CELEX: 62014TJ0487
Dumping
Importuri de ferosiliciu originar din Rusia
Taxă antidumping definitivă
Reexaminare în temeiul expirării măsurilor
Stabilirea prețului de export
Entitate economică unică
Reflectarea taxei antidumping în prețurile de revânzare în Uniune
Aplicarea unei metode diferite de cea utilizată în cursul unei anchete anterioare
Continuarea sau reapariția dumpingului și a prejudiciului
Articolul 2 alineatul (9), articolul 3 și articolul 11 alineatele (9) și (10) din Regulamentul (CE) nr. 1225/2009 [devenite articolul 2 alineatul (9), articolul 3 și articolul 11 alineatele (9) și (10) din Regulamentul (UE) 2016/1036]

(
)

Istoricul cauzei
Reclamantele, Chelyabinsk electrometallurgical integrated plant OAO (CHEMK) și Kuzneckie Ferrosplavy OAO (KF), sunt societăți cu sediul în Rusia, care își desfășoară activitatea în producția de ferosiliciu, un aliaj utilizat în fabricarea oțelului și a fierului. RFA International, LP (denumită în continuare „RFAI”) este o societate afiliată reclamantelor. Aceasta are sediul în Canada și deține o filială în Elveția însărcinată cu vânzările la export ale reclamantelor,
inter alia
în Uniunea Europeană.
[
omissis
]

În drept
În susținerea acţiunii formulate, reclamantele invocă trei motive. În esență, în primul rând, Comisia nu ar fi respectat dispozițiile articolului 2 alineatul (9) din regulamentul de bază în stabilirea prețului de export al produsului lor, prin refuzul de a ține seama de faptul că ele constituiau o entitate economică unică cu RFAI. În al doilea rând, tot în stabilirea prețului de export al produsului, Comisia ar fi încălcat deopotrivă dispozițiile articolului 11 alineatele (9) și (10) din regulamentul de bază [devenit articolul 11 alineatele (9) și (10) din Regulamentul nr. 2016/1036], prin deducerea taxelor antidumping plătite în perioada de anchetă privind dumpingul corespunzător anului 2012 din preţul de primă revânzare către un cumpărător independent din Uniune pentru stabilirea prețului de export calculat. Comisia ar fi utilizat în această privință o metodă diferită de cea utilizată cu ocazia reexaminării intermediare pentru a contesta existența, invocată de reclamante, a unei reflectări integrale a taxelor antidumping în prețul de revânzare către un cumpărător independent în Uniune. Aplicarea aceleiași metode nu ar fi trebuit să conducă la a nu deduce taxele menţionate din respectivul preț pentru stabilirea prețului de export calculat. În al treilea rând, Comisia ar fi săvârșit mai multe erori vădite de apreciere în analiza riscului de reapariție a unui prejudiciu în cazul expirării măsurilor antidumping în privinţa produselor rusești.
Înainte de examinarea motivelor rezumate mai sus, trebuie amintit că, în domeniul măsurilor de protecție comercială, Comisia dispune de o putere largă de apreciere datorită complexității situațiilor economice, politice și juridice pe care trebuie să le analizeze (Hotărârea din 27 septembrie 2007, Ikea Wholesale, C‑351/04, EU:C:2007:547, punctul 40). Rezultă că controlul instanței Uniunii cu privire la aprecierea acestor situaţii trebuie să se limiteze, dincolo de cel privind absenţa unei erori de drept, la verificarea respectării regulilor de procedură, a exactității faptelor reținute pentru efectuarea alegerii contestate, a absenței oricărei erori vădite în aprecierea acestor fapte sau a absenței vreunui abuz de putere (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 mai 1987, NTN Toyo Bearing și alții/Consiliul, 240/84, EU:C:1987:202, punctul 19, Hotărârea din 14 martie 1990, Gestetner Holdings/Consiliul și Comisia, C‑156/87, EU:C:1990:116, punctul 63, și Hotărârea din 17 martie 2015, RFA International/Comisia, T‑466/12, EU:T:2015:151, punctul 37).

Cu privire la motivul întemeiat pe o încălcare a articolului 2 alineatul (9) din regulamentul de bază în calcularea prețului de export
Reclamantele arată, denunţând o eroare de drept și o eroare vădită de apreciere, că Comisia nu a dedus consecințele corespunzătoare din faptul că ele ar constitui, împreună cu RFAI, o entitate economică unică. Acestea se referă la considerentele (61)-(69) ale regulamentului atacat din care reiese că Comisia a luat în considerare faptul că RFAI era un importator afiliat reclamantelor, aplicând în consecință dispozițiile articolului 2 alineatul (9) din regulamentul de bază. Trebuie amintit că aceste dispoziții permit, într‑un asemenea caz, să se calculeze un preț de export fiabil, la nivelul frontierei Uniunii, pe baza prețului la care produsele importate sunt revândute pentru prima dată unui cumpărător independent în Uniune, aducând ajustările necesare.
Reclamantele arată că Comisia a dedus însă din prețul de primă revânzare către un cumpărător independent în Uniune toate costurile RFAI, precum și marja de profit aferentă, deși ar fi trebuit să se limiteze să le deducă în măsura în care se refereau la etapa ulterioară importului în Uniune. Astfel RFAI ar exercita pentru reclamante toate operațiunile comerciale legate de exportul produsului lor, inclusiv pe cele care privesc ieșirea din Rusia și transportul până la frontiera Uniunii, de care nu ar fi trebuit să se țină seama.
[
omissis
]
Trebuie să se sublinieze mai întâi că existența unei entități economice unice între un producător‑exportator dintr‑o ţară terță și entitatea care este însărcinată cu operațiunile de import și de primă vânzare în Uniune a produselor sale nu împiedică aplicarea articolului 2 alineatul (9) din regulamentul de bază, pentru a stabili un preț de export fiabil la nivelul frontierei Uniunii, ci dimpotrivă. Astfel, o asemenea situație corespunde celui mai avansat exemplu de asociere între exportator și importator, asociere care justifică, potrivit acestei dispoziții, calcularea unui preţ de export la nivelul frontierei Uniunii pornind de la prețul de primă revânzare către un cumpărător independent pe teritoriul statelor sale membre aplicând ajustările adecvate prevăzute la al doilea și la al treilea paragraf din dispoziția menționată. Prin urmare, este lipsit de relevanță, având în vedere articolul 2 alineatul (9) din regulamentul de bază, faptul că Comisia nu a luat poziție în regulamentul atacat cu privire la existența unei entități economice unice formate din RFAI și reclamante, întrucât a constatat, în considerentul (61), că acestea erau asociate, în sensul dispoziției menţionate. De altfel, reclamantele nu contestă aplicabilitatea acesteia în situaţia lor, dar critică modul în care au fost efectuate ajustările de Comisie, care nu ar fi ținut seama în mod corespunzător de faptul că ele constituiau o entitate economică unică cu RFAI și de funcţiile pe care aceasta le asigura în afara rolului său de importator al produselor reclamantelor pentru etapa ulterioară sosirii lor la frontiera Uniunii.
Cu toate acestea, reclamantele nu au prezentat elemente care să permită să se dea curs diferenţierilor pe care acestea le solicitau.
În ceea ce privește ajustările pentru a ţine seama de cheltuielile de vânzare, de cheltuielile administrative și de cheltuielile generale, desigur, articolul 2 alineatul (9) din regulamentul de bază implică prin natura sa, şi astfel cum confirmă, în mod explicit, cel de al doilea paragraf al său, să nu se țină seama decât de operațiunile care au intervenit între trecerea frontierei Uniunii și prima revânzare către un cumpărător independent pe teritoriul statelor sale membre, întrucât această dispoziție are drept obiect stabilirea, printr‑un calcul în sens invers, a unui preț de export fiabil la nivelul frontierei Uniunii. Prin urmare, trebuie excluse din bazele ajustărilor cheltuielile legate de operațiuni intervenite înainte de trecerea frontierei respective sau privind exporturi‑importuri în țări terțe.
Cu toate acestea, deşi elementele din contul de rezultate aferent perioadei de anchetă privind dumpingul corespunzător anului 2012 furnizat de reclamante sau de RFAI ca răspuns la chestionarul Comisiei sau elemente mai exacte furnizate ulterior în cursul anchetei, evocate [
omissis
] mai sus, sunt efectiv detaliate în sensul că identifică un anumit număr de elemente (de exemplu, cifra de afaceri, costurile produselor, transportul la export, asigurarea pentru export, salariile și bonusurile) în funcție de natura produselor (ferosiliciul care face obiectul anchetei și alte produse) și în funcție de destinația acestor produse (clienți independenți din Uniune, clienți afiliați din Uniune, clienți independenți la export din afara Uniunii, clienți afiliați la export din afara Uniunii), ele nu permit, în ceea ce privește ferosiliciul care face obiectul anchetei vândut către clienți independenți din Uniune, să înlăture, cu certitudine, cheltuieli care nu ar intra sub incidența operațiunilor intervenite între trecerea frontierei Uniunii și prima revânzare către un cumpărător independent pe teritoriul statelor sale membre. În special, pentru un anumit număr de elemente de cheltuieli menționate în replică, nimic nu indică în ce proporţie acestea ar privi de asemenea operațiuni care au intervenit înainte de trecerea respectivei frontiere (de exemplu, comisioane, salarii și bonusuri, cheltuielile sau venituri financiare). Astfel cum s‑a precizat [
omissis
] mai sus, reclamantele admit, de altfel, că defalcarea dintre costurile acestor diferite operațiuni nu rezultă având în vedere elementele prezentate în cursul anchetei, susținând în acelaşi timp că Comisia ar fi trebuit să le solicite ea însăși elemente cu privire la respectiva defalcare pe care acestea nu ar fi trebuit să le furnizeze spontan. Or, astfel cum s‑a statuat în esență în Hotărârea din 4 mai 2017, RFA International/Comisia (C‑239/15 P, nepublicată, EU:C:2017:337, punctele 34 și 44), și în Hotărârea din 17 martie 2015, RFA International/Comisia (T‑466/12, EU:T:2015:151, punctele 44 și 57-64, precum și jurisprudența citată), în cazul asocierii dintre exportator și importator, precum în speță, îi revine părții interesate care intenționează să conteste întinderea ajustărilor operate în temeiul articolului 2 alineatul (9) din regulamentul de bază, pentru motivul că ajustările stabilite pentru a ţine seama de cheltuielile de vânzare, de cheltuielile administrative și de cheltuielile generale de import în Uniune ar fi excesive, să furnizeze ea însăși elemente de probă și calcule concrete care să justifice afirmațiile sale și în special cota alternativă având în vedere cifra de afaceri pe care aceasta o propune pentru a reprezenta procentul din aceste cheltuieli pe care îl consideră adecvat. Acest lucru este în special relevant în cazul în care partea interesată susține că Comisia deţine numai date globale susceptibile să acopere nu doar operaţiunile intervenite între trecerea frontierei Uniunii și prima revânzare către un cumpărător independent pe teritoriul statelor sale membre, ci și operațiunile intervenite înainte de trecerea frontierei respective.
În aceste condiții, reclamantele nu pot reproșa Comisiei că a luat în considerare datele furnizate în cursul anchetei aferente perioadei de anchetă referitoare la dumpingul corespunzător anului 2012, în special pe cele privind contul de rezultate, pentru a stabili ajustările care trebuie efectuate pentru a ţine seama de cheltuielile de vânzare, de cheltuielile administrative și de cheltuielile generale de import în Uniune în vederea calculării prețului de export pe baza prețului de primă revânzare către un cumpărător independent, fără a fi necesar să deducă o parte care ar fi imputabilă unor operațiuni intervenite înainte de trecerea frontierei Uniunii. În această privință, astfel cum a subliniat Comisia în răspunsul său scris la o întrebare scrisă a Tribunalului, fără a fi contestat de reclamante, în documentul de informare final care a precedat adoptarea regulamentului atacat figura cota cifrei de afaceri reprezentativă a acestor cheltuieli de vânzare, cheltuieli administrative și cheltuieli generale pe care Comisia intenționa să le rețină. Deşi anumite observații în răspuns din partea reclamantelor la acest document s‑au referit la elemente constitutive ale cheltuielilor menţionate şi au condus la anumite ajustări explicate în considerentele (84)-(87) ale regulamentului atacat, în special în ceea ce privește dobânzi ale unor împrumuturi sau impozite plătite în Elveția (care au condus în sine la reducerea cotei cifrei de afaceri nete a RFAI reținută pentru reprezentarea acestor cheltuieli), trebuie să se constate că aceste observații nu au cuprins indicații precise cu privire la repartizarea lor între operațiunile intervenite înainte de trecerea frontierei Uniunii și cele care au intervenit între aceasta și prima revânzare către un cumpărător independent pe teritoriul statelor sale membre, în timp ce reclamantele ar fi putut să furnizeze astfel de informații. Trebuie subliniat în mod incidental că, deşi noua cotă a cifrei de afaceri reprezentativă a cheltuielilor de vânzare, a cheltuielilor administrative și a cheltuielilor generale reţinute în urma observațiilor reclamantelor nu figurează în regulamentul atacat în sine pentru motive de confidențialitate, ea a fost comunicată și explicată reclamantelor în cele două zile care au urmat adoptării regulamentului atacat, astfel cum a arătat Comisia în răspunsul său la întrebarea adresată de Tribunal. În plus, în ceea ce privește repartizarea cheltuielilor invocată de reclamante, presupunând că a fost formulată în timp util, susținerea formulată în replică potrivit căreia mai mult de jumătate din valoarea elementelor de cheltuieli reţinute de Comisie ar trebui să fie imputată operațiunilor intervenite înainte de trecerea frontierei Uniunii este mult prea vagă și nefondată pentru a fi admisă. Cele câteva exemple de tipuri de cheltuieli menționate de reclamante care ar privi cele două tipuri de operațiuni, înainte şi după trecerea frontierei Uniunii, sunt astfel insuficiente pentru a determina repartizarea acestor cheltuieli între operațiunile menționate.
În continuare, în ceea ce privește marja de profit de 6 % din cifra de afaceri netă a RFAI reținută de Comisie, corespunzătoare marjei de profit a unor importatori independenți, reprezentând profitul RFAI care trebuie deopotrivă luat în considerare în cadrul ajustărilor pentru calcularea prețului de export pornind de la prețul de primă revânzare către un cumpărător independent din Uniune, argumentația reclamantelor, potrivit căreia numai o parte a acestei marje este legată de operațiunile efectuate înainte de trecerea frontierei Uniunii și ar trebui să fie reținută, nu poate fi nici ea admisă. Chiar dacă este adevărat, astfel cum susțin reclamantele, că articolul 2 alineatul (9) al doilea paragraf din regulamentul de bază vizează, în general, „o marjă de profit” în cadrul ajustărilor care trebuie efectuate pentru calcularea unui preț de export fiabil fără a impune
a priori
o metodă specifică pentru a stabili această marjă și deşi reclamantele au susținut, ca răspuns la documentul de informare final care a precedat adoptarea regulamentului atacat, că numai aproximativ jumătate din profitul total al RFAI trebuia să fie atribuit operațiunilor efectuate înainte de trecerea frontierei Uniunii, aceste elemente nu pot conduce la reducerea cotei de 6 % reținute pentru a evalua profitul RFAI aferent respectivelor operațiuni pornind de la cifra de afaceri netă a acesteia.
Astfel, pe de o parte, distincția invocată de reclamante nu este
a priori
justificată, în principiu, în ceea ce privește o marjă de profit dedusă, precum în speță, din observarea activității unor importatori independenți care, cu excepția unor cazuri speciale, iau în sarcină produsele la frontiera Uniunii.
Pe de altă parte, chiar dacă s‑ar pleca chiar de la marja de profit a RFAI, raportul care trebuie reţinut, de aproximativ jumătate din această marjă, propus de reclamante a fost explicat neconvingător de acestea pornind de la o extrapolare bazată pe constatarea faptului că costul produselor lor exportate ar reprezenta 90 % din cifra lor de afaceri la export, presupunându‑se că acest cost și că această cifră de afaceri reprezintă partea operațiunilor legate de exportul către Uniune și, respectiv, partea operațiunilor efectuate înainte de trecerea frontierei Uniunii. Astfel, această metodă conduce la a include pentru cele două categorii de operațiuni aceleași elemente, întrucât cifra de afaceri, realizată prin revânzare către cumpărători independenți în Uniune, integrează în mod necesar costul produsului exportat, pe care ar trebui, în principiu, să îl acopere.
În aceste condiții, Comisia a constatat în mod întemeiat, în considerentul (69) al regulamentului atacat, că nu dispunea de elemente de probă care i‑ar fi permis, eventual, să reţină o marjă de profit mai mică pentru RFAI. Prin urmare, era perfect justificat ca Comisia să rețină ca marjă de profit, în cadrul ajustărilor pentru calculul prețului de export, marja importatorilor independenți, astfel cum s‑a recunoscut în Hotărârea din 5 octombrie 1988, Canon și alții/Consiliul (277/85 și 300/85, EU:C:1988:467, punctul 32), în măsura în care datele furnizate de entități asociate cu producătorul, care asigură
inter alia
funcția de import în Uniune, pot fi influențate de această asociere, astfel cum a fost subliniat în special în Hotărârea din 17 martie 2015, RFA International/Comisia (T‑466/12, EU:T:2015:151, punctul 68 și jurisprudența citată). Prin urmare, Comisia a putut să rețină în mod valabil marja de profit de 6 % utilizată în cadrul anchetei inițiale, având în vedere lipsa de cooperare a unor astfel de importatori la ancheta de reexaminare, după cum s‑a arătat în considerentele (15) și (62) ale regulamentului atacat.
Hotărârea din 16 februarie 2012, Consiliul și Comisia/Interpipe Niko Tube și Interpipe NTRP (C‑191/09 P și C‑200/09 P, EU:C:2012:78), și Hotărârea din 10 martie 2009, Interpipe Niko Tube și Interpipe NTRP/Consiliul (T‑249/06, EU:T:2009:62), invocate de reclamante în susținerea primului lor motiv, nu repun în niciun fel în discuție abordarea reținută de Comisie, atât pentru a evalua cheltuielile de vânzare, cheltuielile administrative și cheltuielile generale, cât și pentru a evalua marja de profit. În aceste hotărâri, Curtea și Tribunalul au considerat în esență la punctele 51-56 și, respectiv, la punctele 177 și 178 din hotărârile menţionate, că, în prezența unei entități economice unice care cuprinde producătorul, dar și o entitate distinctă din punct de vedere juridic controlată de acesta însărcinată cu funcțiile de vânzare către cumpărători independenţi, era necesar, pentru a stabili atât valoarea normală, cât și prețul de export, să se ţină seama de prețul plătit de primul cumpărător independent, dar și de costurile care ar fi suportate în mod normal de departamentul de vânzări intern al producătorului în cazul în care acesta din urmă nu a recurs în ceea ce privește vânzările sale la o entitate distinctă din punct de vedere juridic, pentru a evita ca respectivele costuri să fie omise în stabilirea acestor diverse prețuri. Considerațiile de fond enunțate sunt de asemenea valabile în ceea ce privește prețul de export, în cadrul calculării acestuia în temeiul articolului 2 alineatul (9) din regulamentul de bază, cât şi în cadrul ajustărilor care îi pot fi aduse pentru a se ajunge la o comparare echitabilă cu valoarea normală în temeiul articolului 2 alineatul (10) din același regulament, context în care au fost enunţate aceste considerații în hotărârile menționate anterior. Prin urmare, nu este incompatibil cu aceste hotărâri să se retragă cheltuielile de vânzare, cheltuielile administrative și cheltuielile generale, precum și o marjă de profit corespunzătoare activității unui importator al produselor în cauză în Uniune din preţul primei lor revânzări către un cumpărător independent pe teritoriul statelor sale membre pentru calcularea unui preț de export fiabil atunci când importul este asigurat, precum în speță, de o entitate distinctă din punct de vedere juridic de producător, dar care constituie, astfel cum susțin reclamantele, o entitate economică unică împreună cu el. Această apreciere nu aduce atingere repartizării sarcinii probei privind caracterul pertinent al ajustărilor care trebuie efectuate în cadrul aplicării articolului 2 alineatul (9) și, respectiv, a articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază, care a făcut obiectul unor considerații în Hotărârea din 4 mai 2017, RFA International/Comisia (C‑239/15 P, nepublicată, EU:C:2017:337, punctele 40 și 44).
[
omissis
]

Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea articolului 11 alineatele (9) și (10) din regulamentul de bază în cadrul calculării prețului de export
Reclamantele susțin că, în stabilirea prețului de export calculat, Comisia nu ar fi trebuit să deducă valoarea taxelor antidumping achitate de RFAI în perioada de anchetă privind dumpingul corespunzător anului 2012, în măsura în care acestea ar fi fost pe deplin reflectate în preţurile de revânzare în Uniune. Comisia ar fi încălcat astfel dispozițiile articolului 11 alineatul (10) din regulamentul de bază, potrivit cărora, în cazul în care se decide, în cadrul unei anchete de reexaminare, calcularea prețului de export în conformitate cu articolul 2 alineatul (9) din acelaşi regulament, Comisia trebuie să calculeze prețul de export fără să deducă valoarea taxelor antidumping achitate, atunci când sunt prezentate elemente de probă concludente conform cărora taxa este reflectată în mod corespunzător în prețurile de revânzare și în prețurile de vânzare ulterioare în Uniune. În plus, în cadrul aprecierii sale privind realitatea reflectării taxelor antidumping în prețurile de revânzare, Comisia nu ar fi analizat respectiva realitate în raport cu prețul de revânzare identificat cu ocazia anchetei care a condus la regulamentul inițial, ci în raport cu costurile curente de producție în Rusia. Astfel, Comisia nu ar fi aplicat aceeași metodă ca cea utilizată pentru ancheta de reexaminare care a condus la regulamentul intermediar, fără a justifica alegerea sa. Comisia ar fi încălcat, aşadar, dispozițiile articolului 11 alineatul (9) din regulamentul de bază, potrivit cărora, în toate anchetele de reexaminare efectuate în temeiul articolului menționat, Comisia aplică, în măsura în care circumstanțele nu s‑au schimbat, aceeași metodă ca și în ancheta care a avut ca rezultat impunerea taxei, ținându‑se seama de dispozițiile articolului 2 din acelaşi regulament.
Reclamantele amintesc că, în [Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 60/2012 al Consiliului din 16 ianuarie 2012 de încheiere a reexaminării intermediare parțiale, în temeiul articolului 11 alineatul (3) din [regulamentul de bază], a măsurilor antidumping aplicabile importurilor de ferosiliciu originar, printre altele, din Rusia (JO 2012, L 22, p. 1)], Comisia a indicat, în considerentul (25):
„[A]ncheta a stabilit că media ponderată a prețurilor de revânzare de ferosiliciu în Uniune a crescut în comparație cu prețurile din ancheta inițială, iar procentul cu care prețurile actuale de revânzare la export depășesc prețurile corespunzătoare din ancheta inițială este cu mult peste 22,7 % [cota taxei antidumping]. Prin urmare, se poate concluziona că taxa antidumping se reflectă în mod corespunzător în prețurile de revânzare practicate de solicitant. Prin urmare, […] în calculul prețurilor de export determinate în conformitate cu articolul 2 alineatul (9) din regulamentul de bază, nu s‑a efectuat nicio deducere a taxei antidumping.”
În speță, în observațiile lor cu privire la documentul de informare final care a precedat adoptarea regulamentului atacat, reclamantele ar fi furnizat Comisiei dovezi concludente care arătau că prețurile de revânzare a produselor lor în Uniune crescuseră într‑o proporție mai mare decât nivelul taxei antidumping de 22,7 % între perioada anchetei care a condus la regulamentul inițial și cea a anchetei privind dumpingul corespunzător anului 2012 care a condus la regulamentul atacat. Acestea ar fi crescut cu mai mult de 100 % între cele două perioade.
Ca răspuns la argumentele prezentate de Comisie în memoriul în apărare, reclamantele susțin în esență că dispoziţiile articolului 11 alineatul (10) din regulamentul de bază impun numai ca prețurile de revânzare către primul cumpărător independent în Uniune să includă taxele antidumping pentru ca acestea să nu fie deduse pentru stabilirea prețului de export calculat, cum era cazul în mod necesar în lipsa unui acord de compensare cu respectivul cumpărător, atunci când prețul de revânzare practicat depășește prețul de revânzare reținut în cadrul anchetei care a condus la regulamentul inițial într‑o măsură mai mare decât nivelul taxelor antidumping. Reclamantele răspund totodată, în ceea ce privește problema schimbării de metodă pentru calcularea unui preţ de export, că variaţia costurilor de producție nu constituie o schimbare a circumstanțelor în sensul articolului 11 alineatul (9) din regulamentul de bază care să justifice utilizarea unei noi metode de calculare a acestui preț.
[
omissis
]
Este necesar să se amintească faptul că regulamentul atacat este rezultatul unei reexaminări a unor măsuri care urmau să expire efectuate în temeiul articolului 11 alineatul (2) din regulamentul de bază [devenit articolul 11 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2016/1036]. Alineatul (10) al aceluiași articol precizează că, atunci când Comisia decide, în acest context, calcularea prețului de export în conformitate cu articolul 2 alineatul (9), ea trebuie să calculeze prețul de export fără să deducă valoarea taxelor antidumping achitate, atunci când sunt prezentate elemente de probă concludente conform cărora taxa este reflectată în mod corespunzător în prețurile de revânzare și în prețurile de vânzare ulterioare în Uniune, ceea ce ar fi dovedit în opinia reclamantelor. În plus, articolul 11 alineatul (9) din regulamentul de bază prevede că, în toate anchetele de reexaminare efectuate în temeiul articolului 11 menționat, Comisia aplică, în măsura în care circumstanțele nu s‑au schimbat, aceeași metodă ca și în ancheta care a condus la impunerea taxei, ținându‑se seama de dispozițiile articolului 2. Reclamantele susțin de asemenea că în speță circumstanțele nu s‑au schimbat.
În această privință, s‑a statuat că excepția de la utilizarea aceleiași metode pentru ancheta de reexaminare și pentru ancheta inițială trebuia să facă obiectul unei interpretări stricte, care să răspundă modului de redactare și finalităţii dispoziției care autorizează această excepție (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 septembrie 2014, Valimar, C‑374/12, EU:C:2014:2231, punctele 40-43 și jurisprudența citată).
În speță, reclamantele nu solicită însă, pentru ancheta de reexaminare a măsurilor care urmează să expire, aplicarea aceleiaşi metode ca și pentru ancheta inițială, ci aplicarea aceleiași metode ca și pentru ancheta de reexaminare care a condus la regulamentul intermediar. Astfel, în discuție este problema reflectării taxelor antidumping care, prin definiție, nu erau în vigoare în perioada de anchetă inițială.
Fără să fie necesar să se pronunțe cu privire la aplicabilitatea, ca atare, a articolului 11 alineatul (9) din regulamentul de bază în prezenta cauză, trebuie să se constate că, în cadrul aplicării articolului 11 alineatul (10) din același regulament, în special pentru a stabili dacă taxele antidumping trebuie deduse din prețul de primă revânzare către un cumpărător independent din Uniune pentru stabilirea prețului de export calculat, aceleași principii ca cele degajate în contextul punerii în aplicare a articolului 11 alineatul (9) pot fi aplicate. Astfel, în aceste diferite cazuri, este vorba de a asigura soliditatea analizei în compararea unor situații complexe pe plan economic nu numai în scopul de a justifica temeinicia măsurilor adoptate în temeiul reglementării antidumping, ci și de a asigura, între operatorii care pot face obiectul acestor măsuri, respectarea principiului general al dreptului Uniunii privind egalitatea de tratament.
În această privință, o evoluţie semnificativă a costurilor de producție pentru produsele care fac obiectul unei reexaminări a măsurilor antidumping care urmează să expire, între perioada de anchetă inițială sau o perioadă de reexaminare intermediară și perioada de anchetă de reexaminare a măsurilor care urmează să expire, constituie o modificare a circumstanțelor care justifică, eventual, o modificare a metodei pentru calcularea unui preț de export după punerea în aplicare a unor taxe antidumping asupra produsului în cauză, care răspunde scopului menționat la punctul 62 de mai sus. Astfel, a asigura soliditatea, în analiza economică, a comparării situaţiei între cele două perioade justifică, în principiu, aplicarea aceleiaşi metode, cu excepţia situaţiei în care parametrii pertinenţi s‑au modificat suficient pentru a face aplicarea metodei utilizate anterior inaptă să dea un rezultat fiabil, în speţă pentru a aprecia dacă taxele antidumping au fost sau nu reflectate în mod corespunzător în preţurile de revânzare şi în preţurile de vânzare ulterioare în Uniune (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 18 septembrie 2014, Valimar, C‑374/12, EU:C:2014:2231, punctele 50 și 59). Or, astfel cum arată Comisia, în cazul în care costurile de producție au crescut în mod semnificativ între cele două perioade comparate, o creștere a prețurilor de revânzare în Uniune, chiar importantă, nu garantează în mod necesar că taxele antidumping au fost reflectate în mod corespunzător, cu alte cuvinte reflectate în întregime, în stabilirea acestor prețuri. Costurile de producție pot să fi crescut mai mult decât prețurile. În acest caz, chiar dacă noile prețuri sunt mai mari decât nivelul fostelor prețuri majorate cu taxele antidumping, persoanele interesate nu repercutează în mod corespunzător taxele antidumping ținând seama de evoluția costurilor lor de producție.
Astfel, articolul 11 alineatul (10) din regulamentul de bază nu implică în niciun fel, în măsura în care privește problema dacă „taxa se reflectă în mod corespunzător în prețurile de revânzare”, că numai echivalentul taxei antidumping ar trebui inclus în noul preț de revânzare în plus față de prețul de revânzare practicat anterior pentru a putea beneficia de un răspuns pozitiv. O taxă suplimentară în raport cu costurile suportate în mod normal nu este „reflectată în mod corespunzător” decât dacă se adaugă la aceste alte costuri. Or, dacă aceste alte costuri cresc, dar prețul de revânzare creşte mai puţin, în realitate, taxa nu este decât parțial sau deloc adăugată la aceste alte costuri, chiar dacă echivalentul taxei a fost adăugat la prețul de revânzare practicat anterior. Avizul Comisiei privind rambursarea taxelor antidumping (JO 2014, C 164, p. 9), invocat de reclamante în ședință, nu este în niciun mod contradictoriu cu respectiva analiză. Aceeași este şi situaţia Hotărârii din 18 noiembrie 2015, Einhell Germany și alții/Comisia (T‑73/12, EU:T:2015:865), de asemenea invocată de reclamante în ședință. În special, punctul 155 din această hotărâre arată, interpretat în contextul său, că o altă metodă decât compararea prețurilor de revânzare practicate în Uniune înainte și după instituirea taxelor antidumping poate fi adecvată pentru a stabili dacă aceste taxe sunt sau nu reflectate în noile prețuri de revânzare în Uniune.
Este necesar să se precizeze că luarea în considerare a evoluției costurilor de producție pentru a stabili dacă taxa antidumping este reflectată în mod corespunzător în preţurile de revânzare poate, dacă este cazul, să aibă loc în cadrul unei anchete de reexaminare intermediare, a unei anchete de reexaminare a măsurilor care urmează să expire sau al unei anchete de rambursare, iar nu numai în cadrul unei „anchete pentru absorbție”, astfel cum este prevăzut la articolul 12 din regulamentul de bază (devenit articolul 12 din Regulamentul nr. 2016/1036), după cum reclamantele au lăsat să se înțeleagă în ședință. Aceste diferite tipuri de anchete corespund desigur unor contexte procedurale diferite și pot, cu siguranţă, să conducă la măsuri diferite, dar, în ceea ce privește problema de fond dacă taxele antidumping sunt sau nu reflectate, parametrii de analiză sunt identici.
În speță, în cadrul regulamentului intermediar, Comisia nu a luat act de evoluția costurilor de producție între perioada de anchetă care a condus la regulamentul inițial și cea care a fost reținută în scopul unei reexaminări intermediare. Aceasta putea, aşadar, având în vedere marja sa de apreciere, să se limiteze să verifice că noile prețuri de revânzare în Uniune practicate de RFAI pe seama reclamantelor depășeau, în mare măsură, cu mult valoarea taxelor antidumping de 22,7 %, faţă de cele constatate în cursul primei perioade, pentru a concluzia că aceste taxe erau reflectate în mod corespunzător în aceste noi prețuri și pentru a nu le deduce cu ocazia calculării prețului de export.
În schimb, în cadrul anchetei care a condus la regulamentul atacat și în acesta, în considerentul (83), Comisia a constatat o creștere semnificativă a costurilor de producție, fără să fie contrazisă în această privință pe fond de reclamante, în special în prezenta acţiune. În aceste condiții, pentru a stabili dacă taxele antidumping erau reflectate în mod corespunzător în preţurile de revânzare practicate în Uniune de RFAI pe seama reclamantelor în perioada de anchetă privind dumpingul corespunzător anului 2012, era legitim ca Comisia să nu reţină, ca bază de analiză, prețurile de revânzare constatate în cursul anchetei care a condus la regulamentul inițial, ci să rețină costurile de producție constatate în anul 2012, chiar dacă aceasta constituia o modificare de metodă, astfel cum reiese din considerentul (83) al regulamentului atacat.
Or, într‑o situație în care, astfel cum a arătat Comisia în considerentul (83) al regulamentului atacat, prețurile de revânzare în Uniune nu acoperă decât în 1 % din cazuri costul produselor, inclusiv taxa antidumping, nu s‑a demonstrat nici pe departe că aceste taxe sunt efectiv reflectate în mod corespunzător.
Chiar creșterea cu 100 % a prețurilor de revânzare în Uniune între perioada de anchetă care a condus la regulamentul inițial și perioada de anchetă privind dumpingul corespunzător anului 2012, invocată de reclamante, este insuficientă în acest context pentru a demonstra că taxele antidumping au fost reflectate în întregime în cea de a doua perioadă. Astfel, este suficient, după cum se indică în esență la punctul 63 de mai sus, ca costurile de producție să fi crescut cu mai mult de 100 %, și anume să fi depăşit dublul, pentru ca prețurile practicate să nu reflecte în mod corespunzător taxele antidumping, ținând seama de evoluția costurilor de producție. Or, acest aspect este,
a priori
, stabilit de împrejurarea, evidențiată de Comisie, că în 99 % dintre cazuri costul produselor, inclusiv taxa antidumping, nu era acoperit de prețurile de revânzare în Uniune în anul 2012.
Prin urmare, în mod întemeiat Comisia a dedus taxa antidumping din prețul de revânzare către primul cumpărător independent din Uniune pentru a stabili prețul de export calculat pentru perioada de anchetă asupra dumpingului corespunzător anului 2012, din moment ce nu se demonstrase că taxa antidumping era reflectată în mod corespunzător în primul preţ.
[
omissis
]


Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamantele au căzut în pretenții, se impune ca, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, să fie obligate să suporte și cheltuielile de judecată efectuate de Comisie, conform concluziilor acesteia.
Potrivit articolului 138 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, Tribunalul poate decide ca un intervenient, altul decât cei menționați la alineatele (1) și (2) ale acestui articol, să suporte propriile cheltuieli de judecată. În speță, trebuie să se decidă că Euroalliages suportă propriile cheltuieli de judecată.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a noua)
declară și hotărăște:
1)
Respinge acțiunea.
2)
Chelyabinsk electrometallurgical integrated plant OAO (CHEMK) şi Kuzneckie Ferrosplavy OAO (KF) suportă, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, pe cele efectuate de Comisia Europeană.
3)
Euroalliages suportă propriile cheltuieli de judecată.
Gervasoni
Madise
da Silva Passos
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 15 noiembrie 2018.
Semnături
*
Limba de procedură: engleza.
Sunt redate numai punctele din prezenta hotărâre a căror publicare este considerată utilă de către Tribunal.