CELEX: 62006TJ0060
Esimese Astme Kohtu otsus
22. aprilli; 2016

Vaidluse taust

Vaidlusalune maksuvabastus
Alumiiniumoksiid on valge pulber, mida kasutatakse peamiselt sulatuskodades alumiiniumi tootmiseks. Seda toodetakse boksiidi
maagist rafineerimisprotsessi abil, mille viimane etapp on kaltsineerimine. Üle 90% kaltsineeritud alumiiniumoksiidist kasutatakse
alumiiniumi sulatamisel. Ülejäänu töödeldakse täiendavalt ja seda kasutatakse kemikaalide tootmisel. Esinevad kaks erinevat
tooteturgu: sulatamisel kasutatava alumiiniumoksiidi turg ja kemikaalide tootmisel kasutatava alumiiniumoksiidi turg. Mineraalõli
võib kasutada kütusena alumiiniumoksiidi tootmisel.
Iirimaal, Itaalias ja Prantsusmaal on igaühes vaid üks alumiiniumoksiiditootja. Itaalias on selleks Eurallumina SpA, mis asub
Sardiinias. Alumiiniumoksiidi tootjad tegutsevad ka Saksamaal, Hispaanias, Kreekas, Ungaris ja Ühendkuningriigis.
Itaalia Vabariik vabastab Sardiinias alumiiniumoksiidi tootmisel kütusena kasutatava mineraalõli aktsiisimaksust alates 1993. aastast
(edaspidi „vaidlusalune maksuvabastus“). Itaalia õiguses kehtestati vaidlusalune maksuvabastus õigusaktiga decreto legislativo
26 ottobre 1995, n° 504, testo unico delle disposizioni legislative concernenti le imposte sulla produzione e sui consumi
e relative sanzioni penale e amministrative (26. oktoobri 1995. aasta seadusandlik dekreet nr 504, tootmis- ja tarbimismaksusid
ning vastavaid kriminaal- ja halduskaristusi käsitlevate õigusnormide terviktekst,
Gazzetta ufficiale della Repubblica Italiana
(
GURI
) nr 279 regulaarne lisa, 29.11.1995, edaspidi „1995. aasta seadusandlik dekreet“).
Vaidlusaluse maksuvabastuse kohaldamist Sardiinias lubati kuni 31. detsembrini 1994 nõukogu 13. detsembri 1993. aasta otsusega 93/697/EÜ,
millega lubatakse teatavatel liikmesriikidel kohaldada teatavate eriotstarbeliste mineraalõlide suhtes kehtivaid vähendatud
aktsiisimäärasid või aktsiisimaksust vabastamist või jätkata nimetatud vähenduse või vabastuse kohaldamist direktiivi 92/81/EMÜ
artikli 8 lõikes 4 sätestatud korras (EÜT L 321, lk 29). Euroopa Liidu Nõukogu pikendas seda luba seejärel kuni 31. detsembrini
1996 22. aprilli 1996. aasta otsusega 96/273/EÜ, millega lubatakse teatavatel liikmesriikidel kohaldada teatavate eriotstarbeliste
mineraalõlide suhtes kehtivaid vähendatud aktsiisimäärasid või aktsiisimaksust vabastamist või jätkata nimetatud vähenduse
või vabastuse kohaldamist direktiivi 92/81/EMÜ artikli 8 lõikes 4 sätestatud korras (EÜT L 102, lk 40). Nõukogu pikendas selle
kehtivust veel kuni 31. detsembrini 1998 30. juuni 1997. aasta otsusega 97/425/EÜ, millega lubatakse liikmesriikidel kohaldada
teatavate eriotstarbeliste mineraalõlide suhtes kehtivaid vähendatud aktsiisimäärasid või aktsiisimaksust vabastamist või
jätkata nimetatud vähenduse või vabastuse kohaldamist direktiivis 92/81/EMÜ sätestatud korras (EÜT L 182, lk 22). Nõukogu
pikendas luba veel kuni 31. detsembrini 1999 30. märtsi 1999. aasta otsusega 1999/255/EÜ, millega lubatakse vastavalt direktiivile 92/81/EMÜ
teatavatel liikmesriikidel kohaldada teatavate mineraalõlide suhtes vähendatud aktsiisimäära või aktsiisimaksust vabastamist
või jätkata nimetatud vähenduse või vabastuse kohaldamist ning millega muudetakse otsust 97/425 (EÜT L 99, lk 26). Nõukogu
pikendas seda luba uuesti kuni 31. detsembrini 2000 17. detsembri 1999. aasta otsusega nr 1999/880/EÜ, millega lubatakse liikmesriikidel
kohaldada teatavate eriotstarbeliste mineraalõlide suhtes kehtivaid vähendatud aktsiisimäärasid või aktsiisimaksust vabastamist
või jätkata nimetatud vähenduse või vabastuse kohaldamist direktiivis 92/81/EMÜ sätestatud korras (EÜT L 331, lk 73).
Nõukogu 12. märtsi 2001. aasta otsusega nr 2001/224/EÜ teatavate eriotstarbeliste mineraalõlide vähendatud aktsiisimäärade
ja aktsiisist vabastamise kohta (EÜT L 84, lk 23), mis on viimane vaidlusalust maksuvabastust puudutav otsus, pikendati maksuvabastust
kuni 31. detsembrini 2006. Otsuse põhjenduses 5 märgitakse, et „otsus ei piira ühegi menetluse tulemust, mida võidakse algatada
seoses ühtse turu toimimise moonutamisega, eelkõige [EÜ] artiklite 87 ja 88 alusel“ ja et „[s]ee ei vabasta liikmesriike kohustusest
teatada komisjonile võimalikest riigiabi juhtudest [EÜ] artikli 88 alusel“.

Haldusmenetlus
29. mai 1998. aasta kirjaga nõudis Euroopa Ühenduste Komisjon Itaalia ametiasutustelt teavet, et kontrollida, kas vaidlusalune
maksuvabastus jääb EÜ artiklite 87 ja 88 kohaldamisalasse. Komisjon tuletas 16. juunil 1998 Itaalia Vabariigile seda nõuet
meelde ja viimane vastas 20. juulil 1998.
17. juuli 2000. aasta kirjas nõudis komisjon Itaalia Vabariigilt vaidlusalusest maksuvabastustest teatamist. Komisjon tuletas
oma nõuet Itaalia Vabariigile meelde ja palus talt täiendavat teavet 27. septembri 2000. aasta kirjaga. Pärast komisjoni 20. novembri
2000. aasta meeldetuletust vastas Itaalia Vabariik 7. detsembri 2000. aasta kirjaga.
30. oktoobri 2001. aasta otsustega K(2001) 3300 algatas komisjon vaidlusaluse maksuvabastuste suhtes EÜ artikli 88 lõikes 2
sätestatud menetluse (edaspidi „ametlik uurimismenetlus“). Otsus saadeti Itaalia Vabariigile 5. novembri 2001. aasta kirjaga
ning avaldati 2. veebruaril 2002 Euroopa Ühenduste Teatajas (EÜT C 30, lk 17).
Komisjon sai 26. ja 28. veebruari ning 1. märtsi 2002. aasta kirjadega märkused vastavalt Aughinish Alumina Ltd‑lt, Eurallumina
SpA‑lt, Alcan Inc‑lt ja Euroopa Alumiiniumi Assotsiatsioonilt. Need märkused edastati Itaalia Vabariigile 26. märtsil 2002.
Itaalia Vabariik esitas oma märkused 6. veebruari 2002. aasta kirjaga.

Alumiiniumoksiid I otsus
7. detsembril 2005 võttis komisjon vastu otsuse 2006/323/EÜ Prantsusmaal Gardanne’i piirkonnas, Iirimaal Shannoni piirkonnas
ja Itaalias Sardiinias alumiiniumoksiidi tootmisel kütusena kasutatava mineraalõli aktsiisimaksust vabastamise kohta (ELT
2006, L 119, lk 12; edaspidi „alumiiniumoksiid I otsus“).
Alumiiniumoksiid I otsus käsitleb perioodi, mis on varasem 1. jaanuarist 2004, mil muutus kohaldatavaks nõukogu 27. oktoobri
2003. aasta direktiiv 2003/96/EÜ, millega korraldatakse ümber energiatoodete ja elektrienergia maksustamise ühenduse raamistik
(ELT L 283, lk 51; ELT eriväljaanne 09/01, lk 405), millega alates 31. detsembrist 2003 tunnistati kehtetuks nõukogu 19. oktoobri
1992. aasta direktiiv 92/81/EMÜ mineraalõlidele kehtestatud aktsiisimaksude struktuuri ühtlustamise kohta (EÜT L 316, lk 12)
ning nõukogu 19. oktoobri 1992. aasta direktiiv 92/82/EMÜ mineraalõlide aktsiisimäärade ühtlustamise kohta (EÜT L 316, lk
19) (põhjendus 57). Direktiiviga laiendatakse siiski ametlikku uurimismenetlust 31. detsembrist 2003 hilisemale perioodile
(põhjendus 92).
Alumiiniumoksiid I otsuse resolutsioonis on muu hulgas ette nähtud:
„Artikkel 1
Alumiiniumoksiidi tootmisel kasutatava raske kütteõli vabastamine aktsiisimaksust, mida võimaldasid Prantsusmaa, Iirimaa ja
Itaalia kuni 31. detsembrini 2003. aastal, kujutab endast riigiabi [EÜ] artikli 87 lõike 1 tähenduses.
Artikkel 2
17. juulist 1990. aastal kuni 2. veebruarini 2002. aastal antud abi ei nõuta sel määral, mil see on ühisturuga kokkusobimatu,
tagasi, sest see oleks vastuolus ühenduse õiguse üldpõhimõttega.
Artikkel 3
Artiklis 1 nimetatud abi, mida anti ajavahemikul 3. veebruarist 2002. aastal kuni 31. detsembrini 2003. aastal, on [EÜ] artikli 87
lõike 3 tähenduses ühisturuga kokkusobiv sel määral, mil abisaajad maksavad vähemalt 13,01 eurot tonni raske kütteõli kohta.
Artikkel 4
[…] abi, mida anti ajavahemikul 3. veebruarist 2002. aastal kuni 31. detsembrini 2003. aastal, on [EÜ] artikli 87 lõike 3
tähenduses ühisturuga kokkusobimatu sel määral, mil abisaajad ei maksnud vähemalt 13,01 eurot tonni raske kütteõli kohta.
Artikkel 5
1.      Prantsusmaa, Iirimaa ja Itaalia võtavad kõik vajalikud meetmed, et artiklis 4 osutatud ühisturuga kokkusobimatu abi abisaajatelt
tagasi nõuda.
[…]
5.      Prantsusmaa, Iirimaa ja Itaalia annavad kahe kuu jooksul käesoleva otsuse teatavakstegemisest arvates korralduse, et artiklis 4
nimetatud ühisturuga kokkusobimatust abist abisaajad maksaksid ebaseaduslikult antud abi koos intressidega tagasi.“

Menetlus ja poolte nõuded
Itaalia Vabariik esitas hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 16. veebruaril 2006 ja registreeriti viitega T‑60/06,
Eurallumina esitas hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 23. veebruaril 2006 ja registreeriti viitega T‑62/06.
Üldkohtu 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 14 ja teise koja ettepaneku alusel otsustas Üldkohus, olles vastavalt nimetatud
kodukorra artiklile 51 ära kuulanud pooled, anda kohtuasi lahendamiseks laiendatud kohtukoosseisule.
Pärast poolte ärakuulamist liitis Üldkohtu laiendatud koosseisus teise koja president 24. mai 2007. aasta määrusega kohtuasjad
T‑60/06 ja T‑62/06 ning kohtuasjad T‑50/06, T‑56/06 ja T‑69/06 (edaspidi „alumiiniumoksiid I kohtuasjad“) suulise menetluse
huvides vastavalt 2. mai 1991. aasta kodukorra artiklile 50.
12. detsembri 2007. aasta otsusega Iirimaa jt
vs
. komisjon (T‑50/06, T‑56/06, T‑60/06, T‑62/06 ja T‑69/06, EU:T:2007:383) liitis Üldkohus alumiiniumoksiid I kohtuasjad kohtuotsuse
huvides, tühistas alumiiniumoksiid I otsuse ning jättis kohtuasjas T‑62/06 hagi ülejäänud osas rahuldamata.
Komisjon esitas Üldkohtu otsuse peale 26. veebruaril 2008 apellatsioonkaebuse.
2. detsembri 2009. aasta otsusega komisjon
vs
. Iirimaa jt (C‑89/08 P, EKL, EU:C:2009:742) tühistas Euroopa Kohus kohtuotsuse Iirimaa jt
vs
. komisjon, punkt 17 eespool (EU:T:2007:383), osas, milles Üldkohus tühistas alumiiniumoksiid I otsuse, saatis alumiiniumoksiid I
kohtuasjad tagasi Üldkohtusse ja jättis kohtukulude üle otsustamise edaspidiseks.
Pärast kohtuotsust komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 19 eespool (EU:C:2009:742), määrati alumiiniumoksiid I kohtuasjad vastavalt 2. mai 1991. aasta kodukorra
artikli 118 lõikele 1 Üldkohtu presidendi 18. detsembri 2009. aasta otsusega teisele kojale laiendatud koosseisus.
Üldkohtu laiendatud koosseisus tegutseva teise koja presidendi 1. märtsi 2010. aasta määrusega liideti alumiiniumoksiid I
kohtuasjad kirjaliku ja suulise menetluse ning kohtuotsuse huvides.
Üldkohtu presidendi 20. septembri 2010. aasta otsusega määrati alumiiniumoksiid I kohtuasjad neljandale kojale laiendatud
koosseisus.
Üldkohus tühistas 21. märtsi 2012. aasta otsusega Iirimaa
vs
. komisjon (T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV ja T‑69/06 RENV, EKL, EU:T:2012:134) alumiiniumoksiid I
otsuse osas, milles tuvastatakse või tuginetakse asjaolule, et Itaalia Vabariigi, Iirimaa ja Prantsuse Vabariigi poolt kuni
31. detsembrini 2003 kohaldatud alumiiniumoksiidi tootmiseks kasutatavate mineraalõlide aktsiisivabastused (edaspidi „aktsiisivabastused“)
on riigiabi EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses, ja osas, milles kohustatakse Prantsuse Vabariiki, Iirimaad ja Itaalia Vabariiki
võtma kõik vajalikud meetmed, et need maksuvabastused abisaajatelt tagasi nõuda ulatuses, milles nad ei olnud maksnud raske
kütteõli aktsiisi vähemalt määraga 13,01 eurot 1000 kg kohta.
Komisjon esitas Üldkohtu otsuse peale 1. juunil 2012 apellatsioonkaebuse.
10. detsembri 2013. aasta kohtuotsusega komisjon
vs
. Iirimaa jt (C‑272/12 P, EKL, EU:C:2013:812) tühistas Euroopa Kohus kohtuotsuse Iirimaa
vs
. komisjon, punkt 23 eespool (EU:T:2012:134), saatis alumiiniumoksiid I kohtuasjad Üldkohtusse tagasi ja jättis kohtukulude
üle otsustamise edaspidiseks.
Pärast kohtuotsust komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 25 eespool (EU:C:2013:812), määrati alumiiniumoksiid I kohtuasjad Üldkohtu presidendi 21. jaanuari ja 10. märtsi
2014. aasta otsusega esimesele kojale.
Kooskõlas 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 119 lõikega 1 esitas Eurallumina oma kirjalikud seisukohad 28. jaanuaril 2014
ja komisjon 17. märtsil 2014. Oma kirjalikes seisukohtades kinnitas Eurallumina, et ta ei soovi teha järeldusi kohtuotsusest
komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 25 eespool (EU:C:2013:812), ning palus Üldkohtul otsustada kõikide kohtuasjas T‑62/06 RENV II esitatud
hagi põhjendamiseks esitatud väidete üle. Komisjon võttis selle oma kirjalikes seisukohtades teatavaks. Itaalia Vabariik ei
esitanud kirjalikke seisukohti.
Üldkohtu presidendi 30. septembri 2014. aasta otsusega määrati alumiiniumoksiid I kohtuasjad vastavalt 2. mai 1991. aasta
kodukorra artikli 118 lõikele 1 esimesele kojale laiendatud koosseisus.
Ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal otsustas Üldkohus avada suulise menetluse ning palus 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 64
lõike 3 punkti b alusel menetlust korraldava meetme raames kohtuasja T‑60/06 RENV II pooltel võtta kohtuvaidluse ühe aspekti
osas seisukoht. Pooled täitsid selle nõude ette nähtud tähtaja jooksul.
Üldkohtu laiendatud koosseisus esimese koja presidendi 26. jaanuari 2015. aasta määrusega liideti käesolevad kohtuasjad suulise
menetluse ja kohtuotsuse huvides.
Eurallumina ja komisjoni kohtukõned ja vastused Üldkohtu suulistele küsimustele kuulati ära 6. märtsi 2015. aasta kohtuistungil.
Itaalia Vabariik seevastu ei olnud sellel kohtuistungil esindatud.
Itaalia Vabariik palub Üldkohtul sisuliselt:
–        tühistada alumiiniumoksiid I otsus osas, milles tuvastatakse riigiabi olemasolu, mida ta väidetavalt andis ajavahemikus 3. veebruarist
2002 kuni 31. detsembrini 2003 vaidlusaluse maksuvabastuse alusel (edaspidi „vaidlusalune abi“), ja kohustatakse teda vaidlusalune
abi tagasi nõudma;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Eurallumina palub Üldkohtul sisuliselt:
–        tühistada või muuta alumiiniumoksiid I otsus osas, milles tuvastatakse vaidlusaluse abi olemasolu ja kohustatakse Itaalia
Vabariiki see tagasi nõudma;
–        nõuda, et komisjon ei kohustaks tagasi nõudma abi, mida Itaalia Vabariik andis vaidlusaluse vabastuse alusel kuni 31. detsembrini
2006 või vähemalt kuni 31. detsembrini 2003;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Üldkohtul:
–        jätta käesolevad hagid rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt ja Euralluminalt.

Õiguslik käsitlus
Kõigepealt tuleb märkida, et mõlema käesoleva hagi eesmärk on tühistada alumiiniumoksiid I otsus osas, milles tuvastatakse
vaidlusaluse abi olemasolu ja kohustatakse Itaalia Vabariiki see tagasi nõudma (edaspidi „vaidlustatud otsus“). Selles osas
on nendel hagidel sama ese.

Vastuvõetavus
Kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitab komisjon asja läbivaatamist takistavad asjaolud esiteks esimese väite suhtes osas, mille
kohaselt on rikutud EÜ artikli 87 lõikes 1 kehtestatud riigiabiks kvalifitseerimise tingimusi, esiteks abisaajale antud eelise
tingimus ja teiseks konkurentsi moonutamise ja liikmesriikidevahelise kaubanduse mõjutamise tingimus, ning teiseks kuuende
väite suhtes osas, mille kohaselt on rikutud õiguskindluse põhimõtet tulenevalt sellest, et vaidlustatud otsuses ei ole arvesse
võetud ametliku uurimismenetluse ülemäärast kestust. Need konkreetsed argumendid esitati esimest korda repliigis ja on 2. mai
1991. aasta kodukorra artikli 48 lõike 2 tähenduses seega uued väited, mis tuleb vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
Itaalia Vabariik ei vasta nendele asja läbivaatamist takistavatele asjaoludele.
Kohtuasjas T‑62/06 RENV II väidab komisjon, et hagi on vastuvõetamatu osas, milles sellega soovitakse saavutada enamat kui
vaidlustatud otsuse tühistamine. Veel leiab ta, et väide, milles Eurallumina vaidleb vastu sellele, et vaidlusalune maksuvabastus
on riigiabi EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses, esitati esimest korda repliigis ja on 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 48
lõike 2 tähenduses seega uus väide, mis tuleb vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
Eurallumina palub kohtuasjas T‑62/06 RENV II esitatud hagi suhtes esitatud asja läbivaatamist takistava asjaolu põhjendamatuse
tõttu tagasi lükata. Seevastu ei vasta ta asja läbivaatamist takistavale asjaolule, mis esitati uue väite suhtes, mille kohaselt
sisuliselt on rikutud EÜ artikli 87 lõiget 1.
Mis puudutab kõigepealt asja läbivaatamist takistavat asjaolu, mis esitati kohtuasjas T‑62/06 RENV II esitatud hagi suhtes
osas, milles sellega soovitatakse saavutada enamat kui vaidlustatud otsuse tühistamine, siis tuleb tõdeda, et peale vaidlustatud
otsuse tühistamise palutakse selles Üldkohtul kohustada komisjoni mitte tagasi nõudma abi, mida Itaalia Vabariik andis kuni
31. detsembrini 2006 või vähemalt kuni 31. detsembrini 2003, kuna see abi on seaduslik.
Kuid sellega palutakse vaid tuvastada, et vaidlustatud otsuses esineb õigusvastasus, millest tulenevalt on põhjendatud vaidlustatud
otsuse tühistamisnõude põhjendamiseks esitatud väidete ja argumentidega nõustumine ja seega selle nõude enda rahuldamine.
See nõue on seega ilma igasuguse iseseisva tähenduseta võrreldes vaidlustatud otsuse tühistamisnõudega.
Kui eeldada, nagu leiab komisjon, et sellel nõudel on muid eesmärke kui ainult vaidlustatud otsuse tühistamine, näiteks ettekirjutuse
tegemine või meetme võtmine, millega keelatakse komisjonil tuvastada vaidlusaluse abi olemasolu või kohustada seda tagasi
nõudma, tuleb see vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, sest Üldkohtul puudub pädevus seda rahuldada.
Nimelt puudub Üldkohtul väljakujunenud kohtupraktika kohaselt pädevus teha institutsioonidele ettekirjutusi või asuda nende
asemele (vt kohtuotsus, 24.1.1995, Ladbroke Racing
vs
. komisjon, T‑74/92, EKL, EU:T:1995:10, punkt 75 ja seal viidatud kohtupraktika). Eelkõige oli see nii EÜ artikli 230 alusel
põhineva õiguspärasuse kontrolli raames, kuna EÜ artikli 233 esimene lõik sätestas sõnaselgelt, et otsuse täitmiseks vajalike
meetmete võtmist nõutakse institutsioonilt, kelle õigusakt on tühiseks tunnistatud (vt selle kohta kohtuotsused, 24.6.1986,
AKZO Chemie ja AKZO Chemie UK
vs
. komisjon, 53/85, EKL, EU:C:1986:256, punkt 23, ning Ladbroke Racing
vs
. komisjon, eespool viidatud, EU:T:1995:10, punkt 75).
Edasi, mis puudutab asja läbivaatamist takistavat asjaolu, mis kohtuasjas T‑62/06 RENV II esitati väite suhtes, milles Eurallumina
vaidleb vastu sellele, et vaidlusalune maksuvabastus on abi EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses, siis ei ole sellel faktilist
ega õiguslikku alust ja tuleb seega tagasi lükata, sest repliigist ei ilmne, et Eurallumina on sellise väite esitanud.
Viimaseks, mis puudutab asja läbivaatamist takistavaid asjaolusid, mis kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitati argumentide suhtes,
mille kohaselt esiteks on rikutud riigiabi kvalifitseerimiseks EÜ artikli 87 lõikes 1 ette nähtud tingimusi, esiteks abisaajale
antud eelise tingimus ja teiseks konkurentsi moonutamise ja liikmesriikidevahelise kaubanduse mõjutamise tingimus, ning teiseks
on rikutud õiguskindluse põhimõtet tulenevalt sellest, et vaidlustatud otsuses ei ole arvesse võetud ametliku uurimismenetluse
ülemäärast kestust, siis tuleb meenutada, et vastavalt 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 44 lõike 1 punktile c koostoimes
artikli 48 lõikega 2 oli uute väidete esitamine pärast hagiavalduse esitamist keelatud, välja arvatud juhul, kui need väited
tuginesid faktilistele ja õiguslikele asjaoludele, mis tulid ilmsiks menetluse käigus. Siiski tuleb tunnistada vastuvõetavaks
väide, millega täiendatakse otseselt või kaudselt varem hagiavalduses esitatud väidet ja millel on varem esitatud väitega
otsene seos (vt kohtuotsus, 15.10.2008, Mote
vs
. parlament, T‑345/05, EKL, EU:T:2008:440, punkt 85 ja seal viidatud kohtupraktika). Analoogne lahendus kehtis ka etteheite
suhtes, mis esitati väite põhjendamiseks.
Selleks et uut argumenti saaks pidada varem esitatud väite või etteheite täienduseks, pidi sellel algselt hagiavalduses esitatud
väidete või etteheidetega olema piisavalt tihe seos, et pidada neid kohtumenetluses oleva vaidluse loomuliku käigu osaks (vt
selle kohta kohtuotsus, 26.11.2013, Groupe Gascogne
vs
. komisjon, C‑58/12 P, EKL, EU:C:2013:770, punkt 31).
Nagu komisjon õigesti märgib, ei olnud käesolevas asjas eespool punktis 45 mainitud etteheited ära toodud kohtuasja T‑60/06 RENV II
hagiavalduses ning need on seega uued etteheited.
Lisaks ei põhine need uued etteheited ühelgi faktilisel või õiguslikul asjaolul, mis oleks tulnud ilmsiks Üldkohtu menetluse
käigus.
Lõpuks, nende uute etteheidetega ei täiendata kohtuasja T‑60/06 RENV II hagiavalduses esitatud ühte või teist väidet, mis
käsitlevad teistsuguseid õigusküsimusi. Täpsemalt ei ole neil otsest seost esimese väitega, mille kohaselt on rikutud EÜ artikli 87
lõikes 1 kehtestatud valikulisuse tingimust, või kuuenda väitega, mis põhineb õiguslikult argumendil, mille kohaselt on õiguspärase
ootuse kaitse, õiguskindluse ja õiguspärasuse eeldusega vastuolus riigiabi tagasinõudmine, kui nõukogu on seda eelnevalt lubanud
maksualaste õigusnormide ühtlustamise valdkonna eeskirjade alusel.
Eespool punktides 45–49 esitatud kaalutlusi arvestades tuleb nõustuda asja läbivaatamist takistavate asjaoludega, mille komisjon
esitas kohtuasjas T‑60/06 RENV II, ning seetõttu vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata argumendid, mille kohaselt on esiteks
rikutud EÜ artikli 87 lõikes 1 kehtestatud riigiabiks kvalifitseerimise tingimusi, esiteks abisaajale antud eelise tingimus
ja teiseks konkurentsi moonutamise ja liikmesriikidevahelise kaubanduse mõjutamise tingimus, ning teiseks on rikutud õiguskindluse
põhimõtet tulenevalt sellest, et vaidlustatud otsuses ei ole arvesse võetud ametliku uurimismenetluse ülemäärast kestust.

Sisulised küsimused
Kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitab Itaalia Vabariik kuus väidet. Esimese väite kohaselt on rikutud
EÜ artikli 87 lõiget 1 ja põhjendused on vastuolulised. Teise väite kohaselt on rikutud nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ)
nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ […] artikli [88] kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01,
lk 339), artikli 1 punkti b alapunkti ii ja artiklit 4 ning otsuseid 93/697, 96/273, 97/425, 1999/255, 1999/880 ja 2001/224
(edaspidi „nõukogu heakskiitvad otsused“). Kolmanda väite kohaselt on rikutud eeskirju keskkonnakaitsele antava abi kohta
ja täpsemalt ühenduse suuniste keskkonnakaitsele antava riigiabi kohta (EÜT 2001, C 37, lk 3; ELT eriväljaanne 08/02, lk 76,
edaspidi „ühenduse suunised“) punkti 82 teise lõigu punkti a. Neljanda väite kohaselt on rikutud EÜ artikli 87 lõiget 3 ja
regionaalabi suuniseid (EÜT 1998, C 74, lk 9, edaspidi „suunised“). Viienda väite kohaselt on rikutud direktiivi 2003/96 artiklit 18
koosmõjus direktiivi II lisaga ning otsust 2001/224. Kuuenda väite kohaselt on rikutud õiguspärase ootuse, õiguskindluse ja
õiguspärasuse eelduse põhimõtteid.
Kohtuasjas T‑62/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitab Eurallumina neli väidet. Esimene väide käsitleb õiguspärase
ootuse kaitse põhimõtte rikkumist. Teise väite kohaselt on rikutud õiguskindluse, institutsioonide aktide kehtivuse eelduse
ja kasuliku mõju põhimõtteid ning põhimõtet
lex specialis derogat legi generali
. Kolmas väide käsitleb hea halduse põhimõtte rikkumist. Neljanda väite kohaselt on sisuliselt rikutud EÜ artiklis 253 ette
nähtud põhjendamiskohustust ning õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet.
Kõigepealt tuleb analüüsida väidet, milles Eurallumina ei nõustu sisuliselt riigiabi valdkonna normide kohaldamisega vaidlusaluse
maksuvabastuse suhtes, st kohtuasjas T‑62/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud teine väide, et rikutud on õiguskindluse,
institutsioonide aktide kehtivuse ja kasuliku mõju eelduse põhimõtteid ning põhimõtet
lex specialis derogat legi generali
.
Seejärel tuleb analüüsida väidet, milles Itaalia Vabariik ei nõustu sisuliselt vaidlusaluse maksuvabastuse kvalifitseerimisega
riigiabiks EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses ajavahemiku osas kuni 31. detsembrini 2003, st kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud
hagi põhjendamiseks esitatud esimene väide, et rikutud on EÜ artikli 87 lõiget 1 ja põhjendused on vastuolulised.
Pärast seda tuleb analüüsida väiteid, milles Itaalia Vabariik kritiseerib sisuliselt vaidlusaluse maksuvabastuse kvalifitseerimist
uueks abiks, mitte olemasolevaks abiks EÜ artikli 88 tähenduses, st kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks
esitatud teine väide, et rikutud on määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti b alapunkti ii ja artiklit 4 ning nõukogu heakskiitvaid
otsuseid, ning viies väide, et rikutud on direktiivi 2003/96 artiklit 18 koosmõjus direktiivi II lisaga ning otsust 2001/224.
Seejärel tuleb analüüsida väiteid, milles Itaalia Vabariik heidab sisuliselt komisjonile ette seda, et ta tunnistas vaidlusaluse
maksuvabastuse alusel kuni 31. detsembrini 2003 antud abi EÜ artikli 87 lõike 3 tähenduses ühisturuga kokkusobimatuks, st
kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud kolmas väide, et rikutud on eeskirju keskkonnakaitsele antava
abi kohta ja eeskätt ühenduse suuniste lõike 82 teise lõigu punkti a, ning neljas väide, et rikutud on EÜ artikli 87 lõiget 3
ja suuniseid.
Viimasena tuleb analüüsida väiteid, milles hagejad ei ole sisuliselt nõus vaidlusaluse abi tagasinõudmisega, st ühelt poolt
kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud kuues väide, et rikutud on õiguspärase ootuse kaitse ja õiguspärasuse
eelduse põhimõtteid, ning teiselt poolt kohtuasjas T‑62/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud esimene väide, et
rikutud on õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, kolmas väide, et rikutud on hea halduse põhimõtet, ja neljas väide, et rikutud
on EÜ artiklis 253 ette nähtud põhjendamiskohustust ning õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet.
Kohtuasjas T‑62/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud teine väide, et rikutud on õiguskindluse, institutsioonide
aktide kehtivuse eelduse ja kasuliku mõju põhimõtet ning põhimõtet
lex specialis derogat legi generali
.
Eurallumina väidab, et komisjon rikkus vaidlustatud otsuses õiguskindluse põhimõtet, põhimõtet
lex specialis derogat legi generali
ning institutsioonide aktide kehtivuse eelduse ja kasuliku mõju põhimõtet, asudes seisukohale, et vaidlusalune maksuvabastus
on ajavahemiku osas 3. veebruarist 2002 kuni 31. detsembrini 2003 ebaseaduslik ja tagasinõutav riigiabi. Ta väidab sisuliselt,
et eelmainitud põhimõtete kohaselt ei olnud vaidlusaluse maksuvabastuse suhtes lubatud kohaldada riigiabi valdkonna norme.
–       Õiguskindluse ning institutsioonide aktide õiguspärasuse eelduse ja kasuliku mõju põhimõtete rikkumine
Eurallumina väidab, et komisjon rikkus vaidlustatud otsuses õiguskindluse ning institutsioonide aktide kehtivuse ja kasuliku
mõju eelduse põhimõtteid, nagu neid on kohtupraktikas tõlgendatud, kuna ta kvalifitseeris vaidlusaluse maksuvabastuse ajavahemiku
osas 3. veebruarist 2002 kuni 31. detsembrini 2003 ebaseaduslikuks riigiabiks, mida ta võis kohustada tagasi nõudma. Sellega
seoses esiteks tugineb Eurallumina sellele, et vaidlustatud otsusega seatakse kaudselt kahtluse alla direktiivi 2003/96, millega
asendati ja tunnistati kehtetuks direktiivid 92/81 ja 92/82, artikli 18 ja otsuse 2001/224 õiguspärasus, mille õiguspärasust
ometi eeldatakse, ning ka Itaalia Vabariigi võetud nende rakendusmeetmete õiguspärasuse. Teiseks viitab ta sellele, et vaidlustatud
otsusega kahjustatakse direktiivi 2003/96 artikli 18 ja otsuse 2001/224 kasulikku mõju, kuna sellega takistati neil avaldamast
täielikku mõju kuni 31. detsembrini 2006. Kolmandaks viitab ta sellele, et komisjon ei teinud sobivaid ettepanekuid direktiivi
92/81 artikli 8 lõike 5 või direktiivi 2003/96 artikli 18 alusel, et nõukogu vaataks enne tähtaega läbi loa kohaldada vaidlusalust
maksuvabastust kuni 31. detsembrini 2006. Neljandaks viitab ta sellele, et komisjon ei ole nõukogu heakskiitvate otsuste peale
esitanud EÜ artikli 230 alusel tühistamishagi. Viiendaks tugineb Eurallumina nõukogu heakskiitvate otsuste ettepanekutele,
milles komisjon tegi alati nõukogule ettepaneku lubada Itaalia Vabariigil kohaldada vaidlusalust maksuvabastust või jätkata
selle kohaldamist viimati kuni 31. detsembrini 2002. Kuuendaks tugineb ta sellele, et tal ei ole võimalik ennetada seda, et
komisjon muudab oma suhtumist nõukogu heakskiitvate otsuste õiguspärasusse ja vaidlusaluse maksuvabastuse seaduslikkusesse.
Seitsmendaks tugineb ta komisjoni vastuolulisele käitumisele, kes 30. oktoobril 2001 ametlikku uurimismenetlust algatades
ja vaidlusalust abi tagasi nõudma kohustades tegutses vastuolus 15. novembri 2000. aasta nõukogu heakskiitva otsuse selle
ettepaneku sõnastuse ja mõttega, mille kohaselt pidi Itaalia Vabariigil olema lubatud jätkata vaidlusaluse maksuvabastuse
kohaldamist kuni 31. detsembrini 2002. Kaheksandaks viitab ta nõukogu heakskiitvate otsuste ettepanekute sisule, mis toetas
õiguspärast ootust, mis tal oli vaidlusaluse vabastuse seaduslikkuse suhtes kuni 31. detsembrini 2006.
Komisjon palub jätta käesoleva etteheite põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
Käesolev etteheide tõstatab sisuliselt küsimuse, kas vaidlustatud otsus tekitab õiguslikke tagajärgi, mis lähevad vastuollu
nendega, mille tekitavad otsus 2001/224 ja direktiivi 2003/96 artikkel 18 ning mis lubasid sõnaselgelt Itaalia Vabariigil
jätkata vaidlusaluse maksuvabastuse kohaldamist kuni 31. detsembrini 2006.
Sellega seoses tuleb meenutada, et üldjuhul eeldatakse institutsioonide aktide õiguspärasust ja need tekitavad seega õiguslikke
tagajärgi seni, kuni neid ei ole tagasi võetud, tühistamishagi menetlemise tulemusena tühistatud või eelotsusemenetluse tulemusel
või õigusvastasuse väite alusel kehtetuks tunnistatud (vt selle kohta kohtuotsused, 15.6.1994, komisjon
vs
. BASF jt, C‑137/92 P, EKL, EU:C:1994:247, punkt 48; 8.7.1999, Chemie Linz
vs
. komisjon, C‑245/92 P, EKL, EU:C:1999:363, punkt 93, ja 5.10.2004, komisjon
vs
. Kreeka, C‑475/01, EKL, EU:C:2004:585, punkt 18).
Lisaks tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et õiguskindluse põhimõte peab tagama Euroopa Liidu õigusega reguleeritavate
olukordade ja õigussuhete ootuspärasuse (kohtuotsused, 10.4.2003, Schulin, C‑305/00, EKL, EU:C:2003:218, punkt 58, ja 15.9.2005,
Iirimaa
vs
. komisjon, C‑199/03, EKL, EU:C:2005:548, punkt 69). Selleks on väga oluline, et liidu institutsioonide vastu võetud aktid,
mis mõjutavad õigussubjektide õiguslikku ja varalist olukorda, oleksid muutumatud, mistõttu võivad nad nimetatud akte muuta
ainult kooskõlas pädevus- ja menetlusnormidega (vt kohtuotsus, 21.10.1997, Deutsche Bahn
vs
. komisjon, T‑229/94, EKL, EU:T:1997:155, punkt 113 ja seal viidatud kohtupraktika). Õiguskindluse põhimõtte järgimine nõuab
ka seda, et liidu institutsioonid väldivad põhimõtteliselt vastuolusid, mis võivad tekkida liidu õiguse erinevate sätete rakendamisel,
eriti juhul, kui nendel sätetel on sama eesmärk, nagu kahjustamata konkurents ühisturul (vt selle kohta analoogia alusel kohtuotsused,
15.6.1993, Matra
vs
. komisjon, C‑225/91, EKL, EU:C:1993:239, punktid 41 ja 42, ning 31.1.2001, RJB Mining
vs
. komisjon, T‑156/98, EKL, EU:T:2001:29, punkt 112 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas, nagu komisjon õigesti märgib, on kõnealuse etteheite aluseks olev argumentatsioon otseselt tagasi lükatud
kohtuotsuses komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 25 eespool (EU:C:2013:812).
Nimelt tegi Euroopa Kohus selle kohtuotsuse punktides 45–48 selgelt vahet nõukogu aktsiisi reguleerivate õigusaktide ühtlustamise
pädevusel ja komisjoni pädevusel riigiabi valdkonnas. Veel leidis ta, et direktiivi 92/81 artikli 8 lõikes 4 ette nähtud menetlusel
on teistsugune eesmärk ja kohaldamisala, kui EÜ artiklis 88 ette nähtud korral.
Sama kohtuotsuse punktis 49 järeldas ta selle põhjal, et seega nõukogu otsus, mis annab direktiivi 92/81 artikli 8 lõike 4
kohaselt liikmesriigile loa kehtestada aktsiisivabastuse, ei saanud takistada komisjonil selle pädevuse teostamist, mis tal
on EÜ asutamislepingust tulenevalt, ning järelikult ei saanud takistada komisjonil EÜ artiklis 88 ette nähtud menetluse rakendamist
selleks, et kontrollida, kas see vabastus kujutab endast riigiabi, ja selle menetluse tulemusel vajaduse korral niisuguse
otsuse nagu alumiiniumoksiid I otsuse vastuvõtmist.
Veel täpsustas Euroopa Kohus kohtuotsuse komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 25 eespool (EU:C:2013:812), punktis 50, et asjaolu, et nõukogu heakskiitvate otsustega anti täielik aktsiisivabastus,
määrates kindlaks täpsed geograafilised ja ajalised tingimused, mida liikmesriigid hoolikalt järgisid, ei mõjutanud pädevuse
jaotust nõukogu ja komisjoni vahel ega saanud seega võtta komisjonilt tema pädevuse teostamise võimalust.
Sama otsuse punktis 51 märkis ta, et muu hulgas just seda pädevuse jaotust silmas pidades sätestas otsuse 2001/224 põhjendus 5,
mis kehtis sellel ajavahemikul, mille osas vaidlustatud otsus kohustab vaidlusalust abi tagasi nõudma, et nimetatud otsus
ei piira ühegi sellise menetluse tulemust, mis võidakse algatada EÜ artiklite 87 ja 88 alusel, ning et see ei vabasta liikmesriike
„kohustusest teatada komisjonile võimalikest riigiabi juhtudest“.
Lõpetuseks, kohtuotsuse komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 25 eespool (EU:C:2013:812), punktides 52 ja 53 märkis Euroopa Kohus taas, et asjaolu, et nõukogu heakskiitvad
otsused võeti vastu komisjoni ettepanekul, kes ei teostanud kunagi oma direktiivi 92/81 artikli 8 lõikest 5 või EÜ artiklitest 230
ja 241 tulenevat pädevust, et saavutada heakskiitvate otsuste kehtetuks tunnistamine või muutmine, ei saanud takistada aktsiisivabastuste
kvalifitseerimist riigiabiks EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses, kui täidetud olid tingimused, mille kohaselt on tegemist riigiabiga.
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 teisest lõigust nähtub, et kui asi suunatakse tagasi Üldkohtusse, on Euroopa Kohtu
otsused õigusküsimustes selle kohtu jaoks siduvad. Kohtuotsuse komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 25 eespool (EU:C:2013:812), põhjenduste punkti 54 arvestades tuleb tõdeda, et eespool punktides 65–69
viidatud põhjendused on selle kohtuotsuse resolutsiooni aluseks, millega Euroopa Kohus tühistas kohtuotsuse Iirimaa
vs
. komisjon, punkt 23 eespool (EU:T:2012:134), ja saatis alumiiniumoksiid I kohtuasjad Üldkohtusse tagasi.
Ent nendest põhjustest nähtub, et EÜ artiklis 88 ette nähtud menetlust rakendades, et kontrollida, kas vaidlusalune maksuvabastus
oli riigiabi, ning võttes selle menetluse tulemusel vastu alumiiniumoksiid I otsuse, komisjon üksnes kasutas talle riigiabi
valdkonnas EÜ asutamislepinguga antud pädevust ning et selliselt toimides ei saanud ta riivata pädevust, mis on nõukogule
EÜ asutamislepinguga antud aktsiisi reguleerivate õigusaktide ühtlustamise valdkonnas, või akte, mille nõukogu on seda pädevust
kasutades vastu võtnud.
Järelikult ei saanud komisjon EÜ artiklis 88 ette nähtud menetlust rakendades kontrollida, kas vaidlusalune maksuvabastus
oli riigiabi, ning võttes selle menetluse tulemusel vastu alumiiniumoksiid I otsuse, rikkuda nõukogu vastuvõetud akte, mis
nagu ka direktiivi 2003/96 artikkel 18 koostoimes selle II lisa sätetega või otsuse 2001/224 artikli 1 lõige 2 lubasid Itaalia
Vabariigil sõnaselgelt jätkata vaidlusaluse maksuvabastuse kohaldamist kuni 31. detsembrini 2006. Nimelt said need load tekitada
tagajärgi üksnes aktsiisi reguleerivate õigusaktide ühtlustamise valdkonna eeskirjadega hõlmatud reguleerimisalas ega piiranud
niisuguse võimaliku otsuse tagajärgi nagu alumiiniumoksiid I otsus, mille komisjon võis vastu võtta tal riigiabi valdkonnas
oleva pädevuse teostamisel.
Liiati tuleneb kohtuotsusest komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 25 eespool (EU:C:2013:812), punktidest 52 ja 53, kus Euroopa Kohus meenutas, et riigiabi mõiste vastab
objektiivsele olukorrale ning ei saa sõltuda institutsioonide tegevusest või avaldustest, et asjaolu, et komisjon leidis nõukogu
heakskiitvate otsuste vastuvõtmise ajal, et aktsiisivabastused ei põhjustanud konkurentsimoonutusi ega kahjustanud ühisturu
nõuetekohast toimimist, ei saanud takistada nende maksuvabastuste kvalifitseerimist riigiabiks EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses,
kui täidetud olid tingimused, mille kohaselt on tegemist riigiabiga.
Euroopa Kohtu lahendusest tuleneb
a fortiori
, et maksuvabastuste riigiabiks kvalifitseerimisel ei olnud komisjonile siduvad nõukogu hinnangud, mis on antud tema otsustes
aktsiisi käsitlevate õigusaktide ühtlustamise valdkonnas ja mille kohaselt ei kaasne nende vabastustega konkurentsi moonutamist
ja need ei kahjusta ühisturu nõuetekohast toimimist.
Euralluminal ei ole käesolevas asjas seega alust väita, et vaidlustatud otsus tekitab õiguslikke tagajärgi, mis lähevad vastuollu
otsuse 2001/224 ja direktiivi 2003/96 artikli 18 alusel tekkivate õiguslike tagajärgedega.
Mis puudutab käesoleva etteheite põhjendamiseks esitatud õiguslikku argumentatsiooni, mis rajaneb õiguspärasel ootusel, mis
võis Euralluminal olla vaidlusaluse maksuvabastuse seaduslikkuse suhtes, siis on see tegelikkuses seotud kohtuasjas T‑62/06 RENV II
esitatud hagi põhjendamiseks esitatud esimese ja neljanda väitega osas, milles need käsitlevad õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet,
ning seda tuleb seega analüüsida nende väidete raames.
Järelikult, ilma et see piiraks selle argumentatsiooni analüüsi, tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata etteheide selle
kohta, et rikutud on õiguskindluse ning institutsioonide aktide õiguspärasuse eelduse ja kasuliku mõju põhimõtteid.
–       Põhimõtte
lex specialis derogat legi generali
rikkumine
Käesolevas argumendis väidab Eurallumina, et komisjon rikkus vaidlustatud otsuses põhimõtet
lex specialis derogat legi generali
, kuna ta ei tuginenud EÜ artiklile 93 ja selle rakendusmeetmetele, sh direktiivi 92/81 artikli 8 lõiked 4 ja 5 ning direktiivi
2003/96 artikli 18 lõige 1, mis käsitlevad EÜ artikleid 87 ja 88. Sellega seoses tugineb Eurallumina esiteks EÜ artikli 87
sõnastusele, mille kohaselt on see kohaldatav, „[k]ui käesolevas [EÜ] asutamislepingus ei ole sätestatud teisiti“, mistõttu
ei ole see kohaldatav muu hulgas spetsiifiliste maksualaste õigusnormide ühtlustamismeetmete korral, mis on vastu võetud EÜ
artikli 93 alusel. Teiseks viitab ta direktiivile 92/81 ja direktiivile 2003/96, mis rajanevad EÜ artiklil 93 ning näevad
ette spetsiifilise raamistiku, mille alusel nõukogu ja komisjon tegutsevad koos, et lubada ja kontrollida erandeid mineraalõlidele
kehtestatud aktsiisi struktuuri ühtlustamisest. Kolmandaks viitab ta ettepanekule, mille komisjon tegi nõukogule pikendamaks
vaidlusalust maksuvabastust ja mille aluseks on hinnang, mille kohaselt oli see kokkusobiv EÜ asutamislepinguga, eeskätt asutamislepingu
nende sätetega, mis tagavad ausa konkurentsi ja ühisturu moonutusteta toimimise. Neljandaks tugineb ta otsuse 2001/224 põhjendusele 5,
mis ei lubanud komisjonil võtta sellelt otsuselt mõju ja mis ei saa olla EÜ asutamislepingu või direktiivi 92/81 sätete suhtes
ülimuslik.
Komisjon palub jätta käesoleva etteheite põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
Käesolev etteheide tõstatab küsimuse, kas – nagu väidab Eurallumina – EÜ artiklit 93 ja selle rakendusmeetmeid, sh direktiivi
92/81 artikli 8 lõiked 4 ja 5 ning direktiivi 2003/96 artikli 18 lõige 1, on võimalik kvalifitseerida
lex specialis
’eks EÜ artiklite 87 ja 88 suhtes, ja kas need on seega viimaste suhtes ülimuslikud.
Selles küsimuses on oluline meelde tuletada, et vastavalt põhimõttele
lex specialis derogat legi generali
on erinormid neis olukordades, mida nendega on spetsiifiliselt reguleeritud, üldnormide suhtes ülimuslikud (vt selle kohta
kohtuotsused, 30.4.2014, Barclays Bank, C‑280/13, EKL, EU:C:2014:279, punkt 44, ja 5.11.2014, Mayaleh
vs
. nõukogu, T‑307/12 ja T‑408/13, EKL, EU:T:2014:926, punkt 198 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas, nagu komisjon õigesti märgib, on kõnealuse etteheite aluseks olev argumentatsioon otseselt tagasi lükatud
kohtuotsuses komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 25 eespool (EU:C:2013:812).
Nimelt, nagu meenutatud eespool punktis 65, tegi Euroopa Kohus kohtuotsuse komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 25 eespool (EU:C:2013:812), punktides 45–48 selgelt vahet nõukogu aktsiisi reguleerivate õigusaktide ühtlustamise
pädevusel ja komisjoni pädevusel riigiabi valdkonnas. Veel leidis ta, et direktiivi 92/81 artikli 8 lõikes 4 ette nähtud menetlusel
on teistsugune eesmärk ja kohaldamisala kui EÜ artiklis 88 ette nähtud korral.
Sellest järeldub, et maksualaste õigusnormide ühtlustamise valdkonna eeskirjad, eelkõige EÜ artikkel 93 ja selle rakendusmeetmed,
ning riigiabi valdkonna eeskirjad, sh EÜ artiklid 87 ja 88, on kaks iseseisvat normistikku ning et esimesi ei saa
lex specialis
’ena pidada teiste suhtes ülimuslikuks.
Seetõttu tuleb käesolev etteheide, et rikutud on põhimõtet
lex specialis derogat legi generali
, põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Ilma et see mõjutaks eespool punkte 76 ja 77, on kohtuasjas T‑62/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud teine väide
seega tervikuna tagasi lükatud.
Kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud esimene väide, et rikutud on EÜ artikli 87 lõiget 1 ning
põhjendused on vastuolulised
Itaalia Vabariik väidab, et vaidlustatud otsuses rikkus komisjon ühte EÜ artikli 87 lõikes 1 riigiabi kvalifitseerimiseks
ette nähtud tingimust, kuna ta tuvastas valesti, et vaidlusalune maksuvabastus oli valikuline. Sellega seoses esiteks tugineb
ta 1995. aasta seadusandlikule dekreedile lisatud A tabeli punktile 14, millest nähtub, et vaidlusalust maksuvabastust said
üldiselt kõik ettevõtjad, kes kasutasid alumiiniumoksiidi tootmiseks kütusena mineraalõlisid, olenemata sellest, kus neid
tarbiti. Teiseks väidab ta, et kuigi Itaalias sai vaidlusalust maksuvabastust ainult Eurallumina Sardiinia tehas, on see tõsiasi
puhtfaktiline ja seotud alumiiniumoksiidi tootmise spetsiifilisusega. Lisaks väidab Itaalia Vabariik, et vaidlustatud otsuses
põhjendati vaidlusaluse maksuvabastuse valikulisust vastuoluliselt.
Komisjon palub esimese väite põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Mis puudutab etteheidet, et vaidlustatud otsuse põhjendus on EÜ artikli 87 lõikes 1 ette nähtud valikulisuse tingimuse osas
vastuoluline, siis on oluline meelde tuletada, et vastavalt 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 44 lõikele 1 pidi hagiavalduses
olema ära toodud ülevaade väidetest ning seda piisavalt selgelt ja täpselt, et kostja saaks oma kaitse ette valmistada ja
Üldkohtul oleks võimalik hagi lahendada vajaduse korral ilma täiendava teabeta. Hagiavaldusest pidi seega selgelt ilmnema,
milles seisneb väide, millel hagi põhineb, ning ainuüksi selle abstraktne äramärkimine ei vastanud 2. mai 1991. aasta kodukorra
nõuetele (kohtuotsus, 27.9.2012, Nynäs Petroleum ja Nynas Belgium
vs
. komisjon, T‑347/06, EKL, EU:T:2012:480, punkt 107). Analoogne lahendus kehtis ka etteheite suhtes, mis esitati väite põhjendamiseks.
Käesolevas asjas, nagu komisjon õigesti väidab, on etteheide, et põhjendus on EÜ artikli 87 lõikes 1 ette nähtud valikulisuse
tingimuse osas vastuoluline, täiesti sisutühi. Nimelt, kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud hagiavalduses esimese väite põhjendamiseks
esitatud Itaalia Vabariigi argumentatsioon puudutab vaid küsimust, kas komisjon rikkus vaidlustatud otsuses EÜ artikli 87
lõikes 1 ette nähtud valikulisuse tingimust. Seevastu ei selgita ta kuidagi, miks seda tingimust puudutavad vaidlustatud otsuse
põhjendused on vastuolulised.
Seega ei vasta kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud hagiavaldus käesoleva etteheite osas, mille kohaselt on vaidlustatud otsuse
põhjendus vastuoluline, 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 44 lõike 1 punktis c kehtestatud täpsuse nõuetele. Seetõttu tuleb
kõnealune etteheide vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
Mis puudutab etteheidet, et vaidlustatud otsuses on rikutud EÜ artikli 87 lõikes 1 ette nähtud valikulisuse tingimust, siis
esiteks tuleb analüüsida Itaalia Vabariigi argumenti, mille kohaselt nähtub 1995. aasta seadusandlikule dekreedile lisatud
A tabeli punktist 14, et vaidlusalust maksuvabastust said üldiselt kõik ettevõtjad, kes kasutasid alumiiniumoksiidi tootmisel
küttena mineraalõlisid, olenemata nende tarbimise kohast. See tekitab sisuliselt küsimuse, kas komisjon tegi vaidlustatud
otsuses vea, hinnates valikulisuse tingimust aktsiisivabastuse suhtes, nagu nõukogu seda lubas direktiivi 92/81 artikli 8
lõike 4 alusel, mitte aga aktsiisivabastuse suhtes, nagu see on ette nähtud 1995. aasta seadusandlikule dekreedile lisatud
A tabeli punktis 14.
Vaidlusaluse maksuvabastuse piirkondlik valikulisus tuleneb sellest, et see on kohaldatav ainult Sardiinias. Kuid nagu märgib
õigesti Itaalia Vabariik ja nagu möönis komisjon alumiiniumoksiid I otsuse põhjendustes 17 ja 63 ning Euroopa Kohus kohtuotsuse
komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 25 eespool (EU:C:2013:812), punktis 50, määrati täpsed geograafilised tingimused kindlaks ja anti vaidlusalusele
maksuvabastusele piirkondlikus plaanis valikuline laad direktiivi 92/81 artikli 8 lõike 4 alusel vastu võetud nõukogu heakskiitvates
otsustes, kuivõrd nendes otsustes lubati Itaalia Vabariigil kohaldada maksuvabastust või jätkata selle kohaldamist ainult
Sardiinias.
Siiski on riigiabi valdkonna eeskirjade seisukohast uurimisel asjakohane meede käesolevas asjas vaidlusalune maksuvabastus,
nagu nõukogu seda lubas direktiivi 92/81 artikli 8 lõike 4 alusel, kuna 1995. aasta seadusandlikule dekreedile lisatud A tabeli
punktis 14 kohaldas Itaalia Vabariik ette nähtud vabastust, järgides täpseid geograafilisi ja ajalisi tingimusi, mille nõukogu
oli loa andmise tingimuseks seadnud.
Seega hindas komisjon vaidlustatud otsuses valikulisuse tingimust põhjendatult vaidlusaluse maksuvabastuse suhtes, nagu Itaalia
Vabariik seda tegelikult rakendas. Järelikult tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata Itaalia Vabariigi käesolev argument,
mille kohaselt on valikulisuse tingimust vääralt hinnatud aktsiisivabastuse suhtes, nagu see on ette nähtud 1995. aasta seadusandlikule
dekreedile lisatud A tabeli punktis 14.
Teiseks tuleb analüüsida Itaalia Vabariigi argumenti, mille kohaselt sisuliselt tegi komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 63
vea, tuvastades, et aktsiisivabastused olid valikulised, sest neid kohaldati „siiski vaid ettevõtete suhtes, mis toodavad
alumiiniumoksiidi“, et „tegelikult on igas liikmesriigis ainult üks ettevõte, mis kõnealusest maksuvabastusest kasu saab“
ja et tegemist oli „Eurallumina[ga] Sardiinias“, samas kui see, et vaidlusalust maksuvabastust sai ainult Eurallumina Sardiinia
tehas, oli puhtfaktiline asjaolu, mis oli seotud alumiiniumoksiidi tootmise spetsiifilisusega Itaalias.
Sellega seoses tuleb meenutada, et EÜ artikli 87 lõige 1 keelab riigiabi, mis „soodusta[b] teatud ettevõtjaid või teatud kaupade
tootmist“, st valikuline abi (kohtuotsus, 15.12.2005, Itaalia
vs
. komisjon, C‑66/02, EKL, EU:C:2005:768, punkt 94).
Seoses valikulisuse tingimuse hindamisega tuleb väljakujunenud kohtupraktika kohaselt EÜ artikli 87 lõike 1 alusel kindlaks
teha, kas antud õiguskorra raames võetud siseriiklik meede soodustab „teatud ettevõtjaid või teatud kaupade tootmist“ võrreldes
teiste ettevõtjate või tootmisega, mis on nimetatud korra eesmärgi seisukohast sarnases faktilises ja õiguslikus olukorras
(vt kohtuotsus, 15.11.2011, komisjon ja Hispaania
vs
. Government of Gibraltar ja Ühendkuningriik, C‑106/09 P ja C‑107/09 P, EKL, EU:C:2011:732, punkt 75 ja seal viidatud kohtupraktika).
Võrdlusbaasi määratlus on maksumeetmete korral erilise tähtsusega, sest eelise olemasolu saab tuvastada üksnes võrdluses nn
„tavapärase“ maksustamisega. Tavaline maksumäär on võrdluse aluseks oleval geograafilisel alal kehtiv määr (kohtuotsus, 6.9.2006,
Portugal
vs
. komisjon, C‑88/03, EKL, EU:C:2006:511, punkt 56).
Käesolevas asjas on alumiiniumoksiid I otsuse põhjendused 63 ja 64 sõnastatud järgmiselt:
„(63) […] Käesoleval juhul kohaldatakse maksuvabastust […] vaid ettevõtete suhtes, mis toodavad alumiiniumoksiidi ja tegelikult
on igas liikmesriigis ainult üks ettevõte, mis kõnealusest maksuvabastusest kasu saab – […] Eurallumina Sardiinias […]. Kuigi
nõukogu otsused olid siduvad, olid maksuvabastused piirkondlikult selektiivsed, sest kõnealused otsused lubasid maksuvabastust
üksnes teatavates piirkondades, ja potentsiaalsed investorid, kes olnuksid huvitatud investeerimisest alumiiniumoksiidi tootmisse
muudes piirkondades, ei oleks saanud olla kindlad, et nad saavad sarnase kohtlemise osaliseks. Piirkondade valikul ei ole
mitte mingisugust seost kõnealuste riikide maksusüsteemide sisemise loogikaga.
(64)      Enne direktiivi 2003/96[…] jõustumist nõudsid ühenduse õigusaktid liikmesriikidelt põhimõtteliselt mineraalõlidele aktsiisimaksu
kehtestamist, nii et spetsiaalseid maksuvähendusi, mis piirdusid konkreetse tootmise ja konkreetsete piirkondadega, ei saanud
süsteemi olemuse ja üldstruktuuri alusel pidada õigustatuks. Väited, millega […] Itaalia ainult alumiiniumoksiidile antud
maksuvähendust kaitse[b], lähtuvad turul valitsevatest asjaoludest ja alumiiniumoksiidi tootmise asjaoludest konkreetsetes
asjaomastes piirkondades. Need väited ei lähtu asjaomaste siseriiklike maksusüsteemide olemusest ja loogikast, sest maksusüsteemid
peavad vastama ühenduse õigusaktides sätestatud nõuetele. Seega ei saa enne direktiivi 2003/96[…] jõustumist rakendatud meetmeid
pidada süsteemi olemusest ja üldstruktuurist lähtuvalt õigustatuks ning need kujutavad endast riigiabi [EÜ] artikli 87 lõike 1
tähenduses.“
Vastupidi Itaalia Vabariigi väidetule nähtub alumiiniumoksiid I otsuse põhjendustest 63 ja 64, et komisjon ei tuginenud otsuses
vaidlusaluse maksuvabastuse valikulisuse analüüsis asjaolule, et praktikas sai seda vabastust ainult üks Sardiinias asuv alumiiniumoksiiditootja
ehk Eurallumina, vaid kahele asjaolule, et Itaalia maksusüsteemile vastavas võrdlusraamistikus oli vaidlusalune maksuvabastus
piirkondlikult valikuline meede, kuna see soodustas kõiki Sardiinias asuvaid alumiiniumoksiidi tootjaid võrreldes potentsiaalsete
investoritega, kes olnuksid huvitatud investeerimisest alumiiniumoksiidi tootmisse Itaalia muudes piirkondades, ning materiaalselt
selektiivne, kuna see soodustas alumiiniumoksiidi tootvaid äriühinguid ja alumiiniumoksiidi tootmist võrreldes muid kaupu
ja teenust tootvate äriühingutega ja muu tootmisega.
Järelikult puudub käesoleval Itaalia Vabariigi argumendil, mis tuleneb alumiiniumoksiid I otsuse väärast tõlgendamisest, faktiline
ja õiguslik alus ning see tuleb seetõttu tagasi lükata.
Seega tuleb kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud esimene väide tervikuna tagasi lükata.
Kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud teine väide, et rikutud on määruse nr 659/1999 artikli 1
punkti b alapunkti ii ja artiklit 4 ning nõukogu heakskiitvaid otsuseid
Itaalia Vabariik väidab sisuliselt, et komisjon on rikkunud määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti b alapunkti ii ja artiklit 4
ning nõukogu heakskiitvaid otsuseid, kuna ta tuvastas vaidlustatud otsuse põhjenduses 67, et vaidlusalune abi on uus abi,
mis oli muutunud ebaseaduslikuks määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti f tähenduses, kuna komisjonile ei oldud sellest enne
abi rakendamist teatatud. Tema arvates oleks vaidlusalune abi tulnud kvalifitseerida olemasolevaks abiks määruse nr 659/1999
artikli 1 punkti b alapunkti ii tähenduses. Sellega seoses esiteks tugineb Itaalia Vabariik nõukogu heakskiitvatele otsustele,
millest viimane on otsus 2001/224 ja millega tal lubati vaidlusalust maksuvabastust kohaldada või jätkata selle kohaldamist.
Teiseks viitab ta EÜ artiklile 93 kui
lex specialis
’ele, mis on nõukogu pädevuse alus maksusid käsitlevate õigusaktide ühtlustamise valdkonnas ja direktiivi 92/81 ja nõukogu
heakskiitvate otsuste õiguslik alus, võrreldes
lex generalis
’ega, milleks on EÜ artiklid 87 ja 88, mis on komisjoni pädevuse alus riigiabi valdkonnas. Kolmandaks viitab ta direktiivi
92/81 artikli 8 lõikest 4 tulenevale nõukogu kohustusele kontrollida, et vaidlusalune maksuvabastus oli põhjendatud teatud
poliitilistel kaalutlustel, et sellega ei kaasne konkurentsi moonutamine ja see ei kahjusta ühisturu nõuetekohast toimimist.
Komisjon palub teise väite põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Käesolev väide tõstatab sisuliselt küsimuse, kas komisjon tegi vaidlustatud otsuses vea, hinnates vaidlusaluse maksuvabastuse
seaduslikkust uue abi suhtes kohaldatavate normide alusel, kuigi tegemist oli olemasoleva abiga määruse nr 659/1999 artikli 1
punkti b alapunkti ii tähenduses, kuna seda oli lubatud nõukogu heakskiitvate otsustega, millest viimane oli otsus 2001/224.
Selles küsimuses on oluline meelde tuletada, et vastavalt määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti b alapunktile ii saab „olemasolevaks
abiks“ kvalifitseerida „heakskiidetud abi, see tähendab komisjoni või nõukogu poolt heakskiidetud abikavad või individuaalne
abi“.
EÜ asutamisleping näeb ette erineva menetluse vastavalt sellele, kas tegemist on olemasoleva või uue abiga. Kui EÜ artikli 88
lõike 3 alusel tuleb uuest abist komisjonile eelnevalt teatada ja seda ei tohi rakendada enne, kui menetluse tulemusel on
tehtud lõplik otsus, siis olemasolevat abi võib vastavalt EÜ artikli 88 lõikele 1 anda õiguspäraselt seni, kuni komisjon ei
ole seda tunnistanud kokkusobimatuks (vt kohtuotsus, 24.3.2011, Freistaat Sachsen ja Land Sachsen-Anhalt
vs
. komisjon, T‑443/08 ja T‑455/08, EKL, EU:T:2011:117, punkt 187 ja seal viidatud kohtupraktika). Olemasoleva abi kohta võib
seega vajaduse korral teha vaid otsuse, millega tuvastatakse kokkusobimatus ja millel on õiguslikud tagajärjed tulevikus (vt
kohtuotsus Freistaat Sachsen ja Land Sachsen-Anhalt
vs
. komisjon, eespool viidatud, EU:T:2011:117, punkt 187 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas, nagu komisjon õigesti märgib, on kõnealuse väite aluseks olev argumentatsioon otseselt tagasi lükatud kohtuotsuses
komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 25 eespool (EU:C:2013:812).
Nimelt leidis Euroopa Kohus selle otsuse punktis 49, et nõukogu otsus, mis annab direktiivi 92/81 artikli 8 lõike 4 kohaselt
liikmesriigile loa kehtestada aktsiisivabastus, ei saanud takistada komisjonil selle pädevuse teostamist, mis tal on aluslepingust
tulenevalt, ning järelikult ei saanud takistada komisjonil EÜ artiklis 88 ette nähtud menetluse rakendamist selleks, et kontrollida,
kas see vabastus kujutab endast riigiabi, ja selle menetluse tulemusel vajaduse korral niisuguse otsuse nagu vaidlusaluse
otsus vastuvõtmist. Sama kohtuotsuse punktis 47 tõdes Euroopa Kohus eelnevalt, et uue ja olemasoleva riigiabi reguleerimiseks
on direktiivi 92/81 artikli 8 lõikes 4 sätestatud menetlusel teistsugune eesmärk ja kohaldamisala, kui EÜ artiklis 88 ette
nähtud korral. Nendest põhjustest tulenevalt ei saa direktiivi 92/81 artikli 8 lõike 4 alusel vastu võetud nõukogu heakskiitvaid
otsuseid kuidagi käsitleda abikava või üksikabi heakskiitmise otsustena määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti b alapunkti ii
tähenduses.
Järelikult ei võimaldanud direktiivi 92/81 artikli 8 lõike 4 alusel vastuvõetud nõukogu heakskiitvad otsused käesolevas asjas
kvalifitseerida vaidlusalust maksuvabastust „olemasolevaks abiks“ määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti b alapunkti ii tähenduses.
Kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud teine väide tuleb järelikult põhjendamatuse tõttu tagasi
lükata.
Kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud viies väide, et rikutud on direktiivi 2003/96 artiklit 18
koosmõjus selle II lisaga ning otsust 2001/224
Itaalia Vabariik väidab sisuliselt, et vaidlustatud otsuses rikkus komisjon direktiivi 2003/96 artiklit 18 koosmõjus selle
II lisaga ning otsuse 2001/224 artikli 1 lõiget 2, millega sõnaselgelt lubati tal jätkata vaidlusaluse maksuvabastuse kohaldamist
kuni 31. detsembrini 2006. Direktiivi 2003/96 jõustumine 1. jaanuaril 2004 lõpetas tema kohustuse teatada vaidlusalusest abist
komisjonile ja komisjonil puudus igasugune pädevus võtta vastu vaidlustatud otsus.
Komisjon palub viienda väite põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Käesolevas asjas, nagu komisjon õigesti märgib, on kõnealuse väite aluseks olev argumentatsioon otseselt tagasi lükatud kohtuotsuses
komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 25 eespool (EU:C:2013:812).
Nimelt nähtub kohtuotsuse komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 25 eespool (EU:C:2013:812), põhjendustest, millele on viidatud eespool punktides 65–69, et rakendades
EÜ artiklis 88 ette nähtud menetlust, et kontrollida, kas vaidlusalune maksuvabastus oli riigiabi, ning võttes selle menetluse
tulemusel vastu alumiiniumoksiid I otsuse, komisjon üksnes kasutas talle riigiabi valdkonnas EÜ asutamislepinguga antud pädevust
ning et selliselt toimides ei saanud ta riivata pädevust, mis on nõukogule EÜ asutamislepinguga antud aktsiisi reguleerivate
õigusaktide ühtlustamise valdkonnas, või akte, mille nõukogu on seda pädevust kasutades vastu võtnud.
Järelikult ei saanud komisjon EÜ artiklis 88 ette nähtud menetlust rakendades kontrollida, kas vaidlusalune maksuvabastus
oli riigiabi, ning võttes selle menetluse tulemusel vastu alumiiniumoksiid I otsuse, rikkuda nõukogu vastuvõetud akte, mis
nagu direktiivi 2003/96 artikkel 18 koostoimes selle II lisa sätetega või otsuse 2001/224 artikli 1 lõige 2, lubasid Itaalia
Vabariigil sõnaselgelt jätkata vaidlusaluse maksuvabastuse kohaldamist kuni 31. detsembrini 2006. Nimelt said need load tekitada
tagajärgi üksnes aktsiisi reguleerivate õigusaktide ühtlustamise valdkonna eeskirjadega hõlmatud reguleerimisalas ega piiranud
niisuguse võimaliku otsuse tagajärgi nagu vaidlustatud otsus, mille komisjon võis vastu võtta tal riigiabi valdkonnas oleva
pädevuse teostamisel.
Järelikult ei ole Itaalia Vabariigil alust väita, et vaidlustatud otsus rikub direktiivi 2003/96 artiklit 18 koostoimes selle
II lisa sätetega ning otsuse 2001/224 artikli 1 lõiget 2.
Seega tuleb kohtuasja T‑60/06 RENV II hagi põhjendamiseks esitatud viies väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud kolmas väide, et rikutud on keskkonnakaitseks antavat riigiabi
käsitlevaid norme ning eeskätt ühenduse suuniste punkti 82 teise lõigu alapunkti a
Itaalia Vabariik on sisuliselt seisukohal, et komisjon rikkus alumiiniumoksiid I otsuses keskkonnakaitseks antavat riigiabi
käsitlevaid norme ja eeskätt ühenduse suuniste punkti 82 teise lõigu alapunkti a, kuna ta keeldus tuvastamast, et vaidlusalune
abi oli tihedalt seotud keskkonnakaitsealaste eesmärkide täitmisega Eurallumina poolt. Sellega seoses esiteks Itaalia Vabariik
tugineb alumiiniumoksiidi tootmistegevuse tugevale keskkonnamõjule, mis on seotud vajadusega kõrvaldada ohutult tööstustsükli
jäätmed; ta selgitab, et ala, kus Eurallumina oli rajatud, kuulutati 30. novembri 1990. aasta Itaalia ministrite nõukogu otsusega
suure keskkonnakriisi riskiga alaks. Teiseks viitab ta ökoloogilistele eesmärkidele, mille ta pidi täitma omal kulul ja mille
Eurallumina võttis keskkonna saastest puhastamise ja parandamise kava raames, mis kiideti heaks Itaalia ministrite nõukogu
presidendi 23. aprilli 1993. aasta dekreediga, ning eelkõige Itaalia keskkonnaministeeriumi 15. juunil 1995 kehtestatud saneerimisprogrammi
ja Itaalia ametiasutustega 12. aprillil 1999 sõlmitud programmlepingu raames. Kolmandaks tugineb ta Euralluminale 1998. aasta
dekreediga Itaalia keskkonnaministeeriumi kehtestatud kohustusele vähendada vääveloksiidide ja tolmu heitkoguste piirmäärasid.
Neljandaks viitab ta kohustusele, mille Eurallumina võttis Sardiinia piirkonnaga sõlmitud 27. aprilli 1999. aasta lepinguga
luua kaltsineerimisahjudest ja kateldest tuleva suitsu spetsiaalne väävlitustamistehas ning selles kontekstis viitab ta Eurallumina
olulistele investeeringutele tema Sardiinia tehases, mis jätkusid kuni 2005. aastani ja mille tulemusel sai ta ISO 14001 sertifikaadi.
Viiendaks tugineb ta 6. veebruari 2002. aasta kirjale, mille ta saatis ametliku uurimismenetluse käigus komisjonile ja milles
ta tõi välja peamised kulud, mis tulenevad Euralluminale Itaalia maksu- ja keskkonnaõigusnormidest ja viimase võetud ökoloogilistest
kohustustest.
Komisjon palub kolmas väide osaliselt vastuvõetamatuse tõttu ja igal juhul põhjendamatuse tõttu ning ülejäänud osas põhjendamatuse
tõttu tagasi lükata.
Käesolev väide tõstatab sisuliselt küsimuse, kas alumiiniumoksiid I otsuse põhjenduses 75 tegi komisjon vea, keeldudes tuvastamast,
et vaidlusalust abi anti vastutasuna keskkonnakaitseeesmärkide saavutamise eest Eurallumina poolt ja et sel määral oli see
ühisturuga kokkusobiv ühenduse suuniste punktide 47–52 seisukohast.
Selles suhtes on oluline meenutada, et 3. veebruaril 2001 Euroopa Ühenduste Teatajas avaldatud ühenduse suuniste punktis 82
on muu hulgas ette nähtud järgmine:
„[…]
Teatamata abi suhtes kohaldab komisjon:
a)      käesolevaid suuniseid, kui abi anti pärast suuniste avaldamist Euroopa Ühenduste Teatajas;
[…]“.
Lisaks on ühenduse suuniste punktid 47–51 sõnastatud järgmiselt:
„47.      Kui kehtestatakse maksud, millega teatav tegevus maksustatakse keskkonnakaitse põhjustel, võivad liikmesriigid pidada vajalikuks
kehtestada teatavatele ettevõtjatele ajutised erandid, eelkõige siis, kui Euroopa tasandil puudub ühtlustamine või on oht,
et ettevõtja kaotab rahvusvahelisel tasandil ajutiselt konkurentsivõime. Üldjuhul on need erandid EÜ asutamislepingu artiklis 87
ette nähtud tegevusabi. Nende meetmete analüüsimisel tuleb muu hulgas kindlaks teha, kas maks on kehtestatud ühenduse otsuse
alusel või liikmesriigi sõltumatu otsuse alusel.
[…]
49.      Kui maksustamine tuleneb ühenduse direktiivist, on kaks võimalust:
[…]
b)      liikmesriik kohaldab teatavate toodete suhtes ühenduse direktiivis ette nähtud maksu alammäära ja annab erandi teatavatele
ettevõtjatele, kes selle tulemusel maksavad alammäärast madalamat maksu. Kui niisuguse erandi andmine ei ole kõnealuse direktiivi
alusel lubatud, on see [EÜ] artikliga 87 kokkusobimatu. Kui see erand [on] direktiivi alusel lubatud, võib komisjon pidada
erandi andmist [EÜ] artikliga 87 kokkusobivaks, kui see on vajalik ega ole ühenduse eesmärke silmas pidades ebaproportsionaalne.
Komisjon rõhutab tungivalt, et niisugune erand on ajaliselt rangelt piiratud.
50.      Üldjuhul peaksid kõnealused maksumeetmed keskkonnakaitse arengut märkimisväärselt toetama. Hoolikalt tuleb jälgida, et erandid
ei kahjustaks oma laadi tõttu üldeesmärkide saavutamist.
51.      Neid erandeid võib lugeda tegevusabiks, mille andmist võib lubada järgmistel tingimustel.
1)      Kui liikmesriik kehtestab keskkonnakaitselistel põhjustel uue maksu mõnel tegevusalal või toodete suhtes, mille maksustamist
ei ole ühenduse tasandil ühtlustatud, või kui liikmesriigi kavandatud maks on ühenduse õigusaktides ette nähtud maksust kõrgem,
on komisjon seisukohal, et otsus anda erandina mittekahanevat toetust kümneks aastaks võib olla põhjendatud kahel juhul:
a)      need erandid antakse tingimusel, kui asjaomane liikmesriik ja abisaajad ettevõtjad sõlmivad omavahel lepingud, milles ettevõtja
või ettevõtjate liidud kohustuvad saavutama keskkonnakaitse eesmärke erandite kohaldamiseks ette nähtud aja jooksul või kui
ettevõtjad sõlmivad vabatahtlikult samamõjulisi lepinguid. Need lepingud või kohustused võivad olla seotud muu hulgas energiatarbimise
vähendamisega, saasteainete eraldumise vähendamisega või muu keskkonnakaitsemeetmega. Iga liikmesriik peab kokkulepete sisu
üle läbirääkimisi ise ja komisjon hindab kokkulepete sisu, kui talle esitatakse abiprojekt. Liikmesriigid peavad tagama ettevõtjate
või ettevõtjate liitude võetud kohustuste range kontrolli. Liikmesriigi ja asjaomase ettevõtja vahel sõlmitud lepingutes tuleb
kohustuste täitmata jätmise puhuks sätestada kohaldatavad sanktsioonid.
Neid sätteid kohaldatakse ka siis, kui liikmesriik kohaldab maksuvähendust samadel tingimustel, millel on lepingutega või
eespool nimetatud kohustustega sama mõju;
b)      nende erandite andmise tingimus ei pea olema asjaomase liikmesriigi ja abisaaja ettevõtja vahelise lepingu sõlmimine, kui
täidetud on järgmised teineteist välistavad tingimused:
–        kui vähendatakse ühenduse maksu, peab ettevõtja poolt tegelikult makstav summa jääma pärast vähendust suuremaks kui ühenduse
alammäär, et ergutada ettevõtjaid keskkonnakaitset parandama,
[…]
2)      Punkti 51.1 sätteid võib kohaldada olemasolevate maksude suhtes, kui üheajal on täidetud kaks järgmist tingimust:
a)      kõnealune maks peab keskkonnakaitsele märgatavat positiivset mõju avaldama;
b)      asjaomastele ettevõtjatele antavate erandite kohta tehakse otsus siis, kui maks kehtestatakse […]“.
Alumiiniumoksiid I otsuse põhjendustes 71 ja 73 märkis komisjon, et „[p]ärast 3. veebruari 2001. aastal antud abi peab hindama
vastavalt […] ühenduse suunistele kooskõlas kõnealuste suuniste punkti 82 [teise lõigu] alapunktiga a“ ning täpsemalt vastavalt
suuniste punktidele 47–52, milles on sätestatud eeskirjad, mida kohaldatakse maksuvähenduste ja -vabastuste vormis antava
igasuguse tegevusabi suhtes.
Sama otsuse põhjendustes 73–76 märkis ta muu hulgas järgmist:
„(73) […] Algselt ei olnud mineraalõlide suhtes kohaldatavad aktsiisimaksud välja töötatud keskkonnapoliitika meetmena. Üks tõenäoline
asjaolu, mille puhul maksu võib lugeda keskkonnamaksuks, on see, kui selle maksu maksubaasi moodustavad tegurid, millel on
keskkonnale selgelt kahjulik mõju. […] Kuna mineraalõlide kasutamisel on keskkonnale selgelt kahjulik mõju, võib mineraalõlide
suhtes kehtestatud makse lugeda keskkonnamaksudeks.
(74)      Kõigis kolmes liikmesriigis, millele käesolev otsus on adresseeritud, olid mineraalõlide suhtes kohaldatavad aktsiisimaksud
olemas enne kõnealuste maksuvabastuste rakendamist ja seetõttu tuleb neid käsitleda olemasolevate maksudena […] ühenduse suuniste
punkti 51.2 tähenduses. Aktsiisimaksudel on aga punkti 51.2 alapunktis a nimetatud keskkonnakaitse seisukohast arvestatav
positiivne mõju, sest need kujutavad endast tootjate jaoks märkimisväärset stiimulit mineraalõlide tarbimise vähendamiseks.
Asjaomastel aktsiisimaksudel võis algusest peale mitte olla selgelt väljendatud keskkonnakaitse eesmärki ning maksuvabastused
otsustati palju aastaid tagasi, eriti Iirimaa ja Itaalia puhul, ning kõigis liikmesriikides igal juhul enne [ühenduse] suuniste
jõustumist. Seetõttu võib nende olukorda kaaluda selliselt, nagu need oleksid otsustatud ajal, mil aktsiisimaks kehtestati.
Järelikult võib käesolevas otsuses hinnatavate maksuvähenduste suhtes suuniste punkti 51.2 kohaselt kohaldada punkt 51.1 sätteid.
(75)      Oma märkustes kinnitasid abisaajad, et nad on maksuvabastuste vastu teinud märkimisväärseid keskkonnainvesteeringuid. Ometi
ei ole mingeid tõendeid selle kohta, et abisaajad oleksid sõlminud asjaomaste liikmesriikidega lepinguid, millega nad oleksid
võtnud kohustuse saavutada keskkonnakaitsealased eesmärgid selle perioodi jooksul, mil maksuvabastust kohaldati. Ka ei kohaldatud
maksuvabastuste suhtes tingimusi, mis oleksid taganud sama tulemuse, mis sellised lepingud ja kohustused. Lisaks sellele paistab,
et keskkonnainvesteeringud ei läinud kaugemale sellest, mis on asjaomaste õigusaktide täitmiseks vajalik või ärilisest vaatepunktist
otstarbekas ja ökonoomne. Järelikult ei ole […] ühenduse suuniste punkti 51.1 alapunkti a kohaldamiseks vajalikud tingimused
täidetud ja kohaldatavad on üksnes punkti 51.1 alapunkti b sätted.
(76)      Mis puutub 31. detsembrile 2003. aastal eelnenud perioodi, siis seonduvad maksuvabastused ühenduse maksuga, täpsemalt maksuga,
mis on direktiivi 92/82[…] alusel ühtlustatud. Seepärast on kohaldatav […] ühenduse suuniste punkti 51.1 alapunkti b esimene
taane. Kõnealuse sätte kohaselt võib vähenduse heaks kiita, kui summa, mille abisaajad vähenduse järel tegelikult maksavad,
on ühenduse alammäärast kõrgem. Samas oli aga kõigi maksuvähenduste puhul tegemist täieliku maksuvabastusega. Võttes arvesse
käesoleva otsuse põhjenduses 73 nimetatud maksu positiivset keskkonnamõju, saab kõnealused meetmed ühisturuga kokkusobivaks
tunnistada ainult selles ulatuses, milles abisaajatelt nõutavad maksed ületavad direktiiviga 92/82[…] kehtestatud alammäära,
mis kõnealusel perioodil oli 13 eurot 1000 kg kohta. Seepärast saab ühisturuga kokkusobivaks tunnistada ainult maksuvabastuse,
mis ületab 13,01 euro taseme, sellal kui maksuvabastus kuni 13,01 euro tasemeni kujutab endast kokkusobimatut abi.“
Kõigepealt tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on suunised, mida komisjon riigiabi valdkonnas vastu
võtab, talle kohustuslikud tingimusel, et need ei kaldu kõrvale EÜ asutamislepingus sätestatud õigusnormidest (vt kohtuotsus,
2.12.2010, Holland Malt
vs
. komisjon, C‑464/09 P, EKL, EU:C:2010:733, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas ei vaidle Itaalia Vabariik vastu alumiiniumoksiid I otsuse põhjendusele 67, millest nähtub, et vaidlusalusest
abist ei ole komisjonile kunagi teatatud. Osas, milles seda abi anti pärast 3. veebruari 2001, on selle suhtes suunised vastavalt
punktile 82 kohaldatavad (vt punkt 123 eespool).
Tõendamaks suuniste seisukohast vaidlusaluse abi kokkusobivust ühisturuga, esitas Itaalia Vabariik hagiavalduse lisas hulgaliselt
akte ja kokkuleppeid, millest nähtub, et Eurallumina oli kohustatud saavutama arvukaid keskkonnakaitsealaseid eesmärke või
kohustunud vabatahtlikult selliseid eesmärke saavutama ajavahemikul, mil talle vaidlusalust abi anti.
Komisjon leiab siiski, et need argumendid tuleb vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, kuna Itaalia Vabariik ei esitanud neid
akte ja kokkuleppeid ametliku uurimismenetluse käigus.
Sellega seoses tuleb märkida, et osas, milles Itaalia Vabariik viitas kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks
teabele, mis ei olnud vaidlustatud otsuse vastuvõtmise ajal kättesaadavad või mida ei tehtud komisjonile teatavaks ametlikus
uurimismenetluses, ei saa Üldkohus selle otsuse seaduslikkuse hindamisel seda teavet arvesse võtta.
Nimelt tuleb tühistamishagi raames asjaomase õigusakti õiguspärasust hinnata akti vastuvõtmise ajal eksisteerinud faktilistest
ja õiguslikest asjaoludest lähtudes (kohtuotsus, 14.1.2004, Fleuren Compost
vs
. komisjon, T‑109/01, EKL, EU:T:2004:4, punkt 50). Seega tuleb vastavalt kohtupraktikale riigiabi valdkonnas tehtud otsuse
õiguspärasust hinnata seda teavet arvesse võttes, mis oli komisjoni käsutuses otsuse tegemise hetkel (vt kohtuotsus Fleuren
Compost
vs
. komisjon, eespool viidatud, EU:T:2004:4, punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika). Liikmesriik ei saa seega liidu kohtus
tugineda faktilistele asjaoludele, mida ta ei ole EÜ artiklis 88 ette nähtud kohtueelses menetluses esitanud (vt kohtuotsus
Fleuren Compost
vs
. komisjon, eespool viidatud, EU:T:2004:4, punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas nähtub toimikust, et oma 6. veebruari 2002. aasta kirjas ametlikus uurimismenetluses esitatud märkustes väitis
Itaalia Vabariik üldiselt, et vaidlusalune abi kompenseeris osaliselt tegevuskulud, mida Eurallumina pidi kandma Itaalia maksu-
ja keskkonnaalastest õigusaktidest tingituna. Täpsemalt märkis ta, et üks osa vaidlusalusest abist kompenseeris keskkonnakaitsega
seotud täiendavaid kulusid ja kuulus seega ühenduse suuniste kohaldamisalasse. Sellega seoses selgitas Itaalia Vabariik, et
alates 1974. aastast on piirkonna ametivõimud keelanud jääkproduktide Vahemerre laskmise, mida Prantsusmaa ja Kreeka ikka
veel lubavad. Eurallumina jaoks kaasnesid nimetatud keeluga kõrged kulud summas 6 miljardit Itaalia liiri (3 miljonit eurot).
Rangete heitmepiirnormide tõttu (25% alla riikliku SOx jaoks kehtestatud taseme) on ettevõte pidanud investeerima uude desulfureerimistehnoloogiasse
maksumusega 44 miljardit Itaalia liiri (22 miljonit eurot), millega kaasnevad 6 miljardi Itaalia liiri (3 miljoni euro) suurused
täiendavad aastased tegevuskulud, mille hulka kuulub ka amortisatsioon. Vaatamata nimetatud investeeringutele peab ettevõte
veel maksma aastas 1,1 miljonit Itaalia liiri (550 000 eurot) heitmemaksu.
Alumiiniumoksiid I otsuse põhjenduses 56 võttis komisjon selle Itaalia Vabariigi esitatud teabe teadmiseks, kuid ta leidis
otsuse põhjenduses 75, et teave ei võimaldanud asuda seisukohale, et vaidlustatud otsusega hõlmatud ajavahemikus oli vaidlusalune
maksuvabastus vastutasu Itaalia ametiasutuste ja Eurallumina vahel sõlmitud kokkulepete eest, millega viimane kohustus saavutama
keskkonnakaitseeesmärgid või samaväärseid kohustusi, mis Eurallumina jaoks tulenevad Itaalia õigusaktidest. Lisaks sellele
väitis komisjon, et talle ei esitatud mingeid tõendeid selle kohta, et Eurallumina tehtud keskkonnainvesteeringud läksid kaugemale
sellest, mis oli Itaalia õigusaktide täitmiseks vajalik või ärilisest vaatepunktist otstarbekas ja ökonoomne. Seetõttu järeldas
komisjon, et ühenduse suuniste punkti 51.1 alapunkti a kohaldamiseks vajalikud tingimused ei olnud käesolevas asjas täidetud.
Mis puudutab hagiavalduse lisas esitatud Itaalia Vabariigi dokumente, siis ei nähtu toimikust, et need edastati komisjonile
ametlikus uurimismenetluses. Lisaks ei väida Itaalia Vabariik oma menetlusdokumentides komisjoni argumentidele vastates, et
need edastati. Kohtuistungil kinnitas komisjon vastuseks Üldkohtu suulisele küsimusele, et kõnealuseid dokumente ametlikus
uurimismenetluses ei esitatud. Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et hagiavalduse lisas esitatud dokumente ei ole varem esitatud.
Eespool punktis 132 viidatud kohtupraktikast tuleneb, et nendes dokumentides sisalduvat teavet ei saa järelikult vaidlustatud
otsuse õiguspärasuse hindamisel arvesse võtta, välja arvatud juhul, kui nendes vaid korratakse teavet, mis on komisjonile
ametliku uurimismenetluse raames juba esitatud, eeskätt eespool mainitud 6. veebruari 2002. aasta kirjaga.
Mis puudutab ainult teavet, mis esitati komisjonile 6. veebruari 2002. aasta kirjas, siis leidis komisjon vaidlustatud otsuses
õigesti, et see ei võimaldanud tal järeldada, et vaidlusalust maksuvabastust anti tingimusel, et Eurallumina täidab kohustust
saavutada teatavad keskkonnakaitse eesmärgid. Lisaks ei võimaldanud see teave komisjonil järeldada, et vaidlusalune maksuvabastus
oli vastutasu tema võetud kohustuste eest saavutada keskkonnakaitseeesmärgid, mis läksid kaugemale juba Itaalia maksu- või
keskkonnaõigusaktidest tulenevatest kohustustest, eelkõige siseriiklikest normidest, millega kehtestati heitme piiramine,
et järgida õhukvaliteeti või heitmetelt makstavaid makse puudutavaid norme, või sõlmida vabatahtlikke kokkuleppeid, millel
on sama ulatus ühenduse suuniste punkti 51.1 alapunkti a tähenduses. 6. veebruari 2002. aasta kirjas möönis Itaalia Vabariik
liiati, et „Euralluminale antud abi, mille komisjon määratles tegevusabiks, hüvita[s] osaliselt Itaalia maksu- ja keskkonnaalaste
õigusaktidega ettevõtjale pandud tegevuskulud“. Pealegi nähtub alumiiniumoksiid I otsuse põhjendusest 45, et ametlikus uurimismenetluses
märkis Eurallumina ise, et tema Sardiinia tehases on tehtud „märkimisväärsed investeeringud, et tagada vastavus kõige rangemate
eeskirjade ja piirkondlike keskkonnakaitse normidega“. Igal juhul ei võimaldanud ainult 6. veebruari 2002. aasta kirjas komisjonile
edastatud teave tal kontrollida, et nagu väidab Itaalia Vabariik käesoleva hagi raames, oli vaidlusalune maksuvabastus tegelikult
Itaalia ametiasutustega sõlmitud lepingutes ja kokkulepetes ette nähtud vastutasuna investeeringute eest, mille Eurallumina
tegi, et täita kohustusi saavutada keskkonnakaitseeesmärgid, mis lähevad kaugemale nendest, mis tulenevad juba tema suhtes
kohaldatavatest õigusaktidest.
Isegi kui võtta arvesse hagiavalduse lisas Itaalia Vabariigi esitatud akte ja kokkuleppeid, ei võimalda need käesolevas asjas
tõdeda, et Eurallumina kohustus vaidlusalusest maksuvabastusest saadava kasu vastutasuna saavutama keskkonnakaitseeesmärgid,
mis lähevad kaugemale nendest, mis tulenevad juba Itaalia õigusaktidest, või sõlmima vabatahtlikke kokkuleppeid, millel on
sama ulatus. On tõsi, et eelkõige 12. aprilli 1999 Itaalia ametiasutuste ja Eurallumina vahel sõlmitud programmlepingu artiklist 3
ning Sardiinia piirkonna ja Eurallumina vahel sõlmitud 27. aprilli 1999. aasta lepingu artiklitest 2–4 nähtub, et Eurallumina
kohustus tegema teatavad investeeringud, et saavutada keskkonnakaitse eesmärgid tema Portoscuso (Sardiinia) tehase keskkonna
parandamise kava raames. Kuid vastupidi Itaalia Vabariigi väidetule ei tulnud neid keskkonnakaitse eesmärkide saavutamiseks
tehtavaid investeeringuid teha vaid Eurallumina kulul, kuna 12. aprilli 1999. aasta programmlepingu artiklis 4 ja 27. aprilli
1999. aasta lepingu artiklites 4–6 oli sõnaselgelt ette nähtud, et Eurallumina võetud kohustuste täitmiseks kohustus Sardiinia
piirkond rahaliselt panustama Portoscuso tehase keskkonna parandamise kava elluviimisse kuni 30% ulatuses abikõlblikuks tunnistatud
kulutustest ja igal juhul maksimaalselt 17,5 miljardi ITL ulatuses. Seevastu ei nähtu nendest kokkulepetest, et vaidlusalune
maksuvabastus oli ka rahaline panus Eurallumina tehtud keskkonnaalastesse investeeringutesse. Ülejäänud osas tõendavad hagiavalduse
lisas Itaalia Vabariigi esitatud dokumendid üksnes Euralluminale Itaalia maksu- ja keskkonnaõigusaktidega kehtestatud tegevuskulusid,
nt need, mis vastavad heitmete piiramisele, et järgida õhukvaliteeti käsitlevaid norme, ja heitmemaksude maksmisele.
Seega järeldas komisjon alumiiniumoksiid I otsuse põhjenduses 75 õigesti, et ühenduse suuniste punkti 51.1 alapunkti a kohaldamiseks
vajalikud tingimused ei olnud käesolevas asjas täidetud.
Seetõttu tuleb kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud kolmas väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud neljas väide, et rikutud on EÜ artikli 87 lõiget 3 ja suuniseid
Itaalia Vabariik väidab, et komisjon rikkus alumiiniumoksiid I otsuse põhjendustes 78–80 EÜ artikli 87 lõiget 3 ja suuniseid,
kuna ta leidis, et vaidlusalust abi ei saa nende sätete tähenduses ühisturuga kokkusobivaks pidada sellele tuginedes, et see
edendab Sardiinia majandusarengut. Sellega seoses viitab ta esiteks Sardiinia majanduslikule mahajäämusele, mis on üks ebasoodsas
olukorras olev piirkond, mis kuulub struktuurifondide eesmärgi nr 1 alla ning mis on rikkuse ja isikutulu poolest Itaalia
piirkondade hulgas viimasel kohal ja mis on ka töötavate inimeste ja tööstusettevõtjate osakaalu poolest elanikkonda arvestades
allapoole riigi keskmist. Teiseks viitab ta Sulcis-Iglesiente territooriumi majanduslikule mahajäämusele, kus asus Eurallumina
tehas Sardiinias, kus ligikaudu 21% aktiivsest elanikkonnast ja ligikaudu 50% noortest on töötud. Kolmandaks viitab ta sellele,
et Eurallumina tagab ligikaudu 1800 töökohta otseselt oma Sardiinia tehases ja kaudselt Alcoa Italia SpA Sardiinia tehastes,
mille ainus alumiiniumoksiiditarnija ta oli. Neljandaks tugineb ta komisjoni esitatud dokumentatsioonile, mis puudutab ebasoodsaid
elutingimusi Sardiinias nii rahvastiku tiheduse kui ka elatustaseme ja olulise tööpuuduse määra aspektist. Viiendaks viitab
ta alumiiniumoksiid I otsuse põhjendusele 79, kus komisjon möönab, et Sardiiniale võib kohaldada EÜ artikli 87 lõike 3 punktis a
ette nähtud erandit. Kuuendaks tugineb ta sellele, et käesolevas asjas on kohaldatav suuniste punkt 4.15, mis näeb ette, et
piirkondlikku tegevusabi võib anda piirkondadele, millele laieneb EÜ artikli 87 lõike 3 punkti a erand. Seitsmendaks tugineb
ta sellele, et käesolevas asjas ei ole kohaldatav suuniste punkt 4.17, mis näeb ette, et tegevusabi peab olema ajaliselt piiratud
ja järk-järgult vähenev, kuna Sardiinia on hõreda asustusega piirkond, millele on kohaldatav EÜ artikli 87 lõike 3 punkti a
erand.
Komisjon palub neljas väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Käesolevas väites tõusetub sisuliselt küsimus, kas alumiiniumoksiid I otsuse põhjenduses 80 tegi komisjon vea, leides, et
vaidlusalust abi ei saa EÜ artikli 87 lõike 3 punkti a ning suuniste punktide 4.11–4.17 tähenduses ühisturuga kokkusobivaks
pidada sellele tugiendes, sest see edendab Sardiinia majandusarengut.
Selles osas tuleb meenutada, et EÜ artikli 87 lõike 3 punkti a kohaselt võib ühisturuga kokkusobivaks pidada abi majandusarengu
edendamiseks niisugustes piirkondades, kus elatustase on erakordselt madal või kus valitseb tõsine tööpuudus. Kohtupraktika
kohaselt näitab EÜ artikli 87 lõike 3 punkti a erandis sõnade „erakordselt“ ja „tõsine“ kasutamine, et see puudutab vaid piirkondi,
kus majanduslik olukord on ühendusega tervikuna võrreldes äärmiselt ebasoodne (kohtuotsus, 14.10.1987, Saksamaa
vs
. komisjon, 248/84, EKL, EU:C:1987:437, punkt 19).
Suunistes on täpsustatud kriteeriumid, mida komisjon järgib regionaalabi ühisturuga kokkusobivuse hindamisel, muu hulgas EÜ
artikli 87 lõike 3 punkti a kohaselt.
Suuniste punktid „tegevusabile“ vastava regionaalabi kohta on sõnastatud järgmiselt:
„4.15. Äriühingu jooksvate kulude vähendamiseks antav piirkondlik abi (tegevusabi) on üldjuhul keelatud. Erandjuhul võib sellist
abi siiski anda piirkondades, mille suhtes kohaldatakse [EÜ artikli 87 lõike 3 punktis a] sätestatud erandit, kui selline
abi aitab kaasa piirkondlikule arengule ning selle laad ja suurus on võrdelised ebasoodsate tingimustega, mille leevendamiseks
seda antakse […]. Liikmesriigi ülesandeks on tõendada selliste ebasoodsate tingimuste olemasolu ja hinnata nende tähtsust.
4.16. Äärepoolseimates piirkondades, millele laieneb [EÜ artikli 87 lõike 3 punktides a ja c] ette nähtud erand, ja väikese
rahvastikutihedusega piirkondades, mille suhtes kohaldatakse [EÜ artikli 87 lõike 3 punkti a] sätestatud erandit või vastavalt
punktis 3.10.4 osutatud rahvastikutiheduse kriteeriumidele [EÜ artikli 87 lõike 3 punkti c] ette nähtud erandit, võidakse
eritingimustel lubada abi, mille eesmärk on osaliselt katta täiendavad transpordikulud […]. Liikmesriigi ülesandeks on tõendada
selliste täiendavate kulude olemasolu ja määrata kindlaks nende suurus.
4.17. Välja arvatud punktis 4.16 ette nähtud juhtudel peab tegevusabi olema ajaliselt piiratud ja järk-järgult vähenev. […]“.
Alumiiniumoksiid I otsuse põhjendustes 78–81 analüüsis komisjon uue abi kokkusobivust ühisturuga EÜ artikli 87 lõike 3 punkti a
ja suuniste alusel. Alumiiniumoksiid I otsuse põhjendused 78–80 on sõnastatud järgmiselt:
„(78) Seoses maksuvabastusega, mis tuleneb [EÜ] artikli 87 lõike 3 punktist a, milles viidatakse majandusarengu edendamisele niisugustes
piirkondades, kus elatustase on erakordselt madal või kus valitseb tõsine tööpuudus, märgib komisjon, et maksuvabastuse andmise
perioodi hilisema osa suhtes kohaldatakse 1998. aasta piirkondlikku riigiabi käsitlevaid ühenduse suuniseid. Kõnealuste suuniste
punktis 4.15 on sätestatud, et erandjuhul võib tegevusabi anda piirkondades, mis on abikõlblikud [EÜ] artikli 87 lõike 3 punktis a
sätestatud erandi kohaldamiseks, kui see on õigustatud regionaalarengu ja abi olemuse seisukohast ning abi määr on proportsionaalne
puudustega, mille leevendamiseks abi antakse. Liikmesriigi ülesandeks on tõestada selliste puuduste olemasolu ja hinnata nende
tähtsust. Suuniste punkti 4.17 kohaselt peab tegevusabi olema ajaliselt piiratud ja pidevalt vähenev. Need tingimused ei ole
antud juhul täidetud.
(79)      […] Sardiinia on piirkond, mis on abikõlblik [EÜ] artikli 87 lõike 3 punktis a nimetatud erandi kohaldamiseks. […]
(80)      [EÜ] artikli 88 lõikes 2 sätestatud menetluse algatamise otsustes väljendas komisjon kahtlust selle suhtes, kas abid on [EÜ]
artikli 87 lõike 3 punkt a alusel ühisturuga kokkusobivad. Itaalia […] ametivõimud ei esitanud mingeid väiteid nende kahtluste
hajutamiseks. Nad ei tõestanud konkreetsete puuduste olemasolu ega hinnanud nende tähtsust, et tegevusabi andmist õigustada.
Eelkõige kõrged energiahinnad ja konkurents kolmandatest riikidest tuleva impordiga ei ole piirkondliku iseloomuga. Isegi
kui maagaasi mittekättesaadavus oli asjaomaste piirkondade konkreetne piirkondlik puudus, mida ei ole aga tõestatud, ei ole
[…] Itaalia hinnanud ühegi sellise puuduse tähtsust ega õigustanud abi määra. Itaalia õigusaktidel, millest Eurallumina kinnitusel
tulenevad lisakulud, võib osaliselt olla piirkondlik iseloom, sest Sardiinia on tunnistatud suure keskkonnakriisi riskiga
piirkonnaks, kuid üldiselt ei saa seda pidada piirkonna konkreetseks puuduseks. Igal juhul näib, et kõnealused maksuvabastused
ei ole antud juhul ajaliselt piiratud ja neid ei vähendata pidevalt nagu suunistes on nõutud. Seetõttu ei saa abi pidada ühisturuga
kokkusobivaks sellele tuginedes, et see edendab teatavate piirkondade arengut.“
Kõigepealt tuleb meenutada, et kuigi suuniseid kui ametiasutuste sisekorrameetmeid ei saa lugeda õigusnormideks, annavad nad
siiski tunnistust praktikat väljendavast käitumisnormist, millest ametiasutus ei või konkreetsel juhtumil kõrvale kalduda,
andmata võrdse kohtlemise põhimõttega kooskõlas olevaid põhjendusi (kohtuotsus, 9.6.2011, Diputación Foral de Vizcaya jt
vs
. komisjon, C‑465/09 P–C‑470/09 P, EU:C:2011:372, punkt 120). Niisugused normid võivad teatavatel tingimustel sõltuvalt sisust
tekitada õiguslikke tagajärgi (kohtuotsus Diputación Foral de Vizcaya jt
vs
. komisjon, eespool viidatud, EU:C:2011:372, punkt 120).
Mis puudutab komisjoni poolt alumiiniumoksiid I otsuse põhjenduses 80 suuniste punkti 4.15 kohaldamist, siis on oluline meenutada,
et viimati nimetatud sätte sõnastusest tuleneb, et põhimõtteliselt on tegevusabi keelatud ja erandjuhul võib seda anda piirkondades,
mis on abikõlblikud EÜ artikli 87 lõike 3 punktis a sätestatud erandi kohaldamiseks, kui see on õigustatud regionaalarengu
ja abi olemuse seisukohast ning abi määr on proportsionaalne puudustega, mille leevendamiseks abi antakse; liikmesriigi ülesandeks
on seda tõendada.
See säte näeb muu hulgas ette, et liikmesriik peab tõendama, et tegevusabi leevendab konkreetseid piirkondlikke puudusi, millega
abisaaja peab toime tulema, ning et selle abi määr on proportsionaalne nende puuduste leevendamiseks vajalikuga.
Kuid teave, mille Itaalia Vabariik edastas ametlikus uurimismenetluses, ei ole piisav, et tõendada, et vaidlusaluse abi eesmärk
oli leevendada konkreetseid piirkondlikke puudusi, mida Eurallumina pidi taluma, ning et see abi oli nende puudustega proportsionaalne.
Euroopa Ühenduste Teatajas 2. veebruaril 2002 avaldatud ametliku uurimismenetluse algatamise otsuses märgib komisjon, et Itaalia
ametiasutused rõhutavad muu hulgas „seda, et Sardiinia oli väga ebasoodsas olukorras piirkond, et maagaas ei olnud kättesaadav
ja et alumiiniumoksiidi tootmise võimalikul lõpetamisel oleks piirkonna jaoks tööhõive seisukohast väga tõsised tagajärjed“.
Selles osas tuleb meenutada, et nagu nähtub kohtupraktikast, ei tähenda see, et mõnes piirkonnas valitsev majanduslik olukord
on piisavalt ebasoodne, et selle suhtes oleks kohaldatav EÜ artikli 87 lõike 3 punkt a, et igasuguseid abikavasid, mis selles
piirkonnas võidakse ellu viia, tuleb automaatselt lugeda piirkonna arendamiseks vajalikuks (vt selle kohta kohtuotsus, 13.6.2013,
HGA jt
vs
. komisjon, C‑630/11 P–C‑633/11 P, EKL, EU:C:2013:387, punkt 112). Seega ei olnud Sardiinias eelkõige tööpuuduse seisukohast
majanduslikult ebasoodsa olukorra pelk ära märkimine käesolevas asjas piisav.
Selles kontekstis võib endast konkreetset piirkondlikku puudust tegelikult kujutada ainult maagaasi mittekättesaadavus Sardiinias,
millele Itaalia Vabariik viitas. Kuid nagu märgib põhjendatult komisjon alumiiniumoksiid I otsuse põhjenduses 80, ei ole Itaalia
Vabariik välja arvutanud ega isegi üritanud mõõta sellise puuduse tähtsust Eurallumina jaoks tema Sardiinia tehases. Veel
märgib ta samas põhjenduses õigesti, et Itaalia Vabariik ei ole igal juhul välja arvutanud või isegi ainult üritanud mõõta
sellise puuduse tähtsust, et tõendada, et vaidlusalune abi oli sellega proportsionaalne.
Veel nähtub 6. veebruari 2002. aasta kirjast, et ametliku uurimismenetluse käigus väitis Itaalia Vabariik taas järgmist:
„Ei tohi unustada, et asjassepuutuv ettevõtja asub piirkonnas, mis kuulub nende piirkondade hulka, mille suhtes võidakse kohaldada
[EÜ] artikli 87 lõikes 3 ette nähtud erandeid, kuna seda iseloomustab kõrge tööpuudus. Itaalia Vabariik otsustas tollal edendada
selle loomist ja arengut just nimelt töövõimaluste edendamiseks, mis on alternatiivsed neile, mida kaevandustegevus enam ei
paku. Sellest vaatenurgast on Eurallumina oluline võimalus, mida on keeruline asendada. Ettevõtjas töötab praegu 760 töötajat,
kellest ligikaudu 350 ülimalt spetsialiseerunud tööjõuna. Alumiiniumoksiidi tootmise lõpetamine tekitaks nende tööturule naasmisel
väga suuri ja lahendamatuid probleeme.“
Selliselt ei tuginenud Itaalia Vabariik ühelegi konkreetsele piirkondlikule puudusele, mida Eurallumina pidi taluma ja mida
vaidlusalune abi oleks pidanud leevendama, nagu nõutud suuniste punktis 4.15. Nagu juba märgitud eespool punktis 152, ei olnud
Sardiinias esinev tööpuuduse pelk äramärkimine käesolevas asjas piisav.
Lõpuks, Itaalia Vabariik esitas hagiavalduse lisas dokumente, mis tõendavad ebasoodsaid elutingimusi Sardiinias, võrdlusandmete
alusel, mis puudutavad sissetulekute tasemeid ja vaeghõive tasemeid. Komisjon ei ole väitnud, et kõnealustel dokumentidel
rajanevad argumendid on vastuvõetamatud põhjusel, et neid dokumente ei edastatud ametlikus uurimismenetluses.
Isegi kui eeldada, et neid dokumente on võimalik käesolevas asjas arvesse võtta, et hinnata vaidlustatud otsuse seaduslikkust,
tõendavad need üksnes sissetulekute ja tööpuuduse tasemelt ebasoodsa majandusliku olukorra esinemist Sardiinias, mida on liiati
juba tunnistatud alumiiniumoksiid I otsuse põhjendustes 23 ja 79, kus komisjon möönis, et Sardiinia on piirkond, mille suhtes
võis kohaldada EÜ artikli 87 lõike 3 punktis a ette nähtud erandit. Kuid nagu juba märgitud eespool punktides 152 ja 155,
ei ole Sardiinias esineva ebasoodsa majandusliku olukorra pelk äramärkimine käesolevas asjas piisav. Kõnealused dokumendid
aga ei tõenda vastupidi suuniste punktis 4.15 nõutule konkreetsete piirkondlike puuduste olemasolu, mida Eurallumina pidi
taluma ja mida vaidlusalune abi oleks püüdnud leevendada.
Järelikult otsustas komisjon alumiiniumoksiid I otsuse põhjenduses 80 õigesti, et Itaalia ametiasutused ei ole esitanud tõendeid,
mis võimaldaksid tal asuda seisukohale, et vaidlusalune abi vastab suuniste punktis 4.15 nimetatud tingimustele.
Suuniste punktides 4.15 ja 4.17 esitatud tingimuste kumulatiivset laadi arvestades on neist mõne täitmata jätmine piisav,
et leida, et komisjon otsustas alumiiniumoksiid I otsuses põhjendatult, et vaidlusalust abi ei saanud lubada EÜ artikli 87
lõike 3 punkti a alusel, nagu seda suunistes rakendatakse.
Seega tuleb kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud neljas väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud kuues väide, et rikutud on õiguspärase ootuse, õiguskindluse
ja õiguspärasuse eelduse põhimõtteid, ning kohtuasjas T‑62/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud esimene väide,
et rikutud on õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet
Kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud kuuendas väites kinnitab Itaalia Vabariik, et komisjon rikkus
õiguspärase ootuse, õiguskindluse ja õiguspärasuse eelduse põhimõtteid, kuna vaidlustatud otsuse artiklis 5 kohustas ta vaidlusalust
abi tagasi nõudma. Ta väidab, et nõukogu heakskiitvate otsuste alusel oli Euralluminal ja tal endal õiguspärane ootus, et
vaidlusalune maksuvabastus on seaduslik, sh riigiabi valdkonna eeskirjade seisukohast, ning et nad võisid ka eeldada, et nõukogu
heakskiitvad otsused olid õiguspärased. Sellega seoses esiteks väidab ta, et nõukogu heakskiitvad otsused lubasid tal alates
1993. aastast kohaldada või jätkata vaidlusaluse maksuvabastuse kohaldamist. Teiseks viitab ta otsuste 93/697, 96/273 ja 97/425
põhjendustele, milles on märgitud, et vaidlusaluse maksuvabastusega ei kaasnenud konkurentsi moonutamist ja see ei kahjusta
ühisturu nõuetekohast toimimist. Kolmandaks tugineb ta otsustele 1999/255 ja 1999/880, milles viidati korrapärasele läbivaatamisele
komisjoni poolt, et tagada vaidlusaluse maksuvabastuse kokkusobivus ühisturu toimimisega ja EÜ asutamislepingu muude eesmärkidega.
Neljandaks viitab ta sellele, et otsusest 2001/224 varasemates nõukogu heakskiitvates otsustes ei ole mingit viidet võimalikele
menetlustele, mis puudutavad ühtse turu toimimise moonutusi ja mis võidakse algatada muu hulgas EÜ artiklite 87 ja 88 alusel.
Viiendaks tugineb ta otsuse 2001/224 artikli 1 lõikele 2 ja direktiivi 2003/96 artiklile 18 koostoimes selle II lisa sätetega,
mis toetas Eurallumina õiguspärast ootust vaidlusaluse maksuvabastuse seaduslikkuse suhtes, mida arvestades viimane tegi ajavahemikus
2. veebruarist 2002 kuni 2005. aasta lõpuni investeeringuid, mis pidid olema amortiseeritud 31. detsembriks 2006. Kuuendaks
viitab ta sellele, et kehtivad sätted, mille kohaselt Eurallumina ja ta ise võisid toetuda vaidlusaluse maksuvabastuse seaduslikkusele
kuni 31. detsembrini 2006, ei olnud ebaselged.
Kohtuasjas T‑62/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud esimeses väites kinnitab Eurallumina ka, et komisjon rikkus
vaidlustatud otsuses õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, kuna ta kohustas vaidlusalust abi tagasi nõudma vaatamata õiguspärasele
ootusele, mis tal oli vaidlusaluse maksuvabastuse seaduslikkuse suhtes 31. detsembrini 2006 või vähemalt selle suhtes, et
kuni selle kuupäevani kõnealuse maksuvabastuse alusel antud abi ei ole seaduslikult võimalik tagasi nõuda.
Sellega seoses esiteks viitab Eurallumina ühelt poolt eeldusele, et otsus 2001/224, millega lubatakse Itaalia Vabariigil kohaldada
vaidlusalust maksuvabastust kuni 31. juulini 2006, on õiguspärane, ja teiseks komisjoni esitatud nõukogu heakskiitvate otsuste
ettepanekutele, mis nägid ette vaid vaidlusaluse maksuvabastuse järk-järgulise kaotamise või kehtetuks tunnistamise tulevikus.
Teiseks tugineb ta nõukogu heakskiitvate otsuse sisule ja komisjoni ettepanekutele ja käitumisele, kes ei viidanud kunagi
tegelikult sellele, et vaidlusalune abi võis endast kujutada ühisturuga kokkusobimatut riigiabi EÜ artikli 87 lõike 3 tähenduses.
Sellega seoses tugineb ta esiteks otsuse 2001/224 põhjenduse 5 ebatäpsusele, milles on vaid märgitud, et mõned selle otsusega
heakskiidetud arvukatest vabastustest võivad olla EÜ artikli 87 lõike 3 tähenduses ühisturuga kokkusobimatud. Teiseks viitab
ta 15. novembri 2000. aasta nõukogu otsuse ettepanekule, millega lubatakse Itaalia Vabariigil jätkata vaidlusaluse maksuvabastuse
kohaldamist kuni 31. detsembrini 2002; see asendas komisjoni 17. juuli 2000. aasta teatamise nõude. Kolmandaks viitab ta arutelude
puudumisele seoses riigiabi probleemidega, millele komisjon viitas oma nõukogu heakskiitvate otsuste ettepanekutes nagu 29. novembri
1999. aasta ettepanek, või nende probleemide mittemainimisele nõukogu heakskiitvates otsustes. Neljandaks tugineb ta nõukogu
heakskiitvate otsuste sisule, millest nähtub, et viimane ei möönnud kunagi, et vaidlusaluse maksuvabastuse alusel antud abi
oli ebaseaduslik riigiabi, ja seda vaatamata sellele, et direktiivi 92/81 kohaselt, mis taotles sama eesmärki kui riigiabi
valdkonna eeskirjad, oli nõukogu kohustatud kontrollima, et selle direktiivi artikli 8 lõike 4 alusel komisjonil pakutud meetmed
ei too kaasa konkurentsimoonutusi. Viiendaks tugineb Eurallumina otsusele 2001/224, millega nõukogu lubas Itaalia Vabariigil
jätkata vaidlusaluse maksuvabastuse kohaldamist kuni 31. detsembrini 2006 ja mille sisu kinnitas direktiivi 2003/96 artikli 18
lõige 1. Kuuendaks viitab ta komisjoni 27. oktoobri 2003. aasta pressiteatele (IP/03/1456), milles viimane tervitas direktiivi
2003/96 vastuvõtmist, märkides, et see direktiiv vähendab liikmesriikidevahelisi konkurentsimoonutusi. Seitsmendaks viitab
ta sellele, et komisjon viivitas alumiiniumoksiid I otsuse vastuvõtmisega, mis leidis aset alles 7. detsembril 2005, kuigi
veebruaris 2002 avaldati ametliku uurimismenetluse algatamise otsus ja esitati poolte viimased märkused; see toetas tema õiguspärast
ootust, et vaidlusalune maksuvabastus on seaduslik.
Kolmandaks väidab Eurallumina, et arvesse tuleb võtta tagajärgi, mida tekitab otsus 2001/224, mida kinnitab direktiivi 2003/96
artikli 18 lõige 1 koostoimes selle II lisaga ja millega lubatakse Itaalia Vabariigil jätkata vaidlusaluse maksuvabastuse
kohaldamist 31. detsembrini 2006. Ta on seisukohal, et kui komisjon võib loa seaduslikkuse või kestuse kahtluse alla seada,
kasutades direktiivi 92/81 artikli 8 lõikes 5 ette nähtud menetlust või esitades EÜ artikli 230 alusel hagi, ei saa komisjon
neid vaidlustada kaudselt EÜ artiklites 87 ja 88 ette nähtud menetluses. Veel tugineb Eurallumina direktiivi 2003/96 põhjendusele 32,
kus on mainitud vaid „tulevasi“ EÜ artiklite 87 ja 88 kohaselt rakendatavaid menetlusi, millest võib järeldada, et enne selle
direktiivi vastvõtmist algatatud riigiabi käsitlevad menetlused ei saanud avaldada mõju direktiivis heakskiidetud maksuvabastustele.
Neljandaks tugineb Eurallumina sellele, et direktiivi 2003/96 artikkel 18 näitab, et ajal, mil tehti selle direktiivi ettepanek
ja see vastu võeti, ei pidanud komisjon ja nõukogu vaidlusalust maksuvabastust osaliselt ühisturuga kokkusobimatuks EÜ artikli 87
lõike 3 tähenduses. Seda kinnitab komisjoni pressiteade, mille kohaselt võimaldas selle direktiivi vastuvõtmine parandada
ühisturu toimimist, ja nõukogu heakskiitvad otsused, kus oli kuni otsuseni 2001/224 sõnaselgelt märgitud, et vaidlusalune
maksuvabastus oli kooskõlas ausa konkurentsiga ega kahjustanud ühisturu toimimist.
Viiendaks väidab Eurallumina, et ametliku uurimismenetluse algatamise otsuse avaldamine ei mõjutanud õiguspärast ootust, mis
tal oli vaidlusaluse maksuvabastuse seaduslikkuse suhtes. Sellega seoses tugineb ta esiteks ametliku uurimismenetluse algatamise
otsuse avaldamise eesmärgile, milles pelgalt paluti kolmandatel isikutel esitada oma märkused, piiramata tehtava otsuse sisu.
Teiseks tugineb ta õiguspärasele ootusele, mis tal oli selle suhtes, et ametlik uurimismenetlus on puhtalt tulevikku suunatud,
st et see puudutab vaid pärast loa kehtivuse lõppemist ehk pärast 31. detsembrit 2006 antud abi. Kolmandaks viitab ta sellele,
et pärast ametliku uurimismenetluse algatamise otsuse avaldamist kinnitati direktiivi 2003/96 artikli 18 lõikes 1 koosmõjus
selle II lisaga Itaalia Vabariigile antud luba jätkata vaidlusaluse maksuvabastuse kohaldamist kuni 31. detsembrini 2006.
Neljandaks tugineb ta komisjoni teabele, mille kohaselt oleks juhul, kui vaidlusalune maksuvabastus oleks kaasa toonud konkurentsimoonutusi,
see järk-järgult lõpetatud, ilma et selle alusel antud abi oleks tagasi nõutud.
Kuuendaks väidab Eurallumina, et arvesse tuleb võtta pikaajalisi investeeringuid summas ligikaudu 81 miljonit eurot, mida
ta tegi heauskselt oma Sardiinia tehases, lähtudes õiguspärasest ootusest, et vaidlusalune maksuvabastus on seaduslik kuni
31. detsembrini 2006, või vähemalt, et kuni selle kuupäevani nimetatud maksuvabastuse alusel antud abi ei ole võimalik õiguslikult
tagasi nõuda. Eeldusel, et Üldkohus leiab, et see õiguspärane ootus lõppes 2. veebruaril 2002, väidab Eurallumina, et ta lubas
ajavahemikus 12. märtsist 2001 kuni 2. veebruarini 2002 teha kapitalikulusid ligikaudu 11,6 miljoni euro suuruses summas.
Komisjon palub kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud kuues väide tagasi lükata osaliselt vastuvõetamatuse tõttu ja ülejäänud
osas põhjendamatuse tõttu. Samuti palub ta tagasi lükata kohtuasjas T‑62/06 RENV II esitatud esimene väide põhjendamatuse
tõttu.
Käesolevad väited ja argumendid tekitavad küsimuse, kas komisjon läks vaidlustatud otsuses vaidlusalust abi tagasi nõudes
vastuollu mõne liidu õiguse üldpõhimõttega nagu õiguspärase ootuse kaitse põhimõte, õiguskindluse põhimõte ja õiguspärasuse
eelduse põhimõte.
Sellega seoses on oluline meelde tuletada, et vastavalt määruse nr 659/1999 artikli 14 lõikele 1 ei tohi komisjon riigiabi
tagasi nõuda, kui see oleks vastuolus liidu õiguse üldpõhimõttega.
Mis puudutab esiteks kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud kuuenda väite raames esitatud argumenti,
et rikutud on õiguspärasuse eelduse põhimõtet, siis põhineb see sisuliselt asjaolul, et vaidlustatud otsus tekitab õiguslikke
tagajärgi, mis lähevad vastuollu tagajärgedega, mida tekitavad nõukogu heakskiitvad otsused, millega lubati Itaalia Vabariigil
sõnaselgelt jätkata vaidlusaluse maksuvabastuse kohaldamist kuni 31. detsembrini 2006.
Eespool punktis 62 juba viidatud kohtupraktika kohaselt eeldatakse institutsioonide aktide puhul reeglina, et need on õiguspärased
ning loovad seega õiguslikke tagajärgi seni, kuni neid ei ole tagasi võetud, tühistatud tühistamishagi alusel või tunnistatud
kehtetuks eelotsusemenetluse tulemusel või õigusvastasuse väite alusel.
Eespool punktides 71–75 esitatud põhjustel, mis omakorda tuginevad kohtuotsuse komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 25 eespool (EU:C:2013:812), põhjustele, millele on viidatud eespool punktides 65–69, tuleb käesolevas
asjas siiski tõdeda, et komisjon ei saanud vaidlustatud otsust vastu võttes rikkuda nõukogu vastuvõetud akte, milles lubati
Itaalia Vabariigil sõnaselgelt jätkata vaidlusaluse maksuvabastuse kohaldamist kuni 31. detsembrini 2006, kuna need load ei
saanud tekitada tagajärgi väljaspool aktsiisi reguleerivate õigusaktide ühtlustamise valdkonnaga hõlmatud kohaldamisala ega
piiranud tagajärgi, mis võis olla niisugusel võimalikul otsusel nagu alumiiniumoksiid I otsus, mille komisjon võis vastu võtta
riigiabi valdkonna pädevuse teostamisel.
Lisaks, nagu juba märgitud eespool punktides 73 ja 74, tuleneb kohtuotsuse komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 25 eespool (EU:C:2013:812), punktidest 52 ja 53, et komisjonil on riigiabi valdkonnas alati õigus muuta
oma hinnangut küsimuses, kas abi esinemise tingimused on täidetud, tingimusel et ta teeb selle põhjal kõik järeldused seoses
kohustusega nõuda kokkusobimatu abi tagasi õiguspärase ootuse kaitse ja õiguskindluse põhimõtete seisukohast, mistõttu ei
olnud komisjon vaidlustatud otsuses seotud hinnangutega, mis on antud nõukogu otsustes aktsiisi käsitlevate õigusaktide ühtlustamise
valdkonnas ja mille kohaselt ei kaasne vaidlusaluse maksuvabastusega konkurentsi moonutamist ja see ei kahjusta ühisturu nõuetekohast
toimimist.
Järelikult tuleb kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud kuuenda väite raames esitatud õiguspärasuse
eelduse põhimõtte rikkumise argument põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Mis puudutab teiseks kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud kuuenda väite ja kohtuasjas T‑62/06 RENV II
esitatud hagi põhjendamiseks esitatud esimese väite raames esitatud argumente, mille kohaselt on rikutud õiguspärase ootuse
kaitse ja õiguskindluse põhimõtteid, siis on nende aluseks sisuliselt asjaolu, et nõukogu heakskiitvad otsused ning direktiivi
2003/96 artikkel 18 koostoimes selle II lisa sätetega toetasid Eurallumina õiguspärast ootust, et vaidlusalune maksuvabastus
on seaduslik, või tekitasid igal juhul ebaselge olukorra, millesse komisjon oleks enne vaidlustatud otsuse vastuvõtmist pidanud
selgust tooma.
Sellega seoses tuleb kõigepealt meenutada, et õiguspärase ootuse põhimõte, mis on liidu õiguse aluspõhimõte (kohtuotsus, 14.10.1999,
Atlanta
vs
. Euroopa Ühendus, C‑104/97 P, EKL, EU:C:1999:498, punkt 52) võimaldab sellele tugineda igal ettevõtjal, kelles on institutsioon
tekitanud põhjendatud lootusi (kohtuotsused, 11.3.1987, Van den Bergh en Jurgens ja Van Dijk Food Products (Lopik)
vs
. EMÜ, 265/85, EKL, EU:C:1987:121, punkt 44; 24.3.2011, ISD Polska jt
vs
. komisjon, C‑369/09 P, EKL, EU:C:2011:175, punkt 123, ja 27.9.2012, Producteurs de légumes de France
vs
. komisjon, T‑328/09, EU:T:2012:498, punkt 18). Kui ettevaatlik ja arukas majandustegevuses osaleja on aga võimeline ette
nägema, et institutsioonid võtavad liidu meetme, mis võib tema huve puudutada, ei saa ta selle meetme võtmise korral sellele
põhimõttele tugineda (vt kohtuotsused, 1.2.1978, Lührs, 78/77, EKL, EU:C:1978:20, punkt 6, ja 25.3.2009, Alcoa Trasformazioni
vs
. komisjon, T‑332/06, EU:T:2009:79, punkt 102). Õigus tugineda õiguspärase ootuse kaitsele eeldab seda, et täidetud on kolm
kumulatiivset tingimust. Esiteks peavad ametiasutused olema andnud isikule pädevatest ja usaldusväärsetest allikatest pärit
täpseid, tingimusteta ja ühtelangevaid kinnitusi. Teiseks peavad need kinnitused olema sellised, et isikul, kellele need on
antud, tekib õiguspärane ootus. Kolmandaks peavad antud kinnitused olema kooskõlas kohaldatavate õigusnormidega (vt eespool
viidatud kohtuotsus Producteurs de légumes de France
vs
. komisjon, EU:T:2012:498, punkt 19 ja seal viidatud kohtupraktika).
Seejärel tuleb täpsemalt seoses õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte kohaldatavusega riigiabi valdkonnas meenutada, et liikmesriik,
kelle ametiasutused on abi andmisel rikkunud EÜ artiklis 88 ette nähtud menetlusnorme, võib tugineda abi saanud ettevõtja
õiguspärasele ootusele, et vaidlustada liidu kohtus komisjoni otsuse kehtivus, millega teda kohustati abi tagasi nõudma, mitte
aga selleks, et vabaneda kohustusest võtta meetmeid, mis on vajalikud, et täita komisjoni otsust (vt kohtuotsus, 14.1.1997,
Hispaania
vs
. komisjon, C‑169/95, EKL, EU:C:1997:10, punktid 48 ja 49 ning seal viidatud kohtupraktika). Veel nähtub kohtupraktikast,
et arvestades teatamiskohustuse keskset rolli, et komisjoni poolt riigiabi suhtes läbiviidav kohustuslik kontroll oleks tõhus,
siis võivad abisaajad tugineda õiguspärasele ootusele, et abi on seaduslik, põhimõtteliselt vaid juhul, kui abi andmisel on
järgitud EÜ artiklis 88 ette nähtud menetlust, ja hoolas ettevõtja peab suutma üldjuhul kindlaks teha, kas seda menetlust
järgiti. Eriti juhul, kui abi antakse komisjonile eelnevalt teatamata, mistõttu see on EÜ artikli 88 lõike 3 kohaselt ebaseaduslik,
ei saa abisaajal sel juhul olla õiguspärast ootust, et abi on antud seaduslikult (vt selle kohta kohtuotsus Producteurs de
légumes de France
vs
. komisjon, punkt 178 eespool, EU:T:2012:498, punktid 20 ja 21 ning seal viidatud kohtupraktika), välja arvatud erandlike
asjaolude esinemisel (kohtuotsus, 20.9.1990, komisjon
vs
. Saksamaa, C‑5/89, EKL, EU:C:1990:320, punkt 16; vt ka kohtuotsused, 29.4.2004, Itaalia
vs
. komisjon, C‑298/00 P, EKL, EU:C:2004:240, punkt 86 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 30.11.2009, Prantsusmaa
vs
. komisjon, T‑427/04 ja T‑17/05, EKL, EU:T:2009:474, punkt 263 ja seal viidatud kohtupraktika).
Veel tuleb meenutada, et mõistliku aja järgimine haldusmenetluse läbiviimisel on liidu õiguse üldpõhimõte (kohtuotsus, 27.11.2003,
Regione Siciliana
vs
. komisjon, T‑190/00, EKL, EU:T:2003:316, punkt 136). Lisaks ajendab õiguskindluse tagamise põhinõue, mis välistab võimaluse
komisjonil oma volituste teostamist lõpmatuseni edasi lükata, kohut analüüsima, kas haldusmenetlusest ilmneb, et see institutsioon
on liigselt viivitanud (kohtuotsused, 24.9.2002, Falck ja Acciaierie di Bolzano
vs
. komisjon, C‑74/00 P ja C‑75/00 P, EKL, EU:C:2002:524, punktid 140 ja 141, ning Fleuren Compost
vs
. komisjon, punkt 132 eespool, EU:T:2004:4, punktid 145–147).
Kui komisjon viivitab otsustamisega, et abi on ebaseaduslik ja tuleb lõpetada ning liikmesriik peab selle tagasi nõudma, võib
nimetatud abi saajatel teatud asjaoludel tekkida õiguspärane ootus, mis võib takistada komisjoni kohustamast liikmesriiki
abi tagastamist nõuda (kohtuotsus, 24.11.1987, RSV
vs
. komisjon, 223/85, EKL, EU:C:1987:502, punkt 17). Kui riigiabist ei ole teatatud, saab sellise viivituse komisjonile süüks
panna siiski alles hetkest, mil ta sai teada ühisturuga kokkusobimatu abi olemasolust (kohtuotsus Itaalia
vs
. komisjon, punkt 179 eespool, EU:C:2004:240, punkt 91).
Ainuüksi see, et välja arvatud kümneaastane aegumistähtaeg (alates abi andmisest), mille lõppedes ei saa abi tagastamist enam
nõuda, ei näe määrus nr 659/1999 ette ühtegi kas või soovituslikku tähtaega, mille jooksul võib komisjon ebaseaduslikku abi
uurida, vastavalt selle määruse artikli 13 lõikele 2, milles on sätestatud, et komisjonile ei ole selle määruse artikli 7
lõikes 6 kehtestatud tähtaeg siduv, ei takista liidu kohtul kontrollimast seda, kas kõnealune institutsioon on jätnud mõistliku
aja järgimata või on liigselt viivitanud (vt selle kohta analoogia alusel seoses soovitusliku tähtajaga kohtuotsused, 15.6.2005,
Regione autonoma della Sardegna
vs
. komisjon, T‑171/02, EKL, EU:T:2005:219, punkt 57, ja 9.9.2009, Diputación Foral de Álava jt, T‑230/01–T‑232/01 ja T‑267/01–T‑269/01,
EU:T:2009:316, punktid 338 ja 339, ning Diputación Foral de Álava jt
vs
. komisjon, T‑30/01–T‑32/01 ja T‑86/02–T‑88/02, EKL, EU:T:2009:314, punktid 259 ja 260).
Lõpuks tuleb meenutada, et kohtupraktika kohaselt nõuab õiguskindluse põhimõte, et kui ebakindluse ja ebaselguse tõttu kohaldatavates
õigusnormides, millele lisandub komisjoni reaktsiooni kauaaegne puudumine, kuigi ta asjaomasest abist teadis, tekkis ebaselge
olukord, mis on vastuolus komisjoni hoolsuskohustusega, peab komisjon sellesse olukorda selgust tooma enne, kui ta võtab meetmeid
juba antud abi tagasinõudmiseks (vt selle kohta kohtuotsus, 9.7.1970, komisjon
vs
. Prantsusmaa, 26/69, EKL, EU:C:1970:67, punktid 28–32).
Poolte argumente, mille kohaselt sisuliselt esinevad erandlikud asjaolud, mis võisid Euralluminal tekitada õiguspärase ootuse
vaidlusaluse maksuvabastuse ja sellest tulenevat vaidlusaluse abi seaduslikkuse suhtes, tuleb hinnata eespool punktides 178–183
meenutatud põhimõtteid arvestades.
Käesolevas asjas on kõigepealt oluline toonitada, et Itaalia Vabariik (vt punkt 128 eespool) ega Eurallumina ei ole vastu
vaielnud vaidlustatud otsuse põhjendusele 67, millest nähtub, et vaidlusalusest abist ei ole komisjonile kunagi teatatud.
Seega tuleb asuda seisukohale, et abi anti ilma komisjonile eelnevalt teatamata, rikkudes EÜ artikli 88 lõiget 3.
Edasi, vastupidi hagejate väidetule lõpetas ametliku uurimismenetluse algatamise otsuse Euroopa Ühenduste Teatajas avaldamine
õiguspärase ootuse, mis võis Euralluminal olla vaidlusaluse maksuvabastuse seaduslikkuse suhtes, arvestades ebaselget olukorda,
mille oli varem tekitanud komisjoni ettepanekul vastu võetud nõukogu heakskiitvate otsuste sõnastus, sh vaidlustatud otsusega
hõlmatud ajavahemikul jõus olnud otsuse 2001/224 sõnastus.
Kohtuotsuses komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 25 eespool (EU:C:2013:812), punktides 52 ja 53, mis vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja artikli 61 teisele
lõigule on Üldkohtule siduvad, leidis Euroopa Kohus, et asjaolu, et nõukogu heakskiitvad otsused võeti vastu komisjoni ettepanekul,
kes ei teostanud kunagi oma direktiivi 92/81 artikli 8 lõikest 5 või EÜ artiklitest 230 ja 241 tulenevat pädevust, et saavutada
heakskiitvate otsuste kehtetuks tunnistamine või muutmine, tuli kokkusobimatu abi tagasinõudmise kohustusega seoses arvesse
võtta õiguspärase ootuse kaitse ja õiguskindluse põhimõtete seisukohast, nagu komisjon seda tegi alumiiniumoksiid I otsuses,
loobudes kohustamast tagasi nõuda abi, mis anti kuni 2. veebruarini 2002, mis on EÜ artikli 88 lõikes 2 ette nähtud ametliku
uurimismenetluse algatamise otsuste Euroopa Ühenduste Teatajas avaldamise kuupäev. See põhjus oli otsustav, et Euroopa Kohus
tõdeks kohtuotsuse komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 28 eespool (EU:C:2013:812), punktis 54, et selle kohtuotsuse punktides 39–44 esitatud põhjused ei saa
õiguslikult toetada Üldkohtu järeldust, mille kohaselt seadis alumiiniumoksiid I otsus kahtluse alla nõukogu heakskiitvate
otsuste kehtivuse ja rikkus seega õiguskindluse ja institutsioonide aktide õiguspärasuse eelduse põhimõtteid, ning järeldust,
mille aluseks oli samad põhjused ja mille kohaselt rikkus komisjon kohtuasjas T‑62/06 RENV hea halduse põhimõtet.
Arvestades õiguspärase ootuse kaitse ja õiguskindluse põhimõtetest tulenevaid nõudeid, takistas komisjoni ettepanekul vastu
võetud nõukogu heakskiitvate otsuste sõnastusega tekitatud ebaselge olukord üksnes selle abi tagasinõudmist, mis oli antud
vaidlusaluse maksuvabastuse alusel kuni EÜ artikli 88 lõikes 2 ette nähtud ametliku uurimismenetluse algatamise otsuse Euroopa
Ühenduste Teatajas avaldamise kuupäevani. Alates sellest kuupäevast pidi aga Eurallumina teadma, et kui vaidlusalune maksuvabastus
on riigiabi, peab see olema vastavalt EÜ artiklile 88 komisjoni poolt lubatud.
Sellest järeldub, et ametliku uurimismenetluse algatamise otsuse avaldamine lõpetas tegelikult õiguspärase ootuse, mis võis
Euralluminal varem olla vaidlusaluse maksuvabastuse seaduslikkuse suhtes, arvestades komisjoni ettepanekul varem vastu võetud
nõukogu heakskiitvaid otsuseid.
Seega võttis komisjon alumiiniumoksiid I otsuse põhjenduses 98 õigesti arvesse seda, et käesoleval juhul olid asjaolud erandlikud
seepärast, et komisjon põhjustas ettepanekute nõukogule esitamisega teatavat ebamäärasust ega hajutanud seda, ning seda, et
kuivõrd tal ei olnud võimalik tõendada, kas ja vajaduse korral mis hetkel liikmesriigid eri abisaajaid tema ametliku uurimismenetluse
algatamise otsusest tegelikult teavitasid, ei ole välistatud, et abisaajad võisid tugineda õiguspärase ootuse põhimõttele
kuni 2. veebruarini 2002, kui tema otsused algatada aktsiisivabastuste suhtes EÜ artikli 88 lõikes 2 ette nähtud menetlus
avaldati Euroopa Ühenduste Teatajas, kusjuures hiljemalt nende avaldamisega kaotati igasugune ebamäärasus, mis oli seotud
nõukogu heakskiitvate otsuste sõnastusega, asjaolu suhtes, et komisjon peab kõnealused meetmed EÜ artikli 88 kohaselt heaks
kiitma, kui need kujutavad endast riigiabi.
Hagejate muud argumendid ei sea selle lahenduse põhjendatust kahtluse alla.
Mis puudutab direktiivile 2003/96 rajatud hagejate argumente, siis tuleb tõdeda, et asjaolu, et selle direktiivi artikli 18
lõikega 1 koostoimes artikli 28 lõikega 2 lubati Itaalia Vabariigil jätkata vaidlusaluse maksuvabastuse kohaldamist alates
1. jaanuarist 2003, ei oma tähtsust võimaliku õiguspärase ootuse seisukohast, mis võis Euralluminal olla selles suhtes, et
vaidlusalune maksuvabastus on seaduslik riigiabi valdkonna eeskirjade seisukohast. Nimelt pidi ajal, mil direktiivi 2003/96
artikli 18 lõige 1 kohaldavaks muutus ehk 1. jaanuaril 2003 Eurallumina teadma pooleliolevast vaidlusalust maksuvabastust
puudutavast ametliku uurimismenetluse olemasolust ja sellest, et kui vaidlusalune maksuvabastus on riigiabi, peab komisjon
seda vastavalt EÜ artiklile 88 lubama. Seda olukorda ei saanud muuta direktiivi 2003/96 vastuvõtmine 27. oktoobril 2003 ja
selle jõustumine 31. oktoobril 2003, mille põhjenduses 32 on sõnaselgelt märgitud, et see direktiiv „ei piira [EÜ] artiklite 87
ja 88 kohaselt rakendatavate tulevaste riigiabi menetluste tulemuste kohaldamist“ (vt selle kohta analoogia alusel kohtuotsus
komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 25 eespool, EU:C:2013:812, punkt 51). Seega ei saanud direktiivi 2003/96 artikli 18 lõige 1 pärast ametliku
uurimismenetluse algatamise otsuse avaldamist tekitada Euralluminal uuesti õiguspärast ootust, et vaidlusalune maksuvabastus
on riigiabi valdkonna eeskirjade seisukohast seaduslik.
Seoses argumendiga, milles Eurallumina viitab komisjoni viivitusele alumiiniumoksiid I otsuse vastuvõtmisel, tuleb märkida,
et see ei ole erandlik asjaolu, mis võis tekitada Euralluminal uuesti õiguspärase ootuse vaidlusaluse vabastuse seaduslikkuse
suhtes, ning seda kõikidel tagapool punktides 194–217 esitatud põhjustel.
Esiteks tuleb analüüsida, kas ametliku uurimismenetluse aeg ületas käesolevas asjas mõistliku aja piirid.
Selles osas tuleb märkida, et Eurallumina viidatud kohtuotsuses RSV
vs
. komisjon, punkt 181 eespool (EU:C:1987:502), leidis Euroopa Kohus, et 26 kuu pikkune aeg, mis kulus komisjonil oma otsuse
vastuvõtmiseks, ületas mõistliku aja piirid.
Veel tuleb meelde tuletada, et määruse nr 659/1999 artikli 7 lõike 6 kohaselt on teatatud riigiabi ametliku uurimismenetluse
läbiviimise tähtaeg 18 kuud. Kuigi see tähtaeg ei ole vastavalt määruse nr 659/1999 artikli 13 lõikele 2 kohaldatav ebaseadusliku
abi suhtes (vt punkt 182 eespool), annab see hea võrdluspunkti selle hindamiseks, kas nagu käesolevas asjas teatamata meetme
ametliku uurimismenetluse kestus on mõistlik.
Käesolevas asjas tuleb tõdeda, et 17. juulil 2000 palus komisjon Prantsuse Vabariigil, Iirimaal ja Itaalia Vabariigil talle
teatada aktsiisivabastustest riigiabi valdkonna normide alusel. Vastused, mis ei olnud teatamised, saabusid 2000. aasta septembris,
oktoobris ja detsembris. Seejärel algatas ta ametliku uurimismenetluse 30. oktoobri 2001. aasta otsusega, mis tehti asjaomastele
liikmesriikidele teatavaks 5. novembril 2001 ja avaldati Euroopa Ühenduste Teatajas 2. veebruaril 2002. Seejärel sai ta märkused
Aughinish Aluminalt (26. veebruari ja 1. märtsi 2002. aasta kiri), Euralluminalt (28. veebruari 2002. aasta kirjad), Alcanilt
(1. märtsi 2002. aasta kiri) ja Euroopa Alumiiniumi Assotsiatsioonilt (26. veebruari 2002. aasta kiri). Märkused edastati
Iirimaale, Itaalia Vabariigile ja Prantsuse Vabariigile 26. märtsil 2002. Iirimaa esitas oma märkused ametliku uurimismenetluse
algatamise otsuse kohta 8. jaanuaril 2002. Komisjon palus Iirimaalt täiendavat teavet 18. veebruaril 2002, millele ta vastas
26. aprillil 2002, olles palunud vastamistähtaega pikendada. Olles samuti vastamistähtaega palunud pikendada 21. novembril
2001, esitas Prantsuse Vabariik oma märkused algatamise otsuse kohta 12. veebruaril 2002. Itaalia Vabariik esitas oma märkused
6. veebruaril 2002.
Alumiiniumoksiid I otsus võeti vastu 7. detsembril 2005.
Seega möödus ametliku uurimismenetluse algatamise otsuse vastuvõtmisest alumiiniumoksiid I otsuse vastuvõtmiseni veidi üle
49 kuu.

A priori
näib see aeg, mis on peaaegu kaks korda pikem sellest, mida võeti arvesse kohtuotsuses RSV
vs
. komisjon, punkt 181 eespool (EU:C:1987:502), ja veidi üle kahe korra pikem sellest, mis on ette nähtud määruse nr 659/1999
artikli 7 lõikes 6 ametliku uurimismenetluse läbiviimiseks teatatud riigiabi korral, ebamõistlik. Kohtupraktika kohaselt tuleb
siiski kontrollida, ega seda aega põhjenda juhtumi asjaolud.
Selles osas ei põhjenda komisjoni viidatud asjaolud siiski 49-kuulist uurimisaega.
See tähtaeg võtab küll arvesse esiteks tähtaega, mis on liikmesriikidele ja abisaajatele antud märkuste esitamiseks, ning
teiseks seda, et Prantsuse, Iiri ja Itaalia valitsus palusid komisjonil pikendada ametliku uurimismenetluse raames märkuste
ja vastuste esitamiseks ette nähtud tähtaegu. Arvestades tihedat seost, mis käesolevas asjas on aktsiisivabastuste vahel,
kuna tegemist on sarnaste meetmetega, mis on lubatud paralleelselt toimunud menetluste tulemusel nõukogu sama otsusega, tuleb
arvesse võtta käesolevates asjades aset leidnud kõiki menetlustoiminguid ja eeskätt seda, et Iirimaa vastas 26. aprillil 2002
viimasele komisjoni saadetud täiendava teabe nõudele.
Ent pärast viimati nimetatud kuupäeva möödus veel veidi üle 43 kuu, enne kui komisjon võttis vastu alumiiniumoksiid I otsuse.
Ent niisugune kõnesolevate asjade uurimistähtaeg ei ole käesoleva asja asjaoludel põhjendatud, arvestades kõiki asjassepuutuvate
riikide ja huvitatud poolte esitatud märkusi.
Esiteks ei ole tõendatud juhtumite keerukus ja isegi kui oleks, ei saaks see põhjendada nii pikka uurimisaega nagu käesolevas
asjas. Nimelt ei võimalda toimikus miski järeldada, et komisjon seisis silmitsi eriti oluliste õiguslike probleemidega, kusjuures
alumiiniumoksiid I otsus on liiati mõistliku pikkusega (112 põhjendust) ning selle arutluskäigust ei nähtu ühtegi ilmset raskust.
Edasi, komisjon oli aktsiisivabastusest teadlik ammu enne ametliku uurimismenetluse algatamist, kuna esimesed maksuvabastuse
kohaldamise taotlused pärinevad Iirimaa puhul aastast 1992, Itaalia Vabariigi puhul aastast 1993 ja Prantsuse Vabariigi puhul
aastast 1997. Pealegi edastas just nimelt komisjon nõukogule aktsiisivabastuste heakskiitvate otsuste järjestikused ettepanekud
pärast seda, kui ta oli saanud selle kohta taotlused Prantsuse Vabariigilt, Iirimaalt ja Itaalia Vabariigilt. Lõpuks, riigiabi
puudutavate aruannete raames teatas komisjon Maailma Kaubandusorganisatsioonile (WTO) Iiri maksuvabastuse olemasolust.
Lisaks märkis komisjon ise, et alates 1999. aastast pidas ta aktsiisivabastusi riigiabi valdkonna eeskirjadega vastuolus olevaks.
Seega oli tal alates sellest ajast võimalik põhjalikult järele mõelda nende vabastuste seaduslikkuse küsimuses selle valdkonna
eekirjade seisukohast.
Pealegi näitab asjaolu, et komisjon ei küsinud Prantsuse Vabariigilt, Iirimaalt või Itaalia Vabariigilt 43 kuu jooksul enne
alumiiniumoksiid I otsuse vastuvõtmist enam mingit täiendavat teavet, et tal oli tollal juba kõik vajalik teave aktsiisivabastuste
kohta oma otsuse tegemiseks.
Lõpuks, mis puudutab väidetavat raskust, mis on tingitud mineraalõlide maksustamise ühenduse korra arengust ja eelkõige direktiivi
2003/96 vastuvõtmisest, siis ei ole komisjonil alust sellele tugineda. Nimelt käsitleb alumiiniumoksiid I otsus õiguslikku
olukorda, mida ei reguleerinud direktiivist 2003/96 tulenev mineraalõlide maksustamise uus kord, mis muutus kohaldatavaks
alles 1. jaanuaril 2004, vaid varem kohaldatav mineraalõlide maksustamise kord. Järelikult ei oma komisjoni viidatud ühenduse
õigusaktide areng käesolevas asjas mingit tähtsust. Seda kinnitab asjaolu, et alumiiniumoksiid I otsuses algatas komisjon
uue ametliku uurimismenetluse seoses Gardanne’i piirkonnas, Shannoni piirkonnas ja Sardiinias alumiiniumoksiidi tootmisel
kütusena kasutatava mineraalõli aktsiisivabastustega ajavahemiku osas alates 1. jaanuarist 2004, mil hakati kohaldama direktiivist
2003/96 tulenevat mineraalõlide maksustamise uut korda. Igal juhul tuleb toonitada, et alumiiniumoksiid I otsus võeti vastu
ligikaudu kaks aastat pärast direktiivi 2003/96 vastuvõtmist. Ent komisjoni viidatud pelk vajadus võtta alumiiniumoksiid I
otsuses arvesse direktiivist 2003/96 tulenevat mineraalõlide maksustamise uut korda ei ole piisav, et põhjendada nii pikka
uurimisaega nagu käesolevas asjas.
Neid asjaolusid arvestades tundis komisjon hästi aktsiisivabastuste õiguslikku ja faktilist konteksti ning ta ei seisnud silmitsi
mingi ilmse raskusega nende uurimisel riigiabi valdkonna eeskirjade seisukohalt.
Teiseks, mis puudutab komisjoni väidetud praktilisi ja keelelisi raskusi, siis isegi kui neid pidada tõendatuks, ei saa need
põhjendada nii pikka uurimisaega nagu käesolevas asjas. Igal juhul olid komisjonil teenistused, mis võimaldasid tal toime
tulla tema väidetud keeleliste raskustega ja aktsiisivabastuste paralleelse uurimisega palju lühemate tähtaegade jooksul kui
käesolevas asjas, eelkõige tänu nende teenistuste heale koordineerimisele.
Järelikult on aeg, mille jooksul vaidlusalust abi uuriti, käesolevas asjas ebamõistlik.
Teiseks tuleb analüüsida, kas see, et komisjoni viivitus vaidlustatud otsuse tegemisel lubas Euralluminal mõistlikult uskuda,
et komisjonil enam kahtlusi ei esinenud et vaidlusalusele maksuvabastusele ei olnud vastuväiteid, ja kas niisugune viivitus
takistas komisjonil nõuda ajavahemikus 3. veebruarist 2002 kuni 31. detsembrini 2003 selle alusel antud abi tagastamist, nagu
otsustati kohtuotsuses RSV
vs
. komisjon, punkt 181 eespool (EU:C:1987:502, punkt 16).
Viimati nimetatud kohtuotsuses leidis Euroopa Kohus tõepoolest, et 26 kuu pikkune aeg, mis kulus komisjonil oma otsuse vastuvõtmiseks,
võis abisaajast hagejal tekitada õiguspärase ootuse, mis takistab sellel institutsioonil kohustada asjassepuutuvaid siseriiklikke
asutusi seda abi tagasi nõudma.
Ent kuigi tuleb tagada erahuve kaitsvad õiguskindluse nõuded, tuleb need nõuded ka tasakaalu seada avalike huvide kaitse nõuetega,
mille hulka riigiabi valdkonnas kuulub nõue, mille eesmärk on vältida, et turu toimimist kahjustatakse konkurentsi kahjustava
riigiabiga; see nõuab vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale, et ebaseaduslik abi tuleb tagastada, et taastada endine olukord
(vt kohtuotsus, 5.8.2003, P & O European Ferries (Vizcaya) ja Diputación Foral de Vizcaya
vs
. komisjon, T‑116/01 ja T‑118/01, EKL, EU:T:2003:217, punktid 207 ja 208 ning seal viidatud kohtupraktika).
Kohtupraktikas tõlgendati kohtuotsust RSV
vs
. komisjon, punkt 181 eespool (EU:C:1987:502), seega nii, et Euroopa Kohtu järgitud lähenemisel oli otsustav roll juhtumi
aluseks olevatel konkreetsetel asjaoludel (vt selle kohta kohtuotsused Itaalia
vs
. komisjon, punkt 179 eespool, EU:C:2004:240, punkt 90; 29.4.2004, Itaalia
vs
. komisjon, C‑372/97, EKL, EU:C:2004:234, punkt 119; Diputación Foral de Álava jt vs. komisjon, punkt 182 eespool, EU:T:2009:314,
punkt 286, ning Diputación Foral de Álava jt, punkt 182 eespool, EU:T:2009:316, punkt 344). Eeskätt oli kohtuasjas RSV
vs
. komisjon, punkt 181 eespool (EU:C:1987:502), vaatluse all olev abi antud enne seda, kui komisjon algatas sellega seoses
ametliku uurimismenetluse. Lisaks teatati komisjonile abist ametlikult, kuigi alles pärast abi andmist. Liiati oli see seotud
komisjoni lubatud abiga seotud lisakuludega ja puudutas sektorit, kus alates 1977. aastast anti komisjoni lubatud abi. Viimaseks
ei nõudnud abi kokkusobivuse uurimine põhjalikku uurimist.
Ent kõik erandlikud asjaolud, mis esinesid kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus RSV
vs
. komisjon, punkt 181 eespool (EU:C:1987:502), ei esine käesolevas asjas. On tõsi, et nagu kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus
RSV
vs
. komisjon, punkt 181 eespool (EU:C:1987:502), oli komisjon ajal, mil ta ilmselgelt ei tegutsenud, vaidlusalusest maksuvabastusest
juba hästi teadlik ja tal oli seega võimalik kujundada arvamus selle vabastuse seaduslikkuse küsimuses riigiabi valdkonna
eeskirjade seisukohast, nii et ta ei pidanud selles suhtes enam põhjalikku uurimist läbi viima. Käesolevas asjas aga ei esine
muid olulisi asjaolusid, millele tugineti kohtuotsuses RSV
vs
. komisjon, punkt 181 eespool (EU:C:1987:502). Eelkõige anti käesolevas asjas vaidlusalust abi pärast seda, kui komisjon oli
algatanud vaidlusaluse maksuvabastuse ametliku uurimismenetluse.
See eristab radikaalselt kohtuasja, milles tehti kohtuotsus RSV
vs
. komisjon, punkt 181 eespool (EU:C:1987:502), konkreetseid asjaolusid käesoleva kohtuasja aluseks olevatest asjaoludest.
Järelikult ei saa Eurallumina käesolevas asjas tulemuslikult tugineda kohtuotsusele RSV
vs
. komisjon, punkt 181 eespool (EU:C:1987:502).
Veel tuleb arvesse võtta seda, et 11. novembri 2004. aasta kohtuotsuse Demesa ja Territorio Histórico de Álava
vs
. komisjon (C‑183/02 P ja C‑187/02 P, EKL, EU:C:2004:701) punktis 52 leidis Euroopa Kohus seoses erandlike asjaoludega, mis
võisid ebaseadusliku abi saajal õiguspäraselt tekitada ootuse, et abi on seaduslik, et selle institutsiooni ilmselge tegevusetus
ei oma tähtsust, kui abikavast ei ole komisjonile teatatud. Seega, komisjoni ilmselge tegevusetus käesolevas asjas 43 kuu
jooksul pärast seda, kui Iirimaa vastas komisjoni viimasele täiendava teabe nõudele (vt punkt 203 eespool), olgugi et see
on vastuolus mõistliku aja põhimõttega, ei oma siiski erilist tähtsust riigiabi valdkonna eeskirjade kohaldamise seisukohast
vaidlusalusele abile, millest talle nõuetekohaselt ei teatatud. Järelikult ei piisa käesolevas asjas sellest, et tuvastada
erandlike asjaolude esinemine, mis võisid Euralluminal uuesti tekitada õiguspärase ootuse, et vaidlusalune abi on riigiabi
valdkonna eeskirjade seisukohast seaduslik. Sellest tuleneb, et ainuüksi see, et käesolevas asjas rikuti alumiiniumoksiid I
otsuse vastuvõtmisel mõistliku aja põhimõtet, ei takistanud komisjonil selles otsuses vaidlusalust abi tagasi nõudma kohustada.
Seega tuleb Eurallumina mõistliku aja põhimõtte rikkumise argument tagasi lükata.
Mis puudutab argumente, milles hagejad viitavad investeeringutele, mille Eurallumina tegi oma Sardiinia tehases ajavahemikus,
mil ta sai vaidlusalust abi, siis ei puutu need asjasse selle hindamisel, kas Euralluminal oli õiguspärane ootus, et abi on
riigiabi valdkonna eeskirjade seisukohast seaduslik, kuna nagu nähtub eespool punktidest 136 ja 137, ei ole tõendatud, et
Eurallumina pidi selliseid investeeringuid tegema Itaalia ametiasutuste ees võetud vabatahtlike kohustuste või vaidlusalusest
abist saadava kasu vastutasuna nende kehtestatud kohustuste täitmisel.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb nentida, et hagejad ei tõendanud käeolevas asjas erandlike asjaolude esinemist,
mis lubas Euralluminal mõistlikult uskuda, et komisjonil enam kahtlusi ei esinenud ja et vaidlusalusele maksuvabastusele ei
olnud vastuväiteid, mis oleksid võinud takistada komisjonil alumiiniumoksiid I otsuses kohustada vaidlusalust abi tagasi nõudma.
Järelikult tuleb kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud kuuenda väite ja kohtuasjas T‑62/06 RENV II
esitatud hagi põhjendamiseks esitatud esimese väite raames esitatud argumendid, mille kohaselt on rikutud õiguspärase ootuse
kaitse ja õiguskindluse põhimõtteid, täies ulatuses põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Järelikult tuleb kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud kuues väide ja kohtuasjas T‑62/06 RENV II
esitatud hagi põhjendamiseks esitatud esimene väide põhjendamatuse tõttu tervikuna tagasi lükata.
Kohtuasjas T‑62/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud kolmas väide, et rikutud on hea halduse põhimõtet
Eurallumina väidab, et komisjon rikkus vaidlustatud otsuses hea halduse põhimõtet, kui kohustas Itaalia Vabariiki vaidlusalust
abi tagasi nõudma. Sellega seoses tugineb ta esiteks hea halduse põhimõttele, mille kohaselt oli tal õigus oodata komisjonilt,
et ta ei tee nõukogule ettepanekut võtta vastu otsused, millega lubatakse anda ebaseaduslikku abi, ning nõukogult, et ta ei
võta selliseid otsuseid vastu. Teiseks viitab ta otsuse 2001/224 sisule, mida tuleb eeldusel, et vaidlusalune maksuvabastus
kvalifitseeritakse riigiabiks EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses, pidada sõnaselgeks loaks anda kõnealust abi või vähemalt takistuseks
see abi tagasi nõuda kuni 31. detsembrini 2006. Kolmandaks viitab ta sellele, et komisjon ei ole otseselt kahtluse alla seadnud
nõukogu heakskiitvaid otsuseid, kasutades direktiivi 92/81 artikli 8 lõikest 5 tulenevat pädevust või esitades EÜ artikli 230
alusel tühistamishagi.
Komisjon palub kolmanda väite põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Käesolevas väites tõusetub sisuliselt küsimus, kas komisjon analüüsis vaidlustatud otsuses hoolikalt ja erapooletult kõiki
juhtumi olulisi asjaolusid, ja eeskätt, kas ta võttis arvesse vastuolulisi õiguslikke tagajärgi, mis väidetavalt eksisteerisid
vaidlustatud otsuse ja komisjoni ettepanekul nõukogu vastu võetud heakskiitvate otsuste vahel, mida komisjon hiljem kunagi
direktiivi 92/81 artikli 8 lõikest 5 või EÜ artiklitest 230 ja 241 tulenevat pädevust kasutades kahtluse alla ei seadnud.
Selles osas tuleb meenutada, et kui liidu institutsioonidel on kaalutlusõigus, siis on liidu õiguskorraga haldusmenetlustes
antud tagatiste järgimine veelgi tähtsam (kohtuotsus, 21.11.1991, Technische Universität München, C‑269/90, EKL, EU:C:1991:438,
punkt 14). Nende tagatiste hulgas on eeskätt hea halduse põhimõte, millega käib kaasas pädeva institutsiooni kohustus uurida
hoolikalt ja erapooletult kõiki juhtumiga seotud olulisi asjaolusid (vt kohtuotsused, 29.3.2012, komisjon
vs
. Eesti, C‑505/09 P, EKL, EU:C:2012:179, punkt 95 ja seal viidatud kohtupraktika, ja 23.9.2009, Eesti
vs
. komisjon, T‑263/07, EKL, EU:T:2009:351, punkt 99 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas tuleb märkida, et kõnealuse väite põhjendamiseks esitab Eurallumina sisuliselt argumendid, mis on sarnased
tema teises väites esitatutega. Kuid samadel põhjustel, mis on esitatud eespool punktides 65–75, mis omakorda tuginevad kohtuotsuse
komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 25 eespool (EU:C:2013:812), punktidele 45–48, ei ole Euralluminal alust väita, et vaidlustatud otsus tekitab
õiguslikke tagajärgi, mis lähevad vastuollu otsusega 2001/224 ja direktiivi 2003/96 artikliga 18 tekitatud õiguslike tagajärgedega.
Nagu nähtub kohtuotsuse komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 25 eespool (EU:C:2013:812), punktist 53, tuli asjaolu, et nõukogu heakskiitvad otsused võeti vastu komisjoni
ettepanekul, arvesse võtta seoses kokkusobimatu abi tagasinõudmise kohustusega õiguspärase ootuse kaitse ja õiguskindluse
põhimõtete seisukohast. Kuid nagu märgitud samas punktis, tehti seda, kui komisjon loobus vaidlustatud otsuses kohustamast
tagasi nõuda abi, mis anti enne EÜ artikli 88 lõikes 2 ette nähtud ametliku uurimismenetluse algatamise otsuste Euroopa Ühenduste
Teatajas avaldamise kuupäeva.
Seega ei ole tõendatud, et komisjon ei uurinud vaidlustatud otsuses hoolsalt ja erapooletult kõiki juhtumi olulisi asjaolusid.
Kõikidel eespool toodud põhjustel tuleb kohtuasjas T‑62/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud kolmas väide põhjendamatuse
tõttu tagasi lükata.
Kohtuasjas T‑62/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud neljas väide, et rikutud on EÜ artiklis 253 ette nähtud põhjendamiskohustust
ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet
Eurallumina väidab, et komisjon rikkus vaidlustatud otsuses EÜ artiklis 253 ette nähtud põhjendamiskohustust ja õiguspärase
ootuse kaitse põhimõtet, kuna vastupidi kohtupraktika nõuetele ei võtnud ta arvesse nende investeeringute amortisatsiooni
taset, ajakava ja kestust, mis tehti tema Sardiinia tehases, arvestades õiguspärast ootust, mis tal oli vaidlusaluse maksuvabastuse
seaduslikkuse suhtes kuni 31. detsembrini 2006. Lisaks argumentidele, mis esitati juba õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet
käsitleva esimese väite põhjendamiseks (vt punktide 162–168 eespool), tugineb ta esiteks sellele, et asjaolu, et komisjon
üritas alates 1995. aastast vaidlusaluse maksuvabastuse taset piirata aktsiisi sellele osale, mis ületab direktiivis 92/82
kehtestatud miinimummäära, ei oma tähtsust selle küsimuse seisukohast, kas sel ajal oli komisjon mures selle vabastuse alusel
antava ebaseadusliku riigiabi pärast. Teiseks viitab ta sellele, et komisjon möönis, et ta tegeles riigiabi probleemidega
alles alates 1999. aasta novembrist, mitte alates 1995. aastast. Kolmandaks viitab ta esiteks 2000. aasta juuli vaidlusalusest
maksuvabastusest teatamise nõude sisule ning teiseks 2000. aasta novembri otsuse ettepaneku sisule ning kolmandaks otsuse
2001/224 põhjenduse 5 sisule, mis ei võimaldanud jõuda automaatselt järeldusele, et komisjon algatab vaidlusaluse maksuvabastuse
suhtes ametliku uurimismenetluse ja et viimane oli ebaseaduslik abi, mis võidakse tagasi nõuda, ning seda eelkõige arvestades
otsuse 2001/224 sisu, mida seejärel kinnitati direktiivi 2003/96 artikli 18 lõikega 1.
Komisjon palub käesoleva väite põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Käesolev väide tõstatab sisuliselt küsimuse, kas komisjon rikkus vaidlustatud otsuses esiteks temal EÜ artikli 253 alusel
lasuvat põhjendamiskohustust ning teiseks õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, kohustades vaidlusalust abi tagasi nõudma,
võtmata arvesse aega, mida oleks Euralluminal vaja, et tagada nende investeeringute tasuvus, mis tehti tema Sardiinia tehases,
arvestades tema õiguspärast ootust, et vaidlusalune maksuvabastus on kuni 31. detsembrini 2006 seaduslik.
Käesoleva väite raames Eurallumina koos viidatud rikkumised puudutavad kahte eraldiseisvat etteheidet, mille võib esitada
EÜ artiklis 230 ette nähtud hagi raames (kohtuotsus, 2.4.1998, komisjon
vs
. Sytraval ja Brink’s France, C‑367/95 P, EKL, EU:C:1998:154, punkt 67). Esimese puhul, mis puudutab põhjenduse puudumist
või ebapiisavust, on tegemist oluliste menetlusnormide rikkumisega selle sätte tähenduses, ning teise puhul, mis puudutab
vaidlustatud otsuse sisulist õiguspärasust, on tegemist asutamislepingu rakendusnormi rikkumisega EÜ artikli 230 tähenduses
(kohtuotsus komisjon
vs
. Sytraval ja Brink’s France, eespool viidatud, EU:C:1998:154, punkt 67).
Mis puudutab esiteks põhjendamiskohustuse rikkumise etteheidet, siis tuleb meelde tuletada, et EÜ artikli 253 kohaselt peavad
komisjoni otsused olema põhjendatud. Lisaks peavad väljakujunenud kohtupraktika kohaselt EÜ artiklis 253 nõutud põhjendused
vastama asjaomase akti laadile ning neist peab selgelt ja üheselt selguma akti vastu võtnud institutsiooni arutluskäik, mis
võimaldab huvitatud isikutel võetud meetme põhjuseid mõista ja liidu kohtul kontrolli teostada. Ei ole nõutud, et põhjenduses
oleksid toodud kõik asjassepuutuvad faktilised ja õiguslikud asjaolud, kuna kontrollides akti põhjenduse vastavust EÜ artikli 253
nõuetele, tuleb lisaks akti sõnastusele arvestada akti konteksti ja kõiki asjaomast valdkonda reguleerivaid õigusnorme (kohtuotsused komisjon
vs
. Sytraval et Brink’s France, punkt 234 eespool, EU:C:1998:154, punkt 63; 12.12.2002, Belgia
vs
. komisjon, C‑5/01, EKL, EU:C:2002:754, punkt 68, ja 11.9.2003, Belgia
vs
. komisjon, C‑197/99 P, EKL, EU:C:2003:444, punkt 72).
Alumiiniumoksiid I otsuse põhjenduses 75 keeldus komisjon muu hulgas arvesse võtmast sama otsuse põhjendustes 37 ja 45 meenutatud
Eurallumina märkusi, mille kohaselt tegi ta oma Sardiinia tehases vastutasuks vaidlusalusele maksuvabastusele olulisi keskkonnaalaseid
investeeringuid, kuna ei olnud ühtegi tõendit, et ta sõlmis Itaalia ametiasutustega kokkuleppeid, et kohustuda saavutama keskkonnakaitseeesmärke
vaidlusaluse maksuvabastuse kohaldamise ajal, ja et kõnealune vabastus ei olnud seotud tingimustega, millel oleks sama toime
kui niisugustel kokkulepetel ja kohustustel. See põhjendus võimaldab mõista, et komisjon jättis vaidlustatud otsuses arvesse
võtma oma Sardiinia tehases Eurallumina tehtud investeeringute amortiseerimisperioodi just seetõttu, et ta leidis, et ei ole
tõendatud, et vaidlusalusest maksuvabastusest Eurallumina saadud kasu oli vastutasu nende investeeringute tegemise eest. See
seletab, miks alumiiniumoksiid I otsuse põhjenduses 98 ei võtnud komisjon arvesse õiguspärast ootust, millele Eurallumina
käesolevas asjas viitab, selle suhtes, et tema Sardiinia tehases tehtud investeeringud on võimalik amortiseerida muu hulgas
tänu kasule, mida ta saab vaidlusalusest maksuvabastusest kuni 31. detsembrini 2006.
Kuigi alumiiniumoksiid I otsuse põhjendus on lühike, on see siiski käesolevas asjas piisav, et mõista selles küsimuses komisjoni
järgitud põhjenduskäiku ja et võimaldada asjassepuutuvatel isikutel teada võetud meetme põhjusi ja liidu kohtul oma kontrolli
teostada.
Järelikult ei riku vaidlustatud otsuse põhjendus EÜ artiklis 253 ette nähtud põhjendamiskohustust, nagu seda on tõlgendatud
eespool punktis 235 viidatud kohtupraktikas. Seetõttu tuleb põhjendamiskohustuse rikkumise etteheide põhjendamatuse tõttu
tagasi lükata.
Mis puudutab teiseks õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumise argumenti, siis tuleb märkida, et selles heidab Eurallumina
komisjonile sisuliselt ette seda, et ta ei võtnud vaidlustatud otsuses arvesse õiguspärast ootust, mis tal oli selle suhtes,
et tema Sardiinia tehases tehtud investeeringud on võimalik amortiseerida muu hulgas tänu kasule, mida ta saab vaidlusalusest
maksuvabastusest kuni 31. detsembrini 2006.
Nagu juba märgitud eespool punktides 136, 137 ja 219, ei võimalda toimikumaterjalid käesolevas asjas tõdeda, et nende investeeringute
vastutasu, mille Eurallumina tegi oma Sardiinia tehases, oli kasu, mida ta sai vaidlusalusest maksuvabastusest. Seega ei ole
tõendatud, et Eurallumina tegi need investeeringud, arvestades õiguspärast ootust, mis tal oli sellele, et need investeeringud
on võimalik amortiseerida muu hulgas tänu kasule, mida ta saab vaidlusalusest maksuvabastusest kuni 31. detsembrini 2006.
Järelikult jättis komisjon vaidlustatud otsuses põhjendatult arvesse võtmata õiguspärase ootuse, millele Eurallumina käesolevas
asjas viitab, selle suhtes, et tema Sardiinia tehases tehtud investeeringud on võimalik amortiseerida muu hulgas tänu kasule,
mida ta saab vaidlusalusest maksuvabastusest kuni 31. detsembrini 2006. Seetõttu tuleb õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte
rikkumise etteheide samuti põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Järelikult tuleb kohtuasjas T‑62/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud neljas väide tervikuna tagasi lükata.
Kuna kõik käesolevate hagide põhjendamiseks esitatud väited ja argumendid on tagasi lükatud, tuleb need hagid jätta täies
ulatuses rahuldamata.

Kohtukulud
Vastavalt Üldkohtu kodukorra artiklile 219 otsustab Üldkohus pärast tühistamist ja tagasisaatmist tehtud lahendites nii tema
menetluse kui ka Euroopa Kohtu apellatsioonimenetlusega seotud kohtukulude üle. Kuna kohtuotsustes komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 19 eespool (EU:C:2009:742), ning komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 25 eespool (EU:C:2013:812), jättis Euroopa Kohus kohtukulude üle otsustamise edaspidiseks, peab Üldkohus
käesolevas kohtuotsuses otsustama ka nende apellatsioonimenetlustega seotud kohtukulude üle.
Vastavalt kodukorra artikli 134 lõikele 1 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on
seda nõudnud. Vastavalt kodukorra artikli 135 lõikele 1, kui õiglus seda nõuab, võib Üldkohus erandkorras siiski otsustada,
et kaotanud pool kannab lisaks enda kohtukuludele vaid osa vastaspoole kohtukuludest. Lisaks võib Üldkohus vastavalt kodukorra
artikli 135 lõikele 2 mõista kohtukulud tervikuna või osaliselt välja ka võitnud poolelt, kui see on põhjendatud võitnud poole
käitumise tõttu, sealhulgas käitumise tõttu enne kohtumenetlust. Muu hulgas võib Üldkohus mõista kohtukulud välja institutsioonilt,
kelle otsust ei tühistatud, viimase puudulikkuse tõttu, mis võis hagejat ajendada hagi esitama (vt analoogia alusel kohtuotsus,
9.9.2010, Evropaïki Dynamiki
vs
. komisjon, T‑387/08, EU:T:2010:377, punkt 177 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kohtuasjas T‑60/06 RENV II on Itaalia Vabariik kohtuvaidluse kaotanud. Seega tuleb kohtuasjades T‑60/06, T‑60/06 RENV I ja
T‑60/06 RENV II kohtukulud temalt välja mõista ja jätta tema kohtukulud tema enda kanda ning kohtuasjades C‑89/08 P ja C‑272/12 P
vastavalt komisjoni nõudele temalt välja mõista viiendik komisjoni kohtukuludest.
Kohtuasjas T‑62/06 RENV II on Eurallumina kohtuvaidluse kaotanud. Kuid selle kohtuasja hagi läbivaatamisel tuvastati eespool
punktis 210, et komisjon on vaidlustatud otsuse vastuvõtmisel rikkunud mõistliku aja põhimõtet, mis võis Euralluminat ajendada
selle rikkumise tuvastamiseks hagi esitama. Neil asjaoludel leiab Üldkohus, et on aus ja õiglane, kui kohtuasjades T‑62/06,
T‑62/06 RENV I ja T‑62/06 RENV II jätta Eurallumina kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja kolm neljandikku komisjoni
kohtukuludest ja jätta neljandik komisjoni kohtukuludest tema enda kanda. Mis puudutab kohtuasju C‑89/08 P ja C‑272/12 P,
siis kuna mõlemas kohtuasjas oli komisjoni vastaspooleks viis poolt, tuleb kohtuasjades T‑62/06, T‑62/06 RENV I ja T‑62/06 RENV II
kasutatud kohtukulude jaotuse alusel jätta Eurallumina kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja kolm kahekümnendikku
ehk viiendik kolmest neljandikust komisjoni kohtukuludest ja jätta viimase kanda viiendik oma kohtukuludest.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (esimene koda laiendatud koosseisus)
otsustab:
1.
Jätta hagid rahuldamata.
2.
Mõista Itaalia Vabariigilt välja kohtukulud kohtuasjades T‑60/06, T‑60/06 RENV I ja T‑60/06 RENV II ja viiendik Euroopa Komisjoni
kohtukuludest kohtuasjades C‑89/08 P ja C‑272/12 P ning jätta tema kohtukulud tema enda kanda.
3.
Mõista Eurallumina SpA‑lt välja kolm neljandikku komisjoni kohtukuludest kohtuasjades T‑62/06, T‑62/06 RENV I ja T‑62/06 RENV II
ja kolm kahekümnendikku komisjoni kohtukuludest kohtuasjades C‑89/08 P ja C‑272/12 P ning jätta tema kohtukulud tema enda
kanda.
4.
Jätta komisjoni kanda neljandik oma kohtukuludest kohtuasjades T‑62/06, T‑62/06 RENV I ja T‑62/06 RENV II ning viiendik oma
kohtukuludest kohtuasjades C‑89/08 P ja C‑272/12 P.
Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Gervasoni

Madise
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 22. aprillil 2016 Luxembourgis.
Allkirjad
Sisukord
Vaidluse taust2
Vaidlusalune maksuvabastus2
Haldusmenetlus3
Alumiiniumoksiid I otsus4
Menetlus ja poolte nõuded5
Õiguslik käsitlus8
Vastuvõetavus8
Sisulised küsimused10
Kohtuasjas T‑62/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud teine väide, et rikutud on õiguskindluse, institutsioonide
aktide kehtivuse eelduse ja kasuliku mõju põhimõtet ning põhimõtet lex specialis derogat legi generali12
– Õiguskindluse ning institutsioonide aktide õiguspärasuse eelduse ja kasuliku mõju põhimõtete rikkumine12
– Põhimõtte lex specialis derogat legi generali rikkumine16
Kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud esimene väide, et rikutud on EÜ artikli 87 lõiget 1 ning
põhjendused on vastuolulised17
Kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud teine väide, et rikutud on määruse nr 659/1999 artikli 1
punkti b alapunkti ii ja artiklit 4 ning nõukogu heakskiitvaid otsuseid20
Kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud viies väide, et rikutud on direktiivi 2003/96 artiklit 18
koosmõjus selle II lisaga ning otsust 2001/22422
Kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud kolmas väide, et rikutud on keskkonnakaitseks antavat riigiabi
käsitlevaid norme ning eeskätt ühenduse suuniste punkti 82 teise lõigu alapunkti a23
Kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud neljas väide, et rikutud on EÜ artikli 87 lõiget 3 ja suuniseid30
Kohtuasjas T‑60/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud kuues väide, et rikutud on õiguspärase ootuse, õiguskindluse
ja õiguspärasuse eelduse põhimõtteid, ning kohtuasjas T‑62/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud esimene väide,
et rikutud on õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet34
Kohtuasjas T‑62/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud kolmas väide, et rikutud on hea halduse põhimõtet47
Kohtuasjas T‑62/06 RENV II esitatud hagi põhjendamiseks esitatud neljas väide, et rikutud on EÜ artiklis 253 ette nähtud põhjendamiskohustust
ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet48
Kohtukulud51
*
Kohtumenetluse keeled: itaalia ja inglise.