CELEX: 62020CJ0633
Præjudiciel forelæggelse
etableringsfrihed og fri udveksling af tjenesteydelser
det indre marked for forsikring
direktiv 2002/92/EF
begrebet »forsikringsformidler«
»forsikringsformidling«
direktiv (EU) 2016/97
»forsikringsdistribution«
disse direktivers anvendelsesområde
tilslutning til en gruppeforsikring
overdragelse af de rettigheder, der følger af forsikringsaftalen
forsikringsydelser ved sygdom eller ulykke i udlandet
vederlag betalt af medlemmet for den opnåede forsikringsdækning
forbrugerbeskyttelse
ligebehandling af forsikringsformidlere

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 2, nr. 3) og 5), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/92/EF af 9. december 2002 om forsikringsformidling (
EFT 2003, L 9, s. 3
), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/65/EU af 15. maj 2014 (
EUT 2014, L 173, s. 349
) (herefter »direktiv 2002/92«), og artikel 2, stk. 1, nr. 1), 3) og 8), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/97 af 20. januar 2016 om forsikringsdistribution (
EUT 2016, L 26, s. 19
), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2018/411 af 14. marts 2018 (
EUT 2018, L 76, s. 28
) (herefter »direktiv 2016/97«).
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem på den ene side Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände – Verbraucherzentrale Bundesverband eV (forbundssammenslutning af forbrugerforeninger, Tyskland) og på den anden side TC Medical Air Ambulance Agency GmbH vedrørende den hævdede virksomhed i form af forsikringsformidling, som sidstnævnte selskab udøvede uden tilladelse.
Retsforskrifter
EU-retten
Direktiv 2002/92
8., 9. og 11. betragtning til direktiv 2002/92 havde følgende ordlyd:
»(8)
En samordning af medlemsstaternes bestemmelser om faglige kvalifikationskrav til og registrering af personer, der optager og udøver forsikringsformidling, kan derfor både bidrage til virkeliggørelsen af det indre marked for finansielle tjenesteydelser og til forbedringen af forbrugerbeskyttelsen på dette felt.
(9)
Forskellige typer personer og institutioner, f.eks. agenter, mæglere og kombinerede udbydere af bank- og forsikringsydelser (»bancassurance«), kan formidle tilbud om forsikringsprodukter. Lige behandling af udbyderne og forbrugerbeskyttelse forudsætter, at alle disse personer og institutioner er omfattet af dette direktiv.
[…]
(11)
Dette direktiv bør finde anvendelse på enhver person, hvis virksomhed består i at levere forsikringsformidlerydelser til tredjemand på erhvervsmæssigt grundlag mod et vederlag enten i form af penge eller i en anden form for aftalt økonomisk fordel, der er knyttet til disse ydelser.«
Dette direktivs artikel 1 med overskriften »Anvendelsesområde« fastsatte i stk. 1:
»Dette direktiv fastsætter regler for, hvordan fysiske og juridiske personer, der er eller ønsker at blive etableret i en medlemsstat, kan optage og udøve forsikrings- og genforsikringsformidling.«
Direktivets artikel 2 med overskriften »Definitioner« bestemte:
»I dette direktiv forstås ved:
[…]
3)
»forsikringsformidling«: virksomhed, der består i at forelægge, foreslå eller udføre det indledende arbejde i forbindelse med indgåelse af forsikringsaftaler eller at indgå sådanne aftaler eller at medvirke ved administrationen og opfyldelsen af sådanne aftaler, navnlig i skadestilfælde.
Bortset fra kapitel III, afsnit A, i dette direktiv, betragtes sådan virksomhed, når den udøves af forsikringsselskaber eller af ansatte i forsikringsselskaber, der handler på forsikringsselskabets ansvar, ikke for forsikringsformidling eller ‑distribution.
[…]
[…]
5)
»forsikringsformidler«: en fysisk eller juridisk person, der mod vederlag optager eller udøver forsikringsformidling
[…]«
Samme direktivs artikel 3, stk. 1, første afsnit, fastsatte:
»Forsikrings- og genforsikringsformidlere skal i deres hjemland registreres hos en kompetent myndighed som defineret i artikel 7, stk. 2.«
Direktiv 2016/97
5.-7., 10. og 16. betragtning til direktiv 2016/97 har følgende ordlyd:
»(5)
Forskellige former for personer og institutioner […] kan distribuere tilbud om forsikringsprodukter. Lige behandling af udbyderne og forbrugerbeskyttelse forudsætter, at alle disse personer og institutioner er omfattet af dette direktiv.
(6)
Forbrugerne bør være omfattet af det samme beskyttelsesniveau på trods af forskellene mellem distributionskanaler. Med henblik på at garantere, at det samme beskyttelsesniveau finder anvendelse, og at forbrugeren kan være omfattet af sammenlignelige standarder, særlig hvad angår videregivelse af oplysninger, er det væsentligt, at der er lige vilkår mellem distributører.
(7)
Anvendelsen af direktiv [2002/92] har vist, at det er nødvendigt at uddybe en række bestemmelser for at lette forsikringsdistribution, og at det af hensyn til forbrugerbeskyttelsen er nødvendigt at udvide nævnte direktivs anvendelsesområde til at omfatte alle former for salg af forsikringsprodukter. […]
[…]
(10)
[…] Kundernes tillid bør […] styrkes, og reglerne vedrørende distribution af forsikringsprodukter bør gøres mere ensartede for at sikre tilstrækkelig kundebeskyttelse i hele [Den Europæiske Union]. Forbrugerbeskyttelsesniveauet bør øges i forbindelse med direktiv [2002/92] med henblik på at mindske behovet for forskellige nationale foranstaltninger. […]
[…]
(16)
Dette direktiv bør sikre, at den samme grad af forbrugerbeskyttelse finder anvendelse, og at alle forbrugere kan drage fordel af sammenlignelige standarder. Dette direktiv bør fremme lige vilkår og konkurrence på lige fod mellem formidlere, uanset om de er tilknyttet et forsikringsselskab eller ej. Det er en fordel for forbrugerne, hvis forsikringsprodukterne distribueres gennem forskellige kanaler og gennem formidlere med forskellige former for samarbejde med forsikringsselskaber, forudsat at det kræves, at de anvender tilsvarende regler om forbrugerbeskyttelse. Medlemsstaterne bør tage højde for sådanne hensyn i forbindelse med gennemførelsen af dette direktiv.«
Dette direktivs artikel 1, stk. 1, bestemmer:
»Dette direktiv fastsætter regler for adgang til og udøvelse af forsikrings- og genforsikringsdistribution i Unionen.«
Direktivets artikel 2, stk. 1, fastsætter:
»I dette direktiv forstås ved:
1)
»forsikringsdistribution«: virksomhed, der består i at rådgive om, foreslå eller udføre det indledende arbejde i forbindelse med indgåelse af forsikringsaftaler, at indgå sådanne aftaler eller at medvirke ved administrationen og opfyldelsen af sådanne aftaler, navnlig i tilfælde af en skadesanmeldelse, herunder levering af oplysninger om en eller flere forsikringsaftaler i overensstemmelse med kundernes valgte kriterier via et websted eller andre medier og udarbejdelse af en prioriteret liste over forsikringsprodukter, der omfatter pris- og produktsammenligninger, eller rabat på prisen for en forsikringsaftale, hvis kunden er i stand til direkte eller indirekte at indgå en forsikringsaftale ved at bruge et websted eller andre medier
[…]
3)
»forsikringsformidler«: en fysisk eller juridisk person, som ikke er et forsikrings- eller genforsikringsselskab eller deres ansatte, og som ikke er en accessorisk forsikringsformidler, der mod aflønning indleder eller udøver forsikringsdistributionsvirksomhed
[…]
8)
»forsikringsdistributør«: en forsikringsformidler, en accessorisk forsikringsformidler eller et forsikringsselskab
9)
»aflønning«: provision, honorar, gebyr eller anden betaling, herunder enhver form for økonomiske fordele eller enhver anden finansiel eller ikke-finansiel fordel eller tilskyndelse, som tilbydes eller gives med henblik på forsikringsdistributionsvirksomhed
[…]«
Samme direktivs artikel 3, stk. 1, bestemmer:
»Forsikrings- og genforsikringsformidlere og accessoriske forsikringsformidlere skal i deres hjemland registreres hos en kompetent myndighed.
[…]«
Artikel 44 i direktiv 2016/97 er affattet således:
»Direktiv [2002/92], som ændret ved de direktiver, der er nævnt i nærværende direktivs bilag II, del A, ophæves med virkning fra den 1. oktober 2018, uden at dette berører medlemsstaternes forpligtelser med hensyn til de i nærværende direktivs bilag II, afsnit B, angivne frister for gennemførelse i national ret af direktiverne.
Henvisninger til det ophævede direktiv gælder som henvisninger til nærværende direktiv og læses efter sammenligningstabellen i bilag III.«
Tysk ret
§ 34d, stk. 1, i Gewerbeordnung (den tyske næringslov, herefter »GewO«) i den affattelse, der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i hovedsagen, bestemte, at enhver, som ønskede at handle som erhvervsmæssig formidler i egenskab af forsikringsmægler eller forsikringsagent med henblik på indgåelse af forsikringsaftaler (forsikringsformidler), skulle indhente en tilladelse fra det kompetente handels- og industrikammer, hvori det skulle være angivet, om tilladelsen var givet til en mægler eller en agent.
GewO’s § 34d, stk. 1, første punktum, bestemmer i den affattelse, der finder anvendelse fra den 23. februar 2018, at »enhver, der ønsker at handle som erhvervsmæssig formidler med henblik på indgåelse af forsikrings- eller genforsikringsaftaler (forsikringsformidler), skal indhente tilladelse fra det kompetente handels- og industrikammer«.
GewO’s § 34d, stk. 1, andet punktum, nr. 1) og 2), i den affattelse, der finder anvendelse fra den 23. februar 2018, fastsætter nærmere, at en forsikringsformidler er »en person, der i egenskab af forsikringsagent hos et eller flere forsikringsselskaber eller en forsikringsagent har til opgave at optræde som formidler af forsikringsaftaler eller indgå forsikringsaftaler, eller som i egenskab af forsikringsmægler formidler eller indgår forsikringsaftaler for agenturgiverens regning uden at være antaget hertil af et forsikringsselskab eller en forsikringsagent«.
I henhold til GewO’s § 34d i de affattelser heraf, der finder anvendelse både før og fra den 23. februar 2018, skal en person, der har opnået en tilladelse i henhold til § 34d, stk. 1, være registreret i registret over formidlere.
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
Sagsøgte i hovedsagen indgår aftaler med reklamevirksomheder om gennem dørsalg at tilbyde forbrugere, at de mod vederlag kan tilslutte sig en gruppeforsikringsordning.
Med henblik herpå har sagsøgte i hovedsagen hos W. Versicherungs-AG tegnet en gruppeforsikring, der omfatter dækning af risikoen for sygdom og ulykke under udlandsrejser samt udgifter til hjemtransport i ind- og udland.
Sagsøgte i hovedsagen, om hvilket selskab det er ubestridt, at det handler som forsikringstager, betaler de skyldige præmier til forsikringsselskabet.
Sagsøgte i hovedsagen er desuden aftalemæssigt knyttet til F.r. AG, som er et selskab, der ved hjælp af sit medicinske personale og et luftfartøj mod vederlag leverer ydelser bestående i dels organisering og gennemførelse af hjemtransporten i tilfælde af sygdom eller ulykke i udlandet, dels organisering af en telefonisk hotline.
Sagsøgte i hovedsagens kunder, der tilslutter sig den gruppeforsikring, som selskabet har tegnet, betaler et vederlag til dette og får til gengæld ret til forskellige ydelser ved sygdom eller ulykke i udlandet, der omfatter godtgørelse af udgifter til lægebehandling og ambulancetransporter, organisering og gennemførelse af dertil hørende transporter samt en telefonisk hotline.
De forsikringsydelser, der er garanteret sagsøgte i hovedsagens kunder, leveres navnlig ved fordringer, som selskabet overdrager til disse kunder.
Som det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, tager den virksomhed, som udøves af sagsøgte i hovedsagen, ikke sigte på at indgå en forsikringsaftale, men at give forbrugerne mulighed for at tilslutte sig den gruppeforsikring, som selskabet har tegnet, og benytte de ydelser, som denne forsikring omfatter.
Hverken sagsøgte i hovedsagen eller de reklamevirksomheder, som selskabet benytter, har den i national ret omhandlede tilladelse til at udøve virksomhed i form af forsikringsformidling.
Da sagsøgeren i hovedsagen var af den opfattelse, at sagsøgte i hovedsagens virksomhed svarer til en forsikringsformidlers virksomhed og derfor kræver en sådan tilladelse, anlagde sammenslutningen sag ved Landgericht Koblenz (den regionale ret i første instans i Koblenz, Tyskland) med påstand om, at denne virksomhed blev bragt til ophør.
Denne retsinstans gav sagsøgeren i hovedsagen medhold.
Sagsøgte i hovedsagen anlagde sag til prøvelse af Landgericht Koblenz’ (den regionale ret i første instans i Koblenz) afgørelse ved Oberlandesgericht Koblenz (den regionale appeldomstol i Koblenz, Tyskland), som annullerede denne afgørelse, idet denne retsinstans fandt, at selskabet ikke kunne kvalificeres som »forsikringsformidler« som omhandlet i GewO’s § 34d, stk. 1, i de affattelser, der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i hovedsagen.
Der er iværksat revisionsanke ved den forelæggende ret, Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland), der er af den opfattelse, at afgørelsen af tvisten i hovedsagen afhænger af, om sagsøgte i hovedsagen skal kvalificeres som »forsikringsformidler« som omhandlet i direktiv 2002/92 og 2016/97.
På denne baggrund har Bundesgerichtshof (forbundsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Er en virksomhed, der i sin egenskab af forsikringstager har tegnet en rejseforsikring, der dækker sygdom i udlandet, samt en forsikring, der dækker hjemtransport i udlandet og i indlandet, som gruppeforsikring for sine kunder hos et forsikringsselskab, som over for forbrugerne distribuerer medlemsskaber, der giver adgang til forsikringsydelserne i tilfælde af sygdom eller ulykke i udlandet, og som fra de hvervede medlemmer modtager et vederlag for den erhvervede forsikringsdækning, forsikringsformidler som omhandlet i artikel 2, nr. 3) og 5), i direktiv [2002/92] og artikel 2, stk. 1, nr. 1), 3) og 8), i direktiv [2016/97]?«
Om det præjudicielle spørgsmål
Den forelæggende ret ønsker med sit spørgsmål nærmere bestemt oplyst, om artikel 2, nr. 3) og 5), i direktiv 2002/92 og artikel 2, stk. 1, nr. 1), 3) og 8), i direktiv 2016/97 skal fortolkes således, at begrebet »forsikringsformidler« og dermed begrebet »forsikringsdistributør« som omhandlet i disse bestemmelser omfatter en juridisk person, hvis virksomhed består i at tilbyde sine kunder frivilligt og mod betaling af et vederlag til denne juridiske person at tilslutte sig en gruppeforsikring, som den juridiske person forudgående har tegnet hos et forsikringsselskab, idet tilslutningen hertil giver disse kunder ret til forsikringsydelser i tilfælde af navnlig sygdom eller ulykke i udlandet.
Indledningsvis bemærkes, at direktiv 2002/92 er blevet ophævet med virkning fra den 1. oktober 2018, således som det fremgår af artikel 44, stk. 1, i direktiv 2016/97. Det fremgår dog af forelæggelsesafgørelsen, at den forelæggende ret med henblik på at træffe afgørelse om anmodningen om at bringe sagsøgte i hovedsagens virksomhed til ophør skal undersøge denne virksomhed i lyset af både de EU-retlige bestemmelser, der var gældende på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen, og de bestemmelser, der gælder på det tidspunkt, hvor denne retsinstans træffer afgørelse om denne anmodning. Det følger heraf, at det forelagte spørgsmål skal besvares i lyset af disse to direktiver.
Som det fremgår af artikel 1, stk. 1, i direktiv 2002/92 og artikel 1, stk. 1, i direktiv 2016/97, fastsætter disse direktiver regler for adgang til og udøvelse af henholdsvis forsikrings- og genforsikringsformidling og forsikrings- og genforsikringsdistribution i Unionen.
Virksomhed i form af »forsikringsformidling« er defineret i artikel 2, nr. 3), første afsnit, i direktiv 2002/92 som virksomhed, der består i at forelægge, foreslå eller udføre det indledende arbejde i forbindelse med indgåelse af forsikringsaftaler eller at indgå sådanne aftaler eller at medvirke ved administrationen og opfyldelsen af sådanne aftaler, navnlig i skadestilfælde.
Desuden er en forsikringsformidler i dette direktivs artikel 2, nr. 5), defineret som en fysisk eller juridisk person, der mod vederlag optager eller udøver forsikringsformidling.
I henhold til 11. betragtning til nævnte direktiv kan dette vederlag være i form af penge eller i en anden form for aftalt økonomisk fordel, der er knyttet til disse ydelser.
I direktiv 2016/97 er begrebet »forsikringsdistribution« i artikel 2, stk. 1, nr. 1), defineret som virksomhed, der består i at rådgive om, foreslå eller udføre det indledende arbejde i forbindelse med indgåelse af forsikringsaftaler, at indgå sådanne aftaler eller at medvirke ved administrationen og opfyldelsen af sådanne aftaler, navnlig i tilfælde af en skadesanmeldelse.
Begrebet »forsikringsformidler« er i dette direktivs artikel 2, stk. 1, nr. 3), defineret som en fysisk eller juridisk person, som ikke er et forsikrings- eller genforsikringsselskab eller deres ansatte, og som ikke er en accessorisk forsikringsformidler, der mod aflønning indleder eller udøver forsikringsdistributionsvirksomhed.
En »forsikringsdistributør« er for sin del defineret i det nævnte direktivs artikel 2, stk. 1, nr. 8), som »en forsikringsformidler, en accessorisk forsikringsformidler eller et forsikringsselskab«.
Hvad angår begrebet »aflønning« er dette defineret i artikel 2, stk. 1, nr. 9), i direktiv 2016/97 som provision, honorar, gebyr eller anden betaling, herunder enhver form for økonomiske fordele eller enhver anden finansiel eller ikke-finansiel fordel eller tilskyndelse, som tilbydes eller gives med henblik på forsikringsdistributionsvirksomhed.
Med henblik på at afgøre, om en juridisk person såsom sagsøgte i hovedsagen er omfattet af begrebet »forsikringsformidler« og dermed begrebet »forsikringsdistributør« som omhandlet i artikel 2, nr. 5), i direktiv 2002/92 og artikel 2, stk. 1, nr. 3) og 8), i direktiv 2016/97, for så vidt som selskabet udøver virksomhed som angivet i det førstnævnte direktivs artikel 2, nr. 3), første afsnit, og i det sidstnævnte direktivs artikel 2, stk. 1, nr. 1), skal der tages hensyn til ikke blot disse bestemmelsers ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori de indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som de udgør en del af (jf. i denne retning dom af 31.5.2018, Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag m.fl.,
C-542/16
,
EU:C:2018:369
, præmis
).
Hvad for det første angår ordlyden af artikel 2, nr. 5), i direktiv 2002/92 og af artikel 2, stk. 1, nr. 3), i direktiv 2016/97 bemærkes dels, at en forsikringsformidler defineres som en person, der »mod vederlag« eller »mod aflønning« optager eller udøver forsikringsformidling eller forsikringsdistributionsvirksomhed, dels at begrebet »forsikringsformidler« er defineret ved henvisning til virksomhed vedrørende henholdsvis forsikringsformidling og forsikringsdistribution, således som disse former for virksomhed er nærmere angivet i artikel 2, nr. 3), i direktiv 2002/92 og artikel 2, stk. 1, nr. 1), i direktiv 2016/97.
I en situation som den i hovedsagen omhandlede skal betingelsen vedrørende vederlag anses for at være opfyldt, når hver tilslutning til en gruppeforsikring fra en person, der er kunde hos den juridiske person, som har tegnet gruppeforsikringen hos forsikringsselskabet, og som betaler præmierne herfor til dette selskab, giver anledning til en betaling til fordel for denne juridiske person. I det foreliggende tilfælde bidrager sagsøgte i hovedsagen således til, at tredjepersoner, dvs. dets kunder, som modydelse for et sådant vederlag får adgang til forsikringsdækning som fastsat i den aftale, som sagsøgte i hovedsagen har indgået med et forsikringsselskab. Udsigten til dette vederlag udgør for en juridisk person som sagsøgte i hovedsagen en egen økonomisk interesse, der er forskellig fra medlemmernes interesse i at opnå forsikringsdækning i henhold til den omhandlede aftale, og som henset til, at det er frivilligt at tilslutte sig den nævnte aftale, tilskynder denne person til at få et stort antal kunder til at tilslutte sig aftalen, hvilket sagsøgte i hovedsagens brug af reklamevirksomheder, der gennem dørsalg tilbyder tilslutning til forsikringen, i øvrigt vidner om i det foreliggende tilfælde.
Henset til den brede definition af begrebet »vederlag« eller »aflønning«, som følger af både 11. betragtning til direktiv 2002/92 og af artikel 2, stk. 1, nr. 9), i direktiv 2016/97, er det uden betydning, at betalingen ved hver tilslutning til gruppeforsikringen til fordel for den juridiske person, som har tegnet denne forsikring hos forsikringsselskabet, foretages af medlemmerne som modydelse for den ret til forsikringsydelser, som denne person giver dem, og ikke af forsikringsgiveren i form af f.eks. en provision. I øvrigt rejser denne omstændighed ikke tvivl om den egen økonomiske interesse, som den nævnte person har i, at så mange som muligt af dennes kunder tilslutter sig aftalen, således at disse forskellige betalinger dækker eller overstiger det beløb, som den pågældende selv betaler i præmier til forsikringsgiveren i forbindelse med samme aftale.
Hvad angår den virksomhed, som definitionerne af begrebet »forsikringsformidler« i artikel 2, nr. 5), i direktiv 2002/92 og i artikel 2, stk. 1, nr. 3), i direktiv 2016/97, henviser til, har Domstolen allerede fastslået, at det følger af den omstændighed, at de aktiviteter, der er opregnet i denne bestemmelse, præsenteres som alternativer, at hver af dem i sig selv udgør forsikringsformidlingsvirksomhed. Domstolen har desuden præciseret, at disse former for virksomhed er beskrevet i generelle vendinger, og at de navnlig ikke kun består i at forelægge og foreslå forsikringsaftaler, men også i udførelse af andet indledende arbejde i forbindelse med indgåelse heraf, uden at arten af dette indledende arbejde er begrænset på nogen måde (jf. i denne retning dom af 31.5.2018, Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag m.fl.,
C-542/16
,
EU:C:2018:369
, præmis
og
).
Selv om der med ordlyden af artikel 2, nr. 3) og 5), i direktiv 2002/92 og af artikel 2, stk. 1, nr. 1) og 3), i direktiv 2016/97 ikke udtrykkeligt nævnes en virksomhed som den, der er omhandlet i det forelagte spørgsmål, skal definitionerne i disse bestemmelser forstås således, at de omfatter en sådan virksomhed.
Således som navnlig den tyske regering og Europa-Kommissionen har fremhævet, er det i denne henseende uden betydning, at den juridiske person, der udøver en virksomhed som den i hovedsagen omhandlede, ikke tilsigter at indgå forsikringsaftaler, hvorved forsikringstagere kan opnå forsikringsdækning fra en forsikringsgiver gennem betaling af præmier, men at få sine egne kunder til frivilligt og mod betaling af et vederlag til den juridiske person at tilslutte sig en gruppeforsikring, som vedkommende forudgående har tegnet hos en forsikringsgiver med henblik på yde disse kunder en sådan dækning. En sådan virksomhed er nemlig sammenlignelig med den virksomhed, som mod vederlag udøves af en forsikringsformidler eller en forsikringsdistributør, og som tager sigte på, at forsikringstagere indgår forsikringsaftaler med en forsikringsgiver med det formål at opnå forsikringsdækning af visse risici mod betaling af en forsikringspræmie.
Det er heller ikke afgørende, at den juridiske person, der udøver en virksomhed som den i hovedsagen omhandlede, selv, i egenskab af forsikringstager, er part i den gruppeforsikringsaftale, som denne person ønsker at tilskynde sine kunder til at tilslutte sig. På samme måde som status som forsikringsdistributør ikke i henhold til artikel 2, stk. 1, nr. 8), i direktiv 2016/97 er uforenelig med status som forsikringsgiver, er status som forsikringsformidler, og dermed som forsikringsdistributør, nemlig ikke uforenelig med status som forsikringstager (jf. i denne retning dom af 24.2.2022, A. m.fl. (Unit linked-forsikringsaftaler),
C-143/20 og C-213/20
,
EU:C:2022:118
, præmis
og
).
Hvad dernæst angår den sammenhæng, hvori de bestemmelser, der skal fortolkes, indgår, følger det af niende betragtning til direktiv 2002/92 og af femte betragtning til direktiv 2016/97, at forsikringsprodukter kan distribueres af forskellige former for personer og institutioner, og at det for at sikre lige behandling af udbyderne samt forbrugerbeskyttelse er nødvendigt, at alle disse personer og institutioner er omfattet af disse direktiver.
Som det i øvrigt ses i syvende betragtning til direktiv 2016/97, blev anvendelsesområdet for direktiv 2002/92 ved førstnævnte direktiv udvidet til at omfatte alle former for salg af forsikringsprodukter, henset til unøjagtighederne i en række af sidstnævnte direktivs bestemmelser.
Således som det er anført i 6. og 16. betragtning til direktiv 2016/97, bør forbrugerne være omfattet af det samme beskyttelsesniveau på trods af forskellene mellem distributionskanaler. Således som det ligeledes ses i 16. betragtning til dette direktiv, er det en fordel for forbrugerne, hvis forsikringsprodukterne distribueres gennem forskellige kanaler og gennem formidlere med forskellige former for samarbejde med forsikringsselskaber, forudsat at det kræves, at de anvender tilsvarende regler om forbrugerbeskyttelse, af grunde, som ligeledes vedrører behovet for at skabe lige konkurrencevilkår mellem alle forsikringsformidlere og forsikringsdistributører.
I betragtning af denne sammenhæng og henset til det anførte i denne doms præmis 41, 42, 45 og 46, skal begreberne i artikel 2, nr. 3) og 5), i direktiv 2002/92 og artikel 2, stk. 1, nr. 1), 3) og 8), i direktiv 2016/97 fortolkes således, at de omfatter en juridisk person, som udøver en virksomhed som den i hovedsagen omhandlede.
Endelig er en sådan fortolkning i overensstemmelse med de mål, der forfølges med disse direktiver.
Således som det i det væsentlige er udtrykt i ottende og niende betragtning til direktiv 2002/92, har dette direktiv i denne henseende navnlig til formål at sikre lige behandling af alle kategorier af forsikringsformidlere og forbedre forbrugerbeskyttelsen på forsikringsområdet (jf. i denne retning dom af 17.10.2013, EEAE m.fl.,
C-555/11
,
EU:C:2013:668
, præmis
og
). Disse formål forfølges i styrket form ved direktiv 2016/97, således som dette navnlig følger af 5., 7., 10. og 16. betragtning hertil.
Medtagelse i disse direktivers anvendelsesområde af personer, der er aktive på forsikringsmarkedet på grundlag af en økonomisk model som den i det forelagte spørgsmål omhandlede, kan fremme opfyldelsen af disse to formål.
For det første forhindrer medtagelse i dette anvendelsesområde af sådanne personer, hvis virksomhed, således som det fremgår af denne doms præmis 41, 42 og 45, er beslægtet med forsikringsformidling eller forsikringsdistribution som omhandlet i disse direktiver, nemlig skade på målet om at sikre lige behandling af alle kategorier af forsikringsformidlere og forsikringsdistributører, således som det er anført i de i denne doms præmis 52 nævnte betragtninger til de samme direktiver.
For så vidt som de former for virksomhed, der er nævnt i den foregående præmis, er sammenlignelige, bør de forpligtelser vedrørende tilladelse og registrering, som er fastsat ved direktiv 2002/92 og direktiv 2016/97, og som bl.a. har til formål at sikre, at forsikringsformidlere har den nødvendige pålidelighed og ekspertise inden for forsikringsformidling og ‑rådgivning, finde tilsvarende anvendelse på økonomiske aktører, som udøver disse former for virksomhed.
For det andet bidrager den omstændighed, at juridiske personer, hvis virksomhed svarer til den, der er omhandlet i det forelagte spørgsmål, anses for omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2002/92 og 2016/97, ved således at pålægge dem at overholde de regler, der er fastsat i disse direktiver, til opfyldelsen af målet om at forbedre forbrugerbeskyttelsen på forsikringsområdet.
Således som generaladvokaten har anført i punkt 83 og 84 i forslaget til afgørelse, skal forsikringsformidlere for at sikre, at deres virksomhed lever op til et passende forbrugerbeskyttelsesniveau, i overensstemmelse med de nævnte direktiver overholde navnlig en række faglige, økonomiske og organisatoriske krav, regler om god forretningsskik såsom regler med henblik på at forebygge risikoen for interessekonflikter som følge af eventuelle forbindelser mellem formidleren og en bestemt forsikringsgiver samt oplysnings- og rådgivningsforpligtelser i forhold til disse forbrugere.
Således som sagsøgeren i hovedsagen har fremhævet, er dette behov for beskyttelse af forbrugerne ligeså vigtigt med hensyn til en juridisk person, der ved en økonomisk model som den i hovedsagen omhandlede tilskynder forbrugere til at tilslutte sig en gruppeforsikring, som den juridiske person har tegnet hos en forsikringsgiver, som med hensyn til en forsikringsformidler eller en forsikringsdistributør, hvis virksomhed, der udøves mod vederlag, tager sigte på, at disse forbrugere indgår forsikringsaftaler direkte.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 2, nr. 3) og 5), i direktiv 2002/92 og artikel 2, stk. 1, nr. 1), 3) og 8), i direktiv 2016/97 skal fortolkes således, at begrebet »forsikringsformidler« og dermed begrebet »forsikringsdistributør« som omhandlet i disse bestemmelser omfatter en juridisk person, hvis virksomhed består i at tilbyde sine kunder frivilligt og mod betaling af et vederlag til denne juridiske person at tilslutte sig en gruppeforsikring, som den juridiske person forudgående har tegnet hos et forsikringsselskab, idet tilslutningen hertil giver disse kunder ret til forsikringsydelser i tilfælde af navnlig sygdom eller ulykke i udlandet.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Første Afdeling) for ret:

Artikel 2, nr. 3) og 5), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/92/EF af 9. december 2002 om forsikringsformidling, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/65/EU af 15. maj 2014, og artikel 2, stk. 1, nr. 1), 3) og 8), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/97 af 20. januar 2016 om forsikringsdistribution, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2018/411 af 14. marts 2018,

skal fortolkes således, at

begrebet »forsikringsformidler« og dermed begrebet »forsikringsdistributør« som omhandlet i disse bestemmelser omfatter en juridisk person, hvis virksomhed består i at tilbyde sine kunder frivilligt og mod betaling af et vederlag til denne juridiske person at tilslutte sig en gruppeforsikring, som den juridiske person forudgående har tegnet hos et forsikringsselskab, idet tilslutningen hertil giver disse kunder ret til forsikringsydelser i tilfælde af navnlig sygdom eller ulykke i udlandet.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tysk.