa ja että hän oli käyttänyt siellä useita eri henkilöllisyyksiä. Lisäksi A oli yhdellä näistä henkilöllisyyksistä tuomittu vapausrangaistukseen huumausaineiden hallussapidosta ja myynnistä, ja hänet oli karkotettu maasta sekä määrätty elinikäiseen maahantulokieltoon ja Schengen-aluetta koskevaan maahantulokieltoon Schengenin tietojärjestelmässä. Lisäksi Dakarissa (Senegal) jätetty toinen oleskelulupahakemus oli rekisteröity Ruotsissa kyseisellä henkilöllisyydellä ja hylätty sillä perusteella, että sen perusteena oli lumeavioliitto.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen vastauksista unionin tuomioistuimen pyytämiin selvennyksiin ilmenee lisäksi, että A ja hänen aviopuolisonsa, joka on Ruotsin kansalainen, ovat eronneet 13.2.2018 eikä heillä ole yhteisiä lapsia. Kyseinen tuomioistuin toteaa, että A asuu nykyisin avoliitossa Norjan kansalaisen kanssa, jonka kanssa hänellä on kaksi alaikäistä lasta, jotka hekin ovat Norjan kansalaisia.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää myös vastauksissaan pyydettyihin selvennyksiin, että Pohjoismaiden passiunionin nojalla, johon muun muassa Ruotsin kuningaskunta ja Norjan kuningaskunta kuuluvat, Norjan kansalaisilla on Ruotsissa ”lähes samat oleskeluoikeudet kuin Ruotsin kansalaisilla” ja että ainoa side, johon A vetosi oleskeluluvan voimassaolon jatkamista koskevan hakemuksen käsittelyn yhteydessä, oli side näihin Norjan kansalaisiin. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin lisää, että vaikka kansallisesta väestörekisteristä ilmenee, että kyseisillä Norjan kansalaisilla ei ole kotipaikkaa Ruotsissa, tämä seikka ”voi milloin tahansa muuttua eikä se välttämättä pidä paikkaansa”, koska ”sille, että joku rekisteröityy maasta muuttaneeksi, voi olla useita syitä”. Kyseinen tuomioistuin täsmentää, että A:n kotipaikaksi on sen sijaan edelleen rekisteröity Malmö (Ruotsi).
Migrationsverket hylkäsi 2.6.2017 tekemällään päätöksellä A:n hakemuksen tilapäisen oleskeluluvan voimassaolon jatkamisesta muun muassa sillä perusteella, ettei hänen henkilöllisyyttään ollut vahvistettu.
A valitti kyseisestä päätöksestä Förvaltningsrätten i Malmö – Migrationsdomstoleniin (Malmön hallinto-oikeus, maahanmuuttotuomioistuin, Ruotsi).
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, millaisia vaatimuksia unionin oikeudessa on asetettu kolmannen maan kansalaisen henkilöllisyyden vahvistamiselle, kun tämä jättää jäsenvaltion alueella jo oleskellessaan oleskelulupahakemuksen, jota ei ole tehty kansanvälisen suojelun perusteella tai humanitaarisella perusteella vaan hakijan perheenyhdistämistä varten. Kyseinen tuomioistuin tiedustelee erityisesti, edellytetäänkö unionin oikeudessa, että hakijana olevan kolmannen maan kansalaisen henkilöllisyys on varmistettu, jotta hänelle voidaan myöntää oleskelulupa, vaikka hänen kotipaikkansa on jo jäsenvaltion alueella.
Kyseisen tuomioistuimen mukaan sellaisen oleskeluluvan, jota ei ole tehty kansanvälisen suojelun perusteella tai humanitaarisella perusteella, myöntäminen edellyttää Ruotsin oikeuden mukaan kolmannen maan kansalaisen henkilöllisyyden varmistamista oleskeluluvan voimassaoloajan voimassa olevalla passilla. Tästä säännöstä voidaan kuitenkin poiketa tilanteissa, jotka eivät vastaa pääasiassa kyseessä olevaa tilannetta.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että Migrationsöverdomstolen (ylempi maahanmuuttotuomioistuin, Ruotsi) on ensinnäkin 12.5.2011 antamassaan tuomiossa MIG 2011:11 katsonut, että määräaikaisen oleskeluluvan, jonka perusteena on side Ruotsin kuningaskuntaan esimerkiksi avioliiton perusteella, myöntäminen kolmannen maan kansalaiselle edellyttää, että hakijan henkilöllisyys on varmistettu, jotta Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen ja Schengenin rajasäännöstön mukaisia velvoitteita noudatettaisiin. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa toiseksi, että kyseinen ylempi tuomioistuin on kumonnut Förvaltningsrätten i Stockholm, migrationsdomstolenin (Tukholman hallinto-oikeus, maahanmuuttotuomioistuin, Ruotsi) tuomion, jossa todettiin, että Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehty yleissopimus ja Schengenin rajasäännöstö ovat esteenä tilapäisistä rajoituksista mahdollisuuteen saada oleskelulupa Ruotsissa annetun lain (lag om tillfälliga begränsningar av möjligheten att få uppehållstillstånd i Sverige (2016:752)) 16 f §:ssä, joka koskee erityisesti oleskeluluvan myöntämistä toisen asteen opintoja varten, säädetyn hakijan henkilöllisyyttä koskevan lievemmän näyttövaatimuksen soveltamiselle. Migrationsöverdomstolen on myös täsmentänyt, että sen 12.5.2011 antamassaan tuomiossa MIG 2011:11 vahvistettua velvollisuutta varmistaa henkilöllisyys sovelletaan ainoastaan sellaisten kolmansien maiden kansalaisten oleskelulupahakemuksiin, jotka eivät ole vielä Ruotsissa.
Tässä tilanteessa Förvaltningsrätten i Malmö – Migrationsdomstolen päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Ovatko Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen määräykset, erityisesti järjestelmällisiä hakuja Schengenin tietojärjestelmässä koskevat määräykset, ja Schengenin rajasäännöstö, erityisesti siinä asetettu vaatimus voimassa olevan passin hallussapidosta, esteenä oleskeluluvan myöntämiselle Ruotsissa jätettyjen sellaisten hakemusten osalta, jotka on tehty muulla kuin suojeluperusteella tai humanitaarisella perusteella, kun henkilöllisyys on selvittämättä?
2)
Mikäli vastaus ensimmäiseen kysymykseen on myöntävä, voidaanko henkilöllisyyden vahvistamista koskevia poikkeuksia säännellä kansallisella lainsäädännöllä tai kansallisessa oikeuskäytännössä?
3)
Mikäli vastaus toiseen kysymykseen on kieltävä, mitkä poikkeukset ovat unionin oikeuden mukaisia, jos mitkään?”
Asian käsittely unionin tuomioistuimessa
Päätettyään ratkaista asian pitämättä suullista käsittelyä koronaviruspandemiaan liittyvien terveysriskien vuoksi unionin tuomioistuin esitti Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 23 artiklassa tarkoitetuille asianosaisille ja osapuolille useita kirjallisesti vastattavia kysymyksiä, joihin A, Migrationsverket, Ruotsin hallitus ja Euroopan komissio vastasivat.
Ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottaminen
Ruotsin hallitus väittää, että ennakkoratkaisupyyntö on jätettävä tutkimatta ensinnäkin sillä perusteella, että ennakkoratkaisupyyntö ei sisällä riittävää selvitystä pääasian tosiseikoista ja oikeudellisista seikoista, jotta unionin tuomioistuin voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin. Toiseksi pyydetyn unionin oikeuden tulkitsemisen ja pääasian tosiseikkojen tai kohteen välinen yhteys ei käy ilmi kyseisestä päätöksestä, varsinkin kun otetaan huomioon, että kyseisessä asiassa sovellettavassa kansallisessa lainsäädännössä edellytetään, että oleskeluluvan hakija todistaa henkilöllisyytensä, koska edellytykset sellaisen henkilöllisyyden hyväksymiselle, josta ei ole varmuutta, eivät täyty asiassa. Lopuksi Ruotsin hallitus väittää, että ennakkoratkaisupyyntöpäätöksestä ei myöskään ilmene selvästi niiden unionin oikeuden määräysten ja säännösten, joiden tulkintaa pyydetään, ja pääasiassa sovellettavien kansallisen oikeuden säännösten välinen yhteys, joten ennakkoratkaisukysymysten merkitystä pääasian ratkaisemisen kannalta on vaikea ymmärtää.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklassa käyttöön otetussa unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisessä yhteistyössä on yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Jos esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimen on siten lähtökohtaisesti ratkaistava ne (ks. mm. tuomio 19.11.2019, A. K. ym. (Ylimmän tuomioistuimen kurinpitojaoston riippumattomuus),
C-585/18, C-624/18 ja C-625/18
,
EU:C:2019:982
,
kohta ja tuomio 19.12.2019, Junqueras Vies,
C-502/19
,
EU:C:2019:1115
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa, että olettamana on, että kansallisen tuomioistuimen niiden tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen perusteella, joiden määrittämisestä se vastaa ja joiden paikkansapitävyyden selvittäminen ei ole unionin tuomioistuimen tehtävä, esittämillä unionin oikeuden tulkintaan liittyvillä kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta. Unionin tuomioistuin voi jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän pyynnön ainoastaan, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (ks. mm. tuomio 19.12.2019, Airbnb Ireland,
C-390/18
,
EU:C:2019:1112
,
kohta ja tuomio 24.10.2018, XC ym.,
C-234/17
,
EU:C:2018:853
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on esittänyt syyt, joiden vuoksi se katsoo, että Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen määräysten, jotka koskevat hakuja Schengenin tietojärjestelmässä, ja Schengenin rajasäännöstön säännösten, joissa edellytetään, että kaikilla kolmannen maan kansalaisilla on oltava hallussaan matkustusasiakirja, joka on voimassa koko sen ajanjakson, jolle oleskelulupaa haetaan, tulkinta on tarpeen sen käsiteltävänä olevan asian ratkaisemiseksi. Se on myös toimittanut unionin tuomioistuimelle riittävästi tietoa tosiseikoista ja oikeudellisista seikoista, jotta tämä voi antaa hyödyllisen vastauksen esitettyihin kysymyksiin. Näin ollen ei voida katsoa, että kyseisten määräysten ja säännösten tulkintaa koskevilla kysymyksillä ei olisi mitään yhteyttä pääasian tosiseikkoihin tai kohteeseen tai että ne koskisivat hypoteettista ongelmaa. Lisäksi unionin oikeuden niiden määräysten ja säännösten, joiden tulkintaa on pyydetty, ja pääasiassa sovellettavien kansallisten säännösten, jotka koskevat oleskeluluvan hakijan henkilöllisyyttä koskevia näyttövaatimuksia, välinen yhteys on selvä tämän tuomion 21 kohdassa mainitun kansallisen oikeuskäytännön valossa, jossa käsitellään kyseisiä vaatimuksia, joiden tavoitteena, johon ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuinkin viittaa, on Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdystä yleissopimuksesta ja Schengenin rajasäännöstöstä johtuvien velvoitteiden noudattaminen.
Tästä seuraa, että ennakkoratkaisupyyntö on otettava tutkittavaksi.
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään lähinnä, onko Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen määräyksiä ja erityisesti sen 25 artiklan 1 kappaletta ja/tai Schengenin rajasäännöstön säännöksiä tulkittava siten, että ne ovat esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa sallitaan oleskeluluvan myöntäminen, voimassaolon jatkaminen tai uusiminen perheenyhdistämistä varten, kun hakemuksen on tehnyt kyseisen jäsenvaltion alueella Schengen-aluetta koskevaan maahantulokieltoon Schengenin tietojärjestelmässä määrätty kolmannen maan kansalainen, jonka henkilöllisyyttä ei ole voitu vahvistaa voimassa olevalla matkustusasiakirjalla.
Ensinnäkin Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 25 artiklan 1 kappaleen ensimmäisessä kohdassa määrätään, että jäsenvaltion, joka aikoo myöntää oleskeluluvan, on tehtävä järjestelmällisesti haku Schengenin tietojärjestelmästä, ja kun hakija on määrätty Schengen-aluetta koskevaan maahantulokieltoon, kyseinen jäsenvaltio voi myöntää hänelle oleskeluluvan ainoastaan ”painavista syistä, erityisesti humanitaarisista syistä tai kansainvälisten velvoitteiden takia”, neuvoteltuaan ensin määräyksen antaneen jäsenvaltion kanssa ja otettuaan huomioon sen edut. Kyseisen määräyksen toisesta kohdasta ilmenee, että jos oleskelulupa myönnetään, maahantulokiellon määränneen jäsenvaltion on peruutettava kielto Schengenin tietojärjestelmässä, mutta sen sijaan se voi merkitä hakijan kansalliseen maahantulokieltoluetteloon.
Näillä määräyksillä pyritään siten estämään sellaiset tilanteet, joissa kolmannen maan kansalaiselle myönnettäisiin oleskelulupa, vaikka hänet on määrätty Schengen-aluetta koskevaan maahantulokieltoon Schengenin tietojärjestelmässä (ks. mm. tuomio 16.1.2018, E,
C-240/17
,
EU:C:2018:8
,
kohta).
Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 25 artiklan 1 kappaleen määräyksissä ei sitä vastoin määritellä niitä lakisääteisiä edellytyksiä, jotka kolmannen maan kansalaisen on täytettävä Schengen-alueelle saapumista ja siellä oleskelua varten, mukaan lukien hänen henkilöllisyytensä vahvistaminen.
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 62 kohdassa, Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 25 artiklan 1 kappaleen mukaisen menettelyn, jonka mukaan määräyksen antaneen jäsenvaltion kanssa on ensin neuvoteltava, tarkoituksena ei myöskään ole johtaa kolmannen maan kansalaisen, joka on määrätty Schengen-aluetta koskevaan maahantulokieltoon Schengenin tietojärjestelmässä, tekemän oleskelulupahakemuksen järjestelmälliseen hylkäämiseen. Jäsenvaltiolla, jossa kolmannen maan kansalainen on jättänyt oleskelulupahakemuksen, on nimittäin sen jälkeen, kun se on ottanut huomioon määräyksen antaneen jäsenvaltion edut, mahdollisuus myöntää kyseiselle kansalaiselle oleskelulupa, mutta vain ”painavista syistä”.
Vaikka kyseisen määräyksen sanamuodostakin ilmenee, että määräyksellä pyritään rajaamaan ne syyt, joiden perusteella jäsenvaltio voi myöntää oleskeluluvan Schengen-aluetta koskevaan maahantulokieltoon Schengenin tietojärjestelmässä määrätylle kolmannen maan kansalaiselle, ”painaviin syihin” ja että näiden syiden joukossa ovat nimenomaisesti oleskeluluvan myöntäminen”humanitaarisista syistä tai kansainvälisten velvoitteiden takia”, tämä ei kuitenkaan tarkoita sitä, että luvan myöntäminen rajoittuisi näihin kahteen syyhyn. Koska näiden syiden edessä on adverbi ”erityisesti”, ne eivät voi olla luonteeltaan tyhjentäviä.
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 66 kohdassa pääasiallisesti todennut, kyseisessä määräyksessä tarkoitetun käsitteen ”painavia syitä” soveltamisalaan voivat kuulua ne syyt, jotka liittyvät asianomaiselle kolmannen maan kansalaiselle kuuluvien perusoikeuksien ja erityisesti perhe-elämän kunnioittamista koskevan oikeuden ja lasten oikeuksien, sellaisina kuin ne vahvistetaan Euroopan unionin perusoikeuskirjan 7 ja 24 artiklassa, kunnioittamiseen; jäsenvaltioiden on noudatettava perusoikeuskirjaa pannessaan täytäntöön Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehtyä yleissopimusta, joka on perussopimuksiin liitetyn, osaksi Euroopan unionia sisällytetystä Schengenin säännöstöstä tehdyn pöytäkirjan N:o 19 (
EUVL 2010, C 83, s. 290
) mukaan erottamaton osa unionin oikeutta.
Tästä seuraa, että Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 25 artiklan 1 kappaletta ei voida tulkita siten, että siinä viedään jäsenvaltioilta mahdollisuus myöntää oleskelulupa perheenyhdistämistä varten pelkästään sillä perusteella, että asianomaisen kolmannen maan kansalaisen henkilöllisyyttä ei voida varmistaa voimassa olevalla matkustusasiakirjalla.
Lisäksi on niin, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 58 kohdassa, että Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 25 artiklan 1 kappaletta on tulkittava siten, ettei sitä sovelleta ainoastaan oleskeluluvan myöntämistä koskevaan hakemukseen vaan myös oleskeluluvan voimassaolon jatkamista tai uusimista koskevaan hakemukseen, jonka jättää kyseisen jäsenvaltion alueella jo oleskeleva kolmannen maan kansalainen.
Toimivaltaisen kansallisen viranomaisen on näin ollen tehtävä haku Schengenin tietojärjestelmästä ennen oleskeluluvan voimassaolon jatkamista tai uusimista, ja jos hakija on määrätty Schengen-aluetta koskevaan maahantulokieltoon kyseisessä järjestelmässä, viranomaisen on neuvoteltava määräyksen antaneen jäsenvaltion kanssa ja otettava huomioon sen edut, koska tällaisen oleskeluluvan voimassaoloa voidaan jatkaa tai se voidaan uusia vain Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 25 artiklan 1 kappaleessa, siten kuin sitä tulkitaan tämän tuomion 35 kohdassa, tarkoitetuista ”painavista syistä”.
Määräyksen antaneen jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen on puolestaan SEU 4 artiklan 3 kohdassa mainitun vilpittömän yhteistyön periaatteen mukaisesti velvollinen ottamaan kantaa asianomaisen kolmannen maan kansalaisen oleskeluluvan myöntämiseen, voimassaolon jatkamiseen tai uusimiseen kohtuullisessa määräajassa, joka on mukautettava käsiteltävään tapaukseen, jotta kyseiselle viranomaiselle jää riittävästi aikaa kerätä asian kannalta merkitykselliset tiedot (ks. vastaavasti tuomio 16.1.2018, E,
C-240/17
,
EU:C:2018:8
,
kohta).
Schengenin rajasäännöstöstä on toiseksi muistutettava, että kyseisen säännöstön 6 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaan kolmannen maan kansalaisella on jäsenvaltioiden ulkorajoja ylittäessään oltava sellaista Schengen-alueella oleskelua varten, joka ”kestää enintään 90 päivää minkä hyvänsä 180 päivän jakson aikana”, hallussaan voimassa oleva matkustusasiakirja, joka antaa haltijalleen oikeuden rajanylitykseen.
Tästä seuraa, että Schengenin rajasäännöstössä ei säännellä pääasian valittajan kaltaisten sellaisten kolmannen maan kansalaisten tilannetta, jotka ovat jo jäsenvaltion alueella ja ovat saaneet siellä oleskeluluvan perheenyhdistämistä varten (ks. vastaavasti tuomio 22.10.2009, Zurita García ja Choque Cabrera,
C‑261/08 ja C-348/08
,
EU:C:2009:648
,
kohta).
Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että
–
Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 25 artiklan 1 kappaletta on tulkittava siten, ettei se ole esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa sallitaan oleskeluluvan myöntäminen, voimassaolon jatkaminen tai uusiminen perheenyhdistämistä varten, kun hakemuksen on tehnyt kyseisen jäsenvaltion alueella Schengen-aluetta koskevaan maahantulokieltoon Schengenin tietojärjestelmässä määrätty kolmannen maan kansalainen, jonka henkilöllisyyttä ei ole voitu vahvistaa voimassa olevalla matkustusasiakirjalla, jos määräyksen antaneen jäsenvaltion, jonka kanssa on ensin neuvoteltu, edut on otettu huomioon, ja oleskelulupa myönnetään, sen voimassaoloa jatketaan tai se uusitaan ainoastaan kyseisessä määräyksessä tarkoitetuista ”painavista syistä”
–
Schengenin rajasäännöstöä ja erityisesti sen 6 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, ettei sitä sovelleta tällaisessa tilanteessa olevaan kolmannen maan kansalaiseen.
Toinen ja kolmas kysymys
Kun otetaan huomioon ensimmäiseen kysymykseen annettu vastaus, toiseen ja kolmanteen kysymykseen ei ole tarpeen vastata.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Tarkastusten asteittaisesta lakkauttamisesta yhteisillä rajoilla 14.6.1985 Benelux-talousliiton valtioiden, Saksan liittotasavallan ja Ranskan tasavallan hallitusten välillä tehdyn Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen, joka allekirjoitettiin Schengenissä (Luxemburg) 19.6.1990 ja joka tuli voimaan 26.3.1995, sellaisena kuin se on muutettuna 25.3.2010 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 265/2010, 25 artiklan 1 kappaletta on tulkittava siten, ettei se ole esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa sallitaan oleskeluluvan myöntäminen, voimassaolon jatkaminen tai uusiminen perheenyhdistämistä varten, kun hakemuksen on tehnyt kyseisen jäsenvaltion alueella Schengen-aluetta koskevaan maahantulokieltoon Schengenin tietojärjestelmässä määrätty kolmannen maan kansalainen, jonka henkilöllisyyttä ei ole voitu vahvistaa voimassa olevalla matkustusasiakirjalla, jos määräyksen antaneen jäsenvaltion, jonka kanssa on ensin neuvoteltu, edut on otettu huomioon, ja oleskelulupa myönnetään, sen voimassaoloa jatketaan tai se uusitaan ainoastaan kyseisessä määräyksessä tarkoitetuista ”painavista syistä”.

Henkilöiden liikkumista rajojen yli koskevasta unionin säännöstöstä (Schengenin rajasäännöstö) 9.3.2016 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusta (EU) 2016/399 ja erityisesti sen 6 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, ettei sitä sovelleta tällaisessa tilanteessa olevaan kolmannen maan kansalaiseen.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ruotsi.